Preliminär utgåva
FÖRSLAG
TILL
AVGÖRANDE
AV
GENERALADVOKAT
GIOVANNI
PITRUZZELLA
föredraget
den
29 september 2020(1)
Förenade målen C‑422/19 och C‑423/19
Johannes Dietrich (C‑422/19)
Norbert Häring (C‑423/19)
mot
Hessischer Rundfunk
(begäran om
förhandsavgörande
från
Bundesverwaltungsgericht
(Federala
förvaltningsdomstolen,
Tyskland))
”Begäran om förhandsavgörande – Ekonomiska och monetära unionen – Artiklarna 2.1 FEUF och 3.1 c FEUF – Unionens exklusiva befogenhet – Monetär politik – Gemensam valuta – Artikel 128.1 FEUF – Förordning nr 974/98 – Begreppet ’lagliga betalningsmedel’ – Skyldighet att ta emot eurosedlar – Begränsningar av kontantbetalningar som fastställs av medlemsstaterna – Nationell lagstiftning som föreskriver en skyldighet att ta emot sedlar som betalning av offentliga avgifter – Regional lagstiftning enligt vilken radio- och tv-licens inte får betalas kontant”
1.        Vilken
omfattning
har
Europeiska
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken?
Omfattar
denna
exklusiva
befogenhet
närmare
bestämt
monetär
lagstiftning
och
fastställandet
av
den
gemensamma
valutans
ställning
som
lagligt
betalningsmedel?
Vilka
verkningar
har
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”?
Får
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
i
detta
sammanhang
anta
nationella
bestämmelser
som
begränsar
användningen
av
eurosedlar,
och
i
så
fall
inom
vilka
gränser?
2.        Dessa
är
i
korthet
de
frågor
som
Bundesverwaltungsgericht
(Federala
förvaltningsdomstolen,
Tyskland)
genom
förevarande
begäran
om
förhandsavgörande
har
ställt
till
domstolen.
3.        Förevarande
mål är
ytterst
viktigt,
först
och
främst
med
anledning
av
dess
konstitutionella
följder.
Lösningen
av
tvisten
kräver
nämligen
att
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
fastställs
och
aktualiserar
därmed
frågor
om
behörighetsfördelningen
mellan
unionen
och
medlemsstaterna
och
de
närmare
villkoren
för
utövandet
av
dessa
befogenheter.
Lösningen
av
tvisten
förutsätter
bland
annat
att
kriterierna
fastställs
för
att
begränsa
medlemsstaternas
handlingsutrymme
i
samband
med
att
de
utövar
sina
befogenheter,
när
deras
åtgärder
visserligen
inte
gör
intrång
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet,
men
ändå
berör
begrepp
som
omfattas
av
nämnda
område.
4.        Dessutom
ställs
det
i
förevarande
mål nya
frågor
som
har
en
oerhört
stor
praktisk
betydelse,
både
i
nuläget
och
i framtiden,
angående
den
gemensamma
valutan,
euron.
Domstolen
ska
tolka
begrepp
inom
monetär
lagstiftning
som
ännu
inte
har
varit
föremål
för
förhandsavgörande,
och
då
först
och
främst
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”.
Detta
i
ett
komplext
sammanhang
där
kontotillgodohavanden
och
elektroniska
pengar
–
som
har
kommit
att
spela
en
allt
större
roll
–
och
de
tekniska
framstegen
–
som
kan
ha
enorma
effekter
även
på
användningen
av
pengar
–
går
hand
i
hand
med
att
det
fortfarande
finns
ett
icke
försumbart
antal
utsatta
personer
som
inte
har
tillgång
till
grundläggande
finansiella
tjänster.
I.      Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
5.        I
artikel 128.1
FEUF,
vars
lydelse
nästan
ordagrant
återfinns
i
artikel 16
första
stycket
i
protokoll
(nr
4)
om
stadgan
för
Europeiska
centralbankssystemet
och
Europeiska
centralbanken
(nedan
kallad
stadgan
för
ECBS
och
ECB),
föreskrivs
följande:
”Europeiska
centralbanken
ska
ha
ensamrätt
att
tillåta
utgivning
av
eurosedlar
inom
unionen.
Europeiska
centralbanken
och
de
nationella
centralbankerna
får
ge
ut
sedlar.
Endast
sedlar
som
ges
ut
av
Europeiska
centralbanken
och
de
nationella
centralbankerna
ska
vara
lagliga
betalningsmedel
inom
unionen.”
6.        Skäl 19
i
rådets
förordning
(EG) nr 974/98
av
den
3 maj 1998
om
införande
av
euron(2) har
följande
lydelse:
”Sedlar
och
mynt
i
nationell
valuta
förlorar
sin
ställning
som
lagligt
betalningsmedel
senast
sex
månader
efter
övergångsperiodens
utgång.
Begränsningar
av
betalningar
i
sedlar
och
mynt
som
medlemsstaterna
av
förvaltningsmässiga
orsaker
fastställer,
är
inte
oförenliga
med
eurons
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
förutsatt
att
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.”
7.        I
artikel 10
i
samma
förordning
stadgas
följande:
”Från
och
med
respektive
dag
för
övergången
till
eurokontanter
skall
ECB
och
centralbankerna
i
de
deltagande
medlemsstaterna
sätta
eurosedlar
i
omlopp
i
de
deltagande
medlemsstaterna.
Utan
att
det
påverkar
tillämpningen
av
artikel 15
skall
dessa
eurosedlar
vara
de
enda
sedlar
som
är
lagligt
betalningsmedel
i
de
deltagande
medlemsstaterna.”
8.        I
artikel 11
i
förordning nr 974/98
föreskrivs
följande:
”De
deltagande
medlemsstaterna
skall
från
och
med
respektive
dag
för
övergången
till
eurokontanter
ge
ut
mynt
i euro
eller
i
cent
och
dessa
skall
överensstämma
med
de
föreskrifter
om
valörer
och
tekniska
specifikationer
som
rådet
fastställer
enligt
artikel [128.2]
andra
meningen
[FEUF].
Utan
att
det
påverkar
tillämpningen
av
artikel 15
och
bestämmelserna
i
eventuella
avtal
enligt
artikel [219.3
FEUF]
angående
monetära
frågor,
skall
dessa
mynt
vara
de
enda
mynt
som
är
lagliga
betalningsmedel
i
deltagande
medlemsstater.
Förutom
den
utgivande
myndigheten
och
de
personer
som
är
särskilt
utsedda
genom
den
nationella
lagstiftningen
i
den
utgivande
medlemsstaten,
skall
ingen
part
vara
skyldig
att
ta
emot
fler
än
50
mynt
vid
någon
enskild
betalning.”
9.        I
artikel 2.1
i
rådets beslut 98/415/EG
av
den
29 juni 1998
om
nationella
myndigheters
samråd
med
Europeiska
centralbanken
rörande
förslag
till
rättsregler(3) stadgas
följande:
”Medlemsstaternas
myndigheter
skall
höra
ECB
om
varje
förslag
till
rättsregler
inom
dess
behörighetsområde
enligt
fördraget
och
särskilt
i
fråga
om
följande:
–        Valutafrågor.
–        Betalningsmedel.
–        Nationella
centralbanker.
–        Insamling,
sammanställning
och
distribution
av
monetär
och
finansiell
statistik
samt
statistik
rörande
banker,
betalningssystem
och
betalningsbalanser.
–        Clearing-
och
betalningssystem.
–        Regler
som
gäller
finansiella
institut
i
den
mån
de
har
en
påtaglig
inverkan
på
de
finansiella
institutens
och
marknadernas
stabilitet.”
10.      I skälen 3
och
4
i
kommissionens
rekommendation
2010/191/EU
av
den
22 mars 2010
om
omfattningen
och
effekterna
av
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel(4) anförs
det
att
”[det
för
närvarande
finns]
en
viss
osäkerhet
i
euroområdet
när
det
gäller
omfattningen
av
ställningen
som
lagliga
betalningsmedel
och
dess
konsekvenser”
och
att
”[d]enna
rekommendation
baseras
på
de
viktigaste
slutsatserna
i
en
rapport
som
utarbetats
av
en
arbetsgrupp
bestående
av
representanter
från
finansministerierna
och
de
nationella
centralbankerna
i
euroområdet”.
11.      I punkterna 1–4
i
denna
rekommendation
stadgas följande:
”1.      Gemensam
definition
av
lagliga
betalningsmedel
När
det
föreligger
en
betalningsförpliktelse
bör
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
innebära
följande:
a)      Obligatorisk
accept:
Fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
kan
inte
vägra
att
ta
emot
sedlar
och
mynt
i euro
med
mindre
än
att
parterna
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt.
b)      Accept
till
det
fulla
nominella
värdet:
Penningvärdet
av
eurosedlar
och
euromynt
är
lika
med
det
belopp
som
anges
på
sedlarna
och
mynten.
c)      Fullgörande
av
betalningsförpliktelser:
En
betalningsskyldig
kan
frigöra
sig
från
en
betalningsförpliktelse
genom
att
erbjuda
en
fordringsägare
eurosedlar
eller
euromynt.
2.      Accept
av
betalningar
i
eurosedlar
och
euromynt
i
detaljisttransaktioner
Accept
av
sedlar
och
mynt
i euro
som
betalningsmedel
bör
vara
regel
i
detaljisttransaktioner.
Det
bör
endast
vara
möjligt
att
neka
accept
av skäl som
grundas
på
principen
om
”god
tro”
(exempelvis
om
detaljhandlaren
inte
har
växel).
3.      Accept
av
sedlar
i
höga
valörer
i
detaljisttransaktioner
Sedlar
i
höga
valörer
bör
accepteras
som
betalningsmedel
i
detaljisttransaktioner.
Det
bör
endast
vara
möjligt
att
neka
accept
av skäl som
grundas
på
”principen
om
god
tro”
(exempelvis
att
det
nominella
värdet
på
den
erbjudna
sedeln
inte
står
i
rimlig
proportion
till
det
belopp
som
ska
betalas
till
fordringsägaren).
4.      Inga
tilläggsavgifter
vid
användningen
av
sedlar
och
mynt
i
euro
Inga
tilläggsavgifter
får
tas
ut
för
betalningar
med
sedlar
och
mynt
i
euro.”
B.      Tysk lagstiftning
12.      14 § 1
i
Gesetz
über
die
Deutsche
Bundesbank
(lagen
om
Deutsche
Bundesbank,
nedan
kallad
BBankG)(5) har
följande
lydelse:
”Utan
att
det
påverkar
artikel 128.1
FEUF
har
Deutsche
Bundesbank
[(Tysklands
centralbank)]
ensamrätt
att
ge
ut
sedlar
inom
tillämpningsområdet
för
denna
lag.
Eurosedlar
är
det
enda
obegränsade
lagliga
betalningsmedlet….”(6)
13.      Enligt
2 § 1
i
Rundfunkbeitragsstaatsvertrag
(avtalet
om
radio-
och
tv-licens,
nedan
kallat
RBStV)(7) är
bostadsinnehavare
skyldiga
att
betala
en
radio-
och
tv-licens
för
varje
bostad
som
de
innehar.
14.      9 § 2
RBStV
bemyndigar
de
regionala
radio-
och
tv-sändningsorganen
(Landesrundfunkanstalt)
att
genom
stadga
(Satzung)
fastställa
närmare
regler
om
förfarandet
för
betalning
av
radio-
och
tv-licens.
15.      I
10 § 2
i
Satzung
des
Hessischen
Rundfunks
über
das
Verfahren
zur
Leistung
der
Rundfunkbeiträge
[(Hessischer
Rundfunks
(Hessiska
radio-
och
tv-sändningsorganets)
stadga
om
förfarandet
för
betalning
av
radio-
och
tv-licens,
nedan
kallad
avgiftsstadgan)],
som
har
antagits
med
stöd
av
9 § 2
RBStV,
anges
följande:
”Den
som
är
skyldig
att
betala
radio-
och
tv-licens
får
inte
betala
denna
licens
kontant,
utan
enbart
använda
sig
av
följande
betalningssätt:
1.      SEPA-autogiro
2.      enstaka
överföring
3.      stående
överföring.”
II.    De faktiska omständigheterna, de nationella målen och tolkningsfrågorna
16.      Johannes
Dietrich
och
Norbert
Häring,
klagandena
i
de
nationella
målen,
är
enligt
2 § 1
RBStV
skyldiga
att
betala
radio-
och
tv-licens
till
Hessischer
Rundfunk.
17.      De
erbjöd
sig
att
betala
radio-
och
tv-licensen
kontant
till
Hessischer
Rundfunk
som
vägrade
ta
emot
kontant
betalning
genom
att
hänvisa
till
10 § 2
i
sin
avgiftsstadga,
enligt
vilken
radio-
och
tv-licensen
endast
får
betalas
via
autogiro
eller
genom
enstaka
överföring
eller
stående
överföring.
Genom
beslut
av
den
1 september 2015
skickade
Hessischer
Rundfunk
betalningspåminnelser
till
Johannes
Dietrich
och
Norbert
Häring
avseende
resterande
avgifter
på
52,50 euro och
med
en
förseningsavgift
på
8 euro.
18.      Johannes
Dietrich
och
Norbert
Häring
väckte
talan
om
ogiltigförklaring
av
Hessischer
Rundfunks
betalningspåminnelser,
men
talan
lämnades
utan
bifall
i
första
och
andra
instans.
19.      Johannes
Dietrich
och
Norbert
Häring
har
därför
överklagat
till
Bundesverwaltungsgericht
(Federala
förvaltningsdomstolen,
Tyskland),
som
är
den
hänskjutande
domstolen.
I
sina
överklaganden
har
de
gjort
gällande
att
14 § 1
andra
meningen
BBankG
och
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF
föreskriver
en
ovillkorlig
och
obegränsad
skyldighet
att
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
penningskulder.
Denna
skyldighet
kan
enligt
dem
bara
begränsas
genom
avtal
mellan
de
berörda
parterna
eller
med
stöd
av
federala
bestämmelser
eller
ett
unionsrättsligt
bemyndigande.
Praktiska skäl som
är
förknippade
med
betalning
i
samband
med
”omfattande
förfaranden”,
det
vill
säga
situationer
där
det
finns
ett
stort
antal
betalningsskyldiga,
kan
inte
motivera
förbudet
mot
kontantbetalning.
20.      Den
hänskjutande
domstolen
har
inledningsvis
anfört
att
vid
tillämpning
av
nationell
lagstiftning
borde
de
överklaganden
som
har
anhängiggjorts
vid
nämnda
domstol
tas
upp
till
prövning.
I
själva
verket
strider
förbudet
mot
kontantbetalning
av
radio-
och
tv-licens
i
avgiftsstadgan
mot
den
överordnade
federala
bestämmelsen
i
14 § 1
andra
meningen
BBankG.(8)
21.      Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
sistnämnda
bestämmelse
ska
tolkas
på
så
sätt
att
offentliga
myndigheter
är
skyldiga
att
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
offentliga
avgifter.
Undantag
från
denna
regel
kan
inte
utan
vidare
motiveras
av
praktiska
administrativa skäl eller
kostnadsbesparingar,
utan
förutsätter
ett
bemyndigande
genom
federal
lag,
eftersom
bara
ett
bemyndigande
enligt
delstatslagstiftningen
–
som
i
förevarande
fall
–
inte
är
tillräckligt.
22.      I
detta
sammanhang
aktualiserar
det
nationella
målet
enligt
den
hänskjutande
domstolens
uppfattning
emellertid
tre
frågor
som
domstolen
ombeds
att
besvara
genom
förhandsavgörande.
23.      För
det
första
hyser
den
hänskjutande
domstolen
tvivel
om
huruvida
14 § 1
andra
meningen
BBankG
är
förenlig
med
tilldelning
av
befogenheter
till
unionen
med
tanke
på
att
unionen
genom
artikel 3.1 c
FEUF
har
tilldelats
exklusiv
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken.
24.      Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
begreppet
”monetär
politik”
inte
definieras
i
fördragen
och
att
dess
innehåll,
och
därmed
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet,
ännu
inte
har
klargjorts
till
fullo.
Med
utgångspunkt
från
unionsrättslig
praxis
har
den
hänskjutande
domstolen
inte
kunnat
avgöra
definitivt
huruvida
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
omfattar
reglering
av
de
rättsföljder
som
är
förknippade
med
eurosedlarnas
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
särskilt
bestämmelsen
om
en
skyldighet
för
offentliga
myndigheter
att
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
offentliga
avgifter.
25.      Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
å
ena
sidan
avser
nämnda
skyldighet
visserligen
inte
målet
att
upprätthålla
prisstabilitet
och
att
det
inte
finns
något
direkt
samband
med
de
medel
som
anges
i
primärrätten
för
att
uppnå
målen
på
området
för
den
monetära
politiken.
I
synnerhet
begränsas
eller
ändras
inte
Europeiska
centralbankens
och
de
nationella
centralbankernas
rätt
enligt
artikel 128.1
FEUF
att
ge
ut
eurosedlar
genom
en
sådan
skyldighet.
Å
andra
sidan
ger
unionsrättslig
praxis
enligt
den
hänskjutande
domstolens
uppfattning
utrymme
för
att
anse
att
också
bestämmelser
som
ska
säkerställa
att
eurosedlar
godtas
som
lagligt
betalningsmedel,
och
därmed
betalningssystemets
funktion,
ingår
i
området
för
den
monetära
politiken.
Det
verkar
i
varje
fall
inte
uteslutet
att
en
sådan
rättsakt
som
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
som
en
åtgärd
som
är
nödvändig
för
användningen
av
euron
som
en
gemensam
valuta,
skulle
kunna
grundas
på
artikel 133
FEUF
och
att
man
därför
också
i
detta
avseende
kan
utgå
från
att
unionen
har
exklusiv
befogenhet.
26.      För
det
andra
önskar
den
hänskjutande
domstolen
få
klarhet
i
huruvida
den
redan
gällande
unionsrätten
innehåller
ett
förbud
för
de
offentliga
myndigheterna
i
en
medlemsstat
att
vägra
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
en
offentlig
avgift.
I
detta
fall
skulle
nämligen
10 § 2
i
avgiftsstadgan,
oavsett
om
14 § 1
andra
meningen
BBankG
är
förenlig
med
unionsrätten,
vara
rättsstridig
på
grund
av
att
den
strider
mot
överordnad
lagstiftning,
vilket
skulle
få
till
följd
att
de
överklaganden
som
har
ingetts
till
den
hänskjutande
domstolen
ska
bifallas.
27.      Den
hänskjutande
domstolen
har
anfört
att
det
inte
med
säkerhet
går
att
härleda
någon
skyldighet
att
ta
emot
eurosedlar
ur
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
stadgan
för
ECBS
och
ECB
och
artikel 10
andra
meningen
i
förordning nr 974/98.
Detta
begrepp
definieras
varken
i
unionens
primärrätt
eller
i
unionens
sekundärrätt.
Skäl 19
i
denna
förordning
tyder
bara
på
att
begränsningar
av
möjligheten
att
betala
kontant
enligt
lagstiftarens
uppfattning
inte
utan
vidare
berör
eurokontanters
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
Enligt
den
hänskjutande
domstolen
är
det
också
oklart
vilken
betydelse
kommissionens
rekommendation
2010/191/EU
har
i
detta
sammanhang.
Visserligen
förespråkas
en
”[g]emensam
definition
av
lagliga
betalningsmedel”
i
denna
rekommendation,
men
unionsinstitutionernas
rekommendationer
ska
emellertid
inte
vara
bindande
enligt
artikel 288
femte
stycket
FEUF.
28.      För
det
tredje
önskar
den
hänskjutande
domstolen,
även
om
domstolen
besvarar
den
första
tolkningsfrågan
med
att
den
tyska
lagstiftaren
över huvud taget
inte
fick
anta
någon
bestämmelse
såsom
14 § 1
andra
meningen
BBankG,
eftersom
unionen
hade
exklusiv
behörighet
på
området
för
den
monetära
politiken,
få
klarhet
i
huruvida
en
nationell
bestämmelse
med
detta
innehåll
ändå
bör
tillämpas,
om
och
så
länge
som
unionen
inte
har
utnyttjat
sin
exklusiva
befogenhet
slutgiltigt.
Enligt
den
hänskjutande
domstolens
uppfattning
framgår
det
inte
med
säkerhet
av
befintlig
rättspraxis
huruvida
en
nationell
rättsakt
inte
får
tillämpas
om
den
har
antagits
genom
att
unionens
exklusiva
befogenhet
har
åsidosatts
när
unionen
inte
har
stiftat
lagar.
29.      Mot
denna
bakgrund
har
den
hänskjutande
domstolen
beslutat
att
vilandeförklara
målen
och
hänskjuta
följande
tolkningsfrågor
till
domstolen
för
förhandsavgörande:
”1.      Utgör
den
exklusiva
befogenhet
som
unionen
har
enligt
artikel 2.1
FEUF
jämförd
med
artikel 3.1 c
FEUF
på
området
monetär
politik
för
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
hinder
för
en
rättsakt
från
en
av
dessa
medlemsstater
som
föreskriver
en
skyldighet
för
offentliga
myndigheter
i
medlemsstaten
att
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
offentliga
avgifter?
2.      Medför
eurosedlarnas
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
som
har
fastställts
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
[stadgan
för
ECBS
och
ECB]
och
artikel 10
andra
meningen
i
rådets
förordning
(EG) nr 974/98
av
den
3 maj 1998
om
införande
av
euron,
ett
förbud
för
de
offentliga
myndigheterna
i
en
medlemsstat
att
vägra
ta
emot
sådana
sedlar
när
en
offentlig
avgift
betalas,
eller
tillåter
unionsrätten
bestämmelser
som
förbjuder
betalning
av
vissa
offentliga
avgifter
med
eurosedlar?
3.      Om
fråga
1
besvaras
jakande
och
fråga
2
nekande:
Får
en
rättsakt
som
har
antagits
inom
området
för
unionens
exklusiva
befogenhet
i
en
medlemsstat
som
har
euron
som
valuta
tillämpas
om
och
så
länge
som
unionen
inte
har
utnyttjat
sina
befogenheter?”
III. Rättslig bedömning
A.      Inledande överväganden
30.      Som
anförts
i
inledningen
aktualiserar
förevarande
begäran
om
förhandsavgörande
först
och
främst
känsliga
frågor
som
rör
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
och
därmed
frågor
om
behörighetsfördelningen
mellan
unionen
och
medlemsstaterna
och
de
närmare
villkoren
för
utövandet
av
dessa
befogenheter.
Bland
annat
aktualiseras
den
känsliga
frågan
huruvida
euroländerna
får,
och
i
så
fall
inom
vilka
gränser,
vidta
åtgärder
som
begränsar
användningen
av
kontanter.
Förevarande
mål rör
även
tolkningen
av
komplexa
och
odefinierade
begrepp
som
hör
till
monetär
lagstiftning
om
vilka
domstolen
ännu
inte
har
haft
tillfälle
att
uttala
sig.
31.      I
detta
sammanhang
anser
jag
det
vara
angeläget
att
inledningsvis
klargöra
räckvidden
av
några
grundläggande
begrepp
för
att
kunna
besvara
den
hänskjutande
domstolens
tolkningsfrågor.
Jag
kommer
därför
att
börja
min
analys
med
en
rad
överväganden
om
unionens
exklusiva
befogenheter
inom
ramen
för
den
behörighetsfördelning
som
har
formaliserats
genom
Lissabonfördraget
(del
B).
Jag
kommer
sedan
att
behandla
frågan
om
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
och
i
synnerhet
bedöma
om
denna
befogenhet
inkluderar
en
normativ
dimension
vad
gäller
monetär
lagstiftning
(lex
monetae,
del
C).
Jag
kommer
därefter
att
granska
räckvidden
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
i
unionsrätten,
och
särskilt
omfattningen
av
sedlars
och
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
I
detta
sammanhang
kommer
jag
att
behandla
frågan
huruvida
medlemsstaterna
får,
och
i
så
fall
inom
vilka
gränser,
anta
bestämmelser
som
begränsar
användningen
av
kontanter
(del
D).
Mot
bakgrund
av
dessa
överväganden
kommer
jag
att
besvara
den
hänskjutande
domstolens
frågor
(del
E).
B.      Unionens exklusiva befogenheter
32.      Som
bekant
har
Lissabonfördraget,
för
att
tydliggöra
unionens
befogenhetsområden,(9) för
första
gången
i
primärrätten,
närmare
bestämt
i
början
av
EUF-fördraget(10),
infört
ett
regelverk
för
unionens
befogenhetskategorier
(artikel 2
FEUF)
samt
upprättat
en
detaljerad
förteckning
över
de
olika
områden
inom
vilka
unionen
har
tilldelats
befogenheter
(artiklarna 3–6
FEUF).
33.      Bestämmelserna
i
början
av
EUF-fördraget
angående
maktfördelningen,
vilka
återspeglar
och,
i
stor
utsträckning,
kodifierar
domstolens
tidigare
praxis,
rör
den
konstitutionella
frågan
om
behörighetsfördelningen
mellan
unionen
och
medlemsstaterna, vilken bygger på principen om tilldelade befogenheter enligt
artikel 5.1
och
5.2
FEU
(samt
artikel 4.1
FEU)
och
ska
ligga
till
grund
för
tolkningen
av
ovannämnda
bestämmelser.
Det
eftersträvade
målet
är
att
genom
primärrätten
klargöra
hur
befogenheter
ska
fördelas
mellan
Europeiska
unionen
och
de,
alltjämt
suveräna,
medlemsstater
som
bildar
Europeiska
unionen
för
att
säkerställa
en
balans
dem
emellan.(11)
34.      I
detta
syfte
delar
bestämmelserna
i
början
av
EUF-fördraget
upp
unionens
befogenheter,
utifrån
deras
samband
med
medlemsstaternas
befogenheter,
i
”exklusiva
befogenheter”
(som
nämns
i
artiklarna 2.1
FEUF
och
3
FEUF)
och
”icke-exklusiva
befogenheter”,
vilka
närmare
bestämt
utgörs
av
antingen
delade
befogenheter
(som
nämns
i
artiklarna 2.2
FEUF
och
4
FEUF)
eller
komplementära
befogenheter
för
att
stödja,
samordna
eller
komplettera
(som
nämns
i
artiklarna 2.5
FEUF
och
6
FEUF).(12)
35.      Det
framgår
vidare
av
artikel 2.6
FEUF
att
omfattningen
av
och
de
närmare
villkoren
för
utövandet
av
unionens
befogenheter,
oberoende
av
om
de
är
exklusiva
eller
icke-exklusiva,
i
praktiken
fastställs
i
bestämmelserna
i
fördragen
för
varje
område.
36.      Vad
gäller
i
synnerhet
exklusiva
befogenheter
framgår
det
av
artikel 2.1
FEUF
att
när
fördragen
tilldelar
unionen
exklusiv
befogenhet
på
ett
visst
område,
får
endast
unionen
lagstifta
och
anta
rättsligt
bindande
akter
medan
medlemsstaterna
får
göra
detta
själva
endast
efter
bemyndigande
från
unionen
eller
för
att
genomföra
unionens
akter.
37.      När
det
däremot
är
fråga
om
icke-exklusiva
befogenheter
framgår
det
av
artikel 2.2
FEUF
att
när
fördragen
tilldelar
unionen
en
befogenhet
som
ska
delas
med
medlemsstaterna
på
ett
visst
område,
får
unionen
och
medlemsstaterna
lagstifta
och
anta
rättsligt
bindande
akter
på
detta
område,
men
medlemsstaterna
ska
å
ena
sidan
utöva
sin
befogenhet
endast
i
den
mån
unionen
inte
har
utövat
sin
befogenhet
och
å
andra
sidan
på
nytt
utöva
sin
befogenhet
i
den
mån
unionen
har
beslutat
att
inte
längre
utöva
sin
befogenhet.
Vad
gäller
komplementära
behörigheter
ska
unionen
enligt
artikel 2.5
FEUF
ha
befogenhet
att
vidta
åtgärder
för
att
stödja,
samordna
eller
komplettera
medlemsstaternas
åtgärder
på
nämnda
områden,
dock
utan
att
ersätta
deras
befogenhet
på
dessa
områden.
38.      Det
framgår
av
det
nyss
nämnda
regelverket
för
unionens
befogenheter,
vilket
har
kodifierats
av
Lissabonfördraget,
att
när
unionen
tilldelas
en
exklusiv
befogenhet
förlorar
medlemsstaterna,
till
skillnad
från
vid
tilldelning
av
icke-exklusiva
befogenheter,
omedelbart
och
oåterkalleligt
varje
behörighet
som
är
knuten
till
unionens
befogenhetsområde.
När
unionen
tilldelas
en
exklusiv
befogenhet
fråntas
medlemsstaterna
all
befogenhet
på
området
i
fråga
och
alla
lagstiftningsåtgärder
på
detta
område
från
medlemsstaternas
sida
strider
därför
a priori
mot
fördragen.
39.      Medlemsstaterna
förlorar
sina
befogenheter
omedelbart.
Det
betyder
att
medlemsstaterna,
i
motsats
till
vad
som
är
fallet
vid
tilldelning
av
delade
befogenheter,(13) förlorar
sina
behörigheter
på
unionens
exklusiva
befogenhetsområde
oavsett
om
unionen
har
utövat
sin
egen
befogenhet.
40.      Denna
förlust
är
oåterkallelig
på
så
sätt
att
endast
en
formell
ändring
av
fördragen
kan
ändra
den
exklusiva
karaktären
av
tilldelning
av
befogenheter
till
unionen
och
återbörda
befogenheter
till
medlemsstaterna
på
ett
område
som
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet.
41.      Den
omedelbara
och
oåterkalleliga
förlusten
av
medlemsstaternas
befogenheter
på
områden
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet
hänger
oupplösligt
samman
med
det
faktum,
vilket
domstolen
har
slagit
fast,
att
unionen
har
exklusiv
befogenhet
att
ersätta
medlemsstaternas
ensidiga
handlande
inom
det
ifrågavarande
området
med
ett
gemensamt
handlande
som
grundas
på
enhetliga
principer
för
hela
unionen,
till
försvar
för
unionens
helhetsintressen,
inom
vilka
medlemsstaterna
måste
sträva
efter
att
anpassa
sina
egna
intressen
till
varandra.(14)
42.      Undantag
till
unionens
konstitutionellt
sett
exklusiva
befogenhet
ska
framgå
av
unionens
primärrätt.
I
detta
hänseende
får
medlemsstaterna
enligt
den
andra
delen
av
artikel 2.1
FEUF
enbart
i
två
fall
lagstifta
och
anta
rättsligt
bindande
akter
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet,
nämligen
efter
bemyndigande
från
unionen
eller
för
att
genomföra
unionens
akter.
43.      Vad
gäller
i
synnerhet
unionens
möjlighet
att
bemyndiga
medlemsstaterna
att
anta
rättsakter
på
områden
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet
fastställs
i
artikel 2.1
FEUF
varken
de
närmare
villkoren
för
bemyndigandet
eller
dess
omfattning.
Det
framgår
för
övrigt
av
domstolens
praxis
före
antagandet
av
Lissabonfördraget
att
medlemsstaternas
rättsakter
på
områden
som
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
endast
är
tillåtna
i
kraft
av
ett
”särskilt”
bemyndigande
från
unionen.(15) Vidare
får
ett
sådant
bemyndigande
för
att
vara
förenligt
med
ovannämnda
befogenheters
konstitutionella
uppbyggnad
enbart
vara
av
begränsad
karaktär
och
inte
leda
till
en
permanent
ändring
av
den
behörighetsfördelning
mellan
unionen
och
medlemsstaterna
som
följer
av
nämnda
uppbyggnad.(16)
44.      I
detta
avseende
ska
det
vidare
understrykas
att
i
enlighet
med
regelverket
för
unionens
exklusiva
befogenheter
ger
unionslagstiftarens
underlåtenhet
att
handla
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet
under
inga
omständigheter
medlemsstaterna
tillbaka
deras
behörighet
och
frihet
att
handla
ensidigt
på
detta
område.(17) Även
om
unionslagstiftaren
inte
vidtar
lämpliga
åtgärder
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet,
och
åtgärder
emellertid
är
nödvändiga
i
detta
hänseende,
krävs
det
under
alla
omständigheter
ett
särskilt
bemyndigande
för
att
en
medlemsstat,
som
framdeles
endast
kan
handla
för
att
tillvarata
allmänintresset,
ska
kunna
få
vidta
åtgärder,
om
än
bara
av
bevarande
och
tidsbegränsad
karaktär,
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet.(18)
45.      Även
om
det
system
som
har
formaliserats
genom
Lissabonfördraget
leder
till
en
precis
behörighetsfördelning,
kan
det
i
praktiken
visa
sig
vara
svårt
att
dra
upp
skarpa
gränser
mellan
unionens
befogenhetsområden
och
medlemsstaternas
kvarvarande
befogenhetsområden,
i
synnerhet
i
situationer
där
ovannämnda
befogenhetsområden
inkräktar
på
varandra.
Dessa
överväganden
förefaller
vara
särskilt
relevanta,
vilket
för
övrigt
framgår
av
domstolens
praxis,
vad
gäller
Ekonomiska
och
monetära
unionen(19),
vilken,
som
jag
redan
har
påpekat,
således agerar
utifrån
en
egen
institutionell
jämvikt.(20)
46.      För
övrigt
är
det
ett
välkänt
faktum
bland
dem
som
forskar
kring
federala
system
att
situationer
där
utövandet
av
befogenheter
som
har
överlåtits
till
olika
styresnivåer
inkräktar
på
varandra
eller
där
befogenheter
överlappar
varandra
är
vanligt
förekommande
i
system
för
flernivåstyre,
även
när
det
görs
en
klar
åtskillnad
eller
uppdelning
av
befogenheter
mellan
den
federala
staten
och
övriga
statliga
enheter,
enligt
de
så
kallade
”tvåspåriga
federala”
strukturerna,
genom
konstitutionella
uppbyggnader
som
på
ett
detaljerat
sätt
gör
åtskillnad
mellan
den
federala
statens
befogenheter
och
övriga
statliga
enheters
befogenheter.
47.      Inom
ramen
för
unionens
rättsordning
är
det
främsta
problemet
i
situationer
av
detta
slag
att
hitta
sätt
att
samordna
det
område
där
unionen
har
(exklusiv)
befogenhet
med
utövandet
av
de
befogenheter
som
medlemsstaterna
alltjämt
har
kvar.
I
dessa
fall
är
det
nödvändigt
att
göra
en
avvägning
mellan
två
olika
behov,
å
ena
sidan
behovet
av
att
undvika
att
unionsrätten
blir
föremål
för
konflikter
som
påverkar
effektiviteten
i
samband
med
utövandet
av
statliga
befogenheter,
å
andra
sidan
behovet
av
att
garantera
medlemsstaterna
ett
visst
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
vid
fastställande
av
regler
för
situationer
som
inte
omfattas
av
unionens
behörigheter.
48.      Denna
avvägning
kan
göras
på
olika
sätt
–
förutsatt
att
fördragen
och
den
roll
som
tilldelats
varje
aktör
iakttas
–
utifrån
karaktären
på
och
typen
av
rättsställningar
som
stadgas
i
unionsrätten
och
som
utövandet
av
statliga
befogenheter
berörs
av.
Denna
avvägning
bör
emellertid
bygga
på
en
vedertagen
princip
i
domstolens
praxis,
nämligen
att
”unionsrätten
visserligen
inte
inskränker
medlemsstaternas
befogenhet[er]
…
Medlemsstaterna
är
dock
skyldiga
att
iaktta
unionsrätten”.(21)
C.      Omfattningen av unionens befogenheter på området för den monetära politiken
49.      Den
hänskjutande
domstolens
tolkningsfrågor,
särskilt
den
första
och
den
andra,
förutsätter
att
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
klargörs.
Dessa
frågor
kräver
i
synnerhet
att
det
fastställs
huruvida
antagandet
av
bestämmelser
om
euron
inom
monetär
lagstiftning
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken,
och
i
så
fall
inom
vilka
gränser,
med
den
följden
att
varje
lagstiftningsåtgärd
på
området
från
medlemsstaternas
sida
är
utesluten
i
enlighet
med
de
ovan
i punkterna 37–44
nämnda
principerna,
om
medlemsstaterna
inte
har
något
särskilt
bemyndigande
från
unionen.
50.      I
detta
hänseende
ska
det
inledningsvis
påpekas
att
unionen
enligt
artikel 3.1 c
FEUF
har
exklusiv
befogenhet
vad
gäller
den
monetära
politiken
för
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta.(22)
51.      Unionens
befogenheter
på
området
för
den
monetära
politiken
är
förknippade
med
Ekonomiska
och
monetära
unionen,
som
har
euron
som
valuta
och
har
inrättats
genom
artikel 3.4
FEU.
52.      Dessa
befogenheter
stadgas
i
avdelning
VIII
i
tredje
delen
i
EUF-fördraget
(artiklarna 119–144
FEUF)
angående
den
ekonomiska
och
monetära
politiken,
i
synnerhet
i
kapitel 2
i
denna
avdelning
(artiklarna 127–133
FEUF)
som
specifikt
rör
den
monetära
politiken.
53.      I
detta
hänseende
ska
det
noteras
att
domstolen
redan
har
påpekat
att
EUF‑fördraget
inte
innehåller
någon
precis
definition
av
den
monetära
politiken,
men
det
definierar
både
den
monetära
politikens
mål och
de
medel
som
ECBS
har
för
att
genomföra
denna
politik.(23)
54.      Som
domstolen
har
påpekat
ska
ECB
och
centralbankerna
i
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta,
vilka
utgör
Eurosystemet,
enligt
artikel 282.1
FEUF
föra
unionens
monetära
politik.
Enligt
artikel 282.4
FEUF
ska
ECB
besluta
om
de
åtgärder
som
krävs
för
att
den
ska
kunna
utföra
sina
uppgifter
i
enlighet
med
artiklarna 127
FEUF–133
FEUF
och
138
FEUF
och
på
de
villkor
som
fastställs
i
stadgan
för
ECBS
och
ECB.(24)
55.      Vidare
har
domstolen
påpekat
att
det,
vid
bedömningen
av
huruvida
en
åtgärd
omfattas
av
den
monetära
politiken,
främst
ska
fästas
vikt
vid
målen
med
åtgärden.
De
medel
som
används
inom
ramen
för
denna
åtgärd
i
syfte
att
uppnå
dessa
mål är
också
av
betydelse.(25)
56.      Det
är
i
detta
sammanhang
som
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
ska
klargöras.
57.      I
detta
avseende
anser
jag
att
det
framgår
av
en
bokstavlig,
systematisk
och
teleologisk
analys
av
de
relevanta
bestämmelserna
i
fördragen
att
begreppet
”monetär
politik”
(Währungspolitik
på tyska),
där
unionen
enligt
artikel 3.1 c
FEUF
har
exklusiv
befogenhet
vad
gäller
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta,
ska
tolkas
på
så
sätt
att
det
inte
är
begränsat
till
utformningen
och
genomförandet
av
en
monetär
politik
i
operativt
hänseende
(monetär
politik
”i
strikt
bemärkelse”,
Geldpolitik
på tyska),
i
den
mening
som
avses
i
artikel 127.2
första
strecksatsen
FEUF.
Det
ska
i
stället
tolkas
i
vid
bemärkelse
på
så
sätt
att
det
även
har
en
normativ
dimension
som
rör
den
gemensamma
valutan
i
vilken
bestämmelser
inom
monetär
lagstiftning
ingår.(26)
58.      I
detta
avseende
ska
framför
allt
artikel 119
FEUF,
som
inleder
avdelning
VIII
om
ekonomisk
och
monetär
politik
och
därför
fyller
en
viktig
systematisk
funktion,
tas
i
beaktande.
Denna
bestämmelse
är
uppbyggd
på
så
sätt
att
medan
det
i
dess punkt 1
i
allmänna
ordalag
anges
vilka
kriterier
som
ska
följas
när
det
gäller
medlemsstaternas
och
unionens
verksamhet
på
området
för
den
ekonomiska
politiken
(vilket
utvecklas
i
kapitel 1),
rör
dess punkt 2
medlemsstaternas
och
unionens
verksamhet
på
området
för
den
monetära
politiken
(Währungspolitik),
vilket
utvecklas
i
kapitel 2.
59.      Enligt
artikel 119.2
FEUF
omfattar
medlemsstaternas
och
unionens
verksamhet
en
gemensam
valuta,
euron,
och
ska
leda
till
att
en
gemensam
penning-
och
valutapolitik
fastställs
och
bedrivs.(27) Det
framgår
därför
av
denna
bestämmelse
att
ovannämnda
verksamhet
omfattar
tre
delar:
en
gemensam
valuta,
euron,
fastställande
och
bedrivande
av
en
gemensam
monetär
politik
(tolkad
i
operativ
bemärkelse
som
Geldpolitik)
samt
fastställande
och
bedrivande
av
en
gemensam
valutapolitik.
60.      Av
denna
bestämmelse
går
det
enligt
min
uppfattning
att
utläsa
att
unionens
befogenheter
på
området
för
den
monetära
politiken,
vilka
anges
i
kapitel 2
i
avdelning
VIII,
inte
kan
tolkas
i
strikt
bemärkelse
på
så
sätt
att
unionen
enbart
får
fastställa
och
bedriva
en
monetär
politik
i
operativ
bemärkelse
(Geldpolitik),
utan
de
omfattar
även
den
exklusiva
befogenheten
i
fråga
om
den
gemensamma
valutan,
euron
(och
valutapolitiken).
Vidare
förutsätter
hänvisningen
till
den
gemensamma
valutan
i
artikel 119.2
FEUF
att
unionen
tilldelas
en
exklusiv
befogenhet
som,
för
att
kunna
säkerställa
denna
unika
karaktär
av
gemensam
valuta,
ska
inbegripa
befogenheten
att
bestämma
de
normativa
aspekterna
av
valutan
i
sig
och
följaktligen
ska
inbegripa
monetär
lagstiftning.
61.      Denna
tolkning
bekräftas
för
övrigt
av
bestämmelserna
i
kapitel 2
i
avdelning
VIII
angående
den
monetära
politiken,
mot
bakgrund
av
vilka
omfattningen
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
(Währungspolitik)
ska
fastställas
i
enlighet
med
artikel 2.6
FEUF.
62.      Detta
kapitel innehåller
för
det
första
artikel 128
FEUF,
vars punkt 1
rör
utgivning
av
eurosedlar
inom
unionen
samt
deras
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
medan
dess punkt 2
reglerar
utgivning
av
euromynt.
63.      För
det
andra
innehåller
detta
kapitel artikel 133
FEUF,
med
stöd
av
vilken
unionslagstiftaren
uttryckligen
bemyndigas
att
föreskriva
nödvändiga
åtgärder
när
det
gäller
användningen
av
euron
som
gemensam
valuta.(28)
64.      För
övrigt
är
det
faktum
att
dessa
bestämmelser
finns
i
nämnda
kapitel och
att
de
befogenheter
som
anges
däri
faller
under
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
en
förutsättning
för
att
säkerställa
eurons
unika
karaktär
i
egenskap
av
gemensam
valuta.
65.      I
själva
verket
utgör
befogenheten
att
ge
ut
och
tillåta
utgivning
av
eurosedlar
och
att
reglera
utgivning
av
euromynt,
tillsammans
med
befogenheten
att
fastställa
lagliga
betalningsmedel
och
befogenheten
att
besluta
om
nödvändiga
åtgärder
för
användning
av
denna
valuta,
grunden
för
den
unika
karaktären
hos
valutan,
det
vill
säga
euron.
Dessa
befogenheter
utgör
dessutom
en
förutsättning
för
att
bedriva
en
gemensam
monetär
politik.
66.      Om
unionen
inte
hade
haft
denna
exklusiva
befogenhet
vad
gäller
dessa
aspekter
skulle
alla
euroländer
kunna
anta
olika
strategier
gentemot
den
gemensamma
valutan,
vilket
i
sin
tur
helt
uppenbart
skulle
kunna
påverka
euron
som
gemensam
valuta
i
Ekonomiska
och
monetära
unionen
och
även
riskera
att
äventyra
effektiviteten
i
ECBS
operativa
penningpolitik
och
de
åtgärder
som
vidtas
i
detta
syfte.
67.      I
enlighet
med
vad
som
anförts
ovan
i punkt 41
återspeglar
tilldelningen
av
exklusiv
befogenhet
till
unionen
när
det
gäller
dessa
aspekter
av
den
gemensamma
valutan
behovet
av
att
fastställa
enhetliga
principer
på
området
för
samtliga
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
för
att
värna
om
det
överordnade
intresset
för
Ekonomiska
och
monetära
unionen
och
euron
som
gemensam
valuta.
Förutsättningen
för
att
införa
en
gemensam
valuta
bland
euroländerna
och
få
den
att
fungera
väl
är
att
euroländernas
monetära
suveränitet
överförs
helt,
fullständigt
och
exklusivt
till
unionen
inom
ramen
för
den
av
unionen
inrättade
Ekonomiska
och
monetära
unionen.
68.      Det
måste
därför
anses
att
samtliga
behörigheter
och
samtliga
befogenheter
som
är
nödvändiga
för
att
införa
den
gemensamma
valutan,
euron,
och
få
den
att
fungera
väl
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
enligt
artikel 3.1 c
FEUF.
69.      Den
gemensamma
valutans
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
vilket
kommer
att
granskas
mer
detaljerat
i
nästa
del,
återspeglar
dess
officiella
karaktär
i
euroområdet
och
utesluter
att
andra
valutor
kan
åtnjuta
densamma.
Fastställandet
av
och
reglerna
för
eurons
ställning
som
lagligt
betalningsmedel
utgör
därför
en
grundläggande
faktor
för
att
säkerställa
dess
unika
karaktär
i
egenskap
av
valuta
i
euroländerna.
Det
är
i
själva
verket
inte
någon
tillfällighet
att
ställningen
som
lagligt
betalningsmedel,
som
utgör
ett
offentligrättsligt
begrepp,
närmare
bestämt
ett
begrepp
inom
monetär
lagstiftning(29),
nämns
i
unionens
primärrätt
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
vars
tolkning
jag
återkommer
till
i
det
följande.
70.      Mot
bakgrund
av
ovanstående
överväganden
anser
jag
att
slutsatsen
måste
bli
den
att
den
exklusiva
befogenhet
som
unionen
har
enligt
artikel 3.1 c
FEUF
på
området
för
den
monetära
politiken
för
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
ska
tolkas
på
så
sätt
att
den
omfattar
samtliga
behörigheter
och
samtliga
befogenheter
som
är
nödvändiga
för
att
införa
den
gemensamma
valutan,
euron,
och
få
den
att
fungera
väl,
inbegripet
en
normativ
dimension
angående
den
gemensamma
valutan
som
omfattar
fastställandet
av
och
reglerna
för
dess
status
och
ställning
som
lagligt
betalningsmedel.
71.      Mot
bakgrund
av
det
ovan
nämnda
och
i
enlighet
med
det
som
jag
påpekat
ovan
i punkterna 45–48
måste
unionen,
när
den
utövar
denna
befogenhet,
ta
hänsyn
till
behovet
av
att
få
till
stånd
en
bra
avvägning
med
medlemsstaternas
utövande
av
de
befogenheter
som
ligger
kvar
hos
dem.
I
detta
sammanhang
kan
befogenheter
på
civilrättens
område
som
avser
betalning
av
skulder,
befogenheter
som
gäller
offentliga
förvaltningars
organisation
och
funktion
samt
befogenheter
på
skatterättens
och
straffrättens
område
vara
relevanta.
D.      Begreppet ”lagliga betalningsmedel”
72.      När
det
väl
har
klargjorts
att
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
omfattar
en
normativ
dimension
angående
den
gemensamma
valutan
som
inkluderar
fastställandet
av
och
reglerna
för
dess
status
och
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
måste
räckvidden
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
i
unionsrätten,
i
synnerhet
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
fastställas
för
att
kunna
besvara
den
hänskjutande
domstolens
frågor.
73.      För
att
kunna
göra
detta
anser
jag
emellertid
att
det
är
nödvändigt
att
göra
några
inledande
överväganden
angående
den
gemensamma
valutan.
1.      Inledande överväganden angående den gemensamma valutan
74.      Såsom
redan
påpekats
har
den
av
unionen
inrättade
Ekonomiska
och
monetära
unionen
enligt
artikel 3.4
FEU
euron
som
valuta.
Flera
bestämmelser
i
fördragen,
däribland
artiklarna 119.2
FEUF
och
133
FEUF,(30) kvalificerar
euron
som
”gemensam
valuta”.
I
artikel 282.3
andra
meningen
FEUF
omnämns
euron
vidare
som
sådan.
75.      Unionslagstiftaren
–
liksom
många,
om
än
inte
alla,
nationella
lagstiftare
–
definierar
inte
begreppet
”pengar”.(31)
76.      Det
begrepp
i
den
materiella
unionsrätten
som
verkar
ligga
närmast
begreppet
”pengar”
utgörs
av
begreppet
”medel”
i
den
mening
som
avses
i
direktiv (EU)
2015/2366
om
betaltjänster.(32) Föremålet
för
det
harmoniserade
regelverket
på
området
för
betaltjänster
är
inom
ramen
för
detta
direktiv överföring
av
”medel”,
ett
begrepp
som
direktivet
i
sig
inte
ger
någon
precis
rättslig
definition.
I
artikel 4.25
i
detta
direktiv listas
emellertid
de
”medel”
som
kan
vara
föremål
för
betaltjänster,
det
vill
säga
”sedlar
och
mynt,
kontotillgodohavanden
eller
elektroniska
pengar
enligt
definitionen
i
…
direktiv 2009/110/EG”.(33)
77.      I
ekonomisk
teori
används
vanligtvis
en
funktionsmässig
definition
av
pengar
–
med
den
mera
allmänna
meningen
”money”
eller
”Geld”(34) –
som
enligt
en
föreställning
som
går
tillbaka
ända
till
Aristoteles(35) betonar
att
pengar
fyller
tre
funktioner.
Närmare
bestämt
fungerar
de
som
(i)
räkneenhet,
(ii)
betalningsmedel
(eller
bytesmedel)
och
(iii)
värdebevarare.
78.      Ur
en
rättslig
synvinkel
bör
en
sådan
ekonomisk
definition
uppenbarligen
integreras
med
inslag
från
den
statliga
teorin
om
pengar(36) i
den
meningen
att
pengar
är
skapade
av
staten
eller,
som
i
fallet
med
euron,
av
Ekonomiska
och
monetära
unionen
och
att
deras
förekomst
bara
kan
förstås
inom
ett
bestämt
regelverk.
79.      Historiskt
sett
har
pengarnas
natur
utvecklats
över
tid.(37) Nuförtiden
bygger
moderna
ekonomier,
inklusive
Ekonomiska
och
monetära
unionen,
på
”pengar
utan
eget
värde”,
det
vill
säga
pengar
som
är
lagligt
betalningsmedel
och
ges
ut
av
en
centralbank
men
som
inte
kan
växlas
in
mot
till
exempel
en
bestämd
vikt
guld.(38)
80.      Det
framgår
för
övrigt
av
det ovannämnda
begreppet
”medel”
att
pengar
–
som
i
Ekonomiska
och
monetära
unionen
representeras
av
den
gemensamma
valutan,
euron
–
som
sådana
både
finns
i
fysisk
form,
det
vill
säga
som
sedlar
och
mynt
(med
andra
ord
kontanter),
och
i
form
av
kontotillgodohavanden
eller
elektroniska
pengar
(som
uttrycks
till
exempel
i
saldot
för
ett
bankkonto).
Pengar,
och
därmed
euron
i
euroområdet,
existerar
och
är
i
omlopp
i
det
ekonomiska
livet
i
flera
former.
81.      Den
viktigaste
formen
av
pengar
historiskt
sett
är
naturligtvis
den
fysiska
formen
av
kontanter
(sedlar
och
mynt),
som
är
det
yttersta
uttrycket
för
statens
monetära
suveränitet.
Kontanter,
vilket
nya
rön
visar,
spelar
fortfarande
en
viktig
roll
i
ekonomin
inom
euroområdet
i
dess
helhet.
En
nyligen
genomförd
studie
publicerad
av
ECB(39) visar
i
själva
verket
att
kontanter
används
för
cirka
79 procent av
européernas
dagliga
betalningar
i
unionen,
motsvarande
cirka
54 procent av
det
sammanlagda
värdet.
Kontanter
används
framför
allt
för
betalningar
av
små
belopp.
Endast
10 procent av
de
analyserade
kontanttransaktionerna
avser
i
själva
verket
varor
eller
tjänster
med
ett
värde
på
över
100 euro.
Denna
studie
visar
för
övrigt
på
mycket
olika
vanor
och
preferenser
i
olika
medlemsstater.
82.      Även
om
kontanter
alltjämt
spelar
en
viktig
roll
i
ekonomin
inom
euroområdet,
vilket
framgår
tydligt
av
ovannämnda
studie
och
vilket
ECB
själv
har
bekräftat
vid
förhandlingen,
och
införandet
av
ett
kontantlöst
samhälle
(cashless
society)
därför
inte,
som
vissa
hävdar,
förefaller
ske
inom
en
snar
framtid,
åtminstone
i
Europa,
förändrar
det
ändå
inte
det
faktum
att
processen
för
modernisering
av
ekonomin
och
på
senare
tid
den
tekniska
utvecklingen
har
lett
till
att
det
har
skapats
andra
icke-fysiska
former
av
pengar
som
med
tiden
har
fått
allt
större
betydelse(40) och
som
spås
kunna
få
ännu
större
vikt.(41) Den
tekniska
innovationen
har
på
senare
år varit
oerhört
snabb
och
omvälvande
så
till
den
grad
att
den
potentiellt
skulle
kunna
ändra
finanssektorn
radikalt
och
rent
av
hota
de
monetära
suveräniteterna
(de
nationella
eller,
i
euroområdet,
unionens).(42) I
detta
sammanhang
kommer
det
inte
som
någon
överraskning
att
det,
på
samma
sätt
som
i
de
andra
större
ekonomierna
i
världen(43),
även
på
unionsnivå
har
påbörjats
en
diskussion
angående
möjligheten
att
införa
digitala
pengar
(Central
Bank
Digital
Currency)(44),
som
kan
ha
väsentlig
inverkan
på
både
det
europeiska
monetära
och
finansiella
systemet
och
eurons
internationella
roll.(45)
83.      Pengar,
som
i
Ekonomiska
och
monetära
unionen
representeras
av
den
gemensamma
valutan,
euron,
existerar
under
alla
omständigheter
och
kan
oavsett
form
(fysisk,
i
form
av
kontanter
eller
icke-fysisk)
fylla
ovannämnda
tre
funktioner,
bland
vilka
funktionen
som
betalningsmedel
har
särskild
betydelse
för
förevarande
mål.(46)
84.      Det
är
mot
bakgrund
av
ovanstående
överväganden,
och
i
synnerhet
med
hänsyn
till
den
sistnämnda
funktionen,
som
det
är
nödvändigt
att
pröva
på
vilket
sätt
unionen
har
utövat
sin
exklusiva
befogenhet
i
fråga
om
den
gemensamma
valutan,
som
nämnts
i
föregående
del,
i
synnerhet
vad
gäller
fastställandet
av
dess
ställning
som
lagligt
betalningsmedel.
2.      Unionens utövande av sin exklusiva befogenhet på området för lagliga betalningsmedel
85.      När
det
gäller
unionens
utövande
av
sin
exklusiva
befogenhet
har
unionslagstiftaren
reglerat
vissa
juridiska
aspekter
av
den
gemensamma
valutan,
men
har
inte
antagit
något
samlat
och
uttömmande
regelverk
i
detta
hänseende.
86.      Lagliga
betalningsmedel
behandlas
på
primärrättsnivå
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
som
återges
i
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
stadgan
för
ECBS
och
ECB,
och
på
sekundärrättsnivå
i
förordning nr 974/98,
närmare
bestämt
i
artiklarna 10
och
11
däri.
87.      Dessa
bestämmelser
rör
utgivningen
av
sedlar
och
mynt
och
deras
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
men
innehåller
inte
någon
precis
definition
av
det
rättsliga
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”.
Denna
frånvaro
är
inte
tillfällig,
med
tanke
på
det
känsliga
ämnet
och
den
skillnad
i
synsätt
som
föreligger
mellan
de
berörda
medlemsstaterna.(47)
88.      Mot
bakgrund
av
övervägandena
ovan
i punkterna 59–70
är
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
enligt
min
uppfattning
ett
unionsrättsligt
begrepp
inom
monetär
lagstiftning
som
ska
ges
en
självständig
och
enhetlig
tolkning
inom
hela
unionen.(48)
89.      I
detta
hänseende
vill
jag
erinra
om
att
även
om
unionslagstiftaren
inte
har
gett
någon
precis
definition
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
står
det
unionslagstiftaren
fritt
att
göra
det
när
som
helst
genom
att
i
lag
noggrant
definiera
den
precisa
innebörden
som
detta
begrepp
ska
ges.
90.      Vidare
bör
det
understrykas
att
eftersom
fastställandet
av
räckvidden
av
detta
begrepp
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
får
medlemsstaterna,
som
–
vilket
framgår
av punkterna 38–44
ovan
–
har
förlorat
alla
behörigheter
i
detta
avseende,
under
inga
omständigheter
anta
bestämmelser
som
till
mål och
innehåll
reglerar
lagliga
betalningsmedel,
och
detta
även
i
händelse
av
att
unionslagstiftaren
förhåller
sig
passiv.
De
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
har
inte
längre
någon
befogenhet
att
definiera
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”.
91.      Vad
gäller
i
synnerhet
den
bestämmelse
enligt
vilken
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
ges
karaktären
av
ett
primärrättsligt
begrepp,
det
vill
säga
artikel 128.1
FEUF,
stadgas
det
i
dess
två
första
meningar
att
ECB
ska
ha
ensamrätt
att
tillåta
utgivning
av
eurosedlar
inom
unionen
samt
att
ECB
och
de
nationella
centralbankerna
får
ge
ut
sedlar.(49) I
artikel 128.1
tredje
meningen
föreskrivs
det
att
endast
sedlar
som
ges
ut
av
ECB
och
de
nationella
centralbankerna
ska
vara
lagliga
betalningsmedel
inom
unionen.
92.      Även
om
denna
bestämmelse,
som
ordagrant
återger
artikel 106
EG,
inte
ger
någon
precis
definition
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”,
är
den
av
grundläggande
betydelse.
93.      För
det
första
är
nämnda
bestämmelse
ett
uttryck
för
den
exklusiva
befogenheten
–
som
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
exklusivt
har
tilldelat
unionen
–
att
fastställa
vilken
tillgång
eller
vilket
instrument
(fysiskt
eller
icke-fysiskt)
som
ska
ha
ställning
som
lagligt
betalningsmedel
i
euroområdet.
94.      För
det
andra
fungerar
den
i
grund
och
botten
som
en
garanti.
Såsom
Förbundsrepubliken
Tyskland
med
rätta
har
påpekat
syftar
bestämmelsen
till
att
skapa
ett
”monopol”
för
ECB
och
de
nationella
centralbankerna
att
ge
ut
sedlar
som
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
och
att
genom
bestämmelser
av
konstitutionell
karaktär
förbjuda
alla
andra
organ,
såväl
offentliga
som
privata,
att
ge
ut
sedlar
eller
skapa
andra
former
av
parallell
valuta
som
får
ställning
som
lagligt
betalningsmedel.(50)
95.      För
det
tredje
garanterar
denna
bestämmelse
på
konstitutionell
nivå
själva
förekomsten
av
eurosedlar,
av
vilket
följer
att
deras
fullständiga
avskaffande
skulle
strida
mot
unionsrätten.
96.      Det
sagda
till
trots
går
det
enligt
min
uppfattning
inte
att
på
något
sätt
härleda
vare
sig
ur
artikel 128.1
FEUF
eller
ur
någon
annan
unionsrättslig
bestämmelse
att
fördragens
upphovsmän
har
haft
för
avsikt
att
utesluta
möjligheten
för
unionen
att
parallellt
med
eurosedlar
(och
euromynt)(51) tilldela
andra
former
av
pengar,
inte
nödvändigtvis
fysiska,
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.(52) Unionens
ovannämnda
exklusiva
befogenhet
att
fastställa
lagliga
betalningsmedel
inkluderar
nämligen
att
skönsmässigt
och
i
enlighet
med
unionsrätten
fastställa
det
eller
de
instrument
som
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
i
euroområdet.(53)
97.      I
detta
sammanhang
ska
det
även
påpekas
att
unionen,
även
om
den
inte
uttryckligen
har
tilldelat
andra
former
av
pengar
än
kontanter
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
emellertid
inom
ramen
för
regelverket
för
den
inre
marknaden
har
infört
en
detaljerad
reglering
av
betaltjänster
(i
ovannämnda
direktiv (EU)
2015/2366)
samt
utgivning
av
elektroniska
pengar
(i
ovannämnda
direktiv 2009/110).
I
detta
sammanhang
har
unionen
främjat
användningen
av
elektroniska
betalningar.(54) Detta
detaljerade
regelverk,
som
syftar
till
att
säkerställa
säkra
betalningar
genom
kontotillgodohavanden
och
medelst
elektroniska
pengar,
har
bidragit
till,
med
hänsyn
till
säkerheten
och
den
spridning
som
dessa
betalningsmedel
har
fått,
att
användningen
av
kontanter
har
minskat.(55)
98.      Mot
bakgrund
av
ovanstående
ska
det
även
påpekas
att
även
om
unionen
mot
bakgrund
av
sin
exklusiva
befogenhet
när
det
gäller
den
gemensamma
valutan
får
definiera
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”,
som
–
vilket
kommer
att
utvecklas
närmare
i
nästa
del
–
direkt
rör
användningen
av
pengar
som
instrument
för
att
betala
penningskulder,
sträcker
sig
denna
exklusiva
befogenhet
inte
så
långt
att
den
inkluderar
en
allmän
befogenhet
att
reglera
metoderna
för
betalning
av
penningskulder,
vare
sig
i
privaträtt
eller
offentlig
rätt,
eftersom
denna
befogenhet
ligger
kvar
hos
medlemsstaterna.
I
detta
sammanhang
uppstår
således
behovet
av
att
unionens
exklusiva
befogenhet
när
det
gäller
att
fastställa
lagliga
betalningsmedel
samordnas,
såsom
behandlats
ovan
i punkterna 45–48
och
71,
med
medlemsstaternas
befogenheter,
i
synnerhet
dels
på
civilrättens
område
vad
beträffar
betalning
av
privata
penningskulder,
dels
i
fråga
om
offentliga
förvaltningars
organisation
och
inom
skattelagstiftning
när
det
gäller
betalning
av
offentliga
avgifter,
dels
på
straffrättens
område
när
det
gäller
det
inbördes
förhållandet
mellan
pengar
i
omlopp
och
bekämpande
av
brottslighet.
3.      Begreppet ”eurosedlars ställning som lagliga betalningsmedel” i unionsrätten
99.      För
att
kunna
besvara
den
hänskjutande
domstolens
frågor
är
det
nödvändigt
att
fastställa
räckvidden
av
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”,
och
detta
även
om
unionslagstiftaren
vid
utövandet
av
sin
exklusiva
befogenhet
på
området
inte
har
fastställt
någon
precis
definition
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”.
Eftersom
det
handlar
om
ett
unionsrättsligt
begrepp
ankommer
det
på
domstolen
att
genom
tolkning
fastställa
räckvidden
av
detta
begrepp
enligt
nu
gällande
rätt.(56)
100. Även
om
det
saknas
en
precis
definition
innehåller
unionsrätten
för
övrigt
vissa
tolkningsbidrag
som
gör
det
möjligt
att
fastställa
ramarna
för
det
unionsrättsliga
begreppet
”eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.
Dessa
bidrag
utgörs
för
det
första
av
kommissionens
rekommendation
2010/191/EU
och
för
det
andra
av skäl 19
i
förordning nr 974/98.
101. Det
första
tolkningsbidraget,
det
vill
säga
rekommendation
2010/191/EU,
rör
specifikt
omfattningen
och
effekterna
av
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
Av skäl 4
i
denna
rekommendation
framgår
det
att
den
baseras
på
de
viktigaste
slutsatserna
i
en
rapport
som
utarbetats
av
en
arbetsgrupp
bestående
av
representanter
från
finansministerierna
och
de
nationella
centralbankerna
i
euroområdet
under
överinseende
av
kommissionen
och
ECB.
102. I
beslutet
att
begära
förhandsavgörande
ställer
den
hänskjutande
domstolen
uttryckligen
frågan
om
vilken
räckvidd
som
denna
rekommendation
ska
ges.
103. I
detta
sammanhang
ska
det
påpekas
att
det
visserligen
framgår
av
domstolens
fasta
praxis
att
rekommendationer,
även
om
de
i
enlighet
med
artikel 288
femte
stycket
FEUF
inte
är
avsedda
att
medföra
bindande
verkningar
och
inte
kan
ge
upphov
till
rättigheter
som
enskilda
kan
åberopa
vid
nationell
domstol,
inte
helt
saknar
rättsverkningar.
De
nationella
domstolarna
är
nämligen
skyldiga
att
vid
lösande
av
tvister
ta
hänsyn
till
rekommendationer,
särskilt
när
dessa
bidrar
till
tolkningen
av
nationella
bestämmelser
som
antagits
för
deras
genomförande,
eller
när
de
har
till
syfte
att
utfylla
bindande
unionsrättsliga
bestämmelser.(57)
104. Domstolen
har
likaså
slagit
fast
att
när
ett
dokument,
vilket
är
fallet
med
rekommendation
2010/191/EU,
har
utarbetats
av
en
grupp
nationella
experter
och
kommissionens
avdelningar
kan
detta
dokument
ge
värdefull
ledning
vid
tolkningen
av
relevanta
unionsrättsliga
bestämmelser
och
således
bidra
till
att
säkerställa
en
enhetlig
tillämpning
av
dessa.(58)
105. Rekommendation
2010/191/EU
utgör
därför
ett
viktigt
tolkningsbidrag
vid
fastställandet
av
innebörden
av
det
unionsrättsliga
begreppet
”eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
och
detta
i
ännu
högre
grad
i
den
mån
denna
rekommendation
baseras
på
den
rapport
som
utarbetats
av
arbetsgruppen
bestående
av
representanter
från
medlemsstaterna
i
euroområdet.
106. Det
framgår
av
den
gemensamma
definitionen
av
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
i punkt 1
i
denna
rekommendation
att
när
det
föreligger
en
betalningsförpliktelse
bör
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
innebära
tre
saker:
för
det
första
obligatorisk
accept,
för
det
andra
accept
till
det
fulla
nominella
värdet
och
för
det
tredje
fullgörande
av
betalningsförpliktelser.
107. Vad
gäller
obligatorisk
accept
specificeras
det
i punkt 1 a
i
rekommendation
2010/191/EU
att
fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
inte
kan
vägra
att
ta
emot
sedlar
och
mynt
i euro
med
mindre
än
att
parterna
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt.
108. Det
kan
därför
i
enlighet
med
den
definition
av
ställning
som
lagligt
betalningsmedel
som
följer
av
rekommendation
2010/191/EU
konstateras
att
det
unionsrättsliga
begreppet
”sedlars
och
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
medför
en
principiell
allmän
skyldighet
för
fordringsägaren
att
ta
emot
kontanter
som
betalning
av
penningskulden,
men
att
denna
skyldighet
inte
är
absolut
utan
kan
frångås
genom
tillämpning
av
partsautonomin.
109. I
detta
sammanhang,
vilket
kommissionen
med
rätta
har
påpekat,
ska
det
understrykas
att
arbetsgruppen
bestående
av
representanter
från
de
olika
medlemsstaterna
var
fullständigt
enig
beträffande
denna
definition,(59) vilket
gör
det
möjligt
att
konstatera
att
ett
begrepp
som
det
ovan
beskrivna
”lagliga
betalningsmedel”
kan
betraktas
som
ett
begrepp
som
är
gemensamt
för
euroländernas
rättssystem.
110. Enligt
nu
gällande
rätt
ska
det
självständiga
unionsrättsliga
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
emellertid
även
tolkas
mot
bakgrund
av
ett
andra
tolkningsbidrag,
det
vill
säga skäl 19
i
förordning nr 974/98.
111. I
detta skäl anförs
det
att
begränsningar
av
betalningar
i
sedlar
och
mynt
som
medlemsstaterna
av
förvaltningsmässiga
orsaker
fastställer
inte
är
oförenliga
med
eurons
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
förutsatt
att
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.
112. Innan
jag
går
närmare
in
på
vilken
inverkan
detta skäl har
på
det
unionsrättsliga
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
behöver
det
sägas
några
ord
om
vilket
värde
ett skäl i
en
unionsrättsakt
ska
tillmätas,
vilket
har
diskuterats
vid
förhandlingen.
113. I
detta
sammanhang
framgår
det
av
domstolens
praxis
att
ingressen
till
en
unionsrättsakt
kan
precisera
innehållet
i
bestämmelserna
i
denna
rättsakt
och
att skälen i
en
unionsrättsakt
utgör
viktiga
tolkningsdata,
som
kan
belysa
lagstiftarens
avsikt.(60)
114. Av
detta
följer
att
ett
skäl,
även
om
det
inte
i
sig
utgör
någon
lagbestämmelse
och
därmed
saknar
rättsligt
värde,
kan
förklara
hur
en
bestämmelse
eller
ett
rättsligt
begrepp
i
den
akt
där
skälet
anförs
ska
tolkas.(61)
115. Det
framgår
av
denna
rättspraxis
att skäl 19
i
förordning nr 974/98,
som
återfinns
i
en
lagstiftningsakt
som
reglerar
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
–
respektive
i
artikel 10
andra
meningen
och
artikel 11
andra
meningen
–
ger
ett
kvalificerat
tolkningsbidrag,
vilket
som
sådant
ska
tas
i
beaktande
för
att
fastställa
den
precisa
räckvidden
av
det
enhetliga
unionsrättsliga
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”.
Detta
begrepp
används
i
både
förordning nr 974/98
och
primärrätten,
närmare
bestämt
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
som
återges
i
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
stadgan
för
ECBS
och
ECB.(62)
116. Det
går
att
utläsa
av
detta skäl att
unionslagstiftaren,
även
om
unionslagstiftaren
inte
har
gett
begreppet
”sedlars
och
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
någon
precis
definition,
har
lämnat
ett
visst
handlingsutrymme
för
att
eftersträva
mål av
allmänintresse(63) som
inte
nödvändigtvis
är
begränsade
till
den
allmänna
ordningen.(64) Följaktligen
kan
inte
enbart
partsautonomin
utan
även,
och
i
ännu
högre
grad,
eftersträvandet
av
mål av
allmänintresse
motivera
undantag
från
skyldigheten
(som
inte
är
absolut)
för
fordringsägare
att
ta
emot
eurosedlar
och
euromynt,
vilka
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
som
betalning
av
penningskulder.
117. Såväl
unionen
som
medlemsstaterna
är
inom
sina
respektive
befogenhetsområden
skyldiga
att
tillgodose
allmänintresset.
118. Vid
utövandet
av
sina
befogenheter
på
andra
områden
än
den
monetära
politiken
har
unionen
för
att
tillgodose
allmänintresset
redan
antagit
en
rad
bestämmelser
som,
även
om
de
till
mål och
innehåll(65) inte
reglerar
eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
ändå
har
en
inverkan
på
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel.
I
detta
avseende
har
kommissionen
nämnt
penningtvättsdirektivet(66) och
bestämmelserna
om
kontroller
av
kontanta
medel
som
förs
in
i
eller
ut
ur
unionen.(67)
119. På
samma
sätt
anser
jag,
vilket
slås
fast
i skäl 19,
att
i
samband
med
att
medlemsstaterna
utövar
sina
befogenheter
får
de
av
hänsyn
till
allmänintresset
vidta
åtgärder
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
eurons
ställning
som
lagligt
betalningsmedel,
men
som
ändå
kan
fastställa
regler
för
betalningen
av
skulder,
såväl
privata
som
offentliga,
och
på
vissa
villkor
och
inom
vissa
gränser
begränsar
användningen
av
kontanter
som
betalning
av
dessa
skulder.
Bestämmelser
av
detta
slag
ska
anses
vara,
inom
de
gränser
som
anges
i
nästa
del,
förenliga
med
det
enhetliga
unionsrättsliga
begreppet
”eurosedlars
och
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.(68) Denna
förenlighet
går
att
utläsa
av
själva
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
i
nu
gällande
unionsrätt.
120. En
sådan
tolkning
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
som
följer
av
tolkningskriterierna
enligt
nu
gällande
unionsrätt
strider
inte
mot
den
systematisering
av
unionens
befogenheter
som
förklaras
ovan
i
del
B
i
detta
förslag
till
avgörande
och
kolliderar
inte
med
begreppet
”unionens
exklusiva
befogenhet”
som
beskrivs
där.
121. I
själva
verket
framgår
det
inte
på
något
sätt
av
denna
tolkning
att
medlemsstaterna
har
lagstiftningsbefogenhet
att
reglera
eurosedlars
eller
euromynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
som
är
ett
begrepp
som
omfattas
av
den
monetära
politiken
i
vid
bemärkelse
och
därmed
av
unionens
exklusiva
befogenhet.
122. Närmare
bestämt
utgör skäl 19
i
förordning nr 974/98
under
inga
omständigheter
något
särskilt
bemyndigande
enligt
artikel 2.1
FEUF
som
tas
upp
ovan
i punkterna 42
och
43.
Bortsett
från
det
faktum
att
jag
starkt
betvivlar
att
ett
sådant
bemyndigande
ur
en
formell
synvinkel
kan
fastställas
i
ett skäl i
en
lagstiftningsakt
och
inte
i
en
lagbestämmelse
däri,
går
det
emellertid
under
inga
omständigheter
av
detta skäl att
utläsa
att
medlemsstaterna
är
bemyndigade
att
införa
bestämmelser
som
reglerar
lagliga
betalningsmedel.
En
nationell
lagstiftning
som
till
mål och
innehåll
reglerar
lagliga
betalningsmedel
skulle
därför
inkräkta
på
området
för
unionens
exklusiva
befogenhet.
123. I
detta skäl konstateras
det
helt
enkelt
att
bestämmelser
som
medlemsstaterna
antar
i
samband
med
att
de
utövar
sina
exklusiva
befogenheter
–
till
exempel
på
civilrättens
område
när
det
gäller
att
uppfylla
förpliktelser
eller
organisera
den
egna
offentliga
förvaltningen,
på
skatterättens
område
och
inom
ramen
för
bekämpande
av
brottslighet
–
som
inte
överlåtits
till
unionen
kan
beröra
och
därmed
inkräkta
på
begreppet
”sedlars
eller
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.
Detta
skäl,
som
är
ett
kvalificerat
tolkningsbidrag
för
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”,
uttrycker
att,
även
om
medlemsstaterna
inte
får
definiera
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”,
är
bestämmelser
som
medlemsstaterna
antar
–
när
de
utövar
sina
befogenheter
samt
på
de
villkor
och
inom
de
gränser
som
granskas
ingående
i
nästa
del
–
för
att
begränsa
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
inte
oförenliga
med
det
unionsrättsliga
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.
124. Sammanfattningsvis
följer
av
det
ovan
anförda
att
begreppet
”sedlars
och
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
enligt
nu
gällande
unionsrätt
ska
tolkas
på
så
sätt
att
det
medför
en
principiell
skyldighet
för
fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
att
ta
emot
sedlar
och
mynt
med
mindre
än
att
avtalsparterna
vid
utövandet
av
sin
partsautonomi
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt
eller
med
mindre
än
att
en
bestämmelse
som
antas
av
unionen
eller
en
medlemsstat
i
samband
med
att
de
utövar
sina
respektive
befogenheter
och
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
lagliga
betalningsmedel
föreskriver
begränsningar
av
betalningar
i
sedlar
av
hänsyn
till
allmänintresset.
125. Begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
innebär
således
att
eurosedlar
och
euromynt
utgör
ett
allmänt
betalningsmedel(69) som
ska
accepteras
med
mindre
än
att
parterna
vid
utövandet
av
sin
partsautonomi
har
avtalat
annat
eller
med
mindre
än
att
bestämmelser
av
hänsyn
till
allmänintresset
begränsar
deras
användning
som
betalningsmedel.
4.      Villkor och gränser för restriktioner för användning av kontanter
126. Det
återstår
fortfarande
att
behandla
frågan
om
på
vilka
villkor
och
inom
vilka
gränser
unionen
och
medlemsstaterna
i
samband
med
att
de
utövar
sina
respektive
befogenheter
får
anta
bestämmelser
som
föreskriver
begränsningar
av
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel.
127. För
det
första
går
det
att
utläsa
av punkterna 93–95
ovan
att
bestämmelser
som
de
jure
eller
de
facto
medför
att
eurosedlar
avskaffas
helt
eller
är
av
sådan
art
att
de
urholkar
eurosedlarnas
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
ska
betraktas
som
oförenliga
med
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF.
128. För
det
andra,
vilket
uttryckligen
slås
fast
i skäl 19
i
förordning nr 974/98,
ska
bestämmelser
som
begränsar
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
för
att
vara
förenliga
med
det
unionsrättsliga
begreppet
”sedlars
och
mynts
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
först
och
främst
antas
av
hänsyn
till
allmänintresset,
vilket
som
klargjorts
inte
nödvändigtvis
måste
ha
samband
med
den
allmänna
ordningen(70).
Vidare
får
de
enbart
antas
om
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.
129. För
det
tredje
anser
jag
att
bestämmelser
som
antas
vid
utövandet
av
befogenheter
på
andra
områden
än
monetär
lagstiftning
och
som
av
hänsyn
till
allmänintresset
begränsar
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
ska
innebära
en
inskränkning
som
står
i
proportion
till
det
mål som
eftersträvas.
130. Härvidlag
bör
det
erinras
om
att
enligt
fast
praxis
räknas
proportionalitetsprincipen
bland
de
allmänna
principerna
i
unionsrätten.
Den
kräver
att
åtgärderna
ska
vara
ägnade
att
uppnå
de
legitima
mål som
eftersträvas
med
bestämmelserna
i
fråga
och
inte
går
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
dessa
mål.(71) När
det
finns
flera
ändamålsenliga
åtgärder
att
välja
mellan
ska
därför
den
åtgärd
väljas
som
är
minst
ingripande.
131. Proportionalitetsprincipen
–
som
är
en
princip
som
begränsar
myndigheternas
handlingsutrymme,
eftersom
den
kräver
att
det
görs
en
avvägning
mellan
de
vidtagna
åtgärderna
och
det
eftersträvade
målet
–
inverkar
både
till
innehåll
och
form
såväl
på
de
åtgärder
som
unionen
får
vidta
när
den
utövar
sina
befogenheter,
vilket
uttryckligen
framgår
av
artikel 5.4
FEU,
som
på
de
åtgärder
som
medlemsstaterna
vidtar
inom
ramen
för
sitt
handlingsutrymme,
när
deras
åtgärder
berör
eller
inkräktar
på
rättsställningar
som
regleras
i
unionsrätten.(72)
132. En
begränsning
av
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
ska
därför
vara
ägnad
att
uppnå
det
mål av
allmänintresse
som
eftersträvas
med
denna
bestämmelse
och
inte
gå
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
detta
mål.
133. I
detta
avseende
ska
det
även
påpekas
att
det
i
unionsrätten
inte
stadgas
någon
absolut
rätt
till
kontantbetalning
i
samtliga
fall,
vilket
i
övrigt
går
att
utläsa
av
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
som
bedömts
i
föregående
del.
Även
om
det
medges
att
det
av
unionsrätten
följer
en
subjektiv
rätt
att
använda
kontanter
som
lagligt
betalningsmedel
gentemot
fordringsägaren
–
ett
synsätt
som
för
övrigt
särskilt
har
bestritts
av
Förbundsrepubliken
Tyskland
–
rör
det
sig
trots
allt
om,
vilket
kommissionen
har
påpekat
vid
förhandlingen,
en
subjektiv
rätt
som
på
intet
sätt
kan
räknas
bland
de
grundläggande
rättigheter
som
garanteras
i
unionens
primärrätt.
134. Kontanters
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
kan
ha
anknytning
till
utövandet
av
vissa
grundläggande
rättigheter
men
enligt
min
uppfattning
är
denna
anknytning
enbart
indirekt.
Om
det
nu
inte
råder
några
tvivel
om
att
kontanter
kan
användas
vid
utövandet
av
vissa
grundläggande
rättigheter
som
har
ett
samband
med
användningen
av
pengar
är
användning
av
kontanter
i
själva
verket
normalt
inte
nödvändig
för
att
komma
i
åtnjutande
av
dessa
grundläggande
rättigheter,
eftersom
detta
kan
uppnås
genom
att
det
används
andra
former
av
pengar
eller
andra
betalningsmedel
än
kontanter.(73)
135. Emellertid
blir
kontanternas
anknytning
till
utövandet
av
grundläggande
rättigheter
däremot
direkt
i
de
fall
där
användningen
av
kontanter
fungerar
som
en
faktor
för
samhällsintegration.
I
själva
verket
förutsätter
användningen
av
pengar
i
annan
form
än
kontanter
i
dagsläget
att
det
finns
ett
konto
som
har
öppnats
hos
ett
kreditinstitut
eller
ett
finansiellt
institut
av
liknande
karaktär.
136. Även
om
direktiv 2014/92(74) ger
alla
som
är
lagligen
bosatta
i
unionen
rätt
att
öppna
ett
betalkonto
med
grundläggande
funktioner
i
vilken
medlemsstat
som
helst
–
ett
konto
som
ska
inbegripa
möjligheten
att
genomföra
betalningstransaktioner
som
till
exempel
kontoöverföringar
och
autogiro
inom
Europeiska
unionen
–
och
även
om
detta
direktiv uttryckligen
syftar
till
att
uppmuntra
utsatta
konsumenter
utan
bankkonto
att
delta
på
bankmarknaden
för
privatpersoner,(75) visar
färska
uppgifter
att
de
personer
som
ännu
inte
har
tillgång
till
grundläggande
finansiella
tjänster
i
Europeiska
unionen
och
i
euroområdet
visserligen
utgör
en
minoritet,
men
att deras
antal
är
icke
försumbart.(76)
137. För
dessa
utsatta
personer
utgör
faktiskt
kontanter
den
enda
form
av
pengar
som
är
tillgänglig
och
följaktligen
det
enda
medlet
för
att
utöva
sina
grundläggande
rättigheter
som
har
en
anknytning
till
användningen
av
pengar.
138. Åtgärderna
för
att
begränsa
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
ska
därför
ta
hänsyn
till
den
funktion
för
samhällsintegration
som
denna
användning
fyller
för
dessa
utsatta
personer
och
ska
garantera
att
det
faktiskt
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder,
såsom
framgår
av skäl 19
i
förordning nr 974/98.
Denna
funktion
för
samhällsintegration
ska
dessutom
beaktas
vid
bedömningen
av
huruvida
dessa
åtgärder
är
proportionerliga.
Jag
anser
närmare
bestämt
att
det
föreligger
en
skyldighet
att
vidta
lämpliga
åtgärder
för
att
utsatta
personer
som
inte
har
tillgång
till
grundläggande
finansiella
tjänster
ska
kunna
uppfylla
sina
förpliktelser,
i
synnerhet
om
de
är
av
offentlig
karaktär,
utan
några
tilläggskostnader.
139. I
detta
sammanhang
ankommer
det
på
ECB
i
kraft
av
sin
rätt
till
samråd
enligt
artiklarna 127.4
FEUF
och
282.5
FEUF
–
och
enligt
rådets beslut 98/415/EG
vad
gäller
utkast
till
rättsregler
på
nationell
nivå(77) –
att
bedöma
huruvida
bestämmelser
som
begränsar
användningen
av
kontanter
som
betalningsmedel
–
som
antas
i
samband
med
att
unionen
utövar
sina
befogenheter
på
andra
områden
än
monetär
lagstiftning
–
är
förenliga
med
de
krav
som
följer
av
det
unionsrättsliga
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
som
bedömts
i
föregående
del
samt
uppfyller
de
villkor
och
gränser
som
anges
i
denna
del.
Det
ankommer
i
sista
hand
dels
på
kommissionen,
fördragens
väktare,
inom
fördragsbrottsförfaranden,
dels
på
de
nationella
rättsinstanserna
och
domstolen
att
säkerställa
att
dessa
krav,
villkor
och
gränser
efterlevs.
E.      Prövning av tolkningsfrågorna
140. Det
är
mot
bakgrund
av
det
rättsliga
ramverk
som
beskrivits
i
föregående
delar
och
de
överväganden
som
gjorts
däri
som
jag
nu
övergår
till
att
besvara
den
hänskjutande
domstolens
tolkningsfrågor
var
och
en
för
sig.
1.      Den första tolkningsfrågan
141. Genom
den
första
tolkningsfrågan
önskar
den
hänskjutande
domstolen
få
klarhet
i
huruvida
den
exklusiva
befogenhet
som
unionen
har
enligt
artikel 2.1
FEUF
jämförd
med
artikel 3.1 c
FEUF
på
området
för
den
monetära
politiken
för
de
medlemsstater
som
har
euron
som
valuta
utgör
hinder
för
en
rättsakt
från
en
av
dessa
medlemsstater
som
föreskriver
en
skyldighet
för
offentliga
myndigheter
i
medlemsstaten
att
ta
emot
eurosedlar
som
betalning
av
offentliga
avgifter.
142. Såsom
påpekats
i punkterna 23–25
i
detta
förslag
till
avgörande
framgår
det
av
beslutet
att
begära
förhandsavgörande
att
den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
första
tolkningsfrågan
med
utgångspunkt
i
bestämmelsen
i
14 § 1
andra
meningen
BBankG.
Den
hänskjutande
domstolen
önskar
få
klarhet
i
huruvida
denna
nationella
bestämmelse,
i
den
mån
det
kan
anses
att
den
reglerar
de
rättsliga
verkningarna
av
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
kan
strida
mot
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
enligt
artikel 3.1 c
FEUF.
143. I
detta
sammanhang
framgår
det
av punkterna 57–70
ovan
att
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
enligt
artikel 3.1 c
FEUF,
inom
ramen
för
de
behörigheter
som
är
nödvändiga
för
att
införa
den
gemensamma
valutan
och
få
den
att
fungera
väl,
inbegriper
en
normativ
dimension
angående
den
gemensamma
valutan
som
omfattar
fastställandet
av
och
reglerna
för
dess
status
och
ställning
som
lagligt
betalningsmedel.
Såsom
påpekats
i punkterna 90
och
122
ovan
har
euroländerna
mot
denna
bakgrund,
i
enlighet
med
de
principer
för
behörighetsfördelning
mellan
unionen
och
medlemsstaterna
som
beskrivits
i punkterna 38–44
ovan,
inte
någon
befogenhet
i
det
avseendet.
De
får
därför
inte
anta
bestämmelser
som
till
mål och
innehåll
reglerar
eurons,
närmare
bestämt
eurosedlars,
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
144. Det
ankommer
i
praktiken
på
den
hänskjutande
domstolen
–
som
är
den
enda
instans
som
är
behörig
att
fastställa
den
precisa
omfattningen
av
nationell
lagstiftning
–
att
fastställa
huruvida
14 § 1
andra
meningen
BBankG
utgör
en
bestämmelse
som
till
mål och
innehåll
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
145. I
detta
avseende
anser
jag
emellertid
att
följande
överväganden
är
relevanta.
146. Det
ska
erinras
om att
eurosedlar
enligt
14 § 1
andra
meningen
BBankG
är
det
enda
obegränsade
lagliga
betalningsmedlet.
147. Det
ska
därför
konstateras
att
ordalydelsen
i
denna
bestämmelse
inte
ordagrant
återger
lydelsen
av
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
utan
avviker
från
den.
148. Framför
allt
saknas
kvalificeringen
av
det
lagliga
betalningsmedlet
som
”obegränsat”
i
den
unionsrättsliga
bestämmelsen.
149. Vidare
specificeras
det
i
den
unionsrättsliga
bestämmelsen
att
eurosedlar
är
de
enda
sedlar
som
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
([Euro]Banknoten
sind
die
einzige
Banknoten,
die
in
der
Union
als
gesetzliches
Zahnlungsmittel
gelten),
medan
det
i
den
nationella
bestämmelsen
anges
att
eurosedlar
är
det
enda
obegränsade
lagliga
betalningsmedlet(78) ([Euro]Banknoten
sind
das
einzige
unbeschränkte
gesetzliche
Zahlungsmittel).
Av
denna
skillnad
i
bestämmelsernas
ordalydelse
framkommer
en
skillnad
vad
gäller
deras
mål.
Medan
unionsbestämmelsen,
som
påpekats
ovan
i punkt 92
och
följande
punkter,
huvudsakligen
eftersträvar
garantisyften
och
i
huvudsak
syftar
till
att
säkerställa
ECB:s
och
de
nationella
centralbankernas
monopol
att
ge
ut
sedlar
som
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
tycks
den
nationella
bestämmelsen
i
stället
ha
som
specifikt
mål att
garantera
att
eurosedlar
är
det
enda
obegränsade
lagliga
betalningsmedlet.
150. Detta
verkar
för
övrigt
uttryckligen
kunna
utläsas
av
förarbetena
till
den
omtvistade
nationella
bestämmelsen,
där
det
framgår
att
eurosedlarnas
karaktär
av
”obegränsat”
lagligt
betalningsmedlet
har
behållits
just
i
syfte
att
utfylla
unionsrätten.(79)
151. Det
specifika
institutionella
förhållande
som
gäller
för
ECBS,
där
denna
bestämmelse
ingår,
utgör
i
unionsrätten
en
nydanande
juridisk
konstruktion
som
sammanbinder
nationella
institutioner,
närmare
bestämt
de
nationella
centralbankerna,
och
en
unionsinstitution,
närmare
bestämt
ECB,
och
får
dem
att
nära
samarbeta
med
varandra.
I
detta
sammanhang
råder
det
en
annan
systematik
och
görs
en
mindre
påtaglig
åtskillnad
mellan
unionens
rättsordning
och
de
nationella
rättsordningarna.(80) Kommissionen
och
ECB
har
gjort
gällande
att
detta
förhållande
–
med
hänsyn
tagen
till
rättssäkerheten
–
på
sin
höjd
kan
motivera
att
unionsrättsliga
bestämmelser
återges
ordagrant
i
nationell
lagstiftning.
Enligt
de
båda
institutionerna
utgör
detta
ett
undantag
från
den
princip
som
följer
av
rättspraxis
enligt
vilken
återgivningen
i
nationell
lagstiftning
av
en
unionsrättslig
bestämmelse
som
är
direkt
tillämplig
i
medlemsstaternas
rättsordning
strider
mot
fördragen,
eftersom
det
härvidlag
kan
skapas
en
oklarhet,
både
vad
gäller
de
tillämpliga
bestämmelsernas
rättsliga
karaktär
och
tidpunkten
för
deras
ikraftträdande.(81) Denna
ordagranna
återgivning
får
givetvis
under
inga
omständigheter
skapa
tvivel
eller
oklarheter
beträffande
bestämmelsernas
rättskälla.(82)
152. Även
om
en
sådan
återgivning
vore
tillåten
inom
ramen
för
det
specifika
institutionella
förhållande
som
gäller
för
ECBS
förefaller
den
aktuella
nationella
bestämmelsen
emellertid,
mot
bakgrund
av
dess
ordalydelse
och
de
kriterier
som
anges
ovan
i punkterna 147–150,
med
förbehåll
för
att
det
ankommer
på
den
hänskjutande
domstolen
att
göra
en
slutlig
bedömning,
inte
bara
återge
unionsrättsliga
bestämmelser.
Den
har
snarare
en
egen
innebörd
och
ett
eget
mål,
närmare
bestämt
att
komplettera
det
unionsrättsliga
begreppet
”sedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.(83)
153. Om
den
hänskjutande
domstolen
skulle
konstatera
att
så
är
fallet
måste
det
anses
att
14 § 1
andra
meningen
BBankG
utgör
en
bestämmelse
som
till
mål och
innehåll
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
och
som
därmed
inte
får
tillämpas,
i
och
med
att
den
gör
intrång
på
ett
område
för
den
monetära
politiken
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet.
154. Mot
bakgrund
av
det
ovan
nämnda
finner
jag
det
fortfarande
vara
nödvändigt
att
påpeka
att
jag
delar
kommissionens
uppfattning
att
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
inte
utgör
hinder
för
att
en
medlemsstat
i
samband
med
att
den
utövar
sin
specifika
befogenhet
att
fastställa
regler
för
den
egna
offentliga
förvaltningens
funktion
får
föreskriva
–
genom
en
bestämmelse
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
utan
fastställer
regler
för
den
offentliga
förvaltningens
organisation
–
en
skyldighet
för
denna
myndighet
att
ta
emot
kontantbetalningar
av
dem
som
är
föremål
för
förvaltningen.
155. Mot
bakgrund
av
ovanstående
överväganden
anser
jag
att
den
hänskjutande
domstolens
första
tolkningsfråga
ska
besvaras
så
att
artikel 3.1 c
FEUF,
jämförd
med
artikel 2.1
och
2.6
FEUF
samt
artikel 128.1
FEUF,
ska
tolkas
på
så
sätt
att
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken,
inom
ramen
för
de
behörigheter
som
är
nödvändiga
för
att
införa
den
gemensamma
valutan
och
få
den
att
fungera
väl,
inbegriper
en
normativ
dimension
angående
den
gemensamma
valutan
som
omfattar
fastställandet
av
och
reglerna
för
den
gemensamma
valutans,
närmare
bestämt
eurosedlars
och
euromynts,
status
och
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
Härav
följer
att
en
bestämmelse
som
antas
av
en
medlemsstat
som
har
euron
som
valuta,
i
den
mån
den
till
mål och
innehåll
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
inte
är
förenlig
med
unionsrätten
och
därför
inte
får
tillämpas.
Unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
utgör
inte
hinder
för
att
en
medlemsstat
i
samband
med
att
den
utövar
sin
specifika
befogenhet
att
reglera
den
egna
offentliga
förvaltningens
funktion
får
anta
en
nationell
rättslig
bestämmelse
som
till
syfte
och
innehåll
inte
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
utan
fastställer
regler
för
den
offentliga
förvaltningens
organisation
och
funktion
enligt
vilka
denna
myndighet
är
skyldig
att
ta
emot
kontantbetalningar
av
dem
som
är
föremål
för
förvaltningen.
2.      Den andra tolkningsfrågan
156. Genom
den
andra
tolkningsfrågan
önskar
den
hänskjutande
domstolen
få
klarhet
i
huruvida
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
som
har
fastställts
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
stadgan
för
ECBS
och
ECB
och
artikel 10
andra
meningen
i
förordning nr 974/98,
medför
ett
förbud
för
de
offentliga
myndigheterna
i
en
medlemsstat
att
vägra
ta
emot
sådana
sedlar
när
en
offentlig
avgift
betalas,
eller
huruvida
unionsrätten
tillåter
bestämmelser
som
förbjuder
betalning
av
vissa
offentliga
avgifter
med
eurosedlar.
157. Såsom
påpekats
i punkterna 26
och
27
i
detta
förslag
till
avgörande,
framgår
det
av
beslutet
att
begära
förhandsavgörande
att
den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
andra
tolkningsfrågan
med
hänsyn
till
bestämmelsen
i
10 § 2
i
Hessischer
Rundfunks
avgiftsstadga.
Nämnda
domstol
önskar
nämligen
få
klarhet
i
huruvida
denna
bestämmelse,
enligt
vilken
radio-
och
tv-licensen
som
ska
betalas
till
Hessischer
Rundfunk
endast
får
betalas
via
autogiro
eller
genom
enstaka
överföring
eller
stående
överföring
och
följaktligen
inte
får
betalas
kontant,
är
förenlig
med
det
unionsrättsliga
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”.
158. I
detta
avseende
vill
jag
påpeka
att
det
går
att
utläsa
av punkterna 99–125
ovan
att
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
–
ett
unionsrättsligt
begrepp
inom
monetär
lagstiftning
vars
definition
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
–
enligt
nu
gällande
unionsrätt
ska
tolkas
på
så
sätt
att
det
medför
en
principiell
skyldighet
för
fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
att
ta
emot
sedlar
i euro
med
mindre
än
att
avtalsparterna
vid
utövandet
av
sin
partsautonomi
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt
eller
med
mindre
än
att
en
bestämmelse
som
antas
av
unionen
eller
en
medlemsstat
i
samband
med
att
de
utövar
sina
respektive
befogenheter
och
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
lagliga
betalningsmedel
av
hänsyn
till
allmänintresset
föreskriver
begränsningar
av
betalningar
med
eurosedlar.
159. Vidare
framgår
det
av punkterna 127–138
ovan
att
dessa
begränsningar,
för
att
vara
förenliga
med
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
inte
de
jure
eller
de
facto
får
medföra
att
eurosedlar
avskaffas
helt,
ska
fastställas
av
hänsyn
till
allmänintresset
och
enbart
får
införas
om
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.
De
ska
dessutom
vara
proportionella
och
följaktligen
vara
ägnade
att
uppnå
det
mål av
allmänintresse
som
eftersträvas
med
bestämmelsen
och
får
inte
gå
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
detta
mål.
160. Det
ankommer
på
den
hänskjutande
domstolen,
som
har
tillgång
till
alla
rättsliga
och
faktiska
omständigheter
som
krävs
för
att
göra
en
bedömning
i
detta
hänseende,
att
–
vid
behov
på
grundval
av
domstolens
vägledning
–
fastställa
huruvida
en
nationell
bestämmelse
som
föreskriver
begränsningar
av
betalningar
i
sedlar
är
förenlig
med
unionsrätten
och
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
161. Jag
anser
i
fråga
om
bestämmelsen
i
10 § 2
i
avgiftsstadgan
att
följande
överväganden
är
relevanta.
162. För
det
första
framgår
det
varken
av
beslutet
att
begära
förhandsavgörande
eller
av
någon
annan
uppgift
i
rättegångshandlingarna
att
denna
bestämmelse
har
till
syfte
att
reglera
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
och
därmed
inkräktar
på
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken.
Denna
bestämmelse
förefaller,
i
den
mån
den
rör
metoderna
för
betalning
av
radio-
och
tv-licensen,
vara
av
skattemässig
eller
”skatteliknande”
art.
163. Även
om
denna
bestämmelse
innebär
ett
absolut
förbud
mot
att
betala
radio-
och
tv-licens
kontant
till
det
berörda
regionala
radio-
och
tv-sändningsorganet,
medför
den
för
det
andra
inte
uppenbart
att
eurosedlar
avskaffas.
Vidare
anger
den
uttryckligen
andra
lagliga
sätt
att
reglera
den
aktuella
penningskulden.
164. För
det
tredje
anger
beslutet
att
begära
förhandsavgörande
inte
uttryckligen
det
mål som
eftersträvas
med
åtgärden
om
begränsning
av
betalningar
i
sedlar
i
10 § 2
i
avgiftsstadgan.
I
beslutet
hänvisas
det
enbart
till
betalning
av
radio-
och
tv-licens
i
samband
med
”omfattande
förfaranden”
där
valet
av
betalningssätt
grundar
sig
på
den
offentliga
förvaltningens
behov
av
effektivitet,
vilket
även
den
tyska
regeringen
har
påpekat
vid
förhandlingen.
I
rättegångshandlingarna
för
det
nationella
målet
och
i
yttrandena
från
de
parter
som
deltagit
i
förfarandet
vid
domstolen
har
det
även
åberopats skäl förknippade
med
effektiv
indrivning
av
skattefordringar
och
bekämpande
av
brottslighet.
165. Mot
denna
bakgrund
anser
jag
att
alla
dessa
mål kan
kvalificeras
som
hänsyn
till
allmänintresset
som
kan
motivera
begränsningar
av
användningen
av
kontanter.
166. För
det
fjärde
vill
jag,
vad
beträffar
åtgärdens
proportionalitet,
påpeka
att
den
innebär
ett
förbud,
som
förefaller
vara
absolut
och
utan
undantag,
mot
att
betala
radio-
och
tv-licens
med
eurosedlar.
I
detta
hänseende
framgår
det
inte
av
rättegångshandlingarna
att
det
tas
någon
hänsyn
till
den
funktion
för
samhällsintegration
som
kontanter
fyller
för
de
utsatta
personer
som
nämnts
ovan
i punkterna 136–138.(84)
167. Mot
bakgrund
av
alla
ovanstående
överväganden
anser
jag
att
den
hänskjutande
domstolens
andra
tolkningsfråga
ska
besvaras
så
att
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
protokoll
(nr
4)
om
stadgan
för
europeiska
centralbankssystemet
och
Europeiska
centralbanken och
artikel 10
andra
meningen
i
rådets
förordning
(EG) nr 974/98
av
den
3 maj 1998
om
införande
av
euron
ska
tolkas
på
så
sätt
att
det
medför
en
principiell
skyldighet
för
fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
att
ta
emot
eurosedlar,
med
mindre
än
att
avtalsparterna
vid
utövandet
av
sin
partsautonomi
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt
eller
med
mindre
än
att
en
bestämmelse
som
antas
av
unionen
eller
en
medlemsstat
i
samband
med
att
de
utövar
sina
respektive
befogenheter
och
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
lagliga
betalningsmedel
föreskriver
begränsningar
av
betalningar
i
eurosedlar.
Dessa
begränsningar
är
förenliga
med
begreppet
”eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel”
förutsatt
att
de
inte
de
jure
eller
de
facto
medför
att
eurosedlar
avskaffas
helt,
att
de
fastställs
av
hänsyn
till
allmänintresset
och
att
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.
De
ska
vidare
vara
ägnade
att
uppnå
det
mål av
allmänintresse
som
eftersträvas
och
får
inte
gå
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
detta
mål.
3.      Den tredje tolkningsfrågan
168. Genom
den
tredje
tolkningsfrågan
önskar
den
hänskjutande
domstolen,
om
den
första
frågan
besvaras
jakande
och
den
andra
frågan
nekande,
få
klarhet i
huruvida
en
rättsakt
som
har
antagits
inom
området
för
unionens
exklusiva
befogenhet
i
en
medlemsstat
som
har
euron
som
valuta
får
tillämpas
om
och
så
länge
som
unionen
inte
har
utnyttjat
sina
befogenheter.
169. Mot
bakgrund
av
svaret
på
den
första
och
den
andra
tolkningsfrågan
anser
jag
att
domstolen
inte
behöver
besvara
den
tredje
tolkningsfrågan.
170. Under
alla
omständigheter
framgår
det
av punkterna 38–44
ovan
att
medlemsstaterna
inte
har
någon
behörighet
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet,
oavsett
om
unionen
har
eller
inte
har
utövat
sin
befogenhet
på
området.
Alla
lagstiftningsåtgärder
på
detta
område
från
medlemsstaternas
sida
strider
därför
a priori
mot
fördragen.
IV.    Förslag till avgörande
171. Mot
bakgrund
av
samtliga
ovanstående
överväganden
föreslår
jag
att
domstolen
ska
besvara
tolkningsfrågorna
från
Bundesverwaltungsgericht
(Federala
förvaltningsdomstolen,
Tyskland)
på
följande
sätt:
”1.      Artikel 3.1 c
FEUF,
jämförd
med
artikel 2.1
och
2.6
FEUF
samt
artikel 128.1
FEUF,
ska
tolkas
på
så
sätt
att
unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken,
inom
ramen
för
de
behörigheter
som
är
nödvändiga
för
att
införa
den
gemensamma
valutan
och
få
den
att
fungera
väl,
inbegriper
en
normativ
dimension
angående
den
gemensamma
valutan
som
omfattar
fastställandet
av
och
reglerna
för
den
gemensamma
valutans,
närmare
bestämts
eurosedlars
och
euromynts,
status
och
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
Härav
följer
att
en
nationell
rättslig
bestämmelse
som
antas
av
en
medlemsstat
som
har
euron
som
valuta,
i
den
mån
den
till
mål och
innehåll
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
inte
är
förenlig
med
unionsrätten
och
därför
inte
får
tillämpas.
Unionens
exklusiva
befogenhet
på
området
för
den
monetära
politiken
utgör
inte
hinder
för
att
en
medlemsstat
i
samband
med
att
den
utövar
sin
specifika
befogenhet
att
reglera
den
egna
offentliga
förvaltningens
funktion
får
anta
en
nationell
rättslig
bestämmelse
som
till
syfte
och
innehåll
inte
reglerar
eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel,
utan
fastställer
regler
för
den
offentliga
förvaltningens
organisation
och
funktion
enligt
vilka
denna
myndighet
är
skyldig
att
ta
emot
kontantbetalningar
av
dem
som
är
föremål
för
förvaltningen.
2.      Begreppet
’eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel’
i
den
mening
som
avses
i
artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF,
artikel 16
första
stycket
tredje
meningen
i
protokoll
(nr
4)
om
stadgan
för
europeiska
centralbankssystemet
och
Europeiska
centralbanken och
artikel 10
andra
meningen
i
rådets
förordning
(EG) nr 974/98
av
den
3 maj 1998
om
införande
av
euron
ska
tolkas
på
så
sätt
att
det
medför
en
principiell
skyldighet
för
fordringsägaren
till
en
betalningsförpliktelse
att
ta
emot
eurosedlar,
med
mindre
än
att
avtalsparterna
vid
utövandet
av
sin
partsautonomi
har
kommit
överens
om
ett
annat
betalningssätt
eller
med
mindre
än
att
en
bestämmelse
som
antas
av
unionen
eller
en
medlemsstat
i
samband
med
att
de
utövar
sina
respektive
befogenheter
och
som
till
mål och
innehåll
inte
reglerar
lagliga
betalningsmedel
föreskriver
begränsningar
av
betalningar
i
eurosedlar.
Dessa
begränsningar
är
förenliga
med
begreppet
’eurosedlars
ställning
som
lagliga
betalningsmedel’
förutsatt
att
de
inte
de
jure
eller
de
facto
medför
att
eurosedlar
avskaffas
helt,
att
de
fastställs
av
hänsyn
till
allmänintresset
och
att
det
finns
andra
lagliga
sätt
att
reglera
penningskulder.
De
ska
vidare
vara
ägnade
att
uppnå
det
mål av
allmänintresse
som
eftersträvas
och
får
inte
gå
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
detta
mål.”
1      Originalspråk:
italienska.
2      EGT L 139,
1998, s. 1,
i
dess
lydelse
enligt
rådets
förordning
(EU) nr 827/2014
om
ändring
av
förordning
(EG) nr 974/98
vad
gäller
införandet
av
euron
i
Litauen
(EUT L 228,
2014, s. 3).
3      EGT L 189, 1998, s. 42.
4      EUT L 83, 2010, s. 70.
5      BGBl. I, s. 1782.
6      På originalspråket har 14 § 1 andra meningen BBankG följande lydelse: ”Auf Euro lautende Banknoten sind das einzige unbeschränkte gesetzliche Zahlungsmittel.” Uttrycket
”lagliga
betalningsmedel”
(”cours
legal”
på
franska),
som
har
en
specifik
juridisk
betydelse,
motsvaras
på
tyska
av
uttrycket
”Gesetzliches
Zahlungsmittel”,
som
ordagrant
kan
översättas
med
”lagligt
betalningsmedel”
(”moyen
legal
de
paiement”
på
franska).
Det
är
viktigt
att
komma
ihåg
att
denna
terminologiska
skillnad
mellan
språken
försvårar
översättningsarbetet
och
kan
ge
upphov
till
språklig
förvirring,
om
den
inte
beaktas
på
vederbörligt
sätt.
7      Som
delstaten
Hessen
har
godkänt
genom
lag
av
den
23 augusti 2011
(GVBl.
I
2011, s. 382).
Den
lydelse
som
är
tillämplig
på
de
faktiska
omständigheterna
är
den
som
framgår
av
Fünfzehnter
Rundfunkänderungsstaatsvertrag
(femtonde
statliga
ändringsavtalet
om
radio-
och
tv-sändning).
8      Den
hänskjutande
domstolen
har
erinrat
om
att
federal
lagstiftning
enligt artikel 31
i
Grundgesetz
für
die
Bundesrepublik
Deutschland
(den
tyska
grundlagen)
har
företräde
framför
delstatslagstiftning.
9      Behovet
av
att
”förtydliga
behörighetsfördelningen
mellan
unionen
och
medlemsstaterna,
att
förenkla
och
att
justera
den”
påpekades
redan
i
Laekenförklaringen
om
Europeiska
unionens
framtid,
som
bifogades
ordförandeskapets
slutsatser
från
Europeiska
rådets
möte
i
Laeken
den
14
och
15 december 2001
(SN
300/1/01,
Rev.
1;
se s. 4 i
förklaringen),
och
tidigare,
med
liknande
ordval,
i
förklaring nr 23,
som
bifogades
Nicefördraget
(EGT C 80/1,
2001).
10      Avdelning
I
(”Unionens
befogenhetskategorier
och
befogenhetsområden”)
i
Första
delen
(”Principerna”).
11      Se,
i
detta
avseende,
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Sharpston
i
yttrande
2/15
(Frihandelsavtal
med
Singapore,
EU:C:2016:992,
särskilt punkterna 55
och
57).
12      Till
dessa
behörigheter
ska
läggas
behörigheten
att
fastställa
närmare
villkor
för
att
samordna
medlemsstaternas
ekonomiska
politik
och
sysselsättningspolitik
enligt artiklarna 2.3
och
5
FEUF
samt
behörigheten
inom
ramen
för
den
gemensamma
utrikes-
och
säkerhetspolitiken
enligt artikel 2.4
FEUF
och
avdelning
V
i
EU-fördraget.
13      Såsom
framgår
av artikel 2.2
andra
och
tredje
meningen
FEUF,
som
nämnts
ovan
i punkt 37,
förlorar
medlemsstaterna
i
detta
fall
inte
omedelbart
sina
befogenheter
på
det
aktuella
behörighetsområdet,
utan
endast
i
den
exakta
omfattning
som
unionen
explicit
eller
implicit
har
utövat
sin
befogenhet.
Det
anges
uttryckligen
i artikel 2.2
sista
meningen
att
förlust
av
befogenheter
kan
omkastas.
Se,
i
detta
avseende,
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Sharpston
i
yttrande
2/15
(Frihandelsavtal
med
Singapore,
EU:C:2016:992, punkt 59).
14      Se,
i
detta
avseende,
yttrande
1/75
av
den
11 november 1975
(OECD-överenskommelsen
–
Norm
för
lokala
omkostnader,
EU:C:1975:145, s. 1363
och
1364).
15      Se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
15 december 1976,
Donckerwolcke
och
Schou
(41/76,
EU:C:1976:182, punkt 32),
dom
av
den
17 oktober 1995,
Werner
(C‑70/94,
EU:C:1995:328, punkt 12),
och
dom
av
den
17 oktober 1995,
Leifer
m.fl.
(C‑83/94,
EU:C:1995:329, punkt 12).
16      Se,
för
ett
exempel
på
bemyndigande
till
medlemsstaterna
från
unionen
på
ett
område
där
unionen
har
exklusiv
befogenhet
(om
bevarandet
av
havets
biologiska
resurser
inom
ramen
för
den
gemensamma
fiskeripolitiken,
som
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
enligt artikel 3.1 d
FEUF), artikel 5.2
i
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 1380/2013
av
den
11 december 2013
om
den
gemensamma
fiskeripolitiken,
om
ändring
av
rådets
förordningar
(EG) nr 1954/2003
och
(EG) nr 1224/2009
och
om
upphävande
av
rådets
förordningar
(EG) nr 2371/2002
och
(EG) nr 639/2004
och
rådets beslut 2004/585/EG
(EUT L 354,
2013, s. 22).
17      Se,
i
detta
avseende,
dom
av
den
5 maj 1981,
kommissionen/Förenade
kungariket
(804/79,
EU:C:1981:93, punkt 20).
18      Se,
i
detta
avseende,
dom
av
den
5 maj 1981,
kommissionen/Förenade
kungariket
(804/79,
EU:C:1981:93, punkt 30).
Det
är
uppenbart
att
det
kan
uppstå
problem
i
det
fall
det
är
nödvändigt
att
vidta
en
åtgärd
på
ett
område
som
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet
och
unionslagstiftaren
inte
vidtar
någon
åtgärd,
eftersom
det
då
inte
finns
någon
annan
myndighet
som
har
befogenhet
att
vidta
åtgärden.
Av
detta skäl ska
unionens
exklusiva
befogenhet
vara
begränsad
till
det
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
unionens
mål.
19      Inom
ramen
för
Ekonomiska
och
monetära
unionen
har
domstolen
i
själva
verket
flera
gånger
påpekat
att
penningpolitiska
åtgärder,
som
omfattas
av
unionens
exklusiva
befogenhet,
kan
ha
indirekta
verkningar
även
på
den
ekonomiska
politiken,
där
befogenheten
ligger
kvar
hos
medlemsstaterna,
och
tvärtom.
Se
dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkt 56),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 52),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkterna 60–67).
20      Se punkt 44
i
mitt
nyligen
föredragna
förslag
till
avgörande
i
de
förenade
målen
rådet/K. Chrysostomides & Co.
m.fl.
och
K. Chrysostomides & Co.
m.fl./rådet
m.fl.
(C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P
och C‑604/18 P,
EU:C:2020:390).
Se
även,
i
detta
avseende, punkt 151
i
detta
förslag
till
avgörande.
21      Se
i
detta
avseende,
bland
annat,
dom
av
den
13 april 2010,
Bressol
m.fl.
(C‑73/08,
EU:C:2010:181, punkt 28
och
där
angiven
rättspraxis),
dom
av
den
5 juni 2018,
Coman
m.fl.
(C‑673/16,
EU:C:2018:385, punkterna 37
och
38
och
där
angiven
rättspraxis),
och
dom
av
den
26 juni 2018,
MB
(könskorrigering
och
ålderspension)
(C‑451/16,
EU:C:2018:492, punkt 29
och
där
angiven
rättspraxis).
22      Dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkt 50),
och
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 35).
23      Dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkt 53),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 42),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkt 50).
24      Dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkt 49),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 36),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkt 48).
25      Dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkterna 53
och
55),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 46),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkt 53).
26      Förekomsten
av
två
olika
begrepp
i
fördragen
som
kan
hänföras
till
ett
och
samma
uttryck
monetär
politik
(”monetary
policy”
på
engelska,
”politique
monétaire”
på
franska),
det
ena
”i
vid
bemärkelse”
som
inkluderar
det
andra
”i
strikt
bemärkelse”,
bekräftas
av
den
omständigheten
att
dessa
båda
begrepp
i
den
tyska
versionen
identifieras
med
olika
ord,
”Währungspolitik”
respektive
”Geldpolitik”.
27      Dom
av
den
27 november 2012,
Pringle
(C‑370/12,
EU:C:2012:756, punkt 48),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 34),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkt 46).
28      Med
stöd
av
denna
bestämmelse
har
flera
regelverk
antagits,
däribland
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 1210/2010
av
den
15 december 2010
om
äkthetskontroll
av
euromynt
och
hantering
av
euromynt
som
inte
är
lämpliga
för
cirkulation
(EUT L 339,
2010, s. 1),
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 651/2012
av
den
4 juli 2012
om
utgivning
av
euromynt
(EUT L 201,
2012, s. 135)
och
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 331/2014
av
den
11 mars 2014
om
inrättande
av
ett
handlingsprogram
för
utbyte,
stöd
och
utbildning
med
avseende
på
skydd
av
euron
mot
förfalskning
(Periklesprogrammet
2020)
och
om
upphävande
av
rådets beslut 2001/923/EG,
2001/924/EG,
2006/75/EG,
2006/76/EG,
2006/849/EG
och
2006/850/EG
(EUT L 103,
2014, s. 1).
29      Se,
i
detta
avseende,
rapporten
av
representanterna
från
finansministerierna
och
de
nationella
centralbankerna
i
euroområdet,
vilken
nämns
i skäl 4
i
rekommendation
2010/191/EU
(Report
of
the
Euro
Legal
Tender
Expert
Group
(ELTEG)
on
the
definition,
scope
and
effects
of
legal
tender
of
euro
banknotes
and
coins),
i
synnerhet punkt 2.1.1(a)
på s. 3.
30      Se,
även,
ingressen
till
fördragen
och artikel 140.3
FEUF.
31      Redan
ur
en
terminologisk
synvinkel
kan
det
italienska
ordet
”moneta”
(”valuta”
eller
”mynt”
på
svenska,
”monnaie”
på
franska)
ge
upphov
till
förvirring,
eftersom
det
i
andra
språk
kan
översättas
med
olika
ord,
det
vill
säga
å
ena
sidan
i
betydelsen
”valuta”,
det
vill
säga
pengar
som
har
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
i
ett
visst
land
eller
i
en
monetär
union
(”currency”
på
engelska,
”Währung”
på
tyska;
dessa
ord
motsvarar
ordet
valuta
och
används
i
fördraget
för
att
beskriva
euron).
Å
andra
sidan
kan
översättningen
till
andra
språk
avspegla
betydelsen
av
det
italienska
ordet
”denaro”
(”pengar”
på
svenska,
”money”
på
engelska,
”Geld”
på
tyska),
vilket
är
ett
ord
som
används
i
dagligt
tal
och
har
en
mer
allmän
innebörd.
I
praktiken
är
de
båda
betydelserna
av
ordet
pengar
förknippade
med
varandra
(se
H. Siekmann
i
R. Freitag
och
S. Omlor,
The
Euro
as
a
legal
Tender
–
A
comparative
Approach
to
a
Uniform
Concept,
(2020) s. 8 och
9).
32      Europaparlamentets
och
rådets direktiv (EU)
2015/2366
av
den
25 november 2015
om
betaltjänster
på
den
inre
marknaden,
om
ändring
av direktiven 2002/65/EG,
2009/110/EG
och
2013/36/EU
samt
förordning
(EU) nr 1093/2010
och
om
upphävande
av direktiv 2007/64/EG
(EUT L 337,
2015, s. 35).
33      Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2009/110/EG
av
den
16 september 2009
om
rätten
att
starta
och
driva
affärsverksamhet
i
institut
för
elektroniska
pengar
samt
om
tillsyn
av
sådan
verksamhet,
om
ändring
av direktiven 2005/60/EG
och
2006/48/EG
och
om
upphävande
av direktiv 2000/46/EG
(EUT L 337,
2009, s. 35).
Se,
särskilt, artikel 2.2.
34      Se
fotnot
31
ovan.
35      Se
Den
nikomachiska
etiken,
femte
boken,
avdelning
5,
som
på
medeltiden
återgavs
av
Thomas
av
Aquino i Summa theologiae (II-II,
argument
78, artikel 1.7).
36      Denna
teori
förknippas
vanligen
med
G.F. Knapp,
Staatliche
Theorie
des
Geldes
(1905).
Se
emellertid,
i
detta
avseende,
H. Siekmann,
Restricting
the
use
of
cash
in
the
European
Monetary
Union:
Legal
Aspects
i
F. Rövenkamp,
M. Bälz
och
H.G. Hilpert,
Cash
in
East
Asia,
(2017), s. 157
och
följande
sidor,
där
det
finns
ytterligare
hänvisningar
till
doktrin.
Se
även,
angående
begreppet
”pengar”
och
de
olika
juridiska
teorierna
om
pengar, kapitel 1
i
C. Proctor,
Mann
on
the
legal
aspect
of
money,
6:e
utgåvan
(2005).
37      Ursprungligen
utgjordes
pengar
av
så
kallade
”pengar
i
form
av
varor”,
det
vill
säga
ett
föremål
gjort
utav
någonting
som
hade
ett
marknadsvärde,
såsom
ett
guldmynt.
Senare
kom
”representativa
pengar”
bestående
av
sedlar
som
kunde
bytas
mot
en
viss
mängd
guld
eller
silver.
Se
i
detta
avseende,
för
en
kort
översikt,
ECB:s
förklarande
dokument
med
rubriken
”Vad
är
egentligen
pengar”
(https://www.ecb.europa.eu/explainers/tell-me-more/html/what_is_money.sv.html).
38      Representativa
pengar
har
inget
verkligt
värde
–
pappret
som
använts
för
sedlarna
är
i
princip
värdelöst
–
men
de
accepteras
likväl
i
utbyte
mot
varor
och
tjänster
då
man
har
förtroende
för
att
centralbanken
håller
värdet
på
pengarna
stabilt
över
tid.
Ifall
centralbanken
misslyckades
med
detta
skulle
pengar
utan
eget
värde
inte
accepteras
som
bytesmedel
och
därmed
tappa
sin
dragningskraft
som
värdebevarare.
39      Se,
i
detta
avseende,
Henk
Esselink
och
Lola
Hernández,
The
use
of
cash
by
households
in
the
euro
area,
ECB
Occasional
Paper
Series, nr 201
av november 2017
(tillgänglig
via
länken
https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/scpops/ecb.op201.en.pdf), s. 18
och
följande
sidor.
40      I november 2017
uppgick
insättningarna
i
monetära
finansinstitut
(MFI)
i
euroområdet
till
17 500
miljarder
euro
mot
cirka
1 100
miljarder
euro
i
kontanter
i
omlopp
(se,
i
detta
avseende,
föredraget
av
Yves
Mersch,
ledamot
av
ECB:s
direktion,
med
rubriken
Virtual
or
virtueless?
The evolution of money in the digital age, tillgängligt via länken https://www.ecb.europa.eu/press/key/date/2018/html/ecb.sp180208.en.html).
41      Se
i
detta
avseende,
bland
många
andra,
T. Adrian
och
T.
Mancini-Griffoli,
The
rise
of
Digital
Money,
Fintech
Notes,
Notes
19/01,
av juli 2019,
en
studie
publicerad
av
Internationella
Valutafonden,
tillgänglig
på
webbplatsen
https://www.imf.org/en/Publications/fintech-notes/Issues/2019/07/12/The-Rise-of-Digital-Money-47097,
som
innehåller
flera
hänvisningar.
42      Se
exempelvis,
i
detta
avseende,
det
gemensamma
uttalandet
från
Republiken
Frankrike
och
Förbundsrepubliken
Tyskland
av
den
13 september 2019
angående
Libra,
kryptovalutaprojektet
som
Facebook
har
inlett
tillsammans
med
ett
konsortium
av
andra
företag
och
icke-statliga
organ.
43      Det
framgår
av
helt
färska
tidningsnyheter
att
Folkrepubliken
Kina
har
inlett
genomförandet
av
ett
pilotprogram
i
flera
städer
för
att
införa
digitala
pengar
(Central
Bank
Digital
Currency), som
redan
är
långt
framskridet,
och
att
diskussionen
i
Förenta
staterna
angående
införandet
av
digitala
dollar
i
kölvattnet
av
detta
program
märkbart
har
tagit
fart
(Förenta
staternas
senat
höll
en
utfrågning
härom
den
22 juli 2020;
se
https://www.banking.senate.gov/hearings/us-china-winning-the-economiC‑competition).
Frågan
har
otvivelaktigt
mycket
viktiga
och
kännbara
geopolitiska
verkningar.
Se,
angående
vilken
omvälvande
effekt
införandet
av
CBDC
kan
ha
på
det
monetära
systemet,
bland
annat
den
helt
färska
(juni 2020)
studien
publicerad
av
Federal
Reserve
Bank
of
Philadelphia,
Central
Bank
Digital
Currency:
Central
Banking
for
all,
tillgänglig
på
webbplatsen
https://www.philadelphiafed.org/-/media/research-and-data/publications/working-papers/2020/wp20-19.pdf.
44      Denna
diskussion
ägde
rum
vid
Ekofinrådet
i december 2019
(se,
i
detta
avseende,
ECB:s
beredningsunderlag
för
detta
möte
med
rubriken
”Innovation
and
its
impact
on
the
European
retail
payment
landscape”,
tillgängligt
via
länken
https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/other/ecb.other191204~f6a84c14a7.en.pdf).
Se
även,
i
detta
avseende,
talet
av
Yves
Mersch,
ledamot
av
ECB:s
direktion,
med
rubriken
”An
ECB
digital
currency
–
a
flight
of
fancy?”,
tillgängligt
via
länken
https://www.ecb.europa.eu/press/key/date/2020/html/ecb.sp200511~01209cb324.en.html.
45      Se,
i
detta
avseende,
kommissionens
meddelande
av
den
5 december 2018,
En
stärkt
internationell
roll
för
euron,
COM(2018)
796
final.
46      En
penningskuld
kan
lagligt
betalas
både
med
den
gemensamma
valutan
i
fysisk
form
(det
vill
säga
i
kontanter)
och
med
den
gemensamma
valutan
uttryckt
i
icke-fysisk
form
(det
vill
säga
genom
en
banköverföring
av
icke-fysiska
pengar).
47      Se,
i
detta
avseende,
de
diskussioner
som
förts
inom
ramen
för
arbetsgruppen
bestående
av
representanter
från
finansministerierna
och
de
nationella
centralbankerna
i
euroområdet,
vilken
nämns
i skäl 4
i
rekommendation
2010/191/EU
(se
ovan
i
fotnot
29
nämnda
rapport).
Det
framgår
av
denna
rapport
att
nationella
experter
ansåg
att
begreppet
”lagliga
betalningsmedel”
var
ett
vedertaget
begrepp
i
de
nationella
lagstiftningarna,
men
att
det
förelåg
skillnader
vad
gäller
rättstraditioner
och
konsumentvanor
i
de
olika
medlemsstaterna.
Se, i detta avseende, B. Angel och A. Margerit, Quelle est la portée du cours légal de l’euro? i Revue du Marché commun et de l’Union européenne, nr 532/2009, särskilt s. 589 och 590.
48      Se,
analogt,
dom
av
den
4 oktober 2011,
Football
Association
Premier
League
m.fl.
(C‑403/08
och C‑429/08,
EU:C:2011:631, punkt 154).
49      Se,
i
detta
avseende,
ECB:s beslut 2011/67/EU
av
den
13 december 2010
om
utgivningen
av
eurosedlar
(omarbetning)
(EUT L 35,
2011, s. 26).
50      Sett
ur
ett
historiskt
perspektiv
fungerade
den
även
som
en
garanti
på
konstitutionell
nivå
för
att
de
medlemsstater
som
antog
euron
som
gemensam
valuta
med
full
verkan
bytte
ut
sin
nationella
valuta
mot
euron.
51      I
detta
avseende
ska
det
påpekas
att
euromynt
har
tilldelats
ställning
som
lagliga
betalningsmedel
i
sekundärrätten
genom artikel 11
i
förordning nr 974/98.
Mynt
anges
för
övrigt
uttryckligen
i artikel 128.2
FEUF.
52      I
detta
hänseende
vill
jag
understryka
att
det
framgår
av
ordalydelsen
i artikel 128.1
tredje
meningen
FEUF
att
det
i
denna
bestämmelse
föreskrivs
att
endast
sedlar
(die
einzigen
Banknoten)
som
ges
ut
av
ECB
och
de
nationella
centralbankerna
ska
vara
lagliga
betalningsmedel
inom
unionen.
Det
framgår
inte
av
denna
bestämmelse
att
dessa
sedlar
är
det
enda
instrument
som
har
ställning
som
lagligt
betalningsmedel
i
unionen,
vilket
för
övrigt
bekräftas
av
det
faktum
att
även
mynt
har
tilldelats
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
53      Denna
tolkning
är
förenlig
med
behovet
av
den
flexibilitet
som
unionsrätten
måste
upprätthålla
för
att
anpassa
sig
till
behoven
till
följd
av
de
förändringar
som
sker
genom
den
tekniska
utvecklingen
och,
såsom
nämnts
ovan
i punkt 82,
är
ytterst
snabba
i
den
ekonomiska
verkligheten.
54      Se,
exempelvis, skäl 5
i direktiv 2015/2366
samt
kommissionens
grönbok
från år 2012
”Mot
en
integrerad
europeisk
marknad
för
kort-,
internet
och
mobilbetalningar”
(KOM(2011)
941
slutlig).
55      Nämnda
detaljerade
regelverk
har
medfört
en
säkerhetsnivå
för
transaktionerna
och
spridningen
av
deras
användning
som
har
fått
vissa
att
anse
att
kontotillgodohavanden
numera
ska
anses
ha
ställning
som
lagliga
betalningsmedel.
Se
exempelvis,
bland
annat,
V. De
Stasio,
Verso
un
concetto
europeo
di
moneta
legale:
valute
virtuali,
monete
complementari
e
regole
di
adempimento
i
Banca
borsa
titoli
di
credito,
2018,
särskilt s. 751.
56      Detta
unionsrättsliga
begrepp
har
ännu
inte
varit
föremål
för
förhandsavgörande
men
domstolen
har
i
förbigående
nämnt
det
i
mål
som
rört
fri
rörlighet
för
varor
(dom
av
den
23 november 1978,
Thompson
m.fl.,
7/78,
EU:C:1978:209),
mervärdesskatt
(dom
av
den
14 juli 1998,
First
National
Bank
of
Chicago, C‑172/96,
EU:C:1998:354, punkt 25,
och
dom
av
den
22 oktober 2015,
Hedqvist, C‑264/14,
EU:C:2015:718 punkt 25, punkt 44
och
följande
punkter)
och
transport
(dom
av
den
15 november 2018,
Verbraucherzentrale
Baden-Württemberg, C‑330/17,
EU:C:2018:916).
57      Dom
av
den
13 december 1989,
Grimaldi
(C‑322/88,
EU:C:1989:646, punkterna 7,
16
och
18),
dom
av
den
21 januari 1993,
Deutsche
Shell
(C‑188/91,
EU:C:1993:24, punkt 18),
dom
av
den
11 september 2003,
Altair
Chimica
(C‑207/01,
EU:C:2003:451, punkt 41),
och
dom
av
den
24 april 2008,
Arcor
(C‑55/06,
EU:C:2008:244, punkt 94).
58      Dom
av
den
6 september 2012,
Chemische
Fabrik
Kreussler
(C‑308/11,
EU:C:2012:548, punkt 25).
59      Se s. 4 i
ovan
i
fotnot 29
nämnda
rapport
av
nationella
experter.
60      Se
dom
av
den
19 december 2019,
Puppinck
m.fl./kommissionen
(C‑418/18 P,
EU:C:2019:1113, punkt 75),
och,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
10 januari 2006,
IATA
och
ELFAA
(C‑344/04,
EU:C:2006:10, punkt 76).
Se
även
dom
av
den
11 juni 2015,
Zh.
och
O.
(C‑554/13,
EU:C:2015:377, punkt 42
in
fine),
och
dom
av
den
22 september 2011,
Budějovický
Budvar
(C‑482/09,
EU:C:2011:605, punkt 40
och
följande
punkter).
61      Se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
4 mars 2020,
Mowi/kommissionen
(C‑10/18 P,
EU:C:2020:149, punkterna 43
e
44
och
där
angiven
rättspraxis).
62      I
detta
avseende,
vilket
för
övrigt
har
anförts
vid
förhandlingen
av
samtliga
parter
som
har
intervenerat
och
såsom
framgår
av
den
praxis
från
domstolen
som
nämns
i punkterna 113
och
114,
kan
ett skäl inte
ha
företräde
framför
en
egentlig
lagbestämmelse
och
än
mindre
en
primärrättslig
bestämmelse.
Det
kan
emellertid
användas
för
att
tolka
ett
begrepp
i
själva
rättsakten
som
används
i
både
primärrätten
och
sekundärrätten
och
därför
ska
tolkas
gemensamt
och
enhetligt.
I
detta
avseende
ska
det
även
påpekas
att artikel 10
andra
meningen
i
förordning nr 974/98
ordagrant,
på
ett
sätt
som
kan
definieras
som
förklarande,
återger
bestämmelsen
i artikel 106 EG,
som
var
i
kraft
vid
tidpunkten
för
antagandet
av
denna
förordning,
som
sedermera
har
blivit artikel 128
FEUF.
63      Det
framgår
inte
någonstans,
inte
ens
av
förarbetena
till
förordning nr 974/98,
att
nämnda skäl ska
ha
en
tidsbegränsad
karaktär,
vilket
klagandena
har
gjort
gällande
vid
den
hänskjutande
domstolen.
64      I
detta
avseende
ska
det
påpekas
att skäl 19
hänvisar
till
allmänintresset
(”intérêt
public”
på
franska,
”public
reason”
på
engelska,
”interés
público”
på
spanska
och
”interesse
público”
på
portugisiska),
vilket
kommissionen
med
rätta
har
påpekat
vid
förhandlingen.
I
den
mån
den
tyska
versionen
av
detta skäl hänvisar
till skäl som
rör
allmän
ordning
(Gründen
der
öffentlichen
Ordnung)
använder
den
ett
alltför
snävt
begrepp
som
inte
är
i
linje
med
detta
uttrycks
innebörd
i
majoriteten
av
språkversionerna
av
den
aktuella
lagstiftningsakten.
65      Se
i
detta
avseende,
analogt,
dom
av
den
13 september 2005,
kommissionen/rådet
(C‑176/03,
EU:C:2005:542, punkterna 41–53),
och
dom
av
den
6 maj 2014,
kommissionen/parlamentet
och
rådet
(C‑43/12,
EU:C:2014:298, punkterna 32–42).
66      Europaparlamentets
och
rådets direktiv (EU)
2015/849
av
den
20 maj 2015
om
åtgärder
för
att
förhindra
att
det
finansiella
systemet
används
för
penningtvätt
eller
finansiering
av
terrorism,
om
ändring
av
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 648/2012
och
om
upphävande
av
Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2005/60/EG
och
kommissionens direktiv 2006/70/EG
(EUT L 141,
2015, s. 73).
Enligt artikel 11
första
stycket c
i
detta direktiv ska
medlemsstaterna
se
till
att
ansvariga
enheter
vidtar
åtgärder
för
kundkännedom
bland
annat
när
det
gäller
personer
som
handlar
med
varor,
vid
enstaka
transaktioner
om
minst
10 000 euro i
kontanter,
oavsett
om
transaktionen
utförs
vid
ett
enda
tillfälle
eller
flera
tillfällen
som
förefaller
ha
samband.
67      Se
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU)
2018/1672
av
den
23 oktober 2018
om
kontroller
av
kontanta
medel
som
förs
in
i
eller
ut
ur
unionen
och
om
upphävande
av
förordning
(EG) nr 1889/2005
(EUT L 284,
2018, s. 6).
68      En
förteckning
över
sådana
bestämmelser
i
olika
medlemsstater
(för
övrigt
uppdaterad år 2016)
återfinns
i
dokumentet
av
Bundestag
(Federala
parlamentet,
Tyskland)
rörande
diskussionen
kring
begränsningar
av
kontantbetalning
(Diskussion
über
die
Begrenzung
von
Bargeldzahlungen;
WD 4 – 3000 – 043/16, s. 8 och
9).
69      Såsom
med
fog
påpekats
av
den
tyska
regeringen,
som
vid
förhandlingen
har
betecknat
kontanternas
funktion
som
”Auffangfunktion”.
70      Se
fotnot
64
ovan.
71      Se,
bland
annat,
dom
av
den
8 april 2014,
Digital
Rights
Ireland
(C‑293/12
och C‑594/12,
EU:C:2014:238, punkt 46),
dom
av
den
16 juni 2015,
Gauweiler
m.fl.
(C‑62/14,
EU:C:2015:400, punkt 67
och
där
angiven
rättspraxis),
och
dom
av
den
11 december 2018,
Weiss
m.fl.
(C‑493/17,
EU:C:2018:1000, punkt 72).
72      Såsom
framgår
av
domstolens
praxis
avseende
fall
där
en
medlemsstat
har
vidtagit
åtgärder
inom
ramen
för
sina
befogenheter
för
att
eftersträva
mål
av
allmänintresse,
vilka
dock
inskränker
en
av
de
grundläggande
friheter
som
garanteras
genom
fördragen.
Se
exempelvis,
bland
annat,
dom
av
den
18 juni 2020,
kommissionen/Ungern
(Insyn
i
finansieringen
av
föreningar)
(C‑78/18,
EU:C:2020:476, punkt 76),
och
dom
av
den
22 november 2018,
Huijbrechts
(C‑679/17,
EU:C:2018:940, punkterna 30
och
36).
Se
även,
angående
tillämpningen
av
proportionalitetsprincipen
på
statens
agerande,
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Kokott
i
målet
Di Maura
(C‑246/16,
EU:C:2017:440, punkt 48
och
där
angiven
rättspraxis).
73      Till
exempel
är
det
i
huvudsak
icke-fysiska
pengar
som
fyller
funktionen
som
värdebevarare.
Denna
funktion
hänger
normalt
samman
med
rätten
till
egendom,
som
garanteras
i
unionsrätten
i artikel 17
i
Europeiska
unionens
stadga
om
de
grundläggande
rättigheterna
(se
uppgifterna
i
fotnot
40
ovan),
och
är
inte
nödvändigtvis
kopplad
till
pengar
i
form
av
kontanter.
Samma
sak
gäller
enligt
min
uppfattning
för
utövandet
av
viktiga
grundläggande
rättigheter
såsom
näringsfriheten
eller
handlingsfriheten
i
allmänhet.
I
detta
avseende
stämmer
det
att
fysiska
pengar
i
form
av
kontanter,
och
inte
i
form
av
kontotillgodohavanden
eller
elektroniska
pengar,
är
den
enda
formen
av
centralbankspengar
i
unionen
och
de
är
därför
inte
utsatta
för
risken
att
det
institut
som
förvaltar
kontot
går
i
konkurs.
Emellertid
begränsar
denna
risk
–
som
konkret
kan
uppfattas
som
försumbar,
med
hänsyn
tagen
till
de
strikta
lagbestämmelser
som
är
tillämpliga
på
sådana
institut
–
inte
möjligheten
att
använda
andra
former
av
pengar
eller
andra
betalningsmedel
för
att
utöva
dessa
grundläggande
rättigheter,
vilket
för
övrigt
bekräftas
av
den
redan
utbredda
och
alltjämt
växande
användningen
av
andra
former
av
pengar
än
kontanter
i
samband
med
utövande
av
grundläggande
rättigheter.
Vidare
är
användningen
av
kontanter,
både
som
värdebevarare
och
som
betalningsmedel,
i
sig
förknippad
med
risker
(till
exempel
stöld
eller
rån),
framför
allt
vid
betalningar
av
betydande
belopp.
Vad
beträffar
respekten
för
privatlivet
kan
användningen
av
kontanter,
med
hänsyn
tagen
till
dess
anonyma
karaktär,
säkra
en
högre
skyddsnivå
än
användningen
av
andra
betalningsmedel,
men
den
aktuella
rättigheten
förefaller
inte
vara
av
betydelse
i
ett
fall
som
det
som
den
hänskjutande
domstolen
ska
ta
ställning
till,
där
den
offentliga
myndighet
dit
radio-
och
tv-licens
ska
betalas
redan
innehar
uppgifterna
om
de
betalningsskyldiga.
74      Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2014/92/EU
av
den
23 juli 2014
om
jämförbarhet
för
avgifter
som
avser
betalkonto,
byte
av
betalkonto
och
tillgång
till
betalkonto
med
grundläggande
funktioner
(EUT L 257,
2014, s. 214).
Se,
särskilt, artiklarna 2.2
och
16
samt skälen 9,
46
och
48
i
detta
direktiv.
75      Se,
särskilt, skäl 46
samt artiklarna 18.4
och
20.1
i direktiv 2014/92.
76      Det
framgår
av
en
studie
som
ECB
genomförde år 2017
att
3,64 procent av
hushållen
i
euroområdet
inte
hade
tillgång
till
banktjänster/finansiella
tjänster
(0,96 procent i
Tyskland;
se
M. Ampudia,
M. Ehrmann,
Financial
inclusion:
what’s
it
worth?
ECB:s
Working
Paper
Series, nr 1990, januari 2017,
se,
särskilt,
tabell
1;
tillgänglig
via
länken
https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/scpwps/ecbwp1990.en.pdf).
Det
framgår
av
en
annan
källa
att år 2016
hade
cirka
36,5
miljoner
personer
i
Europeiska
unionen
(varav
cirka
850 000
personer
i
Tyskland)
inte
tillgång
till
finansiella
tjänster
(unbanked
persons).
Se https://www.wsbi-esbg.org/press/latest-news/Pages/Close-to-40-million-EU-citizens-outside-banking-mainstream.aspx.
77      Se
i
allmänhet,
om
skyldigheten
att
höra
ECB, punkt 131
och
följande
punkter
i
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Jacobs
i
målet
kommissionen/ECB
(C‑11/00,
EU:C:2002:556).
78      Se,
vad
gäller
de
terminologiska
skillnaderna
i
italienskan
(och
i
franskan)
och
i
tyskan,
fotnot
6
ovan.
79      Det
framgår
av
förklaringarna
till
lagförslaget
om
ändring
av
lagbestämmelserna
på
det
monetära
området
till
följd
av
införandet
av
eurokontanter
(Entwurf
eines
Gesetzes
über
die
Änderung
währungsrechtlicher
Vorschriften
infolge
der
Einführung
des
Euro-Bargeldes
(Drittes
Euro-Einführungsgesetz
–
Drittes
EuroEG);
Deutscher
Bundestag,
Drucksache
14/673)
att
hänvisningen
till
eurokontanternas
karaktär
av
”obegränsat”
lagligt
betalningsmedel
har
behållits
för
att
skapa
rättslig
tydlighet
eftersom
det
saknades
ett
uttryckligt
regelverk
i
unionsrätten
(se s. 15,
under
”Zu Artikel 3”,
tredje
stycket).
80      Dom
av
den
26 februari 2019,
Rimšēvičs
och
ECB/Lettland
(C‑202/18
och C‑238/18,
EU:C:2019:139, punkt 69).
81      Se,
i
detta
avseende,
dom
av
den
7 februari 1973,
kommissionen/Italien
(39/72,
EU:C:1973:13, punkterna 16
och
17),
och
dom
av
den
10 oktober 1973,
Variola
(34/73,
EU:C:1973:101, punkterna 9–11).
82      Det
framgår
av
uppgifter
som
kommissionen
har
lämnat
in
att
institutionerna,
vad
gäller
det
specifika
sammanhanget
för
ECBS,
redan
har
accepterat
att
vissa
unionsbestämmelser
återges
i
de
nationella
centralbankernas
stadga.
Se,
i
detta
avseende,
ECB:s
konvergensrapport
av maj 2018, s. 19
(https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/conrep/ecb.cr201805.sv.pdf).
83      I
detta
avseende
ska
det
även
påpekas
att
ECB,
såsom
kommissionen
har
betonat,
inom
ramen
för
sin
rätt
till
samråd,
som
anförts
ovan
i punkt 139,
i
flera
fall
har
prövat
BBankG
dock
utan
att
yttra
sig
om
lagliga
betalningsmedel
(se
yttrande
CON/99/10
av
den
3 september 1999
och
yttrande
CON/2011/92
av
den
11 november 2011
och,
tidigare,
Europeiska
monetära
institutets
yttrande
CON/97/10
av
den
30 maj 1997).
84      I
detta
avseende
ska
det
även
påpekas
att
klagandena
i
det
nationella
målet
inte
förefaller
tillhöra
denna
personkategori,
vilket
det
ankommer
på
den
hänskjutande
domstolen
att
pröva.
Det
framgår
ingenstans
av
rättegångshandlingarna
att
de
någonsin
har
gjort
gällande
att
de
inte
kan
betala
radio-
och
tv-licens
eftersom
de
inte
har
tillgång
till
grundläggande
finansiella
tjänster.