62024CC0048
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 10. srpnja 2025. (
1
)
Predmet C‑48/24
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
protiv
Valstybinė kalbos inspekcija
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Ograničenje – Nacionalno zakonodavstvo kojim se zahtijeva da osoblje privatne obrazovne ustanove poznaje službeni jezik države – Opravdanje – Nacionalni identitet – Proporcionalnost – Direktiva 2005/36/EZ – Članak 53. – Poznavanje jezika potrebno za obavljanje regulirane profesije”
I. Uvod
1.
Jezik nije samo sredstvo komunikacije, nego i izraz kulture i identiteta (
2
). U ugovorima EU‑a priznaje se središnja uloga jezika; i u članku 3. stavku 3. četvrtom podstavku UEU‑a i u članku 22. Povelje Europske unije o temeljnim pravima predviđa se da Unija poštuje svoju jezičnu raznolikost. Nadalje, u skladu s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a, Unija također poštuje nacionalne identitete svojih država članica, za koje je Sud utvrdio da obuhvaćaju zaštitu njihovih službenih jezika (
3
).
2.
U tom kontekstu, od Suda se više puta tražilo da razmotri međudjelovanje između zaštite službenih jezika država članica i poštovanja temeljnih sloboda Unije (
4
). Ovaj zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) otvara slično pitanje i pruža priliku za daljnji razvoj primjenjive sudske prakse Suda.
3.
Pitanja suda koji je uputio zahtjev postavljena su u okviru spora između Valstybinė kalbos inspekcije (Inspektorat za službeni jezik, Litva; u daljnjem tekstu: Inspektorat) i Vilniaus tarptautinė mokykle (Međunarodna škola u Vilniusu; u daljnjem tekstu: Škola), privatne obrazovne ustanove koja obrazovne programe nudi samo na engleskom jeziku. Spor se odnosi na to da se od nastavničkog i administrativnog osoblja Škole zahtijevalo da poznaju litavski jezik na srednjoj razini, što je nacionalni zahtjev koji se primjenjuje na zaposlenike na određenim radnim mjestima koja podrazumijevaju komunikaciju s javnošću (u daljnjem tekstu: jezični zahtjev). Sud koji je uputio zahtjev traži smjernice o usklađenosti tog jezičnog zahtjeva sa slobodom poslovnog nastana, u smislu članka 49. UFEU‑a, te s člankom 53. Direktive 2005/36/EZ (u daljnjem tekstu: Direktiva o priznavanju) (
5
), koji se odnosi na jezične zahtjeve za regulirane profesije.
II. Pravni okvir
A. Pravo Europske unije
4.
Člankom 53. Direktive o priznavanju, naslovljenim „Znanje jezika”, određuje se:
„1.   Stručnjaci kojima su priznate stručne kvalifikacije moraju znati jezike koji su potrebni za obavljanje profesije u zemlji članici domaćinu.
[...]
3.   Kontrole [ispunjavanja obveze iz stavka 1.] mogu se nametnuti ako profesija koja će se obavljati utječe na sigurnost pacijenata. Kontrole se mogu nametnuti za druge profesije u slučajevima u kojima postoji ozbiljna i konkretna sumnja o dostatnosti stručnjakova znanja jezika u odnosu na profesionalne djelatnosti koje taj stručnjak namjerava obavljati.
[...]
4.   Sve kontrole znanja jezika razmjerne su djelatnosti koja će se obavljati. [...]”
B. Litavsko pravo
5.
Člankom 14. Lietuvos Respublikos Konstitucije (Ustav Republike Litve) određeno je da je litavski službeni jezik u državi (u daljnjem tekstu: službeni jezik).
6.
Člankom 6. Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymasa (Zakon Republike Litve o službenom jeziku u državi; u daljnjem tekstu: Zakon o službenom jeziku) predviđa se, među ostalim, da „[č]elnici, zaposlenici i službenici [...] ustanova koje pružaju usluge stanovništvu moraju poznavati službeni jezik prema kategorijama vladanja jezikom koje predviđa Vlada Republike Litve”.
7.
U skladu s tim člankom 6., litavska vlada donijela je nutarimas Nr. 1688 (u daljnjem tekstu: Rezolucija br. 1688) od 24. prosinca 2003. kojim je odobrila Valstybinės kalbos mokėjimo katorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas (Opis postupka utvrđivanja i primjene kategorija vladanja službenim jezikom; u daljnjem tekstu: Opis), koji mu je priložen.
8.
Točkom 6. Opisa utvrđeno je da postoje tri kategorije vladanja službenim jezikom (prva kategorija je najniža, dok je treća najviša). U skladu s točkom 6.2 Opisa, druga kategorija vladanja odgovara srednjoj B1 razini poznavanja litavskog jezika (
6
). U skladu s točkom 8. Opisa, ta druga kategorija odnosi se, među ostalim, na zaposlenike u obrazovanju, zdravstvenoj skrbi i socijalnoj sigurnosti (osim na nastavnike koji podučavaju na službenom jeziku) ako u svojem radu moraju svakodnevno komunicirati s ljudima i/ili ispunjavati standardne obrasce dokumenata.
III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodna pitanja
9.
Žalitelj iz glavnog postupka, Škola, privatna je obrazovna ustanova koja je upisana u registar i posluje u Litvi od 2004. Osnovao ju je litavski državljanin, a trenutačno ima tri člana: finskog državljanina (udjel od 49,96 %), danskog državljanina (udjel od 25,02 %) i državljanina Sjedinjenih Američkih Država (preostali udjel od 25,02 %).
10.
Škola je od nacionalnih tijela Republike Litve dobila dozvole potrebne za izvođenje obrazovnih programa na jeziku različitom od litavskog, što je dopušteno nacionalnim zakonodavstvom (
7
). Konkretnije, Škola nudi program „Cambridge International AS/A level” te međunarodne programe „International Baccalaureate primary years Programme” i „International Baccalaureate middle years Programme”, koji se svi podučavaju na engleskom jeziku (u daljnjem tekstu: programi na engleskom jeziku).
11.
Inspektorat je 19. i 25. svibnja 2022. proveo inspekciju kako bi utvrdio pridržava li se Škola Zakona o službenom jeziku i Rezolucije br. 1688. Zaključio je da 18 zaposlenika Škole, među kojima je pet građana Unije, a ostali su državljani trećih zemalja, nije položilo ispit poznavanja službenog jezika druge kategorije (ili nije predočilo potvrdu o položenom ispitu) čije se polaganje zahtijeva Rezolucijom br. 1688 za zaposlenike u obrazovanju koji moraju svakodnevno komunicirati s ljudima ili ispunjavati standardne obrasce dokumenata (
8
).
12.
Na temelju te inspekcije Inspektorat je 26. svibnja 2022. donio rješenje kojim se zahtijeva da 18 zaposlenika o kojima je riječ, uključujući nastavnike i članove administrativnog osoblja (konkretno ravnateljicu i zamjenicu ravnateljice Škole), položi relevantan ispit poznavanja službenog jezika do 2. veljače 2023. (u daljnjem tekstu: pobijano rješenje). Budući da na temelju nacionalnog zakonodavstva (
9
) subjekti kao što je Škola moraju osigurati poštovanje relevantnih pravnih akata, uključujući odredbi kojima se utvrđuje jezični zahtjev, pobijano rješenje upućeno je Školi i njime su predviđene sankcije koje će joj biti izrečene u slučaju da ne ispuni ono što se rješenjem traži.
13.
Škola je podnijela Vilniaus apygardos administracinis teismasu (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) tužbu za poništenje pobijanog rješenja. Ta je tužba odbijena presudom od 17. studenoga 2022. protiv koje je Škola podnijela žalbu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (Vrhovni upravni sud Litve), sudu koji je uputio zahtjev.
14.
U tim je okolnostima taj sud, sumnjajući u usklađenost jezičnog zahtjeva s člankom 49. UFEU‑a i člankom 53. Direktive o priznavanju, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 49. [UFEU‑a] tumačiti na način da je njegovim područjem primjene obuhvaćen nacionalnopravni zahtjev u pogledu vladanja službenim jezikom koji se primjenjuje na upravno osoblje i nastavnike obrazovne ustanove čiji je osnivač fizička osoba, a koja provodi međunarodni program dodatnog srednjoškolskog obrazovanja i međunarodni program osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li članak 49. [UFEU‑a] tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem se zahtjev u pogledu vladanja službenim jezikom bez iznimke primjenjuje, kao prvo, na sve nastavnike koji rade u obrazovnoj ustanovi čiji je osnivač fizička osoba, a koja provodi međunarodni program dodatnog srednjoškolskog obrazovanja i međunarodni program osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja, i, kao drugo, na upravno osoblje takve obrazovne ustanove, neovisno o eventualnim posebnostima djelatnosti dotične obrazovne ustanove?
3.
Treba li članak 53. [Direktive o priznavanju] tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem se zahtjev u pogledu vladanja službenim jezikom bez iznimke primjenjuje na sve nastavnike koji rade u obrazovnoj ustanovi čiji je osnivač fizička osoba, a koja provodi međunarodni program dodatnog srednjoškolskog obrazovanja i međunarodni program osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja, neovisno o eventualnim posebnostima djelatnosti dotične obrazovne ustanove?”
15.
Pisana očitovanja podnijele su litavska, latvijska i nizozemska vlada te Europska komisija. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
16.
Svojim trima pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li jezični zahtjev u skladu sa slobodom poslovnog nastana (prvo i drugo pitanje) i člankom 53. Direktive o priznavanju (treće pitanje). U analizi koja slijedi razmotrit ću prva dva pitanja zajedno (B), a zatim ću razmotriti treće pitanje (C). Međutim, prije nego što razmotrim meritum prethodnih pitanja, moram razmotriti prigovor dopuštenosti ovog zahtjeva za prethodnu odluku koji je istaknula litavska vlada (A).
A. Dopuštenost
17.
Litavska vlada istaknula je da zahtjev za prethodnu odluku treba odbaciti kao nedopušten, tvrdeći da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka.
18.
Konkretno, litavska vlada ističe da se jezični zahtjev ne primjenjuje na nastavnike (
10
) koji rade u školama poput one o kojoj je riječ, koje provode obrazovne programe stranih država ili međunarodnih organizacija. Slijedom toga, prema mišljenju te vlade, sud koji je uputio zahtjev pobijano rješenje mora ukinuti jer nije u skladu s nacionalnim pravom; prema tome odgovor na postavljena pitanja nije potreban za rješavanje spora u glavnom postupku.
19.
U tom je pogledu dovoljno podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da protumači nacionalno pravo primjenjivo na glavni postupak. U okviru podjele nadležnosti između sudova Europske unije i nacionalnih sudova, Sud mora uzeti u obzir činjenični i pravni okvir postavljenih pitanja, kako ga je nacionalni sud utvrdio u svojem zahtjevu za prethodnu odluku. Slijedom toga, zahtjev za prethodnu odluku treba razmotriti s obzirom na to kako sud koji je uputio zahtjev tumači nacionalno pravo, neovisno o tome što ga vlada tumači drugačije (
11
).
20.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pojasnio je, nakon zahtjeva Suda za pojašnjenje u tom smislu, da se ne slaže s tumačenjem litavske vlade. Umjesto toga, potvrdio je da, na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje na činjenično stanje u predmetu, treba smatrati da se jezični zahtjev primjenjuje i na nastavničko i na administrativno osoblje Škole, zbog čega je odgovor na upućena pitanja od temeljne važnosti za odlučivanje o predmetu koji se pred njim vodi.
21.
Slijedom navedenog, mišljenja sam da zahtjev za prethodnu odluku valja smatrati dopuštenim.
B. Usklađenost jezičnog zahtjeva sa slobodom poslovnog nastana (prvo i drugo pitanje)
22.
Svojim prvim dvama pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li situacija o kojoj je riječ obuhvaćena područjem primjene članka 49. UFEU‑a, kojim se jamči sloboda poslovnog nastana, i, slijedom toga, protivi li se toj odredbi nacionalno zakonodavstvo kojim se bez iznimke određuje jezični zahtjev i za nastavno i za administrativno osoblje privatne obrazovne ustanove koja pruža programe na engleskom jeziku.
23.
Međutim, potrebno je iznijeti određene uvodne napomene u pogledu relevantnosti ocjene slobode poslovnog nastana u ovom predmetu, uzimajući u obzir argument koji je u tom smislu iznijela nizozemska vlada. Zatim ću redom ispitati primjenjivost i primjenu članka 49. UFEU‑a na okolnosti predmeta.
1.
Uvodne napomene
24.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada se određena nacionalna mjera istodobno odnosi na više temeljnih sloboda, Sud je načelno razmatra samo s obzirom na jednu od njih ako se pokaže da su u okolnostima predmetnog slučaja ostale slobode posve sporedne u odnosu na prvu i mogu joj se podrediti. U tu svrhu, radi utvrđivanja najrelevantnije temeljne slobode treba uzeti u obzir svrhu propisa o kojem je riječ (
12
).
25.
U tom pogledu, nizozemska vlada istaknula je da jezični zahtjev ne treba ocjenjivati s obzirom na slobodu poslovnog nastana, nego s obzirom na slobodu kretanja radnika, imajući u vidu da se od zaposlenika Škole zahtijevalo poznavanje službenog jezika.
26.
Ne dijelim to stajalište. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ, barem kako se primjenjuje u ovom slučaju, ponajprije usmjereno na Školu kao obrazovnu ustanovu. Pobijano rješenje upućeno je Školi jer nije osigurala poštovanje jezičnog zahtjeva, zbog čega je u glavnom postupku Škola tužitelj i žalitelj. Zapravo je riječ o posebnosti ovog predmeta u odnosu na raniju sudsku praksu u tom području, u kojoj je zahtjev poznavanja jezika izravno nametnut radnicima ili samozaposlenim osobama (
13
). Nasuprot tomu, u ovom je predmetu poslodavac (ustanova) taj koji mora ispuniti taj zahtjev, iako se on odnosi na jezične vještine njegovih zaposlenika (radnika).
27.
Osim toga, treba imati na umu da bi ocjena jezičnog zahtjeva s obzirom na slobodu kretanja radnika bila zaista relevantna samo u odnosu na tih nekoliko zaposlenika u Školi koji su građani Unije. Naprotiv, sloboda poslovnog nastana može se primijeniti neovisno o državljanstvu osoblja na koje se zahtjev odnosi.
28.
Stoga, smatram da je najrelevantnija temeljna sloboda s obzirom na koju treba ocijeniti jezični zahtjev sloboda poslovnog nastana. Time se ne niječe relevantnost slobode kretanja radnika za Školu; naprotiv, kao što je to Sud utvrdio, poslodavac se mora moći pozvati na prava na slobodu kretanja svojeg osoblja kako bi ta prava bila stvarno djelotvorna (
14
). Međutim, u ovom slučaju tu slobodu treba smatrati sporednom u odnosu na slobodu poslovnog nastana (
15
). U svakom slučaju smatram da bi ocjena sa stajališta slobode kretanja radnika u bitnom dovela do istog zaključka, kako će biti objašnjeno u okviru trećeg pitanja koje se odnosi na pravo na slobodu kretanja nastavnika Škole.
29.
Nakon što je to pitanje razjašnjeno, sada ću se osvrnuti na meritum prethodnih pitanja.
2.
Primjenjivost članka 49. UFEU‑a
30.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, sloboda poslovnog nastana pretpostavlja, s jedne strane, da (fizička ili pravna) osoba o kojoj je riječ stvarno obavlja gospodarsku djelatnost i, s druge strane, da postoji prekogranični element, u smislu da situacija o kojoj je riječ nije ograničena na jednu državu članicu (
16
). Redom ću razmotriti te dvije pretpostavke u kontekstu ovog predmeta.
a)
Obavljanje gospodarske djelatnosti
31.
Kad je riječ o prvoj pretpostavci, valja podsjetiti na to da je Sud već utvrdio da je nastava koja se pruža uz naknadu gospodarska djelatnost koja je obuhvaćena poglavljem 2. glave IV. trećeg dijela UFEU‑a, koje se odnosi na pravo poslovnog nastana, ako je stalno i neprekinuto (
17
) obavlja državljanin jedne države članice u drugoj državi članici preko glavnog ili sekundarnog poslovnog nastana u državi članici domaćinu (
18
).
32.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev izrazio je dvojbe u pogledu toga može li se djelatnost Škole smatrati gospodarskom djelatnošću, pri čemu je istaknuo da se prethodno navedena sudska praksa Suda odnosi na pružanje nastave visokog obrazovanja, dok Škola nudi programe osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja.
33.
Međutim, prema mojem mišljenju, razina obrazovanja izvedene nastave nije relevantna za utvrđivanje gospodarske prirode djelatnosti koja se obavlja. Naprotiv, u skladu sa sudskom praksom Suda, odlučujuće je pruža li nastavu kao uslugu uz naknadu ustanova koja se pretežno financira privatnim sredstvima (na primjer, na temelju školarina koje plaćaju učenici i njihovi roditelji). Obratno, nastava koju pruža ustanova koja je dio javnog obrazovnog sustava, a koju u cijelosti ili pretežno financira država, u izvršavanju svojih socijalnih, kulturnih i obrazovnih zadaća prema stanovništvu, ne čini gospodarsku djelatnost (
19
).
34.
Prema navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, koje ipak provjerava sud koji je uputio zahtjev, Školu se doživljava kao privatnu obrazovnu ustanovu koja nije povezana s državom i koja pojedincima uz naknadu nudi nastavu. Uzevši to u obzir, treba smatrati da ona obavlja gospodarsku djelatnost.
b)
Prekogranični element
35.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 49. UFEU‑a ne primjenjuje se na djelatnosti koje su ograničene na područje samo jedne države članice (potpuno unutarnje situacije) i koje ne pokazuju nikakvu povezanost s nekom od situacija uređenih pravom Unije (
20
).
36.
Najprije valja podsjetiti na to da se članak 49. UFEU‑a, na temelju članka 54. UFEU‑a, primjenjuje na pravne osobe pod uvjetom da i. su osnovane u skladu s pravom države članice, ii. posluju radi ostvarivanja dobiti i iii. imaju registrirano sjedište, središnju upravu ili glavno mjesto poslovanja unutar Europske unije (
21
). U skladu s ustaljenom sudskom praksom, mjesto registriranog sjedišta, središnje uprave ili glavnog mjesta poslovanja pravnih osoba, poput državljanstva fizičkih osoba, služi utvrđivanju njihove povezanosti s pravnim poretkom pojedine države (
22
).
37.
Iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da Školu, registriranu u Litvi, u skladu s litavskim pravom, treba smatrati litavskom pravnom osobom za potrebe članka 49. UFEU‑a. Stoga se na prvi pogled čini da je riječ o potpuno unutarnjoj situaciji (litavska pravna osoba s poslovnim nastanom u Litvi) koja u načelu nije obuhvaćena područjem primjene tog članka (
23
).
38.
Međutim, prema mojem mišljenju, element članstva i kontrole Škole ne može se zanemariti. Naprotiv, smatram da pitanje radi li se u ovom predmetu o slobodi poslovnog nastana treba razmotriti i sa stajališta građana Unije koji imaju udjele u Školi.
39.
U tom pogledu podsjećam na to da je Sud utvrdio da je situacija u kojoj državljanin jedne države članice stekne udjel u kapitalu društva s poslovnim nastanom u drugoj državi članici koji mu omogućuje izvršavanje odlučujućeg utjecaja na odluke tog društva i određivanje njegovih djelatnosti obuhvaćena područjem primjene članka 49. UFEU‑a. Tako je Sud prihvatio da, čak i ako je stranka glavnog postupka nacionalno društvo, državljanstvo države članice Unije njezina glavnog dioničara može biti relevantno za primjenu slobode poslovnog nastana (
24
).
40.
U ovom predmetu, na temelju dostupnih informacija, čini se da državljani Unije (finski i danski državljanin), koji zajedno drže 74,98 % udjela u Školi, imaju takav odlučujući utjecaj na njezine odluke, upravljanje njome i na njezin rad. Stoga treba smatrati da oni ostvaruju svoje pravo „osnivanja i upravljanja [poduzećem]” (, odnosno Školom), u smislu članka 49. drugog stavka UFEU‑a, odnosno pravo na primarni poslovni nastan. Na ostvarivanje tog prava očito može utjecati nacionalna mjera koja se odnosi na rad Škole, poput jezičnog zahtjeva. Prema mojem mišljenju, taj utjecaj na državljane Unije koji imaju udjele u Školi predstavlja relevantan prekogranični element, tako da se situacija o kojoj je riječ ne može smatrati potpuno unutarnjom.
3.
Primjena članka 49. UFEU‑a
41.
S obzirom na navedeno, preostaje utvrditi predstavlja li jezični zahtjev ograničenje slobode poslovnog nastana i, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se takvo ograničenje opravdati.
a)
Postojanje ograničenja
42.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, svaka mjera koja zabranjuje, ometa ili umanjuje privlačnost ostvarivanja slobode poslovnog nastana predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana, čak i ako se primjenjuje na nediskriminirajući način (
25
).
43.
U ovom predmetu jezični zahtjev očito ograničava skup dostupnih kandidata, s obzirom na to da se njime nalaže, kao što je to pojasnio sud koji je uputio zahtjev, srednje poznavanje litavskog jezika već u trenutku zapošljavanja i neovisno o trajanju ugovora o radu. Smatram da taj zahtjev kao takav otežava i umanjuje privlačnost osnivanja ustanove u Litvi koja pruža programe na engleskom jeziku, zapošljavanja osoblja i upravljanja takvom ustanovom. Stoga treba smatrati da jezični zahtjev predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.
b)
Opravdanje ograničenja
44.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ograničenje slobode poslovnog nastana ipak se može prihvatiti pod uvjetom da je opravdano važnim razlogom u općem interesu i da poštuje načelo proporcionalnosti (
26
).
1) Postojanje važnog razloga u općem interesu
45.
Iako sud koji je uputio zahtjev nije izričito pojasnio cilj nacionalnog zakonodavstva kojim se propisuje jezični zahtjev, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (pod uvjetom da to potvrdi sud koji je uputio zahtjev) može se zaključiti da je cilj koji se želi postići promicanje i zaštita službenog jezika Litve.
46.
U tom pogledu dovoljno je podsjetiti na to da je Sud dosljedno priznavao (a osobito u području obrazovanja) da promicanje i zaštita službenog jezika države članice, kao izraza njezina nacionalnog identiteta, predstavlja legitiman cilj i važan razlog u općem interesu kojim se u načelu može opravdati ograničenje temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om, uključujući slobodu poslovnog nastana (
27
).
47.
Osim toga, valja napomenuti i da se relevantnim nacionalnim odredbama određuje poseban jezični zahtjev baš za radnike zaposlene u ustanovama koje pružaju usluge stanovništvu, u područjima kao što su obrazovanje i zdravstvena skrb, ako svakodnevno komuniciraju s javnošću ili moraju ispunjavati standardne obrasce dokumenata. Prema mojem mišljenju, iz toga proizlazi da se mjera ne odnosi ponajprije na pitanje koriste li sami ti radnici službeni jezik kao takav, nego na osiguravanje da javnost s kojom stupaju u kontakt može pristupiti uslugama na tom jeziku i da ustanove o kojima je riječ mogu učinkovito obavljati svoje zadaće. Ovo posebno funkcionalno obrazloženje, kojim se ističe praktična važnost upotrebe službenog jezika, prema mojem mišljenju, jača legitimnost cilja koji se želi postići i dodatno podupire opravdanje ograničenja.
2) Proporcionalnost ograničenja
48.
Neovisno o prethodno navedenom, svako ograničenje slobode poslovnog nastana mora biti u skladu i s načelom proporcionalnosti. To znači da nacionalna mjera o kojoj je riječ mora biti prikladna za to da na dosljedan i sustavan način osigura postizanje željenog cilja, a da pritom ne prekorači ono što je nužno za njegovo ostvarenje. Nadalje, mjera mora biti proporcionalna u strogom smislu te riječi, tako što će postizati pravednu ravnotežu između uključenih interesa, to jest između interesa koji država mjerom o kojoj je riječ nastoji postići i interesa ljudi na koje ona negativno utječe (
28
).
49.
U konačnici je na nacionalnim sudovima da utvrde ispunjava li nacionalna mjera te zahtjeve proporcionalnosti, s obzirom na to da su u mnogo boljem položaju za ocjenu činjeničnih i pravnih elemenata o kojima je riječ, osobito u predmetima kao što je ovaj, koji se odnose na uporabu službenog jezika države članice kao izraza nacionalnog identiteta (
29
). Međutim, Sud, koji je pozvan sudu koji je uputio zahtjev dati korisne odgovore, ovlašten je dati nacionalnom sudu upute. U tu ću svrhu iznijeti nekoliko napomena o svakom od triju elemenata proporcionalnosti.
i) Prikladnost
50.
Što se tiče, kao prvo, elementa prikladnosti, valja ocijeniti može li se jezičnim zahtjevom zaštititi ili potaknuti korištenje službenog jezika u posebnom kontekstu interakcije s javnim tijelima ili javnosti općenito.
51.
Prema mojem mišljenju, taj je kriterij jasno ispunjen u pogledu administrativnog osoblja Škole (konkretno, njezine ravnateljice i zamjenice ravnateljice zadužene za obrazovanje, na koje se odnosi pobijano rješenje) (
30
), čije dužnosti nužno uključuju komunikaciju i s javnim tijelima i s roditeljima sadašnjih učenika ili roditeljima čija će djeca možda postati učenici, te osiguravanje poštovanja primjenjivih zakonskih obveza.
52.
Isti zaključak nije tako očit kad je riječ o nastavničkom osoblju Škole, čija je uloga održavanje nastave na engleskom jeziku. Međutim, kao što je to Sud već istaknuo (
31
), posao nastavnika nije ograničen samo na podučavanje. Taj posao u određenim okolnostima može podrazumijevati usmjeravanje ili pružanje pomoći učenicima (za koje određeni stupanj komunikacije na njihovom materinskom jeziku može biti koristan) te komunikaciju s roditeljima učenika (koji, iako su djecu odlučili upisati na program na engleskom jeziku, sami možda ne govore engleski). Osim toga, u okviru jamčenja sigurnosti učenika, može se dogoditi da nastavnici moraju reagirati u hitnim slučajevima koji zahtijevaju komunikaciju s litavskim hitnim službama. Stoga se čini da je u odnosu na nastavno osoblje, kao i u odnosu na administrativno osoblje Škole, jezični zahtjev prikladno sredstvo za postizanje željenog cilja.
53.
Međutim, valja naglasiti da se nacionalna mjera može smatrati prikladnom za ostvarenja cilja samo ako odražava istinsku brigu za njegovo ostvarenje i ako se provodi na dosljedan i sustavan način (
32
). Na temelju dostupnih informacija ništa ne upućuje na to da takva istinska briga ne postoji ili da postoje nedosljednosti u provedbi jezičnog zahtjeva. Naprotiv, čini se da iz spisa predmeta proizlazi da je zahtjev primjenjiv široko i dosljedno, ne samo na sve škole u Litvi, nego općenito na sve poslove koje uključuju komunikaciju s javnosti (i ispunjavanje standardnih obrazaca dokumenata) u ustanovama koje pružaju usluge stanovništvu.
ii) Nužnost
54.
Sada ću se osvrnuti na kriterij nužnosti, koji podrazumijeva utvrđivanje može li se manje ograničavajućim mjerama jednako učinkovito postići željeni cilj. Iako je zasigurno moguće predvidjeti alternative koje su manje ograničavajuće od široko primjenjivog jezičnog zahtjeva, kao što ću to objasniti u nastavku, takve bi se alternative u biti sastojale od uvođenja iznimki od opće uporabe službenog jezika predviđene nacionalnim zakonodavstvom. Stoga te alternative, strogo uzevši, ne bi zajamčile potpuno jednakovrijednu razinu učinkovitosti u ostvarivanju cilja koji se želi postići. Stoga smatram da je jezični zahtjev u skladu s „kriterijem nužnosti”.
55.
Međutim, smatram da je element koji ne ispunjava taj kriterij način na koji treba dokazati poštovanje jezičnog zahtjeva. Kao što je to pojasnio sud koji je uputio zahtjev, jedini prihvatljiv dokaz o razini B1 poznavanja litavskog jezika je potvrda o položenom konkretnom državnom ispitu. Prema mojem mišljenju, željeni cilj mogao bi se jednako postići i ako bi se poznavanje službenog jezika moglo dokazati drugim sredstvima. Naime, kao što je to Sud već utvrdio, nemogućnost podnošenja dokaza o potrebnom poznavanju jezika drugim sredstvima, primjerice jednakovrijednim kvalifikacijama stečenima u drugim državama članicama, treba smatrati neproporcionalnom (
33
).
iii) Proporcionalnost stricto sensu
56.
Što se tiče proporcionalnosti stricto sensu, valja ocijeniti uspostavlja li se nacionalnim zakonodavstvom kojim se propisuje jezični zahtjev pravedna ravnoteža između, s jedne strane, cilja promicanja i zaštite službenog jezika i, s druge strane, poštovanja prava zaštićenih pravom Unije na koja taj zahtjev utječe.
57.
U tom pogledu, Sud je već utvrdio da, iako države članice raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom izbora mjera kojima se mogu ostvariti ciljevi njihove politike za zaštitu službenog jezika (s obzirom na to da je takva politika izraz nacionalnog identiteta u smislu članka 4. stavka 2. UEU‑a), ta margina prosudbe ne može opravdati ozbiljno ugrožavanje prava koja pojedinci uživaju prema odredbama Ugovorâ kojima su zajamčene njihove temeljne slobode (
34
).
58.
Kako bi se omogućila analiza tog pitanja, valja istaknuti da jezični zahtjev podrazumijeva srednju (B1) razinu poznavanja službenog jezika, koja nadilazi osnovno znanje, ali ne doseže prag profesionalne tečnosti. Osim toga, kako je već prethodno navedeno, zahtjev se primjenjuje samo na zaposlenike koji su u svakodnevnom kontaktu s javnošću ili su zaduženi za ispunjavanje standardnih obrazaca dokumenata. Međutim, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, za te se zaposlenike taj zahtjev primjenjuje bez ikakve iznimke.
59.
U tom pogledu, što se tiče nastavničkog osoblja Škole, ne čini mi se da se takvim općim zahtjevom, kojim se nalaže da svi nastavnici koji drže nastavu na engleskom jeziku poznaju službeni jezik na razini B1, postiže pravedna ravnoteža između željenog cilja i nametnutog opterećenja. Kao prvo, čini mi se da je doprinos legitimnom cilju u općem interesu ograničen u slučaju privatne ustanove čija je sama svrha održavanje nastave na engleskom jeziku, što je izričito dopušteno nacionalnim pravom i što su učenici (odnosno njihovi roditelji) namjerno izabrali (
35
). Točno je da čak i u takvom kontekstu može biti razumno zahtijevati od nastavnika da raspolažu određenim znanjem službenog jezika, s obzirom na razmatranja iznesena u točki 52. ovog mišljenja. Međutim, prema mojem mišljenju, to znanje ne mora nužno biti na razini B1 niti se mora nametnuti bez ikakve iznimke.
60.
Naime, s obzirom na to da ne postoji nikakva iznimka, čini se da je jezični zahtjev znatno pretjeran jer se njime već od trenutka zapošljavanja nalaže srednje poznavanje službenog jezika (
36
), neovisno o jeziku na kojem se nastava održava i trajanju ugovora o radu nastavnika. Prema mojem mišljenju, riječ je o znatnim preprekama zapošljavanju odgovarajuće kvalificiranog osoblja, čime se ozbiljno ugrožava sloboda poslovnog nastana (
37
). Prema mojem mišljenju, iznimke od općeg zahtjeva mogu se predvidjeti, a da se pritom ne ugrozi željeni cilj te da se ublaži utjecaj na Školu i njezine nastavnike (te time i na njezine učenike). Te bi iznimke, na primjer, mogle uključivati zahtijevanje niže razine poznavanja jezika, dopuštanje postupnog usklađivanja ili prijelaznog razdoblja nakon zapošljavanja kako bi se dostigla potrebna razina, dovođenje u vezu zahtjeva s predviđenim trajanjem zaposlenja nastavnika u Litvi, odobravanje ad hoc izuzeća ako nije dostupan nijedan drugi kvalificirani kandidat (
38
) ili nametanje tog zahtjeva samo određenom dijelu osoblja, pod uvjetom da čitava ustanova i dalje može ispuniti svoje zakonske i administrativne obveze.
61.
Što se tiče administrativnog osoblja, s obzirom na bitno različitu narav zadaća tih zaposlenika od zadaća nastavnika, smatram da bi ravnoteža mogla biti poremećena u drugom smjeru. S jedne strane, kao što je to navedeno u točki 51. ovog mišljenja, posao administrativnog osoblja (osobito ravnateljice Škole i zamjenice ravnateljice zadužene za obrazovanje, na koje se odnosi pobijano rješenje) može se shvatiti na način da zahtijeva učestalu komunikaciju s roditeljima i drugim vanjskim dionicima, kao i dijalog s nacionalnim tijelima radi ispunjavanja regulatornih i administrativnih obveza. Štoviše, ta dva specifična radna mjesta mogu se smatrati „javnim licem” Škole. Prema tome, zahtjev poznavanja službenog jezika na srednjoj razini čini se razumnim i ključnim u kontekstu željenog cilja.
62.
S druge strane, prema mojem mišljenju, utjecaj na slobodu poslovnog nastana nije toliko velik kao u slučaju nastavnika. Naime, čini mi se da je, barem sa stajališta zapošljavanja, teže pronaći nastavnike koji su kvalificirani za održavanje određenog posebnog nastavnog plana i programa na engleskom jeziku i koji također poznaju litavski na razini B1 nego pronaći prikladno administrativno osoblje koje ima srednju razinu poznavanja litavskog, a čiji posao ne zahtijeva posebnu kvalifikaciju u podučavanju ni, nedvojbeno, izvrsno poznavanje engleskog jezika. Osim toga, može se razumno pretpostaviti da konkretna radna mjesta ravnatelja i zamjenika ravnatelja vjerojatno podrazumijevaju dugoročnu obvezu te je s obzirom na to stjecanje srednje razine poznavanja službenog jezika istodobno izvedivo i nije bespotrebno teško.
63.
S obzirom na sva prethodna razmatranja i podsjećajući na to da je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni proporcionalnost mjere u posebnim okolnostima ovog slučaja, predlažem Sudu da na prva dva pitanja odgovori tako da se članku 49. UFEU‑a ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se zahtijeva da nastavno i administrativno osoblje privatne obrazovne ustanove koja pruža programe na engleskom jeziku ima srednju razinu poznavanja službenog jezika, pod uvjetom da je to zakonodavstvo opravdano ciljem promicanja i zaštite tog jezika te je prikladno i nužno za postizanje tog cilja, osiguravajući pritom pravednu ravnotežu između postojećih interesa.
C. Usklađenost jezičnog zahtjeva s člankom 53. Direktive o priznavanju (treće prethodno pitanje)
64.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 53. Direktive o priznavanju jezični zahtjev poput ovog o kojem je riječ, koji se bez iznimke primjenjuje na sve nastavnike privatne obrazovne ustanove koja pruža samo programe na engleskom jeziku.
65.
Direktivom o priznavanju utvrđuju se pravila o uzajamnom priznavanju stručnih kvalifikacija među državama članicama kako bi se olakšala sloboda kretanja samozaposlenih osoba i stručnjaka zaposlenih u EU‑u (što je najrelevantnije za nastavnike Škole). U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o priznavanju, njezine se odredbe primjenjuju na sve državljane država članica koji žele obavljati reguliranu profesiju u državi članici različitoj od one u kojoj su stekli svoje stručne kvalifikacije.
66.
Kako je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, podučavanje je regulirana profesija u Litvi. Stoga Direktiva o priznavanju može biti relevantna u ovom predmetu, iako samo u pogledu tek nekoliko od 18 zaposlenika Škole obuhvaćenih pobijanim rješenjem koji su i nastavnici i državljani druge države članice Unije. Međutim, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi se jesu li te osobe stekle svoje stručne kvalifikacije u državi članici (koja nije Litva) (
39
) i jesu li stoga obuhvaćene područjem primjene Direktive u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 1. Ipak ću provesti analizu koja slijedi, polazeći od pretpostavke, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da je ovaj predmet zaista djelomično obuhvaćen područjem primjene te direktive.
67.
Ističem, s jedne strane, da se člankom 53. Direktive o priznavanju u biti dopušta da se kvalificiranim stručnjacima naloži zahtjev poznavanja jezika „koji su im potrebni za obavljanje [regulirane] profesije u državi članici domaćinu”. Sud je već konkretno utvrdio da zahtjev dostatnog poznavanja službenog jezika države treba smatrati nužnim zbog prirode posla nastavnika, čak i ako taj nastavnik predaje na nekom drugom jeziku (
40
). Naime, kao što sam to objasnio u točki 52. ovog mišljenja, posao nastavnika nije strogo ograničen na nastavu koju održava, tako da jezici čije se poznavanje od njega traži nisu nužno ograničeni na jezik nastave. Stoga jezični zahtjev treba u načelu smatrati dopuštenim na temelju članka 53. Direktive o priznavanju.
68.
Međutim, članak 53. mora se tumačiti u skladu s temeljnim slobodama zajamčenima UFEU‑om. Stoga, kao što su to pravilno istaknule Komisija i nizozemska vlada, nijedan jezični zahtjev koji je dopušten na temelju tog članka 53. ne smije negativno utjecati na slobodu kretanje radnika iz članka 45. UFEU‑a.
69.
Prema mojem mišljenju, razmatranje jezičnog zahtjeva s obzirom na članak 45. UFEU‑a uvelike bi, mutatis mutandis, preslikavalo razmatranje koje je prethodno provedeno s obzirom na članak 49. UFEU‑a.
70.
Ukratko, u interesu ekonomičnosti postupka, mišljenja sam da jezični zahtjev treba smatrati ograničenjem slobode kretanja radnika i, nedvojbeno, oblikom neizravne diskriminacije. Naime, iako se podrazumijeva da se taj zahtjev jednako primjenjuje na litavske državljane i na radnike migrante, po samoj svojoj prirodi podoban je više oštetiti drugonavedene nego prvonavedene, s obzirom na to da ga mogu lakše ispuniti domaći državljani, što radnike migrante stavlja u osobito nepovoljan položaj (
41
). Međutim, takvo bi se ograničenje eventualno moglo opravdati važnim razlogom u općem interesu, kao što je zaštita i promicanje službenog jezika, pod uvjetom da poštuje načelo proporcionalnosti. U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da provede konkretnu ocjenu proporcionalnosti, u prilog kojoj bi se, prema mojem mišljenju, razmatranja iznesena u točki 48. i sljedećim točkama ovog mišljenja koja se odnose na slobodu poslovnog nastana primjenjivala mutatis mutandis.
71.
S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem Sudu da na treće pitanje odgovori na način da se člankom 53. Direktive o priznavanju dopušta zahtjev poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, kojim se traži da nastavno osoblje privatne obrazovne ustanove koja pruža programe na engleskom jeziku ima srednju razinu poznavanja službenog jezika, pod uvjetom da je to zakonodavstvo opravdano ciljem promicanja i zaštite tog jezika te je prikladno i nužno za postizanje tog cilja, osiguravajući pritom pravednu ravnotežu između postojećih interesa.
72.
Neovisno o prethodno navedenom i radi cjelovitosti, treba napomenuti da se članku 53. stavcima 3. i 4. Direktive o priznavanju (u vezi s uvodnom izjavom 26. Direktive 2013/55/EU (
42
), kojom su te odredbe uvedene u Direktivu o priznavanju) protive sustavne kontrole poznavanja jezika stručnjaka. Takve se kontrole mogu nametnuti samo u slučajevima u kojima postoji „ozbiljna i konkretna sumnja” o dostatnosti stručnjakova znanja jezika i moraju biti razmjerne djelatnosti koja će se obavljati.
V. Zaključak
73.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odgovori na sljedeći način:
1.
Članku 49. UFEU‑a ne protivi se nacionalno zakonodavstvo kojim se zahtijeva da nastavno i administrativno osoblje privatne obrazovne ustanove koja pruža programe na engleskom jeziku ima srednju razinu poznavanja službenog jezika, pod uvjetom da je to zakonodavstvo opravdano ciljem promicanja i zaštite tog jezika te je prikladno i nužno za postizanje tog cilja, osiguravajući pritom pravednu ravnotežu između postojećih interesa.
2.
Člankom 53. Direktive o priznavanju dopušta se zahtjev poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, kojim se traži da nastavno osoblje privatne obrazovne ustanove koja pruža programe na engleskom jeziku ima srednju razinu poznavanja službenog jezika, pod uvjetom da je to zakonodavstvo opravdano ciljem promicanja i zaštite tog jezika te je prikladno i nužno za postizanje tog cilja, osiguravajući pritom pravednu ravnotežu između postojećih interesa.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Vidjeti, među ostalim, Friend, J. W., „Carriers of identity”, u Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012., str. 155.‑161.
(
3
)	Vidjeti presudu od 7. rujna 2022., Cilevičs i dr. (C‑391/20, EU:C:2022:638, t. 68., u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Cilevičs).
(
4
)	Vidjeti osobito presudu u predmetu Cilevičs i presude od 28. studenoga 1989., Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Groener); od 4. srpnja 2000., Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357) i od 16. travnja 2013., Las (C‑202/11, EU:C:2013:239).
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravak SL 2014., L 305, str. 115.)
(
6
)	U skladu sa Zajedničkim europskim referentnim okvirom za jezike, u točki 5.3. Opisa razina B1 definirana je na sljedeći način: „‚Prag’ (samostalan korisnik). Osoba može […] govoriti o širokom rasponu tema iz svakodnevnog života i rada, […] ispunjavati standardne obrasce dokumenata, pisati kratke tekstove o svakodnevnom životu i radu [...] Osoba usto može razumjeti izgovoreno i napisano te komunicirati.”
(
7
)	Članak 72. Lietuvos Respublikos švietimo įstatymasa (Zakon Republike Litve o obrazovanju).
(
8
)	Ističem da se u vrijeme nastanka činjenica jezični zahtjev primjenjivao upravo na nastavnike i na temelju drugih nacionalnih odredbi kojima se uređuje profesija nastavnika u Litvi (koje su otada izmijenjene kako bi se od jezičnih zahtjeva izuzeli nastavnici iz ustanova, kao što je Škola, koji nude programe stranih država ili međunarodnih organizacija). Međutim, pobijano rješenje nije se temeljilo na tim odredbama, nego izravno na Rezoluciji br. 1688.
(
9
)	Točka 26. nutarimasa Nr. 649. (Rezolucija br. 649) od 6. lipnja 2012. o odobrenju opisa postupka za izdavanje, suspendiranje i povlačenje suglasnosti za provedbu obrazovnih programa stranih država i međunarodnih organizacija.
(
10
)	Čini se da se prigovor nedopuštenosti koji je istaknula litavska vlada odnosi samo na relevantnost prethodnih pitanja u dijelu u kojem obuhvaćaju nastavnike Škole, s obzirom na to da se u prigovoru uopće ne spominje njezino administrativno osoblje. Slijedom toga, on se može shvatiti samo kao prigovor djelomične nedopuštenosti.
(
11
)	Vidjeti među ostalim presudu od 20. listopada 2022., Centre public d’action sociale de Liège (Ukidanje ili suspenzija oduke o vraćanju) (C‑825/21, EU:C:2022:810, t. 37. i 38.).
(
12
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 50. i 51. te navedenu sudsku praksu.
(
13
)	Vidjeti osobito presude u bilješci 4 ovog mišljenja.
(
14
)	Presuda od 7. svibnja 1998.Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, t. 19. do 21.).
(
15
)	Ističem da bi se mjera o kojoj je riječ eventualno mogla razmotriti i sa stajališta slobodnog kretanja kapitala, koje je, međutim, također sporedno u odnosu na slobodu poslovnog nastana.
(
16
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 4. listopada 2024., Litva i dr./Parlament i Vijeće (Paket za mobilnost) (C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, t. 363. i 364.) i presudu u predmetu Cilevičs, t. 31. i navedenu sudsku praksu.
(
17
)	Čini se da nije sporno da je Škola od 2004. imala stalnu i trajnu prisutnost u Litvi jer je ondje stalno i neprekinuto obavljala svoje djelatnosti, što je relevantno za utvrđivanje da je situacija obuhvaćena slobodom poslovnog nastana, a ne slobodom pružanja usluga.
(
18
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 52. i navedenu sudsku praksu.
(
19
)	Vidjeti presude od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 48. do 50.) i od 2. veljače 2023., Freikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, t. 21. i navedena sudska praksa).
(
20
)	Presuda od 13. veljače 2014., Crono Service i dr. (C‑429/12 i C‑420/12, EU:C:2014:81, t. 36. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Presuda od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 32.). Ističem da iz činjeničnog i pravnog konteksta iznesenog u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, na koji se Sud mora osloniti, proizlazi da Škola ispunjava te kriterije, no naravno na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.
(
22
)	Presuda od 13. srpnja 2023., Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:568, t. 45. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Stoga „nacionalna pripadnost” same Škole čini situaciju o kojoj je riječ „domaćom”, a ne litavsko državljanstvo njezina osnivača, što je čini se brinulo sud koji je uputio zahtjev.
(
24
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 46. i 47.).
(
25
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 61. i navedenu sudsku praksu.
(
26
)	Ibid., t. 65. i navedena sudska praksa.
(
27
)	Ibid., t. 67. i 70 te navedena sudska praksa.
(
28
)	Ibid., t. 65.; vidjeti također presudu od 5. prosinca 2023., Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, t. 77.) i moje mišljenje u istom predmetu (C‑128/22, EU:C:2023:645, t. 91. i sljedeće).
(
29
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 72. i 73. te moje mišljenje u istom predmetu (C‑391/20, EU:C:2022:166, t. 91. do 93.).
(
30
)	Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su jedini članovi administrativnog osoblja na koje se odnosi pobijano rješenje pojedinci koji su zaposleni na tim dvama radnim mjestima. Ako bi se ono moglo odnositi i na druge članove administrativnog osoblja, ova bi analiza jednako tako bila relevantna, s obzirom na to da bi se jezični zahtjev na njih primjenjivao samo ako njihove zadaće uključuju svakodnevnu komunikaciju s javnošću i/ili ispunjavanje standardnih obrazaca dokumenata.
(
31
)	Vidjeti presudu u predmetu Groener, t. 20.
(
32
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 75. i navedenu sudsku praksu.
(
33
)	Vidjeti presude od 6. lipnja 2000., Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, t. 44.) i od 5. veljače 2015., Komisija/Belgija (C‑317/14, EU:C:2015:63, t. 28.).
(
34
)	Vidjeti presudu u predmetu Cilevičs, t. 83. i navedenu sudsku praksu.
(
35
)	Situacija se znatno razlikuje od situacije u predmetu Groener, koji se odnosio na javnu obrazovnu ustanovu koja je pružala nastavu na službenom jeziku odnosno jezicima.
(
36
)	U tom je pogledu predviđena samo jedna iznimka za osobe kojima je odobrena međunarodna zaštita, koje su unutar dvije godine od priznavanja statusa izuzete od primjene jezičnog zahtjeva. Međutim, također valja naglasiti da je Inspektorat u praksi odobrio razdoblje odgode od otprilike osam mjeseci kako bi se dokazalo poštovanje jezičnog zahtjeva.
(
37
)	Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.
(
38
)	U presudi u predmetu Groener nacionalnim se zakonodavstvom predviđala mogućnost upravo takve iznimke, čije je postojanje uzeto u obzir kod zaključka da je zahtjev proporcionalan.
(
39
)	Ili su eventualno, u skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive o priznavanju, tri godine radile u državi članici koja je priznala njihove stručne kvalifikacije stečene u trećoj zemlji.
(
40
)	Vidjeti presudu Groener, t. 21., ali imajući na umu da se taj predmet odnosio na stalno radno mjesto nastavnika u javnoj obrazovnoj ustanovi.
(
41
)	Vidjeti presudu od 22. lipnja 2017., Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488, t. 39.).
(
42
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. o izmjeni Direktive 2005/36/EZ o priznavanju stručnih kvalifikacija i Uredbe (EU) br. 1024/2012 o administrativnoj suradnji putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta (SL 2013., L 354, str. 132. i ispravak SL 2018., L 56, str. 66.), čija uvodna izjava 26., među ostalim, glasi: „Međutim kontrole poznavanja jezika trebale bi biti razumne i nužne za dotičnu profesiju te njihov cilj ne bi trebao biti isključivanje stručnjaka iz drugih država članica s tržišta rada države članice domaćina.”.