62022TJ0412
PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto prošireno vijeće)
19. studenoga 2025. (
*1
)
„Sredstva za zaštitu bilja – Aktivna tvar dimoksistrobin – Zahtjev za produljenje aktivne tvari – Produljenje roka važenja odobrenja – Trajanje produljenja – Zahtjev za interno preispitivanje – Članak 10. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1367/2006 – Odluka o odbijanju zahtjeva – Članak 17. Uredbe (EZ) br. 1107/2009”
U predmetu T‑412/22,
Pesticide Action Network Europe (PAN Europe), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji zastupa A. Bailleux, odvjetnik,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju A. Becker, G. Gattinara i M. ter Haar, u svojstvu agenata,
tuženika,
koju podupire
Europski parlament, koji zastupaju M. Menegatti i W. Kuzmienko, u svojstvu agenata,
Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. Nowak‑Salles, A. Maceroni i P. Pecheux, u svojstvu agenata,
i
CropLife Europe, sa sjedištem u Bruxellesu, koji zastupaju D. Waelbroeck i I. Antypas, odvjetnici
intervenijenti,
OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće),
u sastavu, tijekom vijećanja: R. da Silva Passos, predsjednik, N. Półtorak, I. Reine, T. Pynnä (izvjestiteljica) i H. Cassagnabère, suci,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito:
–
prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. rujna 2022.,
–
tužiteljeva očitovanja o prigovoru nedopuštenosti podnesena tajništvu Općeg suda 18. studenoga 2022.,
nakon rasprave održane 13. veljače 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelj, Pesticide Action Network Europe (PAN Europe), zahtijeva poništenje Odluke Komisije Ares(2022) 3275139 od 27. travnja 2022. kojom se odbija zahtjev za interno preispitivanje Provedbene uredbe Komisije (EU) 2021/2068 оd 25. studenoga 2021. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka važenja odobrenja aktivnih tvari benfluralin, dimoksistrobin, fluazinam, flutolanil, mekoprop‑P, mepikvat, metiram, oksamil i piraklostrobin (SL 2021., L 421, str. 25.) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), u dijelu u kojem se njome produljuje rok važenja odobrenja za dimoksistrobin.
Okolnosti spora i činjenice nastale nakon podnošenja tužbe
2
Tužitelj je neprofitna udruga sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija) čiji je cilj, među ostalim, promicanje aktivnosti usmjerenih na smanjenje i uklanjanje pesticida.
3
Dimoksistrobin je dio kemijske skupine strobilurina koja obuhvaća različite pesticide sa sličnim djelovanjem koji se koriste kao fungicidi u poljoprivredi.
4
Dimoksistrobin je prvi put odobren Direktivom Komisije 2006/75/EZ od 11. rujna 2006. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja dimoksistrobina kao aktivne tvari (SL 2006., L 248, str. 3.). U skladu s Prilogom toj direktivi, odobrenje je stupilo na snagu 1. listopada 2006. i trebalo je isteći 30. rujna 2016.
5
Uredba (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414/EEZ (SL 2009., L 309, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52. i ispravak SL 2018., L 111, str. 10.) stupila je na snagu 2009. godine. U skladu s člankom 78. stavkom 3. te uredbe dimoksistrobin se smatrao odobrenim.
6
Zahtjev za produljenje odobrenja dimoksistrobina podnesen je 24. srpnja 2013.
7
U skladu s člankom 17. Uredbe br. 1107/2009, rok važenja odobrenja za dimoksistrobin produljen je 12. studenoga 2013. Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1136/2013 o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka valjanosti odobrenja aktivnih tvari klotianidin, dimoksistrobin, oksamil i petoksamid (SL 2013., L 302, str. 34.), sve do 31. siječnja 2018. U uvodnoj izjavi 2. navedene uredbe objašnjava se da „podnositeljima zahtjeva treba dati dovoljno vremena za postupak obnove”, da je „[z]ato […] vjerojatno da će odobrenja tih aktivnih tvari prestati važiti prije donošenja odluke o njihovoj obnovi” i da je „[s]toga […] potrebno produljiti rok valjanosti tih odobrenja”.
8
Dimoksistrobin je 2015. uvršten na popis kandidata za zamjenu Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2015/408 оd 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe br. 1107/2009 o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu (SL 2015., L 67, str. 18.). U uvodnim izjavama 5. i 6. te uredbe objašnjava se da je akutna referentna doza (ARfD) te tvari, koja je postojana i toksična, znatno niža od vrijednosti za većinu odobrenih aktivnih tvari unutar njezine skupine. U uvodnoj izjavi 9. te uredbe dodaje se da treba smatrati da dimoksistrobin ima endokrino štetna svojstva koja mogu imati nepovoljne učinke na ljude.
9
U kolovozu 2017. država članica izvjestiteljica (Mađarska) i država članica suizvjestiteljica (Irska) izdale su izvješće o ocjeni produljenja odobrenja. U tom izvješću utvrđuju se područja u kojima procjenu rizikâ nije bilo moguće provesti, kao i kritična područja zabrinutosti.
10
Dana 19. siječnja 2018. odobrenje dimoksistrobina drugi je put produljeno Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2018/84 o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka valjanosti odobrenja aktivnih tvari klorpirifos, klorpirifos‑metil, klotianidin, spojevi bakra, dimoksistrobin, mankozeb, mekoprop‑p, metiram, oksamil, petoksamid, propikonazol, propineb, propizamid, piraklostrobin i zoksamid (SL 2018., L 16, str. 8.), sve do 31. siječnja 2019. U uvodnoj izjavi 7. objašnjava se da „zbog činjenice da je ocjenjivanje tvari odgođeno iz razloga koji su izvan kontrole podnositelja zahtjeva, odobrenja tih aktivnih tvari vjerojatno će prestati važiti prije donošenja odluke o njihovu produljenju” i da je „[s]toga potrebno produljiti rokove valjanosti tih odobrenja”.
11
Dana 20. studenoga 2018. odobrenje dimoksistrobina treći je put produljeno Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2018/1796 o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja rokova odobrenja aktivnih tvari amidosulfuron, bifenoks, klorpirifos, klorpirifos‑metil, klofentezin, dikamba, difenkonazol, diflubenzuron, diflufenikan, dimoksistrobin, fenoksaprop‑P, fenpropidin, lenacil, mankozeb, mekoprop‑p, metiram, nikosulfuron, oksamil, pikloram, piraklostrobin, piriproksifen i tritosulfuron (SL 2018., L 294, str. 15.), sve do 31. siječnja 2020. U uvodnoj izjavi 6. te uredbe preuzeto je obrazloženje iz uvodne izjave 7. Provedbene uredbe 2018/84.
12
Dana 29. studenoga 2019. odobrenje dimoksistrobina četvrti je put produljeno Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2019/2094 o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka važenja odobrenja aktivnih tvari benfluralin, dimoksistrobin, fluazinam, flutolanil, mankozeb, mekoprop‑P, mepikvat, metiram, oksamil i piraklostrobin (SL 2019., L 317, str. 102.), sve do 31. siječnja 2021. U uvodnoj izjavi 5. te uredbe preuzeto je obrazloženje iz uvodne izjave 7. Provedbene uredbe 2018/84.
13
Dana 22. siječnja 2021. odobrenje dimoksistrobina peti je put produljeno Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2021/52 o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka važenja odobrenja aktivnih tvari benfluralin, dimoksistrobin, fluazinam, flutolanil, mekoprop‑P, mepikvat, metiram, oksamil i piraklostrobin (SL 2021., L 23, str. 13.), sve do 31. siječnja 2022. U uvodnoj izjavi 4. te uredbe preuzeto je obrazloženje iz uvodne izjave 7. Provedbene uredbe 2018/84.
14
Dana 25. studenoga 2021. odobrenje dimoksistrobina šesti je put produljeno Provedbenom uredbom 2021/2068, sve do 31. siječnja 2023. U uvodnoj izjavi 4. te uredbe preuzeto je obrazloženje iz uvodne izjave 7. Provedbene uredbe 2018/84.
15
Tužitelj je 14. siječnja 2022. podnio zahtjev za interno preispitivanje Provedbene uredbe br. 2021/2068 na temelju članka 10. Uredbe (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Arhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL 2006., L 264, str. 13) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.).
16
Dopisom od 27. travnja 2022. Europska komisija odbila je tužiteljev zahtjev za interno preispitivanje.
17
Nakon podnošenja ove tužbe, Komisija je sedmi put produljila odobrenje za dimoksistrobin Provedbenom uredbom (EU) 2023/115 od 16. siječnja 2023. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka važenja odobrenja aktivne tvari dimoksistrobin (SL 2023., L 15, str. 13.), sve do 31. siječnja 2024.
18
Komisija je 10. srpnja 2023. Provedbenom uredbom (EU) 2023/1436 o neproduljenju odobrenja aktivne tvari dimoksistrobin u skladu s Uredbom br. 1107/2009 te o izmjeni provedbenih uredbi Komisije (EU) br. 540/2011 i 2015/408 (SL 2023., L 176, str. 10.), odlučila da neće produljiti odobrenje za dimoksistrobin.
Zahtjevi stranaka
19
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na produljenje roka važenja odobrenja za dimoksistrobin;
–
naloži Komisiji snošenje troškova postupka.
20
Komisija, koju podupiru Europski parlament, Vijeće Europske unije i CropLife Europe, od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
21
Tužitelj u prilog osnovanosti svoje tužbe ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešnom tumačenju članka 17. Uredbe br. 1107/2009 u pobijanoj odluci, a drugi, koji je istaknut podredno, na prigovoru nezakonitosti navedenog članka.
Daljnje postojanje pravnog interesa
22
Vijeće podsjeća na to da je, nakon što Provedbenom uredbom 2023/1436 nije produljeno odobrenje za dimoksistrobin, rok za produljenje odobrenja te aktivne tvari istekao. Iz toga slijedi da je tužba postala bespredmetna i da tužitelj više nema pravni interes. Stoga bi Opći sud trebao primijeniti članak 131. stavak 1. svojeg Poslovnika.
23
Opći sud podsjeća na to da tužiteljev pravni interes mora postojati i biti stvaran. Taj interes u odnosu na predmet tužbe mora postojati u trenutku njezina podnošenja, inače će tužba biti nedopuštena, i mora nastaviti postojati sve do donošenja sudske odluke, inače će postupak biti obustavljen (vidjeti presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 56. i 57. i navedenu sudsku praksu).
24
U ovom slučaju, kao što to tvrdi Vijeće, iz Provedbene uredbe 2023/1436 proizlazi da je donesena odluka o neproduljenju odobrenja za dimoksistrobin.
25
Međutim, kao prvo, Komisija nije povukla pobijanu odluku, tako da i dalje postoji isti predmet spora (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2018., ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
26
Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da tužitelj zadržava pravni interes za zahtijevanje poništenja akta institucije Europske unije kako bi izbjegao da se njegova navodna nezakonitost ponovno pojavi u budućnosti. Takav pravni interes proizlazi iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a na temelju kojeg je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila u skladu s presudom Suda. Taj pravni interes može međutim postojati samo ako se navodna nezakonitost može ponovno pojaviti u budućnosti neovisno o okolnostima predmeta koji je dao povoda tužbi koju je tužitelj podnio (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50. do 52. i od 27. rujna 2018., Mellifera/Komisija, T‑12/17, EU:T:2018:616, t. 28.).
27
Tako je i u ovom predmetu, s obzirom na to da se nezakonitost na koju se poziva tužitelj, među ostalim, temelji na tumačenju članka 17. Uredbe br. 1107/2009, koju Komisija može ponoviti u slučaju zahtjeva za interno preispitivanje nakon produljenja roka važenja odobrenja neke druge aktivne tvari, osim dimoksistrobina.
28
Iz toga slijedi da, unatoč donošenju Provedbene uredbe 2023/1436, tužitelj i dalje ima pravni interes u ovom slučaju.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 17. Uredbe br. 1107/2009
Dopuštenost prvog tužbenog razloga
29
Komisija je u zasebnom aktu iznijela prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika, kojim ističe da su dva tužiteljeva tužbena razloga nedopuštena.
30
Kao prvo, Komisija smatra da tužitelj svojim prvim tužbenim razlogom ne osporava ocjenu sadržanu u odgovoru na njegov zahtjev za interno preispitivanje, nego svoje argumente iznosi protiv produljenja roka važenja odobrenja za dimoksistrobin iz Provedbene uredbe 2021/2068 koja je bila predmet zahtjeva za interno preispitivanje. Međutim, iz zajedničkog tumačenja članaka 10. i 12. Uredbe br. 1367/2006 i sudske prakse proizlazi da, kada tužitelj podnese tužbu za poništenje protiv odgovora na zahtjev za interno preispitivanje na temelju članka 12. stavka 1. navedene uredbe, on može samo osporavati zakonitost navedenog odgovora.
31
Kao drugo i podredno, Komisija tvrdi da, pod pretpostavkom da je prvi tužbeni razlog dopušten, argumente kojima se osporava zakonitost njezina tumačenja članka 17. Uredbe br. 1107/2009 treba odbaciti kao nedopuštene zbog neusklađenosti tužbe i zahtjeva za interno preispitivanje jer ti argumenti nisu bili istaknuti u zahtjevu za interno preispitivanje.
32
Opći sud podsjeća na to da, kao prvo, članak 10. stavak 1. Uredbe 1367/2006 propisuje da „svaka nevladina organizacija ili drugi pripadnici javnosti koji ispunjavaju kriterije iz članka 11. imaju pravo podnijeti zahtjev za interno preispitivanje instituciji ili tijelu Unije koje je donijelo upravni akt ili, u slučaju navodnog upravnog propusta, koje je trebalo donijeti takav akt, na osnovi toga da je takav akt ili propust u suprotnosti s pravom zaštite okoliša”. Članak 12. stavak 1. te uredbe određuje da „nevladina organizacija koja je podnijela zahtjev za interno preispitivanje sukladno članku 10. može pokrenuti postupak pred Sudom”.
33
Stoga se zahtjevom za interno preispitivanje upravnog akta nastoji utvrditi navodna nezakonitost ili neosnovanost predmetnog akta. Podnositelj zahtjeva zatim može pokrenuti postupak pred sudom Unije podnošenjem tužbe zbog nenadležnosti, bitne povrede postupka, povrede Ugovorâ ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zbog zloporabe ovlasti protiv odluke kojom se kao neosnovan odbija zahtjev za interno preispitivanje (presuda od 12. rujna 2019., TestBioTech i dr./Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, t. 38.). Iz toga slijedi da tijekom navedene tužbe tužitelj nije ovlašten istaknuti argumente kojima se izravno osporava zakonitost ili osnovanost akta na koji se odnosi zahtjev za interno preispitivanje (vidjeti presudu od 27. rujna 2018., Mellifera/Komisija, T‑12/17, EU:T:2018:616, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Naime, sustav sudskog nadzora predviđen Ugovorima ne predviđa mogućnost da Opći sud poništi odluku koja nije predmet izravne tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a (presuda od 4. travnja 2019., ClientEarth/Komisija, T‑108/17, EU:T:2019:215, t. 28.).
34
U ovom slučaju, prije svega iz tužbe jasno proizlazi da je predmet tužbe za poništenje pobijana odluka u dijelu u kojem se odnosi na dimoksistrobin.
35
Nadalje, iz okvira prvog tužbenog razloga i njegovih dvaju dijelova izravno proizlazi da tužitelj tvrdi da se pobijana odluka temelji na pogrešnom tumačenju članka 17. Uredbe br. 1107/2009.
36
Naposljetku, iz tumačenja cijelog prvog tužbenog razloga, a posebno iz uvodnog dijela tužbe posvećenog navedenom tužbenom razlogu, jasno proizlazi da se tužiteljeva argumentacija odnosi na Komisijino tumačenje članka 17. Uredbe br. 1107/2009 iz pobijane odluke. Činjenica da, zbog samog predmeta postupka internog preispitivanja i logike članaka 10. i 12. Uredbe br. 1367/2006, može postojati određeno preklapanje između argumenata iznesenih u okviru zahtjeva za interno preispitivanje i onih koji su istaknuti u prilog tužbi za poništenje protiv odluke kojom se navedeni zahtjev odbija kao neosnovan, ne može izmijeniti taj zaključak.
37
Stoga treba odbiti argumentaciju Komisije prema kojoj je prvi tužbeni razlog nedopušten jer se ne odnosi na pobijanu odluku.
38
Kao drugo, što se tiče neusklađenosti zahtjeva za preispitivanje i tužbe, Opći sud podsjeća na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za poništenje odluke kojom se odbija zahtjev za interno preispitivanje ne može temeljiti na novim razlozima ili dokazima koji nisu bili navedeni u zahtjevu za preispitivanje jer bi se u protivnom obvezi obrazloženja takvog zahtjeva iz članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 oduzeo njezin koristan učinak te bi se izmijenio predmet postupka pokrenut tim zahtjevom (presude od 12. rujna 2019., TestBioTech i dr./Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, t. 39. i od 17. travnja 2024., Föreningen Svenskt Landskapsskydd/Komisija, T‑346/22, neobjavljena, EU:T:2024:246, t. 70.).
39
Usto, tužbeni razlozi i argumenti koji su pred Općim sudom istaknuti u okviru tužbe za poništenje odluke o odbijanju zahtjeva za interno preispitivanje mogu se smatrati dopuštenima samo u dijelu u kojem ih je tužitelj već istaknuo u zahtjevu za interno preispitivanje i to na način da je Komisija mogla na njih odgovoriti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2016., TestBioTech i dr./Komisija, T‑177/13, neobjavljenu, EU:T:2016:736, t. 68. i 69.). Međutim, od tužitelja koji podnosi tužbu pred Općim sudom na temelju članka 12. Uredbe br. 1367/2006 ne može se zahtijevati da samo doslovno ponovi argumente koje je istaknuo u svojem zahtjevu za interno preispitivanje.
40
U ovom slučaju, iz njegova zahtjeva za interno preispitivanje jasno proizlazi da je tužitelj posebno osporio to što je Komisija primijenila članak 17. Uredbe 1107/2009 prilikom donošenja Provedbene uredbe 2021/2068. Konkretno, Komisija je istaknula argumente koji se temelje na načelu opreznosti, automatizmu produljenja i rokovima za procjenu predviđenima Uredbom br. 1107/2009 te se pozvala na članke 4., 5., 7., 9., 14. i 15. te uredbe. Prema tome treba smatrati da se takva argumentacija preklapa s prvim tužbenim razlogom ove tužbe za poništenje.
41
Stoga treba odbiti Komisijin argument u vezi neusklađenosti zahtjeva za interno preispitivanje i tužbe.
42
Iz toga slijedi da je prvi tužbeni razlog dopušten.
Meritum
43
U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj podsjeća na to da se Uredba br. 1107/2009 temelji na cilju osiguravanja visoke razine zaštite zdravlja ljudi te počiva na načelu opreznosti i zaštite okoliša.
44
Konkretno, u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je Uredba br. 1107/2009 donesena ponajprije s ciljem ubrzavanja procjene aktivnih tvari. Za svaku fazu postupka produljenja određuju se strogi rokovi, što omogućuje zaključenje pripremnog postupka u dvije i pol godine te Komisiji i državama članicama daje više od šest mjeseci da odluče hoće li produljiti odobrenje.
45
U tom kontekstu, članak 17. Uredbe br. 1107/2009 može se samo shvatiti tako da se njime predviđa ograničeno produljenje od nekoliko mjeseci, odnosno najviše do godinu dana, te se taj članak ne može tumačiti na način da se njime dopuštaju uzastopna produljenja koja bi zajedno premašila šest godina, odnosno više od dvostrukog vremena predviđenog za postupak produljenja, bez ikakvog Komisijina opravdanja ili objašnjenja. Činjenica da za nepoštovanje rokova nema sankcija izložilo bi sustav riziku od strateških zlouporaba.
46
Opći sud najprije podsjeća na to da se člankom 191. stavkom 2. UFEU‑a predviđa da se politika zaštite okoliša temelji, među ostalim, na načelu opreznosti, koje se također primjenjuje u okviru drugih politika Unije, osobito politike zaštite javnog zdravlja i kada institucije Unije u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili politike unutarnjeg tržišta donose mjere za zaštitu zdravlja ljudi (vidjeti presudu od 1. listopada 2019., Blaise i dr. (C‑616/17, EU:C:2019:800, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
47
Stoga je na zakonodavcu Unije, kada usvaja pravila kojima se uređuje stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja, poput onih navedenih u Uredbi br. 1107/2009, da se uskladi s načelom opreznosti, osobito kako bi, sukladno članku 35. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članku 9. i članku 168. stavku 1. UFEU‑a, osigurao visok stupanj zaštite zdravlja ljudi (vidjeti presudu od 1. listopada 2019., Blaise i dr. (C‑616/17, EU:C:2019:800, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
48
Načelo opreznosti podrazumijeva da je, kada postoje nesigurnosti u pogledu postojanja ili dosega rizika za zdravlje ljudi, moguće poduzeti zaštitne mjere a da pritom nije potrebno čekati da se u cijelosti dokažu postojanje i ozbiljnost tih rizika (vidjeti presudu od 1. listopada 2019., Blaise i dr. (C‑616/17, EU:C:2019:800, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
49
Načelo opreznosti opće je načelo prava Unije, koje dotičnim tijelima nameće obvezu da u konkretnom okviru izvršavanja nadležnosti koje su im dodijeljene relevantnim propisima poduzmu odgovarajuće mjere u svrhu sprečavanja mogućih rizika za javno zdravlje, sigurnost i okoliš, dajući prednost zahtjevima koji su povezani sa zaštitom tih interesa pred ekonomskim interesima (vidjeti presude od 21. listopada 2003., Solvay Pharmaceuticals/Vijeće, T‑392/02, EU:T:2003:277, t. 121. i navedenu sudsku praksu i od 12. travnja 2013., Du Pont de Nemours (Francuska) i dr./Komisija, T‑31/07, neobjavljenu, EU:T:2013:167, t. 134. i navedenu sudsku praksu). Sve odredbe Uredbe br. 1107/2009 temelje se na načelu opreznosti.
50
U uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 1107/2009 pojašnjava se da je potrebno primjenjivati načelo opreznosti te da navedena uredba treba osigurati da industrija dokazuje da tvari ili sredstva proizvedena ili stavljena na tržište nemaju štetno djelovanje na zdravlje ljudi ili životinja ili bilo kakve neprihvatljive učinke na okoliš. U tom pogledu treba istaknuti da su postupci prethodnog odobrenja uspostavljeni tom uredbom za sredstva za zaštitu bilja i njihove aktivne tvari utemeljeni na načelu opreznosti (vidjeti presudu od 17. ožujka 2021., FMC/Komisija, T‑719/17, EU:T:2021:143, t. 60. i 61. i navedenu sudsku praksu).
51
Iz toga slijedi da Komisija prilikom izvršavanja svojih ovlasti u okviru Uredbe br. 1107/2009 treba uzeti u obzir načelo opreznosti. Što se osobito tiče aktivnih tvari, iz sudske prakse proizlazi da Komisija može poduzeti mjere kojima se ograničava uporaba tvari dajući tako prednost interesu sigurnosti potrošača, a da pritom ne čeka ishod postupka produljenja odobrenja te tvari (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2019., Arysta LifeScience Netherlands/Komisija, T‑476/17, EU:T:2019:618, t. 97.).
52
Kad je riječ o tumačenju članka 17. Uredbe br. 1107/2009, treba podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio. Nastanak neke odredbe prava Unije može se također pokazati relevantnim za njezino tumačenje (vidjeti presude od 2. rujna 2021., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, t. 31. i navedenu sudsku praksu i od 25. siječnja 2017., Rusal Armenal/Vijeće, T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
53
Na prvom mjestu, iz teksta članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009 proizlazi da „[k]ad se pretpostavlja da će odobrenje prestati važiti prije donošenja odluke o produljenju zbog razloga za koje nije odgovoran podnositelj zahtjeva, donosi se odluka u skladu s regulacijskim postupkom prema članku 79. stavku 3., kojom se odgađa prestanak važenja odobrenja tog podnositelja za razdoblje dovoljno za ispitivanje zahtjeva”. Članak 17. treći stavak te uredbe utvrđuje elemente na temelju kojih se utvrđuje razdoblje produljenja, odnosno „(a) vremena potrebnog za dostavu traženih informacija; (b) vremena potrebnog za dovršenje postupka; (c) potrebe da se osigura izrada koherentnog programa rada, kako je predviđeno u članku 18., ako je potrebno”.
54
Stoga, iz te odredbe proizlazi da, kad se pretpostavlja da će odobrenje prestati vrijediti prije donošenja odluke o produljenju zbog razloga za koje nije odgovoran podnositelj zahtjeva, donosi se „odluka kojom se odgađa prestanak važenja odobrenja” i to „za razdoblje dovoljno za ispitivanje zahtjeva”. Iako se tekstom te odredbe ne može isključiti da se na kraju tog razdoblja donosi nova odluka o produljenju odobrenja, to produljenje, koje se primjenjuje samo kako bi se dovršio postupak produljenja odobrenja, može biti samo privremeno, kao što to objašnjava Vijeće u svojem intervencijskom podnesku.
55
Dužina razdoblja produljenja stoga treba biti prilagođena konkretnim okolnostima slučaja i ne može, posljedično tome, biti predmet automatske pa čak ni sustavne primjene.
56
Usto, prema sudskoj praksi, člankom 17. Uredbe br. 1107/2009 omogućava se produljenje postupka obnove odobrenja aktivne tvari zbog okolnosti do kojih je došlo tijekom samog postupka i koje prije nisu bile poznate (presuda od 19. rujna 2019., Arysta LifeScience Netherlands/Komisija, T‑476/17, EU:T:2019:618, t. 104.).
57
Na drugom mjestu, treba uzeti u obzir kontekst u kojem se primjenjuje pravilo iz članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009.
58
To je pravilo sastavni dio odjeljka Uredbe br. 1107/2009 koji se odnosi na odobravanje aktivnih tvari.
59
Najprije, odobrenje se može dodijeliti samo za razdoblje do deset godina (članak 5. Uredbe br. 1107/2009), što je ograničenje isto kao ono iz Direktive Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (SL 1991., L 230, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.), koja je bila na snazi u vrijeme odobrenja dimoksistrobina. Kao što je to objašnjeno u uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 1107/2009, zbog razloga sigurnosti je rok odobrenja za aktivne tvari ograničen i treba biti razmjeran mogućim rizicima povezanima s uporabom tvari. Produljenje vrijedi za razdoblje od najviše 15 godina (članak 14. stavak 2. Uredbe br. 1107/2009).
60
Iz toga slijedi da je zakonodavac pazio na to da predvidi ograničenja za rokove važenja odobrenja i produljenje odobrenja kako bi izbjegao zadržavanje na tržištu aktivnih tvari za koje se pokaže da predstavljaju neprihvatljive rizike u smislu članka 4. Uredbe br. 1107/2009. Imajući u vidu načelo opreznosti, ostvarenje tog cilja zahtijeva da se ponovna procjena tvari provodi periodično, kao što to pravilno ističe Komisija kada objašnjava periodični pristup iz Uredbe br. 1107/2009.
61
Kao drugo, zahtjev za produljenje mora se podnijeti najkasnije tri godine prije isteka roka važenja odobrenja (članak 15. Uredbe br. 1107/2009). Stoga se smatra da je taj rok načelno dovoljan za dovršetak tog postupka i donošenje odluke o produljenju odobrenja, uz istodobno osiguravanje učinkovitosti periodičnog pristupa navedenog u točki 60. ove presude.
62
U tu je svrhu člankom 19. Uredbe br. 1107/2009 Komisiji dodijeljena ovlast da provedbenom uredbom donese odredbe potrebne za primjenu postupka produljenja odobrenja.
63
Tako je donesena Provedbena uredba Komisije (EU) br. 844/2012 od 18. rujna 2012. o određivanju odredaba potrebnih za provedbu postupka obnavljanja odobrenja za aktivne tvari, kako je predviđeno Uredbom (EZ) br. 1107/2009 (SL 2012., L 252, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 69., str. 213.), kojom se, među ostalim, predviđaju rokovi za različite faze postupka za produljenje odobrenja kako bi se osiguralo njegovo pravilno funkcioniranje (uvodna izjava 3.). Cilj te uredbe je davanje učinka pravilima koja su već predviđena Uredbom br. 1107/2009, osiguravajući pri tome jedinstvene uvjete primjene u Uniji.
64
Konkretno, člancima 1. do 8. Provedbene uredbe br. 844/2012 propisuju se pravila o prihvatljivosti zahtjeva koji proizvođač aktivne tvari podnosi određenoj državi članici i određuju se rokovi za tu prvu fazu postupka. U skladu s člankom 3. te uredbe, taj zahtjev najprije provjerava država članica izvjestiteljica, koja osigurava da je zahtjev podnesen u roku predviđenom u članku 1. stavku 1. prvom podstavku navedene uredbe te da sadržava sve dijelove predviđene u članku 2. te uredbe. Konkretnije, u skladu s člankom 2. stavkom 2. navedene uredbe u zahtjevu se moraju navesti nove informacije koje podnositelj zahtjeva namjerava dostaviti i koje su potrebne u skladu s člankom 15. stavkom 2. prvim podstavkom Uredbe (EZ) br. 1107/2009. Nadalje, u skladu s člankom 6. te uredbe, ako je država članica izvjestiteljica obavijestila podnositelja zahtjeva da je njegov zahtjev prošao provjeru, podnositelj zahtjeva dostavlja dopunsku dokumentaciju državi članici izvjestiteljici, državi članici suizvjestiteljici, Komisiji i Europskoj agenciji za sigurnost hrane (EFSA). Naposljetku, u skladu s člankom 8. te uredbe, ako je dopunska dokumentacija dostavljena u roku i sadržava sve predviđene elemente, država članica izvjestiteljica obavješćuje podnositelja zahtjeva, državu članicu suizvjestiteljicu, Komisiju i EFSA‑u o datumu primitka dopunske dokumentacije i o dopuštenosti zahtjeva.
65
Isto tako, članci 11. do 14. Provedbene uredbe br. 844/2012 definiraju postupak ocjene zahtjeva za odobrenje produljenja aktivne tvari i predviđaju točno određene rokove u kojima različiti sudionici uključeni u postupak moraju pripremiti i dostaviti svoje izvješće ili zaključke. Najprije, nakon savjetovanja s državom članicom suizvjestiteljicom, država članica izvjestiteljica priprema i šalje Komisiji izvješće, uz presliku izvješća EFSA‑i, u kojem daje svoju ocjenu o tome očekuje li se da će aktivna tvar ispunjavati uvjete za odobrenje, kako je predviđeno u članku 4. Uredbe br. 1107/2009 (članak 11. Provedbene uredbe br. 844/2012). Nakon primitka nacrta izvješća o ocjeni koji joj je dostavila država članica izvjestiteljica, EFSA ga dostavlja podnositelju zahtjeva i ostalim državama članicama (članak 12. Provedbene uredbe br. 844/2012). Po isteku razdoblja predviđenog za dostavu pisanih primjedbi, EFSA na temelju postojećih znanstvenih i tehničkih spoznaja i koristeći smjernice koje se primjenjuju na dan podnošenja dopunske dokumentacije, donosi zaključak o tome očekuje li da će aktivna tvar ispunjavati kriterije za odobrenje predviđene u članku 4. Uredbe br. 1107/2009. EFSA prema potrebi organizira savjetovanje sa stručnjacima, uključujući stručnjake iz države članice izvjestiteljice i države članice suizvjestiteljice. Ona svoj zaključak dostavlja podnositelju zahtjeva, državama članicama i Komisiji te ga stavlja na raspolaganje javnosti (članak 13. Provedbene uredbe br. 844/2012). Naposljetku, nakon primitka EFSA‑ina zaključka i uzimajući u obzir nacrt izvješća o ocjeni koji je sastavila država članica izvjestiteljica, primjedbe podnositelja zahtjeva i drugih država članica te EFSA‑ine zaključke, Komisija Stalnom odboru podnosi takozvano izvješće o produljenju odobrenja i nacrt uredbe. Podnositelju zahtjeva omogućuje se da u roku od 14 dana dostavi primjedbe na izvješće o produljenju odobrenja (članak 14. stavak 1. Provedbene uredbe br. 844/2012). Na temelju izvješća o produljenju odobrenja i uzimajući u obzir primjedbe koje je podnio podnositelj zahtjeva, Komisija donosi uredbu u skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe br. 1107/2009 (članak 14. stavak 2. Provedbene uredbe br. 844/2012).
66
Rok nije određen samo za posljednju fazu postupka utvrđenog u članku 14. stavku 2. Provedbene uredbe br. 844/2012, koja se odnosi na donošenje Uredbe o produljenju odobrenja u skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe br. 1107/2009.
67
Iz toga slijedi da se postupak produljenja odobrenja temelji na provedbi određenog vremenskog okvira (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2019., Arysta LifeScience Netherlands/Komisija, T‑476/17, EU:T:2019:618, t. 103.). Određivanje tih rokova i nužnost njihova poštovanja stoga su u skladu sa zahtjevom prema kojem cijeli postupak ne smije trajati dulje od tri godine, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. Provedbene uredbe br. 844/2012 (presuda od 9. prosinca 2021., Agrochem‑Maks/Komisija, C‑374/20 P, neobjavljena, EU:C:2021:990, t. 82.).
68
Poštovanje tih rokova i zahtjeva žurnosti postupka to je važnije jer provedbena uredba donesena na temelju članka 17. prvog stavka Uredbe br. 1107/2009, kojom se produljuje odobrenje predmetne aktivne tvari na određeni rok, ima iste posljedice kao i provedbena uredba koja se odnosi na prvotno odobrenje takve tvari na temelju članka 13. stavka 2. navedene uredbe ili uredbe koja se odnosi na produljenje odobrenja na temelju članka 20. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2018., Mellifera/Komisija, T‑12/17, EU:T:2018:616, t. 57. i 58.).
69
Stoga treba smatrati da se člankom 17. Uredbe br. 1107/2009 utvrđuje mehanizam koji se treba iznimno primijeniti kada su ispunjeni uvjeti predviđeni tom uredbom. Sustavna primjena tog mehanizma u postupcima produljenja odobrenja neke aktivne tvari stoga nije u skladu sa zahtjevima iz Uredbe br. 1107/2009 i, općenitije, s ciljem te uredbe.
70
Naprotiv, svaki put kad produlji rok važenja odobrenja, Komisija mora ocijeniti predmetni slučaj i uzeti u obzir relevantne elemente kako bi se odredilo „razdoblje dovoljno” za dovršetak ocjene koja je u tijeku.
71
Osim toga, članak 17. Uredbe br. 1107/2009 Komisiji ostavlja diskrecijsku ovlast da utvrdi što se podrazumijeva pod pojmom „[ dovoljno razdoblje]”. Ta diskrecijska ovlast nije apsolutna, već je ograničena trećim stavkom navedenog članka, kojim se propisuju elementi koje treba uzeti u obzir prilikom određivanja razdoblja produljenja.
72
Stoga se članak 17. prvi stavak Uredbe br. 1107/2009 ne može tumačiti i primjenjivati zasebno, nego ga treba tumačiti zajedno s odredbama trećeg stavka koji ga dopunjuju. Taj odnos između prvog i trećeg stavka navedenog članka proizlazi, među ostalim, iz izvornog teksta Komisijina Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća COM(2006) 388 final od 12. srpnja 2006. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja, u kojem su prvi i drugi stavak današnjeg članka 17. Uredbe br. 1107/009 bili dio istog stavka, koji je izravno prethodio stavku koji se odnosi na trajanje produljenja. To pokazuje namjeru zakonodavca da utvrdi elemente koji se trebaju uzeti u obzir pri utvrđivanju trajanja produljenja primjenjivog u situacijama koje su trenutačno obuhvaćene prvim dvama stavcima članka 17. te uredbe. Usto, kao što to pravilno ističe Vijeće, trajanje razdoblja produljenja određuje se uzimajući u obzir pojedinačne okolnosti svakog slučaja.
73
Kao treće, kao što je to navedeno u točkama 46. do 51. ove presude, sve odredbe Uredbe br. 1107/2009 temelje se na načelu opreznosti.
74
U tom kontekstu, izraz „[dovoljno razdoblje]” treba shvatiti kao zahtjev za određivanje razdoblja koje ne smije biti ni kraće ni dulje od onoga što je potrebno za dovršetak postupka produljenja odobrenja za svaki pojedini slučaj.
75
Na trećem mjestu, treba uzeti u obzir ciljeve koji se nastoje postići Uredbom br. 1107/2009.
76
Na temelju njezina članka 1. stavka 3., cilj Uredbe br. 1107/2009 je osigurati visoku razinu zaštite kako zdravlja ljudi i životinja tako i okoliša te poboljšati funkcioniranje unutarnjeg tržišta usklađivanjem pravila o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja poboljšavajući time poljoprivrednu proizvodnju. Komisija stoga pravilno tvrdi da je cilj Uredbe br. 1107/2009 višestruk. Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 24. Uredbe br. 1107/2009, prilikom izdavanja odobrenja za sredstva za zaštitu bilja cilj zaštite zdravlja ljudi i životinja te okoliša mora osobito imati prednost pred ciljem poboljšanja uzgoja bilja.
77
Kada se Uredbom br. 1107/2009 nalaže održavanje visoke razine zaštite okoliša, njome se primjenjuje članak 11. UFEU‑a, koji predviđa da se zahtjevi u pogledu zaštite okoliša moraju uključiti u utvrđivanje i provedbu politika i aktivnosti Unije, posebice s ciljem promicanja održivog razvoja, kao i članak 114. stavak 3. UFEU‑a, kojim se konkretizira ta obveza. Potonji članak doista određuje da će Komisija u svojim prijedlozima, među ostalim, o zaštiti okoliša, iznesenima u okviru usklađivanja zakonodavstava čiji je cilj uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, polaziti od visoke razine zaštite, posebice vodeći računa o svakom novom razvoju utemeljenom na znanstvenim činjenicama, pri čemu će u okviru svojih ovlasti Parlament i Vijeće također težiti ostvarivanju tog cilja. Ta zaštita ima prednost u odnosu na ekonomska razmatranja, tako da može opravdati čak i znatne negativne ekonomske posljedice za određene gospodarske subjekte (vidjeti presudu od 17. ožujka 2021., FMC/Komisija, T‑719/17, EU:T:2021:143, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
78
Iz toga slijedi da prilikom upravljanja postupkom produljenja odobrenja aktivne tvari, Komisija mora, među različitim ciljevima Uredbe br. 1107/2009, pridati osobitu važnost cilju kojim se osigurava visoka razina zaštite zdravlja ljudi i životinja te okoliša, a fortiori kada taj postupak prelazi vremenski okvir predviđen za njegovo trajanje i kada se tim postupkom odobrava produljenje razdoblja odobrenja na temelju članka 17. navedene uredbe.
79
Sljedeća načela mogu se izvesti iz svih prethodnih razmatranja. Kao prvo, produljenje roka važenja odobrenja privremene je i iznimne prirode te je dopušteno zbog okolnosti koje su nastupile tijekom samog postupka, a koje nisu bile poznate prije. Produljenje roka važenja odobrenja mora se donijeti s obzirom na konkretne okolnosti slučaja i stoga ne može biti predmet automatske pa čak ni sustavne primjene. Kao drugo, trajanje produljenja mora biti dovoljno za ispitivanje zahtjeva za produljenje. Pri utvrđivanju tog trajanja Komisija mora uzeti u obzir elemente predviđene člankom 17. trećim stavkom Uredbe br. 1107/2009 i provesti procjenu u svakom pojedinačnom slučaju. Kao treće, to razdoblje ne smije biti ni kraće ni dulje od onoga što je potrebno za dovršetak postupka produljenja.
80
Kao četvrto, kada općenito namjerava primijeniti članak 17. Uredbe br. 1107/2009, Komisija treba uzeti u obzir cjelokupno trajanje postupka produljenja kako bi se osigurala njegova razumna duljina, u skladu s načelom žurnosti postupka, kako je navedeno u točki 68. ove presude. Konkretno, uzimajući u obzir ograničeno trajanje odobrenja i periodični pristup koji je zakonodavac odabrao, a koji se temelji na redovitoj procjeni rizika aktivnih tvari, nije dopušteno da produljenje odobrenja, koje je privremene i iznimne prirode, omogući stavljanje aktivne tvari na tržište tijekom razdoblja koje znatno premašuje trajanje prvotnog odobrenja jer bi se time oduzeo koristan učinak sustavu produljenja odobrenja uspostavljenom tom uredbom.
81
Na taj način tumačen, članak 17. Uredbe br. 1107/2009 izražava uspostavljanje ravnoteže između različitih interesa o kojima je riječ, što je u skladu s ciljevima navedene uredbe i načelom opreznosti. S jedne strane, uzimaju se u obzir interesi koji idu u prilog činjenici da tvar, koja je odobrena u skladu s pravilima Unije, ne bude neočekivano zabranjena zbog kašnjenja u okviru postupka produljenja koja ne ovise o volji podnositelja zahtjeva.
82
S druge strane, odobreno produljenje samo je privremeno, te se može prekinuti odlukom o neproduljenju ili može biti uvjetovano ograničenjima povezanima s uporabom tvari, a prije svega ne smije premašiti ono što je potrebno s obzirom na okolnosti svakog pojedinog slučaja.
83
U ovom slučaju, u skladu s pobijanom odlukom, Komisija smatra da joj se člankom 17. Uredbe br. 1107/2009 nameće obveza da odstupi od općih rokova utvrđenih za odobrenje tvari kada su ispunjeni uvjeti predviđeni u tom članku. Komisija objašnjava da su produljenja odobrenja dimoksistrobina, koja su odobrena uzastopnim provedbenim uredbama, bila ograničena na razdoblje od godine dana, s obzirom na to da se odlučila za produljenja ograničenog trajanja koja se po potrebi mogu obnavljati, umjesto jednokratnog produljenja na dulje razdoblje. Također se navodi, kao što je to navedeno u standardnoj uvodnoj izjavi u Provedbenoj uredbi 2021/2068, da će razdoblje produljenja biti poništeno ukoliko se tijekom razdoblja produljenja donese uredba o neproduljenju.
84
Stoga je Komisija u pobijanoj odluci smatrala da su uvjeti predviđeni člankom 17. Uredbe br. 1107/2009 ispunjeni a da pritom nije ispitala različite elemente predmetnog slučaja kako bi se uvjerila da je odobrila produljenje u trajanju dovoljnom za ispitivanje zahtjeva za produljenje odobrenja dimoksistrobina.
85
Usto, Komisijina objašnjenja u vezi s time da se odlučila za produljenja ograničenog trajanja koja su se, prema potrebi, mogla ponovno produljiti, umjesto za jednokratno produljenje na dulje razdoblje, nisu u skladu s načelima utvrđenima u točkama 79. i 80. ove presude. Naime, iz tih načela proizlazi da se razdoblje produljenja mora odrediti in concreto, uzimajući u obzir ostale faze postupka koje je još potrebno provesti, te da ono ne smije biti ni kraće ni dulje od onoga što je potrebno za dovršetak postupka produljenja.
86
Osim toga, Provedbenom uredbom 2021/2068 se šesti put uzastopno produljuje rok važenja odobrenja za dimoksistrobin. Kao posljedica tog produljenja, trajanje odobrenja te aktivne tvari, koje je prvotno bilo deset godina u skladu s člankom 5. Uredbe br. 1107/2009, produljeno je na više od šesnaest godina i tri mjeseca. To trajanje produljenja više nego dvostruko premašuje trajanje od tri godine predviđeno Provedbenom uredbom br. 844/2012 za dovršetak postupka produljenja. Međutim, Komisija je u tom pogledu smatrala da joj članak 17. Uredbe br. 1107/2009 omogućuje produljenje roka važenja odobrenja za dimoksistrobin bez ikakvog vremenskog ograničenja, neovisno o cjelokupnom trajanju postupka produljenja.
87
Također treba istaknuti da je Provedbena uredba 2021/2068 donesena u okviru zahtjeva za produljenje aktivne tvari koji je sama Komisija razvrstala kao „postojanu i toksičnu” tvar, čiji kandidat za zamjenu s obzirom na njegova endokrino štetna svojstva može imati nepovoljne učinke na ljude (vidjeti točku 8. ove presude).
88
Međutim, što se tiče kandidata za zamjenu, člankom 24. Uredbe br. 1107/2009 propisuje se da svako razdoblje produljenja ne smije biti dulje od sedam godina.
89
Stoga, nakon šestog produljenja roka važenja odobrenja za dimoksistrobin, ukupno trajanje produljenja odgovara, uz nekoliko mjeseci razlike, maksimalnom trajanju produljenja odobrenja koje je moglo biti doneseno predmetnim postupkom produljenja, pod pretpostavkom da su bili ispunjeni drugi uvjeti.
90
Time što je u pobijanoj odluci tvrdila da može šest puta produljiti odobrenje za dimoksistrobin a da pritom ne uzme u obzir te okolnosti, Komisija je povrijedila privremenu i iznimnu prirodu mehanizma za produljenje odobrenja aktivne tvari kao i zahtjeve žurnosti koji su predviđeni sustavom uspostavljenim za produljenje takvog odobrenja.
91
Iz toga slijedi da pobijana odluka sadržava pogrešku koja se tiče prava.
92
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje Komisijinim argumentima.
93
Kao prvo, Komisija pravilno tvrdi da je cilj Uredbe br. 1107/2009 višestruk. Međutim, taj element potvrđuje i ne dovodi u pitanje tumačenje članka 17. navedene uredbe iz točke 52. i sljedećih točaka ove presude (vidjeti osobito točku 76. ove presude).
94
Kao drugo, Komisija tvrdi da utvrđenje kritičnih područja zabrinutosti i nedostataka u podacima u pogledu dimoksistrobina nije relevantno za primjenu članka 17. Uredbe br. 1107/2009 te da se produljenje roka važenja odobrenja predviđenog člankom 17. te uredbe ne temelji na materijalnim kriterijima.
95
Naime, iz tumačenja članka 17. Uredbe br. 1107/2009 proizlazi da isti ne sadržava razmatranja koja se odnose na materijalnu ocjenu aktivnih tvari. Međutim, s jedne strane, tumačenje članka 17. te uredbe iz točaka 54. do 82. ove presude ne temelji se na takvim razmatranjima. S druge strane, obveza provođenja analize in concreto okolnosti koje dopuštaju produljenje roka važenja odobrenja aktivne tvari kao što je dimoksistrobin, uključujući i prirodu te tvari (vidjeti točku 85. ove presude), također ne podrazumijeva i materijalnu ocjenu.
96
Stoga ti Komisijini argumenti nemaju utjecaja na zaključak Općeg suda.
97
Naposljetku, ne može se prihvatiti ni argument udruge CropLife Europe prema kojem je tumačenje članka 17. Uredbe br. 1107/2009, koje predlaže tužitelj, protivno pravnoj sigurnosti jer čini mehanizam produljenja proizvoljnim. S jedne strane, obveza Komisije da provjeri poštovanje uvjeta propisanih člankom 17. navedene uredbe, uzimajući u obzir okolnosti slučaja i zahtjeve žurnosti koji su sastavni dio te uredbe, proizlazi iz samog teksta te uredbe.
98
S druge strane, kao što je to navedeno u točkama 81. i 82. ove presude, pravna sigurnost uzeta je u obzir prilikom odvagivanja različitih interesa o kojima je riječ, što je u skladu s ciljevima Uredbe br. 1107/2009.
99
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je drugi dio prvog tužbenog razloga osnovan.
100
Prema tome, pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se odnosi na dimoksistrobin a da pritom nije potrebno razmotriti prvi dio prvog tužbenog razloga ili drugi tužbeni razlog.
Troškovi
101
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, i tužiteljevih troškova, sukladno njegovu zahtjevu.
102
U skladu s člankom 138. stavcima 1. i 3. Poslovnika, Parlament, Vijeće i udruga CropLife Europe snosit će vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se Odluka Komisije Ares(2022) 3275139 od 27. travnja 2022. kojom se odbija zahtjev za interno preispitivanje koji je udruga Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) podnijela u odnosu na Provedbenu uredbu Komisije (EU) 2021/2068 оd 25. studenoga 2021. o izmjeni Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu produljenja roka važenja odobrenja aktivnih tvari benfluralin, dimoksistrobin, fluazinam, flutolanil, mekoprop‑P, mepikvat, metiram, oksamil i piraklostrobin, u dijelu u kojem se odnosi na dimoksistrobin.
2.
Europskoj komisiji nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove udruge PAN Europe.
3.
Europski parlament, Vijeće Europske unije i udruga CropLife Europe snosit će vlastite troškove.
da Silva Passos
Półtorak
Reine
Pynnä
Cassagnabère
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. studenoga 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski