62023CJ0686
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
3. travnja 2025. (
*1
)
„Žalba – Posebni program za istraživanje i tehnološki razvoj u području istraživanja života – Projekt SEAPURA – Ugovor o bespovratnim sredstvima – Izvještaj o reviziji Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) – Otkrivanje prijevare ili financijskih nepravilnosti – Zahtjev za povrat doprinosa Europske unije – Opomena dužniku – Potraživanja Unije – Zastara – Ugovor uređen belgijskim pravom – Pokretanje stečajnog postupka u Francuskoj protiv dužnika – Prijava potraživanja Europske komisije – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Izravna primjena – Prekid roka zastare prema belgijskom pravu”
U predmetu C‑686/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. studenoga 2023.,
Centre d’étude i de valorisation des algues SA (CEVA), sa sjedištem u Pleubianu (Francuska), koji zastupa A. Raccah, avocat,
tužitelj,
a druge stranke u postupku su:
Europska komisija, koju zastupaju J. Estrada de Solà i M. Ilkova, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Bouttiera, odvjetnika,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
SELARL AJIRE, sa sjedištem u Rennesu (Francuska),
SELARL TCA, sa sjedištem u Saint‑Brieucu (Francuska),
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: S. Rodin (izvjestitelj), predsjednik vijeća, N. Piçarra i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) (Centar za proučavanje i razvoj algi) svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. rujna 2023., Komisija/CEVA i dr. (T‑748/20, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:521), kojom je taj sud utvrdio iznos od 168220,16 eura, uvećan za zatezne kamate, kao iznos potraživanja Europske komisije koji odgovara povratu bespovratnih sredstava isplaćenih u okviru ugovora o financiranju sklopljenog s CEVA‑om za provedbu projekta u okviru posebnog programa istraživanja i razvoja naslovljenog „Kvaliteta života i upravljanje životnim resursima”.
Pravni okvir
Pravo Unije
2
Člankom 71. stavcima 1. do 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL 2002., L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) bilo je određeno, u verziji primjenjivoj na činjenice koje se odnose na ovu žalbu:
„1.   Utvrđivanje iznosa potraživanja je postupak kojim dužnosnik za ovjeravanje na osnovi delegiranja ili daljnjeg delegiranja ovlasti:
(a)
provjerava postoji li dug;
(b)
utvrđuje ili provjerava istinitost i iznos duga;
(c)
provjerava uvjete dospijeća duga.
2.   Vlastita sredstva koja su Komisiji stavljena na raspolaganje te svaki iznos potraživanja iznosa koji je utvrđen kao stvaran, u fiksnom iznosu i dospjeli mora se utvrditi nalogom za povrat računovodstvenom službeniku, nakon čega slijedi opomena dužniku, a oboje sastavlja odgovorni dužnosnik za ovjeravanje.
3.   Pogrešno plaćeni iznosi moraju se vratiti”.
3
Člankom 3. stavcima 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.), naslovljenim „Međunarodna nadležnost”, bilo je propisano, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u postupku:
„1.   Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.
2.   Kada se središte dužnikova glavnog interesa nalazi unutar državnog područja jedne države članice, sudovi druge države članice imaju nadležnost za pokretanje stečajnog postupka protiv tog dužnika samo ako on ima poslovni nastan na državnom području te druge države članice. Učinci tih postupaka su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području potonje države članice”.
4
Članak 4. Uredbe 1346/2000, naslovljen „Pravo koje se primjenjuje”, u stavku 2. predviđao je:
„Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
[…]
(f)
učinke stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;
[…]”.
5
Članak 16. te uredbe, naslovljen „Načelo”, u stavku 1. propisivao je:
„Svaka sudska odluka o pokretanju stečajnog postupka donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost na temelju članka 3. priznat će se u svim ostalim državama članicama od trenutka stupanja na snagu u državi u kojoj je postupak pokrenut”.
6
Članak 17. navedene uredbe, naslovljen „Učinci priznanja”, u stavku 1. određivao je:
„Sudska odluka o pokretanju postupka iz članka 3. stavka 1. bez daljnjih formalnosti, proizvodi u svakoj državi članici iste učinke kao i u državi u kojoj je pokrenut postupak, osim ako nije drugačije propisano ovom Uredbom i sve dok postupak naveden u članku 3. stavku 2. nije pokrenut u toj drugoj državi članici”.
Belgijsko pravo
7
Članak 1134. belgijskog Građanskog zakonika, u verziji primjenjivoj na činjenice u ovom žalbenom postupku (u daljnjem tekstu: belgijski Građanski zakonik), određivao je:
„Zakonito sklopljeni ugovori pravno su obvezujući za one koji su ih sklopili.
[…]
Moraju se izvršavati u dobroj vjeri”.
8
Na temelju članka 2257. belgijskog Građanskog zakonika:
„Zastara ne teče:
U odnosu na tražbinu koja ovisi o uvjetu sve dok se uvjet ne ispuni;
[…]”.
9
U skladu s člankom 2262.a stavkom 1. prvim podstavkom belgijskog Građanskog zakonika:
„Svi osobni zahtjevi zastarijevaju nakon deset godina”.
Francusko pravo
10
Članak 622‑21-I. belgijskog Građanskog zakonika, u verziji primjenjivoj na činjenice u ovom žalbenom postupku (u daljnjem tekstu: francuski Trgovački zakonik), određivao je:
„Sudska odluka o pokretanju postupka prekida ili zabranjuje pokretanje sudskih postupaka od strane svih vjerovnika čija tražbina nije navedena u točki I. članka L.622 kojima se teži:
1°
nalaganja dužniku plaćanja novčanog iznosa;
2°
raskidu ugovora zbog neplaćanja određenog novčanog iznosa.”
11
Članak L.622 – 24 francuskog Trgovačkog zakonika glasio je kako slijedi:
„Od objave presude svi vjerovnici čija je tražbina nastala prije donošenja odluke o otvaranju postupka, osim zaposlenika, šalju prijavu svojih tražbina sudskom opunomoćeniku u roku koji je uredbom odredio Conseil d’État (Državno vijeće). Ako je u odnosu na vjerovnika odobren povrat u prijašnje stanje u skladu s člankom L.622 – 26, rokovi teku tek od obavijesti o toj odluci; tada se smanjuju za polovinu. Vjerovnici koji su nositelji založnog prava ili su uz dužnika vezani objavljenim ugovorom obavješćuju se osobno ili, prema potrebi, na izabranoj adresi. Rok za prijavu u odnosu na njih teče od obavijesti o tom upozorenju.
[…]”.
12
Članak L. 622‑25-I tog zakonika predviđao je:
„Podnošenjem prijave potraživanja prekida se zastara do okončanja postupka; ona oslobađa obveze slanja bilo kakve službene opomene, a vrijedi kao radnja kaznenog progona.”
Ugovor Seapura
13
Člankom 2. stavkom 1. ugovora koji je Komisija sklopila s CEVA‑om u svrhu provedbe projekta u okviru posebnog istraživačko‑razvojnog programa pod nazivom „Kvaliteta života i upravljanje životnim resursima” (u daljnjem tekstu: projekt Seapura) kojim je bila predviđena isplata bespovratnih sredstava u iznosu od 123735 eura (u daljnjem tekstu: ugovor Seapura) predviđa se:
„Projekt traje 36 mjeseci počevši od 01/02/2001.”
14
U članku 5. stavcima 1. i 2. Seapura ugovora određuje se:
„1.   Ovaj se ugovor uređuje belgijskim pravom.
2.   [Opći sud] i, u slučaju žalbe, [Sud] isključivo su nadležni za odlučivanje u sporovima između [Europske unije], s jedne strane, i ugovornih stranaka, s druge strane, u vezi s valjanošću, primjenom ili tumačenjem ovog ugovora”.
15
Članak 3. stavak 5. Priloga II. tom pravilniku određuje:
„Nakon datuma završetka ugovora, ili raskida ugovora ili završetka sudjelovanja ugovaratelja, Komisija može od ugovaratelja zahtijevati ili zahtijeva, ovisno o slučaju, zbog prijevare ili teških financijskih nepravilnosti uočenih tijekom revizije, povrat cjelokupnog doprinosa Zajednice koji joj je uplaćen […]”.
Okolnosti spora
16
Okolnosti spora iznesene su u točkama 2. do 22. pobijane presude.
17
Komisija je 17. siječnja 2001. s CEVA‑om sklopila ugovor kojim se predviđa isplata bespovratnih sredstava u iznosu od 123735 eura (u daljnjem tekstu: ugovor Seapura).
18
Tijekom 2006. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) pokrenuo je istragu nakon sumnje na prijevaru koja se odnosila na više projekata koje je provela CEVA, među kojima je i projekt na koji se odnosi ugovor Seapura (u daljnjem tekstu: projekt Seapura).
19
OLAF je 11. prosinca 2007. sastavio svoje konačno izvješće o toj istrazi (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće), u kojem je utvrdio nepravilnosti u okviru izvršenja ugovora Seapura koje su se sastojale, među ostalim, od krivotvorenja obrazaca upravljanja radnim vremenom CEVA‑ina osoblja.
20
Dopisom od 29. listopada 2008. Komisija je obavijestila CEVA‑u da joj zbog ozbiljnih nepravilnosti utvrđenih u OLAF‑ovu izvješću namjerava izdati obavijesti o terećenju u iznosu od 123735 eura, uvećanom za kamate, u svrhu povrata bespovratnih sredstava isplaćenih na temelju ugovora Seapura.
21
Komisija je 13. ožujka 2009. CEVA‑i poslala četiri obavijesti o terećenju u ukupnom iznosu od 168220,16 eura (u daljnjem tekstu: obavijest o terećenju).
22
Dana 12. lipnja 2009. CEVA nije postupila u skladu ni s obavijestima o terećenju ni s četirima podsjetnicima koje je uputila Komisija te joj je 11. svibnja 2009. dostavila četiri pisma opomene.
23
CEVA je 17. srpnja 2009. Općem sudu podnijela tužbu za poništenje tih opomena.
24
Opći sud je presudom od 15. rujna 2011.CEVA/Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479) tu tužbu odbio kao nedopuštenu.
25
Presudom tribunal correctionnel de Rennes (Sud za lakša kaznena djela, Francuska) od 26. travnja 2011. CEVA i njezin bivši direktor proglašeni su krivima za prijevaru i pronevjeru javnih sredstava te im je izrečena novčana kazna od 80000 eura i uvjetna zatvorska kazna u trajanju od 18 mjeseci. Odlučujući o građanskoj tužbi koju je podnijela Komisija, taj je sud naložio optuženicima, dijelom na solidarnoj osnovi, da Komisiji isplati iznos od 30 3631 euro naknade za pretrpljenu materijalnu štetu, posebno zbog financijskih nepravilnosti počinjenih u provedbi ugovora Seapura.
26
Presudom od 1. travnja 2014. cour d’appel de Rennes (Žalbeni sud u Rennesu, Francuska) oslobodio je CEVA‑u i njezina bivšeg direktora svih optužbi i odbio građansku tužbu Komisije.
27
Presudom od 12. studenoga 2015., chambre criminelle de la Cour de cassation (Kasacijski sud, vijeće za kaznena pitanja, Francuska), ukinuo je presudu navedenog suda od 1. travnja 2014. isključivo na temelju njezinih odredbi kojima je naloženo da se optuženici oslobode optužbi za pronevjeru javnih sredstava i u tom je opsegu slučaj proslijedio couru d’appel de Caen (Žalbeni sud u Caenu, Francuska).
28
Presudom od 22. lipnja 2016. tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Trgovački sud u Saint‑Brieucu, Francuska) pokrenuo je takozvani „zaštitni” stečajni postupak u odnosu na CEVA‑u (u daljnjem tekstu: zaštitni postupak) i odredio SELARL TCA kao stečajnog upravitelja.
29
Komisija je 15. rujna 2016., u okviru zaštitnog postupka, prijavila potraživanje koje odgovara ukupnom iznosu obavijesti o terećenju izdanih s ciljem povrata bespovratnih sredstava, među kojima i onih isplaćenih na temelju ugovora Seapura, za glavnicu od 289012,95 eura, uvećanu za zatezne kamate, odnosno ukupno 431002,18 eura.
30
TCA je 6. prosinca 2016. osporila Komisijino potraživanje.
31
Presudom od 21. srpnja 2017. tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Trgovački sud u Saint‑Brieucu) donio je zaštitni stečajni plan CEVA‑e i imenovao SELARL AJIRE povjerenikom za izvršenje zaštitnog stečajnog plana.
32
Presudom od 23. kolovoza 2017., koja je postala pravomoćna, cour d’appel de Caen (Žalbeni sud u Caenu), odlučujući nakon što mu je predmet vraćen povodom kasacijske žalbe, oslobodio je CEVA‑u optužbe za pronevjeru javnih sredstava te je osudio njezina bivšeg direktora na uvjetnu zatvorsku kaznu u trajanju od godine dana i novčanu kaznu od 20000 eura za pronevjeru javnih sredstava.
33
Rješenjem od 11. rujna 2017. stečajni sudac u zaštitnom postupku odbio je Komisijinu prijavu potraživanja u cijelosti.
34
Komisija je na to rješenje uložila žalbu.
35
Presudom od 24. studenoga 2020. cour d’appel de Rennes (Žalbeni sud u Rennesu) poništio je navedeno rješenje i utvrdio postojanje dvaju ozbiljnih prigovora u pogledu Komisijine prijave potraživanja u vezi s rokom zastare i osnovanosti obavijesti o terećenju smatrajući da je o tim prigovorima trebao odlučiti nadležni sud pred kojim je Komisija trebala pokrenuti postupak.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
36
Komisija je 19. prosinca 2020. podnijela tužbu protiv društava CEVA, TCA i AJIRE, na temelju članka 272. UFEU‑a, na temelju arbitražne klauzule sadržane u ugovoru Seapura, radi određivanja iznosa njezina potraživanja koji odgovara povratu bespovratnih sredstava dodijeljenih CEVA‑i u okviru tog ugovora.
37
Na raspravi održanoj 11. studenoga 2022. pred Općim sudom Komisija je navela da se njezina tužba ne odnosi na društva TCA i AJIRE te da ne zahtijeva od Općeg suda da utvrdi da su potonja bila dužna vratiti iznose isplaćene u okviru izvršenja ugovora Seapura, što je Opći sud primio na znanje u točki 97. pobijane presude.
38
CEVA je u svoju obranu tvrdila, kao prvo, da je Komisijin zahtjev zastario, kao drugo, da se OLAF‑ova istraga nije odnosila na projekt Seapura i da u OLAF‑ovu izvješću nije utvrđeno da su nepravilnosti koje je utvrdio počinjene u okviru izvršenja ugovora Seapura, kao treće, da francuski kazneni sudovi protiv njega nisu podignuli optužnicu zbog prijevare ili pronevjeru javnih sredstava i, kao četvrto, da se, na temelju načela postupovne autonomije, Komisija ne može pozivati na postupke pokrenute u Francuskoj na temelju francuskog prava kad je ugovor Seapura bio uređen belgijskim pravom.
39
U tom pogledu, kao prvo, Opći sud je u točkama 30. do 59. pobijane presude odbio prigovor zastare koji je istaknula CEVA.
40
Nakon što je utvrdio da je pitanje eventualne zastare Komisijina zahtjeva bilo uređeno belgijskim pravom prema kojem je zastarni rok u ovom slučaju deset godina, Opći sud je u točkama 40. i 41. navedene presude smatrao da je dospjelost Unijinog potraživanja uvjetovana Komisijinim prethodnim zahtjevom za povrat u skladu s člankom 3. stavkom 5. Priloga II. ugovoru Seapura. Smatrao je da datum tog zahtjeva u ovom slučaju odgovara datumu na koji je ta institucija poslala CEVA‑i obavijesti o terećenju, odnosno 13. ožujku 2009., a da pritom CEVA nije iznijela poseban argument na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da je potraživanje dospjelo prije tog datuma. Opći sud je iz toga u točki 46. te presude zaključio da je datum na koji nastupa zastara Unijinog potraživanja na temelju belgijskog prava u načelu bio 14. ožujka 2019.
41
Osim toga, Opći sud je u točki 57. pobijane presude presudio da je prijavom potraživanja koju je Komisija podnijela 15. rujna 2016. u okviru zaštitnog postupka prekinuta zastara.
42
U tom je pogledu Opći sud smatrao, s jedne strane, da se na temelju francuskog prava prijavom potraživanja prekida zastara do okončanja postupka. S druge strane, utvrdio je da se, na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000, pravom države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak utvrđuju uvjeti za njegovo pokretanje, vođenje i okončanje kao i učinci tog postupka na način ostvarivanja prava pojedinačnih vjerovnika. Osim toga, Opći sud smatrao je da se, u skladu s člankom 16. stavkom 1. i člankom 17. stavkom 1. te uredbe, svaka odluka o otvaranju stečajnog postupka priznaje u svim državama članicama i proizvodi učinke bez ikakvih daljnjih formalnosti. Opći sud utvrdio je da su pokretanje zaštitnog postupka u pogledu CEVA‑e u Francuskoj i prijava potraživanja koju je Komisija podnijela u okviru tog postupka zaštite, u skladu s francuskim pravom, a osobito člankom L.622‑25-1 francuskog Trgovačkog zakonika, proizveli učinke u belgijskom pravu i, konkretnije, da je tom prijavom potraživanja prekinut zastarni rok Komisijina zahtjeva tako da on nije zastario na datum na koji je podnesen.
43
Kao drugo, u točkama 66. do 80. pobijane presude Opći sud je, odlučujući o meritumu, provjerio je li se Komisija osnovano pozvala na OLAF‑ovo izvješće kako bi od CEVA‑e zatražila povrat svih iznosa koji su joj isplaćeni u okviru izvršenja ugovora Seapura.
44
U tom je pogledu Opći sud utvrdio, s jedne strane, u točkama 70. i 71. te presude, da je OLAF‑ova istraga u vezi s CEVA‑om obuhvaćala dva dijela, prvi o izravnim troškovima, a drugi o strukturnim fondovima, te se odnosila na dvije vrste postupanja koja su izazvala sumnje, odnosno, kao prvo, krivotvorenje evidencije o radnom vremenu osoblja i, kao drugo, plagiranje znanstvenih dokumenata u okviru različitih projekata koje je provela CEVA.
45
S druge strane, u točkama 72. do 74. navedene presude Opći sud je utvrdio da u OLAF‑ovu izvješću, s obzirom na to da nisu utvrđeni znanstveni dokumenti koji su navodno plagirani u okviru izvršenja tog ugovora, nije utvrđeno postojanje plagijata. Suprotno tomu, Opći sud naglasio je da je u tom izvješću zaključeno da postoje teške financijske nepravilnosti koje se odnose na sve projekte povjerene CEVA‑i, uključujući projekt Seapura. Smatrao je da iz toga proizlazi, kao prvo, da je OLAF dokazao postojanje teških financijskih nepravilnosti koje se odnose na evidencije radnog vremena osoblja CEVA‑e i, kao drugo, da su te evidencije bile krivotvorene u svim tim projektima i to namjerno i sustavno. Stoga je Opći sud u točki 79. pobijane presude odbio CEVA‑in argument koji se temeljio na navodnoj nepovezanosti nepravilnosti utvrđenih u OLAF‑ovu izvješću s projektom Seapura.
46
Kao treće, Opći sud je u točkama 81. do 88. pobijane presude ispitao utjecaj kaznenih postupaka pred francuskim sudovima, s obzirom na to da je CEVA u svoju obranu tvrdila da Komisija svoj zahtjev ne može temeljiti na navodnoj prijevarnoj naravi upravljanja bespovratnim sredstvima koja su joj dodijeljena, iako je ona naposljetku oslobođena optužbi za prijevaru i pronevjeru javnih sredstava. U tom je pogledu Opći sud u točki 87. te presude smatrao da se člankom 3. stavkom 5. Priloga II. ugovoru Seapura povrat Unijina doprinosa projektu Seapura uvjetuje isključivo utvrđenjem postojanja prijevara ili teških financijskih nepravilnosti u okviru revizije, a da se pritom taj povrat ne uvjetuje kaznenom osudom ili kaznenopravnom kvalifikacijom činjenica o kojima je riječ. Iz toga je u točki 88. navedene presude zaključio da CEVA‑ino oslobođenje nije utjecalo na primjenu te ugovorne odredbe.
47
Kao četvrto, Opći sud je u točkama 89. do 95. pobijane presude ispitao i odbio CEVA‑in argument koji se temeljio na navodnoj povredi načela postupovne autonomije jer učinci stečajnog postupka pokrenutog u Francuskoj ne mogu proizvesti učinke u belgijskom pravu. U tom je pogledu Opći sud u točki 93. te presude presudio da je pred njim pokrenut postupak na temelju arbitražne klauzule na osnovi članka 272. UFEU‑a i da je na njemu da odluči u sporu u skladu s materijalnim pravom koje se primjenjuje na ugovor, a osobito u skladu s Uredbom br. 1346/2000 na temelju koje određene odredbe francuskog Trgovačkog zakonika proizvode učinke u belgijskom pravu. Opći sud stoga je smatrao da se Komisija na temelju Uredbe br. 1346/2000 osnovano pozvala na učinke stečajnog postupka pokrenutog u Francuskoj u belgijskom pravu.
48
Na temelju svih tih razloga, Opći sud prihvatio je Komisijin zahtjev i odredio iznos spornog potraživanja na iznos od 168220,16 eura, uvećanog za kamate.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
49
CEVA od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i
–
Komisiji naloži snošenje troškova.
50
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i
–
CEVA‑i naloži snošenje troškova.
Žalba
51
U prilog svojoj žalbi CEVA ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi u biti temelji na pogrešci koja se tiče prava jer je Opći sud pogrešno odredio zastarni rok Komisijine tužbe, a drugi na povredi načela dobrog sudovanja.
Prvi žalbeni razlog
52
Prvi žalbeni razlog odnosi se na točke 42. do 59. pobijane presude i podijeljen je na četiri dijela.
Prvi dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
53
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga CEVA tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je kao početak roka zastare utvrdio datum izdavanja obavijesti o terećenju.
54
Kao prvo, CEVA tvrdi da se Opći sud u tom pogledu pogrešno oslonio na članak 3. stavak 5. Priloga II. ugovoru Seapura, iako se ta ugovorna odredba odnosila samo na mogućnost provedbe financijske revizije.
55
Kao drugo, CEVA smatra da je, s jedne strane, s obzirom na članak 2. stavak 1. ugovora Seapura i članak 7. stavak 2. Priloga II. tom ugovoru, taj ugovor istekao 12. listopada 2004. S druge strane, u skladu s belgijskim pravom, zastarni rok počinje teći od dana nastanka prava na pokretanje postupka koji podliježe tom roku, a taj dan odgovara danu kada je obveza koja je predmet tužbe trebala biti izvršena.
56
Stoga, prema CEVA‑inu mišljenju, pravilno tumačenje ugovora Seapura i belgijskog prava treba dovesti do zaključka da je sporno potraživanje dospjelo nakon podnošenja istraživanja iz tog ugovora. CEVA dodaje da je na temelju članka 7. stavka 6. Priloga II. ugovoru Seapura Komisija mogla zahtijevati povrat financijskog doprinosa uzimajući u obzir prirodu i rezultate obavljenih radova. Na temelju tih elemenata smatra da zastarni rok od deset godina predviđen belgijskim pravom treba početi teći 13. listopada 2004., tako da je taj rok istekao 13. listopada 2014.
57
CEVA ističe da taj dio žalbenog razloga ne predstavlja novu argumentaciju tako da je dopušten jer je pred Općim sudom istaknula slične argumente, kao što to proizlazi iz njezina odgovora na tužbu i točaka 48. do 58. njezina odgovora na repliku u prvostupanjskom postupku.
58
Komisija ističe nedopuštenost prvog dijela prvog žalbenog razloga jer CEVA, s jedne strane, pred Općim sudom nije tvrdila da je početak tijeka zastarnog roka trebao biti utvrđen na kraj ugovora Seapura. S druge strane, CEVA je pred Općim sudom priznala da datum na koji joj je Komisija poslala obavijesti o terećenju odgovara datumu na koji je sporno potraživanje postalo dospjelo, pri čemu zastarni rok počinje teći dan nakon tog datuma. U tom je kontekstu Opći sud u točki 44. pobijane presude presudio da „[…] CEVA nije iznijela poseban argument na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da je potraživanje dospjelo prije 13. ožujka 2009.”
59
U slučaju da prvi dio prvog žalbenog razloga treba smatrati dopuštenim, Komisija ističe da je on u svakom slučaju neosnovan.
– Ocjena Suda
60
Valja podsjetiti na to da se žalbom ne može izmijeniti predmet spora koji se vodio pred Općim sudom, u skladu s člankom 170. stavkom 1. Poslovnika Suda. Tako je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, nadležnost Suda u postupku povodom žalbe ograničena na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima o kojima se raspravljalo u prvostupanjskom postupku. Stranka, dakle, ne može pred Sudom prvi put iznijeti prigovor koji nije iznijela pred Općim sudom jer bi joj se time omogućilo da pred Sudom, čija je nadležnost u žalbenom postupku ograničena, pokrene postupak u sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (presuda od 16. ožujka 2023., Komisija/Jiangsu Seraphim Solar System i Vijeće/Jiangsu Seraphim Solar System i Komisija, C‑439/20 P i C‑441/20 P, EU:C:2023:211, t. 83. i navedena sudska praksa).
61
U ovom slučaju CEVA tvrdi da se u svojem odgovoru na tužbu bavila „problemom početka tijeka zastarnog roka” i da je svoje rasuđivanje „razložila” u točkama 48. do 58. svoje „tužbe”, tako da je Općem sudu podnijela tužbeni razlog koji se odnosi na zastaru Komisijina zahtjeva.
62
U tom pogledu valja utvrditi da argumentacija poput one iznesene u okviru ovog dijela žalbenog razloga ne proizlazi ni iz jednog od CEVA‑inih podnesaka pred Općim sudom.
63
Naime, CEVA je u točkama 48. do 56. svojeg odgovora na tužbu i u točkama 48. do 58. svojeg odgovora na repliku tvrdila da je za sporno potraživanje nastupila zastara jer se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, ne može dopustiti nikakav prekid zastarnog roka. Suprotno tomu, CEVA nije osporavala da je početak tog roka odgovarao datumu izdavanja obavijesti o terećenju.
64
Naprotiv, CEVA je u točki 56. svojeg odgovora na tužbu i u točki 58. svojeg odgovora na repliku izričito navela da „[k]onačno, treba smatrati da obavijestima o terećenju od 12. ožujka 2009. počinje teći desetogodišnji zastarni rok u skladu s belgijskim pravom”.
65
Iz toga proizlazi da je žalbeni razlog u tom prvom dijelu, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što se oslonio na datum izdavanja obavijesti o terećenju, a ne na datum isteka ugovora kako bi odredio kada zastarni rok počinje teći, novi razlog.
66
U tim okolnostima valja utvrditi da je prvi dio prvog žalbenog razloga nedopušten.
Drugi dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
67
CEVA tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 39. do 44. pobijane presude presudio da ugovorno potraživanje može proizlaziti iz obavijesti o terećenju.
68
U tom pogledu CEVA tvrdi da, u skladu sa sudskom praksom sudova Unije, s jedne strane, obavijesti o terećenju nisu ni upravne odluke koje se mogu pobijati ni ovršne isprave i, s druge strane, da Komisija u okviru svojih ugovornih odnosa nema pravo donositi jednostrane akte koji su po prirodi odluke u odnosu na svoje suugovaratelje. CEVA iz toga zaključuje da Komisija nije mogla donijeti jednostrani akt kojim se traži naplata ugovornog potraživanja, a da nadležni sud prethodno ne prizna postojanje takvog potraživanja.
69
Komisija odgovara na način da drugi dio CEVA‑ina prvog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao neosnovan.
– Ocjena Suda
70
Valja utvrditi da tim dijelom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je kao početak tijeka roka zastare spornog potraživanja uzeo datum nakon 13. listopada 2004.
71
Kao što je to istaknuto u točkama 63. i 64. ove presude, ona nije osporavala pred Općim sudom, nego je, naprotiv, pred njim priznala da početak tijeka tog roka odgovara datumu izdavanja obavijesti o terećenju, odnosno 12. ožujku 2009.
72
Prema tome, žalbeni razlog koji se u tom drugom dijelu temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije smatrao da je navedeni rok počeo teći prije potonjeg datuma predstavlja novi razlog.
73
Iz toga slijedi da drugi dio prvog žalbenog razloga također treba odbaciti kao nedopušten.
Treći dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
74
CEVA najprije tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odlučio da je prijava tog potraživanja u okviru postupka zaštite prekinula zastarni rok spornog potraživanja.
75
U tom pogledu, CEVA osporava postojanje spornog potraživanja, koje Komisija ne može dokazati samim podnošenjem obavijesti o terećenju ili prijave potraživanja. CEVA podsjeća da je to potraživanje odbijeno rješenjem stečajnog suca od 11. rujna 2017., navedenim u točki 33. ove presude, i tvrdi da Komisija nije utvrdila njezino potraživanje pred nadležnim sudom. Osim toga, CEVA smatra da ta prijava potraživanja u okviru zaštitnog postupka pokrenutog u Francuskoj ne utječe na zastaru građanske tužbe uređene belgijskim pravom. Smatrajući da Uredba br. 1346/2000 dopušta prekid zastarnog roka tražbine koja nije dospjela u trenutku pokretanja zaštitnog postupka, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava.
76
Nadalje, CEVA u svojoj replici tvrdi da, čak i ako bi se prihvatilo da pokretanje zaštitnog postupka može prekinuti zastarni rok, radnja kojom se prekida zastara mora proizlaziti iz službene obavijesti vjerovniku, koju ne mogu predstavljati, kao u ovom slučaju, obavijesti o terećenju.
77
Osim toga, zaštitni postupak pokrenut je tek 22. lipnja 2016., dok je Komisijino potraživanje zastarjelo tijekom 2014. Iz toga slijedi, prema CEVA‑inu mišljenju, da prijava potraživanja koju je Komisija podnijela u okviru tog postupka nije mogla prekinuti tijek zastarnog roka jer je na datum te prijave taj rok istekao.
78
Osim toga, prema CEVA‑inu mišljenju, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je zastara prekinuta pozivom na sudjelovanje u postupku pred francuskim kaznenim sudovima jer „belgijsko pravo ne predviđa ni prekid zastarnih rokova ni primjenu belgijskih rokova za pokretanje kaznenog progona na postupke pokrenute u drugoj državi”.
79
Naime, CEVA tvrdi da iz sudske prakse Cour de cassationa (Kasacijski sud, Belgija) proizlazi da prekid sudskim pozivom ide u korist samo onomu tko je uzrokovao radnju prekida. U ovom slučaju, postupak pred francuskim kaznenim sudom nije pokrenula Komisija, nego francusko državno odvjetništvo. Osim toga, iz te sudske prakse također proizlazi da se sudskim pozivom prekida zastarni rok „za zahtjev koji podnosi i za zahtjev čiji je predmet virtualno uključen u poziv”, što zahtijeva uzimanje u obzir predmeta zahtjeva. U ovom slučaju, predmet kaznenog progona u Francuskoj bila je optužnica za prijevaru i pronevjeru javnih sredstava, dok se Komisijin zahtjev odnosio na povrat bespovratnih sredstava dodijeljenih CEVA‑i.
80
Naposljetku, CEVA ističe da se, u skladu s belgijskim pravom, prekid zastarnog roka u svakom slučaju smatra nepostojećim ako se odbije tužiteljev zahtjev. Komisiji je odbijena građanskopravna tužba pred francuskim kaznenim sudovima.
81
Komisija tvrdi da je treći dio prvog žalbenog razloga djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
82
U tom pogledu osporava tumačenje članka L. 622‑25-1 francuskog Trgovačkog zakonika koje je usvojila CEVA.
83
Komisija ističe da je Opći sud pravilno utvrdio da je prijava potraživanja podnesena u okviru zaštitnog postupka imala, na temelju članka 16. Uredbe br. 1346/2000, učinak prekida u svim državama članicama. U svakom slučaju, Komisija tvrdi da belgijsko pravo priznaje isti učinak prekida prijavi potraživanja.
84
Što se tiče CEVA‑inog argumenta prema kojem je Opći sud pogrešno smatrao da je sudski poziv koji joj je dostavljen kako bi se pojavila pred francuskim kaznenim sudovima prekinuo tijek zastarnog roka, Komisija tvrdi da je on nedopušten jer Opći sud nije odlučio o tom pitanju.
85
Podredno, Komisija tvrdi da je zastara spornog potraživanja bila prekinuta podnošenjem imovinskopravnog zahtjeva Europske unije pred francuskim kaznenim sudom 2011. te je prekinuta do 23. kolovoza 2017., datuma okončanja kaznenog postupka.
– Ocjena Suda
86
Što se tiče, kao prvo, CEVA‑ine argumentacije prema kojoj je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je zastarni rok prekinut pozivom na raspravu – pred francuskim kaznenim sudovima – upućenim protiv nje, valja utvrditi da se ta argumentacija temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude.
87
Naime, nakon što je u točkama 52. do 59. pobijane presude utvrdio da je prijavom Komisijina potraživanja u okviru zaštitnog postupka prekinuta zastara tog potraživanja, Opći sud nije odlučio o pitanju je li poziv društvu CEVA da se pojavi pred francuskim sudovima također prekinuo tu zastaru.
88
Kao drugo, što se tiče CEVA‑ine argumentacije koja se odnosi na prekid roka zastare prijavom Komisijina potraživanja u okviru zaštitnog postupka, valja istaknuti da je Opći sud najprije u točki 52. pobijane presude utvrdio da je tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Trgovački sud u Saint‑Brieucu, Francuska) 22. lipnja 2016. pokrenuo zaštitni postupak u odnosu na CEVA‑u i da je Komisija u okviru tog postupka 15. rujna 2016. prijavila svoje potraživanje.
89
Nadalje, Opći sud je, s jedne strane, u točki 53. pobijane presude utvrdio da iz članka L. 622‑24 francuskog Trgovačkog zakonika proizlazi da svi vjerovnici čija je tražbina nastala prije presude o otvaranju zaštitnog postupka, osim zaposlenika, moraju podnijeti prijavu svojih tražbina stečajnom sucu počevši od dana objave presude o pokretanju postupka. S druge strane, u točki 54. te presude istaknuo je da se, na temelju članka L. 622‑25-1 tog zakonika, prijavom potraživanja prekida zastara do okončanja postupka, oslobađa obveze podnošenja bilo kakve opomene i vrijedi kao radnja pokretanja sudskog postupka.
90
Naposljetku, Opći sud je, s jedne strane, u točki 55. pobijane presude utvrdio da se Uredba br. 1346/2000 izravno primjenjuje. S druge strane, u točki 56. te presude u biti je smatrao da se na temelju te uredbe, kao prvo, pravom države u kojoj je pokrenut postupak utvrđuju uvjeti za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka, kao drugo, da se svaka sudska odluka o pokretanju stečajnog postupka koju donese sud jedne države članice priznaje u svim drugim državama članicama od trenutka stupanja na snagu u državi članici u kojoj je pokrenut postupak i, kao treće, da sudska odluka o pokretanju postupka bez ikakvih daljnjih formalnosti proizvodi učinke u bilo kojoj drugoj državi članici koje joj pripisuje pravo države članice u kojoj je pokrenut postupak.
91
Opći sud iz toga je u točki 57. pobijane presude zaključio da su pokretanje zaštitnog postupka i Komisijina prijava potraživanja u Francuskoj na temelju francuskog prava proizveli učinke u belgijskom pravu te su, konkretnije, prekinuli zastaru tog potraživanja.
92
Učinivši to, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
93
Naime, s jedne strane, CEVA‑ina argumentacija prema kojoj je Komisijino potraživanje trebao utvrditi sud kako bi se prekinula zastara nema uporište u tekstu članka L. 622‑25-1 francuskog Trgovačkog zakonika prema kojem je puka prijava potraživanja u okviru postupka zaštite dovoljna za prekid zastare.
94
S druge strane, CEVA‑in argument prema kojem Uredba br. 1346/2000 ne može proizvoditi učinke u belgijskom pravu ne može se prihvatiti.
95
U tom je pogledu dovoljno podsjetiti na to da, u skladu s člankom 288. UFEU‑a, uredba ima opću primjenu. Stoga, obvezujuća je u cijelosti i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
96
Kao treće i posljednje, u dijelu u kojem žalitelj tvrdi da je prijava potraživanja u okviru zaštitnog postupka 2016. podnesena nakon što je 13. listopada 2014. nastupila zastara Unijinog potraživanja, iz odgovora na prvi i drugi dio ovog žalbenog razloga proizlazi da je taj prigovor nedopušten.
97
Iz toga slijedi da treći dio prvog žalbenog razloga treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Četvrti dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
98
CEVA tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio postojanje Komisijina potraživanja i odredio njegov iznos. CEVA tvrdi da francusko pravo svim vjerovnicima subjekta nad kojim se vodi zaštitni postupak zabranjuje da nakon pokretanja tog postupka pojedinačno traže sudsko namirenje svojih potraživanja. CEVA iz toga zaključuje da „francuski sud, s obzirom na francusko stečajno pravo, ne može primiti [pobijanu presudu] jer je prijavljena tražbina s naknadnim datumom”.
99
Komisija smatra da taj dio žalbenog razloga nije osnovan.
– Ocjena Suda
100
Dovoljno je utvrditi da Opći sud nije izrekao nikakvu osudu CEVA‑i u tom smislu.
101
Naime, iz točke 95. pobijane presude kao i iz točke 1. njezine izreke proizlazi da je Opći sud samo utvrdio postojanje spornog potraživanja te je njegov iznos utvrdio u iznosu od 168220,16 eura glavnice, uvećanom za kamate, a da CEVA‑i nije naložio plaćanje tog potraživanja. Argument potonje stoga se temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude.
102
U tim okolnostima valja odbiti četvrti dio prvog žalbenog razloga i, prema tome, prvi žalbeni razlog u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog
103
Drugi žalbeni razlog sastoji se od četiri dijela.
Prvi dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
104
CEVA tvrdi da je Opći sud u točkama 70. do 80. pobijane presude pogrešno smatrao da je CEVA počinila financijske nepravilnosti prilikom izvršenja ugovora Seapura. U tom pogledu, CEVA pozivanjem na određeni odlomak u izvješću OLAF‑a ističe da iz tog izvješća proizlazi da u odnosu na nju prigovor financijskih nepravilnosti u pogledu projekta Seapura nije bio dokazan. Tvrdi da se zaključci iz tog izvješća koji se odnose na takve nepravilnosti nisu odnosili na ugovor Seapura, nego na druga dva ugovora, pri čemu su bespovratna sredstva dodijeljena na temelju tih ugovora vraćena Komisiji.
105
U svojoj replici CEVA dodaje, s jedne strane, da se na temelju nijednog elementa spisa ne može utvrditi postojanje krivotvorenja evidencije radnog vremena osoblja u pogledu projekta Seapura. S druge strane, iz navedenog izvješća također proizlazi da CEVA, suprotno onomu što joj prigovara Komisija, nije plagirala znanstvenu dokumentaciju u okviru izvršenja ugovora Seapura.
106
Komisija tvrdi da je prvi dio drugog žalbenog razloga bespredmetan.
– Ocjena Suda
107
Kao što je to Opći sud istaknuo u točki 71. pobijane presude, OLAF‑ovo izvješće sadržava dva dijela, od kojih se prvi odnosi na izravne troškove, a drugi na strukturne fondove, te da se odnosio na dvije vrste postupanja, s jedne strane, na krivotvorenje evidencije radnog vremena osoblja i, s druge strane, na plagiranje znanstvene dokumentacije.
108
Opći sud je u točkama 74. i 75. pobijane presude pojasnio da, iako u OLAF‑ovu izvješću nije utvrđena tvrdnja o plagiranju znanstvene dokumentacije u okviru projekta Seapura, u tom je izvješću ipak zaključeno da je CEVA krivotvorila evidenciju radnog vremena svojeg osoblja, „osobito za europske projekte, kako bi oslobodila najveći iznos sredstava dodijeljenih svakom projektu”.
109
Na temelju analize različitih odlomaka OLAF‑ova izvješća, Opći sud zaključio je da postoje teške financijske nepravilnosti koje se odnose na sve projekte povjerene CEVA‑i, uključujući projekt Seapura.
110
U tom pogledu valja utvrditi da CEVA‑ina argumentacija u okviru ovog dijela tužbenog razloga, u dijelu u kojem se temelji na navedenom odlomku OLAF‑ova izvješća, miješa, kad je riječ o ugovoru Seapura, izuzeće u pogledu tvrdnje o plagijatu s navodnim općim oslobođenjem od svake nepravilnosti. U svakom slučaju, CEVA tom argumentacijom zapravo zahtijeva da Sud ocjenu činjenica Općeg suda zamijeni vlastitom.
111
Međutim, iz članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pravna pitanja. Opći je sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice kao i ocijeniti dokaze. Dakle, ocjena tih činjenica i tih dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, ne čini pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 10. rujna 2024., Google i Alphabet/Komisija (Google Shopping), C‑48/22 P, EU:C:2024:726, t. 61. i navedena sudska praksa).
112
Budući da iskrivljavanje činjenica nije navedeno ni dokazano, prvi dio drugog žalbenog razloga valja odbaciti kao nedopušten.
Drugi dio drugog žalbenog razloga
113
Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga CEVA tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo dobrog sudovanja iz članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, s obzirom na to da je u točki 72. pobijane presude smatrao da „horizontalna priroda područja OLAF‑ove istrage nužno uključuje ugovor Seapura”, dok je, osim toga, priznao da iz OLAF‑ova izvješća proizlazi da tvrdnja o plagiranju znanstvene dokumentacije nije utvrđena za taj ugovor.
114
Stoga CEVA smatra da se Opći sud prilikom nadzora ocjene OLAF‑ova izvješća koju je provela Komisija ograničio na opće tumačenje tog izvješća, tako da je povrijedio načelo dobrog sudovanja, koje ga je obvezivalo da pažljivo ispita sve relevantne elemente predmetnog slučaja, iako bi pravilno tumačenje navedenog izvješća pokazalo da nepravilnosti utvrđene u ugovoru Seapura nisu bile povezane.
115
Komisija smatra da je taj dio nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan.
– Ocjena Suda
116
U tom dijelu CEVA prigovara Općem sudu da je u točkama 70. do 80. pobijane presude općenito i stoga pogrešno protumačio OLAF‑ovo izvješće, pri čemu nije pažljivo ispitao sve relevantne elemente predmetnog slučaja. Tom argumentacijom ta stranka zapravo nastoji ishoditi da Sud svojom ocjenom činjenica, kako ona proizlazi iz ispitivanja tog izvješća, zamijeni ocjenu Općeg suda.
117
Međutim, kao što je to istaknuto u točki 111. ove presude, ocjena činjenica i dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, koje nije navedeno i, u svakom slučaju, u ovom slučaju, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda u okviru žalbe.
118
Stoga drugi dio drugog tužbenog razloga valja odbaciti kao nedopušten.
Treći dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
119
CEVA tvrdi da je Opći sud pogrešno presudio da je Komisija imala pravo na iznos od 168220,16 eura, ne uzimajući u obzir činjenicu da su ga francuski kazneni sudovi oslobodili optužnice za prijevaru i pronevjeru javnih sredstava te da su konačno odbili Komisijine zahtjeve u svojstvu imovinskopravnog zahtjeva. Te su odluke pravomoćne na nacionalnoj razini, tako da se načelima ekvivalentnosti, djelotvornosti i pravne sigurnosti protivi to da se takve odluke dovode u pitanje na temelju prava Unije.
120
Komisija smatra da je taj dio žalbenog razloga nedopušten jer CEVA ne navodi točke pobijane presude na koje se odnosi. U svakom slučaju, neosnovan je.
– Ocjena Suda
121
U skladu s člankom 169. stavkom 2. Poslovnika Suda, izneseni žalbeni razlozi i pravni argumenti moraju precizno navoditi dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju. Tako se prema ustaljenoj sudskoj praksi u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušten (presuda od 28. rujna 2023., Changmao Biochemical Engineering/Komisija, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, t. 87. i navedena sudska praksa).
122
Iako CEVA ne navodi točke pobijane presude koje kritizira, s obzirom na to da ta presuda sadržava podnaslov „Kazneni postupci pred francuskim sudovima”, očito je da je taj argument usmjeren protiv točaka 85. do 88. navedene presude.
123
U tom je pogledu Opći sud u točki 85. pobijane presude najprije podsjetio na to da je, kao što je Seapura, samo utvrđenje postojanja prijevara ili teških financijskih nepravilnosti tijekom revizije dovoljno da bi se na njemu temeljilo pravo Komisije da zahtijeva povrat iznosa koje je dodijelila. Nadalje, u okviru svoje samostalne ocjene činjenica, u točki 86. te presude smatrao je da krivotvorenje evidencija o upravljanju radnim vremenom osoblja, kako je utvrđeno u OLAF‑ovu izvješću, predstavlja barem ozbiljnu financijsku nepravilnost. Osim toga, u točki 87. navedene presude u biti je presudio da se člankom 3. stavkom 5. Priloga II. ugovoru Seapura Komisiji dodjeljuje pravo da zahtijeva povrat predmetnog doprinosa Unije samo na temelju utvrđenja postojanja prijevara ili teških financijskih nepravilnosti, pri čemu to pravo nije uvjetovano time da su takva ponašanja usto bila osuđena ili kvalificirana kao kaznena.
124
Naposljetku, u točki 88. pobijane presude Opći sud je na temelju tih ocjena presudio da to što je nacionalni kazneni sud oslobodio CEVA‑u optužbi za prijevaru i pronevjeru javnih sredstava nije utjecalo na Komisijino pravo da zahtijeva povrat predmetnih bespovratnih sredstava na temelju članka 3. stavka 5. Priloga II. ugovoru Seapura.
125
Takvo rasuđivanje ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava. Konkretno, suprotno onomu što tužiteljica implicitno tvrdi, francuski kazneni sudovi nisu se izjasnili o postojanju „teških financijskih nepravilnosti” u smislu te odredbe, s obzirom na to da se taj ugovorni pojam ne miješa s kvalifikacijama prijevare ili zloupotrebe državnih sredstava kojima su odgovarale točke optužnice za koje je oslobođena.
126
Slijedom toga, drugi dio prvog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Četvrti dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
127
CEVA tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo postupovne autonomije jer se, prema trenutačnom stanju prava Unije, pojedinci ne mogu pozivati na pravo jedne države članice pred sudovima druge države članice. Stoga je pogrešno odbio argument CEVA‑e prema kojem se Komisija nije mogla pozvati na postupke pokrenute u Francuskoj na temelju francuskog prava, iako je ugovorom Seapura propisana primjena belgijskog prava i isključiva nadležnost sudova Unije.
128
Komisija smatra da CEVA ne navodi na koji način pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava, tako da taj dio treba odbaciti kao nedopušten.
129
U svakom je slučaju drugi dio četvrtog žalbenog razloga neosnovan.
– Ocjena Suda
130
Uvodno, iako CEVA ne navodi koje točke pobijane presude kritizira, s obzirom na to da potonja presuda sadržava podnaslov „Načelo postupovne autonomije”, očito je da je ta argumentacija usmjerena protiv točaka 92. do 95. navedene presude.
131
Što se tiče merituma, valja istaknuti, s jedne strane, da, kao što je to navedeno u točkama 94. i 95. ove presude, u skladu s člankom 288. UFEU‑a, Uredba br. 1346/2000 ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
132
S druge strane, primjena načela postupovne autonomije pretpostavlja nepostojanje propisa Unije u tom području (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2021., Balgarska Narodna Banka, C‑501/18, EU:C:2021:249, t. 116. i navedenu sudsku praksu), tako da se u ovom slučaju ne može utvrditi nikakva povreda tog načela.
133
Stoga Opći sud nije povrijedio načelo postupovne autonomije time što je u točki 93. pobijane presude smatrao da primjenjivost belgijskog prava na ugovor Seapura ne dovodi u pitanje izravnu primjenjivost Uredbe br. 1346/2000, na temelju koje određene odredbe francuskog Trgovačkog zakonika proizvode učinke u belgijskom pravu.
134
Slijedom toga, valja odbiti četvrti dio drugog žalbenog razloga kao neosnovan i, prema tome, drugi žalbeni razlog u cijelosti.
135
Budući da se nijedan od žalbenih razloga koje je CEVA istaknula u prilog svojoj žalbi ne može prihvatiti, žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
136
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
137
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
138
Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se CEVA‑i naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, valja joj naložiti da, osim vlastitih troškova u ovom postupku, snosi i Komisijine troškove.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Centre d’étude et de valorisation desalgues SA (CEVA) (Centar za proučavanje i razvoj algi) nalaže se snošenje vlastitih troškova u vezi sa žalbenim postupkom i troškova koji su nastali Europskoj komisiji.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski