MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 5. veljače 2015.(1)
Predmet C‑607/13
Ministero dell’Economia e delle Finanze
Agenzia delle Dogane
Europska komisija
protiv
Cimmina i drugih
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Corte Suprema di Cassazione (Italija))
„Uredba (EZ) br. 2362/98 – Uvjeti za nove operatore koji uvoze banane – Zabrana prijenosa prava s novog operatora na pozicioniranog operatora koja proizlaze iz uvoznih dozvola – Zloporaba prava – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Članak 4. stavak 3.“
1.        Corte Suprema di Cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) (u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev) traži smjernice u pogledu značenja Uredbe br. 2362/98(2) o uvozu banana i Uredbe br. 2988/95(3) o zaštiti financijskih interesa Europske unije u kontekstu postupka u kojem se radi o nekoliko novih operatora(4) u trgovini bananama. Između svibnja 1999. i prosinca 2000. ti su trgovci uvezli banane iz trećih zemalja po preferencijalnoj carinskoj stopi te su ih potom odmah ponovno prodali, preko drugog novog operatora, pozicioniranom operatoru(5) – a prvotno su ih kupili od istog pozicioniranog operatora, preko istog novog operatora, prije uvoza. Taj niz transakcija omogućio je tom pozicioniranom operatoru da na europskom tržištu prodaje banane koje je prethodno prodao na međunarodnom tržištu te koje su uvezene po preferencijalnim carinskim stopama. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita što je, prema Uredbi br. 2362/98, predstavljalo „novog operatora“ te je li takav niz transakcija bio u suprotnosti sa zabranom prijenosa prava, predviđenom tom uredbom, s novih operatora na pozicionirane operatore koja proizlaze iz uvoznih dozvola. Ako su transakcije bile zabranjene, koje su posljedice toga bile predviđene Uredbom br. 2988/95.
Pravo Unije
Ugovor o funkcioniranju Europske unije
2.        U skladu s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a, „Unija i države članice suzbijaju prijevare i sva druga nezakonita djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije“. Prema članku 325. stavku 2., „radi suzbijanja prijevara koje utječu na financijske interese Unije države članice poduzimaju iste mjere koje poduzimaju radi suzbijanja prijevara koje su usmjerene protiv njihovih vlastitih financijskih interesa“.
Zajednička organizacija tržišta banana
Uredba Vijeća br. 404/93
3.        Uredbom br. 404/93 uspostavljena je zajednička organizacija tržišta banana(6) te su obuhvaćeni proizvodi opisani u članku 1. stavku 2. na temelju oznaka iz Kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN)(7).
4.        U desetoj uvodnoj izjavi u preambuli Uredbe br. 404/93 bilo je navedeno da se treba otvoriti godišnja carinska kvota te da je uvoz netradicionalnih banana(8) iz afričkih, karipskih i pacifičkih zemalja (u daljnjem tekstu: države AKP‑a) oslobođen od carine u skladu sa sporazumima Lomejske konvencije.
5.        U trinaestoj uvodnoj izjavi stajalo je da se, pri određivanju carinske kvote, treba praviti razlika „između, s jedne strane, operatora koji su već trgovali bananama iz trećih zemalja i netradicionalnim bananama iz AKP‑a te, s druge strane, operatora koji su već trgovali bananama proizvedenima u Zajednici dajući određenu količinu na raspolaganje novim operatorima koji su nedavno započeli s trgovinskim djelatnostima ili će s njima započeti u tom sektoru“.
6.        Glava IV. odnosila se na „Trgovinu s trećim zemljama“. Sukladno članku 15. stavku 1., carinske stope iz Zajedničke carinske tarife (u daljnjem tekstu: ZCT) primjenjivale su se na proizvode navedene u članku 1. stavku 2. osim ako je Uredba br. 404/93 drukčije predviđala. Za potrebe glave IV., „tradicionalni uvoz iz država AKP‑a“ ili „tradicionalne banane iz AKP‑a“ značili su „uvoz banana podrijetlom iz zemalja navedenih u Prilogu toj uredbi do količine od 857.700 tona (neto težina) godišnje u Zajednicu“ (članak 16. stavak 1.); „netradicionalni uvoz iz država AKP‑a“ ili „netradicionalne banane iz AKP‑a“ bili su „uvoz banana podrijetlom iz država AKP‑a, ali koje nisu obuhvaćene [definicijom tradicionalnih banana iz AKP‑a] u Zajednicu“ (članak 16. stavak 2.) te „uvoz iz trećih zemalja koje nisu države AKP‑a “ ili „banane trećih zemalja“ bili su „banane uvezene u Zajednicu podrijetlom iz trećih zemalja koje nisu države AKP‑a“ (članak 16. stavak 3.).
7.        Prema članku 17. uvozne dozvole (važeće u čitavoj Zajednici) bile su potrebne za svaki uvoz banana u Zajednicu. Načelno, za izdavanje takvih dozvola bilo je potrebno dati jamstvo o provedbi uvoza u skladu s uvjetima Uredbe br. 404/93 tijekom razdoblja valjanosti dozvole.
8.        U članku 18. stavku 1. predviđalo se otvaranje godišnje carinske kvote od 2.200.000 tona (neto težina) za uvoz banana iz trećih zemalja i netradicionalnih banana iz AKP‑a. Prema carinskoj kvoti, za uvoz banana iz trećih zemalja plaćala se preferencijalna carina u iznosu od 75 eura po toni, a uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a bio je oslobođen od carine. U članku 18. stavku 2. predviđalo se otvaranje dodatne carinske kvote za iste vrste banana. Sukladno članku 18. stavku 3., za uvoz tradicionalnih banana iz AKP‑a nije se plaćala carina. U članku 18. stavku 5. se dalje navodilo da se za uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a izvan tih kvota plaćala carina po toni u iznosu jednakom redovitoj carini iz članka 15., umanjenom za 200 eura.
9.        Od svibnja 1999. do prosinca 2000. (razdoblje u kojem su nastali događaji na koje se odnosi ovaj zahtjev) važeća opća carinska stopa za banane bila je više od 10 puta veća od preferencijalnije stope za uvoz prema carinskoj kvoti(9).
Uredba Komisije br. 2362/98
10.      Uredbom br. 2362/98 provedena je Uredba br. 404/93. Njome su predviđena pravila za primjenu režima za uvoz banana prema carinskim kvotama (iz članka 18. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 404/93) i tradicionalnih banana iz AKP‑a (iz članka 16. Uredbe br. 404/93) te režima izvan tih kvota(10).
11.      U uvodnoj izjavi 5. stoji da se „pozicionirani operatori“ i „novi operatori“ trebaju definirati na temelju jedinstvenih kriterija i bez razlikovanja na osnovi treće zemlje ili države AKP‑a iz koje su uvozili.
12.      Prema uvodnoj izjavi 6., novim se operatorima trebao ostaviti udio u carinskim kvotama i tradicionalnim bananama iz AKP‑a te je ukupno dodijeljena količina trebala biti dostatna da omogući operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza i potakne zdravo tržišno natjecanje.
13.      U uvodnoj izjavi 8. stajalo je sljedeće:
„[…] iskustvo višegodišnje primjene režima Zajednice za uvoz banana upućuje na potrebu pooštravanja kriterija prihvatljivosti za nove operatore kako bi se izbjegla registracija potpuno fiktivnih subjekata i odobravanje dodjele količina kao odgovora na lažne ili špekulativne zahtjeve; […] osobito, opravdano je zahtijevati minimum iskustva u uvozu sličnih proizvoda – svježih proizvoda obuhvaćenih poglavljima 7., 8. i, pod određenim uvjetima, 9. [KN‑a]; […] također, kako bi se izbjegli zahtjevi za dodjelu godišnjih količina koji nemaju gotovo nikakvu vezu sa stvarnim kapacitetima operatora te koji neće dovesti do zahtjeva za uvozne dozvole za odnosne količine, podnošenje zahtjeva za dodjelu godišnjih količina treba se uvjetovati pružanjem jamstva kao zamjene za jamstvo za uvoznu dozvolu; […] to se jamstvo treba pružiti bez odgode i postupno, kako operatori budu doista iskorištavali godišnju količinu koja im je dodijeljena; […] u istu svrhu, odobravanje dodjele godišnje količine za buduće godine treba ovisiti o najmanjoj stopi korištenja količine dodijeljene u prethodnoj godini; […] naposljetku, trebaju se utvrditi uvjeti pod kojima „novi operatori“ mogu dobiti pristup skupini „pozicioniranih operatora“.
14.      U uvodnoj izjavi 14. navodilo se da će „prijenos ograničen na samo jednog preuzimatelja po dozvoli ili potvrdi ili njihovom izvatku omogućiti razvoj trgovinskih odnosa između različitih registriranih operatora“. Međutim, „lažna trgovina, špekulacija ili ometanje redovite trgovine ne treba se poticati dopuštanjem prijenosa s ‚novih operatoraʼ u korist ‚pozicioniranih operatoraʼ“.
15.      Prema uvodnoj izjavi 18., provjere i kontrole od strane nadležnih nacionalnih tijela mogle su, ako je to bilo potrebno, dovesti do korekcija referentnih ili dodijeljenih godišnjih količina operatora; ni referentne ni dodijeljene godišnje količine nisu se mogle smatrati stečenim pravima niti su se operatori na njih mogli pozivati kao na legitimna očekivanja.
16.      Člankom 2. stavkom 1. bile su podijeljene carinske kvote (i tradicionalne količine AKP): 92 % kvota bilo je predviđeno za pozicionirane operatore, a ostalih 8 % za nove operatore.
17.      U prvom stavku članka 3., „pozicionirani operatori“ su definirani kao „gospodarski subjekti s poslovnim nastanom u Europskoj zajednici tijekom razdoblja utvrđivanja njihovih referentnih količina te također u vrijeme njihove registracije prema članku 5. […], [(11)] koji su tijekom određenog referentnog razdoblja za svoj račun stvarno uvezli minimalnu količinu banana iz trećih zemalja i/ili država AKP‑a s namjenom daljnje prodaje u Zajednici“.(12) Sukladno članku 4. stavku 1., takvim se operatorima dodjeljivala jedna referentna količina na temelju količina banana koje su doista uvezli tijekom referentnog razdoblja.
18.      Članak 7. definirao je „nove operatore“ kao:
„gospodarske subjekte s poslovnim nastanom u Europskoj zajednici koji su se u vrijeme registracije:
(a)      nezavisno i za svoj račun bavili trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća obuhvaćenog poglavljima 7. i 8. [KN‑a] ili proizvoda iz njezinog poglavlja 9. [(13)] ako su također uvozili proizvode obuhvaćene poglavljima 7. i 8. u jednoj od tri godine koje su neposredno prethodile godini u vezi s kojom se registracija traži i
(b)      koji su tom djelatnošću uvezli proizvode deklarirane carinske vrijednosti od 400.000 eura ili više tijekom razdoblja navedenoga u točki (a).“
19.      U članku 8. stavku 1. bili su navedeni dokumenti koji se trebaju podnijeti za registraciju kao novi operator:
„(a)      dokaz o upisu u trgovački registar države članice ili dokaz o drugoj registraciji prihvatljiv [nadležnim] tijelima;
(b)      dokaz o izvršenom uvozu proizvoda u sektoru navedenom u točki (a) članka 7., predočavanjem korištenih uvoznih dozvola ili, u slučajevima u kojima takva dozvola nije bila obvezna, relevantnih carinskih dokumenata;
(c)      preslika izjave neovisnog, službeno registriranog ovlaštenog računovođe kojom se potvrđuje uvoz proizvoda u vrijednosti potrebnoj prema točki (b) članka 7. ili preslika odgovarajućih carinskih izjava koje su ovjerila carinska tijela.“
20.      Za obnovu registracije, prema članku 8. stavku 4., operatori su morali „dostaviti nadležnim tijelima dokaze da su stvarno za svoj račun uvezli najmanje 50 % količine koja im je dodijeljena za tekuću godinu“.
21.      Sukladno članku 9. stavku 1., dotični operatori morali su zatražiti dodjelu svoje godišnje količine u trenutku (obnove) registracije.
22.      Prema članku 10. novi operatori mogli su postati pozicionirani operatori nakon tri godine trgovinskih djelatnosti od datuma prve registracije pod uvjetom da su se registrirali u skladu s člankom 5. (kojim je uređen postupak registracije za pozicionirane operatore) te da su ispunjavali uvjete iz članka 3.
23.      U članku 11. stavku 1. stajalo je(14):
„Države članice dužne su osigurati poštovanje ovog odjeljka [o novim operatorima].
Osobito, provjeravaju obavljaju li dotični operatori trgovinsku djelatnost za svoj račun kao uvoznici u Zajednicu u sektoru navedenom u članku 7. i kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu svoje uprave, osoblja i poslovanja. Ako postoje razlozi za sumnju da ti uvjeti nisu ispunjeni, zahtjevi za registraciju i dodjelu godišnje količine prihvaćaju se samo ako operator pruži dokaze o ispunjavanju uvjeta koje nadležna nacionalna tijela smatraju prihvatljivima.“
24.      U članku 13. stavku 2. stajalo je:
„U slučaju prijevarnog postupanja ili pružanja prijevarnih dokumenata s ciljem ostvarivanja neovlaštene registracije, referentne količine ili, ako je to primjenjivo, dodjele godišnje količine, takva registracija, referentna ili dodijeljena količina otkazuju se, bez dovođenja u pitanje primjene relevantnog nacionalnog zakonodavstva.
Osim toga, u takvim slučajevima operatoru se zabranjuje podnošenje zahtjeva za novu registraciju u svim državama članicama u razdoblju od dvije godine nakon godine u kojoj je nepravilnost otkrivena.“
25.      Sukladno članku 20. stavku 1., „neiskorištene količine obuhvaćene dozvolama se na temelju zahtjeva ponovno dodjeljuju istim operatorima, neovisno o tome jesu li nositelji ili preuzimatelji, radi korištenja u idućem tromjesečju iste godine za koju su prvotne dozvole izdane“ te se „jamstva za prvotne dozvole oduzimaju proporcionalno količinama koje nisu iskorištene“.
26.      Člankom 21. stavkom 1. bio je uređen prijenos uvoznih dozvola na jednog operatora preuzimatelja prema uvjetima navedenima u članku 9. Uredbe br. 3719/88(15). U članku 21. stavku 2. bilo je navedeno da se prava mogu prenositi: između pozicioniranih operatora registriranih sukladno članku 5.; s pozicioniranih operatora na nove operatore registrirane sukladno članku 8. te između novih operatora. Međutim, prijenos prava s novih operatora na pozicionirane operatore nije bio dopušten.
Carinski dugovi i uvozne dozvole
Uredba Vijeća br. 2913/92
27.      U članku 4. Uredbe br. 2913/92(16) „carinski dug“ definiran je kao „obveza određene osobe da za određenu robu plati iznos uvoznih carina (uvozni carinski dug) […] prema važećim propisima Zajednice“. U skladu s člankom 201. stavkom 1. točkom (a), uvozni carinski dug nastaje „puštanjem u slobodni promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina“ te se, kako se navodi u članku 201. stavku 2., podudara s trenutkom prihvaćanja carinske deklaracije. U članku 201. stavku 3. navodi se da je dužnik načelno deklarant. Ovisno o načinu na koji je carinski dug konkretno nastao, i druge osobe mogu biti dužnici.
28.      Ako je više osoba odgovorno za plaćanje istog carinskog duga, u članku 213. navodi se da su solidarno odgovorne za plaćanje tog duga.
29.      U člancima 217. do 232. određuju se pravila o naplati carinskog duga.
Uredba Komisije br. 3719/88
30.      Uredbom br. 3719/88 utvrđena su pravila o primjeni sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđenom predujmu za poljoprivredne proizvode.(17) U petoj uvodnoj izjavi njezine preambule je kao cilj uvoznih i izvoznih dozvola određeno „razumno upravljanje organizacijom tržišta“. Prema dvanaestoj uvodnoj izjavi, uvozne dozvole su se ponekad koristile za „upravljanje količinskim režimom uvoza“ te se, u tom slučaju, „pružanje dokaza o korištenju dozvola ne zahtijeva samo radi razumnog upravljanja, već je i nužan sastavni dio upravljanja količinskim režimom “.
31.      U članku 9. stavku 1. navodilo se: „[…] Prava koja proizlaze iz dozvola ili potvrda nositelj dozvole ili potvrde može prenositi tijekom razdoblja njihova važenja […] [Takav prijenos] odnosi se na količine koje još nisu pripisane dozvoli ili njezinu izvatku“. Sukladno članku 9. stavku 4., „preuzimatelj tih prava ne može ih dalje prenositi niti ih prenijeti natrag na nositelja.“
Zaštita financijskih interesa Europske unije
32.      U petoj uvodnoj izjavi u preambuli Uredbe br. 2988/95 stoji da su „[…] nepravilno postupanje i upravne mjere i kazne za takvo postupanje predviđeni sektorskim pravilima u skladu s ovom Uredbom“.
33.      U članku 1. stavku 2. „nepravilnost“ je definirana kao „povreda odredaba prava Zajednice koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima“.
34.      Prema članku 2. stavku 2. „upravna kazna se ne može izreći ako tako nije određeno aktom Zajednice prije nastanka nepravilnosti“.
35.      Prema članku 4:
„1.      Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:
–        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,
–        ukupnim ili djelomičnim gubitkom jamstava danih u potporu odobrenom zahtjevu za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.
2.      Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamate koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
3.      Radnje za koje je određeno da im je svrha stjecanje pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti, imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
4.      Mjere propisane ovim člankom ne smatraju se kaznama.“
Talijansko pravo
36.      Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da, prema talijanskom pravu, svakoj osobi koja izbjegava plaćanje carina koje se plaćaju na uvoz robe načelno se određuje novčana kazna u iznosu od 2 do 10 puta većem od iznosa odnosne carine. Nezakonito pribavljanje pogodnosti plaćanja carine po nižoj tarifi na temelju zabranjenog prijenosa uvoznih dozvola s novog operatora na pozicioniranog operatora kazneno je djelo krijumčarenja.
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
37.      S. I. M. B. A. SpA (u daljnjem tekstu: S. I. M. B. A.), društvo koje zastupaju R. i R. Orsero, bilo je pozicionirani talijanski uvoznik i trgovac na veliko banana. Bilo je nositelj dozvola za uvoz banana prema carinskim kvotama predviđenima za tu vrstu uvoznika.
38.      Rico Italia srl (u daljnjem tekstu: Rico), društvo koje zastupa M. Misturelli, također je bilo talijanski uvoznik banana te je, kao novi operator, bilo nositelj dozvola za uvoz banana prema carinskoj kvoti.
39.      Zasebna skupina talijanskih uvoznika u sektoru svježeg voća i povrća, koji su registrirani kao novi operatori, također čini stranku. Ta skupina uključuje društva koja zastupaju, redom, E. Lorenzon, E. Palombini i M. Surian. Ta ću društva (osim društva Rico) nazivati „novim talijanskim operatorima“.
40.      Na raspravi je potvrđeno da društva S. I. M. B. A., Rico i novi talijanski operatori nisu dio istog društva.
41.      Društvo S. I. M. B. A. je kupilo banane u trećim zemljama te ih prodalo društvu Rico, koje je potom banane prodalo novim talijanskim operatorima po kupovnoj cijeni koju je zaračunalo društvo S. I. M. B. A. Zatim su ti novi operatori uvezli banane, koristeći uvozne dozvole AGRIM koje je izdalo talijansko ministarstvo vanjske trgovine te platili carinu po preferencijalnoj carinskoj stopi. Društvo S. I. M. B. A. obavijestilo je društvo Rico o svim uvoznim i trgovinskim transakcijama koje treba izvršiti, uključujući o količini, kvaliteti i cijeni banana koje treba uvesti. Društvo Rico zajamčilo je društvu S. I. M. B. A. da će novi talijanski operatori dobiti uvozne dozvole AGRIM. Također se pobrinulo za upravne formalnosti te je platilo troškove osiguranja.
42.      Nakon uvoza, novi operatori su prodali banane društvu Rico, koje ih je potom sustavno prodavalo društvu S. I. M. B. A. po cijeni koja je bila unaprijed određena i plaćena. Cijena koju je društvo Rico platilo pokrila je trošak korištenja uvoznih dozvola AGRIM. Društvo S. I. M. B. A. je potom prevezlo banane u skladišta, a nakon toga ih stavilo na tržište. Samo društvo S. I. M. B. A. bilo je ugovorom vezano s društvom Del Monte, koje mu je platilo proviziju nakon što je društvo S. I. M. B. A. prodalo banane na europskom tržištu.
43.      Presudom od 21. prosinca 2005. Tribunale di Verona (Okružni sud u Veroni) osudio je zastupnika društva Rico za krijumčarenje i davanje lažnih izjava. Naloženo mu je da plati naknadu štete, čiji se iznos trebao odrediti u građanskom postupku. Tribunale di Verona je svejedno odlučio da mora privremeno platiti 300.000 eura Ministeru dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija) i Agenziji delle Dogane (Carinska uprava), ali ne Komisiji, uključujući i troškove tih triju stranaka koje su intervenirale u kaznenom postupku kako bi zahtijevale naknadu pretrpljene štete (u daljnjem tekstu: oštećenici). Zastupnici društva S. I. M. B. A. i zastupnici novih operatora su oslobođeni.
44.      Zastupnik društva Rico i oštećenici podnijeli su žalbu protiv presude Tribunalea di Verona pred Corte d’appello di Venezia (Žalbeni sud u Veneciji). Potonji je 24. studenoga 2011. odlučio da je postupak protiv jednog od zastupnika društva S. I. M. B. A. završio zbog njegove smrti. Odlučio je da su kaznene optužbe protiv jednog od zastupnika društva Rico zastarjele, ali je potvrdio njegovu građansku odgovornost.
45.      Oštećenici su protiv presude Corte d’appello di Venezia podnijeli žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev, koji je u tom zahtjevu objasnio da mora utvrditi jesu li se banane trebale uvesti uz primjenu pune carinske stope ili uz primjenu preferencijalne carinske stope.
46.      Objašnjavajući nužnost zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev stavlja naglasak na sljedeće činjenice za koje tvrdi da ih je utvrdio Corte d’appello di Venezia te koje su navedene u očitovanjima koja su mu podnesena: (i) novi talijanski operatori nisu imali u vlasništvu nikakvu infrastrukturu za skladištenje i prijevoz banana; (ii) nabavili su banane isključivo kako bi bile ocarinjene prema nižoj carinskoj stopi te kako bi ih potom prodali natrag društvu Rico po dogovorenoj cijeni; (iii) društvo S. I. M. B. A., ne novi talijanski operatori, snosilo je cjelokupan rizik gubitka jamstva; (iv) uvozna carina koju su novi talijanski operatori trebali platiti bila je već uračunata u cijenu koja je unaprijed dogovorena (između društva Rico i novih talijanskih operatora); (v) kupovne i prodajne cijene banana bile su dogovorene te, stoga, nije postojao rizik u pogledu tih cijena (niti je postojala mogućnost da se profitira zbog fluktuacija cijena); i (vi) društvo Del Monte platilo je proviziju društvu S. I. M.BA., ne novim talijanskim operatorima.
47.      Sud koji je uputio zahtjev prekinuo je postupak koji se pred njim vodi te traži smjernice od Suda u pogledu sljedećih pitanja:
„1.      Treba li članak 11. Uredbe (EZ) br. 2362/98, sukladno kojem je obveza država članica utvrditi obavljaju li operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu njihove uprave, osoblja i poslovanja, tumačiti u smislu da su od carinskih povlastica koje se priznaju novim operatorima isključene uvozne djelatnosti koje se obavljaju za račun pozicioniranog operatora, a obavljaju ih osobe koje samo formalno ispunjavaju uvjete koje ta uredba predviđa za ‚nove operatoreʼ?
2.      Dopušta li Uredba (EZ) br. 2362/98 pozicioniranom operatoru da prodaje banane koje se nalaze izvan teritorija Europske unije novom operatoru s kojim se sporazumio da će se potonji pobrinuti za unošenje banana na teritorij Europske unije po preferencijalnoj stopi i preprodati ih istom pozicioniranom operatoru po cijeni koja je dogovorena prije same transakcije a da ne snosi nikakav stvarni poslovni rizik i bez davanja bilo kakvih sredstava za takvu transakciju?
3.      Predstavlja li sporazum spomenut u drugom pitanju povredu zabrane prijenosa prava s novog operatora na pozicioniranog operatora koja je propisana u članku 21. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 2362/98, s posljedicom da izvršeni prijenos ostaje bez učinka te se carina duguje prema punoj, a ne prema preferencijalnoj stopi, u skladu s odredbama članka 4. stavka 3. Uredbe br. 2988/95?“
48.      E. Lorenzon, R. Orsero, E. Palombini, M. Surian, talijanska vlada i Komisija podnijeli su pisana očitovanja. Na raspravi održanoj 12. studenoga 2014. iste su stranke, osim E. Lorenzona, iznijele usmena očitovanja.
Analiza
Uvodna zapažanja
49.      Nije sporno da su postojali sporazumi između društva S. I. M. B. A. i društva Rico, s jedne strane, te između društva Rico i novih talijanskih operatora, s druge strane. Također je prihvaćeno da su banane ušle na europsko tržište preko niza transakcija između tih operatora.
50.      Kako se meni čini, sva se upućena pitanja odnose na to jesu li, prema pravu Unije, postojale ikakve nepravilnosti u tom nizu transakcija te, ako jesu, koje su posljedice toga.
51.      Prvo se pitanje u biti odnosi na uvjete zadržavanja statusa novog operatora. Kako shvaćam to pitanje, čini se da sud koji je uputio zahtjev pretpostavlja da je novi operator „formalno“ ispunjavao te uvjete. Međutim, ako je novi operator morao obavljati djelatnost uvoza banana za vlastiti račun, tada bi činjenica da je novi operator uvozio banane u ime pozicioniranog operatora mogla upravo biti osnova za zaključak da ti uvjeti nisu bili ispunjeni. Prvo ću razmotriti je li se taj uvjet primjenjivao i na uvoz banana nakon registracije. To je potrebno jer se čini da članci 7. i 11. Uredbe br. 2362/98 određuju uvjete koji se primjenjuju prije i u vrijeme registracije te se poglavito odnose na uvoz drugih proizvoda, a ne banana. Ako se uvjet primjenjivao nakon registracije, mora se proučiti njegovo značenje.
52.      Drugo se pitanje odnosi na to je li Uredba br. 2362/98 zabranjivala primjenu preferencijalne carinske stope prema carinskoj kvoti u slučajevima kada su novi operatori kupovali banane iz trećih zemalja preko drugog novog operatora, od pozicioniranog operatora, te ih potom uvozili u Uniju prema carinskoj kvoti da bi potom banane nazad prodali istom pozicioniranom operatoru preko istog novog operatora, kako bi ih pozicionirani operator mogao prodati na europskom tržištu. Treće pitanje odnosi se na postupanje opisano u drugom pitanju te se njime pita predstavlja li ono povredu članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98 kojim se zabranjuje prijenos prava iz uvoznih dozvola s novih operatora na pozicionirane operatore. Smatram da su ta dva pitanja, koja se djelomično preklapaju, relevantna samo ako su novi operatori bili pravilno registrirani te ako su zadržali taj status. Stoga ću poći od te pretpostavke u odgovorima na oba pitanja.
53.      Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži također smjernice u pogledu posljedica na temelju članka 4. stavka 3. Uredbe br. 2988/95 zbog povrede članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98.
54.      Naposljetku, činjenica da se Komisija pojavila pred talijanskim sudovima kao oštećenik ne zabranjuje joj kao instituciji (kako je Komisija ispravno istaknula) da podnese pisana očitovanja na temelju drugog stavka članka 23. Statuta Suda Europske unije, kojim se daje pravo, među ostalim, strankama i Komisiji da podnose izjave o predmetu ili pisana očitovanja u predmetima u kojima se od Suda traži da donese prethodnu odluku. Intervencija Komisije na oba suda mora biti u skladu s njezinom zadaćom prema članku 17. stavku 1. UEU‑a da „promiče opći interes Unije“ te „osigura primjenu Ugovora i mjera koje na temelju [Ugovora] donose institucije“.
Dopuštenost
55.      U svojim pisanim očitovanjima i na raspravi novi talijanski operatori koji interveniraju u ovom predmetu naglasili su da činjenice na kojima je sud koji je uputio zahtjev temeljio svoja pitanja(18) nisu u skladu s činjeničnim nalazima iz prvostupanjskog i žalbenog postupka. Iz toga slijedi, prema njihovu mišljenju, da su upućena pitanja nedopuštena.
56.      Nije na Sudu da utvrdi i ocjeni činjenice koje su izazvale spor. To je pravo nacionalnih sudova(19) te je njihova nadležnost u tom pogledu pitanje nacionalnog prava. Osim toga, postoji pretpostavka da su pitanja nacionalnog suda o tumačenju relevantna u činjeničnom i zakonodavnom kontekstu koji je definirao. Sud može odbiti donijeti prethodnu odluku samo ako je očito da postavljena pitanja nemaju nikakve veze sa stvarnim činjeničnim stanjem glavnog postupka ili s njegovom svrhom, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim ili pravnim materijalom potrebnim da bi dao koristan odgovor na pitanja(20).
57.      U ovom su predmetu upućena pitanja očito relevantna u činjeničnom kontekstu koji je opisao sud koji je uputio zahtjev. Stoga, smatram da su dopuštena.
Uvjeti za zadržavanje statusa novog operatora (prvo pitanje)
58.      Čini se da se pitanja suda koji je uputio zahtjev u pogledu statusa novih talijanskih operatora odnose na činjenice koje se tiču, s jedne strane, načina na koji je prvotna registracija stečena, i, s druge strane, uvoza banana nakon registracije i stjecanja dodijeljene godišnje količine i uvoznih dozvola.
59.      Čini se da se nije osporavalo da su novi talijanski operatori ispunjavali uvjete iz članka 7. Uredbe br. 2362/98 koji su se – uključujući zahtjev da su se samostalno i za svoj račun bavili trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća (koje načelno nije uključivalo banane)(21) – u biti odnosili na obavljanje uvoznih djelatnosti u prošlosti ili u vrijeme registracije.
60.      Što se tiče sudjelovanja društva Rico u stjecanju registracije za nove talijanske operatore, smatram da sudjelovanje jednog operatora u pripremanju zahtjeva za registraciju drugog operatora nije, kao takvo, protivno članku 7. točki (a) niti je na drugi način zabranjeno Uredbom br. 2362/98. To također automatski ne predstavlja ni prijevarno postupanje u smislu članka 13. stavka 2. te uredbe. Prema mojem mišljenju, postupci i dokumentacija operatora smatrali bi se prijevarnima ako im je cilj bio prikriti činjenice relevantne za odluku o statusu novog operatora, ili su imali takav učinak, i ako ocjena temeljena na prikrivenim činjenicama ne bi rezultirala odobravanjem tog statusa. Dakle, članak 13. stavak 2. se u biti odnosio na dobru vjeru operatora i točnost dokaza podnesenih tijekom postupka registracije s ciljem ispunjavanja materijalnih uvjeta za stjecanje registracije. Što se tiče postojanja zasebnog uvjeta (koji ću razmotriti nakon ovoga) da su registrirani novi operatori morali uvoziti banane za svoj račun, smatram da se registracija mogla odbiti i ako bi se ustanovilo da je operator podnio zahtjev za registraciju, ali nije ispunjavao taj uvjet. Prema mojem mišljenju, ako je ta činjenica namjerno prikrivena, članak 13. stavak 2. bi se primjenjivao.
61.      Pitanja o odnosu između novih talijanskih operatora, društva Rico i društva S. I. M. B. A. uglavnom se javljaju u pogledu niza transakcija preko kojih su registrirani novi talijanski operatori uvozili banane: transakcija koje su provedene nakon registracije novih talijanskih operatora.
62.      Je li Uredba br. 2362/98 zahtijevala od novih operatora da za svoj račun obavljaju trgovinsku djelatnost uvoza banana na što ih je ovlašćivao njihov status novih operatora? Na osnovi prvog pitanja, čini se da jest.
63.      Uredba br. 2362/98 nije sadržavala nikakve izričite odredbe – slične članku 7. o stjecanju statusa novog operatora – kojima se predviđaju uvjeti koji su se morali ispuniti da bi se zadržao status novog operatora. Međutim, određivala je uvjete za obnovu registracije i stjecanje statusa pozicioniranog operatora.
64.      Dakle, člankom 8. stavkom 4. predviđalo se da obnova statusa novog operatora ovisi o tome jesu li novi operatori stvarno uvezli za svoj račun najmanje 50 % količine banana koja im je dodijeljena za odnosnu godinu. Taj uvjet, prema mojem mišljenju, nije značio da su mogli uvesti do 49,9 % količine za račun drugog operatora. To je, naime, bio uvjet koji zahtijeva minimalno iskorištavanje dodijeljene godišnje količine kako bi se osiguralo da su pravilno registrirani novi operatori doista sudjelovali u trgovini uvoza banana te su time pojačali natjecanje na tom tržištu.
65.      Ako pojedinačni uvoznik možda ne bi uvezao čitavu količinu obuhvaćenu uvoznim dozvolama (i osiguranu jamstvom), to nije nužno utjecalo na njegov status novog operatora. Možda je jednostavno odlučio snositi financijske posljedice, odnosno gubitak (dijela) jamstva(22). Ili je možda izabrao odreći se (članak 20.) ili prenijeti na druge nove operatore (članak 21.) neka ili sva prava koja se odnose na dio njegove dodijeljene količine. U slučaju prijenosa, preuzimatelj bi time postao ovlašten uvoziti (za svoj račun).
66.      Nadalje, člankom 21. stavkom 2. novim operatorima zabranjivao se prijenos bilo kojeg dijela njihovih prava (neovisno o tome jesu li ispunjavali uvjet o minimalnom iskorištavanju iz članka 8. stavka 4.) na pozicionirane operatore jer je to moglo potaknuti lažnu trgovinu, špekulaciju ili ometanje redovite trgovine(23) i potkopati čitavu svrhu ostavljanja dijela dostupne količine novim operatorima. Čini se da je članak 21. stavak 2., stoga, potvrđivao da su, ako su sami koristili svoja prava, novi operatori uvijek morali djelovati za svoj račun. Ne bi imalo smisla zabraniti prijenos prava s novog operatora na pozicioniranog operatora, ali dopustiti novima operatorima, koji su morali djelovati samostalno te za svoj račun u pogledu uvoza sličnih proizvoda u prošlosti kako bi stekli status novog operatora, da uvoze banane za račun pozicioniranog operatora. Rezultat toga bi bio da bi pozicionirani operatori mogli koristiti registrirane nove operatore da uvoze banane za njihov račun i prema njihovim uputama, što bi činilo djelatnosti novih operatora kao uvoznika uglavnom lažnima te bi u potpunosti potkopavalo zabranu iz članka 21. stavka 2. To je upravo ishod koji je Uredba br. 2362/98 nastojala spriječiti.
67.      Uredbom br. 2362/98 su, u biti, raspodijeljeni udjeli u dostupnim količinama carinskih kvota i tradicionalnim bananama iz AKP‑a između pozicioniranih operatora i novih operatora(24) te su predviđena pravila o tome tko se može registrirati i iskoristiti takve udjele. Uređivanjem tržišta banana na taj način, cilj je Uredbe br. 2362/98 bio smanjiti rizik da pozicionirani operator kontrolira tržište ili učvrsti svoju poziciju kako bi ograničio ili uklonio konkurenciju drugih operatora, uključujući onih koji prije nisu uvozili banane iz AKP‑a ili trećih zemalja. Njome se osiguravalo da se novim operatorima u sektoru banana te posebno na tržištu uvoza banana omogući poštena prilika tako što se ostavljao dio carinske kvote isključivo za njih. Kako bi još novih operatora ulazilo na tržište uvoza te bi neki od njih s vremenom možda postali pozicionirani operatori, tržište bi postalo konkurentnije. Kako se ističe u četrnaestoj uvodnoj izjavi u preambuli Uredbe br. 404/93, sustav izdavanja uvoznih dozvola imao je za cilj osigurati da se postojeće trgovinske veze ne ometaju, a da se istodobno omogući razvoj tržišnih struktura.
68.      U kontekstu Uredbe br. 896/2001(25) (kojom se stavila izvan snage i zamijenila, među ostalim, Uredba br. 2362/98(26)) čini se da je Sud prihvatio da je cilj borbe protiv špekulativnih ili lažnih praksi glede izdavanja uvoznih dozvola zabranjivao da pozicionirani operator, koji je već imao carinsku kvotu, bude ponovno uključen u istu carinsku kvotu kao nepozicionirani operator posredstvom drugog operatora s kojim je bio povezan(27). Utvrdilo se da borba protiv takvih praksi „može omogućiti stvarnim novim operatorima da djeluju na tržištu te, stoga, u potpunosti razviju svoje gospodarske aktivnosti“.(28) Isto se shvaćanje odnosilo i na prethodnicu te uredbe.
69.      Nadalje, prema Uredbi br. 2362/98 pozicionirani operatori su u predviđenom referentnom razdoblju morali doista uvesti minimalnu količinu banana za svoj račun s namjenom daljnje prodaje(29). Taj se uvjet odnosio i na nove operatore koji su postali pozicionirani operatori(30).
70.      Iz toga slijedi da su, prema Uredbi br. 2362/98, operatori morali djelovati za svoj račun i kako bi dobili pristup skupini „novih operatora“ i kako bi u njoj ostali.
71.      Ako je to bio slučaj, države članice su također bile odgovorne, prema članku 11., osigurati poštovanje tog uvjeta. Ovdje ističem da je prva rečenica članka 11. stavka 1. formulirana dovoljno široko da obuhvati uvjete i za stjecanje i za zadržavanje statusa novog operatora.
72.      Stoga, kada su novi operatori uvozili, morali su djelovati za vlastite potrebe te na vlastiti poslovni rizik. Osim činjenice da su morali postojati kao gospodarski subjekti(31), njihove radnje uvoza – odnosno, radnja unošenja robe u carinsko područje Unije(32) – morale su, iz njihove perspektive, imati komercijalno značenje: biti rezultat njihove samostalne odluke, koje bi njima donijele koristi i troškove, a ne nekoj trećoj strani. Potpora za to tumačenje može se pronaći u Uredbi br. 404/93 (provedena Uredbom br. 2362/98), koja je postavila načelo da se dozvole dodjeljuju operatorima koji su preuzeli poslovni rizik prodaje banana(33).
73.      Smatram da, pri ocjenjivanju je li određena uvozna djelatnost obavljena bez poslovnog rizika i u cijelosti radi (poslovne) koristi za treću stranu, nacionalni sud treba u najmanju ruku usporediti prodajne cijene (u ovom predmetu, one koje su platili i naplaćivali novi talijanski operatori i društvo Rico) te proučiti, osobito, je li razlika veća od ukupnog iznosa troškova nastalih za novog operatora pri uvozu banana (uključujući carinu, jamstvo, troškove osiguranja i upravne troškove), čime je ostvaren profit. Međutim, očit nedostatak poslovnog profita nije nužno dovoljan za zaključak da novi operator nije djelovao za svoj račun (i kod uvoza uz gubitak moguće je, ako se ne dokaže suprotno, da je uvoznik djelovao za vlastiti račun). Stoga je niz transakcija potrebno detaljnije proučiti. Tko je snosio troškove uvoza? Je li profit ostvaren na strani drugog operatora uključenog u uvoz ili na strani povezanih operatora?
74.      Međutim, dok su im sredstva novih operatora morala omogućiti da uvoze, ni člankom 7. točkom (a) ni bilo kojom drugom odredbom Uredbe br. 2362/98 od novih operatora se ne zahtijeva održavanje posebne infrastrukture za skladištenje i prijevoz uvezenih banana. Ništa u toj uredbi ne upućuje na to da je zakonodavac namjeravao propisati posebnu vrstu prodajnog lanca za uvoz banana ili da su novi operatori nužno morali skladištiti (i pustiti da dozrijevaju) banane prije njihove prodaje trgovcu na veliko ili trgovcu na malo. Dapače, u Uredbi br. 404/93 se ističe, u petnaestoj uvodnoj izjavi u njezinoj preambuli, potreba da Komisija slijedi načelo „izbjegavanja ometanja redovitih trgovinskih odnosa između osoba koje zauzimaju različite pozicije u prodajnom lancu“. Uredba br. 2362/98 također ne zabranjuje uvozniku da proda robu drugoj strani u prodajnom lancu odmah nakon uvoza. Za potrebe te uredbe, bitno je bilo sudjelovanje novog operatora u jednoj određenoj fazi tog lanca (uvozu).
75.      Dakle, činjenica da je, prije uvoza i/ili podnošenja zahtjeva za registraciju, dodjelu godišnje količine i uvozne dozvole, novi operator pristao da će kupiti ili prodati banane drugih operatora i koristiti postrojenja drugih operatora za prijevoz, skladištenje ili dozrijevanje nije bila prepreka registraciji prema članku 7. točki (a) Uredbe br. 2362/98. Ona to ne treba biti ni u pogledu zadržavanja statusa novog operatora.
76.      Doista, s obzirom na obilježja tržišta banana, takvi su sporazumi često bili nužni. Povijesno gledano, tržištem je dominirao mali broj vertikalno integriranih multinacionalnih operatora koji su često kontrolirali cijeli prodajni lanac, uključujući vlasništvo nad plantažama, proizvodnju (kao što je uzgoj, pakiranje i nadzor kvalitete), prijevoz, uvoz, dozrijevanje, skladištenje i distribuciju, te koji su imali korist od znatne ekonomije razmjera. S vremenom tržište se sve više fragmentira; novi operatori ulaze na tržište u različitim fazama prodajnog lanca unatoč tome što ulazak može biti skup i težak. Budući da su banane kvarljiva roba, te faze moraju biti pažljivo isplanirane. Stoga, pod pretpostavkom da operator koji ulazi na tržište nije vertikalno integriran pa da kontrolira sve ili većinu faza prodajnog lanca, ulazak na tržište vjerojatno će ovisiti o sporazumima (u gornjem ili donjem dijelu lanca) s drugim operatorima(34).
77.      Zajednička organizacija tržišta banana oblikovana je prema ideji da i pozicionirani i novi operatori sudjeluju u trgovini uvoza banana, a cilj toga bilo je „poticanje zdravog tržišnog natjecanja“(35). Smatram da takvo tržišno natjecanje ne bi moglo postojati ako dvije skupine operatora ne bi slobodno određivale svoje postupke na tržištu, osobito u pogledu odluka i djelatnosti koje se doista tiču uvoza. Stoga, ako bi pozicionirani operator imao odlučujući utjecaj na postupke drugog operatora u pogledu aspekata njegove poslovne politike koji se tiču uvoza te ako bi potonji izvršio, u svakom smislu, upute koje je (izravno ili neizravno preko posrednika) dobio od prvonavedenog u pogledu uvoza banana, za potonjeg se operatora ne bi moglo smatrati da je djelovao za vlastiti račun. U stvarnosti bi to bila samo krinka: način za pozicioniranog uvoznika da učvrsti svoju tržišnu poziciju i dodatno potkopa tržišno natjecanje.
78.      Takav konkurentski odnos ne bi mogao postojati niti ako bi novi operator, iako formalno neovisan u odnosu na pozicioniranog operatora, svejedno (slobodno) pristao na sustav preko kojeg bi uvozio banane koristeći vlastite uvozne dozvole za račun tog pozicioniranog operatora.
79.      Tumačenje koje stavlja naglasak na potrebu za stvarnim radnjama novog operatora za vlastiti račun nakon registracije je u skladu i s ciljem, navedenim u uvodnoj izjavi 8. u preambuli Uredbe br. 2362/98, izbjegavanja, primjenom strožih kriterija prihvatljivosti, registracije potpuno fiktivnih subjekata i dodjele količina kao odgovora na lažne i špekulativne zahtjeve. Zakonodavac je već reagirao na očite zloporabe postojećih uvjeta pooštravanjem kriterija prihvatljivosti i davanjem njihova detaljnijeg opisa. Unatoč tomu, iako je tim promjenama smanjena mogućnost zloporabe, nikakvim se zakonodavstvom ne može potpuno ukloniti opasnost zloporabe prava.
80.      Stoga, zaključujem da se članak 7. točka (a) i članak 8. stavak 4. Uredbe br. 2362/98 trebaju tumačiti na način da zahtijevaju da operatori moraju djelovati za vlastiti račun i kako bi se registrirali i kako bi se i dalje mogli smatrati „novim operatorima“. Izraz „za vlastiti račun“ se trebao tumačiti tako da su takvi operatori morali djelovati za vlastite potrebe te na vlastiti poslovni rizik.
Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 i zloporaba prava (drugo i treće pitanje)
81.      Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 zabranjivao je prijenos prava iz uvoznih dozvola s novih operatora na pozicionirane operatore. Nije zabranjivao druge prijenose, koje se smatralo „sredstvima čija je namjena doprinijeti konkurentnosti operatora koji prodaju banane iz Zajednice i iz AKP‑a te unaprijediti integraciju tržišta država članica“(36).
82.      U ovom predmetu novi talijanski operatori nisu prenijeli prava iz svojih uvoznih dozvola na društvo S. I. M. B. A., već su sami uvezli banane te ih pustili u slobodan promet. Stoga se na prvi pogled čini da je članak 21. stavak 2. bio poštovan. Međutim, vlasništvo nad bananama se nekoliko puta promijenilo prije i nakon njihova uvoza.
83.      Slažem se s Komisijom da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 ne ograničava ni prodaju banana u trećim zemljama ni njihovu povratnu prodaju nakon uvoza, čak i ako je do tih transakcija došlo na temelju već postojećeg sporazuma. Slično stavu Suda u predmetu SICES i drugi(37), u pogledu članka 6. stavka 4. Uredbe br. 341/2007(38) smatram da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 jednostavno nije uređivao te, stoga, ni zabranjivao tu situaciju.
84.      Međutim, ako bi takav prijenos s novog na pozicioniranog operatora bio dopušten, pozicionirani operator bi za svoj račun mogao uvoziti veću količinu banana po preferencijalnoj carinskoj stopi.
85.      Stoga, ako je učinak i cilj niza transakcija koje su inače dopuštene prema Uredbi br. 2362/98 bio staviti pozicioniranog operatora u istu poziciju kao da je imao koristi od zabranjenog prijenosa dozvola, svejedno bi se u tom slučaju moglo raditi o povredi članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98 zbog zloporabe prava.
86.      Kako bi pozicionirani operator bio u istoj poziciji, novi operator je nužno morao uvesti svoje banane te ih potom prodati, preko posrednika ili ne, natrag pozicioniranom operatoru. Da bi pozicionirani operator mogao iskoristiti preferencijalnu carinsku stopu, operator je u određenom trenutku morao djelovati ne za vlastiti račun, nego za račun pozicioniranog operatora.
87.      Ako je operator koji tako djeluje novi operator koji uvozi banane, taj operator nije zadovoljio uvjet za zadržavanje statusa novog operatora. Međutim, pozicionirani operator je možda (neovlašteno) iskoristio preferencijalnu carinsku stopu zahvaljujući radnjama drugog operatora u nizu transakcija. Stoga, činjenica da je novi operator uvozio banane za svoj račun ne uklanja potrebu da se utvrdi je li zloporaba prava postojala negdje drugdje u tom nizu.
88.      To mora utvrditi, ako je potrebno, nadležni nacionalni sud(39). U presudi u predmetu SICES i drugi – donesenoj nakon što je podnesen zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu – Sud je već pojasnio kako se to mora učiniti.
89.      U predmetu SICES i drugi radilo se o sličnom činjeničnom stanju u usporedivom kontekstu. U njemu je bila relevantna Uredba br. 341/2007(40), kojom se, u pogledu uvoza češnjaka, uređuju preferencijalni pristup i carinske kvote, zahtijeva uvozna dozvola(41) kako bi se spriječila prijevara kada je riječ o podrijetlu češnjaka te se pravi razlika između pozicioniranih i novih operatora. Kako bi se zaštitilo tržišno natjecanje te spriječile špekulacije i zloporabe pri dodjeli uvoznih dozvola, Uredbom br. 341/2007 zabranjuje se prijenos takvih dozvola te se kažnjava podnošenje višestrukih zahtjeva(42). Posebna carina koja se naplaćivala činila je uvoz izvan carinskih kvota neisplativim.
90.      Izgleda da su brojni operatori zaobišli tu zabranu uporabom sustava preferencijalnog pristupa i carinskih kvota: jedno od dva društva, koristeći svoje uvozne dozvole, kupilo bi češnjak od kineskog dobavljača, jedno od njih prodalo bi češnjak novim operatorima koji bi potom uvezli i ponovno prodali češnjak jednom od dva društva koja su djelovala i kao pozicionirani uvoznici i kao trgovci na veliko te su se, još prije uvoza, obvezala kupiti češnjak nakon što bi bio pušten u slobodan promet.
91.      Nakon što je potvrdio svoju ustaljenu sudsku praksu u pogledu potrebe za kombiniranom uporabom i objektivnih i subjektivnih elemenata pri utvrđivanju postojanja zloporabe prava i u pogledu uloge nacionalnog suda pri provjeravanju tih elemenata(43), Sud je razmotrio zabranjuje li se člankom 6. stavkom 4. Uredbe br. 341/2007 taj niz transakcija(44).
92.      Što se tiče objektivnog elementa, Sud je zaključio da, radi zaštite tržišnog natjecanja između stvarnih uvoznika, nijedan pojedinačni uvoznik ne bi smio biti u mogućnosti kontrolirati tržište. Taj cilj nije bio postignut jer, transakcijama kao što su predmetne, „kupac u Europskoj uniji, koji je također pozicionirani uvoznik, ne stječe pravo da se njegova referentna količina […] izračunava na osnovi koja uključuje količine proizvoda koje je kupio od uvoznika nakon što su ocarinjene“. Osim toga, Sud je zaključio da su takve transakcije omogućavale kupcu (nakon što je iscrpio svoje pravo uvoza češnjaka po preferencijalnoj carinskoj stopi) da „uvezeni češnjak nabavi po preferencijalnoj stopi te da proširi svoj utjecaj na tržište iznad svojeg udjela u carinskoj kvoti koji mu je odobren“(45).
93.      Kada je riječ o subjektivnom elementu, Sud je zaključio da je bilo potrebno pokazati da su „uvoznici namjeravali tom kupcu osigurati takvu korist te da transakcije nisu za te uvoznike imale nikakvo gospodarsko i poslovno opravdanje“. Istodobno, bilo je potrebno uzeti u obzir činjenicu da su „uvoznici obvezni koristiti dozvole ‚Aʼ koje su im izdavane uz prijetnju izricanja kazni te im je, stoga, bilo doista u interesu da obavljaju uvoznu djelatnost“. Iako se za te transakcije „ne može a priori smatrati da za potonjeg nemaju nikakvo gospodarsko ili poslovno opravdanje“, Sud je zauzeo stajalište da se „međutim, ne može isključiti da su, u određenim okolnostima, transakcije poput onih iz glavnog postupka bile lažne s temeljnim ciljem stjecanja koristi od preferencijalne carinske stope“. Čimbenici na temelju kojih se može utvrditi ta lažna narav uključivali su činjenicu da nositelj dozvole nije preuzeo nikakav poslovni rizik jer je taj rizik u stvarnosti snosio kupac, koji je bio i pozicionirani uvoznik, te činjenicu da je profitna marža uvoznika bila neznatna ili da su cijene po kojima su uvoznici kupcu prodali češnjak u Europskoj uniji bile niže od tržišne cijene(46).
94.      U točki 40. Sud je zaključio da transakcije poput predmetnih predstavljaju zloporabu prava(47) ako su lažne s temeljnim ciljem stjecanja koristi od preferencijalne carinske stope te da provjera postojanja takve zloporabe zahtijeva od nacionalnog suda da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti predmeta, uključujući trgovinske transakcije koje su izvršene prije i nakon odnosnog uvoza.
95.      Smatram da se isti zaključak može primijeniti pri razmatranju je li postojala zloporaba prava u okolnostima gdje su operatori djelovali na način da dovedu pozicioniranog operatora u istu poziciju kao da su mu prenesene uvozne dozvole čiji su nositelji pravilno registrirani novi operatori, isključivo u svrhu neopravdanog stjecanja koristi prema pravu Unije(48).
96.      Ovdje prije svega treba istaknuti da su novi operatori bili pravilno registrirani te su ispunjavali uvjete za zadržavanje tog statusa. Ako operator nije ispunjavao te uvjete, nije mogao imati status novog operatora te, stoga, nije mogao uvoziti banane prema dijelu carinske kvote predviđenom za tu vrstu operatora. Više nije postojalo valjano opravdanje za zadržavanje uvoznih dozvola čiji je nositelj bio taj operator i koje je stekao na osnovi svojeg nekadašnjeg statusa novog operatora: nije postojala potreba za upravljanjem pravom na uvoz koje više nije postojalo(49). Kao posljedica toga, te su uvozne dozvole postajale nevažeće te operator nije mogao steći nove.
97.      Ako su uvjeti za zadržavanje statusa novog operatora bili ispunjeni, to znači da su operatori uvozili banane za vlastiti račun. Međutim, iako su ti uvjeti znatno smanjili broj mogućih zloporaba, nisu u potpunosti uklonili opasnost da bi novi operator mogao sudjelovati u nizu transakcija koje potkopavaju ciljeve Uredbe br. 2362/98, uključujući one koji su temelj zabrane iz članka 21. stavka 2.
98.      Kada je riječ o objektivnom elementu zloporabe prava, čini mi se da se razlozi na kojima se temelji taj uvjet u velikoj mjeri preklapaju s ciljevima Uredbe br. 2362/98(50).
99.      Dakle, niz transakcija poput onih iz glavnog postupka može umanjiti tržišno natjecanje i ograničiti stvarni ulazak novih operatora na tržište ili bilo kakav praktični učinak njihova ulaska. Sustav (kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev) u biti je omogućavao pozicioniranom operatoru da poveća svoj udio u carinskoj kvoti i da uvozi veću količinu banana po preferencijalnoj carinskoj stopi. Kao posljedica toga, ometao je upravljanje carinskim kvotama jer je mogao izmijeniti uzorke trgovanja i otežati mogućnost raspoznavanja tko je doista odgovoran za uvoz banana prema carinskoj kvoti.
100. Što se tiče subjektivnog elementa zloporabe prava: je li namjera operatora bila stjecanje neopravdane koristi kao posljedice primjene prava Unije umjetnim stvaranjem uvjeta za dobivanje te koristi(51)?
101. Na temelju pojedinačnih činjenica koje se zasebno promatraju nije nužno dovoljno utvrditi je li temeljni cilj transakcije bilo stjecanje neopravdane koristi(52). Stoga, samo iskorištavanje gospodarskih koristi koje donose transakcije dopuštene prema pravu Unije ne čini zloporabu. Međutim, kada se skupno promatraju, te činjenice mogu upućivati na to da su jedan ili više operatora namjeravali pribaviti pozicioniranom operatoru neopravdanu korist obavljanjem uvoznih djelatnosti koje nisu imale gospodarsko i poslovno opravdanje ni za nove operatore koji su sami obavljali uvoz ni za operatore koji su sudjelovali u transakcijama prije i nakon uvoza.
102. U biti, nadležni nacionalni sud mora proučiti plan, cilj i strukturu transakcija i odnosa između različitih strana kako bi utvrdio bi li se, da nije bilo koristi od plaćanja niže carine, taj čitav niz transakcija uopće dogodio.
103. Stoga, u ovom predmetu na nadležnom je nacionalnom sudu da ispita koji je operator snosio trošak uvoza i koji je imao korist od uvoza i drugih transakcija. To uključuje provjeru značajki sporazuma i transakcija između pozicioniranog operatora (društvo S. I. M. B. A.) i novog operatora koji je djelovao kao posrednik (društvo Rico) te između potonjeg i novih talijanskih operatora koji su uvozili kako bi se utvrdilo je li namjera (nekih) operatora bila omogućiti društvu S. I. M. B. A. uživanje koristi koje su posljedica zabranjenog prijenosa prava na temelju uvoznih dozvola koje su novi talijanski operatori dobili, na inicijativu društva Rico i na temelju sporazuma između društva Rico i društva S. I. M. B. A. Stoga, važno je ispitati je li, kao posljedica transakcija, društvo S. I. M. B. A. povećalo svoj udio carinske kvote po cijeni koja je jednaka cijeni korištenja uvoznih dozvola novih talijanskih operatora (koliko bi iznosila cijena prijenosa). Istodobno, cijene po kojima su novi talijanski operatori kupovali i prodavali banane moraju se usporediti s tržišnim cijenama i troškom uvoza. Tako će cijena plaćena u pogledu svake transakcije pomoći da se utvrdi je li postojao subjektivni element zloporabe prava.
104. Osim toga, nacionalni sud mora utvrditi je li uporaba društva Rico, koje je također bilo novi operator te nositelj uvoznih dozvola, imala za cilj da se izbjegne izravna veza između društva S. I. M. B. A. i novih talijanskih operatora, s obzirom na to da bi uvoz banana od strane novih operatora vjerojatno djelovao sumnjivije, u smislu članka 21. stavka 2., da su banane kupljene izravno od pozicioniranog operatora nego da su kupljene od drugog novog operatora jer nije postojala zabrana prijenosa uvoznih dozvola između novih operatora.
105. Smatram da činjenica da novi talijanski operatori nisu imali u vlasništvu infrastrukturu za skladištenje i prijevoz banana te činjenica da su sporazumi između operatora postojali prije uvoza ne mogu biti odlučujuće pri utvrđivanju postojanja subjektivnog elementa(53). U najboljem slučaju, te činjenice mogu samo poduprijeti zaključak o postojanju subjektivnog elementa na temelju drugih činjenica.
106. Isti je pristup primjenjiv ako je pozicionirani operator koji je sudjelovao u nizu transakcija, kao što su predmetne, iscrpio svoje dozvole za uvoz prema carinskoj kvoti te sam više nije mogao koristiti preferencijalnu carinsku stopu (kao što je bio slučaj u predmetu SICES i drugi). Iako ta činjenica može upućivati na to da je pozicionirani operator možda imao interes nabaviti banane uvezene po preferencijalnoj carinskoj stopi na druge načine, ona nije odlučujuća. Postojanje zloporabe prava je svejedno moguće ako pozicionirani operator nije iscrpio te uvozne dozvole, ali su novi operatori, unatoč tome, uvezli banane po carinskoj stopi koja je još povoljnija. Stoga, primjerice, određena uvozna dozvola možda neće biti korištena zbog kašnjenja u prijevozu ili zato što je potražnja iznenada opala. Ti se čimbenici ne mogu predvidjeti u vrijeme planiranja i provedbe sustava zloporabe.
107. Stoga, zaključujem da su smjernice iz presude u predmetu SICES i drugi i ovdje primjenjive.
Članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 (treće pitanje)
108. Uredba br. 2988/95 primjenjuje se samo na radnje koje dovode u pitanje (ili mogu dovesti u pitanje) proračune Europske unije, uključujući gubitak prihoda(54).
109. Člankom 4. Uredbe br. 2988/95 u biti se definiraju vrste upravnih mjera koje se primjenjuju ako dođe do nepravilnosti. Međutim, njime se također posebno predviđa odbijanje davanja pogodnosti ili njezino oduzimanje u pogledu radnji koje, u biti, imaju za cilj stjecanje pogodnosti koje je protivno ciljevima važećeg prava Unije (objektivni element iz sudske prakse Suda o zloporabi prava) umjetnim stvaranjem uvjeta traženih za stjecanje pogodnosti (subjektivni element iz te sudske prakse). To konkretno pravilo iz članka 4. stavka 3. već je postojalo kada je Sud odredio objektivne i subjektivne elemente testa koji se treba primjenjivati kada se utvrđuje postojanje zloporabe prava.
110. Ako se utvrdi da je došlo do povrede članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98 zbog zloporabe prava, smatram da radnje koje čine takvu zloporabu prava odgovaraju radnjama opisanima u članku 4. stavku 3. Uredbe br. 2988/95. Međutim, te se definicije ne preklapaju u potpunosti. Članak 4. stavak 3. ima uže značenje jer se odnosi na radnje koje dovode ili mogu dovesti u pitanje opći proračun Europske unije ili proračune kojima upravlja. Da bi radnja bila obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 2988/95, mora dovoditi u pitanje financijske interese Europske unije(55). To možda neće uvijek biti slučaj sa svim oblicima zloporabe prava Unije.
111. Prema mojem mišljenju, takve radnje predstavljaju posebnu vrstu nepravilnosti u smislu članka 1. stavka 2. te uredbe. Posljedično, ako drukčije nije navedeno, spominjanje nepravilnosti u Uredbi br. 2988/95 mora se tumačiti tako da uključuje radnje u smislu članka 4. stavka 3.(56)
112. U Uredbi br. 2988/95 pravi se razlika između upravnih kazni i upravnih mjera. Iako je članak 4. dio glave II. („Upravne mjere i kazne“), u članku 4. stavku 4. izričito stoji da se mjere propisane tim člankom ne smatraju kaznama. Posljedica prema članku 4. stavku 3. za osobu koja počini nepravilnost jest ili nemogućnost dobivanja pogodnosti koje dovodi u pitanje proračun Unije ili, ako je već stečena, njezino oduzimanje. Obveza vraćanja pogodnosti, u takvim okolnostima, nije kazna. Ona jednostavno proizlazi iz činjenice da je dobivena pogodnost bila plaćanje za koje nije bilo osnove jer su uvjeti potrebni za stjecanje pogodnosti prema pravilima Unije bili umjetno stvoreni(57). U kontekstu izvoznih subvencija Sud je zaključio da uvoznik koji se umjetno stavi u poziciju prema kojoj ima pravo na izvozne subvencije mora platiti davanja za dotične proizvode ne dovodeći u pitanje, gdje je to primjenjivo, upravne, građanske ili kaznene sankcije prema nacionalnom pravu(58). Isti je stav zauzeo i u drugim kontekstima(59). Smatram da te mjere u biti imaju za cilj povrat određenih davanja koja su trebala biti, ali nisu, plaćena u proračun Unije ili koja su nepravilno plaćena iz tog proračuna. U članku 4. stavku 3. predviđene su posebne mjere koje se trebaju poduzeti u slučaju posebnog oblika nepravilnosti koji je tamo definiran.
113. Postojanje nepravilnosti ovisi o tome je li došlo do povrede još neke odredbe prava Unije osim Uredbe br. 2988/95 i o tome dovodi li u pitanje proračun Unije. Sud je napravio određenu usporedbu zaključivši da se upravne mjere kojima se ispravlja takva nepravilnost u smislu članka 4. moraju temeljiti i na drugom (sektorskom) zakonodavstvu te se ne mogu temeljiti samo na Uredbi br. 2988/95(60). Čini se da je takvom odlukom primijenio članak 2. stavak 2., koji se odnosi na upravne kazne, na upravne mjere iz članka 4. Osim toga, ako Unija kao zakonodavac nije usvojila takva pravila, Sud je zaključio da države članice također mogu zadržavati ili usvajati odredbe u tom području i u odnosu na te operatore u mjeri u kojoj takve odredbe budu potrebne u borbi protiv prijevara i pod uvjetom da poštuju opća načela prava Unije, opća pravila iz Uredbe br. 2988/95 i postojeća sektorska pravila Unije koja se odnose na druge operatore(61).
114. Istodobno, ako se utvrdi postojanje zloporabe, čini se da je Sud općenito prihvatio (i u slučajevima gdje se oslanjao na članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95) da je potrebno ponovno uspostaviti situaciju koja bi postojala da nije bilo transakcija koje su činile tu zloporabu(62).
115. Nije mi u potpunosti jasno kako se sudska praksa Suda u pogledu potrebe za zasebnom pravnom osnovom za upravne mjere (ako je to tumačenje ispravno(63)) može pomiriti s člankom 4. stavkom 4. i tekstom članka 2. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, koji predviđa taj prethodni uvjet za upravne kazne te time odražava opće načelo „nulla poena sina lege“. Ja bih bila smatrala da kazna nije isto što i vraćanje pogodnosti koja je zloporabom ili na drugi način nezakonito stečena te za što, stoga, ne moraju vrijediti potpuno isti uvjeti. Međutim, čini se da ovdje nije potrebno dublje razmatrati to pitanje.
116. U svakom slučaju, u okolnostima kao što su predmetne, gdje je utvrđeno da je članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 povrijeđen zbog zloporabe prava, smatram da pozicionirani operator stječe neopravdanu pogodnost koja dovodi u pitanje proračun Unije u smislu Uredbe br. 2988/95 ako su carinska davanja na temelju preferencijalne carinske stope po kojoj su banane uvezene bila niža od carinskih davanja koja bi taj operator platio da je sam uvozio dotične banane. Ako nakon carinjenja carinski dug i dalje postoji, neplaćena davanja mogu se naplatiti na temelju Carinskog zakonika Zajednice (te, gdje je to primjenjivo, na drugim temeljima iz nacionalnog prava). To se treba učiniti u skladu s općim pravilima iz Uredbe br. 2988/95.
Zaključak
117. S obzirom na sva navedena zapažanja, smatram da Sud treba na zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Corte Suprema di Cassazione (Italija) odgovoriti na sljedeći način:
–        Članak 7. točka (a) i članak 8. stavak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednice trebaju se tumačiti na način da zahtijevaju da operatori djeluju za vlastiti račun i kako bi se registrirali i kako bi se nastavili smatrati „novim operatorima“. Djelovanje „za vlastiti račun“ treba se tumačiti tako da znači da su takvi operatori morali djelovati za vlastite potrebe te na vlastiti poslovni rizik.
–        Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 načelno nije zabranjivao ni prodaju banana u trećim zemljama ni njihovu povratnu prodaju nakon uvoza, čak i ako je do tih transakcija došlo na temelju već postojećeg sporazuma između pravilno registriranih pozicioniranih i novih operatora. Međutim, takve su transakcije činile zloporabu prava ako su bile umjetno stvorene s temeljnim ciljem ostvarenja koristi od preferencijalne carinske stope. Proces provjere postojanja zloporabe prava zahtijeva od nacionalnog suda da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovinske transakcije koje su izvršene prije i nakon dotičnog uvoza. Osobito, nadležni nacionalni sud mora proučiti plan i strukturu transakcija te odnose između različitih strana kako bi utvrdio bi li, da nije postojala pogodnost plaćanja niže carine, uopće došlo do čitavog niza tih transakcija.
–        Ako se utvrdi da je došlo do povrede članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98 zbog zloporabe prava, radnje koje predstavljaju takvu zloporabu odgovaraju radnjama opisanima u članku 4. stavku 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica. Ako se utvrdi postojanje zloporabe prava u okolnostima kao što su predmetne, pozicionirani operator stječe neopravdanu pogodnost koja dovodi u pitanje proračun Unije u smislu Uredbe br. 2988/95 ako su carinska davanja na temelju preferencijalne carinske stope po kojoj su banane uvezene bila niža od carinskih davanja koja bi taj operator platio da je sam uvozio dotične banane. Ako nakon carinjenja carinski dug i dalje postoji, neplaćena davanja mogu se naplatiti na temelju Carinskog zakonika Zajednice (te, gdje je to primjenjivo, na drugim temeljima iz nacionalnog prava). To se treba učiniti u skladu s općim pravilima iz Uredbe br. 2988/95.
1 – Izvorni jezik: engleski
2 – Uredba Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednice (SL L 293, str. 32.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 756/1999 od 12. travnja 1999. (SL 1999., L 98, str. 10.) i Uredbom Komisije (EZ) br. 1632/2000 od 25. srpnja 2000. (SL 2000., L 187, str. 27.). Sada je na snazi drukčiji normativni režim, ali predmetno činjenično stanje datira iz 1999.‑2000. te se, stoga, primjenjuje Uredba br. 2362/98, kako je izmijenjena.
3 – Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.)
4 – Vidjeti točku 18. u nastavku.
5 – Vidjeti točku 17. u nastavku.
6 – Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta banana (SL 1993., L 47, str. 1.). U vrijeme nastanka činjeničnog stanja, u primjeni je u biti bila verzija kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1637/98 od 20. srpnja 1998. (SL 1998., L 210, str. 28.). Izmjena izvršena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. (SL 1999., L 160, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.), koja je stupila na snagu prije završetka relevantnog razdoblja, nije utjecala na odredbe koje su relevantne u ovom predmetu.
7 – Vidjeti Uredbu Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena.
8 – Vidjeti točku 6. u nastavku.
9 – Vidjeti Uredbu Komisije (EZ) br. 2261/98 od 26. listopada 1998. o izmjeni Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 (SL 1998., L 292, str. 1.).
10 – Članak 1. prvi stavak Uredbe br. 2362/98
11 – U članku 5. uređen je registracijski postupak te su navedeni dokumenti potrebni za podnošenje zahtjeva.
12 – Prema uvodnoj izjavi 4., „stvarni se uvoz treba odrediti na temelju dokumenata kojima su se banane stavile u slobodan promet, odnosno uvoznih dozvola i odgovarajućih carinskih dokumenata“.
13 –      Ta poglavlja obuhvaćaju „jestivo povrće i određene korijene i gomolje“ (poglavlje 7.), „jestivo voće i orašaste plodove; kore agruma ili dinja“ (poglavlje 8.) i „kavu, čaj, mate čaj i začine“ (poglavlje 9.).
14 – Također vidjeti uvodnu izjavu 10. u preambuli Uredbe br. 2362/98.
15 – Vidjeti točku 31. u nastavku.
16 – Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice).
17 – Uredba Komisije (EEZ) br. 3719/88 od 16. studenoga 1988. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila primjene sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđenom predujmu za poljoprivredne proizvode (SL 1988., L 331, str. 1.). Ta je uredba nekoliko puta izmijenjena te konačno stavljena izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila primjene sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđenom predujmu za poljoprivredne proizvode (SL 2000 L 152, str. 1.).
18 – Vidjeti osobito točku 46. gore.
19 – Vidjeti, primjerice, presude u predmetima Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 37. i navedenu sudsku praksu i ProRail, C‑332/11, EU:C:2013:87, t. 30. i navedenu sudsku praksu.
20 – Vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 38. i navedenu sudsku praksu.
21 – Usporediti s definicijom pozicioniranih operatora iz članka 3. Također vidjeti trinaestu uvodnu izjavu u preambuli Uredbe br. 404/93. Ako je podnositelj zahtjeva u prošlosti uvozio banane (ne dosežući, međutim, prag za status pozicioniranog operatora), uvjeti iz članka 7. točke (a) su se primjenjivali, ako drukčije nije istaknuto, u potpunosti na takav uvoz i prije i u vrijeme registracije jer su banane obuhvaćene poglavljem 8. KN‑a.
22 – Vidjeti članak 20. Uredbe br. 2362/98.
23 – Vidjeti uvodnu izjavu 14. u preambuli Uredbe br. 2362/98.
24 – Vidjeti, primjerice, uvodne izjave 6. i 7. u preambuli Uredbe br. 2362/98.
25 – Uredba Komisije (EZ) br. 896/2001 od 7. svibnja 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 u pogledu režima za uvoz banana u Zajednicu (SL 2001., L 126, str. 6.), kako je izmijenjena i ispravljena.
26 – Vidjeti gornju bilješku 2.
27 – Presuda u predmetu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02, EU:C:2004:443, t. 84.
28 – Presuda u predmetu Di Lenardo and Dilexport, EU:C:2004:443, t. 87.
29 – Članak 3. Uredbe br. 2362/98
30 – Članak 10. Uredbe br. 2362/98
31 – Vidjeti članak 8. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2362/98. Također vidjeti članak 12. stavak 1. Uredbe br. 2362/98, koji se primjenjivao na registraciju pozicioniranih operatora i novih operatora, a zahtijevao je od njih da budu „zakonito ustanovljeni na temelju nacionalnog zakonodavstva koje uređuje obavljanje odnosnih trgovinskih djelatnosti“.
32 – Posljedica toga jest da su proizvodi u „slobodnom prometu“, što znači da je (i) „udovoljeno svim uvoznim formalnostima te da su u toj državi članici naplaćene sve propisane carine ili davanja s istovrsnim učinkom“ te da (ii) „nije iskorištena povlastica potpunog ili djelomičnog povrata takvih carina ili davanja“ (vidjeti članak 29. UFEU‑a). Sukladno drugom stavku članka 79. Carinskog zakonika Zajednice, „to ima za nužnu posljedicu primjenu mjera trgovinske politike, ispunjavanje drugih propisanih formalnosti u vezi s uvozom robe i plaćanjem zakonom propisanih carina“.
33 – Vidjeti petnaestu uvodnu izjavu u preambuli Uredbe br. 404/93 (moje isticanje).
34 – Vidjeti, primjerice, FAO, „The Changing Role of Multinational Companies in the Global Banana Trade“ (www.fao.org/docrep/019/i3746e/i3746e.pdf) i podatke UNCTAD (www.unctad.info/en/Infocomm/Agricultural_Products/Banana).
35 – Vidjeti uvodnu izjavu 6. u preambuli Uredbe br. 2362/98.
36 – Presuda u predmetu Njemačka/Vijeće, C‑280/93, EU:C:1994:367, t. 86.
37 – Presuda u predmetu SICES i drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145. Vidjeti točku 89. u nastavku.
38 – Uredba Komisije (EZ) br. 341/2007 od 29. ožujka 2007. o otvaranju i predviđanju upravljanja carinskim kvotama te uvođenju sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu za češnjak i druge poljoprivredne proizvode uvezene iz trećih zemalja (SL 2007., L 90, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 25., str. 197.). U članku 6. stavku 4. Uredbe br. 341/2007 stoji da „ […] prava koja proizlaze iz dozvola ‚Aʼ nisu prenosiva“. U pogledu dozvola „A“ više vidjeti u bilješci 41. u nastavku.
39 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 34. i navedena sudska praksa. Također vidjeti moje mišljenje u predmetu Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2006:373, t. 61. i 64.
40 – Vidjeti, osobito, članak 4. stavke 2. i 3. te uredbe.
41 – „Dozvole ‚Aʼ bile su uvozne dozvole za češnjak koji je pušten u slobodan promet prema različitim kvotama predviđenima za pozicionirane i za nove uvoznike češnjaka iz Argentine, Kine i ostalih trećih zemalja.“ Vidjeti članak 5. stavak 2. Uredbe br. 341/2007.
42 – Vidjeti uvodnu izjavu 14. u preambuli Uredbe br. 341/2007.
43 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 31. do 34.
44 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 28.
45 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 35. i 36.
46 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 37. do 39.
47 – Čini mi se da postoji određena nesigurnost u pogledu toga odnosi li se navod Suda (iz engleske verzije njegove presude) „abuse of rights “, u biti, na situaciju koja se preciznije može opisati kao „abuse of law“ – pod uvjetom da to prema pravu Unije predstavlja valjanu razliku. Vidjeti, primjerice, Saydé, A., Abuse of EU Law and Regulation of the Internal Market (Oxford: Hart, 2014.), str. 16.‑43.
48 – Usporediti s presudom u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 30. i navedena sudska praksa.
49 – O svrsi uvoznih dozvola vidjeti gornju t. 30.
50 – Vidjeti gornje točke 66. do 68. i točke 77. do 79.
51 – Vidjeti primjerice presudu u predmetu Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 59.
52 – Presuda u predmetu SICES i drugi, EU:C:2014:145, t. 33. i navedena sudska praksa.
53 – Vidjeti gornje točke 74. do 76.
54 – Članak 1. stavak 2. Uredbe br. 2988/95
55 – Nepravilnosti koje nemaju konkretan, jasno odrediv financijski utjecaj mogu svejedno ozbiljno dovoditi u pitanje financijske interese Europske unije: vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, t. 47. i navedenu sudsku praksu.
56 – Štoviše, u prvotnom se prijedlogu akta koji će kasnije postati Uredba br. 2988/95 pravila razlika, pri određivanju njegova područja primjene, između prijevare, zloporabe i svih drugih oblika neispunjavanja obveze predviđene pravilima o prihodima Zajednice ili odobravanju potpore, poticaja ili bilo koje druge koristi. Skupno su svi opisani kao „nepravilnosti“. U tom prijedlogu u članku 3. stavku 1. zloporaba se definirala kao „radnja [koja] je poduzeta sa svrhom stjecanja neopravdane pogodnosti preko fiktivnih i umjetnih transakcija koje imaju za cilj stvoriti situaciju koja je formalno u skladu s pravom, ali nema nikakvu stvarnu gospodarsku svrhu te je protivna cilju koji se predmetnim instrumentom prava Zajednice nastoji ostvariti“. Vidjeti Prijedlog uredbe Vijeća (EZ, Euratom) o zaštiti financijskih interesa Zajednice, COM(94) 214 final.
57 – Presuda u predmetu Christodoulou i drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 67. i navedena sudska praksa. Sud je to stajalište prvotno zauzeo u predmetu na koji se Uredba br. 2988/95 nije primjenjivala ratione temporis: Emsland‑Stärke, EU:C:2000:695, t. 56.
58 – Vidjeti presudu u predmetu Christodoulou i drugi, EU:C:2013:825, t. 68.
59 – Vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, t. 29. (u vezi s dampingom i postupkom unutarnje proizvodnje).
60 – Vidjeti presudu od 18. prosinca 2014. u predmetu Somvao, C‑599/13, EU:C:2014:2462, t. 37. i navedenu sudsku praksu.
61 – Vidjeti presudu u predmetu SGS Belgium i drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, t. 40. Taj se zaključak temeljio na tome da, sukladno članku 325. stavku 2. UFEU‑a, „radi suzbijanja prijevara koje utječu na financijske interese Unije, države članice poduzimaju iste mjere koje poduzimaju radi suzbijanja prijevara koje su usmjerene protiv njihovih vlastitih nacionalnih interesa“.
62 – Vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Halifax i drugi, C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 98. (koja se ne oslanja na Uredbu br. 2988/95) i presudu u predmetu Pometon, EU:C:2009:349, t. 27. do 30. (koje se oslanjaju na članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 u pogledu posljedica zloporabe prava, ali ne spominju potrebu za zasebnom pravnom osnovom za odnosne upravne mjere).
63 – Alternativno tumačenje te sudske prakse može biti da, ako u zakonodavstvu postoji izričita pravna osnova za povrat koja se primjenjuje na konkretni slučaj, mora se koristiti konkretnija pravna osnova, umjesto opće odredbe iz članka 4. Uredbe br. 2988/95. Međutim, takva zasebna pravna osnova ne mora nužno postojati. Također, mislim da nije samo po sebi razumljivo (unatoč uvodnoj izjavi 5.) da je takva zasebna pravna osnova potrebna za povrat neovlaštene pogodnosti u okolnostima koje inače spadaju u područje primjene Uredbe br. 2988/95.