62023CJ0484
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 26. jūnijā (
*1
)
Apelācija – Konkurence – Koncentrācija – Lēmums, ar kuru koncentrācija atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu – Trešās personas celta prasība – Pieņemamība – LESD 263. panta ceturtā daļa – Locus standi
Lietā C‑484/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 27. jūlijā iesniegusi
Mainova AG
, Frankfurte pie Mainas (Vācija), ko pārstāv C. Schalast, Rechtsanwalt,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējie lietas dalībnieki:
Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Meessen un I. Zaloguin, pārstāvji, kuriem palīdz F. C. Haus un J. Mädler, Rechtsanwälte,
atbildētāja pirmajā instancē,
Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
E.ON SE
, Esene (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja C. Barth, C. Grave, D.‑J. dos Santos Goncalves un R. Seifert, Rechtsanwälte, vēlāk – C. Barth, A. Fuchs, C. Grave un D.‑J. dos Santos Goncalves, Rechtsanwälte,
RWE AG
, Esene, ko sākotnēji pārstāvēja U. Scholz, J. Siegmund un J. Ziebarth, Rechtsanwälte, vēlāk – U. Scholz, J. Siegmund un M. von Armansperg, Rechtsanwälte,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias], J. Regans [E. Regan], J. Pasers [J. Passer] (referents) un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Mainova AG lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 17. maija spriedumu Mainova/Komisija (T‑320/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:264), ar ko minētā tiesa kā nepieņemamu noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atcelt Komisijas 2019. gada 26. februāra Lēmumu C(2019) 1711 final, ar kuru koncentrāciju atzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līgumu (lieta M.8871 – RWE/E.ON Assets) (OV 2020, C 111, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2
Tiesvedības priekšvēsture ir aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–14. punktā un var tikt rezumēta šādi.
Koncentrācijas konteksts
3
RWE AG ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura paredzētās koncentrācijas paziņošanas brīdī bija iesaistīta visā enerģijas piegādes ķēdē, tostarp enerģijas ražošanā, vairumtirdzniecībā, pārvadē, izplatīšanā, mazumtirdzniecībā, kā arī energopakalpojumu sniegšanā patērētājiem. RWE un tās meitasuzņēmumi, tostarp innogy SE, darbojas vairākās dalībvalstīs.
4
E.ON SE ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura paredzētās koncentrācijas paziņošanas brīdī darbojās visā elektroenerģijas piegādes ķēdē – elektroenerģijas ražošanā, vairumtirdzniecībā, izplatīšanā un mazumtirdzniecībā. E.ON pieder un tā izmanto elektroenerģijas ražošanas aktīvus vairākās dalībvalstīs.
5
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir reģionāls enerģijas piegādes un ražošanas uzņēmums Vācijā.
6
Šajā lietā aplūkotā koncentrācija iekļaujas kompleksā aktīvu apmaiņā starp RWE un E.ON, ko šie abi attiecīgie uzņēmumi paziņoja 2018. gada 11. un 12. martā (turpmāk tekstā – “kopējais darījums”). Tādējādi ar pirmo koncentrācijas darījumu, proti, šajā lietā aplūkoto koncentrāciju, RWE vēlas iegūt ekskluzīvu kontroli vai kopēju kontroli pār noteiktiem E.ON ražošanas aktīviem. Otrais koncentrācijas darījums ietver to, ka E.ON iegūst ekskluzīvu kontroli pār [elektroenerģijas] izplatīšanas darbībām un mazumtirdzniecību, kā arī pār noteiktiem RWE kontrolētā innogy ražošanas aktīviem. Savukārt trešais koncentrācijas darījums paredz, ka RWE iegādājas 16,67 % E.ON daļu.
7
2018. gada 22. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzēja nosūtīja Eiropas Komisijai vēstuli, kurā norādīja, ka vēlas piedalīties ar pirmo un otro koncentrācijas darījumu saistītajā procedūrā un tāpēc saņemt ar tiem saistītos dokumentus.
8
2018. gada 28. septembrī notika sanāksme, kurā piedalījās apelācijas sūdzības iesniedzēja un Komisija.
9
Otrais koncentrācijas darījums (turpmāk tekstā – “darījums M.8870”) Komisijai tika paziņots 2019. gada 31. janvārī. Komisija pieņēma 2019. gada 17. septembra Lēmumu C(2019) 6530 final, ar kuru koncentrāciju atzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līgumu (lieta M.8870 – E.ON/Innogy) (OV 2020, C 379, 16. lpp.).
10
Trešais koncentrācijas darījums tika paziņots Bundeskartellamt (Federālais karteļu birojs, Vācija), kas ar 2019. gada 26. februāra lēmumu to atļāva (lieta B8‑28/19).
Administratīvā procedūra
11
2019. gada 22. janvārī Komisija atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās Regula) (OV 2004, L 24, 1. lpp.) 4. pantam saņēma paziņojumu par ierosinātu koncentrāciju, ar kuru RWE vēlējās iegūt minētās regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ekskluzīvu kontroli vai kopēju kontroli pār noteiktiem E.ON ražošanas aktīviem.
12
2019. gada 31. janvārī Komisija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja iepriekšēju paziņojumu par šo koncentrāciju (lieta M.8871 – RWE/E.ON
Assets) (OV 2019, C 38, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “darījums M.8871”) saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 4. panta 3. punktu.
13
Pārbaudot darījumu M.8871, Komisija veica tirgus izpētes aptauju un tādēļ vairākiem uzņēmumiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējai, nosūtīja anketu, uz kuru tā atbildēja 2019. gada 4. februārī.
14
Ar 2019. gada 28. janvāra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza uzklausīšanas amatpersonai atzīt tai ieinteresētas trešās personas statusu, lai to uzklausītu procedūrā, kas attiecas uz koncentrāciju M.8871. Ar 2019. gada 7. februāra vēstuli uzklausīšanas amatpersona šo lūgumu apmierināja.
Strīdīgais lēmums
15
2019. gada 26. februārī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 57. pantā paredzētās pārbaudes stadijā darījums M.8871 tika atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
16
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 27. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot atcelt strīdīgo lēmumu.
17
Prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja sešus atcelšanas pamatus: pirmais attiecās uz tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, otrais – uz tās tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu, trešais – uz kopējā darījuma analīzes kļūdainu sadalīšanu, ceturtais – uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā, piektais – uz pienākuma ievērot pienācīgu rūpību neizpildi un sestais – uz pilnvaru nepareizu izmantošanu.
18
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka strīdīgais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju neskar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē un līdz ar to tai nav locus standi.
19
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 25.–46. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības administratīvajā posmā saistībā ar darījumu M.8871 apmēru un nozīmīgumu un būtībā norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas atbilde uz Komisijas veikto tirgus izpēti, kas tika veikta, atbildot uz Komisijas izteikto lūgumu, nevar noteikt šīs dalības “aktīvo” raksturu. Tādējādi pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija noraidījusi noteiktus apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus, kas izvirzīti, lai apstrīdētu šo vērtējumu, tā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav aktīvi piedalījusies administratīvajā posmā saistībā ar darījumu M.8871. Turklāt, ņemot vērā, ka nav īpašu apstākļu saistībā ar to, ka šis darījums ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas stāvokli tirgū, Vispārējā tiesa nosprieda, ka strīdīgais lēmums to neskar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku apelācijas instancē prasījumi
20
Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 27. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza šo apelācijas sūdzību.
21
Tajā pašā dienā apelācijas sūdzības iesniedzēja, kura turklāt 2021. gadā bija cēlusi prasību atcelt Lēmumu C(2019) 6530 final (lieta T‑64/21), kas 2023. gada 27. jūlijā joprojām tika izskatīta Vispārējā tiesā, lūdza apturēt šīs apelācijas sūdzības izskatīšanu līdz Vispārējās tiesas sprieduma pasludināšanai minētajā atcelšanas prasībā.
22
Ar 2023. gada 19. septembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis lietas dalībniekus par šo apturēšanas pieteikumu un par deviņu apelācijas sūdzību – tostarp šīs apelācijas sūdzības – iespējamu apvienošanu lietās C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑466/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P, C‑469/23 P, C‑470/23 P, C‑484/23 P un C‑485/23 P, kas iesniegtas par Vispārējās tiesas spriedumiem lietās T‑312/20, T‑313/20, T‑314/20, T‑315/20, T‑317/20, T‑318/20, T‑319/20, T‑320/20 un T‑321/20, noraidīja minēto apturēšanas pieteikumu un nolēma apvienot tikai apelācijas sūdzības lietās C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P un C‑470/23 P par Vispārējās tiesas spriedumiem, kas pieņemti pēc būtības, izslēdzot pārējās četras apelācijas sūdzības, tostarp šo, par Vispārējās tiesas spriedumiem, ar kuriem prasības atzītas par nepieņemamām.
23
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un strīdīgo lēmumu;
–
pakārtoti – atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
24
Komisijas un citu lietas dalībnieku prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
25
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus, ar kuriem tiek apgalvota LESD 263. panta ceturtās daļas kļūdaina interpretācija (pirmais pamats), tiesiskuma principa un noteikumu pārkāpums (otrais pamats), administratīvo procedūru kļūdainu sadalīšanu (trešais pamats) un kļūdas, kuras pieļautas, ņemot vērā Investor Relationship Agreement (līgums par attiecībām starp ieguldītājiem), kas noslēgts starp RWE un E.ON (ceturtais pamats).
26
Vispirms jāizvērtē pirmā pamata pirmā un trešā daļa, pēc tam – otrais pamats un visbeidzot – pirmā pamata otrā daļa.
Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvota kļūdaina LESD 263. panta ceturtās daļas pirmās un trešās daļas interpretācija
Par pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
27
Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsaucoties vienīgi uz tās dalības līmeni procedūrā un pēc tam uzskatot, ka tās dalība administratīvajā procedūrā bija nenozīmīga un ka tās ieguldījums nevarēja ietekmēt šīs procedūras iznākumu. Šāda vērtējuma kļūdaino raksturu apstiprinot tas, ka, pamatojoties uz Komisijas vērtējumu par faktisko ietekmi uz procedūras iznākumu, tā varot lemt par locus standi. Patiesībā pietiktu ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ieguldījums varētu ietekmēt tikai procedūras iznākumu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, kā pierādīts strīdīgā lēmuma 68. un 69. apsvērumā, ka Komisija ir ņēmusi vērā tās sniegtos apsvērumus, līdz ar to tā esot ietekmējusi procedūras iznākumu. Tātad Vispārējās tiesas nostājai attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas nepietiekamo ieguldījumu neesot nekāda juridiska vai faktiska pamatojuma.
28
Turklāt Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas dalība procedūrā saistībā ar darījumu M.8871 bija jāizvērtē kopā ar tās dalību procedūrā saistībā ar darījumu M.8870.
29
Komisija, kuru atbalsta E.ON un RWE, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
– Tiesas vērtējums
30
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu fiziska vai juridiska persona prasību par lēmumu, kas adresēts citai personai, var celt tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli.
31
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās skar šīm personām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tās atšķir no visām citām personām, un tādēļ tās individuāli izceļ analogi šāda lēmuma adresātam (skat. spriedumu, 2023. gada 14. septembris, Land Rheinland‑Pfalz/Deutsche Lufthansa, C‑466/21 P, EU:C:2023:666, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Gadījumā, ja tiek pieņemts lēmums, ar kuru tiek konstatēta koncentrācijas darījuma saderība ar tirgu, un, runājot par trešās personas uzņēmumu, tas, vai uzņēmums ir individuāli skarts, jānosaka, ņemot vērā saskanīgu pierādījumu kopumu vai faktus, kas var attiekties gan uz šī uzņēmuma dalību administratīvajā procedūrā, gan uz tā stāvokļa tirgū ietekmēšanu. Kā Vispārējā tiesa pareizi norādījusi pārsūdzētā sprieduma 26. punktā, tikai ar vienkāršu piedalīšanos procedūrā nepietiek, lai konstatētu, ka lēmums skar apelācijas sūdzības iesniedzēju individuāli, it īpaši saistībā ar koncentrācijām, kuru rūpīga pārbaude prasa regulāru sazināšanos ar daudziem uzņēmumiem, no tā tomēr izriet, ka aktīva piedalīšanās administratīvajā procedūrā ir faktors, kas regulāri tiek ņemts vērā judikatūrā konkurences jomā, tai skaitā specifiskajā – koncentrāciju kontroles jomā, lai savienojumā ar citiem īpašiem apstākļiem konstatētu, ka prasība ir pieņemama. Turklāt uzņēmuma, kas nav koncentrācijas dalībnieks, pašreizējam un nākotnes stāvoklim tirgū, kuru šī koncentrācija var ietekmēt, jābūt būtiski ietekmētam, lai lēmums, ar kuru konstatēta minētā darījuma saderība ar iekšējo tirgu, šo uzņēmumu varētu skart individuāli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1998. gada 31. marts, Francija u.c./Komisija, C‑68/94 un C‑30/95, EU:C:1998:148, 54.–56. punkts un tajos minētā judikatūra).
33
Attiecībā uz iebildumu par Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas dalība administratīvajā procedūrā esot bijusi pārāk maza, lai to kvalificētu kā aktīvu, šajā vērtējumā nav pieļauta nekāda tiesību kļūda.
34
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 25. un 26. punktā ir pareizi atgādinājusi piemērojamo judikatūru, proti, šī sprieduma 31. un 32. punktā minēto judikatūru.
35
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 29. punktā tā norādīja – un tas netika apstrīdēts –, ka 2018. gada 28. septembra sanāksmē ar Komisiju, kurai bija jāattiecas uz darījumiem M.8870 un M.8871, apelācijas sūdzības iesniedzējas sagatavotajā prezentācijā nebija ietverti nekādi apsvērumi par darījumu M.8871. Turklāt minētajā 29. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šīs sanāksmes protokols arī parāda, ka diskusijas attiecās tikai uz darījumu M.8870.
36
Pēc tam, kad Vispārējā tiesa minētā sprieduma 28.–32. punktā bija aprakstījusi dažādos apelācijas sūdzības iesniedzējas dalības administratīvajā procedūrā veidus, tā, nesniedzot pierādījumus par pretējo, minētā sprieduma 33. punktā atzina, ka attiecībā uz darījumu M.8871 – kas vienīgais tiek aplūkots šajā lietā – apelācijas sūdzības iesniedzējas apsvērumi bija apkopoti tās atbildēs uz Komisijas veikto tirgus izpēti, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas 2018. gada 22. jūnija vēstulē ietvertie apsvērumi bija formulēti vispārīgi un galvenokārt bija vērsti uz to, lai pierādītu tās interesi procedūrā, lai pēc tam tai būtu ļauts ilgāk un precīzāk izklāstīt savu viedokli Komisijai, līdz ar to šie apsvērumi nebija izšķiroši. Visbeidzot tā paša sprieduma 34. un 36. punktā, pamatoti norādījusi, ka atbildi uz tirgus izpētes anketu pašu par sevi nevar uzskatīt par pietiekamu elementu, lai individualizētu uzņēmēju, Vispārējā tiesa no tā secināja, ka šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas atbilde uz tirgus izpēti procedūrā saistībā ar darījumu M.8871 nevarēja noteikt tās dalības šajā procedūrā aktīvo raksturu.
37
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka no strīdīgā lēmuma 68. un 69. apsvēruma izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā tās apsvērumus administratīvās procedūras laikā, jākonstatē, ka šajos apsvērumos Komisija ir atbildējusi uz noteiktu personu – kas ir trešās personas šajā koncentrācijā – bažām, nepierādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir viena no šīm trešām personām.
38
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja veltīgi atsaucas uz 2003. gada 3. aprīļa spriedumu BaByliss/Komisija (T‑114/02, EU:T:2003:100) un 2006. gada 4. jūlija spriedumu easyJet/Komisija (T‑177/04, EU:T:2006:187), lai no tā secinātu, ka tā ir piedalījusies administratīvajā procedūrā vairāk, nekā tas ir prasīts judikatūrā. Jānorāda, ka lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, lietas dalībnieki atšķirībā no tā, kas ir bijis šajā lietā, bija iesnieguši detalizētus apsvērumus par attiecīgo procedūru, atbildējuši uz Komisijas jautājumiem un piedalījušies diskusijās par to.
39
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzēja, atsaucoties uz Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedumu Cofaz u.c./Komisija (169/84, EU:C:1986:42), kā arī uz Vispārējās tiesas 2004. gada 21. oktobra spriedumu Lenzing/Komisija (T‑36/99, EU:T:2004:312), nepamatoti apgalvo, ka, lai konstatētu aktīvas dalības administratīvajā procedūrā esamību, pietiek ar to, ka ieinteresētās personas ieguldījums var tikai ietekmēt šīs procedūras iznākumu. Proti, neatkarīgi no tā, ka dalība var ietekmēt minētās procedūras iznākumu tikai tad, ja ar to tajā tiek sniegta pietiekami atbilstoša un šajā ziņā nozīmīga informācija, kas, kā izriet no šī sprieduma 35. punkta, šajā lietā tā nav bijis, jānorāda – katrā no lietām, kurās pasludināti apelācijas sūdzības iesniedzējas minētie spriedumi, ieinteresētās puses dalība noteica administratīvās procedūras norisi un iznākumu.
40
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru vērtējums par apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību procedūrā, kas attiecas uz darījumu M.8871, esot bijis jāveic kopā ar vērtējumu par tās dalību procedūrā saistībā ar darījumu M.8870, Vispārējā tiesa pamatoti ir ņēmusi vērā tikai to apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību, kas attiecas uz pirmo no šīm procedūrām, kurai vienīgajai ir nozīme, lai pārbaudītu tās locus standi atcelt strīdīgo lēmumu, kas pieņemts pirmās procedūras noslēgumā.
41
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir pienācīgi un padziļināti pārbaudījusi jautājumu par tās dalību administratīvajā procedūrā un nav pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka šī dalība nav uzskatāma par “aktīvu” dalību šī sprieduma 32. punktā minētās judikatūras izpratnē.
42
Šajos apstākļos ir jānoraida pirmā pamata pirmā daļa.
Par trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
43
Pirmā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tās locus standi izrietot jau no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta pārkāpuma. Administratīvo procedūru sadalīšana un Komisijas un Federālā karteļu biroja veiktā kopīgā darījuma dažādo daļu paralēla pārbaude esot izraisījusi attiecīgo uzņēmumu tiesību aizsardzības tiesā samazināšanos.
44
Taču Vispārējā tiesa neesot pievērsusies šim jautājumam un neesot ņēmusi vērā koncentrācijas dalībnieku, kā arī Komisijas būtisko ietekmi uz šo tiesību aizsardzību tiesā. Tieši kopējā darījuma tīšas sadalīšanas dēļ vairākos darījumos, kuri, skatot atsevišķi, acīmredzami nerada šaubas par konkurences tiesībām vai ir maz apšaubāmi, kopējo darījumu būtu bijis iespējams apstiprināt.
45
Komisija, kuru atbalsta E.ON un RWE, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
– Tiesas vērtējums
46
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr šāda interpretācija nevar izraisīt minētajā līgumā tieši paredzēto nosacījumu neievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 44. punkts, un 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 36. punkts).
47
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai izvirzītu, ka Vispārējai tiesai esot bijis jākonstatē locus standi, kļūdaini atsaucas uz apgalvoto Pamattiesību hartas 47. panta pārkāpumu.
48
Turklāt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tad, ja tās dalība procedūrās saistībā ar darījumiem M.8870 un M.8871 būtu tikusi aplūkota kopumā, tā tiktu uzskatīta par pietiekamu, lai tai piešķirtu locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā nav izvirzījusi nevienu elementu, kas varētu pierādīt tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot šajā tiesību normā paredzētos pieņemamības nosacījumus. Ar šo argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja patiesībā vēlas kritizēt nevis konkrētus pārsūdzētā sprieduma punktus, bet gan Komisijas pēc būtības pieņemto lēmumu apstiprināt katru no šiem abiem darījumiem atsevišķi. Līdz ar to šis arguments jānoraida kā nepieņemams.
49
Šajos apstākļos pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots tiesiskuma principa un noteikumu pārkāpums
Par pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
50
Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā apstākli, ka, paļaujoties uz uzklausīšanas amatpersonas 2019. gada 7. februāra vēstuli, kurā tostarp norādīts, ka tai tiks noteikts termiņš rakstveida apsvērumu iesniegšanai, tā 19 dienu laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nav veikusi citus aktīvas dalības pasākumus. Bez šīs vēstules tā būtu turpinājusi iesniegt argumentus, kā jau bija paziņojusi 2019. gada 28. janvāra elektroniskā pasta vēstulē.
51
Protams, Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka, neraugoties uz šo norādi, Komisija nebija noteikusi termiņu rakstveida apsvērumu iesniegšanai par darījumu M.8871. Tomēr Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā šo apstākli un tā vietā esot vērsusi uzmanību uz iespējamo pretrunu apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcībā, norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, no vienas puses, apgalvo, ka ir aktīvi piedalījusies, un, no otras puses, izskaidrojusi, ka tā nav sniegusi papildu argumentu, paļaujoties uz uzklausīšanas amatpersonu. Ar šo viedokli netiekot ņemts vērā tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Tā kā tikai apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesiskā paļāvība uz uzklausīšanas amatpersonu liedza tai piedalīties tādā apjomā, kādu Vispārējā tiesa uzskatīja par pietiekamu, tās locus standi ir jāpieņem tikai šā iemesla dēļ, it īpaši tāpēc, ka uzklausīšanas amatpersona bija piešķīrusi apelācijas sūdzības iesniedzējai ieinteresētās trešās personas statusu un šī statusa piešķiršana tādējādi bija radījusi tiesiskās paļāvības situāciju.
52
Komisija, kuru atbalsta E.ON un RWE, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
– Tiesas vērtējums
53
Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav konstatējusi, ka Komisija ir pārkāpusi tiesisko paļāvību, ko apelācijas sūdzības iesniedzējai esot radījusi uzklausīšanas amatpersonas 2019. gada 7. februāra vēstule, par to, ka tai vēlāk tiks noteikts termiņš apsvērumu iesniegšanai.
54
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka tajā notikušajā tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja bija norādījusi, ka pretēji tam, kas bija paziņots uzklausīšanas amatpersonas 2019. gada 7. februāra lēmumā, Komisija tai nebija noteikusi termiņu rakstveida apsvērumu par darījumu M.8871 iesniegšanai. Minētā sprieduma 42. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja šo argumentu un, tostarp konstatējusi, ka tas pirmo reizi tika izvirzīts tiesas sēdē, noraidīja to kā acīmredzami nepieņemamu.
55
Tomēr Tiesā, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā šajā ziņā nav izvērtējusi tās argumentāciju pēc būtības, tā patiesībā tikai atkārto šīs argumentācijas galvenos aspektus un nepierāda, kādā veidā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka minētā argumentācija, kāda tā tika izvirzīta šajā tiesā, bija acīmredzami nepieņemama.
56
Taču saskaņā ar Tiesas judikatūru apelācijas sūdzībā nevar vienkārši atkārtot pamatus un argumentus, kas jau izvirzīti Vispārējā tiesā, neizvirzot argumentus, lai pierādītu, ka tā pieļāvusi tiesību kļūdu (spriedums, 2009. gada 2. aprīlis, France Télécom/Komisija, C‑202/07 P, EU:C:2009:214, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepieņemama.
Par otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
58
Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka rodas jautājums, vai locus standi nebūtu jāpamato ar objektīviem kritērijiem, kurus var pārbaudīt. Šajā ziņā tā norāda, ka jāizvērtē tiesiskā situācija it īpaši attiecīgajā dalībvalstī, proti, Vācijas Federatīvajā Republikā, kurā Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) 2006. gada 7. novembra nolēmumā esot nospriedusi, ka locus standi pastāv, ja attiecīgā persona atbilst subjektīvajiem nosacījumiem par iestāšanos administratīvajā procedūrā, neatkarīgi no tā, vai tā ir faktiski iesaistīta vai tās pieteikums par iestāšanos lietā ir ticis noraidīts tikai procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ. Šī valsts tiesa esot precizējusi, ka tad, ja kompetentā iestāde izvēlētos uzņēmumu no to uzņēmumu vidus, kuri lūdz atļauju iestāties lietā un kuru intereses ir līdzīgas, un noraidītu citu uzņēmumu pieteikumus, kas arī varētu apgalvot, ka gaidāmais lēmums būtiski ietekmē to ekonomiskās intereses, tiktu īstenota nevienlīdzīga attieksme tiesību aizsardzības tiesā jomā.
59
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šajā gadījumā tas tā neesot. Ja pārsūdzētais spriedums tiktu atstāts spēkā, Komisija, pamatojoties uz tās piešķirtajām dalības iespējām administratīvajā procedūrā, turpmāk attiecīgajām personām varētu atļaut vai atteikt izmantot tiesību aizsardzības līdzekļus.
60
Komisija, kuru atbalsta E.ON un RWE, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
– Tiesas vērtējums
61
Jākonstatē, ka ar šo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai izvirza vispārīgus apsvērumus, kas neattiecas ne uz vienu pārsūdzētā sprieduma punktu. Līdz ar to šī daļa ir nepieņemama, ņemot vērā Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punkta prasības.
62
Otrā pamata otrā daļa un līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kopumā.
Par pirmā pamata otro daļu, ar kuru tiek apgalvota kļūdaina LESD 263. panta ceturtās daļas interpretācija
Lietas dalībnieku argumenti
63
Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka pastāv citi īpaši apstākļi, ne tikai dalība tiesvedībā, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija norādījusi Vispārējā tiesā, līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta tiesību kļūda.
64
Tā precizē, ka viens no šiem īpašajiem apstākļiem esot ietekme uz tās stāvokli tirgū, jo tā esot viena no galvenajām RWE un E.ON konkurentēm tās tirgus segmentā. Turklāt tieši šādas konkurences situācijas un no tās izrietošā stāvokļa tirgū ietekmēšanas dēļ lietā, kurā pasludināts 2006. gada 4. jūlija spriedums easyJet/Komisija (T‑177/04, EU:T:2006:187), Vispārējā tiesa atzina individuāla skāruma esamību. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja esot galvenā enerģijas piegādātāja Frankfurtes reģionā (Vācija) un tā apkārtnē un esot viena no pirmajiem desmit pašvaldības uzņēmumiem Vācijā. Turklāt tās elektroenerģijas ražošanas apjoms esot gandrīz trīs reizes lielāks nekā tā uzņēmuma, kurš cēlis prasību par strīdīgo lēmumu lietā T‑312/20 un attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka tā stāvoklis tirgū ir skarts individuāli. Šie apstākļi pierādot, ka ar to vien, ka tiek ietekmēts apelācijas sūdzības iesniedzējas stāvoklis tirgū, pietiek, lai pierādītu tās individuālo skārumu.
65
Visbeidzot – Tiesa esot atzinusi, ka pastāv apstākļi, kas ļauj konstatēt individualizāciju, it īpaši tad, ja attiecīgā personu grupa attiecīgā lēmuma pieņemšanas dienā bija zināma gan skaita, gan to veidojošo personu ziņā. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja atbilstot šim nosacījumam. Kā tā jau esot norādījusi Vispārējā tiesā, daudzi apstākļi to atšķir no pārējām personām un individualizē tās situāciju līdzīgi kā adresāta situāciju. Viens no šiem apstākļiem esot fakts, ka procedūrā par darījumu M.8871 tai ir atzīts ieinteresētās trešās personas statuss. Taču Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka – cik apelācijas sūdzības iesniedzējai zināms – tikai 18 uzņēmumi šajā ziņā bija ieguvuši šādu statusu.
66
Komisija, kuru atbalsta E.ON un RWE, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
Tiesas vērtējums
67
Ar argumentiem, ko tā izvirza saistībā ar šo daļu, apelācijas sūdzības iesniedzēja patiesībā atsaucas uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz tās locus standi.
68
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai Vispārējās tiesas argumentācijai (spriedums, 2015. gada 11. jūnijs, EMA/Komisija, C‑100/14 P, EU:C:2015:382, 67. punkts un tajā minētā judikatūra), taču Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, neuzliek tai pienākumu izsmeļoši vienu pēc otra izklāstīt lietas dalībnieku izvirzītos argumentus. Lai gan pamatojums tātad var būt netiešs, tam tomēr ir jāļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu pārbaudi apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2020. gada 18. jūnijs, Primart/EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
No Tiesas judikatūras arī izriet, pirmkārt, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas pārbaudes mērķis tostarp ir pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa ir juridiski pietiekami atbildējusi uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem argumentiem, un, otrkārt, ka pamats par to, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, būtībā nozīmē apgalvot pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (spriedums, 2023. gada 14. septembris, Land Rheinland‑Pfalz/Deutsche Lufthansa, C‑466/21 P, EU:C:2023:666, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 26. punktā Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka tāda lēmuma gadījumā, ar ko tiek konstatēta koncentrācijas darījuma saderība ar iekšējo tirgu un kas attiecas uz trešo uzņēmumu, to, vai tas ir individuāli skarts, jānosaka, ņemot vērā gan tā piedalīšanos administratīvajā procedūrā, gan to, vai tā stāvoklis tirgū ir ietekmēts. Minētajā 26. punktā tā piebilda, ka, lai gan tikai ar vienkāršu piedalīšanos procedūrā nepietiek, lai konstatētu, ka lēmums skar apelācijas sūdzības iesniedzēju individuāli, it īpaši saistībā ar koncentrācijām, kuru rūpīga pārbaude prasa regulāru sazināšanos ar daudziem uzņēmumiem, no tā tomēr izriet, ka aktīva piedalīšanās administratīvajā procedūrā ir faktors, kas regulāri tiek ņemts vērā judikatūrā konkurences jomā, tai skaitā specifiskajā koncentrāciju kontroles jomā, lai savienojumā ar citiem īpašiem apstākļiem konstatētu, ka prasība ir pieņemama.
71
Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 27.–44. punktā izvērtēja jautājumu, vai var uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies procedūrā saistībā ar darījumu M.8871, un secināja, ka tā nav aktīvi piedalījusies šajā procedūrā.
72
Visbeidzot minētā sprieduma 45. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav aktīvi piedalījusies minētajā procedūrā, turklāt, ņemot vērā, ka nepastāv īpašs apstāklis saistībā ar tās stāvokļa tirgū ietekmēšanu, jāuzskata, ka strīdīgais lēmums to neskar individuāli.
73
Taču, kā apelācijas sūdzības iesniedzēja izklāsta apelācijas sūdzības pamatojumā, tā prasības pieteikumā bija atsaukusies uz vairākiem apstākļiem, kas attiecas, iespējams, uz būtisku ietekmi uz tās stāvokli tirgū pēc darījuma M.8871 un kas, pēc tās domām, varēja pierādīt, ka strīdīgais lēmums to skar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
74
Jākonstatē – tikai ar konstatējumu, ka nepastāv īpaši apstākļi saistībā ar ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas stāvokli tirgū, Vispārējā tiesa nav sniegusi nevienu pamatojuma elementu, pat ne kodolīgu, kas ļautu, no vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzējai saprast, vai šie argumenti, kurus tā izvirzījusi, lai pamatotu, ka tās stāvoklis tirgū ir būtiski ietekmēts, ir tikuši izvērtēti, un šādā gadījumā – kādu iemeslu dēļ tie ir tikuši uzskatīti par nepiemērotiem, lai pierādītu šādu ietekmi un, no otras puses, Tiesai būtu pietiekama informācija, lai īstenotu savu pārbaudi, kā atgādināts šī sprieduma 68. punktā minētajā judikatūrā.
75
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai noteikts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantā un 53. panta pirmajā daļā.
76
No tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jāapmierina.
77
Tātad pārsūdzētais spriedums jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa minētā sprieduma 45. punktā ir konstatējusi, ka nav īpašu apstākļu saistībā ar ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas stāvokli tirgū, un minētā sprieduma 46. punktā, pamatojoties tostarp uz šo pamatojumu, ir secinājusi, ka apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju neskar individuāli, kālab tās prasība jānoraida kā nepieņemama.
Par prasību Vispārējā tiesā
78
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu šajā lietā, ja lieta ir gatava izspriešanai Tiesā.
79
Tā tas ir šajā gadījumā.
80
Jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 32. punkta, ka, lai novērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas locus standi, ir jābūt būtiski ietekmētam tāda uzņēmuma, kas ir koncentrācijas darījuma dalībnieks, pašreizējam un nākotnes stāvoklim tirgū, kuru šis darījums var ietekmēt, lai lēmums, ar ko konstatēta minētā darījuma saderība ar iekšējo tirgu, šo uzņēmumu varētu skart individuāli. Pēdējā minētajā aspektā vienīgi apstāklis, ka tāds tiesību akts kā apstrīdētais lēmums varēja zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgais uzņēmums zināmā mērā konkurējis ar šā lēmuma adresātu, katrā ziņā nav pietiekams, lai varētu uzskatīt, ka šis tiesību akts minēto uzņēmumu ir skāris individuāli (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 22. novembris, Spānija/Lenzing, C‑525/04 P, EU:C:2007:698, 32. punkts).
81
Tomēr jākonstatē, ka apsvērumi, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi prasībā Vispārējā tiesā, ciktāl tie attiecas uz tās pašas stāvokli tirgū, būtībā sastāv no tā, ka tiek norādīts tās apgrozījums salīdzinājumā ar citu enerģijas ražotāju apgrozījumu Vācijā, tās kā reģionālā elektroenerģijas piegādātāja kvantitatīvā nozīme, tās nodarbināto darbinieku skaits un noteiktas darbības, ko tā veic kā darījumā M.8871 iesaistīto personu konkurente, tomēr nepierādot, kādā veidā šie apstākļi un darbības – vai nu kā konkurenta, vai kā ieguldītāja – to individualizē līdzīgā veidā kā strīdīgā lēmuma adresātus. Šie apstākļi un darbības var būt raksturīgi jebkuram citam enerģijas ražotājam, un tie neļauj apelācijas sūdzības iesniedzēju viennozīmīgi nošķirt no citiem tās konkurentiem tirgū.
82
Tāds pats konstatējums jāizdara, ņemot vērā pārējos apelācijas sūdzības iesniedzējas prasībā izvirzītos argumentus par RWE lomas pastiprināšanu, precizējot, ka minētajos punktos izvirzītajiem apsvērumiem attiecībā uz E.ON savukārt nav nozīmes, jo šajā gadījumā aplūkotais darījums ir darījums M.8871, nevis šī sprieduma 9. punktā minētais darījums M.8870.
83
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka attiecīgais darījums būtiski ietekmē tās stāvokli tirgū. Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 32. punkta, pat aktīva dalība administratīvajā procedūrā saistībā ar koncentrācijas darījumu, kas šajā gadījumā arī nav pierādīta, kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, nevar tikt uzskatīta par pietiekamu, lai pierādītu, ka lēmums, ar kuru šis darījums ir atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu, individuāli skar uzņēmumu LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
84
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka strīdīgais lēmums to skar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Tā kā šajā tiesību normā paredzētie tieša un individuāla skāruma nosacījumi ir kumulatīvi, kā izriet no šī sprieduma 30. punkta, tās atcelšanas prasība jānoraida kā nepieņemama.
85
Šādos apstākļos nav jālemj par apelācijas sūdzības trešo un ceturto pamatu, kuros ietverti argumenti pēc būtības, kas balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, ka prasība pirmajā instancē bija pieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
86
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā pati taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Šī reglamenta 138. panta 3. punktā, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, ir noteikts, ka tad, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
87
Tā kā šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa ir apmierināta un tās prasība atcelt tiesību aktu ir noraidīta, jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
88
Šī reglamenta 140. panta 1. punktā, kas arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, ir noteikts, ka dalībvalstis, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādēļ Vācijas Federatīvā Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 17. maija spriedumu Mainova/Komisija (T‑320/20, EU:T:2023:264).
2)
Mainova AG prasību atcelt Komisijas 2019. gada 26. februāra Lēmumu C(2019) 1711 final, ar kuru koncentrāciju atzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līgumu (lieta M.8871 – RWE/E.ON
Assets), noraidīt kā nepieņemamu.
3)
Mainova AG, E.ON SE, RWE AG un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību sedz pašas.
4)
Vācijas Federatīva Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.