62005CO0177_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑177/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Juzgado de lo Social Único de Algeciras
(Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 30. martā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 20. aprīlī, tiesvedībā
María Cristina Guerrero Pecino
pret
Fondo de Garantía Salarial ( Fogasa ) .
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Šīmans [ K. Schiemann ], tiesneši N. Kolnerika [ N. Colneric ] (referente) un E. Juhāss [ E. Juhász ],
ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punktu piedāvājot par lūgumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu,
uzklausījusi ģenerāladvokātu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 23. lpp.), ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīva 2002/74/EK (OV L 270, 10. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).
2. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Gerero Pesino [ Guerrero Pecino ] kundzi un Fondo de Garantía Salarial
(Algu garantiju fonds, turpmāk tekstā – “ Fogasa ”) par fonda atteikumu atbilstoši subsidiārai atbildībai izmaksāt ieinteresētai personai pabalstu par tās nelikumīgu atlaišanu, kura izmaksa bija paredzēta Gerero Pesino un viņas darba devēja tiesā noslēgtajā izlīguma vienošanās.
Atbilstošais tiesiskais regulējums
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Direktīvas 1. panta 1. punkts nosaka, ka “šī direktīva attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām”.
4. Šīs direktīvas 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks”, “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.
5. Minētās direktīvas 3. panta pirmā daļa paredz:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka tiek apmierināti darbinieku prasījumi attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.”
6. Saskaņā ar Direktīvas 4. pantu dalībvalstīm ir tiesības ierobežot šīs pašas direktīvas 3. pantā minēto garantiju iestāžu maksāšanas pienākumu, nosakot laikposmu, par kuru garantiju iestādei jāapmierina neapmaksātie prasījumi, vai nosakot maksimālās robežas šīs iestādes maksājumiem.
7. Atbilstoši Direktīvas 10. panta a) punktam tā “neietekmē dalībvalstu izvēli [..] veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus”.
Spānijas tiesiskais regulējums
8. 1995. gada 24. marta Karaļa likumdošanas dekrēta 1/1995, ar kuru tiek apstiprināts Likums par nodarbinātības noteikumiem (1995. gada 29. marta BOE  Nr. 75 Estatuto de los Trabajadores, 9654. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izriet no 1997. gada 19. decembra Likuma Nr. 60/1997 (1997. gada 20. decembra BOE Nr. 304, 37453. lpp., turpmāk tekstā – “Nodarbinātības noteikumi”), 33. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1. Algu garantiju fonds, kas ir Darba lietu un sociālā nodrošinājuma ministrijai pakļauta neatkarīga iestāde un kam piešķirts juridiskas personas statuss un rīcībspēja savu mērķu īstenošanai, izmaksā darbiniekiem atalgojuma summu, kas viņiem pienākas uzņēmumu maksātnespējas, maksājumu pārtraukšanas, bankrota vai tiesas uzraudzībā notiekošas sanācijas gadījumā.
Šā punkta iepriekšējā daļā par atalgojumu uzskata summu, kas par tādu atzīta izlīgumā vai tiesas nolēmumā saskaņā ar visām 26. panta 1. punktā paredzētajām definīcijām, kā arī papildu pabalstu saistībā ar “salarios de tramitación” [izmaksājamā alga tiesvedības laikā], par kurām attiecīgā gadījumā lēmumu pieņēmusi kompetenta tiesa, ar noteikumu, ka Fonds nekādā gadījumā kopumā vai pa daļām neizmaksā summu, kas lielāka par to, kura iegūta, reizinot divkāršu dienas minimālo starpprofesiju atalgojumu ar to dienu skaitu, par kurām nav samaksāts atalgojums, nepārsniedzot 120 dienas.
2. Algu garantiju fonds iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos darbiniekiem izmaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā vai administratīvā lēmumā, saistībā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šā likuma 50., 51. pantam un 52. panta c) punktam ne vairāk kā viena gada atalgojuma apmērā ar noteikumu, ka dienas atalgojums, ko izmanto par aprēķinu bāzi, nepārsniedz divkāršu minimālo starpprofesiju atalgojumu.
Lai Algas garantiju fonds varētu izmaksāt pabalstu atlaišanas vai līguma pārtraukšanas gadījumā saskaņā ar šā likuma 50. pantu, tā summu aprēķina, par bāzi ņemot 25 darba dienas par katru nostrādāto gadu, un tā nevar pārsniegt iepriekšējā punktā norādīto maksimālo robežu.”
9. Nodarbinātības noteikumu 56. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“1. Ja atlaišana atzīta par nelikumīgu, darba devējs piecu dienu laikā no sprieduma pasludināšanas, var izvēlēties pieņemt darbinieku atpakaļ darbā, papildus samaksājot “salarios de tramitación”, kas paredzētas šā punkta b) apakšpunktā, vai samaksāt šādas summas, kas jānosaka spriedumā:
a) pabalsts 45 dienu algas apmērā par katru nostrādāto gadu, periodus, kas īsāki par vienu gadu, kompensē, aprēķinot proporcionāli mēnešiem, nepārsniedzot 42 mēnešalgas;
b) summu, kas vienāda ar to atalgojumu summu, kas izmaksājama, sākot no atlaišanas dienas līdz sprieduma pasludināšanai, kurā atzīts, ka atlaišana bijusi nelikumīga, vai līdz brīdim, kad darbinieks atradis jaunu darbu, ja tas noticis pirms sprieduma pasludināšanas un ja darba devējs iesniedz pierādījumus par izmaksātajām summām, lai tās atskaitītu no “salarios de tramitación”.
Darba devējam jāsaglabā darbinieka reģistrācija sociālā nodrošinājuma sistēmā laika posmā, kurā jāmaksā iepriekš b) apakšpunktā minētais atalgojums.”
10. 1995. gada 7. aprīļa Karaļa likumdošanas dekrēta 2/1995, ar kuru tiek apstiprināts Likums par darba strīdu izskatīšanas procedūru (1995. gada 11. aprīļa BOE  Nr. 86, Ley de Procedimiento Laboral, 10695. lpp., turpmāk tekstā – “ LPL ”), 84. pants paredz, ka pēc neveiksmīgas samierināšanas procedūras administratīvajā dienestā, kurā vispirms jāvēršas atbilstoši šī paša dekrēta 63. pantam, obligāti jāuzsāk jauna samierināšanas procedūra kompetentā tiesu iestādē.
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
11. Gerero Pesino – prasītāja pamata lietā – strādāja sabiedrībā Camisas Leica SL
(turpmāk tekstā – “ Camisas Leica ”) no 1990. gada 9. jūlija līdz 2001. gada 27. decembrim, kad viņa tika atlaista no darba šajā sabiedrībā.
12. Tiesvedības laikā iesniedzējtiesā Gerero Pesino un Camisas Leica
2002. gada 13. maijā parakstīja izlīgumu, saskaņā ar kuru šī sabiedrība atzina prasītājas pamata lietā atlaišanas nelikumību un skaidri izvēlējās tai izmaksāt pabalstu atbilstoši piemērojamiem tiesību noteikumiem, proti, izmaksāt tai pabalstu, kas atbilst 45 dienu algai par katru nostrādāto gadu, kā arī “salarios de tramitación”.
13. Pamatojoties uz spriedumu par Camisas Leica pagaidu maksātnespēju, ko pēc šīs sabiedrības lūguma šī tiesa pasludināja 2003. gada 5. martā, Gerero Pesino lūdza Fogasa
viņai izmaksāt pabalstu atbilstošā apmērā un “salarios de tramitación”, ko iepriekšējais darba devējs viņai nebija samaksājis.
14. Fogasa piekrita izmaksāt prasītājai pamata lietā summu EUR 3338,88 apmērā kā “salarios de tramitación”, bet uzskatīja, ka Gerero Pesino nebija tiesību saņemt summu EUR 8622,42 apmērā, ko tā pieprasīja kā atlaišanas pabalstu, to pamatojot ar apstākli, ka tas netika atzīts ar spriedumu vai citu tiesas nolēmumu.
15. Gerero Pesino Fogasa atteikumu izmaksāt minēto atlaišanas pabalstu apstrīdēja Juzgado de lo Social de Algeciras [Alhesirasas Sociālo lietu tiesā].
16. Iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīva 2002/74, kas grozīja Direktīvu 80/987, jau bija spēkā brīdī, kad tiesa atzina Camisas Leica
maksātnespēju.
17. Šī tiesa paskaidro, ka nav apstrīdams tas, ka Spānijas valsts tiesībās – Nodarbinātības noteikumu 33. panta 2. punktā – ir paredzēts, ka Fogasa izmaksā pabalstu sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, bet tikai tāda veida izbeigšanu, kas “noteikta spriedumā vai administratīvā lēmumā par labu darbiniekiem sakarā ar atlaišanu”. Tribunal Supremo [Augstākā tiesa] šo minētā panta noteikumu interpretēja tādā veidā, ka tas neattiecas uz atlaišanas pabalstu saskaņā ar izlīgumu tiesā, kas panākts atbilstoši Nodarbinātības noteikumiem.
18. Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai, neraugoties uz minētā noteikuma formulējumu, pastāv vērā ņemami argumenti, kas saskaņā ar Kopienu tiesībām saderīgu interpretāciju šī noteikuma piemērošanas jomā ļauj pilnībā ietvert atlaišanas pabalstus, kas jāmaksā darbiniekam sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, izpildot izlīgumu.
19. Šajos apstākļos Juzgado de lo Social de Algeciras
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“[..] vai, ņemot vērā vispārējo vienlīdzības un nediskriminācijas principu, atšķirīgā attieksme, ko paredz Nodarbinātības noteikumu 33. panta 2. punkts un šī punkta interpretācija, kuru sniegusi Tribunal Supremo, ir objektīvi pamatota, kā rezultātā atlaišanas pabalstiem, kas darbiniekam jāizmaksā saskaņā ar tiesā panākto izlīgumu, [Direktīva] nav piemērojama;
vai [..] tieši pretēji, ņemot vērā vispārējo vienlīdzības un nediskriminācijas principu, atšķirīgā attieksme, ko paredz Nodarbinātības noteikumu 33. panta 2. punkts un šī punkta interpretācija, kuru sniegusi Tribunal Supremo, nav objektīvi pamatota, kā rezultātā atlaišanas pabalstiem, kas darbiniekam jāizmaksā saskaņā ar tiesā panākto izlīgumu, [Direktīva] ir piemērojama?”
Par prejudiciālo jautājumu
20. Tā kā atbildi uz uzdoto jautājumu var skaidri secināt no Tiesas judikatūras, un it īpaši no tās 2004. gada 16. decembra sprieduma lietā C‑520/03 Olaso Valero
(Krājums, I‑12065. lpp.), Tiesa atbilstoši Reglamenta 104. panta 3. punkta pirmajai daļai var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
21. Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Kopienu tiesības ir pretrunā tam, ka pret atlaišanas pabalstiem, ko izmaksā atbilstoši tiesā panāktam izlīgumam, ir jāattiecas citādāk nekā pret tiem atlaišanas pabalstiem, ko izmaksā darbiniekam saskaņā ar spriedumu vai administratīvu lēmumu.
22. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa lūdz sniegt Direktīvas 2002/74 interpretāciju. Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši šīs direktīvas 3. pantam tā stājās spēkā publicēšanas dienā “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”, proti, 2002. gada 8. oktobrī, un ka atbilstoši tās 2. panta 1. punkta pirmajai daļai līdz 2005. gada 8. oktobrim “dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu [..]”. Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punkta otro daļu dalībvalstis “piemēro pirmajā daļā minētos noteikumus jebkurai darba devēja maksātnespējai, kas iestājusies pēc šādu noteikumu spēkā stāšanās dienas”.
23. Turpmākie apsvērumi attiecas tikai uz gadījumu, kad Direktīva 2002/74 jau ir transponēta valsts tiesībās attiecīgajā datumā, kas iesniedzējtiesai ir jāpārbauda. Ja tas vēl nav izdarīts, tad pamata lieta ir jāizvērtē atbilstoši norādēm iepriekš minētajā spriedumā lietā Olaso Valero .
24. Direktīvas piemērošanas joma ir definēta tās 1. pantā. Ņemot vērā šīs direktīvas 1. panta 1. punktu kopā ar 3. panta 1. punktu, šķiet, ka tā attiecas uz darbinieku prasījumiem, kurus pamato darba līgumi vai darba attiecības, ieskaitot – ja tas ir paredzēts valsts tiesību normās – atlaišanas pabalstus sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu.
25. Tādējādi valsts tiesībās ir jāprecizē tie pabalsti, attiecībā uz kuriem ir piemērojama Direktīva. Tomēr atbilstoši Spānijas tiesībām, kā tās ir interpretējusi Tribunal Supremo, darba devēja maksātnespējas gadījumā Fogasa
ir atbildīga tikai par tiem atlaišanas pabalstiem, ko atzīst ar tiesas spriedumu vai administratīvu lēmumu.
26. Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesībās paredzēto iespēju precizēt to, kādus pabalstus izmaksā garantijas iestāde, var izmantot, ievērojot pamattiesības, tai skaitā vispārējo vienlīdzības un nediskriminācijas principu. Šis princips paredz, ka līdzīgās situācijās nedrīkst piemērot atšķirīgus noteikumus, ja vien atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (iepriekš minētais spriedums lietā Olaso Valero, 34. punkts).
27. Tiesa arī atzina, ka nelikumīgi atlaisti darbinieki atrodas līdzīgā situācijā, ja vien viņiem ir tiesības uz pabalstu gadījumā, kad viņi netiek atjaunoti darbā (iepriekš minētais spriedums lietā Olaso Valero, 35. punkts).
28. Izvērtējot, vai Spānijas tiesību aktos noteiktā atšķirīgā attieksme attiecībā uz šiem darbiniekiem ir objektīvi pamatojama, Tiesa nosprieda, ka 2002. gada 12. decembra sprieduma lietā C‑442/00 Rodríguez Caballero
( Recueil, I‑11915. lpp.) un iepriekš minētā sprieduma lietā Olaso Valero
lietas materiālos nebija tādu dokumentu, ar ko var pamatot atšķirīgu attieksmi pret prasījumiem izmaksāt pabalstus par nelikumīgu atlaišanu, kuri atzīti ar tiesas spriedumu vai administratīvu lēmumu, un prasījumiem izmaksāt samierināšanās procedūras laikā atzītiem pabalstiem par nelikumīgu atlaišanu (iepriekš minētais spriedums lietā Olaso Valero, 36. un 37. punkts).
29. Attiecībā uz šo lietu iesniedzējtiesa būtībā atgādināja Tribunal Supremo
judikatūru, bet neiesniedza nevienu jaunu argumentu, ko Tiesa vēl nebūtu izskatījusi.
30. Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild – ja saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu pabalsts par nelikumīgu atlaišanu, kas atzīta ar tiesas spriedumu vai administratīvu lēmumu, saskaņā ar valsts tiesībām ir jāuzskata par pabalstiem sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, uz kuriem attiecas Direktīvas 3. panta 1. punkts, tad tādi paši pabalsti, ko nosaka tādas tiesas samierināšanas procedūras laikā, kāda ir pamata prāvā, arī ir jāuzskata par pabalstu šīs normas nozīmē. Valsts tiesa nedrīkst piemērot regulējumu, kas pārkāpj vienlīdzības principu, neiekļaujot minētos pabalstus “pabalsta” jēdzienā minētā tiesiskā regulējuma nozīmē.
Par tiesāšanās izdevumiem
31. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) izdod rīkojumu:
Ja saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu pabalsts par nelikumīgu atlaišanu, kas atzīta ar tiesas spriedumu vai administratīvu lēmumu, saskaņā ar valsts tiesībām ir jāuzskata par pabalstiem sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punkts Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK, tad tādi paši pabalsti, ko nosaka tādas tiesas samierināšanas procedūras laikā, kāda ir pamata prāvā, arī ir jāuzskata par pabalstu šīs normas nozīmē. Valsts tiesa nedrīkst piemērot regulējumu, kas pārkāpj vienlīdzības principu, neiekļaujot minētos pabalstus “pabalsta” jēdzienā minētā tiesiskā regulējuma nozīmē.