62022CJ0510
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
21. září 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Články 102 a 106 SFEU – Veřejné podniky – Svoboda podnikání – Svoboda usazování – Podnik, který je zcela ve vlastnictví členského státu a který je držitelem výhradní koncese na využívání přírodní minerální vody po udělení zakázky bez nabídkového řízení – Vnitrostátní právní úprava umožňující neomezené prodloužení platnosti koncese“
Ve věci C‑510/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Nejvyšší kasační soud, Rumunsko) ze dne 14. června 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 28. července 2022, v řízení
Romaqua Group SA
proti
Societatea Națională a Apelor Minerale SA,
Agenția Națională pentru Resurse Minerale,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: L. S. Rossi, předsedkyně senátu, J.-C. Bonichot (zpravodaj) a S. Rodin, soudci,
generální advokát: A. M. Collins,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Romaqua Group SA: L. Retegan a S. Tîrnoveanu, avocats,
–
za rumunskou vládu: M. Chicu a E. Gane, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: L. Armati, M. Mataija a I. Rogalski, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), článků 49, 102, 106 a 119 SFEU, jakož i článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/54/ES ze dne 18. června 2009 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod (Úř. věst. 2009, L 164, s. 45).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Romaqua Group SA na straně jedné a Societatea Națională a Apelor Minerale SA (Národní společnost pro minerální vody, Rumunsko) (dále jen „SNAM“) a Agenția Națională pentru Resurse Minerale (Národní agentura pro minerální zdroje, Rumunsko) (dále jen „ANRM“) na straně druhé ve věci zamítnutí žádosti podané první zmíněnou společností o uspořádání zadávacího řízení na udělení dvou koncesí na využívání minerálních vod.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 3 směrnice 2009/54 stanoví:
„Zřídla přírodních minerálních vod mohou být využívána a voda z těchto zřídel může být plněna do lahví pouze v souladu s přílohou II.“
Rumunské právo
4
Článek 40 odst. 1 Legea nr. 219 privind regimul concesiunilor (zákon č. 219 o režimu koncesí), ze dne 25. listopadu 1998 (Monitorul Oficial al României, č. 459 ze dne 30. listopadu 1998), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení, stanovil:
„Majetek ve veřejném nebo soukromém vlastnictví státu, departementu, města nebo obce, jakož i činnosti a veřejné služby národního nebo místního zájmu jsou přímo na základě koncesní smlouvy zadány obchodním společnostem nebo národním podnikům nebo národním společnostem vzniklým reorganizací samosprávných podniků, které spravovaly tento majetek, činnosti nebo služby. Koncesní smlouva se uzavírá s příslušným orgánem udělujícím koncesi na dobu, která bude stanovena rozhodnutím vlády nebo rady departementu či zastupitelstva města, jež dotyčnou obchodní společnost založily.“
5
Článek 46 Legea minelor nr. 61 (horní zákon č. 61) ze dne 5. března 1998 (Monitorul Oficial al României, část I, č. 113 ze dne 16. března 1998), stanovil:
„1.   Veřejné instituce, národní těžební společnosti a obchodní společnosti budou pokračovat ve své činnosti pouze v lokalitách, které mají ve správě a kde ke dni zveřejnění tohoto zákona provádějí povolené průzkumné, vývojové nebo těžební práce.
2.   Do 90 dnů ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona dokončí veřejné instituce, národní těžební společnosti a obchodní společnosti provádějící hornickou činnost vymezení obvodů pro průzkum, rozvoj a těžbu za účel stanoveným v odstavci 1 a požádají příslušný orgán o jejich správu nebo udělení koncese k jejich využívání podle tohoto zákona.“
6
Horní zákon č. 61 ze dne 5. března 1998 byl zrušen a nahrazen Legea minelor nr. 85 (horní zákon č. 85) ze dne 18. března 2003 (Monitorul Oficial al României, část I, č. 197 ze dne 27. března 2003). Článek 20 odst. 2 posledně zmíněného zákona, ve znění posledních změn a doplňků (dále jen „horní zákon č. 85/2003“), uvádí:
„Licence k využívání se uděluje na dobu nejvýše 20 let s právem prodloužení o další pětiletá období.“
7
Článek 32 odst. 1 Normele pentru aplicarea Legii minelor nr. 85/2003 din 14.10.2003 (prováděcí pravidla k hornímu zákonu č. 85/2003 ze dne 14. října 2003), ve znění schváleném Hotărârea Guvernului nr. 1208/2003 (rozhodnutí vlády č. 1208/2003, Monitorul Oficial al României, část I, č. 772 ze dne 4. listopadu 2003), stanoví:
„Držitel licence k využívání může požádat o prodloužení doby její platnosti v rámci přiděleného obvodu tím, že předloží ANRM doklady uvedené v čl. 20 odst. 1 horního zákona [č. 85/2003].“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
8
V roce 1997 rumunská vláda ustavila SNAM jako nástupkyni Regia Autonomă a Apelor Minerale din România (autonomní úřad pro správu minerálních vod v Rumunsku), který byl zrušen.
9
V roce 1999 tatáž vláda schválila přímý převod z ANRM na SNAM koncese na využívání veškerých zřídel minerální vody využívaných v Rumunsku na období 20 let.
10
Rozsudkem č. 136/2001 ze dne 3. května 2001 Curtea Constituțională (Ústavní soud, Rumunsko) rozhodl, že čl. 40 odst. 1 první věta zákona č. 219 o režimu koncesí je protiústavní v rozsahu, v němž ukládá orgánům místní veřejné správy, aby prostřednictvím koncesní smlouvy přímo svěřily majetek spadající do veřejného sektoru nebo veřejné činnosti a služby místního zájmu jmenovitě určeným právnickým osobám.
11
Dne 19. července 2016 společnost Romaqua Group požádala ANRM, aby okamžitě převedla licence k využívání pro obvody Borsec a Stânceni (Rumunsko) a dále aby po uplynutí doby jejich platnosti stanovené na konec roku 2018 neprodloužila platnost licencí dříve udělených přímo SNAM a uspořádala zadávací řízení na udělení nových licencí.
12
ANRM těmto žádostem odmítla vyhovět, když tvrdila, že převod koncesí může být proveden pouze koncesionářem (SNAM) s předchozím souhlasem zadavatele koncese (ANRM) v souladu s článkem 24 horního zákona č. 85/2003 a zadávací řízení na určení nových koncesionářských společností lze uspořádat pouze tehdy, pokud SNAM nepožádá – jak má možnost každých pět let – o prodloužení stávajících licencí, jelikož zadavatel nemůže takovéto žádosti bránit.
13
SNAM uvedla, že si nepřeje převést práva a povinnosti spojené s jejími licencemi k využívání.
14
Návrhem zapsaným do rejstříku dne 2. listopadu 2016 se společnost Romaqua Group domáhala, aby Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko) určil, že odmítnutí ANRM vyhovět její žádosti bylo neodůvodněné, a nařídil jí, aby po uplynutí platnosti koncesí uspořádala zadávací řízení na udělení těchto koncesí na následující období.
15
Rozsudkem ze dne 11. června 2019 zamítl tento soud žalobu společnosti Romaqua Group.
16
Společnost Romaqua Group podala opravný prostředek k Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Nejvyšší kasační soud, Rumunsko), který je předkládajícím soudem, z důvodu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví časově neomezené faktické zachování výlučného práva uděleného společnosti, jejíž kapitál je plně ve vlastnictví státu, a to postupným prodlužováním ve prospěch příjemce přímého udělení, je neslučitelná s několika ustanoveními unijního práva.
17
Za těchto podmínek se Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační soud, Rumunsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 106 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která zachovává přímé udělení licencí k využívání zřídel minerálních vod společnosti zcela vlastněné státem, a to od počátku, a nikoli za podmínek hospodářské soutěže, prostřednictvím postupného a neomezeného prodlužování výhradních licencí (které má k dispozici státní společnost)?
2)
Musí být článek 16 [Listiny], článek 49 SFEU, článek 119 SFEU a článek 3 směrnice [2009/54] vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je výše uvedená právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která neodůvodněně omezuje svobodu podnikání a svobodu usazování?“
K předběžným otázkám
K první otázce
K přípustnosti
18
Podle rumunské vlády ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jako celku vyplývá, že předkládající soud zamýšlel ve své první otázce odkázat nikoli na čl. 106 odst. 1 SFEU samostatně, který ostatně nemá autonomní působnost, ale na tento článek ve spojení s článkem 102 SFEU, který zakazuje zneužití dominantního postavení na podstatné části vnitřního trhu, pokud může ovlivnit obchod mezi členskými státy. Předkládající soud přitom neposkytl Soudnímu dvoru informace nezbytné k tomu, aby mohl posoudit existenci takového zneužití dominantního postavení v projednávané věci.
19
V tomto ohledu je třeba připomenout, že je pouze na vnitrostátním soudu, který rozhoduje spor a musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby posoudil s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu normy unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 24, a ze dne 7. února 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, bod 31).
20
Z toho vyplývá, že se k otázkám týkajícím se unijního práva váže domněnka relevance. Soudní dvůr smí rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem odmítnout pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijní normy nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 25, a ze dne 7. února 2018, American ExpressC‑304/16, EU:C:2018:66, bod 32).
21
V projednávané věci je pravda, že Soudní dvůr nedisponuje všemi poznatky nezbytnými k posouzení, zda situace SNAM zakládá zneužití dominantního postavení neslučitelné s článkem 102 SFEU.
22
Je však třeba podotknout, že se první předběžná otázka netýká situace SNAM, kterou ostatně Soudní dvůr nemá pravomoc posuzovat v rámci řízení o předběžné otázce. Z odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že se předkládající soud Soudního dvora v podstatě táže, zda musí být čl. 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě použitelné na tento podnik. I když Soudnímu dvoru též při rozhodování o předběžné otázce nepřísluší, aby sám rozhodoval o případné neslučitelnosti vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení s těmito články Smlouvy o FEU, má naproti tomu pravomoc je vykládat.
23
Není přitom nezbytné, aby měl Soudní dvůr za tímto účelem k dispozici úplné informace o konkrétní situaci SNAM.
24
Z toho vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená rumunskou vládou musí být zamítnuta.
K věci samé
25
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která přiznává nositeli výlučného práva na využívání zřídla minerální vody možnost získat bez zajištění soutěže prodloužení platnosti licence k využívání na následující pětileté období.
26
Nejprve je třeba připomenout, že čl. 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU může takové vnitrostátní právní úpravě bránit pouze tehdy, pokud tato právní úprava spadá do působnosti těchto dvou článků.
27
Pokud jde v tomto ohledu o čl. 106 odst. 1 SFEU, toto ustanovení ukládá členským státům povinnost nezavádět ani neponechávat v platnosti žádné opatření odporující pravidlům Smluv, zejména pravidlu stanovenému v článku 102 SFEU, pokud jde o veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva.
28
V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že na opatření státu lze nahlížet tak, že přiznává výlučné nebo zvláštní právo ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU, pokud poskytuje ochranu omezené skupině podniků a může podstatně ovlivňovat schopnost ostatních podniků vykonávat dotčenou hospodářskou činnost na stejném území za v podstatě srovnatelných podmínek (rozsudek ze dne 27. března 2019, Pawlak, C‑545/17, EU:C:2019:260, bod 43 a citovaná judikatura).
29
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci podle informací předkládajícího soudu přiznává vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení určitým podnikům výlučné právo na využívání zřídel minerální vody, která se nacházejí na území Rumunska, je třeba dovodit, že spadá do působnosti čl. 106 odst. 1 SFEU.
30
Zadruhé, pokud jde o článek 102 SFEU, tento článek zakazuje praktiky spočívající ve zneužití dominantního postavení na vnitřním trhu nebo na jeho podstatné části.
31
Podle článku 102 SFEU předpokládá zneužití dominantního postavení současné splnění tří podmínek.
32
Zaprvé musí dotčený podnik zaujímat dominantní postavení na vnitřním trhu nebo jeho podstatné části. V tomto ohledu je třeba připomenout, že se podnik může do takového dominantního postavení dostat tehdy, když mu jsou přiznána zvláštní nebo výlučná práva, která mu umožní určit, zda, a případně za jakých podmínek, mohou jiné podniky vstoupit na relevantní trh a vykonávat na něm své činnosti (rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 38). Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že existence zvláštních nebo výlučných práv nutně neznamená existenci dominantního postavení na relevantním trhu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2007, United Pan-Europe Communications Belgium a další, C‑250/06, EU:C:2007:783, bod 21). V každém případě je pro posouzení existence dominantního postavení nezbytné vymezit relevantní trh, a to jak z hlediska dotyčného výrobku či služby, tak z hlediska zeměpisného (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 31 a citovaná judikatura). Je na předkládajícím soudu, aby provedl takový přezkum na základě skutkových a právních okolností, které má k dispozici.
33
Zadruhé dominantní postavení musí být zneužíváno. Tak je tomu v případě, kdy podnik v dominantním postavení ztěžuje proniknutí stejně výkonných soutěžitelů na dotčený trh, nebo jejich udržení na tomto trhu za použití jiných prostředků, než které jsou používány v hospodářské soutěži na základě výkonnosti. Zejména se musí zdržet využití svého dominantního postavení za účelem rozšíření své činnosti na další trh jiným způsobem, než prostředky, které jsou používány v hospodářské soutěži založené na výkonnosti. Za jiný prostředek než ty, které jsou součástí hospodářské soutěže založené na výkonnosti, musí být považována každá praktika, na jejímž provádění nemá dominantní podnik jiný hospodářský zájem, než je zájem vyloučit své soutěžitele, aby mohl následně zvýšit své ceny a těžit ze svého monopolního postavení (rozsudek ze dne 12. května 2022, Servizio Elettrico Nazionale a další, C‑377/20, EU:C:2022:379, body 76 a 77).
34
Soudní dvůr navíc již rozhodl, že členský stát porušuje zákazy stanovené v čl. 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU, pokud přijme právní nebo správní předpis, který vytváří situaci, v níž je veřejný podnik nebo podnik, kterému udělil zvláštní nebo výlučná práva, pouhým výkonem přednostních práv, která mu byla udělena, veden ke zneužití svého dominantního postavení, nebo pokud tato práva mohou vytvořit situaci, v níž je tento podnik veden k takovému zneužití (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. prosince 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, bod 17, a ze dne 26. října 2017, Balgarska energiyna borsa, C‑347/16, EU:C:2017:816, bod 54). V tomto ohledu není nezbytné, aby ke zneužití skutečně došlo (rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 49, a ze dne 17. července 2014, Komise v. DEI, C‑553/12 P, EU:C:2014:2083, bod 41).
35
Zatřetí zneužití dominantního postavení musí ovlivnit obchod mezi členskými státy. Tato podmínka může být splněna pouze tehdy, je-li na základě souhrnu objektivních skutkových a právních okolností možné předpokládat s dostatečnou pravděpodobností, že chování podniku v dominantním postavení může přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně ovlivnit obchod mezi členskými státy, a to tak, že se lze obávat, že by mohlo být překážkou uskutečňování jednotného trhu mezi členskými státy. Čistě hypotetické účinky, které může mít chování tohoto podniku, toto kritérium nesplňují. Stejně tak dopad na obchod uvnitř Společenství nesmí být zanedbatelný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 39 a citovaná judikatura). Rumunská vláda kromě toho správně uvádí, že k tomu, aby byl s jistotou prokázán takový dopad na obchod mezi členskými státy, je rovněž nezbytné předem určit dotčený trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. prosince 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, body 15 a 20).
36
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která přiznává nositeli výlučného práva k využívání zřídel minerální vody možnost získat bez zajištění soutěže prodloužení platnosti jeho licence k využívání na následující pětiletá období, pokud tato právní úprava vede tohoto nositele k tomu, aby pouhým výkonem přednostních práv, která mu byla přiznána, zneužil svého dominantního postavení na podstatné části vnitřního trhu, nebo pokud tato práva mohou vytvořit situaci, v níž je uvedený nositel veden k takovému zneužití, což musí posoudit předkládající soud na základě skutkových a právních okolností, které má k dispozici.
K druhé otázce
37
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 16 Listiny, články 49 a 119 SFEU, jakož i článek 3 směrnice 2009/54 vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení.
38
Na úvod je třeba připomenout, že podle čl. 94 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora musí žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pod hrozbou nepřípustnosti obsahovat uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení unijního práva, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení.
39
Vnitrostátní soud se zaprvé dovolává článku 49 SFEU, aniž uvádí, jak by mohl být výklad tohoto článku užitečný pro řešení sporu v původním řízení, jak to vyžaduje čl. 94 písm. c) jednacího řádu. Kromě toho se ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti svobody usazování nepoužijí na situaci omezenou ve všech ohledech na jediný členský stát (rozsudek ze dne 20. března 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, bod 42). Spor v původním řízení, který se týká využívání dvou zřídel minerální vody nacházejících se v Rumunsku a jehož stranami jsou dvě rumunské společnosti a příslušný rumunský orgán, přitom podle všeho nevykazuje přeshraniční prvek, který by odůvodňoval jeho spojení se svobodou usazování zaručenou v článku 49 SFEU. Z toho vyplývá, že druhá předběžná otázka je v rozsahu, v němž se týká výkladu článku 49 SFEU, nepřípustná.
40
Zadruhé předkládající soud neposkytuje další vysvětlení k důvodům, které jej vedly k tomu, aby položil Soudnímu dvoru otázky týkající se výkladu článku 119 SFEU a článku 3 směrnice 2009/54, přičemž tato směrnice ostatně nestanoví žádné pravidlo týkající se vydávání licencí ze strany vnitrostátních orgánů k využívání zřídel minerálních vod v členských státech. Druhá předběžná otázka tedy v rozsahu, v němž odkazuje na tyto články, také nesplňuje požadavky stanovené v čl. 94 písm. c) jednacího řádu, a musí být tedy rovněž odmítnuta jako nepřípustná.
41
V poslední řadě zatřetí není k uplatnění článku 16 Listiny, který zaručuje svobodu podnikání, rovněž připojeno žádné vysvětlení. Tato druhá otázka je tudíž nepřípustná i v rozsahu, v němž se týká výkladu výše uvedeného článku.
42
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že druhá předběžná otázka je nepřípustná.
K nákladům řízení
43
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 106 odst. 1 SFEU ve spojení s článkem 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která přiznává nositeli výlučného práva k využívání zřídel minerální vody možnost získat bez zajištění soutěže prodloužení platnosti jeho licence k využívání na následující pětiletá období, pokud tato právní úprava vede tohoto nositele k tomu, aby pouhým výkonem přednostních práv, která mu byla přiznána, zneužil svého dominantního postavení na podstatné části vnitřního trhu, nebo pokud tato práva mohou vytvořit situaci, v níž je uvedený nositel veden k takovému zneužití, což musí posoudit předkládající soud na základě skutkových a právních okolností, které má k dispozici.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: rumunština.