62013CC0017_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin intermediul prezentei trimiteri preliminare, Consiglio di Stato solicită Curții să stabilească semnificația și domeniul de aplicare ale noțiunii „cabotaj maritim” în sensul Regulamentului nr. 3577/92(2) în scopul eventualei aplicări a acestuia în împrejurările cauzei. Comisia a manifestat totuși îndoieli prealabile referitor la competența Curții de a se pronunța cu privire la întrebarea formulată, care, indiferent de faptul că însăși Comisia a propus în cele din urmă ca îndoiala să fie înlăturată, trebuie să facă obiectul unei analize. În ceea ce privește fondul cauzei, considerăm că nu este îndoielnic faptul că noțiunea „cabotaj maritim” se aplică în împrejurările prezentei cauze.
I – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
1. Regulamentul nr. 3577/92
2. Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 3577/92 prevede la alineatul (1):
„Începând cu 1 ianuarie 1993, libertatea de a presta servicii în domeniul transportului maritim în interiorul unui stat membru (cabotaj maritim) se aplică armatorilor comunitari care operează nave înmatriculate într‑un stat membru și arborează pavilionul acelui stat membru, sub rezerva îndeplinirii de către aceste nave a tuturor condițiilor pentru practicarea cabotajului în acel stat membru, inclusiv navele înmatriculate în registrul Euros, de îndată ce acest registru va fi aprobat de Consiliu.”
3. Potrivit articolului 2 din același Regulament nr. 3577/92, „[î]n sensul [acestuia]:
1. «servicii de transport maritim în interiorul unui stat membru (cabotaj maritim)» înseamnă servicii furnizate în mod normal contra unei remunerații și cuprind în special:
(a) cabotaj continental: transportul pasagerilor sau mărfurilor pe mare între două porturi situate în partea continentală sau pe teritoriul principal al unuia și aceluiași stat membru fără escală în insule;
(b) servicii de aprovizionare off‑shore: transportul pasagerilor sau mărfurilor pe mare între orice port dintr‑un stat membru și instalații sau structuri situate pe platoul continental al acestui stat membru;
(c) cabotaj insular: transportul pasagerilor sau mărfurilor pe mare între:
– porturi situate în partea continentală și pe una sau mai multe insule ale unuia și aceluiași stat membru;
– porturi situate pe insule ale unuia și aceluiași stat membru;
[…]”
4. În temeiul articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92:
„Prin derogare, următoarele servicii de transport maritim efectuate în Marea Mediterană și de‑a lungul coastelor Spaniei, Portugaliei și Franței sunt exceptate temporar de la aplicarea prezentului regulament:
– serviciile de croazieră, până la 1 ianuarie 1995;
[…]”
2. Acordul dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană(3)
5. În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Acordul dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană, „[f]ără a aduce atingere altor acorduri specifice încheiate între părțile contractante care se referă în special la prestarea de servicii (inclusiv Acordul privind achizițiile publice, în măsura în care reglementează prestarea de servicii), persoanele care prestează servicii, inclusiv societățile, în conformitate cu dispozițiile din anexa I, au dreptul de a presta un serviciu pe teritoriul celeilalte părți contractante pe o perioadă care să nu depășească 90 de zile de muncă efectivă în decursul unui an calendaristic.”
6. Articolul 17 din anexa I la Acordul dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană prevede următoarele:
„În ceea ce privește prestarea de servicii, următoarele sunt interzise în temeiul articolului 5 din prezentul acord:
(a) orice restricție cu privire la prestarea de servicii transfrontaliere pe teritoriul unei părți contractante care nu depășește 90 de zile de muncă efectivă într‑un an calendaristic.
(b) orice restricție cu privire la dreptul de intrare și de ședere în cazurile reglementate de articolul 5 alineatul (2) din prezentul acord:
(i) persoanele care prestează servicii și care sunt resortisanți ai statelor membre ale Comunității Europene sau ai Elveției și care sunt stabilite pe teritoriul unei părți contractante, alta decât cea a persoanei care beneficiază de servicii;
(ii) 	lucrătorii salariați, indiferent de cetățenia lor, ai unui prestator de servicii integrați pe piața obișnuită a forței de muncă dintr‑o parte contractantă și care sunt detașați în vederea prestării unui serviciu pe teritoriul unei alte părți contractante, fără a aduce atingere articolului 1.”
7. Articolul 18 din anexa I la acordul menționat prevede următoarele:
„Dispozițiile articolului 17 din prezenta anexă se aplică societăților constituite în conformitate cu legislația unui stat membru al Comunității Europene sau a Elveției și care își au sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității pe teritoriul unei părți contractante.”
8. În temeiul articolului 19 din aceeași anexă:
„O persoană care prestează servicii și care are dreptul sau care a fost autorizată să presteze un serviciu poate, în vederea executării prestației, să își desfășoare temporar activitatea în țara în care prestează serviciul, în aceleași condiții cu cele care sunt impuse de această țară propriilor resortisanți, în conformitate cu dispozițiile prezentei anexe și ale anexelor II și III.”
B – Dreptul național
9. Articolul 224 din Codul de navigație (Codice della navigazione)(4) prevede următoarele:
„1. Serviciul de cabotaj între porturile republicii este rezervat, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992, armatorilor comunitari care folosesc nave înmatriculate într‑un stat membru al Uniunii Europene și care arborează pavilionul aceluiaşi stat membru, cu condiția ca aceste nave să îndeplinească toate cerințele necesare pentru efectuarea cabotajului în acest stat membru.
2. Dispoziţiile de la alineatul 1 se aplică navelor care efectuează serviciul maritim al porturilor, al radelor și al plajelor.”
II – Situația de fapt
10. Întrebarea preliminară privește un litigiu între Alpina River Cruises GmbH și Nicko Tours GmbH, societatea armatoare elvețiană și, respectiv, societatea germană utilizatoare a navei „Bellissima” care arborează pavilion elvețian, pe de o parte, și autoritățile italiene, pe de altă parte, cu privire la refuzul acestora din urmă de a permite trecerea prin marea teritorială italiană a unei nave de croazieră operate de societățile menționate.
11. Alpina River Cruises și Nicko Tours au organizat o croazieră de șapte zile, care, pornind din Veneția, traversa laguna Veneției până la Chioggia, apoi urca pe fluviul Pad și revenea la Veneția urmând același traseu. Acest parcurs presupunea traversarea unei zone maritime situate între porturile Chioggia și Porto Levante, întrucât nava „Bellissima” nu poate traversa canalul Bandolo, care face legătura între fluviul Pad și Chioggia.
12. Autoritățile italiene au refuzat permisiunea de a opera pe tronsonul dintre Chioggia și Porto Levante, pentru motivul că articolul 224 din Codul de navigație – care face trimitere la Regulamentul nr. 3577/92 – rezervă cabotajul maritim navelor care arborează pavilionul unui stat membru.
13. Acțiunea în contencios administrativ formulată de Alpina River Cruises și Nicko Tours a fost respinsă de Tribunal Administrativo din regiunea Veneto. Fiind formulat apel la Consiglio di Stato, acesta adresează prezenta întrebare preliminară.
III – Întrebarea preliminară
14. Conținutul întrebării preliminare formulate este următorul:
„Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992 trebuie să fie interpretat în sensul că se aplică activității de croazieră realizate între porturile unui stat membru fără îmbarcarea și debarcarea în aceste porturi a unor pasageri diferiți, întrucât această activitate începe și se termină cu îmbarcarea și debarcarea acelorași pasageri în același port al statului membru?”
15. Consiglio di Stato consideră că punerea în aplicare a Regulamentului nr. 3577/92 – și, împreună cu aceasta, consecința că o traversare precum cea intenționată de Alpina River Cruises și Nicko Tours este rezervată armatorilor comunitari – depinde după cum noțiunea „cabotaj maritim” sau „servicii de transport maritim ” de la articolul 2 din regulament include croazierele care încep și se termină cu îmbarcarea și cu debarcarea acelorași pasageri în același port al unui stat membru, deși tranzitează alte porturi ale respectivului stat membru.
IV – Procedura în fața Curții
16. Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 14 ianuarie 2013.
17. Au prezentat observații scrise părțile din procedura principală, guvernul Republicii Italiene și Comisia.
18. Părțile au fost invitate să se pronunțe în scris cu privire la aspectul dacă articolul 5 din Acordul dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană privind libera circulație a persoanelor coroborat cu articolele 18 și 19 din anexa I la acordul menționat ar putea avea ca efect aplicarea condițiilor prevăzute de Regulamentul nr. 3577/92 pentru serviciile de transport maritim în interiorul statelor membre efectuate prin intermediul unor nave care arborează pavilionul unui stat membru deopotrivă pentru serviciile de transport maritim în interiorul statelor membre care nu depășesc 90 de zile într‑un an calendaristic și sunt efectuate prin intermediul unor nave care arborează pavilion elvețian.
19. Guvernul italian a fost în special invitat să își exprime în scris poziția cu privire la aspectul dacă consideră că navele care arborează pavilion elvețian sunt autorizate, potrivit legislației sau practicii administrative a Republicii Italiene, să efectueze servicii de croazieră în apele interioare ale republicii și dacă consideră că Acordul dintre Uniunea Europeană și Elveția este relevant în această privință. În cazul unui răspuns afirmativ, autoritățile italiene au fost invitate să explice de ce căpitănia portului Chioggia a putut să suspende aplicarea în prezenta cauză a deciziei Ministerio della Marina Mercantile din 1 iunie 1957, citată în decizia de trimitere.
20. În ședință, care a avut loc la 24 octombrie 2013, au compărut Alpina River Cruises și Comisia. Nu a fost însă și cazul guvernului italian, care nu a răspuns la întrebările adresate de Curte pe care le‑am expus la punctele 18 și 19.
V – Argumente
21. Alpina River Cruises și Nicko Tours consideră că întrebarea ar trebui să fie reformulată pentru a permite să se examineze de asemenea dacă intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 3577/92 un serviciu de croazieră efectuat în apele interioare cu singura excepție a unei navigări maritime cu o durată de aproximativ o oră. Potrivit acestora, dacă Regulamentul nr. 3577/92 se aplică numai în privința cabotajului „maritim”, adică „pe mare”, un serviciu efectuat aproape în totalitate în apele interioare nu ar intra, în mod evident, în domeniul de aplicare al acestuia și nu ar trebui, așadar, să fie interzis potrivit articolului 224 din Codul de navigație. Serviciul solicitat trebuie, prin urmare, în opinia acestora, să fie autorizat în temeiul unei decizii din 1 iunie 1957 a Ministerio della Marina Mercantile, prin care s‑a stabilit o normă prin care se autorizează tranzitul maritim între porturile din Chioggia și Porto Levante pentru navele care efectuează un serviciu realizat în principal în apele interioare.
22. Pe de altă parte, ambele societăți subliniază faptul că prezenta cauză este diferită de cea soluționată prin Hotărârea din 9 martie 2006, Comisia/Spania(5), întrucât caracteristicile geologice ale lagunei Veneția nu sunt comparabile cu cele ale unui estuar precum Vigo. În cele din urmă, acestea susțin că serviciul în litigiu nu corespunde termenului „cabotaj”, care, în opinia lor, implică un transport de marfă sau de pasageri între două puncte diferite, în timp ce, în prezenta cauză, nu este vorba despre un serviciu cu plecare și cu sosire în același port.
23. Guvernul italian a susținut că un serviciu de croazieră precum cel examinat constituie un „serviciu de transport maritim în interiorul unui stat membru” și, prin urmare, reprezintă un „cabotaj maritim” în sensul Regulamentului nr. 3577/92, indicând faptul că, având în vedere obiectivul de liberalizare urmărit de acest regulament, trebuie să se evite o interpretare restrictivă a noțiunilor sale.
24. Comisia arată, cu titlu preliminar, că Regulamentul nr. 3577/92 nu ar fi aplicabil în prezenta cauză din moment ce nu se referă la nave care arborează pavilionul unor țări terțe precum Confederația Elvețiană.
25. Comisia consideră însă că este necesar să se răspundă Consiglio di Stato în sensul că norma prevăzută la articolul 224 din Codul de navigație pare să se aplice numai în privința serviciilor cuprinse în noțiunea „cabotaj maritim”, la care face trimitere Regulamentul nr. 3577/92. Astfel, trimiterea din articolul menționat la acest regulament ar presupune faptul că Curtea este competentă să soluționeze cererea de decizie preliminară.
26. În ceea ce privește fondul, Comisia invocă articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92, din care ar rezulta fără echivoc faptul că serviciile de croazieră sunt cuprinse în noțiunea „cabotaj maritim”. Având în vedere includerea croazierelor în domeniul de aplicare al regulamentului, Comisia consideră că ar trebui să se evite orice interpretare care ar conduce la excluderea unui număr mare de croaziere. În consecință, nu ar trebui să se urmeze abordarea propusă de Alpina River Cruises și Nicko Tours, care nu este susținută nici de modul de redactare a Regulamentului nr. 3577/92, nici de obiectivele sale.
27. La întrebarea formulată de Curte în legătură cu articolul 5 din Acordul dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană, Alpina River Cruises și Nicko Tours, pe de o parte, și Comisia, pe de altă parte, sunt de acord cu răspunsul în sensul că acest acord nu conține nicio referire specifică la serviciile de cabotaj maritim și nici nu precizează modul în care trebuie să fie aplicate condițiile prevăzute în acest scop de Regulamentul nr. 3577/92. Cu toate acestea, având în vedere că acordul se aplică în privința furnizării de servicii în general și nu exclude în mod expres serviciile de cabotaj maritim, este necesar să se considere că acestea sunt reglementate de acord.
28. În opinia Alpina River Cruises și a Nicko Tours, ar rezulta din coroborarea articolului 5 din acord cu articolele 18 și 19 din anexa I la acesta că societățile armatoare elvețiene (și anume cele constituite în conformitate cu dreptul elvețian și cu sediul pe teritoriul elvețian) sunt autorizate să furnizeze temporar – pentru o perioadă de maximum 90 de zile în decursul unui an – servicii de cabotaj maritim într‑un stat membru în cazul în care îndeplinesc aceleași condiții cu cele impuse de respectivul stat membru propriilor armatori. Comisia, la rândul său, consideră că printre aceste condiții figurează cea potrivit căreia serviciul este efectuat cu nave înregistrate în Italia și care arborează pavilion italian.
VI – Apreciere
A – Cu privire la semnificația și la oportunitatea reformulării întrebării adresate
29. Ar putea părea, într‑o primă abordare, că întrebarea adresată de Consiglio di Stato, luată în sens literal, nu este relevantă. Astfel, fie că serviciul de transport care face obiectul litigiului se încadrează în noțiunea „cabotaj maritim”, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92, fie că nu se încadrează în aceasta, este cert că în ambele cazuri aplicabilitatea regulamentului menționat este exclusă: în primul caz, întrucât regulamentul se aplică numai armatorilor comunitari care utilizează nave înmatriculate într‑un stat membru și care navighează sub pavilionul acelui stat membru; în al doilea caz, întrucât Regulamentul nr. 3577/92 nu se aplică traficului fluvial.
30. Cu toate acestea, întrebarea nu este irelevantă și se explică în realitate prin faptul că legislația italiană nu exclude din traficul fluvial armatorii necomunitari. Dacă croaziera în cauză nu ar putea să fie calificată drept „cabotaj maritim” – în sensul Regulamentului nr. 3577/92, cu toate că nu aceasta este problema în prezenta cauză –, aceasta ar trebui, prin urmare, să fie calificată drept trafic fluvial, cu consecințele care decurg de aici în dreptul intern pentru soluționarea litigiului din cauza principală.
31. Pe de altă parte, Alpina River Cruises și Nicko Tours au solicitat reformularea întrebării de către instanța de trimitere, astfel încât să se poată examina de asemenea dacă intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 3577/92 un serviciu de croazieră efectuat în apele interioare cu singura excepție a unei navigări maritime cu o durată de aproximativ o oră.
32. În opinia noastră, este necesar să se reformuleze întrebarea, care ar trebui să se concentreze în plus pe problema indicată de Alpina River Cruises și Nicko Tours.
33. Într‑adevăr, Consiglio di Stato a formulat întrebarea în sensul că aspectul determinant pentru a clarifica noțiunea „cabotaj maritim” sau „servicii de transport maritim” de la articolul 2 din Regulamentul nr. 3577/92 este să se cunoască dacă în aceasta sunt cuprinse croazierele care încep și se termină cu îmbarcarea și debarcarea acelorași pasageri în același port al unui stat membru, deși tranzitează alte porturi ale respectivului statului membru.
34. Cu toate acestea, considerăm că decisiv este în primul rând să se stabilească dacă este vorba sau nu este vorba despre un transport maritim. De fapt, dezbaterea dintre părți s‑a concentrat pe acest aspect, de care depinde, în cele din urmă, soluționarea problemei de fond.
35. Astfel stau lucrurile întrucât împrejurarea că îmbarcarea și debarcarea acelorași pasageri se efectuează sau nu se efectuează în același port al unui stat membru nu este irelevantă din moment ce rezultă în mod evident din articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92 că „serviciile de croazieră” intră în domeniul de aplicare al respectivului regulament și constituie, prin urmare, în orice caz, un serviciu de transport în sensul articolelor 1 și 2 din acesta.
B – Cu privire la admisibilitatea întrebării preliminare
36. Comisia a ridicat îndoieli cu privire la competența Curții de a soluționa prezenta întrebare preliminară. Astfel, aceasta a susținut inițial că Regulamentul nr. 3577/92 nu ar fi în niciun caz direct aplicabil în situația dezbătută în cauza principală, cât timp regulamentul nu se aplică navelor aflate sub pavilion elvețian.
37. Cu toate acestea, Comisia însăși înlătură îndoiala privind admisibilitatea având în vedere că norma aplicabilă în cauză – articolul 224 din Codul de navigație – rezervă serviciul de cabotaj, „în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului”, armatorilor comunitari care folosesc nave înmatriculate într‑un stat membru al Uniunii Europene și care arborează pavilionul aceluiaşi stat membru, cu condiția ca aceste nave să îndeplinească toate cerințele necesare pentru efectuarea cabotajului în acest stat membru.
38. În special, Comisia interpretează dispoziția națională în sensul că, în cazul în care serviciul avut în vedere în împrejurările cauzei nu constituie „cabotaj maritim”, în conformitate cu regulamentul, rezerva pe care respectiva dispoziție o conține nu s‑ar aplica, cu consecința că armatorii unor țări terțe ar fi autorizați să presteze serviciile în cauză.
39. În aceste condiții, potrivit Comisiei, trimiterea cuprinsă în dispoziția națională la Regulamentul nr. 3577/92 ar presupune că Curtea este competentă în materie. Comisia consideră în cele din urmă, invocând o jurisprudență constantă(6), că este vorba despre o ipoteză de drept național care face trimitere la prevederi ale dreptului Uniunii „pentru a stabili normele aplicabile unei situații care, în sine, nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii”(7) .
40. Astfel, după cum recent a reiterat Curtea în Hotărârea din 7 noiembrie 2013(8), „există un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, dispozițiile sau noțiunile preluate din dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă, atunci când o legislație națională se conformează, pentru soluționarea unor situații care nu intră în domeniul de aplicare al unui anumit act al Uniunii, soluțiilor reținute de actul menționat, pentru a asigura un tratament identic situațiilor interne și situațiilor reglementate de dreptul Uniunii, indiferent care ar fi condițiile în care dispozițiile sau noțiunile preluate din dreptul Uniunii urmează să fie aplicate […]”.
41. Întrebarea care se ridică astfel este dacă Comisia are dreptate atunci când propune respingerea excepției de inadmisibilitate pe care ea însăși a ridicat‑o în conformitate cu jurisprudența constantă a Curții. Întrebarea nu are un răspuns clar, însă, dacă am înțeles bine sensul dispoziției naționale, considerăm că Curtea nu trebuie să se declare necompetentă, și aceasta pentru motivele prezentate în continuare.
42. Dispoziția națională în cauză, și anume articolul 224 alineatul 1 din Codul de navigație, este cu siguranță specială din perspectiva care ne interesează. În consecință, este necesar să se înceapă prin a reaminti modul său de redactare:
„Serviciul de cabotaj între porturile Republicii este rezervat, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992, armatorilor comunitari care folosesc nave înmatriculate într‑un stat membru al Uniunii Europene și care arborează pavilionul aceluiaşi stat membru, cu condiția ca aceste nave să îndeplinească toate cerințele necesare pentru efectuarea cabotajului în acest stat membru. ”
43. Potrivit formulării menționate, legislația italiană „rezervă” serviciul de cabotaj exclusiv armatorilor comunitari cu trimitere la dispozițiile Regulamentului nr. 3577/92. Tocmai întinderea termenului „rezervă” ar trebui să furnizeze cheia dispoziției în cauză.
44. Astfel, în mod indirect, legiuitorul italian efectuează simultan o dublă operațiune „de includere” și „de excludere”.
45. În primul rând, cu un efect pur „declarativ”, articolul 224 alineatul 1 din Codul de navigație reiterează ceea ce dispune deja Regulamentul nr. 3577 cu efect direct, și anume faptul că serviciul de cabotaj este deschis în Italia armatorilor comunitari. Este efectul „inclusiv” al dispoziției naționale.
46. În al doilea rând, și acesta este aspectul care ne interesează mai exact, prevederea în cauză are un efect „constitutiv”, în sensul că este vorba despre un efect care nu rezultă din Regulamentul nr. 3577/92, constând în „excluderea” din prestarea de servicii de cabotaj în Italia a celor care au statutul de armatori comunitari, și aceasta chiar în sensul Regulamentului nr. 3577/92.
47. Astfel, prin intermediul acestei operațiuni duble și simultane, legiuitorul italian folosește noțiunea „cabotaj maritim” din Regulamentul nr. 3577/92 nu numai pentru a repeta ceea ce acesta din urmă prevede, ci, de asemenea și în primul rând, pentru un efect de excludere, și anume pentru a închide accesul la serviciile de cabotaj celor care nu au statutul de armatori comunitari, tot în sensul Regulamentului nr. 3577/92.
48. În concluzie, decizia legiuitorului italian de a nu extinde libertatea de prestare a serviciilor dincolo de ceea ce rezultă în mod direct din Regulamentul nr. 3577/92 se manifestă printr‑o trimitere pe care o considerăm directă și necondiționată(9) . Este o trimitere directă întrucât este expresă și neechivocă și este necondiționată întrucât nu este subordonată îndeplinirii niciunui fel de cerințe. Serviciile de cabotaj maritim la care accesul este închis pentru armatorii necomunitari „sunt” aceleași cu cele la care accesul este garantat pentru armatorii comunitari în definiția prevăzută de Regulamentul nr. 3577/92.
49. În respectiva formulare, legea italiană ar răspunde pe deplin ipotezei prevăzute în jurisprudența constantă a Curții care afirmă competența sa pentru a stabili normele aplicabile unei situații care, în sine, nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii(10) . Într‑adevăr, ne‑am afla într‑o situație în care, „o legislație națională se conformează, pentru soluționarea unor situații care nu intră în domeniul de aplicare al unui anumit act al Uniunii, soluțiilor reținute de actul menționat, pentru a asigura un tratament identic situațiilor interne și situațiilor reglementate de dreptul Uniunii [...]”(11) . În prezenta cauză, ar fi vorba despre noțiunea „cabotaj maritim” care trebuie să fie tratată în mod identic atât în situațiile interne, cât și în cele reglementate prin Regulamentul nr. 3577/92.
50. În concluzie, considerăm, întocmai Comisiei, că Curtea este competentă pentru a se pronunța cu privire la prezenta întrebare preliminară.
C – Cu privire la fond
51. Astfel cum am avut ocazia să subliniem, întrebarea care, dincolo de termenii utilizați de instanța de trimitere, trebuie să primească răspuns se referă la aspectul dacă o prestare a unui serviciu de transport maritim efectuat pe un traseu foarte scurt poate fi considerată „cabotaj maritim” în sensul Regulamentului nr. 3577/92.
52. Considerăm că trebuie să se răspundă la această întrebare cu același tip de raționament clar și direct precum cel cu care Curtea a răspuns la întrebarea formulată în cauza Comisia/Spania citată anterior.
53. După cum afirma avocatul general Tizzano la punctul 21 din Concluziile sale prezentate în cauza Comisia/Spania, „fără îndoială, astfel, apele estuarului Vigo sunt ape maritime, lucru care este suficient [ (12) ], având în vedere modul de redactare a dispozițiilor menționate anterior [din Regulamentul nr. 3577/92], pentru a considera transporturile efectuate pe acestea ca transporturi, în mod precis, efectuate «pe mare»”. Curtea a adoptat această linie de raționament la punctele 25 și 26 din Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior.
54. În prezenta cauză, nici faptul că o parte a itinerarului navei „Bellissima” se realizează pe cale maritimă nu este discutat. Desigur, este vorba despre o parte foarte mică în comparație cu tot traseul parcurs de navă, dar, în opinia noastră, suficientă pentru a califica serviciului de transport drept cabotaj maritim, întrucât articolul 2 din Regulamentul nr. 3577/92 nu definește această categorie în raport cu tot traseul sau cu o parte a acestuia și, prin urmare, luând în considerare obiectivul regulamentului, trebuie să se opteze pentru o interpretare care permite calificarea drept cabotaj maritim a oricărui transport în măsura în care traiectoria acestuia include, chiar dacă doar într‑o mică măsură, marea.
55. În conformitate cu termenii folosiți de Curte în Hotărârea Comisia/Spania citată anterior, „[p]entru interpretarea unei dispoziții de drept comunitar, trebuie să fie luat în considerare nu numai cuprinsul acesteia, ci și contextul și obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte”(13) . În cazul Regulamentului nr. 3577/92, obiectivul este „aplicarea liberei prestări a serviciilor pentru cabotajul maritim, în condițiile și sub rezerva excepțiilor pe care acesta le stabilește”(14) . Astfel, o interpretare care ar exclude din noțiunea de cabotaj maritim serviciile de transport care sunt efectuate doar într‑o mică parte pe mare ar implica excluderea de la liberalizarea urmărită de regulament a unei serii de servicii de transport maritim potențial semnificative”(15) .
56. Nu fără un anumit paradox, considerațiile anterioare presupun faptul că serviciul de transport f urnizat de Alpina River Cruises și Nicko Tours este exclus din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 3577/92 și, prin urmare, de la liberalizarea pe care acesta o urmărește. Paradoxul este însă chiar mai mare dacă, acceptând trimiterea preliminară susținută de Alpina River Cruises și Nicko Tours, ar fi excluse de la liberalizare navele înmatriculate în statele membre și care navighează sub pavilionul acestora, în cazul în care acoperă trasee care sunt efectuate doar într‑o mică parte pe mare.
57. Este importantă aici numai stabilirea de către Curte a unei definiții a cabotajului maritim care să permită atingerea în cea mai mare măsură posibilă a obiectivului urmărit prin Regulamentul nr. 3577/92 în raport cu cei care sunt destinatarii naturali, și anume statele membre și, împreună cu acestea, propriii resortisanți. De la sine înțeles este și faptul că liberalizarea serviciilor trebuie urmărită, în ceea ce privește state terțe, prin intermediul unor acorduri specifice, întocmai celui încheiat între Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană, care nu este totuși aplicabil în prezenta cauză.
58. Astfel, niciuna dintre considerațiile de mai sus nu ar putea fi compromisă de impactul potențial în situația din litigiu al Acordului dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la aplicabilitatea Regulamentului nr. 3577/92, impact cu privire la care, la inițiativa Curții, părțile au fost invitate să se pronunțe.
59. În opinia noastră, problema aplicabilității acordului în situația din litigiu este soluționată fără dificultate majoră, deoarece, astfel cum s‑a putut constata în procesul‑verbal de ședință pornind de la răspunsul reprezentantului Alpina River Cruises la o întrebare adresată de Curte, serviciul de transport care face obiectul litigiului se prestează în mod continuu între lunile martie și noiembrie. Acest lucru înseamnă că, în mod evident, este vorba despre un serviciu care depășește cele 90 de zile de muncă efectivă în decursul unui an calendaristic, fapt care este suficient în sine pentru a exclude aplicarea acordului menționat anterior, care interzice doar restricțiile privind prestările de servicii care nu depășesc această limită de timp.
VII – Concluzie
60. În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată după cum urmează:
„Un serviciu de transport precum cel care face obiectul prezentului litigiu constituie un serviciu de transport maritim în interiorul unui stat membru în sensul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92.”
(1) .
(2)
– Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992 de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor membre (cabotaj maritim) (JO L 364, p. 7, Ediție specială, 06/vol. 3, p. 83).
(3)
– Acordul privind libera circulație a persoanelor dintre Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Confederația Elvețiană, pe de altă parte (JO L 114, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 25).
(4)
– Decretul regal nr. 327, din 30 martie 1942, în versiunea respectivului articol modificată prin articolul 7 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 457 din 30 decembrie 1997, validat cu modificări prin intermediul Legii nr. 30 din 27 februarie 1998.
(5)
–	Cauza C‑323/03, Rec., p. I‑2161.
(6)
–	Cu titlu de exemplu, Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (cauzele conexate C‑297/88 și C‑197/89, Rec., p. I‑3763),
Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, Rec., p. I‑4161), Hotărârea din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (C‑217/05, Rec., p. I‑11987).
(7)
– Punctul 18 din observațiile scrise ale Comisiei.
(8)
– Cauza C‑313/12, Romeo, punctul 22 și jurisprudența citată.
(9)
– Astfel, Hotărârea din 21 decembrie 2011, Cicala (C‑482/10, Rep. p. I-14139, punctul 19 și jurisprudența citată).
(10)
– A se vedea în special cauza Dzodzi, citată anterior.
(11)
– Hotărârea Romeo, citată anterior, punctul 22.
(12)
– Sublinierea noastră.
(13)
–	Comisia/Spania, punctul 23, cu citarea Hotărârii din 7 iunie 2005, VEMW și alții (C‑17/03, Rec., p. I‑4983, punctul 41).
(14)
– Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 24, care face trimitere la Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții (C‑205/99, Rec., p.. I‑1271, punctul 19).
(15)
– Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 25.