62007CC0375
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 4 septembrie 2008 (
1
)
Cauza C-375/07
Staatssecretaris van Financiën
împotriva
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV
„Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare — Validitatea unui regulament de clasificare — Interpretarea anexei la Regulamentul (CE) nr. 1196/97 — Articolele 220 și 239 din Codul vamal — Articolele 871 și 905 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 — Foi uscate pe bază de făină de orez, sare și apă — Clasificare tarifară — Recuperare ulterioară a taxelor la import — Procedură de remitere — Eroare detectabilă din partea autorităților vamale — Neglijență evidentă din partea importatorului”
I — Introducere
1.
Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare a Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos) a fost formulată în cadrul unui litigiu între Staatssecretaris van Financiën (secretarul de stat pentru finanțe), pe de o parte, și Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (denumită în continuare „Heuschen & Schrouff”), pe de altă parte, referitor la recuperarea ulterioară a taxelor la import.
2.
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește, pe de o parte, clasificarea tarifară a unei mărfi sub numele „rice paper” (hârtie de orez sau foi de orez, denumită în continuare „hârtie de orez”), precum și validitatea regulamentului Comisiei privind clasificarea tarifară a acestei mărfi.
3.
Pe de altă parte, o a doua cauză privind aceleași importuri de hârtie de orez efectuate de Heuschen & Schrouff și tratamentul tarifar al acestora se află, în același timp și în paralel cu prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, în desfășurare în fața Curții. Heuschen & Schrouff solicită anularea deciziei REM 19/2002 a Comisiei din 17 iunie 2004. Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță pronunțată la  (
2
), referitoare la acest aspect, constituie obiectul unui recurs în cauza C-38/07 P (
3
).
4.
În corelație cu acest litigiu între Heuschen & Schrouff și Comisie, aflat în desfășurare, instanța de trimitere adresează întrebări referitoare la competențele instanțelor naționale în cadrul procedurilor paralele care se desfășoară simultan la nivel național și comunitar și la dispozițiile care, în această situație, garantează aplicarea uniformă a dreptului comunitar.
II — Cadrul juridic
A — Dreptul comunitar
1. Dispozițiile privind clasificarea tarifară
5.
Nomenclatura combinată (denumită în continuare „NC”), introdusă prin anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (
4
), are la bază Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor (denumit în continuare „SA”), elaborat de Consiliul de Cooperare Vamală, în prezent Organizația Mondială a Vămilor, și instituit prin Convenția internațională încheiată la Bruxelles la, aprobată în numele Comunității prin Decizia 87/369/CEE a Consiliului din  (
5
). NC preia pozițiile și subpozițiile de șase cifre din SA, iar cifrele a șaptea și a opta formează subdiviziuni proprii (
6
).
6.
Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2658/87 abilitează Comisia Comunităților Europene, cu sprijinul unui comitet al reprezentanților statelor membre, să adopte normele pentru clasificarea mărfurilor în NC, potrivit procedurii prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2658/87.
7.
Regulile generale pentru interpretarea NC, cuprinse în partea I titlul I secțiunea A din anexa I la Regulamentul nr. 2658/87, prevăd printre altele:
„Clasificarea mărfurilor în Nomenclatura combinată se efectuează în conformitate cu următoarele principii:
1.
Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor se consideră ca având numai o valoare orientativă, clasificarea considerându-se legal determinată în cazul în care este în conformitate cu textul pozițiilor și notelor de secțiuni sau de capitole și, în cazul în care nu sunt contrare termenilor utilizați în respectivele poziții și note, în conformitate cu următoarele reguli:
[…]
3.
Atunci când mărfurile ar putea fi clasificate la două sau mai multe poziții […], clasificarea se face după cum urmează:
(a)
Poziția cea mai specifică trebuie să aibă prioritate față de pozițiile cu un conținut mai general.
[…]” [traducere neoficială]
8.
Partea II secțiunea IV capitolul 19 din anexa I la Regulamentul nr. 2658/87 cuprinde pozițiile din NC pentru „preparate pe bază de cereale, de făină, de amidon, de fecule sau de lapte; produse de patiserie” [traducere neoficială].
9.
Poziția 1901 din NC cuprinde „[e]xtracte de malț; preparate alimentare din făină, crupe, griș, amidon, fecule sau extracte de malț, care nu conțin cacao sau care conțin cacao într-o proporție de sub […]; preparate alimentare din produsele de la pozițiile 0401-0404 […]” [traducere neoficială] (
7
), printre care subpoziția 19019099 din NC, care desemnează mărfuri sub denumirea „Altele”.
10.
Poziția 1905 din NC privește „[p]roduse de brutărie, de patiserie și biscuiți, chiar cu adaos de cacao; ostii, cașete goale de tipul celor utilizate pentru medicamente, vafe cu capac, paste uscate din făină, din amidon sau din fecule în foi și produse similare: […]” [traducere neoficială] și conține, la subpoziția 190590 din NC „Altele”, noua subpoziție 19059020 din NC „Ostii, cașete goale pentru uz farmaceutic, vafe cu capac, pastă uscată din făină, din amidon sau din fecule în foi și produse similare”. [traducere neoficială]
11.
Potrivit punctului 1 din anexa la Regulamentul nr. 1196/97 al Comisiei din 27 iunie 1997 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura combinată (
8
) (acest regulament are drept temei articolul 9, menționat anterior, din Regulamentul nr. 2658/87), produsele care corespund descrierii următoare trebuie să fie clasificate la subpoziția 19059020 din NC:
„Preparat alimentar, pe bază de făină de orez, sare și apă, sub formă de foi sau rondele de diferite dimensiuni, uscate, translucide.
Aceste foi sau rondele, după înmuierea în apă pentru a le face flexibile, sunt în general utilizate pentru a înveli produsele denumite «rulouri de primăvară» și produsele similare.”
12.
În această privință, punctul 1 din anexa la Regulamentul nr. 1196/97 cuprinde următoarea explicație:
„Clasificarea este conformă cu regulile generale 1 și 6 de interpretare a Nomenclaturii combinate, precum și cu textul codurilor NC 1905, 190590 și 19059020.”
2. Dispozițiile privind neînscrierea în evidența contabilă și/sau remiterea/rambursarea din motive de echitate, precum și cele privind competențele procedurale ale autorităților naționale și ale organismelor comunitare
13.
Articolul 220 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
9
) (denumit în continuare „Codul vamal”) conține dispoziții referitoare la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a valorii datoriei vamale în cazurile în care valoarea taxelor rezultate dintr-o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei legal datorate.
14.
În această privință, articolul 220 alineatul (2) din Codul vamal prevede, printre altele, următoarele:
„[…] înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
[…]
(b)
valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună-credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală;
[…]”
15.
În ceea ce privește eventuala remitere a taxelor la import sau la export în situații speciale, la articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal se prevede:
„Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în situații […] care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. […]”
16.
Procedura administrativă referitoare la deciziile luate în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) și al articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal este reglementată în capitolul privind „Recuperarea valorii datoriei vamale” din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993, care stabilește anumite dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (
10
), modificat în mai multe rânduri. În a treia întrebare preliminară (
11
), instanța de trimitere face referire la Regulamentul nr. 2454/93 în versiunea modificată (
12
) prin Regulamentul nr. 1677/98 al Comisiei din  (
13
); acest regulament a adus modificări în ceea ce privește repartizarea competențelor între autoritățile vamale naționale și Comisie referitoare la procedurile administrative în discuție. O revizuire profundă a dispozițiilor privind repartizarea competențelor între autoritățile vamale și Comisie a avut loc ulterior, cu începere de la, prin modificările aduse Regulamentului nr. 2454/93 de Regulamentul (CE) nr. 1335/2003 al Comisiei din  (
14
). Întrucât atât versiunile anterioare, cât și cele ulterioare modificării din 2003 ale reglementării ar putea avea o importanță în cauză, în funcție de autorul deciziei și de momentul adoptării acesteia, ambele vor fi examinate în cele ce urmează.
17.
Referitor la deciziile luate în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, procedura administrativă este reglementată la articolul 869 și la articolul 876 litera (a) din Regulamentul nr. 2454/93, în timp ce, în ceea ce privește deciziile luate în temeiul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, procedura este reglementată la articolele 899, 905 și următoarele din Regulamentul nr. 2454/93.
18.
Atât în ceea ce privește cadrul legal în vigoare până la 31 iulie 2003, cât și cadrul legal de după  (
15
), pentru deciziile luate în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal și al articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, regula este aceea că autoritățile vamale naționale decid întotdeauna ele însele în cazul în care consideră că nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute de aceste dispoziții. (
16
)
19.
În măsura în care autoritățile vamale naționale doresc să adopte decizii favorabile pentru debitorul datoriei vamale, regulile speciale de repartizare a competențelor între autoritățile vamale naționale și Comisie se aplică atât în procedura administrativă în ceea ce privește deciziile pronunțate în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, cât și în procedura administrativă în ceea ce privește deciziile pronunțate în temeiul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal. Versiunea Regulamentului nr. 2454/93 la care instanța de trimitere face referire în a treia întrebare preliminară, respectiv cadrul legislativ anterior datei de 31 iulie 2003, se caracteriza prin aceea că prevedea o sumă limită de 50000 de euro, dincolo de care cauza trebuia trimisă Comisiei în vederea luării unei decizii atunci când se preconiza o decizie favorabilă. Sub acest prag valoric existau posibilități de trimitere, spre exemplu, în caz de dubiu. În schimb, în temeiul cadrului legislativ în vigoare de la, se aplică un prag valoric de 500000 de euro și se observă, de altfel, un transfer semnificativ al practicilor decizionale către autoritățile vamale naționale (
17
). Transmiterea cauzei către Comisie nu mai intră în discuție decât pentru un număr redus de cazuri.
20.
Articolul 869 din Regulamentul nr. 2454/93, la care face referire instanța de trimitere, în versiunea aplicabilă până la 31 iulie 2003, prevede:
„Autoritățile vamale decid de la sine să nu înscrie [ulterior] în conturi drepturile nepercepute:
[…]
(b)
în cazurile în care autoritățile vamale consideră că sunt îndeplinite toate condițiile prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din cod, cu condiția ca suma necolectată de la operatorul interesat cu privire la una sau mai multe operațiuni de import sau export, dar ca urmare a unei singure erori, să fie mai mică de 50000 [de euro];
[…]”
21.
Articolul 871 primul paragraf Regulamentul nr. 2454/93, de asemenea menționat, în versiunea aplicabilă până la 31 iulie 2003, prevede:
„Cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 869, în cazul în care autoritățile vamale fie consideră că sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din cod, fie exprimă rezerve față de domeniul precis al criteriilor acelei dispoziții cu referire la un caz particular, autoritățile respective prezintă cazul Comisiei pentru a se lua o decizie conform procedurii prevăzute la articolele 872-876.”
B — Dreptul național
22.
Articolul 8:72 alineatul 4 din Legea generală privind dreptul administrativ (Algemene Wet Bestuursrecht) prevede:
„În cazul în care instanța declară acțiunea ca fiind fondată, aceasta poate obliga organul administrativ să adopte o nouă decizie sau să îndeplinească un nou act care să țină seama de hotărârea acesteia ori se poate pronunța în sensul ca hotărârea acesteia să înlocuiască decizia anulată sau partea din decizie care a fost anulată.”
III — Situația de fapt din procedura principală și întrebările preliminare
23.
Heuschen & Schrouff, un importator de produse și de ingrediente alimentare, importă de mulți ani hârtie de orez din Vietnam.
24.
În anul 1996 și în anii următori, comisionarul în vamă mandatat de Heuschen & Schrouff a declarat hârtia de orez importată la subpoziția 19019099 din NC în vederea punerii sale în liberă circulație. Autoritățile vamale naționale competente au acceptat de fiecare dată declarația vamală, chiar după ce un eșantion luat prin sondaj cu ocazia declarației a fost analizat în ceea ce privește clasificarea sa tarifară (
18
).
25.
Cu ocazia unei declarații de punere în liberă circulație din 14 ianuarie 1998, în urma examinării, autoritatea vamală competentă din Rotterdam a clasificat hârtia de orez, la, la poziția 19059020 din NC. (
19
)
26.
Prin înștiințarea de plată din 22 noiembrie 2000, Heuschen & Schrouff a fost somată să plătească taxe vamale în valoare totală de 645399,50 NLG (292869,52 euro (
20
)) pentru toate importurile de hârtie de orez efectuate în perioada -. Referindu-se la Regulamentul nr. 1196/97, autoritatea vamală a explicat că subpoziția 19019099 din NC, indicată cu ocazia declarațiilor este incorectă și, pentru acest motiv, este necesară o rectificare a înștiințărilor de plată respective.
27.
În urma contestației introduse de Heuschen & Schrouff, somațiile de plată au fost menținute prin Decizia inspectorului din 9 martie 2001, cu excepția unei somații de plată a sumei de 13650,30 NLG (6194,24 euro (
21
)), referitoare la declarația vamală din, care a fost anulată (
22
).
28.
La 29 martie 2001, Heuschen & Schrouff a introdus o acțiune la Tariefcommissie, devenită între timp Camera vamală a Gerechtshof te Amsterdam (denumită în continuare „Gerechtshof te Amsterdam”), împotriva deciziei inspectorului de respingere a contestației.
29.
Ședința de judecată în fața Gerechtshof te Amsterdam a avut loc la 17 decembrie 2002.
30.
În hotărârea pronunțată la 7 decembrie 2004, Gerechtshof te Amsterdam a constatat că, în ceea ce privește caracteristicile hârtiei de orez, produsul în cauză este preparat din făină de orez, apă și sare. Cele trei componente sunt amestecate și frământate pentru a rezulta un aluat care se împarte în bucăți sferice. Aceste bucăți sunt întinse pentru a forma foi rotunde și transparente care sunt apoi uscate. Produsul în sine nu este imediat propriu pentru consum, ci trebuie supus mai întâi unui tratament termic.
31.
Gerechtshof te Amsterdam a considerat că, pentru determinarea tarifului vamal, produsul trebuie clasificat la subpoziția 19059020 din NC. Această instanță a hotărât să nu procedeze la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, în măsura în care Heuschen & Schrouff a fost de bună-credință, iar toate dispozițiile aplicabile declarației vamale au fost respectate. Gerechtshof te Amsterdam a statuat că acțiunea era fondată și a anulat decizia inspectorului, precum și înștiințările de plată.
32.
În paralel cu procedura desfășurată în fața Gerechtshof te Amsterdam, la 13 septembrie 2002 (
23
), Heuschen & Schrouff a sesizat autoritatea vamală națională cu o cerere de remitere a datoriei vamale respective, în conformitate cu articolul 239 alineatul (1) din Codul vamal. Această cerere a fost prezentată Comisiei Comunităților Europene la, care a respins-o printr-o decizie din, pentru motivul că, deși exista o situație specială în sensul articolului 239 din Codul vamal, Heuschen & Schrouff a acționat cu neglijență evidentă.
33.
În momentul pronunțării hotărârii de către Gerechtshof te Amsterdam, la 7 decembrie 2004, o acțiune introdusă la împotriva acestei decizii a Comisiei se afla pe rolul Tribunalului de Primă Instanță. Această acțiune a fost respinsă prin hotărârea din, împotriva căreia a fost introdus un recurs în fața Curții (
24
).
34.
În cadrul procedurii de recurs împotriva hotărârii pronunțate de Gerechtshof te Amsterdam, prin Ordonanța din 13 iulie 2007, Hoge Raad der Nederlanden a adresat Curții întrebările care se solicită a fi examinate:
„1)
Foile precum cele descrise în anexa la Regulamentul 1196/97 pot fi clasificate la poziția 1905 din Nomenclatura combinată atunci când este vorba despre foi produse pe bază de făină de orez, sare și apă care sunt uscate, dar nu sunt supuse niciunui tratament termic?
2)
Având în vedere răspunsul la prima întrebare, regulamentul mai sus menționat este valid?
3)
Articolul 871 din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1677/98 al Comisiei din 29 iulie 1998 […], trebuie interpretat în sensul că, dacă în temeiul articolului 871 alineatul (1), citat anterior, autoritatea vamală a fost obligată să transmită cazul Comisiei înainte de a putea decide să renunțe, în această situație, la o înscriere ulterioară în evidența contabilă, instanța națională, sesizată de către debitor cu o acțiune împotriva deciziei autorității vamale de înscriere ulterioară în evidența contabilă, nu este competentă să anuleze înscrierea ulterioară în evidența contabilă, considerând că sunt îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) privind renunțarea (obligatorie) la înscrierea ulterioară în evidența contabilă, deși Comisia nu susține această concluzie?
4)
Dacă răspunsul la cea de a treia întrebare este acela că faptul de a recunoaște Comisiei o anumită competență de decizie în materie de recuperare ulterioară a taxelor vamale nu implică vreo limitare a competenței instanței naționale care trebuie să se pronunțe asupra unei acțiuni în materie de recuperare ulterioară a taxelor vamale, prevede dreptul comunitar un alt mecanism care să asigure o aplicare uniformă a dreptului comunitar atunci când, într-un caz concret, există diferențe între aprecierile făcute de Comisie și acelea făcute de instanța națională în funcție de criteriile utilizate în cadrul articolului 220 din Codul vamal pentru a stabili dacă o eroare din partea autorității vamale ar fi putut să fie detectată de către un debitor?”
35.
Făcând referire la constatările Gerechtshof te Amsterdam privind caracteristicile hârtiei de orez, instanța de trimitere subliniază, în ceea ce privește primele două întrebări, că există două abordări foarte diferite pentru interpretarea caracteristicii unui produs precum hârtia de orez pentru a fi considerată concludentă pentru clasificarea acestuia la poziția 1901 și la poziția 1905 din NC. Îndoielile cu privire la clasificarea la poziția 1905 din NC își au originea, în special, în Hotărârea Uelzena Milchwerke (
25
). În măsura în care poziția 1905 din NC ar fi incorectă, s-ar ridica problema validității Regulamentului nr. 1196/97.
36.
Instanța de trimitere adresează a treia și a patra întrebare în vederea aplicării uniforme a dreptului comunitar, în mod concret a articolului 220 alineatul (2) și a articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, precum și ținând seama de riscul luării unor decizii divergente, care constă în existența procedurilor paralele în fața Comisiei și a instanțelor comunitare, pe de o parte, și a autorităților vamale și a instanțelor naționale, pe de altă parte.
37.
Potrivit jurisprudenței Curții (
26
), la aprecierea aspectului dacă debitorul datoriei vamale a dat dovadă de o neglijență evidentă în sensul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță, se aplică aceleași criterii care trebuie aplicate în cadrul articolului 220 din Codul vamal pentru a se aprecia dacă a existat o eroare din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată de debitorul datoriei vamale.
38.
În aceste împrejurări, a treia întrebare urmărește să se stabilească în special dacă o instanță a cărei hotărâre poate fi atacată cu apel sau cu recurs și care nu formulează către Curte o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare este îndreptățită să pronunțe o hotărâre care, eludând Comisia, exclude posibilitatea recuperării ulterioare ori dacă această instanță are cel mult dreptul să pronunțe o hotărâre care anulează decizia autorității vamale naționale, intrinsecă deciziei de recuperare ulterioară, de a nu trimite cauza la Comisie.
39.
După terminarea procedurii scrise, la 22 mai 2008 s-a desfășurat o ședință la care au participat Heuschen & Schrouff, Comisia, guvernul olandez, guvernul elen și guvernul italian. Din această ședință nu au rezultat aspecte noi.
IV — Apreciere juridică
A — Clasificarea tarifară a hârtiei de orez
40.
Prima întrebare a instanței de trimitere privește criteriile (
27
) pentru clasificarea tarifară adecvată în NC a hârtiei de orez. În legătură cu pozițiile 1901 și 1905 din NC, problema care se ridică este aceea a caracteristicilor relevante ale produsului pentru clasificarea acestuia. În cuprinsul întrebării adresate, instanța de trimitere subliniază, mai ales în legătură cu poziția 1905 din NC, aspectul lipsei tratamentului termic. A doua întrebare, referitoare la validitatea Regulamentului nr. 1196/97, depinde de răspunsul la prima întrebare.
41.
Înainte de a aborda principiile clasificării cu privire la NC, este necesar ca produsul care urmează a fi clasificat să fie examinat cu mai multă atenție: hârtia de orez asiatică (sau foile de orez) sub formă comestibilă (
28
) este folosită ca ambalaj (comestibil) pentru alimente. După cum a stabilit Gerechtshof te Amsterdam, produsul în discuție este preparat din ingredientele făină de orez, apă și sare. După ce aceste ingrediente au fost amestecate și frământate, se formează bucăți sferice care sunt întinse în foi rotunde și transparente care sunt apoi uscate. Gerechtshof te Amsterdam a arătat, printre altele, că produsul în sine nu este imediat propriu pentru consum, ci trebuie supus mai întâi unui tratament termic. Trebuie adăugat că, înaintea oricărei utilizări, inclusiv a tratamentului termic, foile de hârtie de orez, deosebit de fine, trebuie înmuiate în apă. Împreună cu umplutura acestora, sunt coapte sau prăjite (de exemplu, ca rulouri de primăvară), deși, în funcție de rețetă, pot fi în deopotrivă consumate crude sub formă de mici rulouri umplute.
42.
În temeiul punctului 1 din Regulile generale pentru interpretarea NC (
29
), modul de redactare a pozițiilor și subpozițiilor din NC este determinant pentru clasificare (
30
). Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în interesul garantării securității juridice și al facilitării controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie să aibă în vedere, în general, caracteristicile și proprietățile obiective ale acestora, astfel cum sunt definite de textul poziției din Nomenclatura combinată și de notele de secțiune sau de capitole (
31
).
43.
Suntem de acord cu opinia instanței de trimitere, potrivit căreia nu se poate deduce în mod expres din modul de redactare a poziției 1905 din NC că o caracteristică a produselor este aceea de a fi coapte. Este adevărat că prima grupă de produse este reprezentată de „produse de brutărie, de patiserie și biscuiți, chiar cu adaos de cacao”. O altă grupă de produse pentru care criteriul coacerii nu este deloc menționat este clar separată prin punct și virgulă: „ostii, cașete goale de tipul celor utilizate pentru medicamente, vafe cu capac, paste uscate din făină, din amidon sau din fecule în foi și produse similare”. Această grupă de produse se regăsește expres și este explicit clasificată prin acest text la subpoziția 19059020 din NC. Noțiunea de coacere nu este menționată nicăieri în mod explicit. Trăsăturile comune care apar în mod frecvent la această subpoziție se referă, mai curând, la faptul că produsele au forma unor foi, precum și la starea lor uscată, care se obține prin diferite metode (uscare prin tratament termic sau fără un astfel de tratament).
44.
Acest aspect este confirmat de diferitele variante lingvistice ale dispoziției (
32
). În anumite variante lingvistice, nu însă și în cea olandeză (
33
), se menționează expres produsele „uscate” și chiar „pastele uscate din făină”. (
34
) Aceasta se aplică și produsului care trebuie clasificat în cauză. În anumite versiuni, cum ar fi cea engleză și cea slovenă, se folosește în mod explicit expresia „hârtie de orez” (
35
).
45.
Hotărârea Uelzena Milchweke (
36
) nu se opune concluziei anterioare de clasificare a produsului la subpoziția 19059020 din NC. Într-adevăr, în observațiile din prezenta cauză, Heuschen & Schrouff a subliniat, făcând trimitere la această hotărâre, că problema „coacerii” este o condiție care trebuie să fie îndeplinită în mod necesar în ceea ce privește poziția 1905 din NC. Totuși, un argument contrar îl constituie faptul că hotărârea în cauză se referă numai la prima grupă de produse de la poziția 1905, ale cărei caracteristici și proprietăți sunt descrise ca „produse de brutărie, de patiserie și biscuiți, chiar cu adaos de cacao”. Hotărârea Uelzena Milchwerke privește în mod concret subpoziția 190530 din NC, „biscuiți”. Așadar, din moment ce această hotărâre nu privește grupa de produse „ostii, cașete goale de tipul celor utilizate pentru medicamente, vafe cu capac, paste uscate din făină, din amidon sau din fecule în foi și produse similare”, nu poate contribui la interpretarea solicitată în prezentul context.
46.
O examinare comparativă a descrierii produselor de la poziția 1901 din NC arată de asemenea că modul de redactare a acestora, și în special modul de redactare a subpoziției 19019099 din NC („Altele”), pe care Heuschen & Schrouff o consideră corectă, nu cuprinde niciun indiciu care ar putea constitui o descriere mai clară, în sensul punctului 3 litera (a) din Regulile generale pentru interpretarea NC (
37
).
47.
În opinia noastră, ținând seama de situația clară a clasificării conform modului de redactare a poziției din NC, nu mai este necesar să recurgem la notele explicative ale Organizației Mondiale a Vămilor (
38
), menționate de Heuschen & Schrouff (
39
).
48.
Prin urmare, răspunsul la prima întrebare a instanței de trimitere trebuie să fie afirmativ, astfel cum de altfel au propus deopotrivă guvernul olandez, guvernul elen și guvernul italian, precum și Comisia. În consecință, foile de tipul celor descrise în anexa la Regulamentul nr. 1196/97 trebuie clasificate la poziția 1905 din NC, mai precis la subpoziția 19059020 din NC, dacă sunt foi preparate din făină de orez, sare și apă care au fost uscate, dar care nu au fost supuse niciunui tratament termic.
49.
Întrucât, în lumina celor menționate anterior, clasificarea hârtiei de orez în conformitate cu Regulamentul nr. 1196/97 corespunde modului în care acest produs trebuie clasificat în conformitate cu modul de redactare al NC, nu există nicio îndoială cu privire la validitatea Regulamentului nr. 1196/97.
B — Cu privire la neînscrierea în evidența contabilă, respectiv la remiterea/rambursarea pentru motive de echitate, precum și la competențele procedurale ale autorităților naționale și comunitare
50.
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească ce măsuri trebuie luate pentru a se garanta că articolul 220 alineatul (2) și articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal sunt aplicate uniform atunci când, într-o situație precum cea din speță, se pronunță o instanță a cărei hotărâre poate fi atacată cu apel sau cu recurs.
51.
Pentru a putea răspunde la aceste întrebări, trebuie clarificat mai întâi dacă, în ceea ce privește articolul 220 alineatul (2) și articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, ambele cuprinzând dispoziții aplicabile din motive de echitate, există necesitatea interpretării și aplicării uniforme. Răspunsul la această întrebare ar trebui să fie afirmativ în cazul în care criteriile care trebuie să fie aplicate în fiecare cauză sunt identice în totalitate sau cel puțin în parte.
52.
În acest scop, trebuie menționat mai întâi că, în ceea ce privește locul în care se găsesc cele două dispoziții în cauză, acestea se aplică la momente diferite. Ambele fac parte din Titlul VII din Codul vamal, „Datoria vamală”, însă se regăsesc în capitole diferite din cadrul acestuia. Articolul 220 alineatul (2) face parte din capitolul 3, intitulat „Recuperarea valorii datoriei vamale”. Acest capitol reglementează principiul înscrierii în evidența contabilă, respectiv calcularea și înregistrarea „în evidențele contabile” a valorii taxelor (
40
), precum și problemele de detaliu referitoare la această procedură, cum ar fi, spre exemplu, înscrierea ulterioară în evidența contabilă, prevăzută de articolul 220, respectiv cazurile în care inițial nu s-a procedat la nicio înscriere în evidența contabilă. În acest moment, se ridică problema, în contextul articolului 220 alineatul (2) din Codul vamal, a eventualei neînscrieri în evidența contabilă din motive de echitate. Pe de altă parte, articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal face parte din capitolul 5, intitulat „Rambursarea și remiterea drepturilor”. Momentul acestei acțiuni se situează după înscrierea, respectiv înscrierea ulterioară în evidența contabilă. Articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal cuprinde una dintre posibilitățile de corectare prin rambursare sau remitere a valorilor deja înscrise în cont. Această dispoziție cuprinde o clauză generală de echitate (
41
), destinată să acopere o situație excepțională în care s-ar găsi declarantul față de ceilalți operatori care desfășoară aceeași activitate (
42
). Această clauză generală se aplică în special în situația în care ar fi inechitabil, față de relațiile care există între declarant și administrație, ca declarantul să suporte un prejudiciu pe care nu l-ar fi suferit în cazul în care procedura s-ar fi derulat în mod corect (
43
).
53.
În mod similar articolului 220 alineatul (2) din Codul vamal, articolul 239 alineatul (1) din Codul vamal conferă posibilitatea de a se recurge la motive de echitate. Ambele dispoziții urmăresc același scop (
44
), în special limitarea plății ulterioare a taxelor la import și la export la cazurile în care o asemenea plată este justificată și compatibilă cu un principiu fundamental, precum principiul protecției încrederii legitime (
45
). Acestea sunt așadar considerente care privesc echitatea și, în special, principiul protecției încrederii legitime. Acestea se suprapun în parte (după cum se va arăta în cele ce urmează), însă nu coincid în totalitate (
46
), fapt din care rezultă un domeniu de aplicare mai întins pentru articolul 239 alineatul (1) din Codul vamal în comparație cu articolul 220 alineatul (2) din Codul vamal.
54.
Jurisprudența s-a pronunțat deja cu privire la problema identității anumitor criterii cuprinse în articolul 220 alineatul (2) și în articolul 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal (
47
). În Hotărârile Hewlett Packard France (
48
), Söhl & Söhlke (
49
) și Olanda/Comisia (
50
), Curtea menționează în mod expres că, în privința noțiunii „neglijență evidentă”, în discuție în cauză, în sensul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, trebuie aplicate criteriile reținute în cadrul articolului 220 din Codul vamal pentru a stabili dacă o eroare săvârșită de autoritățile vamale putea fi detectată de un operator economic.
55.
Întrucât criteriile la care s-a făcut referire în prezenta cauză prezintă un grad ridicat de identitate, însă deciziile avute în vedere nu sunt în toate cazurile luate de aceleași autorități, aplicarea uniformă a dreptului comunitar poate fi periclitată în cazurile unor proceduri paralele precum cele în discuție în prezenta cauză.
56.
Pentru asigurarea aplicării uniforme a elementelor comune ale celor două dispoziții în cauză aici și pentru a evita pericolul unor decizii diferite ca urmare a existenței unor proceduri paralele în fața Comisiei și a instanțelor comunitare, pe de o parte, și a autorităților vamale și a instanțelor naționale, pe de altă parte, jurisprudența Curții furnizează deja linii directoare importante. Ca și guvernul elen, vom menționa în acest sens Hotărârile din domeniul dreptului vamal Deutsche Fernsprecher (
51
), Mecanarte (
52
), Faroe Seafood și alții (
53
) și Conseil général de la Vienne (
54
), care, deși nu sunt pronunțate cu privire la situații de proceduri paralele, privesc, fără îndoială, repartizarea competențelor între autoritățile naționale și Comisie în cazul recuperării ulterioare. În temeiul liniilor directoare care se desprind din aceste hotărâri, din Hotărârea Masterfoods (
55
) – care se raporta la dreptul concurenței și privea proceduri paralele în fața instanțelor naționale și a celor comunitare – se pot deduce principii care pot fi transpuse; de altfel, guvernul olandez a atras atenția asupra acestui aspect. În opinia noastră, curentul de jurisprudență citat ajunge la aceeași concluzie.
57.
La punctul 33 din Hotărârea Mecanarte, Curtea, astfel cum a procedat și anterior, în Hotărârea Deutsche Fernsprecher, a subliniat cu claritate că, în ceea ce privește repartizarea competențelor între autoritățile naționale și Comisie cu privire la recuperarea ulterioară a taxelor la import și la export, într-o situație similară celei de față, „uniformitatea dreptului comunitar poate fi asigurată de către Curte prin intermediul procedurii hotărârii preliminare”. În consecință, dacă persoana interesată contestă decizia de recuperare ulterioară în fața instanțelor naționale, trebuie să se garanteze aplicarea uniformă a dreptului comunitar cel puțin prin intermediul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
58.
În situația de fapt din cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Mecanarte, ținând seama de întrebările preliminare din acea cauză, nu a fost necesară examinarea în detaliu a aspectelor de tipul celor asupra cărora există îndoieli în prezenta cauză.
59.
Cu privire la situația care trebuie examinată în cadrul acestei proceduri, pentru care este de asemenea important să se stabilească dacă o instanță care nu este obligată să formuleze o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 234 al treilea paragraf CE și care nu dorește să suspende judecarea cauzei și să aștepte pronunțarea unei hotărâri preliminare poate avea, pe cale de excepție, obligația de a formula o astfel de cerere (
56
), Hotărârea Masterfoods reprezintă o continuare a abordării indicate în Hotărârile citate anterior Deutsche Fernsprecher, Mecanarte, Faroe Seafood și alții, precum și Conseil général de la Vienne.
60.
Situația de fapt din cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Masterfoods (
57
) privea, de asemenea, proceduri paralele în fața instanțelor naționale și a instanțelor comunitare, chiar dacă erau analizate din perspectiva articolelor 85 și 86 din Tratatul CE (devenite articolele 81 CE și 82 CE). O diferență suplimentară față de situația de față se întemeiază pe faptul că decizia din cadrul procedurii în desfășurare în fața instanțelor naționale depindea de validitatea deciziei Comisiei, în timp ce problema în discuție în prezenta cauză constă în identitatea criteriilor de evaluare.
61.
La punctul 51 din Hotărârea Masterfoods, Curtea a susținut, făcând trimitere la punctul 47 din Hotărârea Delimitis (
58
), că, în ceea ce privește interpretarea articolului 85 alineatul (1) CE și a articolului 86 alineatul (3) CE, instanțele naționale, atunci când se pronunță cu privire la practicile sau la acordurile care pot face ulterior obiectul unei decizii a Comisiei, trebuie să evite să pronunțe hotărâri care să intre în conflict cu decizia pe care pe care Comisia intenționează să o adopte.
62.
Curtea a mai susținut, la punctul 52 din Hotărârea Masterfoods, că, în cazul în care instanțele naționale se pronunță cu privire la practicile sau la acordurile care fac deja obiectul unei decizii a Comisiei, nu pot lua hotărâri contrare deciziei Comisiei, chiar dacă această din urmă decizie intră în contradicție cu decizia pronunțată de o instanță națională de prim grad de jurisdicție.
63.
În Hotărârea Masterfoods, aceste concluzii ale Curții sunt formulate în termeni foarte generali și nu sunt special concepute pentru a fi aplicate situațiilor guvernate de dreptul concurenței. Nu vedem, așadar, niciun obstacol în calea transpunerii acestor principii în domeniul dreptului vamal, din moment ce în speță există pericolul aplicării neuniforme și al deciziilor divergente luate în proceduri paralele cu privire la probleme de drept identice.
64.
Răspunsul dat în Hotărârea Masterfoods la întrebarea privind modul în care ar trebui să acționeze o instanță națională care se confruntă cu o situație precum cea din prezenta cauză, care se caracterizează prin paralelismul procedurilor, cuprinde două aspecte diferite: pentru a evita să pronunțe o decizie care este contrară celei a Comisiei, instanța națională ar trebui să suspende judecarea cauzei până la pronunțarea unei hotărâri definitive de către instanțele comunitare în cadrul acțiunii în anulare, cu excepția situației în care consideră, ținând seama de împrejurările cauzei, că este justificat să sesizeze Curtea de Justiție cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privind validitatea deciziei Comisiei (
59
).
65.
În acest răspuns subzistă o preferință clară pentru suspendarea judecării cauzei până la pronunțarea unei hotărâri definitive de către instanțele comunitare în cadrul acțiunii în anulare, fără a se exclude însă procedura hotărârii preliminare. Această preferință, respectiv predilecția pentru hotărârea pronunțată în cadrul acțiunii în anulare, este ușor de înțeles în situații precum cea din prezenta cauză, dacă se ține seama de abordările extrem de diferite ale procedurii acțiunii în anulare și ale procedurii hotărârii preliminare (
60
).
66.
Pe de altă parte, poate fi de asemenea util, pentru motive speciale, cum este cazul într-o situație precum cea din prezenta cauză, să nu se aștepte, ci să se formuleze o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Aceasta deoarece, într-o astfel de situație, decizia Comisiei privește întrebarea care vizează remiterea taxelor la import, care se situează în realitate pe plan secundar și care trebuie precedată de clarificarea întrebării de bază (recuperarea ulterioară a taxelor la import). Pentru a răspunde la aceste întrebări esențiale, în prezenta cauză trebuie să se analizeze clasificarea tarifară adecvată a hârtiei de orez (
61
). Acesta poate constitui un motiv special pentru a se recurge la procedura întrebărilor preliminare, chiar dacă este de conceput și ipoteza în care s-ar statua la nivel național numai cu privire la acest aspect prin intermediul unei hotărâri parțiale.
67.
Concluzia potrivit căreia jurisprudența Masterfoods poate fi transpusă nu este infirmată de hotărâri precum Sportgoods (
62
) și Sommer (
63
), întrucât acestea privesc o situație diferită de cea din prezenta cauză. În ambele cauze, hotărârea Curții privea, spre deosebire de prezenta cauză, o situație în care decizia Comisiei nu cuprindea niciun indiciu de fapt sau de drept cu privire la existența unui temei juridic pentru recuperarea ulterioară a taxelor la import; din acest punct de vedere, decizia Comisiei nu era obligatorie pentru toate autoritățile statului căruia i se adresa, nici chiar pentru instanțe (
64
).
68.
În opinia noastră, în lumina considerațiilor precedente, în situații precum cele din prezenta cauză, caracterizate prin existența procedurilor paralele, este necesar ca instanțele naționale să respecte competența decizională a Comisiei, care își găsește expresia specifică în procedura instituită prin Regulamentul nr. 2454/93.
69.
În cazul în care există deja o decizie a Comisiei a cărei anulare a fost solicitată în cadrul unei alte proceduri, acest obiectiv poate fi asigurat înainte de toate prin suspendarea judecării cauzei de către instanța națională până la pronunțarea unei hotărâri definitive în acțiunea în anulare, suspendare care poate fi dispusă chiar de la începutul procedurii. Altă posibilitate care există în această situație, deși are un caracter mai curând subsidiar, este ca, atunci când motive speciale se opun primei opțiuni, să se formuleze o cerere de hotărâre preliminară în temeiul articolului 234 CE (
65
).
70.
Atât timp cât decizia Comisiei nu este încă adoptată, ne aflăm în prezența unei situații speciale, astfel cum a subliniat Comisia în observațiile sale. Acest aspect are în prezent un caracter ipotetic, întrucât depășește cadrul întrebărilor preliminare ale instanței naționale. Totuși, le vom analiza pe scurt, deoarece pronunțarea unei decizii care să țină seama de situațiile eventuale și să reexamineze soluțiile avute în vedere în lumina acestora constituie un avantaj. Împărtășim punctul de vedere al Comisiei conform căruia respectarea competenței decizionale a Comisiei, într-un asemenea caz, ar impune ca jurisdicțiile naționale să suspende judecarea cauzei până la adoptarea acestei decizii (
66
). Altfel, ar exista pericolul ca decizia instanței să anticipeze decizia Comisiei, căreia i s-ar substitui.
71.
Pentru a garanta pe plan practic modul de cooperare dintre instanțele naționale și cele comunitare descris anterior, este necesar, în opinia noastră, ca orice instanță națională sesizată cu probleme asemănătoare de drept comunitar să stabilească, prin solicitarea din oficiu a informațiilor, dacă o cerere care poate fi considerată ca fiind paralelă, cu privire la care trebuie să decidă Comisia, a fost formulată sau ar putea fi formulată în termenul prevăzut de lege (
67
) și, după caz, în ce fază procesuală se află cererea (decizie, hotărâre cu putere de lucru judecat) (
68
).
72.
Este necesar să se examineze un alt aspect specific al celei de a treia întrebări a instanței de trimitere. Această întrebare privește interpretarea articolului 871 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, care cuprinde dispoziții procedurale pentru autoritățile vamale naționale. După cum se poate deduce din observațiile guvernului olandez privind la articolul 8:72 alineatul 4 din Algemene Wet Bestuursrecht, fundamentul acestei întrebări este faptul că, în conformitate cu această dispoziție, hotărârea atacată poate impune autorităților vamale olandeze obligații și măsuri pentru continuarea procedurilor. O astfel de măsură poate consta, spre exemplu, în aceea că, pe viitor, autoritățile vamale naționale trebuie să transmită cererea debitorului către Comisie, în măsura în care este avută în vedere o decizie favorabilă debitorului.
73.
Astfel, se dă instanței naționale o posibilitate suplimentară să asigure interpretarea uniformă a articolului 220 alineatul (2) și a articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal, mai precis prin anularea deciziei autorității vamale naționale fără a pronunța o decizie asupra fondului cauzei. Trebuie menționat în această privință că, în măsura în care dreptul procedural național cuprinde o astfel de posibilitate de a anula decizia autorității naționale și de a o sesiza din nou sub anumite condiții, aceasta poate fi o abordare care îndeplinește cerințele dreptului comunitar (
69
) atât timp cât este respectată competența decizională a Comisiei.
V — Concluzie
74.
Având în vedere toate considerațiile anterioare, propunem ca, la întrebările preliminare formulate de Hoge Raad der Nederlanden, Curtea să răspundă după cum urmează:
„1)
Foile de pastă de tipul celor descrise în anexa la Regulamentul nr. 1196/97 trebuie clasificate la poziția 1905 din Nomenclatura combinată dacă sunt preparate din făină de orez, sare și apă și au fost uscate, dar nu au fost supuse niciunui tratament termic.
2)
Ținând seama de răspunsul la prima întrebare, Regulamentul nr. 1196/97 este valid.
3)
În ceea ce privește aplicarea uniformă a dreptului comunitar, instanțele naționale trebuie, indiferent de poziția acestora individuală în cauză, să respecte competența decizională a Comisiei atunci când criteriile din Codul vamal sunt identice în esență. Pentru a evita pronunțarea unei decizii care să contravină deciziei Comisiei, în cazul unor proceduri paralele referitoare la dispoziții (în parte) identice, instanța națională ar trebui să suspende judecarea cauzei până la soluționarea definitivă a acțiunii în anulare de către instanțele comunitare, cu excepția cazului în care consideră că, față de împrejurările cauzei, este justificată formularea unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare privind validitatea deciziei Comisiei. O altă posibilitate ar fi aceea de a sesiza din nou autoritățile vamale naționale, cu condiția ca acestea să transmită, la rândul lor, cauza Comisiei, în cadrul procedurii cooperării administrative între autoritățile vamale și Comisie.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Hotărârea din 30 noiembrie 2006, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia (T-382/04).
(
3
)	A se vedea în această privință Concluziile noastre din 4 septembrie 2008 prezentate în cauza C-38/07 P, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia.
(
4
)	JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3.
(
5
)	JO L 198, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 3, p. 199.
(
6
)	A se vedea considerentele Regulamentului nr. 2658/87 (în special al treilea considerent), articolele 1 și 3 din acest regulament, precum și Hotărârea din 27 septembrie 2007, Medion (C-208/06 și C-209/06, Rep., p. I-7963, punctul 3).
(
7
)	Pozițiile 0401-0404 cuprind produse precum lapte, smântână din lapte, zer și produse obținute din aceste ingrediente.
(
8
)	JO L 170, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 10, p. 99.
(
9
)	JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58.
(
10
)	JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3.
(
11
)	A se vedea mai departe, punctul 34 din prezentele concluzii.
(
12
)	Aceasta face totuși referire, în considerentele sale, la „versiunea în vigoare la 1 august 2003”, care aparține cadrului legal aplicabil până la, deși citează o valoare de 50000 de euro.
(
13
)	JO L 212, p. 18, Ediție specială, 02/vol. 11, p. 23. Acesta a completat, de exemplu, procedura administrativă în legătură cu decizia de aplicare a articolului 239 alineatul (1) din Codul vamal prin inserarea unei a doua liniuțe în cadrul articolului 905 alineatul (1).
(
14
)	JO L 187, p. 16, Ediție specială, 02/vol. 16/p. 13. Potrivit Berr/Trémeau, Le Droit douanier: Communautaire et national, ediția a VII-a, 2006, p. 232, această reformă profundă a avut loc inter alia pentru a elimina dezavantajele sistemului existent al dublei competențe, pentru a degreva într-o mare măsură Comisia și pentru a restabili răspunderea statelor membre în administrarea propriilor resurse. A se vedea de asemenea în această privință considerentul (2) al Regulamentului nr. 1335/2003, citat mai jos, la nota de subsol 17.
(
15
)	Cu privire la data modificării legislative, a se vedea punctul 16 din prezentele concluzii.
(
16
)	Referitor la o versiune anterioară a procedurilor administrative în discuție în prezenta cauză, Curtea a statuat, în Hotărârea din 27 iunie 1991, Mecanarte (C-348/89, Rec., p. I-3277, punctul 33), că aplicarea uniformă a dreptului comunitar, care trebuie să fie asigurată, poate fi periclitată în cazurile în care recuperarea ulterioară este permisă, întrucât aprecierea care stă la baza luării de către statul membru a unei decizii favorabile nu va fi probabil contestată în justiție și astfel nu este supusă în practică niciunui control care să poată garanta aplicarea uniformă a condițiilor stabilite de legislația comunitară. Situația este diferită atunci când autoritățile naționale procedează la o recuperare ulterioară în mod independent de cuantum în cazul determinat. În această situație, persoana interesată ar putea să conteste o asemenea decizie la instanțele naționale. Aplicarea uniformă a dreptului comunitar ar putea fi garantată de Curte în cadrul unei proceduri având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
(
17
)	A se vedea în legătură cu acest subiect considerentele (1)-(4) ale Regulamentului nr. 2454/93, în versiunea Regulamentului nr. 1335/2003:
„(1)
În conformitate cu articolul 220 alineatul (2) litera (b) și articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului, în anumite cazuri, drepturile de import sau de export nu trebuie înscrise a posteriori în evidența contabilă sau pot face obiectul unei rambursări sau al unei remiteri din motive de echitate.
(2)
Având în vedere că, în temeiul articolului 8 din Decizia 2000/597/CE, Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii ale Comunităților Europene […], colectarea resurselor proprii tradiționale reprezintă responsabilitatea principală a statelor membre, este necesar ca autoritățile statelor membre să fie cele care decid, în principal, dacă drepturile de import sau drepturile de export trebuie sau nu înscrise a posteriori în evidența contabilă în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 sau trebuie să facă obiectul unei rambursări sau al unei remiteri în temeiul articolului 239 din același regulament.
(3)
Cu toate acestea, este necesar ca, pentru asigurarea unui tratament uniform al comercianților și a protejării intereselor financiare ale Comunităților, să se mențină obligația de a transmite dosarele Comisiei în vederea luării unei decizii, atunci când statele membre sunt de părere că ar trebui adoptată o decizie favorabilă și în cazul în care, fie se invocă o eroare sau o neîndeplinire a obligațiilor din partea Comisiei, fie situațiile descrise în dosar sunt legate de anchete comunitare efectuate în special în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 515/97 al Consiliului din 13 martie 1997 privind asistența reciprocă între autoritățile administrative ale statelor membre și cooperarea dintre acestea și Comisie în vederea asigurării aplicării corespunzătoare a legislației din domeniul vamal și agricol […], fie valoarea drepturilor respective este mai mare sau egală cu 500000 EUR.
(4)
Cu toate acestea, obligația de a transmite dosarele nu este necesară, în cazul în care Comisia adoptă deja o decizie cu privire la un caz comparabil în fapt și în drept, statele membre putând atunci să se bazeze pe cea mai recentă decizie a Comisiei, comparabilă în fapt și în drept, pentru a lua hotărârea finală.”
(
18
)	Hotărârea Douanekamer, pronunțată de Gerechtshof te Amsterdam la 7 decembrie 2004 în cauza nr. 01/900096 DK, p. 2.
(
19
)	Din Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 30 noiembrie 2006, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia (menționată la nota de subsol 2), pronunțată în cadrul unei proceduri paralele privind acțiunea în anulare a Deciziei REM 19/2002 a Comisiei din, rezultă următoarele: după adoptarea Regulamentului nr. 1196/97, care a fost publicat la și a intrat în vigoare la, Heuschen & Schrouff a continuat să importe hârtie de orez din Vietnam la subpoziția 19019099 din NC, clasificare ce a fost acceptată de către autoritățile vamale olandeze pentru 29 de declarații, într-o perioadă de șase luni (după controlul documentelor și, într-un caz, după controlul produselor). La, autoritățile vamale olandeze au semnalat că declarația trebuie făcută prin raportare la subpoziția 19059020 din NC. Totuși, ulterior, în cursul aceleiași zile, aceleași autorități vamale au confirmat că este corectă declarația efectuată la subpoziția 19019099 din NC. Începând cu, Heuschen & Schrouff a utilizat pentru importul de hârtie de orez subpoziția 19059020 din NC.
(
20
)	A se vedea Hotărârea Douanekamer, pronunțată de Gerechtshof te Amsterdam, citată la nota de subsol 18, p. 1 și 3, precum și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță în cauza Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia (citată la nota de subsol 2), punctul 12.
(
21
)	A se vedea Hotărârea Douanekamer, pronunțată de Gerechtshof te Amsterdam, citată la nota de subsol 18, p. 3.
(
22
)	În conformitate cu punctul 12 din Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță în cauza Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia (citată la nota de subsol 2), este în discuție în cele din urmă plata unei sume de 636518,40 NLG (282645,21 euro).
(
23
)	A se vedea, în privința datei, punctul 13 din Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță în cauza Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia (citată la nota de subsol 2).
(
24
)	A se vedea mai sus, punctul 3 din prezentele concluzii.
(
25
)	Hotărârea din 11 august 1995, Uelzena Milchwerke, C-12/94, Rec., p. I-2397.
(
26
)	Hotărârea din 13 martie 2003, Țările de Jos/Comisia, C-156/00, Rec., p. I-2527.
(
27
)	Curtea are obligația, în cadrul unei proceduri de pronunțare a unei hotărâri preliminare în materia clasificării tarifare, să indice instanței naționale criterii cu ajutorul cărora să îi permită acesteia din urmă să clasifice în mod corect produsul în NC, fără însă a efectua ea însăși clasificarea, cu atât mai mult cu cât Curtea nu dispune întotdeauna de informațiile necesare în această privință. Instanța națională se află, în toate cazurile, într-o poziție mai bună pentru a efectua această clasificare (Hotărârea din 7 noiembrie 2002, Lohmann și Medi Bayreuth, C-260/00-C-263/00, Rec., p. I-10045, punctul 26).
(
28
)	Hârtia de orez asiatică poate fi produsă, printre altele, din diferite fibre de plante, iar în Japonia și în China, de exemplu, este utilizată în mai multe moduri, inclusiv în locuință (de exemplu, pentru paravane și lămpi).
(
29
)	A se vedea mai sus, punctul 7 din prezentele concluzii.
(
30
)	Lyons, EC Customs Law, ediția a II-a, 2008, p. 142, atrage deopotrivă atenția asupra importanței deosebite a acestora.
(
31
)	A se vedea inter alia Hotărârea din 26 septembrie 2000, Eru Portuguesa (C-42/99, Rec., p. I-7691, punctul 13), Hotărârea din, Intermodal Transports (C-495/03, Rec., p. I-8151, punctul 47), și Hotărârea din, Medion (C-208/06 și C-209/06, Rep., p. I-7963, punctul 34).
(
32
)	Regulamentele comunitare trebuie interpretate în mod uniform. Conform unei jurisprudențe constante, necesitatea interpretării uniforme a dispozițiilor dreptului comunitar exclude posibilitatea ca, în caz de îndoială, textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat și, dimpotrivă, impune ca acesta să fie interpretat și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi oficiale (Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke, C-48/98, Rec., p. I-7877, punctul 46; a se vedea de asemenea, cu privire la jurisprudența constantă, Hotărârea din, Götz, C-408/06, Rep., p. I-11295, punctul 29, precum și celelalte referințe).
(
33
)	Versiunile în limba olandeză („dergelijke producten van meel of van zetmeel”), în limba daneză („lignende varer af mel eller stivelse”) și în limba suedeză („liknande produkte”) sunt redactate într-un mod mai puțin complet la finalul enumerării – printr-o trimitere mai mult sau mai puțin detaliată la „produse similare” – decât alte versiuni, care, între denumirea „vafe cu capac” și aceea de „produse similare”, mai prevăd noțiunile enumerate la următoarea notă de subsol.
(
34
)	Situație aplicabilă, printre altele, în versiunea în limba germană („getrocknete Teigblätter aus Mehl oder Stärke”), în versiunea în limba franceză („pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles”), în versiunea în limba spaniolă („pastas secas de harina, almidón o fécula, en hojas”) și în versiunea în limba portugheză („pastas secas de farinha, amido ou fécula”).
(
35
)	A se vedea „rice paper”, în versiunea engleză, și „rižev papir”, în versiunea slovenă.
(
36
)	Citată la nota de subsol 25 din prezentele concluzii.
(
37
)	A se vedea mai sus, punctul 7 din prezentele concluzii.
(
38
)	Notele explicative privind Sistemul armonizat de descriere și codificare a mărfurilor (SA), care au fost elaborate în cadrul Organizației Mondiale a Vămilor, împreună cu Notele explicative privind NC formulate de către Comisie sunt un instrument important, însă lipsit de forță legală obligatorie, în ceea ce privește interpretarea diferitelor poziții tarifare (Hotărârea din 17 martie 2005, Ikegami, C-467/03, Rec., p. I-2389, punctul 17).
(
39
)	Notele explicative sunt, în plus, menționate de instanța de trimitere, însă cu un scop diferit față de Heuschen & Schrouff.
(
40
)	A se vedea în detaliu, cu privire la principiul înscrierii în evidența contabilă, articolul 217 din Codul vamal.
(
41
)	A se vedea inter alia Hotărârea din 3 aprilie 2008, Militzer & Münch (C-230/06, Rep., p. I-1895, punctul 50).
(
42
)	A se vedea inter alia Hotărârea din 7 septembrie 1999, De Haan (C-61/98, Rec., p. I-5003, punctul 52), și Hotărârea din, Nordspedizionieri di Danielis Livio și alții/Comisia (C-62/05 P, Rep., p. I-8647, punctul 41), cu privire la versiuni anterioare ale articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal și ale articolului 905 din Regulamentul nr. 2454/93.
(
43
)	A se vedea punctele 68 și 69 din Concluziile noastre prezentate la 13 martie 2008 în cauza CAS/Comisia, C-204/07 P, nepublicate încă în Repertoriu, precum și celelalte referințe.
(
44
)	Hotărârea din 1 aprilie 1993, Hewlett Packard France, C-250/91, Rec. p. I-1819, punctul 46; Alexander, „Vorbemerkungen zu Art. 220, 221”, în Witte, Zollkodex, Kommentar, ediția a IV-a, 2006, punctul 5; Huchatz, „Art. 239 – Erstattung oder Erlass in Sonderfällen”, în Witte, op. cit., punctul 32.
(
45
)	Hotărârea Hewlett Packard France, citată la nota de subsol 44, punctul 46.
(
46
)	A se vedea Hotărârea De Haan, citată la nota de subsol 42, punctul 42 coroborat cu punctul 41, referitoare la versiunile anterioare ale articolului 220 alineatul (2) și ale articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal. Alexander, „Vorbemerkungen zu Art. 220, 221”, citat la nota de subsol 44, punctul 2, arată că articolul 220 alineatul (2) din Codul vamal reglementează doar parțial protecția încrederii legitime. Pe de o parte, protecția încrederii legitime nu este definită în mod exhaustiv. Pe de altă parte, dispoziția nu ține seama de eroarea comună a autorităților vamale și a debitorului datoriei vamale. Pentru a evita aceste neajunsuri, declaranții formulează din ce în ce mai mult cereri de rambursare paralele sau introduc acțiuni în răspundere împotriva statului. Alexander atrage astfel atenția asupra pericolului unor importante surse de erori ca urmare a desfășurării mai multor proceduri judiciare, distincte din punct de vedere juridic, cu privire la aceleași fapte, dar având condiții substanțiale și procedurale diferite. Aceasta atrage după sine, în general, necesitatea unei consilieri profesionale calificate, extensive și, așadar, costisitoare pentru debitorul datoriei vamale, precum și o cheltuială disproporționat de ridicată din partea autorităților vamale în cauză, precum și din partea Comisiei. Pentru motive de economie procedurală, nu este necesar ca procedurile să se desfășoare în paralel, ci trebuie să fie, dimpotrivă, suspendate în parte. Pentru a remedia această situație, o reformă extensivă a înscrierii ulterioare în evidența contabilă și a legislației privind remiterea și rambursarea taxelor este necesară de urgență. A se vedea de asemenea Lyons, citat la nota de subsol 30, p. 496, care afirmă că cele două dispoziții nu au același domeniu de aplicare; autorul face referire în mod subsidiar la Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 19 februarie 1998, Eyckeler & Malt/Comisia (T-42/96, Rec., p. II-401, punctul 135 și următoarele), privind versiunile anterioare relevante ale articolului 220 alineatul (2) și ale articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din Codul vamal.
(
47
)	A se vedea în legătură cu acest aspect nota de subsol 46 din prezentele concluzii, referitoare la faptul că dispozițiile relevante nu se suprapun în totalitate.
(
48
)	Citată la nota de subsol 44, punctul 46.
(
49
)	Citată la nota de subsol 32, punctele 55 și 56.
(
50
)	Citată la nota de subsol 26, punctul 92.
(
51
)	Hotărârea din 26 iunie 1990, Deutsche Fernsprecher, C-64/89, Rec., p. I-2535, punctul 13.
(
52
)	Citată la nota de subsol 16, punctul 33.
(
53
)	Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții, C-153/94 și C-204/94, Rec., p. I-2465, punctul 80.
(
54
)	Hotărârea din 22 iunie 2006, Conseil général de la Vienne, C-419/04, Rec., p. I-5645, punctul 42.
(
55
)	Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB, C-344/98, Rec., p. I-11369.
(
56
)	Recunoscută, spre exemplu, în ceea ce privește constatarea lipsei de validitate a unui act comunitar; a se vedea, spre exemplu, printre altele, Hotărârea din 22 octombrie 1987, Foto-Frost (314/85, Rec., p. 4199, punctul 20), și Hotărârea din, Greenpeace Franța și alții (C-6/99, Rec., p. I-1651, punctul 54). A se vedea de asemenea Hotărârea din, Zuckerfabrik Süderdithmarschen și Zuckerfabrik Soest (C-143/88 și C-92/89, Rec., p. I-415, punctul 24).
(
57
)	Citată la nota de subsol 55.
(
58
)	Hotărârea din 28 februarie 1991, Delimitis (C-234/89, Rec., p. I-935, punctele 43-54).
(
59
)	Hotărâre citată la nota de subsol 55, punctele 57 și 59.
(
60
)	Avocatul general Cosmas, în Concluziile prezentate la 16 mai 2000 în cauza Masterfoods (citată la nota de subsol 55, punctele 40-55), a examinat în detaliu această problemă, care a fost de asemenea evidențiată în observațiile părților la această procedură. Avocatul general Cosmas a menționat inter alia faptul că părțile sau una dintre părți puteau încerca să aleagă tipul de procedură și să determine astfel mijlocul juridic comunitar. Procedura hotărârii preliminare, care nu urmărește să aprecieze starea de fapt, este inadecvată pentru aprecierea validității deciziei Comisiei (în contextul răspunsului la o întrebare preliminară), întrucât, cu privire la astfel de acte administrative, exercitarea unui drept de control nelimitat este esențial pentru garantarea unei protecții jurisdicționale eficace. În opinia noastră, ar trebui adăugat că există de asemenea probleme serioase în ceea ce privește obligația de a expune faptele și sarcina probei: acest aspect joacă un rol decisiv într-o acțiune în anulare, dar nu prezintă importanță în procedura hotărârii preliminare. În plus, trebuie să se țină seama de structura relativ strictă a „motivelor de drept” din procedura acțiunii directe, ceea ce face ca numeroase aspecte să fie soluționate cu ocazia examinării admisibilității acțiunii, fără a se antama fondul, și, pe de altă parte, de structura relativ flexibilă a procedurii hotărârii preliminare, în care argumentele tuturor părților din cauză (inclusiv ale statelor membre care ar putea participa) sunt analizate pe fond. În concluzie, aceste diferențe pot conduce la dezechilibre considerabile, în funcție de tipul procedurii cu care Curtea este sesizată mai întâi.
(
61
)	A se vedea în legătură cu acest aspect punctul 36 din Concluziile noastre prezentate la 4 septembrie 2008 în cauza Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia, C-38/07 P.
(
62
)	Hotărârea din 24 septembrie 1998, Sportgoods, C-413/96, Rec., p. I-5285, punctele 41-43.
(
63
)	Hotărârea din 19 octombrie 2000, Sommer, C-15/99, Rec., p. I-8989, punctul 31.
(
64
)	Hotărârea Sportgoods, citată la nota de subsol 62, punctul 41.
(
65
)	Cu privire la acest aspect trebuie să se observe totuși că, în cazul în care a expirat termenul legal pentru introducerea unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 230 CE și, prin urmare, decizia Comisiei a devenit definitivă pentru persoana căreia i se adresează, acest act comunitar care își produce efectele legale nu mai poate fi contestat prin intermediul unei acțiuni formulate în fața instanțelor naționale și, eventual, printr-o cerere corespunzătoare de pronunțare a unei hotărâri preliminare (a se vedea Hotărârea din 9 martie 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C-188/92, Rec., p. I-833, punctele 13-26, și Hotărârea din, Wiljo, C-178/95, Rec., p. I-585, punctele 20-31).
(
66
)	Punctul 48 din Hotărârea De Haan, citată la nota de subsol 42, susține de asemenea această idee.
(
67
)	De exemplu, în cazul unei cereri în temeiul articolului 239 alineatul (2) din Codul vamal, există un termen de 12 luni de la data la care valoarea datoriilor vamale a fost comunicată, care poate fi depășit numai în cazuri excepționale.
(
68
)	Pentru astfel de informații, în măsura în care privesc probleme legate de cereri formulate, informațiile furnizate de părțile din procedura în discuție vor fi, de cele mai multe ori, suficiente. Pe de altă parte, trebuie menționat că există eventual posibilitatea de solicita Comisiei informații cu privire la stadiul în care se află o procedură. Conform articolului 10 CE, Comisia are obligația de cooperare loială cu instanțele statelor membre; a se vedea în această privință Hotărârea Delimitis, citată la nota de subsol 58, punctul 53, precum și celelalte referințe.
(
69
)	Trebuie să se țină seama în același timp de faptul că, într-un caz precum cel din speță, posibilitatea de trimitere către Comisie este foarte limitată, având în vedere modificarea situației juridice cu efect de la 1 august 2003 (a se vedea mai sus, punctele 16-19 din prezentele concluzii), după cum a atras atenția și guvernul italian în acest cadru. Așadar, instanța sesizată ar trebui să examineze în mod concret dacă mai există încă posibilitatea de a se recurge la procedura respectivei trimiteri.