62015TJ0381(02)_RES
Cauza T‑381/15 RENV II
International Management Group (IMG)
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 4 septembrie 2024
„Răspundere extracontractuală – Reglementarea financiară a Uniunii – Execuția bugetului Uniunii în gestiune indirectă de către o organizație internațională – Decizie prin care se refuză unei persoane juridice recunoașterea statutului de organizație internațională – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor – Obligația de diligență – Prejudiciu material – Pierderea șansei de a încheia cu Comisia contracte de gestiune indirectă în calitate de organizație internațională și de a percepe cheltuielile administrative corespunzătoare – Legătură de cauzalitate – Cerința unei legături de cauzalitate directe și certe – Lipsa incidenței nelegalității constatate asupra calității de organizație internațională necesare pentru despăgubire – Producerea unui eveniment ulterior actului nelegal susceptibil de a fi luat în considerare de instanța Uniunii – Decizie retroactivă de constatare a lipsei calității de organizație internațională necesare pentru despăgubire în perioada avută în vedere”
Procedură jurisdicțională – Hotărâre a Curții care este obligatorie pentru Tribunal – Condiții – Trimitere spre rejudecare în urma unui recurs – Aspecte de drept soluționate definitiv de Curte în cadrul recursului – Autoritate de lucru judecat – Întindere
(Statutul Curții de Justiție, art. 61 al doilea paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 215)
(a se vedea punctele 27 și 28)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii – Încălcare de către Comisie a obligației de diligență în cadrul examinării statutului de organizație internațională – Adoptare a unei decizii vădit lipsite de justificare juridică și factuală
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 37-43)
Bugetul Uniunii Europene – Regulamentul financiar – Execuția bugetului – Execuție prin gestiune indirectă – Procedură specială rezervată organizațiilor internaționale – Decizie nelegală a Comisiei prin care unei entități i se refuză să încheie acorduri de gestiune indirectă din cauza unor îndoieli cu privire la statutul său de organizație internațională – Pierderea șansei de a încheia aceste acorduri și de a primi o compensare financiară a costurilor indirecte – Admisibilitate
[Regulamentul nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 58 alin. (1) lit. (c) pct. (ii) și art. 60 alin. (2)]
(a se vedea punctele 47-50)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Decizie nelegală a Comisiei prin care unei entități i se refuză să încheie acorduri de gestiune indirectă din cauza unor îndoieli cu privire la statutul său de organizație internațională – Încălcarea obligației de diligență – Lipsa incidenței nelegalității constatate asupra calității de organizație internațională necesare pentru despăgubire – Lipsa unei legături de cauzalitate directe și certe între această nelegalitate și prejudiciul invocat – Respingerea în întregime a acțiunii în despăgubire
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 58-66 și 84)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Decizie nelegală a Comisiei prin care unei entități i se refuză să încheie acorduri de gestiune indirectă din cauza unor îndoieli cu privire la statutul său de organizație internațională – Decizie retroactivă de constatare a lipsei calității de organizație internațională necesare pentru despăgubire în perioada avută în vedere – Lipsa unui prejudiciu real și cert – Respingerea în întregime a acțiunii în despăgubire
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 67-69 și 84)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Aprecierea nelegalității actului sau a comportamentului instituției – Obligația de a ține seama de elementele de drept și de fapt existente la momentul adoptării actului sau a comportamentului respectiv
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 74 și 75)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Apreciere – Posibilitatea instanței Uniunii de a ține seama de elemente de drept sau de fapt ulterioare adoptării actului sau a comportamentului nelegal
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 76-79)
Rezumat
Statuând în complet extins, Tribunalul respinge ca nefondată acțiunea în despăgubire introdusă de International Management Group (IMG) având ca obiect repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a deciziei Comisiei Europene din 8 mai 2015 de a nu mai încheia cu acesta un nou acord de delegare potrivit modului de gestiune indirectă prevăzut de reglementarea financiară a Uniunii Europene (
1
), în vigoare la acea dată, în beneficiul organizațiilor internaționale, până la clarificarea definitivă a statutului său juridic (denumită în continuare „decizia din 8 mai 2015”). Prin hotărârea sa, Tribunalul recunoaște, pentru prima dată, posibilitatea unei organizații internaționale, care se confruntă cu un refuz nelegal al Comisiei de a încheia un acord de gestionare a delegării bugetului Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă, de a solicita despăgubirea pentru pierderea șansei de a încheia o asemenea convenție.
Reclamantul, International Management Group (IMG), a fost înființat la 25 noiembrie 1994 cu scopul de a permite statelor și organizațiilor internaționale care participă la reconstrucția Bosniei și Herțegovinei să dispună în acest scop de o entitate dedicată.
La 7 noiembrie 2013, Comisia a adoptat Decizia de punere în aplicare privind Programul de acțiune anual 2013 în favoarea Myanmar/Birmania (
2
) cu finanțare din bugetul general al Uniunii, în temeiul articolului 84 din Regulamentul nr. 966/2012 (
3
). Această decizie prevedea printre altele un program de dezvoltare a comerțului al cărui cost trebuia să fie finanțat de Uniune și a cărui punere în aplicare trebuia asigurată în gestiune comună cu reclamantul.
La 17 februarie 2014, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a informat Comisia că a deschis o investigație cu privire la statutul juridic al reclamantului. În raportul său final, OLAF a considerat în esență că reclamantul nu constituia o organizație internațională în sensul Regulamentelor nr. 1605/2002 (
4
) și nr. 966/2012.
În sfârșit, Comisia a adoptat decizia din 8 mai 2015 prin care a decis că, până când va exista o certitudine absolută în ceea ce privește statutul de organizație internațională al reclamantului, serviciile sale nu vor mai încheia cu acesta un nou acord de delegare potrivit modului de gestiune indirectă prevăzut de Regulamentul nr. 966/2012.
Reclamantul a introdus la Tribunal o acțiune având ca obiect anularea deciziei din 8 mai 2015 și repararea prejudiciilor cauzate de aceasta. Ca urmare a respingerii acestei acțiuni prin Hotărârea din 2 februarie 2017, IMG/Comisia (
5
), reclamantul a formulat recurs la Curte. Prin Hotărârea din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia (
6
), Curtea a anulat această hotărâre a Tribunalului, precum și decizia din 8 mai 2015 a Comisiei și a trimis cauza T‑381/15 spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la cererea de despăgubire formulată de reclamant pentru prejudiciile pretins cauzate prin această decizie.
Prin Hotărârea din 9 septembrie 2020, IMG/Comisia (
7
), Tribunalul a respins cererea de despăgubire a reclamantului. Acesta a formulat recurs la Curte.
La 8 iunie 2021, Comisia a adoptat o decizie prin care a refuzat să îi recunoască reclamantului, cu efect retroactiv de la 16 decembrie 2014 (
8
), statutul de organizație internațională prevăzut de reglementarea financiară a Uniunii pentru punerea în aplicare a fondurilor Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă (denumită în continuare „decizia din 8 iunie 2021”).
Prin Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia (
9
), Curtea a anulat în parte hotărârea inițială și a trimis cauza T‑381/15 RENV spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la cererea reclamantului având ca obiect repararea prejudiciului material pretins cauzat prin decizia din 8 mai 2015.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, Tribunalul amintește că, în urma anulării unei decizii a Tribunalului de către Curte și a trimiterii cauzei spre rejudecare Tribunalului, acesta este sesizat prin hotărârea Curții (
10
) și trebuie să se pronunțe cu privire la toate concluziile prezentate de reclamant, cu excluderea celor cărora le răspund elementele dispozitivului deciziei inițiale a Tribunalului care nu au fost anulate de Curte, precum și a motivelor care constituie temeiul necesar al elementelor menționate, întrucât acestea au dobândit autoritate de lucru judecat (
11
).
De la bun început, Tribunalul amintește că angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii este subordonată îndeplinirii unui ansamblu de condiții, și anume existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept al cărei obiect este conferirea de drepturi particularilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate directă între încălcarea obligației care revine autorului actului și prejudiciul suferit de părțile vătămate.
În primul rând, în ceea ce privește condiția referitoare la existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor, Tribunalul precizează că Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere atunci când exercită responsabilitatea, care îi revine, de a executa bugetul Uniunii prin modul de gestiune indirectă, care permite acestei instituții să încredințeze sarcini de execuție bugetară unor organizații internaționale (
12
). Pe de altă parte, Tribunalul subliniază de asemenea că obligația de diligență, care este inerentă principiului bunei administrări (
13
) și care se aplică, în mod general, activității administrației Uniunii în relațiile sale cu publicul, impune instituțiilor Uniunii să acționeze cu grijă și cu prudență, examinând toate elementele pertinente ale speței.
Or, în speță, din hotărârea pronunțată în recurs (
14
) rezultă că Curtea a constatat existența unei încălcări suficient de grave a obligației de diligență care revenea Comisiei cu ocazia adoptării deciziei din 8 mai 2015. În consecință, Tribunalul constată că, prin adoptarea deciziei din 8 mai 2015, Comisia a încălcat obligația de diligență care îi revenea și, procedând astfel, a săvârșit o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii de natură să îi angajeze răspunderea.
În al doilea rând, orice prejudiciu a cărui reparare se solicită în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală a Uniunii în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE trebuie să fie real și cert. În plus, pentru ca răspunderea extracontractuală a Uniunii să poată fi angajată, prejudiciul trebuie să decurgă în mod suficient de direct din conduita nelegală a instituțiilor.
În orice împrejurare, revine părții care pune în discuție răspunderea extracontractuală a Uniunii sarcina de a furniza probe concludente atât cu privire la existența, cât și la întinderea prejudiciului pe care îl invocă, precum și la existența unei legături suficient de directe de la cauză la efect între conduita instituției respective și prejudiciul pretins. În plus, existența unui prejudiciu real și cert nu poate fi examinată în mod abstract de instanța Uniunii, ci trebuie apreciată în funcție de împrejurările de fapt precise ce caracterizează fiecare cauză dedusă judecății acesteia din urmă.
În special, Tribunalul constată că, atunci când Comisia refuză în mod nelegal să încheie cu o organizație internațională un acord de delegare potrivit modului de gestiune indirectă, este posibil ca organizația în cauză să sufere, ca urmare a acestui fapt, un prejudiciu corespunzător oportunității pierdute de a obține atribuirea acestei delegări. Or, excluderea totală, cu titlu de prejudiciu reparabil, a pierderii șansei de a încheia o convenție de delegare potrivit modului de gestiune indirectă nu poate fi admisă în cazul încălcării dreptului Uniunii, din moment ce, fiind vorba în special despre un litigiu de ordin economic, o asemenea excludere totală a acestei pierderi a șansei ar fi de natură să facă în fapt imposibilă repararea prejudiciului.
Astfel, din considerațiile care precedă rezultă că, în împrejurări precum cele din speță, atunci când Comisia refuză în mod nelegal să încheie cu o organizație internațională un acord de delegare prin modul de gestiune indirectă, organizația în cauză poate solicita despăgubirea prejudiciului care corespunde nu compensației financiare a costurilor indirecte pe care le‑ar fi suportat punerea în aplicare a unui asemenea acord, ci pierderii șansei de a obține o astfel de compensație.
În această privință, în ceea ce privește, în primul rând, problema existenței unei legături de cauzalitate suficient de directe între nelegalitatea care afectează decizia din 8 mai 2015 și pierderea șansei invocată de reclamant, Tribunalul amintește că această nelegalitate constă în încălcarea obligației de diligență care revenea Comisiei în exercitarea puterii sale de apreciere. Or, nelegalitatea care rezultă, cu ocazia adoptării unei decizii de către o instituție a Uniunii, din încălcarea obligației de diligență nu afectează în mod necesar temeinicia deciziei în cauză. Aceasta este situația nelegalității care afectează decizia din 8 mai 2015.
Astfel, rezultă din hotărârea pronunțată în recurs (
15
) că constatarea nelegalității care afecta decizia din 8 mai 2015 nu implica nicio obligație a Comisiei de a‑i recunoaște reclamantului statutul de organizație internațională pe care îl revendica, deși această recunoaștere constituia, potrivit reglementării financiare a Uniunii și în cazul reclamantului, o condiție obligatorie pentru ca acesta să poată continua execuția bugetului Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă și, prin urmare, pentru ca Tribunalul să fie în măsură să constate, în cadrul prezentei acțiuni în despăgubire, că acesta justifică o pierdere a șansei de a încheia noi acorduri de gestiune cu Comisia potrivit acestui mod.
În consecință, încălcarea obligației de diligență care afectează decizia din 8 mai 2015 nu poate fi considerată cauza directă și certă a prejudiciului financiar pe care îl invocă, și anume pierderea șansei de a încheia, după această dată, în calitate de organizație internațională, noi acorduri de delegare a gestiunii bugetului Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă și de a percepe sumele prevăzute cu titlu de compensare a costurilor indirecte.
În ceea ce privește, în al doilea rând, problema dacă prejudiciul invocat de reclamant are un caracter real și cert, reiese din decizia din 8 iunie 2021, a cărei legalitate a fost confirmată de Tribunal prin Hotărârea din 4 septembrie, IMG/Comisia (
16
), respingând ca nefondată acțiunea în anulare depusă de reclamant și îndreptată împotriva acestei decizii, că acesta nu poate revendica statutul de organizație internațională începând cu 16 decembrie 2014.
Astfel, din moment ce, în conformitate cu decizia din 8 iunie 2021, reclamantul nu îndeplinea, la data adoptării deciziei din 8 mai 2015 și ulterior, condiția deținerii statutului de organizație internațională prevăzută de reglementarea financiară a Uniunii, el nu dispunea de nicio șansă de a continua execuția bugetului Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă și de a percepe, pe cale de consecință, sumele prevăzute cu titlu de compensare a costurilor indirecte.
Având în vedere considerațiile care precedă, prezenta acțiune în despăgubire, care se întemeiază pe premisa potrivit căreia reclamantul constituia o organizație internațională în sensul reglementării financiare a Uniunii și, în acest sens, dispunea de o șansă serioasă de a continua execuția bugetului Uniunii potrivit modului de gestiune indirectă, nu poate fi admisă.
Anularea unei decizii de către instanța Uniunii nu implică un drept la despăgubire pentru prejudiciul financiar invocat de destinatarul acestei decizii dacă, ulterior hotărârii de anulare, instituția în cauză adoptă o decizie retroactivă al cărei dispozitiv este identic și dacă instanța Uniunii consideră că dispozitivul acestei noi decizii este legal.
(
1
)	Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO 2012, L 298, p. 1).
(
2
)	Decizia de punere în aplicare C(2013) 7682 final.
(
3
)	Articolul 84 din Regulamentul nr. 966/2012.
(
4
)	Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO 2002, L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198).
(
5
)	Hotărârea Tribunalului din 2 februarie 2017, IMG/Comisia (T‑381/15, nepublicată, EU:T:2017:57).
(
6
)	Hotărârea din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia (C‑183/17 P și C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
(
7
)	Hotărârea din 9 septembrie 2020, IMG/Comisia (T‑381/15 RENV, denumită în continuare „hotărârea inițială, EU:T:2020:406).
(
8
)	La această dată, 16 decembrie 2014, Comisia a decis să încredințeze punerea în aplicare, în gestiune indirectă, a programului de dezvoltare a comerțului prevăzut de decizia de punere în aplicare sus‑menționată, unei alte organizații decât reclamantul.
(
9
)	Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia (C‑619/20 P și C‑620/20 P, denumită în continuare „hotărârea pronunțată în recurs, EU:C:2022:722).
(
10
)	În temeiul articolului 215 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(
11
)	În temeiul articolului 61 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în caz de trimitere spre rejudecare, Tribunalul este legat de chestiunile de drept soluționate prin decizia Curții.
(
12
)	În conformitate cu articolul 58 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 966/2012 și cu articolul 62 din Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iulie 2018 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii, de modificare a Regulamentelor (UE) nr. 1296/2013, (UE) nr. 1301/2013, (UE) nr. 1303/2013, (UE) nr. 1304/2013, (UE) nr. 1309/2013, (UE) nr. 1316/2013, (UE) nr. 223/2014, (UE) nr. 283/2014 și a Deciziei nr. 541/2014/UE și de abrogare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 (JO 2018, L 193, p. 1).
(
13
)	Consacrat la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
(
14
)	Punctele 189-194 din hotărârea pronunțată în recurs.
(
15
)	În special punctele 113 și 156 din hotărârea pronunțată în recurs.
(
16
)	Hotărârea din 4 septembrie 2024, IMG/Comisia (T‑509/21, EU:C:2024:xxx).