62010CP0149_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Acordului‑cadru pentru creșterea copilului, pus în aplicare prin Directiva 96/34/CE(2) .
2. Trebuie să se determine întinderea concediului de creștere a copilului pe care statele membre trebuie să îl acorde în cazul nașterii de gemeni. Trebuie prevăzut un concediu de creștere a copilului separat pentru fiecare copil geamăn? Sau, în conformitate cu prevederile acordului‑cadru, nașterea de gemeni trebuie privită la fel ca nașterea unui copil unic, trebuind acordat un singur concediu pentru creșterea copilului?
II – Cadru juridic
A – Dreptul Uniunii
3. Prin intermediul Directivei 96/34/CE se pune în aplicare Acordul‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului, care a fost încheiat la 14 decembrie 1995 între partenerii sociali europeni [Uniunea Confederațiilor Industriale și Patronale din Europa (UNICE), Centrul European al Întreprinderilor cu Participare Publică și al Întreprinderilor de Interes Economic General (CEEP) și Confederația Europeană a Sindicatelor (CES)], anexat la această directivă.
4. Acordul‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului urmărește introducerea de cerințe minime privind concediul pentru creșterea copilului, partenerii sociali considerându‑l un mijloc important de conciliere a vieții profesionale și familiale, precum și de promovare a șanselor egale și a egalității de tratament între bărbați și femei(3) .
5. Acordul‑cadru are la bază ideea potrivit căreia în Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor se prevede la punctul 16, privind egalitatea de tratament, că trebuie să se ia măsuri care să permită bărbaților și femeilor să își concilieze obligațiile profesionale cu cele familiale(4) .
6. Clauza 2 din acordul‑cadru are următorul conținut:
„1. În temeiul prezentului acord, sub rezerva clauzei 2.2, se acordă lucrătorilor, bărbați și femei, un drept individual la concediu pentru creșterea copilului, pe baza nașterii sau adopției unui copil, pentru a le da posibilitatea să îngrijească acel copil, pe o perioadă de cel puțin trei luni, până la o vârstă dată de maximum opt ani care urmează să fie stabilită de statele membre și/sau de partenerii sociali.
2. Pentru a promova șansele egale și egalitatea de tratament între bărbați și femei, părțile semnatare ale prezentului acord consideră că dreptul la concediu pentru creșterea copilului prevăzut la clauza 2.1 ar trebui, în principiu, acordat pe bază netransferabilă.
3. Condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului sunt definite de lege și/sau de convențiile colective din statele membre, cu respectarea cerințelor minime ale prezentului acord. Statele membre și/sau partenerii sociali pot, în special:
a) să hotărască dacă concediul pentru creșterea copilului este acordat integral, parțial, fragmentat sau sub formă de credit de timp;
b) să condiționeze dreptul la concediu pentru creșterea copilului de o perioadă de muncă și/sau de vechime care nu poate depăși un an;
c) să adapteze condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului la condițiile speciale ale adopției;
[…]”
7. Clauza 4 punctul 1 din acordul‑cadru prevede:
„Statele membre pot aplica sau introduce dispoziții mai favorabile decât cele prevăzute în prezentul acord.”
8. În ceea ce privește interpretarea acordului‑cadru, clauza 4 punctul 6 prevede următoarele:
„Fără a aduce atingere rolului pe care îl au în acest sens Comisia, tribunalele naționale și Curtea de Justiție, orice problemă legată de interpretarea prezentului acord la nivel european ar trebui, în primă instanță, să fie înaintată de Comisie părților semnatare, care vor emite un aviz.”
B – Dreptul național
9. Prevederile Directivei 96/34 au fost transpuse în dreptul elen pentru salariații din funcția publică prin articolul 53 (intitulat „Facilități acordate funcționarilor care au obligații familiale”) din noul Cod privind statutul funcționarilor administrativi civili și al funcționarilor persoanelor juridice de drept public (legea 3528/2007), în care se prevede, printre altele, astfel:
„[…] (2) Timpul de lucru al funcționarului părinte este redus cu două ore pe zi dacă are copii cu vârsta de până la doi ani și cu o oră dacă are copii cu vârsta între doi și patru ani. Funcționarul părinte are dreptul la un concediu remunerat pentru creșterea copilului de nouă luni, dacă nu optează pentru programul redus prevăzut la paragraful precedent. Pentru părintele celibatar, văduv sau divorțat ori cu un grad de invaliditate de cel puțin 67 %, programul redus prevăzut la primul paragraf sau concediul prevăzut la paragraful al doilea se prelungește cu șase luni, respectiv cu o lună. În cazul nașterii unui al patrulea copil, programul redus se prelungește cu încă doi ani […]”
10. Instanța de trimitere precizează că acordarea concediului pentru creșterea copilului în cazul nașterii de gemeni nu este reglementată în mod special în dreptul intern.
III – Situația de fapt și acțiunea principală
11. Doamna Chatzi, r eclamanta din acțiunea principală, este funcționar la Centrul de Impozite nr. 1 din Salonic (Grecia). La 21 mai 2007, aceasta a născut copii gemeni. Angajatorul i‑a acordat reclamantei concediul remunerat pentru creșterea copilului de nouă luni prevăzut în dreptul elen în favoarea salariaților din sectorul public în cazul nașterii de gemeni, începând cu 20 septembrie 2007.
12. La 30 ianuarie 2009, doamna Chatzi a solicitat acordarea unui al doilea concediu pentru creșterea copilului începând cu 1 martie 2009. Ea a susținut că are dreptul, în cazul nașterii de gemeni, la câte un concediu pentru creșterea copilului pentru fiecare copil geamăn. Această cerere a fost respinsă la 14 mai 2009. Împotriva deciziei de respingere, doamna Chatzi a formulat o acțiune la instanța de trimitere, Dioikitiko Efeteio Thessalonikis(5) .
13. Instanța de trimitere explică faptul că Symvoulio tis Epikrateias(6) interpretează norma elenă care reglementează concediul pentru creșterea copilului, în ceea ce privește frații și surorile care nu sunt gemeni, în sensul că părinții au dreptul, pentru fiecare copil, la un concediu distinct de creștere a copilului de câte nouă luni. În legătură cu aceasta, două curți administrative de apel(7) au decis că și în cazul nașterii de gemeni, în absența unor reglementări legale specifice, trebuie acordat un concediu distinct pentru creșterea copilului. Consiliul de Stat elen nu a reținut însă această interpretare.
IV – Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare și procedura în fața Curții
14. Prin decizia din 17 februarie 2010, primită de Curte la 29 martie 2010, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:
„1) Se poate deduce din clauza 2 punctul 1 din Acordul‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului – coroborată cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene privind drepturile copilului –, precum și din ameliorarea nivelului de protecție a drepturilor menționate efectuată prin intermediul Cartei drepturilor fundamentale că se naște de asemenea un drept al copilului la concediu pentru creșterea copilului, astfel încât acordarea unui singur drept la concediu de creșterea copilului în cazul nașterii unor gemeni constituie o încălcare a articolului 21 din Carta drepturilor fundamentale din cauza unei discriminări bazate pe faptul nașterii, precum și o restrângere a drepturilor copiilor gemeni nepermisă de principiul proporționalității?
2) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: termenul «naștere» din clauza 2 punctul 1 din Acordul‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului implică faptul că se naște un dublu drept al părinților lucrători la acordarea unui concediu pentru creșterea copilului, pentru motivul că o sarcină gemelară conduce la nașterea succesivă a doi copii (gemeni)? Sau implică faptul că respectivul concediu pentru creșterea copilului este acordat pentru o naștere, indiferent de numărul copiilor aduși pe lume la această naștere, fără ca egalitatea în drepturi prevăzută la articolul 20 din cartă să fie încălcată?”
15. Prin Ordonanța din 12 mai 2010, președintele Curții a admis cererea formulată de instanța de trimitere de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate, conform articolului 62 litera (a) din Regulamentul de procedură al Curții. În cadrul procedurii în fața Curții, guvernele Estoniei, Greciei, Poloniei, Cehiei, al Regatului Unit, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise, iar ulterior au prezentat și observații orale în ședința din 7 iulie 2010. Pe de altă parte, guvernele Germaniei și Ciprului au depus observații scrise.
V – Apreciere
A – Considerații introductive
1. Întinderea competenței de interpretare a Curții
16. În prealabil, trebuie abordat pe scurt aspectul întinderii competenței de interpretare a Curții în ceea ce privește acordul‑cadru în litigiu. Guvernul german subliniază că, la interpretarea acordului‑cadru, un loc central trebuie să se acorde voinței partenerilor sociali, întrucât altfel s‑ar aduce atingere drepturilor respectivilor parteneri, astfel cum sunt recunoscute la articolul 28 din Carta drepturilor fundamentale și la articolul 155 TFUE.
17. Importanța partenerilor sociali pentru interpretarea acordului‑cadru este exprimată de asemenea în clauza 4 punctul 6 din acest acord, în care se precizează că „orice problemă legată de interpretarea prezentului acord la nivel european ar trebui, în primă instanță, să fie înaintată de Comisie părților semnatare, care vor emite un aviz”.
18. Nu se poate deduce însă de aici că, în cazul în care nu există un asemenea aviz al semnatarilor acordului‑cadru, competența Curții ar fi limitată.
19. În temeiul articolului 267 TFUE, este de competența Curții să interpreteze directivele în cadrul cererilor de pronunțare a unor hotărâri preliminare. Este adevărat că acordul‑cadru reprodus în anexa la Directiva 96/34 a fost negociat de partenerii sociali, dar, pe de altă parte, el a devenit parte integrantă din directivă, dobândind natura juridică a acesteia(8) . Astfel, clauza 4 punctul 6 prevede expres că aceasta se aplică „[f]ără a aduce atingere rolului pe care îl [are] […] Curtea de Justiție”. Întinderea competenței de interpretare a Curții în privința acordului‑cadru nu se diferențiază de competența generală de interpretare a Curții în ceea ce privește alte dispoziții izvorâte din directive. În fond, această competență de interpretare a Curții, care decurge din dreptul primar, nu poate fi limitată pur și simplu printr‑o dispoziție a unei directive precum clauza 4 punctul 6 din acordul‑cadru.
2. Aplicabilitatea Directivei 96/34 cu privire la funcționari
20. Mai trebuie precizat încă de la început, având în vedere că reclamanta are calitatea de funcționar, că funcționarii pot de asemenea să intre în domeniul personal de aplicare al Directivei 96/34 și al acordului‑cadru cuprins în anexă.
21. Este adevărat că în clauza 1 punctul 2 din acordul‑cadru se prevede că acordul se aplică tuturor lucrătorilor, ceea ce ar putea să îi excludă pe funcționari. Nici directiva, nici acordul‑cadru nu cuprind însă vreo indicație care să permită să se considere că domeniul de aplicare personal se limitează la contractele de muncă încheiate între angajatorii și angajații din sectorul privat; acestea se aplică, așadar, și în sectorul public(9) . Și noțiunea de lucrători de la articolul 141 CE (devenit articolul 157 TFUE, egalitatea de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin) a fost interpretată de Curte în sens larg, astfel încât să îi cuprindă și pe funcționari(10) . Pentru aceasta, Curtea s‑a bazat pe ideea că principiul egalității de remunerare consacrat la acest articol face parte dintre principiile fundamentale ale Comunității și că sectorul public nu poate fi exclus din domeniul său de aplicare. Tot astfel, Curtea a hotărât, în ceea ce privește Directivele 76/207/CEE(11) și 75/117/CEE(12), că acestea au un domeniu de aplicare general, în conformitate cu principiul egalității de tratament între bărbați și femei pe care îl prevăd(13) . Întrucât Directiva 96/34 urmărește, la rândul său, să promoveze egalitatea de tratament între bărbați și femei(14), termenul de lucrători ar trebui să fie înțeles în sens larg, astfel încât să îi cuprindă și pe funcționari.
B – Prima întrebare preliminară
22. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă prin clauza 2 punctul 1 din acordul‑cadru se conferă copiilor un drept individual la concediu pentru creșterea copilului și, prin urmare, o neacordare a celui de al doilea concediu pentru creșterea copilului în cazul unei nașteri gemelare ar aduce atingere drepturilor pe care le au copiii gemeni.
23. La această întrebare, toți participanții la procedură preconizează un răspuns negativ. Modul de redactare a acordului‑cadru nu cuprinde niciun element în sprijinul ideii unui drept individual. Acordul‑cadru acordă numai părinților un drept individual la concediul pentru creșterea copilului. Acest lucru rezultă cu claritate din dispozițiile clauzei 2 punctul 1 din acordul‑cadru, în care se prevede expres că au un drept individual la concediu pentru creșterea copilului lucrătorii, bărbați și femei.
24. Această interpretare gramaticală este susținută și de argumente teleologice. Finalitatea concediului pentru creșterea copilului, potrivit preambulului acordului‑cadru și clauzei 1 punctul 1 din acesta, constă în a facilita concilierea responsabilităților profesionale și familiale pentru părinții care lucrează, precum și în a promova egalitatea de tratament între bărbați și femei. Pentru aceasta, acordul‑cadru conferă părinților care lucrează un drept individual la concediu pentru creșterea copilului, reglementând astfel relația dintre părinți și angajatorii acestora(15) . În fond, un drept la concediu pentru creșterea copilului al cărui titular ar fi, cu titlu personal, copilul nici nu este necesar pentru realizarea obiectivului urmărit, acela al unei mai bune concilieri între familie și profesie.
25. Nici din articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, la care se referă instanța de trimitere, nu rezultă o interpretare diferită. Acest articol prevede dreptul copiilor la protecția și la îngrijirile necesare pentru asigurarea bunăstării lor. Acest drept la protecție și la îngrijiri nu impune însă în mod obligatoriu să se recunoască în favoarea acestor copii un drept propriu la obținerea de către părinții lor a unui concediu pentru creșterea copilului. Este suficient ca un astfel de drept să fie acordat părinților înșiși, ei fiind cei care pot decide cu privire la modalitatea optimă de a se ocupa de propriii copii, putând opta pentru a asigura îngrijirea și bunăstarea acestora altfel decât prin intermediul concediului pentru creșterea copilului.
C – Cu privire la a doua întrebare preliminară
26. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere dorește să afle, în esență, dacă trebuie să se acorde, în temeiul acordului‑cadru, un drept propriu la concediu pentru creșterea copilului pentru fiecare dintre gemeni sau dacă este în conformitate cu acordul‑cadru faptul ca nașterea de gemeni să nu fie tratată în mod diferit de nașterea unui singur copil și să se preconizeze un singur concediu pentru creșterea copilului.
27. Această problemă se ridică deopotrivă în cazul altor nașteri multiple (tripleți, cvadrupleți etc.). Totuși, întrucât acțiunea principală privește nașterea de gemeni, ne vom referi în continuare și la această situație.
1. Interpretarea clauzei 2 punctul 1 din acordul‑cadru
28. Potrivit clauzei 2 punctul 1 din acordul‑cadru, se conferă lucrătorilor, bărbați și femei, un „drept individual la concediu pentru creșterea copilului, pe baza nașterii sau adopției unui copil, pentru a le da posibilitatea să îngrijească acel copil, pe o perioadă de cel puțin trei luni”. Articolul 33 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care prevede în special că „[p]entru a putea concilia viața de familie și viața profesională, orice persoană are […] dreptul la un concediu […] parental acordat în urma nașterii sau adopției unui copil”.
29. Observațiile care urmează, care privesc semnificația acestei norme, nu se referă decât la concediul parental cu o durată de cel puțin trei luni, astfel cum este prevăzut de directivă. De abia în a doua parte vom analiza care sunt consecințele prevederii de către un stat membru a unui concediu pentru creșterea copilului de mai lungă durată.
30. Guvernul cipriot și guvernul Regatului Unit arată că folosirea singularului („nașterea unui copil”, „pentru a le da posibilitatea să îngrijească acel copil”) sugerează faptul că dreptul la concediu pentru creșterea copilului există în mod distinct pentru fiecare copil(16) . Acordul‑cadru nu prevede numai împrejurarea potrivit căreia concediul pentru creșterea copilului trebuie să servească la „îngrijirea copiilor”, ci instituie un drept la concediu pentru creșterea copilului pentru un copil determinat („acel copil”), cel de a cărui naștere este legat dreptul. Trebuie înțeles, așadar, că nașterea fiecărui copil generează un drept distinct la un concediu pentru creșterea copilului de cel puțin trei luni.
31. Având în vedere modul de redactare a acordului‑cadru, pare logic să se considere că și în cazul nașterii de gemeni există un drept la concediu pentru creșterea copilului distinct pentru fiecare copil geamăn.
32. Ideea susținută de ceilalți participanți la proces, potrivit căreia dreptul la concediu pentru creșterea copilului nu este legat decât de faptul „nașterii”, indiferent de numărul copiilor născuți, nu este convingătoare. În opinia noastră, această interpretare nu se poate întemeia pe cuprinsul clauzei 2 punctul 1 din acordul‑cadru. Astfel, în această prevedere nu se vorbește pur și simplu despre un concediu parental după naștere, ci după nașterea „unui copil”, „pentru a […] da posibilitatea să [se] îngrijească acel copil”. Textul normativ nu acordă rolul central nașterii, ci copilului în cauză, pornind de la principiul că trebuie acordat un concediu pentru creșterea copilului pentru fiecare copil.
33. Această interpretare, potrivit căreia clauza 2 punctul 1 nu vizează nașterea, indiferent de numărul copiilor aduși pe lume, ci copiii născuți, își găsește o confirmare în hotărârea pronunțată de Curte în cauza Comisia/Luxemburg(17) . În această hotărâre, Curtea s‑a pronunțat în mod expres, în legătură cu aplicarea în timp a Directivei privind concediul pentru creșterea copilului, în sensul că dreptul la concediu pentru creșterea copilului există și în cazul în care copilul s‑a născut înainte de intrarea în vigoare a directivei. Curtea și‑a motivat hotărârea arătând că nici faptul nașterii, nici data acesteia nu sunt decisive ca fundament al dreptului la concediu pentru creșterea copilului, ci numai prezența unui copil la data formulării cererii(18) . Or, criteriul decisiv fiind copilul, iar nu nașterea, nu ni se pare posibilă enunțarea principiului potrivit căruia orice naștere, indiferent de numărul copiilor aduși pe lume, nu generează decât dreptul la un singur concediu pentru creșterea copilului. Dimpotrivă, trebuie considerat că există, în cazul gemenilor, doi copii, ceea ce ar implica recunoașterea a două drepturi distincte la concediu pentru creșterea copilului.
34. Ca o concluzie intermediară, se poate afirma, așadar, că, potrivit modului de redactare a clauzei 2 punctul 1 din acordul‑cadru, aceasta prevede un drept la concediu pentru creșterea copilului distinct pentru nașterea fiecărui copil. Nu este posibil să se deducă din textul acordului‑cadru că alta este situația în cazul nașterii de gemeni.
2. Interpretarea teleologică
35. Finalitatea acordului‑cadru nu pledează în favoarea unei abordări mai restrictive a interpretării rezultate din analiza gramaticală.
36. Scopul acordului‑cadru este acela de a facilita concilierea responsabilităților profesionale și familiale ale părinților care lucrează, oferindu‑le posibilitatea să se ocupe singuri de copii, fără a fi penalizați pe plan profesional(19) . Trebuie să se permită părinților să își poată îndeplini atât obligațiile profesionale, cât și pe cele familiale(20) . În contextul schimbărilor demografice, aceasta ar urma să aibă efecte pozitive asupra ratei natalității(21) . În plus, concediul pentru creșterea copilului ar favoriza participarea femeilor la viața activă și ar promova egalitatea de tratament între bărbați și femei(22) .
37. Concluzia la care s‑a ajuns prin interpretarea gramaticală, potrivit căreia există un drept separat la concediu pentru creșterea copilului în favoarea fiecăruia dintre gemeni, este deosebit de propice realizării obiectivelor acordului‑cadru, amintite mai sus. Un drept la concediu pentru creșterea copilului cu o durată de trei luni, acordat separat pentru fiecare dintre copiii gemeni, îi ajută pe părinții deosebit de solicitați de educarea gemenilor să își concilieze în mod optim obligațiile profesionale cu cele familiale. În plus, îi poate incita pe părinții care se ocupă de copii gemeni – în cadrul realităților vieții profesionale de azi, încă în mare măsură mamele – să nu renunțe la activitatea lor profesională din cauza constrângerilor pe care le generează nașterea de gemeni.
38. Unii dintre participanții la procedură susțin că gemenii sunt îngrijiți simultan și, prin urmare, este suficient să se acorde un singur concediu pentru creșterea copilului pentru ca finalitatea acordului‑cadru să fie respectată.
39. În fond, acest argument nu poate fi însă reținut. O interpretare care să respecte principiul egalității de tratament interzice ca, în cazul gemenilor, să se acorde o singură dată concediu pentru creșterea copilului.
40. Trebuie să se recunoască faptul că a se ocupa de copii gemeni implică efecte de sinergie. Totuși, sarcina pe care o implică educarea gemenilor implică mai multe eforturi și nu este comparabilă cu cea aferentă îngrijirii unui singur copil. Având în vedere că au aceeași vârstă, ei au în principiu aceleași nevoi, dar aceste nevoi sunt, pe de o parte, duble, iar pe de altă parte, nu este sigur, de exemplu, că gemenilor le este întotdeauna foame sau somn în același moment. În cazul în care nu s‑ar acorda părinților de gemeni decât un singur concediu pentru creșterea copilului, astfel cum se întâmplă în cazul părinților care nu au gemeni, nu s‑ar ține cont de această diferență și s‑ar trata în același mod situații diferite.
41. În cele ce urmează, două exemple ilustrează în ce măsură acordarea unui singur concediu pentru creșterea copilului în cazul gemenilor ar aduce atingere principiului egalității de tratament.
42. Comisia observă în mod întemeiat, în privința concediului pentru creșterea copilului, că acesta, astfel cum rezultă din sistemul conceput de acordul‑cadru, nu trebuie să se plaseze în mod necesar direct după concediul de maternitate, ci poate fi luat mai târziu. Astfel, clauza 2 punctul 1 stabilește, în ceea ce privește cadrul temporal în care statele membre pot înscrie concediul pentru creșterea copilului, vârsta limită de opt ani a copilului. Consecința acestui fapt este aceea că, în cazul fraților (sau surorilor) născuți sau născute succesiv, concediul pentru creșterea copilului acordat pentru copilul mai mare ar putea să fie luat și după nașterea celui de al doilea copil.
43. Or, și într‑un astfel de caz, părinții se pot ocupa de ambii copii în cursul concediului pentru creșterea copilului acordat numai pentru unul dintre ei, fără ca acordul‑cadru să permită suprimarea din acest motiv a concediului pentru creșterea copilului aferent celuilalt copil. De aceea, argumentul care constă în a afirma că gemenii pot fi îngrijiți și în mod simultan nu poate avea ca efect să reducă drepturile existente la luarea unui singur concediu pentru creșterea copilului.
44. Exemplul ce urmează pledează de asemenea împotriva acordării unui singur concediu pentru creșterea copilului în cazul gemenilor. Potrivit sistemului conceput de acordul‑cadru, care stabilește un termen maxim de opt ani înăuntrul căruia poate fi luat concediul pentru creșterea copilului, părinții fraților și ai surorilor pot hotărî să ia concediul pentru creșterea copilului, pentru unul dintre copii, la un moment la care acesta este încă mic și astfel să poată trăi într‑un mod mai activ, împreună cu el, această etapă a dezvoltării sale, dar să solicite concediu pentru creșterea copilului pentru cel de al doilea copil, de exemplu, la momentul școlarizării acestuia, pentru a‑l putea ajuta mai mult. Or, o astfel de flexibilitate ar fi refuzată părinților de gemeni în cazul în care, pentru gemeni, nu li s‑ar acorda decât un singur concediu pentru creșterea copilului. Aceasta ar constitui o inegalitate de tratament inadmisibilă.
45. Guvernul elen a subliniat cu ocazia ședinței că, în cazul gemenilor, necesitatea unei atenții și a unor îngrijiri intense dispare concomitent și ar trebui, pentru acest motiv, să nu se acorde decât un singur concediu pentru creșterea copilului. Trebuie observat în această privință că, potrivit dispozițiilor elene, concediul pentru creșterea copilului trebuie luat în cursul primilor patru ani de viață ai copilului. Legiuitorul elen instituie, așadar, și el un cadru larg înăuntrul căruia părinții pot hotărî care va fi punctul de pornire al concediului pentru creșterea copilului. Or, această posibilitate le‑ar fi retrasă în cazul în care nu li s‑ar acorda decât un singur concediu pentru creșterea copilului pentru copiii gemeni.
46. Mai trebuie analizat un argument, acela al guvernului german. Acesta observă că de abia în versiunea revizuită a Acordului‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului(23) a fost prevăzută o regulă referitoare la situația specială a copiilor cu handicap și a celor care suferă de boli de lungă durată. La clauza 3 punctul 3 din acest text se prevede, în acest sens, că statele membre și/sau partenerii sociali ar trebui să evalueze necesitatea adaptării condițiilor de acces și a modalităților de aplicare a concediului pentru creșterea copilului la nevoile părinților ai căror copii suferă de un handicap sau de o boală de lungă durată. Faptul că noua versiune nu are în vedere situația particulară pe care o reprezintă nașterile multiple conduce guvernul german la concluzia că această situație nu este reglementată nici de vechea versiune a directivei și nici de cea nouă. Așadar, această situație ar putea fi reglementată în viitor de partenerii sociali.
47. Acest argument nu ne convinge. Astfel, tăcerea în ceea ce privește aspectul nașterilor multiple în noul acord‑cadru ar putea la fel de bine să constituie un argument pentru a afirma că nașterile multiple intră sub incidența normei generale de la clauza 2 punctul 1 din versiunea inițială a Acordului‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului, astfel cum se susține în speță. În acest caz, tăcerea pe care o păstrează în această privință noua versiune din 2010 a acordului‑cadru nu dovedește în niciun caz necesitatea de a adopta o normă specială.
48. Unii dintre participanții la procedură au făcut referire la o propunere a Comisiei(24) de modificare a Directivei 92/85/CEE(25) referitoare la protecția mamelor. Aceasta ar trebui să fie modificată astfel încât statele membre să fie obligate să adopte măsurile necesare pentru a asigura în special că, în cazul nașterilor multiple, se acordă un concediu de maternitate suplimentar. Din faptul că aici este prevăzută numai o prelungire a concediului, iar nu dublarea acestuia, nu se poate deduce nicio concluzie cu privire la interpretarea Acordului‑cadru privind concediul pentru creșterea copilului. Astfel, aspect pe care în mod întemeiat l‑a subliniat Comisia cu ocazia ședinței, cele două directive urmăresc obiective diferite. Directiva protecția mamelor vizează mai ales protecția sănătății femeii(26), pe când Directiva concediu pentru creșterea copilului privește timpul și atenția ce trebuie consacrate în scopul concilierii răspunderilor familiale cu cele profesionale. În timp ce protecția sănătății femeii după nașterea de gemeni poate fi asigurată în mod satisfăcător prin intermediul unei simple prelungiri a concediului de maternitate, acest rezultat nu poate fi transpus nevoilor inerente concediului pentru creșterea copilului, care are o altă finalitate.
49. Participanții la procedură au mai evocat jurisprudența Curții în temeiul căreia un concediu garantat de dreptul comunitar nu poate afecta dreptul de a lua un alt concediu prevăzut de acest drept(27) . Hotărârile în discuție priveau toate concedii cu finalități distincte, de exemplu, în cauza Merino Gómez, concediul de ma ternitate și concediul anual(28) . În cauza de față, în schimb, nu este vorba de concedii de natură diferită. S‑ar putea ridica problema dacă drepturile la concediu în discuție nu au finalități diferite. S‑ar putea susține că unul dintre drepturile la concediu are ca finalitate îngrijirea unuia dintre copiii gemeni, iar celălalt, îngrijirea celuilalt copil geamăn. Și într‑un astfel de caz, concediile ar putea avea finalități diferite. Acest lucru ar depinde de modul, extensiv sau restrâns, în care este înțeleasă sintagma „finalități diferite”. Nu ni se pare totuși necesar să se decidă în mod definitiv dacă jurisprudența evocată mai sus se poate transpune în cazul de față, întrucât există deja suficiente argumente care conduc la concluzia potrivit căreia clauza 2 punctul 1 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că trebuie recunoscut un drept la concediu pentru creșterea copilului pentru fiecare copil, indiferent dacă sunt sau nu sunt gemeni.
50. În sfârșit, trebuie examinată competența statelor membre de a stabili în mod liber limitele temporale înăuntrul cărora poate fi luat concediul pentru creșterea copilului, în cadrul termenului de opt ani prevăzut de acordul‑cadru. Această putere rezultă din clauza 2 punctul 1 din acordul‑cadru. În sensul acestei dispoziții, versiunea germană prevede că „[d]ie genauen Bestimmungen sind von den Mitgliedstaaten und/oder Sozialpartnern festzulegen”. În urma lecturii versiunii germane nu se știe, la prima vedere, la ce anume se referă această frază. Acest lucru devine însă clar prin raportarea la celelalte versiuni lingvistice ale acordului‑cadru. După precizarea privind vârsta limită de opt ani, acestea nu cuprind o nouă frază, ci o propoziție incidentă care conferă statelor membre misiunea de a defini vârsta limită pentru recurgerea la concediul pentru creșterea copilului(29) . Ceea ce trebuie să definească în mod precis statele membre sau partenerii sociali este, așadar, intervalul de timp în care poate fi luat concediul pentru creșterea copilului, în interiorul termenului maxim de opt ani.
51. Datorită acestei competențe a statelor membre de a stabili o vârstă limită precisă dincolo de care nu se mai poate solicita beneficiul concediului pentru creșterea copilului, s‑ar putea concepte faptul ca un sistem să impună ca un concediu pentru creșterea copilului să fie luat în exclusivitate în cursul celor trei luni ce urmează după concediul de maternitate. Teoretic, ar exista într‑adevăr în acel moment un drept la concediu pentru creșterea copilului separat pentru fiecare copil geamăn, dar în practică părinții nu ar putea beneficia decât de un singur concediu pentru creșterea copilului, care trebuie luat în mod simultan pentru cei doi gemeni. Atunci când stabilesc data care trebuie considerată drept referință pentru aplicarea concediului pentru creșterea copilului, statele membre și/sau partenerii sociali dispun de o marjă de apreciere extinsă în ceea ce privește data ce trebuie luată ca referință pentru aplicarea concediului pentru creșterea copilului. Cu toate acestea, statele membre trebuie să se asigure că nu aduc atingere efectului util al acordului‑cadru. Rezultatul definirii concrete a perioadei de aplicare nu trebuie, așadar, să împiedice acordarea a două concedii pentru creșterea copilului distincte de câte trei luni pentru fiecare dintre copiii gemeni.
52. Ca o concluzie intermediară, se poate afirma că acordul‑cadru impune să se recunoască părinților de copii gemeni două drepturi distincte la concediu pentru creșterea copilului cu o durată de cel puțin trei luni.
3. Durata concediului pentru creșterea copilului care depășește minimul prevăzut
53. Analiza ce precedă era întemeiată – după cum s‑a arătat în introducere – pe ipoteza unui concediu pentru creșterea copilului cu o durată de trei luni, ceea ce corespunde duratei minime stabilite în acordul‑cadru.
54. Rămâne de analizat care sunt consecințele pe care interpretarea expusă în cele ce precedă le are în cazul în care un stat membru acordă un concediu pentru creșterea copilului cu o durată mai mare decât minimul prevăzut. Astfel, concediile pentru creșterea copilului prevăzute de statele membre au durate foarte diferite. Astfel, dreptul Regatului Unit prevede un concediu pentru creșterea copilului de 13 săptămâni, în timp ce în dreptul elen al funcției publice acest concediu este de nouă luni, iar în alte state membre de trei ani (de exemplu în Germania, Franța, Lituania, Spania și Republica Cehă)(30) .
55. Se ridică, așadar, problema dacă, pentru copiii gemeni, este necesar să se multiplice cu doi concediul pentru creșterea copilului care este prevăzut de dreptul național pentru un singur copil.
56. Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie avut în vedere faptul că acordul‑cadru nu stabilește decât cerințe minime(31) . Acordul‑cadru impune numai ca statul membru să prevadă un concediu pentru creșterea copilului de cel puțin trei luni pentru fiecare copil. În cazul în care statul membru decide să acorde un concediu pentru creșterea copilului cu o durată mai lungă, acesta dispune în acest scop de o amplă putere de apreciere. În principiu, acest concediu mai generos decât cerințele minime trebuie acordat în aceleași condiții tuturor persoanelor care intră în sfera de aplicare a directivei, cu excepția cazului în care diferența de tratament se poate justifica în mod obiectiv(32) .
57. În cazul în care un stat membru instituie un concediu pentru creșterea copilului cu o durată mai lungă, marja sa de apreciere nu cuprinde numai stabilirea, în mod absolut, a unei durate mai îndelungate pentru fiecare copil. Atunci când decide să acorde un concediu pentru creșterea copilului mai lung, statul membru poate de asemenea să stabilească normele pentru organizarea în timp a drepturilor la concediu pentru creșterea copilului aferente fiecăruia dintre copii. Acest lucru rezultă, întâi de toate, din obiectivul urmărit de acordul‑cadru, care constă în a permite concilierea vieții familiale cu viața profesională. Din acest punct de vedere, o diferență de tratament în raport cu cazul unui singur copil poate fi justificat în mod obiectiv. Cu privire la acest punct, guvernul Regatului Unit a susținut în cadrul ședinței că, în cazul unui concediu pentru creșterea copilului de mai lungă durată, s‑ar putea justifica o inegalitate de tratament, aspect care ar trebui lăsat în special la aprecierea statelor membre.
58. În special, astfel cum au arătat guvernele estonian și german, în cazul unui concediu pentru creșterea copilului de mai lungă durată, acordarea integrală a mai multor concedii pentru creșterea copilului poate să conducă la o durată neîntreruptă atât de lungă încât concediul pentru creșterea copilului nu își mai poate îndeplini, în fond, obiectivul care constă în întoarcerea la o activitate profesională, reprezentând chiar o incitare în sensul contrar, sau, în orice caz, face ca această întoarcere să fie cu mult mai dificilă. În această privință, punctul 6 din condițiile generale al acordului‑cadru subliniază de asemenea că măsurile trebuie să ia în considerare concilierea vieții profesionale cu viața de familie și trebuie să țină seama atât de nevoile întreprinderilor, cât și de cele ale lucrătorilor.
59. În plus, nu este evident că eforturile speciale pe care le implică îngrijirea copiilor gemeni impun o multiplicare a concediului pentru creșterea copilului și în ipoteza în care dreptul național prevede o durată cu mult mai îndelungată decât durata minimă de trei luni impusă de dreptul Uniunii. O importanță specială poate fi acordată atunci faptului că educarea și îngrijirea gemenilor implică efecte de sinergie. Cu cât este mai lung concediul pentru creșterea copilului acordat deja în favoarea unui singur copil, cu atât va absorbi surplusul de muncă pe care îl presupun atenția și îngrijirile acordate gemenilor, care cu greu poate fi compensat de durata minimă de trei luni.
60. Trebuie constatat, așadar, că, și atunci când un stat membru prevede un concediu pentru creșterea copilului de mai lungă durată decât concediul minim din acordul‑cadru, care este de trei luni, părinții au în principiu dreptul la un concediu pentru creșterea copilului de mai lungă durată pentru fiecare dintre copiii gemeni. Cu toate acestea, principiul egalității de tratament nu impune dublarea sistematică a duratei în cazul acordării concediului pentru creșterea copilului cu o durată mai mare decât minimul de trei luni. Dimpotrivă, având în vedere obiectivele acordului‑cadru, normele de organizare a timpului se pot justifica, ceea ce are ca efect reducerea drepturilor la concediul pentru creșterea copilului la o durată mai mică decât aceea a unui dublu concediu. Măsurile necesare trebuie prevăzute de statele membre ținând seama de obiectivul urmărit de acordul‑cadru, și anume concilierea vieții familiale cu viața profesională.
61. Legiuitorul elen nu a prevăzut în mod expres o astfel de normă de organizare a timpului în cazul unei nașteri de gemeni. Instanța de trimitere va trebui, așadar, să verifice dacă poate identifica, în cadrul interpretării dreptului său intern, o normă de organizare corespunzătoare criteriilor menționate mai sus. În cazul în care nu va putea identifica o astfel de normă, va trebui să aplice dublul concediu pentru creșterea copilului care rezultă în principiu din directivă.
VI – Concluzie
62. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă Dioikitiko Efeteio Thessalonikis după cum urmează:
„1) Clauza 2 punctul 1 din Acordul‑cadru încheiat la 14 decembrie 1995, anexat la Directiva 96/34/CE a Consiliului din 3 iunie 1996 privind Acordul‑cadru referitor la concediul pentru creșterea copilului încheiat de UNICE, CEEP și CES, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/75/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997, nu trebuie interpretată în sensul că se conferă copiilor un drept individual la concediu pentru creșterea copilului.
2) Clauza 2 punctul 1 din Acordul‑cadru încheiat la 14 decembrie 1995, anexat la Directiva 96/34/CE a Consiliului din 3 iunie 1996 privind Acordul‑cadru referitor la concediul pentru creșterea copilului încheiat de UNICE, CEEP și CES, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/75/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997, trebuie interpretată în sensul că lucrătorii, bărbați și femei, au un drept individual la concediu pentru creșterea copilului de cel puțin trei luni pentru fiecare copil geamăn.”
(1) .
(2)
–	Directiva 96/34/CE a Consiliului din 3 iunie 1996 privind Acordul‑cadru referitor la concediul pentru creșterea copilului încheiat de UNICE, CEEP și CES (JO L 145, p. 4, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 160), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/75/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 (JO 1998, L 10, p. 24, denumită în continuare „Directiva 96/34” sau „Directiva concediu pentru creșterea copilului”). Directiva 2010/18/UE a Consiliului din 8 martie 2010 de punere în aplicare a Acordului‑cadru revizuit privind concediul pentru creșterea copilului încheiat de BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP și CES și de abrogare a Directivei 96/34/CE trebuie pusă în aplicare până cel târziu la 8 martie 2012, nefiind astfel aplicabilă în speță. De altfel, aceasta nu cuprinde modificări relevante pentru răspunsul care urmează a fi dat la prezentele întrebări.
(3)
–	A se vedea primul paragraf al preambulului la acordul‑cadru.
(4)  –	A se vedea punctul 4 din considerațiile generale ale acordului–cadru.
(5)
–	Curtea de Apel Superioară Administrativă din Salonic.
(6)
–	Consiliul de Stat.
(7)
–	Dioikitiko Efeteio Athinon și Dioikitiko Efeteio Thessalonikis.
(8)
–	A se vedea Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact (C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctul 58, care face trimitere la Concluziile noastre din 9 ianuarie 2008 prezentate în această cauză, punctul 87).
(9)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2006, Adeneler (C‑212/04, Rec., p. I‑6057, punctul 54 și următoarele), și Hotărârea din 7 septembrie 2006, Vassallo (C‑180/04, Rec., p. I‑7251, punctul 32).
(10)
–	A se vedea Hotărârea din 2 octombrie 1997, Gerster (C‑1/95, Rec., p. I‑5253, punctul 18).
(11)
–	Directiva Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (JO L 39, p. 40, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164).
(12)
–	Directiva Consiliului din 10 februarie 1975 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la aplicarea principiului egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin (JO L 45, p. 19, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 156).
(13)
–	Hotărârea din 21 mai 1985, Comisia/Germania (C‑248/83, Rec., p. 1459, punctul 16).
(14)
–	Punctele 4 și 7 din considerațiile generale ale acordului‑cadru și alineatul (1) al preambulului acordului‑cadru.
(15)
–	Hotărârea din 14 aprilie 2005, Comisia/Luxemburg (C‑519/03, Rec., p. I‑3067, punctul 46).
(16)
–	În versiunea franceză se vorbește despre „naissance d’un enfant/pour pouvoir s’occuper de cet enfant”, în versiunea engleză, despre „the birth of a child/to enable them to take care of that child”, iar în cea greacă, despre „λόγω γέννησης ή υιοθεσίας παιδιού/ώστε να μπορέσουν να ασχοληθούν με το παιδί αυτό”.
(17)  –	Citată la nota de subsol 15.
(18)  –	Ibidem, punctul 47.
(19)  –	A se vedea clauza 1 punctul 1 din acordul‑cadru.
(20)  –	A se vedea punctul 4 din condițiile generale ale acordului‑cadru.
(21)  –	A se vedea punctul 7 din condițiile generale ale acordului‑cadru.
(22)  –	Punctele 4 și 7 din condițiile generale ale acordului‑cadru și primul paragraf al preambulului la acordul‑cadru.
(23)
–	Cuprinsă în anexa la Directiva 2010/18/CE (citată la nota de subsol 2).
(24)
–	COM(2008) 637 final.
(25)
–	Directiva 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [A zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE], JO L 348, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 3 denumită în continuare „Directiva protecția mamelor”.
(26)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Luxemburg (citată la nota de subsol 15, punctul 32).
(27)
–	Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schulz‑Hoff (C‑350/06 și C‑520/06, Rep., p. I‑179, punctul 26), Hotărârea din 18 martie 2004, Merino Gómez (C‑342/01, Rec., p. I‑2605, punctele 32 și 33), Hotărârea Luxemburg/Comisia (citată la nota de subsol 15, punctul 33) și Hotărârea din 20 septembrie 2007, Kiiski (C‑116/06, Rec., p. I‑7643, punctul 56).
(28)
–	Citată la nota de subsol 17.
(29)
–	A se vedea, de exemplu, versiunea franceză („[…] au moins trois mois jusqu’à un âge déterminé pouvant aller jusqu’à huit ans, à définir par les États membres et/ou les partenaires sociaux”), cea engleză („[…] for at least three months, until a given age up to 8 years to be defined by Member States and/or management and labour”) sau cea elenă („[…] τουλάχιστον επί τρεις μήνες, μέχρι μιας ορισμένης ηλικίας, η οποία μπορεί να φθάσει μέχρι τα 8 έτη και προσδιορίζεται από τα κράτη μέλη ή/και τους κοινωνικούς εταίρους.”).
(30)
–	În Germania, pentru fiecare dintre părinți, până la împlinirea de către copil a vârstei de trei ani, în celelalte state, pentru cei doi copii, luați în considerare împreună.
(31)
–	A se vedea considerentul (10) al Directivei 96/34.
(32)
–	A se vedea Concluziile avocatului general Tizzano din 18 ianuarie 2005 prezentate în cauza Comisia/Luxemburg (C‑519/03, Rec., p. I‑3067, punctul 49).