HOTĂRÂREA CURȚIIdin 9 martie 1978?(1)„Neaplicarea de către instanța națională a unei legi contrare dreptului comunitar”În cauza C‑106/77_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de către Pretore di
Susa (Italia), în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreAmministrazione delle Finanze dello Stato      șiSimmenthal SA, cu sediul în Monza_cu
privire la interpretarea articolului 189 din Tratatul CEE și în special
cu privire la consecințele aplicabilității directe a dreptului
comunitar în cazul unui conflict cu eventuale dispoziții naționale
contrare_CURTEA_compusă
din domnii H. Kutscher, președinte, M. Sørensen și G. Bosco, președinți
de cameră, A. M. Donner, P. Pescatore, A. J. Mackenzie Stuart
și A. O’Keeffe, judecători_avocat general: domnul G. Reischl_grefier: domnul A. Van Houtte, pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că prin Ordonanța din 28 iulie 1977, primită la Curte la 29
august 1977, Pretore di Susa a adresat, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CEE, două întrebări preliminare referitoare la principiul
aplicabilității directe a dreptului comunitar, astfel cum este prevăzut
la articolul 189 din tratat, pentru a determina consecințele acestui
principiu în cazul unui conflict între o normă de drept comunitar și o
dispoziție ulterioară a legislației naționale;2        având
în vedere că trebuie reamintit faptul că, într‑un stadiu anterior
litigiului, Pretore adresase Curții întrebări preliminare care să îi
permită să aprecieze dacă taxele sanitare, percepute pentru importurile
de carne de vită și mânzat în temeiul „textului unic” al legislației
sanitare italiene, al căror nivel fusese stabilit, în urma ultimelor
modificări, prin baremul anexat la Legea nr. 1239 din 30 decembrie
1970 (GU nr. 26 din 1 februarie 1971), sunt compatibile cu tratatul
și cu anumite reglementări – în special cu Regulamentul nr. 805/68
al Consiliului din 27 iunie 1968 privind organizarea comună a pieței în
sectorul cărnii de vită și mânzat (JO L 148, p. 24);3        că,
în urma răspunsurilor oferite de Curte în cauza 35/76 prin Hotărârea
din 15 decembrie 1976 (Rec., p. 1871), Pretore, considerând că
perceperea taxelor respective este incompatibilă cu dispozițiile de
drept comunitar, a adresat Amministrazione delle Finanze dello Stato
(Administrației Finanțelor Statului) o somație de a rambursa taxele
percepute nejustificat, cu dobânzile aferente;4        că
Amministrazione delle Finanze dello Stato a formulat opoziție împotriva
acestei somații;5        că,
având în vedere argumentele expuse de părți în cursul procedurii de
opoziție, Pretore a reținut că se pune în discuție, în fața sa, problema
unui conflict între anumite norme comunitare și o lege națională
ulterioară, respectiv Legea nr. 1239/70;6        că
acesta a reamintit faptul că, în conformitate cu jurisprudența recentă a
Curții Constituționale italiene (Hotărârile 232/75 și 205/75, Ordonanța
206/76), pentru soluționarea unei astfel de probleme se impune
sesizarea Curții Constituționale înseși cu privire la problema
neconstituționalității legii contestate prin raportare la articolul 11
din Constituție;7        că,
având în vedere, pe de o parte, jurisprudența constantă a Curții de
Justiție cu privire la aplicabilitatea dreptului comunitar în sistemele
juridice ale statelor membre și, pe de altă parte, inconvenientele care
pot decurge din situații în care instanța, în loc să declare din oficiu
că o lege care se opune efectului deplin al dreptului comunitar este
inaplicabilă, ar trebui să ridice o excepție de neconstituționalitate,
Pretore a adresat Curții următoarele două întrebări:a)
Având în vedere că, în temeiul
articolului 189 din Tratatul CEE și al jurisprudenței constante a Curții
de Justiție a Comunităților Europene, dispozițiile comunitare direct
aplicabile trebuie, în pofida oricărei norme sau practici interne a
statelor membre, să producă efecte depline în ordinea juridică a
acestora din urmă și să fie aplicate în mod uniform pentru a garanta
drepturile subiective create în favoarea particularilor, rezultă că
domeniul de aplicare al normelor respective trebuie înțeles în sensul că
eventuale dispoziții naționale ulterioare, aflate în conflict cu aceste
norme comunitare, trebuie să fie considerate inaplicabile de drept,
fără a fi necesar să se aștepte înlăturarea lor chiar de către
legiuitorul național (abrogare) sau de către alte autorități
constituționale (declarare a neconstituționalității), în special în
cazul în care se consideră, în ceea ce privește a doua ipoteză, că până
în momentul în care intervine decizia respectivă, ținând seama că
legislația națională rămâne pe deplin aplicabilă, normele comunitare nu
își pot produce efectele și că, în consecință, aplicarea lor integrală,
completă și uniformă nu este garantată, la fel cum nu sunt protejate
drepturile subiective create în favoarea particularilor?b)
În legătură cu întrebarea
precedentă, presupunând că dreptul comunitar ar admite ca protecția
drepturilor subiective, create prin dispoziții comunitare „direct
aplicabile”, să poată fi amânată până în momentul abrogării efective, de
către autoritățile naționale competente, a unor dispoziții naționale
care s‑ar afla în conflict cu aceste norme comunitare, această abrogare
trebuie să fie în toate cazurile însoțită de o retroactivitate deplină,
astfel încât să se evite ca drepturile subiective să fie prejudiciate? Cu privire la sesizarea Curții8        Având
în vedere că, în observațiile sale orale, agentul guvernului italian a
atras atenția Curții asupra Hotărârii Curții Constituționale
nr. 163/77 din 22 decembrie 1977, pronunțată ca urmare a invocării
unor excepții de neconstituționalitate de către tribunalele din Milano
și din Roma, prin care s‑a declarat că anumite dispoziții ale Legii
nr. 1239 din 30 decembrie 1970, inclusiv cele relevante pentru
litigiul aflat pe rolul Pretore di Susa, sunt neconstituționale;9        că,
întrucât dispozițiile contestate au fost înlăturate prin efectul
declarației de neconstituționalitate, întrebările formulate de Pretore
nu ar mai prezenta interes, astfel încât nu ar mai fi cazul să se
răspundă la acestea;10      având
în vedere că, în această privință, trebuie amintit că, în conformitate
cu practica sa constantă, Curtea se consideră sesizată printr‑o cerere
de pronunțare a unei hotărâri preliminare, introdusă în temeiul
articolului 177, atât timp cât această cerere nu a fost retrasă de către
instanța de trimitere sau casată într‑o cale de atac de către o
instanță superioară;11      că
un astfel de efect nu poate decurge din hotărârea invocată care a fost
pronunțată în cadrul unor proceduri străine de litigiul care a
determinat sesizarea Curții și al cărei efect față de terți nu poate fi
apreciat de către Curte;12      că, prin urmare, trebuie înlăturată obiecția preliminară ridicată de guvernul italian; Cu privire la fond13      Având în vedere că prima întrebare
urmărește, în esență, să se precizeze consecințele aplicabilității
directe a unei dispoziții de drept comunitar în cazul incompatibilității
cu o dispoziție legislativă ulterioară a unui stat membru;14      având
în vedere că aplicabilitatea directă, analizată din această
perspectivă, presupune că normele de drept comunitar trebuie să își
producă totalitatea efectelor în mod uniform în toate statele membre, de
la intrarea lor în vigoare și în cursul întregii perioade de validitate
a acestora;15      că
astfel, aceste dispoziții reprezintă o sursă imediată de drepturi și de
obligații pentru toți cei cărora li se adresează, indiferent dacă este
vorba de statele membre sau de particulari care sunt părți în raporturi
juridice reglementate de dreptul comunitar;16      că
acest efect privește, de asemenea, orice instanță care, ca autoritate a
unui stat membru, fiind sesizată în cadrul competenței sale, are ca
misiune să protejeze drepturile conferite particularilor de dreptul
comunitar;17      că,
de altfel, în temeiul principiului supremației dreptului comunitar,
dispozițiile tratatului și actele instituțiilor direct aplicabile au ca
efect, în raporturile lor cu legislația națională a statelor membre,
prin simplul fapt al intrării lor în vigoare, nu numai de a determina
inaplicabilitatea de drept a oricărei dispoziții contrare a legislației
naționale existente, ci și – în măsura în care aceste dispoziții și acte
fac parte integrantă, cu rang superior normelor interne, din ordinea
juridică aplicabilă pe teritoriul fiecărui stat membru – de a împiedica
adoptarea valabilă a unor noi acte normative naționale, în măsura în
care acestea ar fi incompatibile cu norme comunitare;18      că,
într‑adevăr, faptul de a recunoaște o anumită eficiență juridică unor
acte normative naționale care încalcă domeniul în cadrul căruia
Comunitatea își exercită atribuția legislativă sau care sunt
incompatibile într‑un alt mod cu dispozițiile de drept comunitar, ar
echivala cu negarea, în această privință, a caracterului efectiv al
angajamentelor asumate în mod necondiționat și irevocabil de către
statele membre, în temeiul tratatului, și ar pune astfel în discuție
înseși fundamentele Comunității;19      că
aceeași concepție se desprinde din economia articolului 177 din tratat,
conform căruia orice instanță națională are dreptul de a se adresa
Curții de fiecare dată când consideră că o hotărâre preliminară asupra
unei probleme de interpretare sau de validitate care privește dreptul
comunitar este necesară pentru a‑i permite să pronunțe o hotărâre;20      că
efectul util al acestei dispoziții ar fi diminuat în cazul în care
instanța ar fi împiedicată să aplice imediat dreptul comunitar în
conformitate cu decizia sau cu jurisprudența Curții;21      că
din cele ce precedă reiese că orice instanță națională, sesizată în
cadrul competenței sale, are obligația de a aplica integral dreptul
comunitar și de a proteja drepturile pe care acesta le conferă
particularilor, prin neaplicarea oricărei dispoziții eventual contrare a
legislației naționale, indiferent dacă aceasta este anterioară sau
ulterioară normei comunitare;22      că,
prin urmare, ar fi incompatibilă cu cerințele inerente ale înseși
naturii dreptului comunitar orice dispoziție dintr‑o ordine juridică
națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară,
ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului comunitar prin
faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa
de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar
pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui
eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor comunitare;23      că
aceasta ar fi situația în cazul în care, în ipoteza unui conflict între
o dispoziție de drept comunitar și o lege națională ulterioară,
soluționarea acestui conflict ar fi rezervată unei autorități, alta
decât instanța chemată să asigure aplicarea dreptului comunitar,
învestită cu o putere de apreciere proprie, chiar dacă obstacolul astfel
provocat în calea eficienței depline a dreptului comunitar nu ar fi
decât temporar;24      că,
prin urmare, se impune să se răspundă la prima întrebare în sensul că
instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale,
dispozițiile de drept comunitar are obligația de a asigura efectul
deplin al acestor norme, înlăturând, dacă este necesar, din oficiu
aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale, chiar
ulterioare, fără a fi necesar să solicite sau să aștepte înlăturarea
prealabilă a acesteia pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu
constituțional;25      având în vedere că, prin intermediul celei de a doua întrebări,
instanța națională solicită, în esență, să se stabilească – în ipoteza
în care s‑ar admite că protecția unor drepturi conferite prin
dispozițiile comunitare ar putea fi amânată până în momentul înlăturării
efective, de către autoritățile naționale competente, a unor eventuale
dispoziții naționale contrare – dacă această înlăturare trebuie să
implice în toate cazurile o retroactivitate deplină, astfel încât să se
evite ca drepturile respective să fie în vreun fel prejudiciate;26      având
în vedere că din răspunsul dat la prima întrebare rezultă că instanța
națională are obligația de a asigura protecția drepturilor conferite
prin dispozițiile ordinii juridice comunitare, fără a fi necesar să
solicite sau să aștepte înlăturarea efectivă, de către autoritățile
naționale împuternicite în acest scop, a unor eventuale măsuri naționale
care ar împiedica aplicarea directă și imediată a normelor comunitare;27      rezultă, așadar, că a doua întrebare este lipsită de obiect; Cu privire la cheltuielile de judecată28      Având
în vedere că, în ceea ce privește cheltuielile efectuate de către
guvernul Republicii Italiene și de către Comisia Comunităților Europene,
care au prezentat observații Curții, acestea nu pot face obiectul unei
rambursări;29      că,
în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit la Pretore di Susa, este de competența acestei
instanțe să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de către Pretore di
Susa prin Ordonanța din 28 iulie 1977, hotărăște:Instanța
națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale,
dispozițiile de drept comunitar are obligația de a asigura efectul
deplin al acestor norme, înlăturând, dacă este necesar, din oficiu
aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale, chiar
ulterioare, fără a fi necesar să solicite sau să aștepte înlăturarea
prealabilă a acesteia pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu
constituțional.KutscherSørensenBoscoDonnerPescatore      Mackenzie StuartO’KeeffePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 martie 1978.Grefier       PreședinteA. Van Houtte H. Kutscher1? Limba de procedură: italiana.