62011CC0402
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 5 юли 2012 година (
1
)
Дело C-402/11 P
Jager & Polacek GmbH
срещу
Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
„Обжалване — Марка на Общността — Регламент (ЕО) № 40/94 — Регламент (ЕО) № 2868/95 — Производство по възражение против регистрацията на марка на Общността — Правен характер на акта, с който приключва разглеждането на допустимостта на възражението — Процедура за отмяна — Принцип на ефективната съдебна защита — Принцип на правната сигурност“
1.
Актът, с който Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) приема, че дадено възражение против регистрация на марка на Общността е допустимо, представлява ли обикновена „процесуално-организационна мярка“ по възражение, или е „решение“ по смисъла на правото на Съюза?
2.
По същество това е въпросът, който се поставя в настоящата жалба, подадена от Jager & Polacek GmbH срещу Решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 май 2011 г. по дело Jager & Polacek/СХВП (
2
). От отговора на този въпрос се определят, от една страна, съществуващите за заинтересования пътища за правна защита против разглеждания акт, а от друга страна, условията, при които този акт може да се отмени от СХВП.
I – Правна уредба
А – Процесуално разглеждане на възражение срещу регистрация на марка на Общността
3.
Съгласно член 8, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (
3
) при възражение, подадено от притежателя на по-ранна нерегистрирана марка, СХВП може да откаже да регистрира марка на Общността. Това възражение трябва да се подаде в съответствие с член 42 от този Регламент. То трябва да се направи писмено, в срок от три месеца след публикуването на заявката за марка на Общността, като се уточнят основанията, на които се прави, и се счита направено едва след плащане на таксата за възражение.
4.
Законодателят на Съюза установява условията за производство по възражение в нормите на членове 15—22 от Регламент (ЕО) № 2868/95 (
4
). В частност той уточнява правилата за разглеждане на допустимостта на възражението в правило 17 от Регламента за прилагане, който гласи:
„1.
Ако таксата за подаване на възражение не е заплатена в рамките на периода на възражение, възражението няма да се смята за внесено.[…]
2.
Ако възражението не е подадено в рамките на срока за възражение или ако възражението не идентифицира ясно срещу коя заявка се внася или по-ранната марка […], на която […] се основава възражението в съответствие с правило 15, параграф 2, букви а) и б), или не съдържа основания за възражение в съответствие с правило 15, параграф 2, буква в), и ако тези недостатъци не се поправят преди изтичането на срока за възражение, [СХВП] отхвърля възражението като недопустимо.
3.
Когато възразяващата страна не предостави превод, както се изисква съгласно правило 16, параграф 1, възражението се отхвърля като недопустимо. […]
4.
Ако възражението не отговаря на другите разпоредби на правило 15, [СХВП] информира възразяващата страна за това и я приканва да поправи отбелязаните недостатъци в срок от два месеца. Ако недостатъците не бъдат поправени преди изтичането на този срок, [СХВП] отхвърля възражението като недопустимо.
5.
Всяко решение съгласно параграф 1, че възражението се смята за невнесено или е отхвърлено като недопустимо съгласно параграфи 2, 3 и 4, се нотифицира на заявителя“.
5.
Съгласно правило 17 от Регламента за прилагане възражението следователно следва да отговаря на абсолютните критерии за допустимост, установени с правило 15, параграф 2, букви a), б) и в) от Регламента за прилагане (
5
). Така възражението трябва да съдържа номера на заявката, срещу която се подава възражението, и името на заявителя за марка на Общността, ясна идентификация на по-ранната марка, на която се основава възражението, както и декларация, посочваща, че изискванията на член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94 са изпълнени.
6.
Възражението трябва също така да отговаря на критериите за допустимост, посочени в правило 15, параграф 2, букви г), д), е), ж) и з) от Регламента за прилагане. Възражението трябва по-специално да съдържа датата на подаване и когато има такава, датата на регистрация и датата на приоритет на по-ранната марка, нейното изображение, стоките и услугите, на които се основава възражението, името и адреса на възразяващата страна или евентуално на нейния представител.
7.
Правило 18, параграф 1 от Регламента за прилагане гласи следното:
„Когато възражението е прието за допустимо съгласно правило 17, [СХВП] изпраща съобщение до страните, в което ги информира, че производството по възражението започва два месеца след получаването на съобщението. […]“.
8.
Правило 19 от този Регламент уточнява след това видовете документи и доказателства, които възразяващият следва да представи или да добави в подкрепа на възражението си. По-специално, в съответствие с параграф 2 от това правило, той е длъжен да представи доказателство за съществуването, валидността и обхвата на защита на своята по-ранна марка.
9.
Накрая, в правило 20 от Регламента за прилагане законодателят на Съюза уточнява процесуалните правила за разглеждане на възражението по същество.
Б - Правилата за отмяна на прието от СХВП решение
10.
Член 77а от Регламент № 40/94 установява условията за отмяна на прието от СХВП решение. Тази разпоредба предвижда следното:
„1.   Когато [СХВП] […] е взела решение, което съдържа очевидна процедурна грешка по [нейна] вина, тя прави нужното […] решението да бъде отменено. […]
2.   […] отмяната [на решението] [се определя] ex officio или по искане на една от страните по процедурата, от отдела, който […] е взел решението. […] отмяната [се определя] в рамките на шест месеца от датата, на която […] е било взето решението, след консултация със страните по процедурата […]
[…]“.
11.
Процедурата за отмяна на такова е решение се уточнява в правило 53а от Регламента за прилагане. Съгласно това правило СХВП трябва да уведоми засегнатата от отмяната страна, която може да изложи съображенията си.
II – Хронологичен преглед на фактите по делото
12.
Фактите в основата на спора, производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение могат да се обобщят по следния начин (
6
).
13.
На 25 март 2008 г. жалбоподателят подава възражение на основание член 42 от Регламент № 40/94 срещу регистрацията на словна марка „REDTUBE“, заявена от RT Mediasolutions s.r.o. (
7
).
14.
С писма от 20 май 2008 г. отделът по марките на СХВП изпраща съобщение на всяка от двете страни в производството. В тези писма СХВП посочва, че възражението е прието за допустимо, доколкото е основано на по-ранната нерегистрирана марка „Redtube“. Тя информира двете страни, че помирителният период изтича на 21 юли 2008 г. и че състезателната фаза на производството по възражение евентуално ще започне на 22 юли 2008 г. Освен това тя определя сроковете, в които жалбоподателят трябва да обоснове възражението си, а RT Mediasolutions — да му отговори.
15.
На 10 септември 2008 г. RT Mediasolutions изтъква, че жалбоподателят не е заплатил в срок таксата за възражението, и затова моли СХВП, от една страна, да анулира съобщението от 20 май 2008 г., и от друга страна, да установи, че възражението се смята за невнесено.
16.
На 2 октомври 2008 г. отделът по марките на СХВП изпраща на жалбоподателя писмо, озаглавено „Поправка“, с което го уведомява, че съобщението от 20 май 2008 г. е изпратено по погрешка и че трябва да се смята за безпредметно. Вследствие на подадена от RT Mediasolutions молба в този смисъл, на 22 януари 2009 г. отделът по споровете на СХВП издава решение, съгласно което, тъй като заплащането на таксата за възражение не е извършено в определения срок, възражението се смята за невнесено.
17.
На 20 март 2009 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението, като посочва, че на 20 май 2008 г. СХВП е взела решение, с което е обявила възражението за допустимо, и че това решение не е било отменено в съответствие с процедурните правила, предвидени в член 77а от Регламент № 40/94. На 29 септември 2009 г. четвърти апелативен състав на СХВП отхвърля исканията на жалбоподателя, с мотив по-специално че писмото от 20 май 2008 г. представлява обикновена процесуално-организационна мярка, а не решение.
III – Искания на страните пред Общия съд
18.
На 4 декември 2009 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на решението на четвърти апелативен състав на СХВП от 29 септември 2009 г.
19.
В подкрепа на жалбата си пред Общия съд жалбоподателят изтъква три правни основания. Аз ще разгледам само второто правно основание, доколкото понастоящем само то е предмет на настоящата жалба срещу решението на Общия съд.
20.
Второто правно основание се извежда от нарушение на член 77а, параграфи 1 и 2 от Регламент № 40/94. В подкрепа на това основание жалбоподателят изтъква, че съобщението на СХВП от 20 май 2008 г. съставлява решение. Всъщност, доколкото съгласно правило 17, параграф 5 от Регламента за прилагане именно с решения се установява, че възражението се смята за невнесено или че възражението се отхвърля като недопустимо, то правният принцип за actus contrarius или за процесуалната огледалност изисква актът, с който СХВП установява допустимостта на възражението, също да се квалифицира като „решение“.
21.
Следователно според жалбоподателя това решение можело да бъде отменено само при спазване на процедурата по член 77а от Регламент № 40/94, във връзка с правило 53а от Регламента за прилагане.
22.
Общият съд приема, че писмото от 20 май 2008 г. не съставлява решение, а обикновена процесуално-организационна мярка в производството по възражение. От една страна, той приема, че това писмо е само съобщение до жалбоподателя относно датата на започване на състезателната фаза на производството по възражение и покана за посочване на фактите, доказателствата и съображенията, на които се основава неговото възражение. От друга страна, той счита, че това писмо не произвежда никакво правно действие по отношение на жалбоподателя. Накрая той приема, че то не представлява окончателно становище на СХВП по допустимостта на възражението.
23.
След това Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя, изведени от принципа на actus contrarius и от процесуалната огледалност. Освен това той приема, че тъй като писмото от 20 май 2008 г. не съставлява решение, жалбоподателят не би могъл да се позовава на принципа на защита на оправданите правни очаквания, които това писмо евентуално е породило у него.
24.
Накрая Общият съд също така констатира, че делото не се отнася до международна регистрация, обозначаваща Европейския съюз, и че няма основание той да се произнася по правния характер на уведомленията от СХВП до Световната организация за интелектуална собственост (СОИС) относно приетите за допустими възражения.
25.
След като разглежда останалите две правни основания, с обжалваното решение Общият съд отхвърля подадената от жалбоподателя жалба.
IV – Искания на страните пред Съда
26.
С жалбата си жалбоподателят иска от Съда да отмени обжалваното решение и да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
27.
СХВП моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
V – Жалбата
28.
С единственото си правно основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд е нарушил член 77а, параграфи 1 и 2 от Регламент № 40/94, който предвижда специална процедура за отмяна на незаконосъобразно решение.
29.
Това правно основание се подразделя на три части. Първо, жалбоподателят счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че писмото от 20 май 2008 г. представлява обикновена организационна мярка в производството по възражение и следователно е нарушил принципите на ефективна съдебна защита и на правна сигурност. Второ, той поддържа, че Общият съд неправилно е изтълкувал понятието за съобщаване, тъй като то може да съдържа и решение. Трето, жалбоподателят изтъква, че обжалваното решение е опорочено от липса на мотиви.
А - По първата част, изведена от неправилна квалификация на спорния акт и от нарушение на принципите на ефективна съдебна защита и на правна сигурност
30.
Първата част включва два довода. От една страна, жалбоподателят поддържа, че писмото от 20 май 2008 г., с което СХВП приема възражението му за допустимо, съдържа решение и че следователно то е следвало да се отмени в съответствие с процедурата, предвидена в член 77а от Регламент № 40/94. От друга страна, жалбоподателят упреква Общия съд, че е нарушил правото му на ефективна съдебна защита, както и принципа на правна сигурност.
31.
СХВП оспорва тези доводи.
1. По първия довод, изведен от грешка при прилагане на правото относно правния характер на спорния акт
32.
Разглежданата процедура, като се имат предвид нейното развитие и допуснатите грешки в преценката, очевидно е неудовлетворителна. Разбирам също така, че фактът, че спорният акт не е приел формата на „решение“, лишава a priori жалбоподателя от процесуалните гаранции, предоставени от член 57 от Регламент № 40/94, който предвижда възможност да се подаде жалба за отмяна, и от член 77а от този Регламент, който установява правила за отмяната на актовете с характер на решение.
33.
Въпреки това аз споделям становището на Общия съд, че този акт не съставлява решение, по-специално защото той поражда задължително правно действие по отношение на жалбоподателя.
34.
За да се стигне до този извод, е необходимо, от една страна, да се припомни практиката на Съда относно характера на обжалваемите актове, и от друга страна, да се изследва съдържанието на спорния акт, както и процесуалната рамка, в която той се вписва.
а) Практиката на Съда относно характера на обжалваемите актове в рамките на производство по жалба за отмяна
35.
От установената съдебна практика, припомнена от Общия съд в точка 90 от обжалваното решение, следва, че само акт, предназначен да породи задължително правно действие, представлява решение, което може да бъде предмет на жалба за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС. С други думи, според Съда трябва интересите на жалбоподателя да са засегнати и правното им положение да се променя съществено (
8
).
36.
Същевременно не се спори, че за да се определи дали един акт поражда такова действие, следва да се държи сметка за неговото съдържание, а не за външната му форма (
9
). Затова е без значение, че този акт не е означен като решение от неговия автор.
37.
Тази съдебна практика позволява да се разшири обхватът на обжалването по отношение на актове, които формално не отговарят на квалификацията „решение“, но по същество пораждат задължителни правни последици. Тя позволява също така да не се допуска възможност институциите да избегнат контрола от страна на съда на Съюза, като просто не се съобразят с формалните изисквания като наименованието на акта, неговите мотиви или упоменаването на разпоредбите, които съставляват неговото правно основание.
38.
Наличието на задължително правно действие е от особено значение при преценката за обжалваемост на акта, постановен в административно производство, включващо няколко етапа, каквото е това относно разглеждане на възражение пред СХВП. В този смисъл СХВП приема многобройни актове, с които се произнася не само по процесуално-организационни мерки, а и извършва окончателна преценка относно основателността на възражението. Не всички тези актове обаче пораждат правно действие по отношение на страните в производството.
39.
Вследствие на това Съдът класифицира тези актове в различни категории.
40.
Първите са актовете, с които разглежданата институция установява окончателно становището си в края на производството. Те съставляват обжалваеми актове, доколкото пораждат задължителни правни последици, и след тях не е издаден друг акт, който да подлежи на отмяна. Такъв е случаят с решението, с което СХВП приема за основателно възражението на едно предприятие и поради това отказва регистрацията на марка на Общността.
41.
Вторите са междинни актове, чиято цел е да подготвят окончателното решение.
42.
От една страна, това са мерки, които, макар да са приети в рамките на подготвителното производство, слагат край на отделен етап от основното производство и пораждат правни последици (
10
).
43.
Многобройни примери се откриват в рамките на производствата по прилагане на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС. Те са организирани в няколко последователни етапа като етап на предварително разследване, етап на събиране на доказателства при условията на състезателност и след това етап на изслушване. В този смисъл в Решение по дело Hoechst/Комисия (
11
) и в Решение по дело Orkem/Комисия (
12
) Съдът приема, че решенията, с които Европейската комисия иска сведения от предприятията или разпорежда разследвания на място, съставляват обжалваеми актове.
44.
По същия начин Съдът е приел, че решението, с което в края на предварителния анализ Комисията открива официална процедура по разследване, съставлява обжалваем акт (
13
). Той счита, че това решение поражда правни последици за съответната държава членка и за съответните предприятия, тъй като Комисията може да разпореди преустановяване на мярката. Според Съда тези последици са автономни спрямо окончателното решение и нередностите им не могат да се отстранят с жалба срещу окончателното решение, тъй като по този начин жалбоподателите биха били лишени от достатъчна съдебна защита (
14
).
45.
От друга страна, налице са мерки от „чисто“ (
15
) или „само“ (
16
) от подготвително естество. Тези мерки са само един от етапите, които позволяват на институцията да приеме окончателното си решение. Те не пораждат никакво правно действие и в съответствие със съдебната практика не съставляват обжалваеми актове. От тази гледна точка Съдът счита, че нарушенията, които могат да опорочат споменатите мерки, могат да се посочат в подкрепа на жалба, насочена срещу окончателното решение, в изработването на което те съставляват отделен стадий (
17
). В правото в областта на конкуренцията това важи за акта, с който Комисията съобщава своите твърдения за нарушения на съответните предприятия.
46.
Посочването на тази съдебна практика позволява да се установят изискванията, от които се ръководи Съдът в тази област.
47.
Както бе установено по-горе, Съдът обикновено гарантира ефективна съдебна защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза. В Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия (
18
) Съдът напомня, че след като Съюзът е общност, основана на правото, процесуалните правила, приложими към правните средства за защита, трябва да се тълкуват по такъв начин, че тяхното прилагане да допринася за осъществяването на тази цел (
19
). Поради това подготвителните актове, които могат да породят правни последици и слагат край на акцесорно спрямо основното производство, според Съда трябва да могат да бъдат предмет на жалба за отмяна.
48.
Въпреки това Съдът цели да избегне и увеличаването на жалбите срещу подготвителните мерки, което може да парализира действията на институциите.
49.
Спорният акт следва да се квалифицира в рамките на така очертания контекст на съдебната практика. Представлява ли той, както се изтъква от Общия съд в обжалваното решение, обикновена процесуално-организационна мярка в производството по възражение, която поради това е необжалваема, или става въпрос за решение, както се поддържа от жалбоподателя?
50.
За да се отговори на този въпрос, трябва да се разгледа съдържанието на писмото от 20 май 2008 г. и процесуалната рамка, в която той се вписва.
б) Относно същността на спорния акт и процесуалната рамка, в която той се вписва
51.
Както е видно от фактите, изложени в точка 9 от обжалваното решение, и от констатациите на Общия съд, изложени в точки 91, 92 и 95 от това решение, от една страна, писмото от 20 май 2008 г. съобщава на жалбоподателя, че неговото възражение „е прието за допустимо, доколкото е основано на по-ранната нерегистрирана марка „Redtube“, и че макар възражението да е основано на други по-ранни права, преценка за допустимост на тези права все още не е извършена. От друга страна, то информира жалбоподателя и RT Mediasolutions за продължителността на помирителния период, за срока за започване на състезателната фаза на производството и накрая за сроковете, в които жалбоподателят би могъл да обоснове възражението си, а RT Mediasolutions — да му отговори.
52.
Очевидно е, че втората част от това писмо представлява само уведомление до страните, без никакъв характер на решение, тъй като СХВП ги информира, в съответствие с правило 18, параграф 1 от Регламента за прилагане, за сроковете, при спазването на които ще протече производството по възражение.
53.
Въпреки това не може да се приеме, че това писмо се свежда до информиране на страните за започване на производство по възражение и за свързаните с него срокове. Всъщност трябва да се държи сметка за първата част на писмото от 20 май 2008 г., в която СХВП съобщава на жалбоподателя, че неговото възражение „е прието за допустимо“, тъй като е основано на по-ранната нерегистрирана марка „Redtube“.
54.
По мнение на жалбоподателя по същността си това съставлявало решение, доколкото СХВП приемало по същество окончателна преценка относно допустимостта на възражението, годна да породи задължително правно действие. Вярно е, че употребата на глагола „приемам“ означава, че СХВП действително се е произнесла по допустимостта на искането.
55.
Все пак според мен това не е достатъчно, за да се признае характер на решение на спорния акт.
56.
Производството по възражение се състои от две фази, които трябва да се отграничават една от друга. Съществува, от една страна, фазата на проверката за допустимост на възражението, за която се отнася правило 17 от Регламента за прилагане, а от друга страна, фазата на същинското разглеждане, която е установена с член 43 от Регламент № 40/94 и се урежда от правила 18—20 от Регламента за прилагане.
57.
Проверката за допустимост на възражението има предварителен характер. Тя трябва да позволи на СХВП да прецени допустимостта на възражението с оглед на условията, изрично изложени в правила 15 и 16 от Регламента за прилагане. СХВП следователно трябва да се увери, че абсолютните условия, установени в правило 15, параграф 2, букви a), б) и в) и в правило 16, параграф 1 от този регламент, са изпълнени, а именно, от една страна, че възражението идентифицира правилно заявката за марка на Общността, срещу която е насочено, по-ранната марка и основанията за възражение, а от друга страна, че възражението е преведено. СХВП трябва също да се увери, че съответните условия, предвидени в правило 15, параграф 2, букви г), д), е), ж) и з) от Регламента за прилагане, са налице, тоест че възражението трябва да съдържа изображение на по-ранната марка, да идентифицира съответните стоки и услуги, както и възразяващата страна или нейния представител.
58.
Ако тези условия не са изпълнени, СХВП трябва да отхвърли възражението като недопустимо и да приеме решение, с което да прекрати производството по възражение. Само в тази хипотеза законодателят на Съюза предвижда задължение за СХВП да приеме решение, което може да бъде предмет на обжалване съгласно член 57 от Регламент № 40/94.
59.
Противно на това, когато всички условия са изпълнени, СХВП приема за допустимо възражението с акт, който законодателят на Съюза всъщност не е определил.
60.
В тази хипотеза и в съответствие с правило 18, параграф 1, първо изречение от Регламента за прилагане с този акт започва производството за същинското разглеждане на възражението (
20
). Това производство трябва да позволи на СХВП да получи пълна информация за всички доказателства в подкрепа на възражението и да се произнесе по същество, свързани с него. По този начин едва на този стадий от производството възразяващата страна е длъжна да представи фактите, доказателствата и съображенията в подкрепа на възражението си, в съответствие с правило 19 от Регламента за прилагане, а на тази база СХВП пристъпва към разглеждане на основателността на възражението, преценявайки дали регистрацията на заявената марка би могла да засегне придобити от възразяващата страна права. Едва след като приключи това разглеждане СХВП приема окончателно решение, с което или отхвърля изцяло или отчасти възражението, или го приема за основателно, като поради това отхвърля изцяло или отчасти заявката за регистрация на марка на Общността. Съгласно член 57 от Регламент № 40/94 това решение може да бъде предмет на жалба за отмяна.
61.
Следователно следва да се констатира, че актът, с който СХВП приема възражението за допустимо, представлява не акт, с който се постановява окончателното решение на СХВП в производство по възражение, а подготвителен процесуален акт, който, доколкото с него започва производството за разглеждане по същество на възражението, отбелязва началния от етапите на изработване на окончателното решение.
62.
Впрочем по мое мнение този акт не поражда никакво задължително правно действие. Той предоставя възможност да започне помирителният етап между страните и ако не се постигне извънсъдебно споразумение, поставя началото на разискванията по въпросите по съществото на възражението. Що се отнася до възразяващата страна, започването на същинското производство по възражение поставя в негова тежест само едно задължение — ако иска да има успех, — а именно да представи всички доказателства и да изтъкне всички факти и съображения в подкрепа на възражението си.
63.
Затова аз не мога да приема, че спорният акт засяга интересите на жалбоподателя или променя неговото правно положение. То е несравнимо с положението на държава членка, която, поради откриване от Комисията на процедура по официално разследване в случай на помощ в процес на изпълнение, е задължена да спре приложението ѝ, или с това на лице, по отношение на което, поради допустимост на преписката му за свръхзадлъжнялост, са спрени автоматично производствата за бързо изпълнение върху имуществото му. В случая действието на спорния акт не надхвърля действието, присъщо на процесуален акт, и извън процесуалното му положение не засяга правното положение на жалбоподателя (
21
) и в по-широк смисъл на страните в производството.
64.
В това отношение следва да се изтъкне, че жалбоподателят няма никакъв интерес да обжалва акта, с който СХВП приема възражението му за допустимо.
65.
С оглед тези обстоятелства считам, че актът, с който СХВП е приел, че възражението на жалбоподателя е допустимо, представлява подготвителна мярка, която не поражда задължително правно действие по отношение на жалбоподателя.
66.
Поради това считам, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 102 от обжалваното решение, че писмото от 20 май 2008 г. не представлява решение (
22
), и предлагам на Съда да отхвърли този първи довод като неоснователен.
2. По втория довод, изведен от нарушаване на принципите на ефективна съдебна защита и на правна сигурност
67.
С втория си довод жалбоподателят упреква Общия съд, че е нарушил правото му на ефективна съдебна защита, като е отрекъл напълно характера на решение на спорния акт. Той поддържа също така, че Общият съд е нарушил принципа на правната сигурност, доколкото е могъл правомерно да претендира, от една страна, СХВП да се произнесе окончателно по допустимостта на искането му и да открие производство по възражение, а от друга страна, да спази изискванията, предвидени в член 77а от Регламент № 40/94.
а) Относно нарушаване на принципа на ефективна съдебна защита
68.
Правото на ефективна съдебна защита представлява един основен принцип на Съюза, който, напомням, е установен както от членове 6 и 13 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (
23
), така и от член 47, първа алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз (
24
). Този принцип изисква всяко лице, чиито права са нарушени, да може да разполага с ефективни правни средства за защита пред съд.
69.
В случая не мисля, че Общият съд е нарушил този принцип, като е приел, че спорният акт не представлява решение. От една страна, припомням, че този акт не създава никакво право в полза на жалбоподателя и следователно не засяга неговото правно положение. Както посочих, той няма никакъв интерес да води дело за отмяна на спорния акт, защото с този акт се приема за допустимо възражението, което самият той е подал. От друга страна, безспорно е, че жалбоподателят не е лишен от възможността да защити правата си и да разкрие евентуални нередности, опорочаващи настоящото производство, защото той е могъл да подаде жалба за отмяна срещу решението от 22 януари 2009 г., с което СХВП приема възражението му за невнесено.
70.
Следователно според мен този довод следва да бъде отхвърлен.
б) Относно нарушаване на принципа на правна сигурност
71.
От съдържанието на писмото от 2 октомври 2008 г., озаглавено „Корекция“, е видно, че СХВП оттегля спорния акт, като посочва, че той е бил изпратен погрешка и трябва да се счита безпредметен. Очевидно е, а и впрочем СХВП го признава по време на съдебното заседание, че в този акт действително има грешка в преценката, която е опорочила разглеждането на допустимостта на спорното възражение и е довела неправилно до откриване на производство по възражение. Начинът, по който този акт е бил оттеглен, както и срокът, в който СХВП е реагирала, по мое мнение търпят сериозна критика и очевидно повдигат въпроси, свързани със спазване на принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания.
72.
Все пак безспорно е, че СХВП има право да оттегли акт, който ѝ изглежда неправилен (
25
). Това правомощие намира основанието си в принципа на законосъобразност, който повелява незаконосъобразността да не бъде оставяна да съществува, позволявайки на администрацията — благодарение на заличаването на порочния акт — да възстанови незаконно нарушения правов ред. То позволява да се избегне подаването на жалба по съдебен ред и разбира се, допринася за гарантиране на добра администрация.
73.
От постоянната съдебна практика е видно, че отмяната на порочен акт е подчинена на много стриктни условия, тъй като става въпрос за съчетаване на принципа на законосъобразност с принципа на правна сигурност и в тази рамка — за зачитане на оправданите правни очаквания на ползващия се от акта, който е могъл да се довери на неговата законосъобразност (
26
). Всъщност принципът на правна сигурност, който представлява основен принцип на правото на Съюза (
27
), цели да осигури предвидимост на правните ситуации и отношения, за които се прилага правото на Съюза (
28
), и изисква те да зачитат неизменността на приетите от тях актове. Затова в случай на оттегляне на порочен акт Съдът изисква съответната институция да спазва съответните правила за компетентност и за процедура, да действа в разумен срок и да държи сметка доколко заинтересованият евентуално е могъл да се довери на законосъобразността на акта.
74.
Затова в рамките на Регламент № 40/94 в член 77а законодателят на Съюза е предвидил специална процедура, която позволява на СХВП да отмени решение, в което е допуснала явна процесуална грешка, за която тя е отговорна. Така съгласно параграф 2 от този член СХВП трябва да отмени такова решение в шестмесечен срок от приемането му, след като изслуша страните в производството. Тази процедура включва отмяна на незаконосъобразния акт в срок, който гарантира правната сигурност и признава на всяка от страните в производството правото да бъде изслушана.
75.
Въпреки това предоставените на заинтересования гаранции не са спазени, доколкото разглежданият акт създава права и засяга правното и материалното му положение.
76.
Беше констатирано обаче, че спорният акт като процесуален акт, подготвящ окончателното решение, не е годен да породи правно действие по отношение на жалбоподателя и като такъв не представлява решение. Затова според мен той не може да се позовава на принципа на правна сигурност при отмяна на спорния акт.
77.
С оглед на тези обстоятелства считам, че вторият довод, на който се позовава жалбоподателят, също следва да бъде отхвърлен.
78.
Затова аз предлагам на Съда да приеме за неоснователна първата част от единственото правно основание, изтъквано от жалбоподателя.
Б - По втората част, изведена от неправилно тълкуване понятието за съобщаване
79.
С втората част от единственото си правно основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 114 от обжалваното решение е основал разсъжденията си на факта, че в правило 17, параграф 5 от Регламента за прилагане се използва терминът „решение“ в случая, когато възражението се счита за невнесено, и че правило 18, параграф 1 от този регламент използва термина „съобщение“. От правило 62, параграф 1 от този регламент било видно обаче, че съобщението може да съдържа решение (
29
).
80.
СХВП оспорва този довод.
81.
И аз считам, както СХВП, че този довод е неоснователен.
82.
От една страна, жалбоподателят не би могъл да упреква Общия съд, че се е позовал на самите термини от приложимото законодателство, за да обоснове преценката си относно правния характер на спорния акт.
83.
От друга страна, жалбоподателят пропуска да съобрази разсъжденията, предшестващи точка 114 от обжалваното решение, и по-специално изложените в точки 88—102 от него, в които Общият съд излага причините, поради които спорният акт не би могъл да бъде решение. В това отношение напълно е отчетен фактът, че съобщение като разглежданото само по себе си би могло да съдържа решение. Всъщност в точка 94 от обжалваното решение Общият съд припомня, че „не е възможно изследването да се ограничи само до формата на писмото от 20 май 2008 г.“ и че за да се установи дали това писмо представлява решение, следва да се съобрази най-вече съдържанието на акта, а не неговата форма, а това съответства на практиката на Съда.
84.
Предвид тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли тази втора част като неоснователна.
В - По третата част, изведена от нарушаване на задължението за мотивиране
85.
С третата част от единственото си правно основание жалбоподателят изтъква по същество, че Общият съд бил нарушил задължението си за мотивиране, като не е отговорил по задоволителен начин на довода, изведен от конкретното правно действие, което предизвиква международната регистрация на марка, обозначаваща Съюза. Всъщност в първата инстанция жалбоподателят е поддържал, че в хипотезата на такава регистрация СХВП е длъжна да информира СОИС за допустимостта на такова възражение, което би имало конкретно правно действие, доколкото в международния регистър на марките би било направено отбелязване за временния отказ от защита. В точка 132 от обжалваното решение обаче Общият съд се задоволил да отговори следното:
„[…] достатъчно е да се констатира, че настоящото дело не засяга международна регистрация, обозначаваща Съюза, а заявка за марка на Общността. Следователно не е нужно произнасяне относно правния характер на такова уведомление от СХВП до СОИС в рамките на заявки за международни регистрации, обозначаващи Съюза“.
86.
Жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид факта, че актът, с който СХВП уведомява СОИС за допустимостта на възражение, представлява решение. Всъщност принципите на ефективна съдебна защита и на правна сигурност изисквали спорният акт, доколкото той представлява съобщение, адресирано до заявителя на марката в същия контекст, да се квалифицира също така като „решение“.
87.
СХВП оспорва този довод, като поддържа по-специално че общностната и международната процедура за регистрация са несравними.
88.
За да се прецени основателността на този довод, следва да се припомни обхватът на задължението за мотивиране на Общия съд.
89.
Задължението за мотивиране на решенията произтича от член 36 от Статута на Съда, приложим към Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут и на член 81 от Процедурния правилник на Общия съд.
90.
Съгласно постоянната съдебна практика мотивите на съдебното решение трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията на Общия съд, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол (
30
). Когато става въпрос за жалба, основана на член 263 ДФЕС, изискването за мотивиране предполага Общият съд да разгледа правните доводи за отмяна, изложени от жалбоподателя, и да изложи причините, поради които правното основание е отхвърлено или спорният акт е отменен.
91.
В Решение по дело Connolly/Комисия (
31
) Съдът все пак ограничава посочено задължение за произнасяне до изложените правни основания. Той приема, че мотивите на съдебното решение трябва да се преценяват с оглед на обстоятелствата по случая (
32
) и от Общия съд не би могло да се изисква да отговаря „в подробности на всеки изложен от жалбоподателя довод, особено ако той не е достатъчно ясен и точен и не почива на обстойно изложени доказателства“ (
33
).
92.
Предвид изложеното считам, че Общият съд е отговорил надлежно на доводите, изложени от жалбоподателя. Той е обяснил причината, поради която според него не е било необходимо да се произнася по правния характер на акта, с който СХВП уведомява СОИС за допустимостта на дадено възражение в рамките на заявка за международна регистрация, обозначаваща Съюза. Без съмнение това обяснение е кратко, но е достатъчно, доколкото очевидно правният характер на спорния акт не би могъл да се приравни с този на акт, приет в специално производство и със специфично действие, а трябва да се преценява с оглед на неговото собствено съдържание и правно действие.
93.
Впрочем считам, че това обяснение е дало възможност на жалбоподателя да критикува преценката на Общия съд и също така дава възможност на Съда да упражни съдебния си контрол.
94.
В този контекст считам, че аргументацията на Общия съд, изложена в точка 132 от обжалваното решение, не страда от липса на мотиви.
95.
Ето защо предлагам на Съда да отхвърли третата част на единственото правно основание като неоснователна.
96.
Предвид всички гореизложени съображения, предлагам на Съда да обяви за неоснователно единственото правно основание, изтъкнато от жалбоподателя, изведено от нарушаване на член 77а, параграфи 1 и 2 от Регламент № 40/94, поради което да отхвърли подадената от него жалба.
VI – Заключение
97.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
„1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Jager & Polacek GmbH да заплати съдебните разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	T-488/09, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.
(
3
)	Регламент на Съвета от 20 декември 1993 г. (ОВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен с Регламент (ЕО) № 1891/2006 на Съвета от 18 декември 2006 г. (ОВ L 386, стр. 14; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 212, по-нататък „Регламент № 40/94“). Регламент № 40/94 е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1), който влиза в сила на 13 април 2009 г. Въпреки това, предвид времето на настъпване на разглежданите факти, приложим за спора е Регламент № 40/94.
(
4
)	Регламент на Комисията от 13 декември 1995 г. за прилагане на Регламент № 40/94 (ОВ L 303, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), изменен с Регламент (ЕО) № 1041/2005 на Комисията от 29 юни 2005 г. (ОВ L 172, стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 71, наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“).
(
5
)	Вж. Насоките относно производството по възражение, част 1: процесуални въпроси на уебсайта на СХВП, в частност A.V, точки 1 и 2.
(
6
)	За пълното изложение на обстоятелства, предхождащи спора, препращам към точки 1—20 от обжалваното решение.
(
7
)	Наричано по-нататък „RT Mediasolutions“.
(
8
)	Решение от 27 март 1980 г. по дело Sucrimex и Westzucker/Комисия (133/79, Recueil, стр. 1299, точка 15) и Решение от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия (60/81, Recueil, стр. 2639, точка 9). Вж. също Решение от 18 ноември 2010 г. по дело NDSHT/Комисия (C-322/09 P, Сборник, стр. I-11911, точка 45 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решение от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия (С-147/96, Recueil, стр. I-4723, точка 27 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 11).
(
11
)	Решение от 21 септември 1989 г. (46/87 и 227/88, Recueil, стр. 2859).
(
12
)	Решение от 18 октомври 1989 г. (374/87, Recueil, стр. 3283).
(
13
)	Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия (C-400/99, Recueil, стр. I-7303).
(
14
)	По-горе (точки 59, 60, 62 и 63).
(
15
)	Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 12).
(
16
)	Решение по дело Италия/Комисия, посочено по-горе (точка 63).
(
17
)	Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 12).
(
18
)	Решение от 17 юли 2008 г. (C-521/06 P, Recueil, стр. I-5829).
(
19
)	Точка 45 и цитираната съдебна практика.
(
20
)	Следва също така да се изтъкне, че в съответствие с член 43, параграф 4 от Регламент № 40/94 на този стадий СХВП може да предложи на страните да се помирят и с тази цел да определи срок преди евентуалното започване на фазата на същинското разглеждане. Ако тя прецени, че помирението не е полезно, или ако страните не са постигнали доброволно уреждане на спора, започва разглеждане на основателността на възражението.
(
21
)	Вж. в това отношение съображенията на Общия съд в точки 128 и 129 от обжалваното решение.
(
22
)	За разлика от изложеното, изказвам някои резерви, когато той квалифицира спорния акт като обикновена „процесуално-организационна мярка“. Въпреки това тази точка не е част от разискванията и ако тази квалификация е погрешна, това не би довело до никакви последици относно изхода на спора.
(
23
)	Тази конвенция е подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
(
24
)	Вж. по-специално Решение от 13 март 2007 г. по дело Unibet (C-432/05, Recueil, стр. I-2271, точка 37 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Решение от 4 май 2006 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C-508/03, Recueil, стр. I-3969, точка 68 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Решение на Съда от 17 април 1997 г. по дело Compte/Парламент (C-90/95 P, Recueil, стр. I-1999, точка 35 и цитираната съдебна практика), както и Решение на Общия съд от 20 ноември 2002 г. по дело Lagardère et Canal+/Комисия (T-251/00, Recueil, стр. II-4825, точка 140).
(
27
)	Решение от 6 април 1962 г. по дело de Geus (13/61, Recueil, стр. 89).
(
28
)	Вж. в този смисъл Решение от 15 декември 1987 г. по дело Ирландия/Комисия (325/85, Recueil, стр. 5041, точка 18) и Решение от 18 май 2000 г. по дело Rombi et Arkopharma (C-107/97, Recueil, стр. I-3367, точка 66 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Тази разпоредба предвижда следното:
„Решения с определен срок за обжалване, призовки и други документи, определени от председателя на [СХВП], се изпращат с препоръчано писмо с обратна разписка. Всички други нотификации се изпращат с обикновена поща“.
(
30
)	Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия (C-280/08 P, Сборник, стр. I-9555, точка 136). Вж. също Решение от 14 май 1998 г. по дело Съвет/de Nil и Impens (C-259/96 P, Recueil, стр. I-2915, точки 32—34) и Решение от 17 май 2001 г. по дело IECC/Комисия (C-449/98 P, Recueil, стр. I-3875, точка 70), както и Определение на председателя на Съда от 19 юли 1995 г. по дело Комисия/Atlantic Container Line и др. (C-149/95 P(R), Recueil, стр. I-2165, точка 58), Определение на председателя на Съда от 14 октомври 1996 г. по дело SCK и FNK/Комисия (C-268/96 P(R), Recueil, стр. I-4971, точка 52) и Определение на председателя на Съда от 25 юни 1998 г. по дело Нидерландски Антили/Съвет (C-159/98 P(R), Recueil, стр. I-4147, точка 70).
(
31
)	Решение от 6 март 2001 г. (C-274/99 P, Recueil, стр. I-1611).
(
32
)	Точка 120.
(
33
)	Точка 121. Вж. също Решение от 11 септември 2003 г. по дело Белгия/Комисия (C-197/99 P, Recueil, стр. I-8461, точка 81).