62023CC0457
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. BIONDI
представено на 16 октомври 2025 година (
1
)
Дело C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
срещу
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Европейска комисия,
Федерална република Германия,
Френска република
„Обжалване — Държавна помощ — Германски пазар на въздушния транспорт — Помощ, предоставена от Федерална република Германия в полза на авиокомпания във връзка с пандемията от COVID‑19 — Временна рамка за мерки за държавна помощ — Рекапитализация на Deutsche Lufthansa AG — Решение на Европейската комисия да не повдига възражения“
Съдържание
I. Въведение
II. Предварителни бележки
А. Цел, приложно поле и правен характер на ВР
Б. Стандартът за съдебен контрол
В. Гъвкавост при прилагането на ВР
III. По жалбата
А. Първо основание за обжалване
1. Първа част от първото основание за обжалване
2. Втора част от първото основание за обжалване
а) Първо оплакване
б) Второ оплакване
в) Трето оплакване
г) Четвърто оплакване
д) Извод относно втората част от първото основание за обжалване
3. Трета част от първото основание за обжалване
а) Първо оплакване
б) Второ оплакване
в) Трето оплакване
г) Четвърто оплакване
д) Пето оплакване
е) Оплакванията, изтъкнати от Комисията и Федерална република Германия, за нарушение на правото им на справедлив процес
ж) Заключение по първото основание за обжалване
Б. Второ основание за обжалване
1. Относно алтернативния механизъм, съпътстващ участието в капитала
а) По първото оплакване
б) По второто оплакване
2. По алтернативния механизъм, съпътстващ НДУ II
3. Заключение по второто основание за обжалване
В. Трето основание за обжалване
Г. Четвърто основание за обжалване
1. Първо оплакване, съгласно което Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил, че Комисията е трябвало да вземе предвид допълнителни фактори при установяването на ЗПМ
2. Второ оплакване, съгласно което Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил, че DLH не притежава ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена
Д. Пето основание за обжалване
Е. Шесто основание за обжалване
Ж. Заключения по жалбата и разноските
IV. Заключение
I. Въведение
1.
На 12 юни 2020 г. Федерална република Германия уведомява Европейската комисия за предложена индивидуална помощ съгласно член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС и Временната рамка за мерки за държавна помощ в подкрепа на икономиката в условията на сегашния епидемичен взрив от COVID‑19 (
2
) (наричана по-нататък „ВР“) под формата на рекапитализация в размер на 6 млрд. евро (наричана по-нататък „разглежданата мярка“), предоставена на Deutsche Lufthansa AG (наричано по-нататък „DLH“) (
3
). Разглежданата мярка, която е част от по-широка поредица от мерки за подкрепа на групата Lufthansa (наричана по-нататък „групата LH“), се състои от три елемента, а именно 20 % участие в капитала и две непреки дялови участия (наричани по-нататък „НДУ I“ и „НДУ II“).
2.
На 25 юни 2020 г. Комисията приема решение, с което констатира, че разглежданата мярка представлява държавна помощ, която е съвместима с вътрешния пазар съгласно член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС и ВР (наричано по-нататък „спорното решение“) (
4
). Ryanair DAC (наричано по-нататък „Ryanair“) и Condor Flugdienst GmbH (наричано по-нататък „Condor“) поотделно подават жалби за отмяна на посоченото решение (
5
).
3.
С решение от 10 май 2023 г., Ryanair и Condor Flugdienst/Комисия (Lufthansa; COVID‑19) (
6
), Общият съд отменя спорното решение (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“). Според Общия съд това решение е опорочено от няколко грешки или нарушения, свързани с прилагането на ВР, като всяко от тях може да обоснове неговата отмяна (
7
).
4.
С жалбата си DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, иска отмяна на обжалваното съдебно решение.
II. Предварителни бележки
5.
Въпреки големи си обем и многобройните конкретни основания и доводи, представени от всички страни, жалбата по настоящото производство по същество повдига два въпроса. Първо, доколко Комисията разполага с право на преценка и гъвкавост при прилагането на ВР или отклоняването от нея. Второ, стандартът на съдебен контрол, използван от Общия съд при преценката на съответствието на спорното решение с определени конкретни критерии, установени в самата ВР. Очевидно е, че отговорът на втория въпрос зависи от това как е формулиран първият, който от своя страна зависи до голяма степен от целта, приложното поле и правния характер на този правен акт. Въпреки че ВР вече не е приложима, настоящото дело е от хоризонтално значение за правото в областта на държавните помощи, като се имат предвид нарастващият брой и нарастващото значение на подобни актове през годините.
А.
Цел, приложно поле и правен характер на ВР
6.
Първо, по отношение на целта и приложното поле на ВР следва да се отбележи, че нейното правно основание се съдържа в член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС (
8
) и че тя допълва други налични възможности, а именно член 107, параграф 2, буква б) ДФЕС (
9
), за справяне с извънредни ситуации и за да се подпомогнат държавите членки в справянето с тях. В контекста на глобалната пандемия от COVID‑19 използването на правно основание, свързано с извънредни ситуации, в ДФЕС беше напълно оправдано, тъй като всички държави членки бяха засегнати в различна степен от сериозни затруднения в икономиката им (
10
). Следователно няма съмнение, че ВР е създадена главно с цел да се гарантира, че всички видове предприятия разполагат с достатъчно ликвидни средства, и да се запази непрекъснатостта на икономическите дейности по време на и след трагичната епидемия от COVID‑19. ВР служи и за други допълващи, но също толкова фундаментални цели, а именно да прилага правилата за държавна помощ по „целенасочен и пропорционален“ начин, за да се гарантира, че националните мерки за подкрепа са ефективни в подпомагането на засегнатите предприятия по време на епидемията от COVID‑19, и да впише националните мерки за подкрепа в системата за контрол на държавната помощ, за да се гарантира, че вътрешният пазар на Съюза не е разпокъсан и че не се нарушават еднаквите условия на конкуренция (
11
). ВР всъщност не суспендира прилагането на правилата за държавната помощ, а просто ги адаптира към извънредната ситуация.
7.
Не трябва да се забравя също, че ВР е своеобразен „жив“ акт, който е бил преработван, актуализиран и изменян седем пъти (
12
). С всяка нова редакция и с натрупването на опит и знания от страна на Комисията относно последиците от COVID‑19 върху вътрешния пазар на Съюза, постепенно се въвеждат по-конкретни и подробни критерии за съвместимостта на националните мерки. Има много примери, но никой от тях не е по-подходящ от разпоредбите за рекапитализация, добавени в третата редакция на ВР (
13
). Не само че бенефициерите са подложени на много ограничения, но и за мерки над 250 млн. евро, отпуснати на предприятия със значителна пазарна мощ (наричана по-нататък „ЗПМ“), ВР изисква държавите членки да предложат допълнителни мерки за запазване на ефективната конкуренция като структурни или поведенчески ангажименти (
14
). Налагането на антитръстови условия и възстановителни мерки в рамките на ВР потвърждава намерението да се запазят еднаквите условия на конкуренция и да се гарантира недискриминационен отворен достъп до пазара.
8.
Второ, що се отнася до правния характер на ВР, трябва да се припомни, че както многократно е потвърждавано от Съда, при преценката на съвместимостта на мерките за помощ с вътрешния пазар съгласно член 107, параграф 3 ДФЕС, Комисията се ползва с широка свобода на преценка и при упражняването на тази свобода на преценка може да приема актове с незадължителна правна сила (меко право), за да установи критериите, въз основа на които предлага да проведе тази преценка (
15
).
9.
Няма нужда да се добавя, че тези актове трябва винаги да са в съответствие с Договора (
16
). Следователно, както е изяснено от Съда, Комисията не може да наруши член 107, параграф 3 ДФЕС, като приеме насоки, опорочени от грешка при прилагане на правото или явна грешка в преценката, нито да се откаже чрез приемането на насоки от упражняването на правото на преценка, което има по силата на тази разпоредба (
17
).
10.
С приемането на подобни насоки, съобщения или други актове от широката гама на меките правни норми и с обявяването чрез тяхното публикуване, че отсега нататък те ще се прилагат към случаите, с които са свързани, Комисията налага ограничение върху упражняването на своето право на преценка и като общо правило, не може да се отклонява от тези актове, като рискува да бъде призната за нарушител на общите принципи на правото, като равното третиране или защитата на законните очаквания (
18
).
11.
По този начин тези актове на мекото право имат за цел да ограничат правото на преценка на Комисията, а не да го разширят. Освен това чрез общите принципи на Съюза те служат като параметри, които насочват съдебния контрол върху начина, по който Комисията упражнява правото си на преценка.
12.
Съдът също така е пояснил, че приемането на насоки не освобождава Комисията от задължението ѝ да изследва конкретните извънредни обстоятелства, на които се позовава дадена държава членка в конкретен случай, за да иска прякото прилагане на член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС (
19
). Следователно държавите членки си запазват правото да уведомяват Комисията за проекти за мерки за държавна помощ, които не отговарят на критериите, определени в тези насоки (
20
). При това обаче те поемат риска срещу тях да бъде взето решение на Комисията, с което помощта да бъде обявена за несъвместима с вътрешния пазар, тъй като тези насоки установяват условия, с които да гарантират, че отпуснатите мерки за държавни помощи, към които те се прилагат, са в съответствие с правото на Съюза, а Комисията може да се отклони от тези условия само при извънредни обстоятелства (
21
). По този начин, макар и да не са задължителни за държавите членки, актовете на мекото право (
22
) предоставят насоки, които ограничават и насочват мерките на държавите членки.
13.
Тези добре известни принципи очевидно се прилагат към ВР, референтната рамка за преценка на съвместимостта с вътрешния пазар на държавна мярка, предоставена в контекста на COVID‑19. Съдът наистина ясно е заявил, че този акт е задължителен за Комисията (
23
). Следователно в съответствие с посочената установена съдебна практика, ако държава членка уведоми Комисията за предложена държавна помощ, която отговаря на критериите, определени във ВР, тя трябва, като общо правило, да одобри предложената помощ. От друга страна, държавите членки си запазват правото да уведомяват Комисията за предложена държавна помощ, която не отговаря на критериите, определени във ВР, и Комисията може да одобри такава предложена помощ при извънредни обстоятелства (
24
).
Б.
Стандартът за съдебен контрол
14.
Възможността за осъществяване на съдебен контрол върху упражняването на свободата на преценка при вземане на решения от изпълнителната власт всъщност е основен принцип на всяка правна система, основана на принципа на правовата държава. Тъй като обаче това упражняване предполага извършването на сложни преценки от икономическо, техническо и социално естество, както и избори от политически характер, този контрол е предмет на ограничения, които имат за цел да запазят определен институционален баланс между изпълнителната и съдебната власт и да отчетат липсата на техническа експертиза на неспециализираната съдебна власт.
15.
Преценката на съвместимостта на мерките за помощ с вътрешния пазар на основание член 107, параграф 3 ДФЕС е от изключителната компетентност на Комисията (
25
), която, както бе подчертано по-горе, се ползва с широка свобода на преценка, чието упражняване предполага извършването на сложни преценки от икономическо и социално естество. Съответно съгласно установената практика на Съда съдебният контрол върху тези преценки се ограничава до проверка на спазването на процесуалните правила и правилата, свързани с изискването за мотивиране, както и до контрол за точността на приетите факти и за липсата на грешка при прилагане на правото, на явна грешка в преценката на фактите или на злоупотреба с власт (
26
). Съдебната власт не може да замести преценката от икономическо естество на Комисията със своята собствена преценка.
16.
Въпреки това именно поради свободата на преценка на Комисията при прилагането на член 107, параграф 3 ДФЕС, е от решаващо значение осъществяването на строг съдебен контрол, макар и в рамките на посочените по-горе ограничения. Съдът ясно е изразил тази необходимост, като е посочил, че „когато институциите [на Съюза] разполагат с […] право на преценка, спазването на правата, гарантирани от правния ред [на Съюза] в административните производства, е от още по-фундаментално значение. Тези гаранции включват по-специално задължението на компетентната институция да разгледа внимателно и безпристрастно всички релевантни обстоятелства по конкретния случай, правото на засегнатото лице да изложи своето становище и да получи достатъчно мотивирано решение. Само по този начин Съдът може да провери дали са налице фактическите и правните елементи, от които зависи упражняването на правото на преценка“ (
27
).
17.
Съдът ясно е посочил, че свободата на преценка, с която разполага Комисията при извършването на сложни преценки от икономически характер, по-специално в областта на държавните помощи, не означава, че съдът на Съюза трябва да се въздържа да проверява направеното от Комисията тълкуване на данните от икономическо естество (
28
). Съдът на Съюза трябва да провери не само фактическата достоверност на посочените доказателства, тяхната надеждност и непротиворечивост, но и дали тези доказателства включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и дали те са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (
29
).
18.
Следователно интензивността на съдебния контрол върху икономическите преценки всъщност зависи от степента на тяхната сложност, както и от това дали те предполагат политически или обективни избори. Поради това трябва да се обърне особено внимание, за да се избегне рискът автоматичното използване на обща формула за ограничен контрол върху „сложни икономически преценки“ да доведе до това цели категории преценки, извършени от Комисията, автоматично да избегнат достатъчно интензивен съдебен контрол.
19.
Накрая, според мен много специфичният характер на актовете на мекото право в областта на държавните помощи, включително ВР, не трябва да се бърка с правилния стандарт на съдебен контрол, който съдилищата на Европейския съюз трябва да упражняват. Такива актове могат да бъдат меки, тъй като се отклоняват от стандартните изисквания за нормотворчество и институционални изисквания, консултации и публикуване, но след като бъдат приети, няма причини контролът върху начина, по който се прилагат, да не бъде строг, т.е. да подлежи на същата интензивност (и ограничения), които съдилищата на Съюза прилагат към прилагането на актовете на твърдото право на Съюза.
В.
Гъвкавост при прилагането на ВР
20.
ВР съдържа няколко „отворени правила“, а именно относно рекапитализацията (
30
), които позволяват на Комисията да приема алтернативни решения на изрично предвидените в разпоредбите на ВР. Възниква въпросът за свободата на преценка, с която Комисията разполага съгласно тези правила, за да се отклони от ВР.
21.
Тези правила имат за цел да предложат ограничена гъвкавост в случаите, когато формалното „отбелязване на квадратчета“ при прилагането на ВР не е възможно, като позволяват на Комисията да извърши по-„глобална преценка“ на структурата и ефектите на мярката (
31
). Тази гъвкавост обаче не може да се приравни на пълна свобода на действие, неограничена от насоките, публикувани от самата Комисия. Гъвкавостта чрез „отворени правила“ съгласно ВР не може да дава картбланш на Комисията, която по принцип е обвързана с правилата, които приема. Всяко по-свободно тълкуване би противоречало на установената съдебна практика относно задължителното действие на насоките, би намалило ефективността на съдебния контрол и би подкопало правната сигурност, като потенциално би позволило на Комисията да използва отворения характер на формулировките във ВР, за да заобиколи собствените си правила.
22.
Освен това национална мярка, която не отговаря на всички условия на съответните насоки, в този случай — ВР, по принцип следва да бъде забранена, освен ако не може да се докаже ясно, че извънредни обстоятелства налагат тя да бъде оценена пряко съгласно Договора (
32
). С други думи, когато нито методът на „отбелязване на квадратчета“, нито методът на „глобална преценка“ са възможни, националната мярка може потенциално да бъде приета чрез прилагането на член 107, параграф 3 ДФЕС само при извънредни обстоятелства. Разширителното тълкуване на насоките от страна на Комисията, което на практика заобикаля нейните собствени правила, противоречи на тази съдебна практика, която има за цел да гарантира по-специално спазването на общия принцип на равно третиране.
23.
Въз основа на всички гореизложени съображения сега ще разгледам настоящата жалба.
III. По жалбата
24.
В подкрепа на жалбата си DLH изтъква шест основания.
А.
Първо основание за обжалване
25.
С първото основание за обжалване DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, оспорва точки 112—138 от обжалваното съдебно решение, като твърди, че са налице погрешно тълкуване на точка 49, буква в) от ВР и прилагане на неправилен стандарт за съдебен контрол.
26.
Точка 49 от ВР определя четири условия „за допустимост и за влизане“, които „мерките за рекапитализация, свързани с COVID‑19“ (
33
), трябва да изпълняват. В точки 112—138 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда и уважава жалбите, подадени от Ryanair и Condor, основани на нарушение на точка 49, буква в) от ВР, съгласно която, за да отговаря на условията за рекапитализация, бенефициерът трябва по-специално да не е в състояние да намери финансиране на пазарите при достъпни условия.
27.
Първо, Общият съд констатира, че в периода, предшестващ приемането на спорното решение, групата LH е притежавала по-голямата част от своя самолетен парк, а DLH е имало възможност да използва своите самолети, както и резервни части като обезпечение за набиране на средства на финансовите пазари. Според Общия съд тези констатации произтичат „ясно, недвусмислено и съгласувано от няколко доказателства“, представени от Ryanair (
34
), на които Ryanair е обърнало вниманието както на германското правителство, така и на Комисията преди приемането на спорното решение (
35
) (т. 118—121 от обжалваното съдебно решение). Второ, Общият съд отбелязва, че в спорното решение Комисията само твърди, че DLH не е можело да предложи „достатъчно гаранции“, за да се сдобие с инструменти за финансиране на пазарите „за целия размер“ на помощта, като по никакъв начин не е доказала това твърдение. По-специално, нищо в спорното решение не показва, че Комисията е проучила дали евентуално не са налице обезпечения, като например необременените с тежести въздухоплавателни средства на DLH, какви са тяхната стойност и условията на евентуалните заеми, които биха могли да бъдат получени на финансовите пазари срещу такива обезпечения (т. 122—124 от обжалваното съдебно решение). В това отношение Комисията не може да се основава на предположения (т. 131 от обжалваното съдебно решение). Накрая, Общият съд посочва, че твърдението на Комисията в точка 22 от спорното решение, че „гаранциите“ на DLH няма да са достатъчни, за да покрият „целия размер“ на необходимите средства, се основава на погрешна предпоставка, а именно че финансирането, което може да бъде получено на пазарите, задължително трябва да покрива всички нужди на бенефициера. Нито текстът, нито целта или контекстът на точка 49, буква в) от ВР подкрепят тази теза. Като се е основавала на такава погрешна предпоставка и следователно не е проверила дали DLH е могло да набере значителна част от необходимото финансиране на пазарите, Комисията не е взела предвид всички релевантни обстоятелства, за да провери условието, предвидено в точка 49, буква в) от ВР. Както точка 44 от ВР, в която се посочва, че мерките за рекапитализация не трябва да надвишават необходимия минимум, за да се гарантира жизнеспособността на бенефициера, така и по-общо принципът на пропорционалност потвърждават този извод (т. 125, 127—130 и 132 от обжалваното съдебно решение). Освен това Общият съд констатира, че Комисията, във всеки случай, е основала своето твърдение на по-висока сума (9 млрд. евро) от сумата, предмет на разглежданата мярка (6 млрд. евро, съгласно съображение 26 от спорното решение), което „поставя под въпрос самото основание на нейния анализ“ (т. 126 от обжалваното съдебно решение).
28.
Първото основание за обжалване е разделено на три части.
1. Първа част от първото основание за обжалване
29.
DLH твърди, че Общият съд е изопачил доводите на Комисията в съображения 22 и 100 от спорното решение. Според него Общият съд не е имал право да заключи от тези съображения, че според Комисията финансирането на частните пазари „задължително трябва“ винаги да покрива всички нужди на бенефициера.
30.
Отбелязвам, че в спорното решение анализът на Комисията относно допустимостта на разглежданата мярка съгласно точка 49, буква в) от ВР е изложен в само едно съображение, а именно съображение 100. В първото изречение от това съображение (
36
) Комисията се позовава на съображения 21—24 от раздел 2.3 на това решение, в които се описва предметът на мярката. Съображения 22 и 23 възпроизвеждат доводите на германските власти относно допустимостта съгласно точка 49, буква в) от ВР. Тези съображения се отнасят изключително до невъзможността на DLH да набере, нито от страна на пасивите, нито от страна на активите, достатъчно средства, за да покрие общата сума от 9 млрд. евро, необходима, за да се запази непрекъснатостта на стопанската дейност на групата по време на пандемията от COVID‑19 и след това. Не е представен никакъв анализ на способността на DLH да намери финансиране само за част от тази сума, или за сумата от 6 млрд. евро, определена в разглежданата мярка. При тези обстоятелства Общият съд е тълкувал правилно съображения 22 и 100 от спорното решение, като е изразил становището, че съгласно точка 49, буква в) от ВР финансирането, което може да бъде получено на пазарите, задължително трябва да покрива всички нужди на бенефициера. Следва да се отбележи, че в писменото си становище Комисията не поддържа различно тълкуване на тези съображения.
31.
С оглед на изложеното по-горе според мен първата част от първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена.
2. Втора част от първото основание за обжалване
32.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е допуснал грешка, като е постановил, че Комисията е била длъжна да прецени, на етапа на анализа на допустимостта по точка 49, буква в) от ВР, дали значителна част от необходимото финансиране на бенефициера може да бъде финансирана на пазарите. DLH изтъква четири оплаквания в това отношение.
а) Първо оплакване
33.
DLH твърди, че формулировката на точка 49, буква в) от ВР не подкрепя становището на Общия съд, което се основавало на непълно и погрешно тълкуване на тази разпоредба.
34.
Според мен това оплакване трябва да бъде отхвърлено.
35.
Противно на твърденията на DLH, „отворената и широка“ формулировка на точка 49, буква в) от ВР е напълно съвместима с тълкуването, предложено от Общия съд, съгласно което предприятията са допустими за мерки за рекапитализация по ВР само ако и доколкото не са в състояние да намерят финансиране на пазарите.
36.
Вярно е, както твърдят DLH и Комисията, че от целия текст на точка 49, буква в) от ВР може да се заключи, че определящият критерий за установяване на допустимостта е дали бенефициерът е в състояние да си осигури достатъчно финансиране, за да гарантира своята „жизнеспособност“ (
37
).
37.
Това тълкуване обаче не противоречи на тълкуването, възприето от Общия съд, че когато бенефициерът е в състояние да набере на пазарите (значителна) част от финансирането, необходимо, за да остане жизнеспособен, предвиденото в тази разпоредба условие не е изпълнено за всичките му нужди.
б) Второ оплакване
38.
DLH твърди, че Общият съд е тълкувал погрешно целта на точка 49, буква в) от ВР и е допуснал грешка, като е пренесъл принципа на необходимия минимум, заложен в анализа на пропорционалността, в анализа на допустимостта. Според DLH точка 49 от ВР е отправната точка за анализа на нотифицирана мярка, която позволява на Комисията да провери дали нотифицираната мярка отговаря на общи и по-формални критерии. Целта на точка 49 от ВР, и по-специално целта на условието, установено в буква в) от нея, не била да се извърши подробен анализ на това дали публичната намеса е ограничена до необходимия минимум, което е част от проверката за пропорционалност по точка 54 от ВР (
38
). Както Комисията, така и Федерална република Германия се присъединяват към становището на DLH.
39.
В точка 129 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че условието, посочено в точка 49, буква в) от ВР, има за цел „да ограничи държавната намеса, а следователно и използването на публични средства само до случаите, в които бенефициерът не е в състояние да намери финансиране на финансовите пазари при достъпни условия“.
40.
Въз основа на самата му формулировка, според мен това тълкуване на целта на тази разпоредба не може да бъде сериозно оспорено (
39
). Както самото DLH признава, всяко от условията, предвидени в горепосочената точка 49, обсулжва конкретна цел. Няма съмнение, че условието по буква в) служи за предотвратяване на възможността държавите членки да използват публични разходи за подпомагане на предприятия, които са в състояние да намерят алтернативни форми на финансиране. В контекста на пандемията от COVID‑19 избягването на такива разходи е от решаващо значение поради големия брой засегнати предприятия във всички сектори на икономиката и необходимостта държавите членки да приоритизират, за да разпределят ограничените си ресурси.
41.
С оглед на това според мен исканията на DLH трябва да бъдат отхвърлени по следните причини.
42.
Първо, вярно е, както правилно твърди DLH, че точка 49 от ВР е „отправната точка“ за анализа на мярка, нотифицирана по този акт. Това обаче не означава непременно, че Комисията не е длъжна да извърши пълен и подробен анализ на всички релевантни фактори, за да провери дали са изпълнени условията, посочени в тази точка.
43.
Като цяло, тези условия имат за цел по същество да изключат мерки за рекапитализация, които не са необходими с оглед на целите, преследвани от ВР, или не отговарят на общ интерес и следователно не могат да бъдат обявени за съвместими с вътрешния пазар. Когато дадено предприятие е в състояние да покрие значителна част или част, която не е за пренебрегване, от финансовите си нужди на пазарите при достъпни условия, мярката за рекапитализация, предназначена да покрие всички тези нужди, не може да се счита за „необходима“ (
40
).
44.
Поради това не мога да споделя тезата, че в контекста на точка 49, буква в) от ВР е достатъчно Комисията да вземе за основа общите финансови нужди на бенефициера и да прецени дали те могат да бъдат изцяло задоволени на пазарите. Погрешен е доводът на Комисията, че точка 49, буква в) от ВР по дефиниция предполага двоичен отговор, което означава, че в случай че условието, посочено в тази точка, не е напълно изпълнено, предприятието няма да отговаря на условията за рекапитализация. Това разсъждение всъщност придава по-голяма тежест на потенциалните неблагоприятни икономически последици за бенефициера от отхвърлена мярка, която не отговаря на изискванията, в сравнение с правилната оценка на самата мярка.
45.
Тълкуването на точка 49, буква в) от ВР, предложено от DLH, Комисията и Федерална република Германия, ще доведе до ситуации, в които мярка по раздел 3.11 от ВР се счита за допустима, въпреки че нейният бенефициер е в състояние да получи финансиране на пазарите за почти цялата сума на помощта, с изключение на една незначителна част. Такъв резултат не би бил съвместим с принципа на пропорционалност и би противоречал на изискванията, определени в точка 19 от ВР (
41
).
46.
Второ, по отношение на твърдението, че Общият съд е прехвърлил част от проверката за пропорционалност по точка 54 от ВР към преценката на допустимостта, трябва да се отбележи, че първата част от този тест изисква Комисията да провери дали размерът на рекапитализацията, свързана с COVID‑19, „надвишава необходимия минимум, за да се гарантира жизнеспособността на бенефициера“.
47.
Струва ми се, че тази проверка се различава съществено от преценката, която Комисията трябва да направи съгласно точка 49, буква в) от ВР, както е тълкувана от Общия съд в точки 127—131 от обжалваното съдебно решение. Преценката дали и доколко бенефициерът на нотифицирана мярка за рекапитализация може да намери алтернативни форми на финансиране, за да покрие нуждите си, се различава от преценката дали мярката надхвърля необходимото за осигуряване на жизнеспособността на бенефициера. Целта на точка 54 от ВР също е различна, тъй като тя е да се гарантира, че бенефициерът не получава повече помощ, отколкото е необходимо за възстановяване на ликвидността и осигуряване на жизнеспособността му.
48.
Следователно не е несъвместимо в системата на ВР тези две преценки да са включени в различни разпоредби, независимо от това дали и двете имат за цел да изразят принципа на пропорционалност (
42
).
49.
Във всеки случай, дори да приемем, че DLH е право в становището си, че Общият съд е прехвърлил на етапа на допустимост преценка, която е част от преценката по точка 54 от ВР, доводът му е твърде формалистичен. Дори да приемем, че Комисията трябва да провери в своя анализ на пропорционалността на мярка за рекапитализация, нотифицирана съгласно ВР, дали тази мярка покрива повече от необходимото на бенефициера, което последният не е в състояние да получи от пазарите, няма голямо значение на какъв етап се извършва тази проверка. В настоящия случай не изглежда, че Комисията е извършила такава преценка при разглеждането на пропорционалността на помощта съгласно точка 54 от ВР.
в) Трето оплакване
50.
DLH, подкрепено от Комисията, твърди, че Общият съд си противоречи в точки 150—217 от обжалваното съдебно решение, като отхвърля като неоснователни всички възражения, направени от Ryanair и Condor относно размера на помощта.
51.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че всички основания, разгледани и отхвърлени от Общия съд в тези точки, се отнасят до тълкуването на точка 54 от ВР или до нейното приложение към настоящото дело. По същество Ryanair и Condor упрекват Комисията, че е изчислила неправилно размера на помощта, необходима за осигуряване на жизнеспособността на DLH, или че не е оценила правилно размера на предимството, предоставено от разглежданата мярка. Нито едно от тези оплаквания не засяга въпроса дали помощта е ограничена до сумата, която DLH не е могло да получи на пазарите.
52.
Следователно не съществува противоречие между мотивите на Общия съд в посочените по-горе точки от обжалваното съдебно решение и тези, които стоят в основата на анализа на точка 49, буква в) от ВР (
43
). Според мен настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено.
г) Четвърто оплакване
53.
DLH твърди, че разширителното тълкуване на точка 49, буква в) от ВР, прието в обжалваното съдебно решение, противоречи на собствената практика на Общия съд в решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (Испания, COVID‑19) (
44
), и в решение на Общия съд Finnair II. Позовавайки се на последното, DLH изтъква допълнително основание, като твърди, че Общият съд е нарушил принципа на равно третиране, като е приложил по-стриктен стандарт за тълкуване на точка 49, буква в) от ВР, въпреки че рекапитализациите на Finnair и DLH са се отнасяли до почти идентичен сценарий.
54.
По отношение на първото от посочените по-горе решения DLH се позовава на частта от мотивите на Общия съд, с която последният отхвърля искането за алтернативен критерий на избраните от засегнатата държава членка критерии за допустимост за участие във въпросната схема за помощ (
45
). В точка 49 от това решение Общият съд е посочил, че при преценката на мерките във връзка с COVID‑19 Комисията „не е длъжна да доказва по безспорен начин, че никаква друга възможна мярка, която по дефиниция е хипотетична, не би могла да позволи по-добро изпълнение на преследваната цел“, и не трябва да извършва „нормативно проучване с цел да се разгледа всяка възможна алтернативна мярка“ (
46
).
55.
Във връзка с това припомням, че в точки 125—132 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Комисията не е тълкувала правилно обхвата на условието, посочено в точка 49, буква в) от ВР, и следователно не е доказала надлежно, че това условие е изпълнено за цялата сума на нотифицираната мярка. Следователно, противно на твърдяното от DLH, Общият съд не е наложил на Комисията задължението да прецени всяка хипотетична алтернативна и еднакво легитимна мярка, която би могла да бъде приложена вместо нотифицираната, а просто иска от нея да установи по безспорен начин, че нотифицираната мярка е в съответствие с точка 49, буква в) от ВР.
56.
Що се отнася до решение на Общия съд Finnair II, DLH твърди, че Комисията не е била длъжна да анализира дали бенефициерът би могъл да получи значителна част от финансирането на пазара (
47
). Общият съд съответно подкрепил тълкуване на точка 49, буква в) от ВР, съгласно което всички нужди от ликвидност на бенефициера съставляват основата за анализа на допустимостта.
57.
Не споделям това тълкуване на решение на Общия съд Finnair II. От точки 50, 51 и 53 от посоченото решение следва, че Finnair е подало искане за мярка за рекапитализация до Република Финландия едва след като е изчерпало всички налични пазарни решения, но не е успяло да получи финансиране на пазарите, което да ѝ позволи да покрие всички свои нужди от ликвидни средства (
48
). Следователно тази мярка е била предназначена да покрие само нуждите от ликвидност, които Finnair е доказало, че не може да задоволи по друг начин.
58.
Следователно, без да си противоречи, в настоящия случай Общият съд е отхвърлил тълкуването на точка 49, буква в) от ВР, че за да бъде изпълнено условието, посочено в тази точка, е достатъчно да се докаже, че бенефициерът не е в състояние да задоволи всичките си нужди от ликвидност на пазарите.
59.
С оглед на гореизложеното според мен четвъртото оплакване от втората част от първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено. По същия начин допълнителното основание, изтъкнато от DLH, с което се твърди нарушение на принципа на равното третиране, трябва да бъде отхвърлено, тъй като е фактически необосновано.
д) Извод относно втората част от първото основание за обжалване
60.
Поради изложените причини според мен всички оплаквания, изтъкнати от DLH в подкрепа на втората част от първото основание за обжалване, трябва да бъдат отхвърлени, както и следователно цялата тази част.
3. Трета част от първото основание за обжалване
61.
В третата част от първото основание за обжалване DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че в точки 117 и 131—135 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е изискал от Комисията да потърси допълнителна информация, за да прецени спазването на точка 49, буква в) от ВР. То твърди също, че Общият съд е направил свои собствени заключения относно финансовите възможности на DLH, като е заместил оценката на Комисията със своята собствена оценка на сложни икономически обстоятелства, без предварително да установи нейната неправдоподобност. DLH изтъква пет оплаквания.
а) Първо оплакване
62.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е приложил неправилно практиката на Съда относно обхвата на задълженията на Комисията в хода на предварителното разглеждане на нотифицирана мярка за държавна помощ. DLH се позовава по-специално на решение от 2 септември 2021 г., Комисия/Tempus Energy и Tempus Energy Technology (
49
).
63.
В това решение Съдът в съответствие с установената си практика повтаря, че законосъобразността на решение да не се повдигат възражения, взето след приключване на процедура по предварително разглеждане, трябва да се прецени от съда на Съюза в зависимост не само от информацията, с която Комисията е разполагала към момента на вземането му, но и от информацията, с която е могла да разполага. Информацията, с която Комисията „е могла да разполага“, включва тази, която се явява релевантна за подлежащата на извършване преценка (
50
) и която по нейно искане е могла да получи по време на административното производство (
51
). Въпреки това Комисията не е длъжна да издирва, по своя собствена инициатива и при липса на каквото и да било косвено доказателство в този смисъл, всичката информация, която би могла да има връзка с разглеждания от нея случай, дори такава информация да е обществено достояние (
52
).
64.
Считам, че в настоящия случай Общият съд не е тълкувал погрешно обхвата на задълженията на Комисията, които току-що изложих.
65.
Както е посочено в точка 27 от настоящото заключение, Общият съд е постановил по същество, че проверката, извършена от Комисията в административното производство, е била недостатъчна или непълна по две причини. Първо, Комисията не е анализирала възможността да се използват необременените с тежести въздухоплавателни средства на DLH като обезпечение, за да се получи финансиране на пазарите при достъпни условия, въпреки доказателствата, на които Ryanair е обърнало внимание. Второ, Комисията не е анализирала дали тези обезпечения биха позволили на DLH да набере значителна част от необходимото финансиране на пазарите.
66.
Като критикува Комисията за това, че не е проучила възможността DLH да намери финансиране на пазарите, използвайки своя самолетен парк като обезпечение, Общият съд не ѝ е наложил задължение да търси информация по своя инициатива при липса на доказателства, които да налагат по-нататъшно разследване. Той просто е изискал от Комисията да използва информацията, с която вече разполага, а именно изявлението от март 2020 г. (
53
), посочено от Общия съд в точка 118 от обжалваното съдебно решение, което съдържа данни за стойността на необременените с тежести въздухоплавателни средства на DLH, както е посочено в същата точка, както и в точка 134 от решението (
54
).
67.
Във връзка с това отбелязвам, първо, че няма съмнение, че видът и стойността на активите, притежавани от бенефициера, и тяхната наличност като обезпечение са по принцип релевантна информация за преценка на способност на бенефициера да получи финансиране на пазарите съгласно точка 49, буква в) от ВР (
55
). Второ, струва ми се, че самият факт, подчертан от DLH и Комисията, че изявлението от март 2020 г. е с повече от два месеца преди нотификацията на разглежданата мярка, не е достатъчен сам по себе си — дори в контекста на бързите промени, предизвикани от пандемията — за да постави автоматично под съмнение точността на тези данни към момента на провеждането на процедурата по предварително разглеждане (
56
).
68.
Следователно според мен Общият съд не е допуснал грешка, като е заключил, че Комисията е била длъжна да вземе предвид тази информация и да проучи, включително чрез търсене на допълнителни доказателства, обстоятелствата, при които DLH е могло да получи финансиране на пазарите срещу посоченото по-горе обезпечение (
57
).
69.
Освен това от пълния текст на точка 132 от обжалваното съдебно решение става ясно, че като е посочил, че Комисията не е взела предвид „всички релевантни обстоятелства“ (
58
), за да провери условието, предвидено в параграф 49, буква в) от ВР, Общият съд се е позовал на липсата на каквато и да било проверка на способността на DLH да набере значителна част от необходимото финансиране на пазарите. Следователно, противно на твърденията на Комисията, от това изявление не може да се заключи, че Общият съд е наложил прекомерно голямо задължение на Комисията да търси и разглежда информация, за чието съществуване или релевантност тя не е знаела.
70.
Накрая, доводите, изтъкнати от DLH, Комисията и Федерална република Германия, с които тези страни се опитват да поставят под съмнение преценката на доказателствената стойност на доказателствата, на които Общият съд се е основал в точки 118 и 119 от обжалваното съдебно решение, трябва да бъдат отхвърлени като недопустими. Според установената съдебна практика тази преценка по принцип е от компетентността единствено на Общия съд (
59
).
71.
От гореизложеното според мен следва, че разглежданото оплакване трябва да бъде отхвърлено по същество.
б) Второ оплакване
72.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил, че Комисията не е проучила дали DLH е могло да получи финансиране на пазарите при достъпни условия, като предложи обезпечение. Те се позовават по-специално на съображение 22 от спорното решение, в което Комисията посочва, че „DLH не е можело да предложи достатъчно гаранции, за да се сдобие с цялата разглеждана сума на пазарите на секюритизирани дългови инструменти при текущото съотношение на размера на кредита и стойността на обезпечението и пазарните стойности“.
73.
Във връзка с това отбелязвам, че в точка 122 от обжалваното съдебно решение Общият съд признава, че в спорното решение Комисията е проверила дали DLH е могло да предложи „достатъчно гаранции“, за да се сдобие с инструменти за финансиране на пазарите. Въпреки това той приема, че това твърдение е напълно недоказано, че гаранциите, на които се позовава Комисията, не са били идентифицирани и че нищо в спорното решение не показва, че е била проучена възможността за използване на необременените с тежести въздухоплавателни средства на DLH като обезпечение (
60
). Общият съд също така отбелязва, че съображение 22 от спорното решение се позовава изрично само на способността на DLH да намери финансиране за цялата сума, от която се нуждае (9 млрд. евро), и че Комисията не е проверила дали DLH е могло да набере значителна част от необходимото финансиране на пазарите (
61
).
74.
Нито DLH, нито Комисията, нито Федерална република Германия изтъкват обстоятелства, които да позволяват тези констатации да бъдат поставени под съмнение.
75.
Първо, твърдението на Федерална република Германия, че Общият съд е изопачил съображение 22 от спорното решение, се припокрива с оплакването, направено от DLH в първата част от първото основание. Поради това се позовавам на анализа в точки 29—30 от настоящото заключение, в които предложих това оплакване да се отхвърли.
76.
Второ, обширните позовавания на DLH на изявленията на Федерална република Германия в хода на административното производство (
62
) не доказват, че в това производство въпросът дали DLH е могло да използва своите необременени с тежести въздухоплавателни средства като обезпечение за получаване на финансиране на пазарите, е бил взет предвид, още по-малко да е бил изследван (
63
). Освен това всички доводи, изтъкнати от DLH, за да докаже, че тази възможност не е била осъществима, се отнасят до цялата сума от 9 млрд. евро (
64
) и следователно са недостатъчни, за да опровергаят мотивите на Общия съд.
77.
Трето, със значителна част от доводите си DLH, Комисията и Федерална република Германия се опитват да докажат, че е било малко вероятно DLH да успее да задоволи изцяло или в значителна степен своите финансови нужди на пазарите. Тези доводи имат за цел да обосноват a posteriori липсата в спорното решение на каквато и да е преценка на възможността за частично финансиране чрез обезпечени дългове, и следователно не могат да докажат, че Комисията действително е извършила такава преценка.
78.
Накрая, твърдението на Федерална република Германия, че Комисията не е била длъжна да коментира допълнително използването на обезпечения от DLH, тъй като в решение по член 108, параграф 3 ДФЕС трябва просто да се изложат причините, поради които преценката на съвместимостта на нотифицираната мярка с вътрешния пазар не поражда сериозни затруднения, се основава на неправилно тълкуване на обжалваното съдебно решение. В точки 118—138 от това решение Общият съд е констатирал, че преценката, извършена с цел да се установи дали спорната мярка е в съответствие с точка 49, буква в) от ВР, е недостатъчна и непълна, а не че Комисията не е посочила мотиви в това отношение.
79.
С оглед на изложеното по-горе считам, че и второто оплакване трябва да се отхвърли по същество.
в) Трето оплакване
80.
DLH твърди, че в точка 120 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изопачил неговото писмено становище при встъпване в делото, както и защитата на Комисията, като е заявил, че те не са оспорили данните, предоставени от експерта на Ryanair в доклада Oxera I и възпроизведени в точки 118 и 119 от същото решение.
81.
За да се анализира това оплакване, е важно да се отбележи, че данните, чиито „точност и надеждност“ не са оспорени, според констатациите на Общия съд в точка 120 от обжалваното съдебно решение, се съдържат в точки 118 и 119 от същото решение. Те се отнасят до състоянието на самолетния парк на групата LH, стойността на нейните необременени с тежести въздухоплавателни средства и резервни части и способността на DLH да набере между 1 и 3,7 млрд. евро дългово финансиране, като използва тези активи като обезпечение.
82.
От писменото му становище при встъпване в делото пред Общия съд става ясно, че DLH всъщност е оспорило доводите на Ryanair, изведени от доклада Oxera I, относно способността на други авиокомпании да си осигурят алтернативно финансиране на пазара чрез секюритизирано дългово финансиране. Не става ясно обаче дали DLH е оспорило данните за стойността на активите, посочени в точка 81 от настоящото заключение. По отношение на способността си да използва самолетния си парк като обезпечение, DLH посочва само, че не разполага с „достатъчно обезпечение за секюритизирани дългови инструменти над изискваната сума от 9 млрд. евро“, като признава, че обезпечението с въздухоплавателни средства би позволило сключването на сделки за финансиране, но само „в много ограничен размер“, без да дава по-подробна информация.
83.
Следователно ясно е, че Общият съд не е изопачил писменото становище при встъпване на DLH. Същото важи и за защитата на Комисията, която също се фокусира върху надеждността на данните, съдържащи се в доклада Oxera I, относно алтернативните решения за финансиране на други авиокомпании.
84.
В резултат на това според мен настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
г) Четвърто оплакване
85.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че като е направил свои собствени изводи относно възможностите за финансиране на DLH, Общият съд е представил своя собствена преценка на сложни икономически обстоятелства и е заместил преценката на Комисията. По този начин Общият съд нарушил широката свобода на преценка, с която се ползва Комисията при извършването на сложни преценки от икономическо естество, вместо да се ограничи до проверка на законосъобразността на преценката на Комисията.
86.
Във връзка с това следва да се отбележи, че Общият съд признава в точка 117 от обжалваното съдебно решение, че въпросът дали DLH не е било в състояние да намери финансиране на пазарите при достъпни условия, предполага сложни икономически оценки, които подлежат на ограничен контрол. Въпреки това той заключава, че при извършването на такава оценка Комисията не е взела предвид „всички релевантни обстоятелства (
65
), за да провери условието, предвидено в точка 49, буква в) от Временната рамка“ (
66
).
87.
Следователно, противно на твърдяното от DLH, Комисията и Федерална република Германия, Общият съд не е извършил анализ на финансовите пазари, замествайки икономическата оценка на Комисията със своята собствена оценка. Въз основа на доказателствата, представени от Ryanair, той е счел, че извършената от Комисията проверка е била недостатъчна или непълна, тъй като тя не е разгледала въпроса за наличието на обезпечено дългово финансиране, което представлява „важен аспект на условието, предвидено в параграф 49, буква в) от [ВР]“ (
67
).
88.
По този начин Общият съд е приложил съдебната практика, посочена в точка 17 от настоящото заключение, съгласно която негова задача е да установи дали приведените доказателства включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и дали те са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (
68
).
89.
Неотчитането на съществени фактори представлява явна грешка в преценката на фактите (
69
), което само по себе си поставя под съмнение правдоподобността (
70
) на анализа, извършен от автора на спорния акт (
71
). Освен това констатацията за недостатъчно или непълно разглеждане поставя под съмнение законосъобразността на решение да не се повдигат възражения като разглежданото в настоящото дело, доколкото това представлява индикация за наличието на сериозни затруднения при преценката на нотифицираната мярка (
72
).
90.
Поради изложените по-горе причини това оплакване трябва да се отхвърли по същество.
д) Пето оплакване
91.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, оспорва твърдението в точка 126 от обжалваното съдебно решение, че Комисията неправилно е основала своята оценка на способността на DLH да намери финансиране на пазарите на сума, по-висока от сумата, предмет на спорната мярка (9 млрд. евро вместо 6 млрд. евро).
92.
Както вече споменах, разглежданата мярка е част от по-широка поредица от мерки за подкрепа на групата LH. Сред тях е държавен заем в размер на 3 млрд. евро, отпуснат чрез германската държавна банка за насърчаване Kreditanstalt für Wiederaufbau (наричана по-нататък „KfW“).
93.
Вярно е, че в спорното решение се посочва, че DLH е имало нужда от финансиране в общ размер на 9 млрд. евро, за да се гарантира неговата жизнеспособност (
73
). Въпреки това разглежданата мярка, по отношение на която следва да се провери първата част от условието за допустимост, посочено в точка 49, буква в) от ВР, възлиза на 6 млрд. евро. Останалите 3 млрд. евро се очаква да бъдат покрити от посочения по-горе заем, т.е. хоризонтална мярка, чиято наличност следва да се разгледа съгласно втората част от това условие. Следователно изявлението на Общия съд е правилно.
94.
DLH, Комисията и Федерална република Германия твърдят, че причината, поради която в съображение 22 от спорното решение се споменава сумата от 9 млрд. евро, е, че KfW е поставила рекапитализацията на DLH като условие за отпускане на заема. Не изключвам, че съществуването на такава връзка между двете мерки би могло да обоснове позоваването от страна на Комисията на общите финансови нужди на DLH, макар че в частта от спорното решение, която се отнася до преценката по точка 49, буква в) от ВР, не се открива такава обосновка.
95.
Във всеки случай, дори ако това оплакване бъде уважено от Съда, то само по себе си не би било достатъчно, за да постави под съмнение заключението на Общия съд за наличието на нарушение на точка 49, буква в) от ВР.
е) Оплакванията, изтъкнати от Комисията и Федерална република Германия, за нарушение на правото им на справедлив процес
96.
Комисията твърди, че в точки 118 и 119 от обжалваното съдебно решение Общият съд е идентифицирал по своя инициатива конкретни елементи от информацията в приложенията по преписката на делото, но не е дал възможност на Комисията или на встъпилите страни да отговорят на тези доводи, на които в крайна сметка е основал в значителна степен своята преценка. Федерална република Германия излага по същество същото оплакване.
97.
Отбелязвам, че тези твърдения са по своята същност различни (
74
) от — ако не и диаметрално противоположни (
75
) на — тези, изтъкнати от DLH в третото му оплакване, до такава степен, че тяхната допустимост изглежда съмнителна (
76
).
98.
Във всеки случай, те следва да бъдат отхвърлени по същество. В това отношение е достатъчно да се отбележи, че Общият съд не е изтъкнал нито едно правно основание по своя инициатива (
77
), нито се е позовал на данни, които не са били достъпни за Комисията или за встъпилите в първоинстанционното производство страни и по които те не са могли да дадат становище или да бъдат изслушани (
78
). Освен това доводите на Ryanair относно постоянството и стойността на самолетния парк на групата LH и относно способността на DLH да набере поне част от необходимите си финансови средства на пазарите, предлагайки своите самолети и резервни части като обезпечение, са ясно изложени в писменото му становище пред Общия съд, по-специално в отговора му на писменото становище при встъпване на DLH (
79
).
ж) Заключение по първото основание за обжалване
99.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам Съдът да отхвърли първото основание за обжалване.
Б.
Второ основание за обжалване
100.
С второто основание за обжалване DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, оспорва точки 242—270 от обжалваното съдебно решение, като твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е констатирал, че нито участието в капитала, нито НДУ II са били придружени от „алтернативни механизми“ по смисъла на точки 62 и 68 от ВР.
1. Относно алтернативния механизъм, съпътстващ участието в капитала
101.
Съгласно точка 61 от ВР „[в]сяка мярка за рекапитализация включва механизъм за поетапно увеличаване на възнаграждението на държавата, за да се стимулира бенефициерът да изкупи обратно държавните вливания на капитал“ (
80
). Съгласно точка 62 от ВР „Комисията може да приеме алтернативни механизми, при условие че те като цяло водят до сходен резултат по отношение на стимулиращия ефект върху излизането на държавата от капитала и до подобно общо въздействие върху възнаграждението на държавата“.
102.
В настоящото дело е безспорно, че възнаграждението за участието в капитала не предвижда механизъм за поетапно увеличаване по смисъла на точка 61 от ВР. Въпреки това в съображения 136—142 от спорното решение Комисията счита, че „цялостната структура“ на разглежданата мярка представлява алтернативен механизъм по смисъла на точка 62 от ВР по отношение на възнаграждението на държавата и стимулите за бенефициера да изкупи обратно държавното вливане на капитал. По отношение на възнаграждението на държавата Комисията отбелязва, че Федерална република Германия ще придобие акциите в DLH с отстъпка от 71,9 % от максималната цена на акциите (наричана по-нататък „МЦА“), определена в точка 60 от ВР (
81
). Тази отстъпка давала на Федерална република Германия значително по-високо участие при влизането (20 % участие), отколкото би имала при МЦА дори и след двете увеличения, предвидени в точка 61 от ВР. По отношение на стимулиращия ефект върху излизането на държавата от капитала Комисията счита, че различните компоненти на разглежданата мярка (участието в капитала, НДУ I и НДУ II) са тясно взаимносвързани и че трябва да се вземе предвид техният комбиниран стимулиращ ефект върху излизането на държавата от капитала. За тази цел в съображения 139 и 141 от спорното решение Комисията се позовава на редица фактори, които са изброени в точка 248 от обжалваното съдебно решение и обосновават този извод (
82
).
103.
В обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Комисията е нарушила точки 61 и 62 от ВР, като не е изискала включването на механизъм за поетапно увеличение на възнаграждението или подобен механизъм във възнаграждението по дяловото участие (т. 270 от обжалваното съдебно решение).
104.
DLH изтъква две оплаквания срещу този извод.
а) По първото оплакване
105.
С първото си оплакване DLH твърди, че при преценката дали за участието в капитала е приложен алтернативен механизъм съгласно точка 62 от ВР, Общият съд е възприел погрешен формалистичен подход, като е заличил почти напълно широката свобода на преценка, с която се ползва Комисията, превишил е границите на съдебния контрол и е тълкувал неправилно ВР.
106.
Във връзка с това трябва да се отбележи, първо, че доводите на DLH се основават отчасти на погрешно тълкуване на обжалваното съдебно решение. Противно на твърдяното от DLH, Общият съд не е постановил, че Комисията не може да вземе предвид комбинираните ефекти на разглежданата мярка по отношение на стимулите за излизане от капитала, за да приеме механизъм, който е алтернативен на механизма за поетапно увеличаване на възнаграждението по точка 62 от ВР. Вместо това след преглед на анализа на Комисията Общият съд заключава, че последната не е „доказала надлежно“, че „цялостната структура“ на разглежданата мярка води до стимулиращ ефект върху излизането на държавата от капитала на бенефициера, сходен със стимулиращия ефект, генериран от един механизъм за увеличаване на възнаграждението или подобен механизъм по смисъла на точка 62 от ВР (
83
).
107.
Второ, от принципите, припомнени в точки 15—18 от настоящото заключение, е видно, че в точки 249—262 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е превишил границите на съдебния контрол върху преценките, които Комисията е длъжна да извърши, за да установи съответствието с точка 62 от ВР (
84
). В тези точки Общият съд се е ограничил до проверка на релевантността на факторите, на които се е основала Комисията, и на икономическата и правната обоснованост на изводите, направени въз основа на тези факти. Като се ограничава до повторното изтъкване на широката свобода на преценка, с която се ползва Комисията при прилагането на точка 62 от ВР, DLH не успява да докаже сложния характер на преценките в точки 139—141 от спорното решение и да обоснове твърдението си, че Общият съд е заместил преценката на Комисията със своята собствена преценка.
108.
Трето, по отношение на твърдението за неправилно тълкуване на ВР припомням, че според установената съдебна практика тълкуването на дадена разпоредба от правото на Съюза изисква да се вземат предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (
85
). Всяка разпоредба от правото на Съюза трябва да бъде поставена в своя контекст и да се тълкува в светлината на разпоредбите на правото на Съюза като цяло, на неговите цели и на етапа от развитието му към датата, на която разглежданата разпоредба следва да бъде приложена (
86
). Генезисът на разпоредба от правото на Съюза също може да разкрие обстоятелства, които са релевантни за тълкуването ѝ (
87
). Тези принципи, които ръководят тълкуването на разпоредбите от правото на Съюза, се прилагат и когато от съдилищата на Съюза се изисква да тълкуват насоките на Комисията в областта на държавните помощи, независимо от тяхното незадължително правно естество като меко право (
88
).
109.
Въпреки че точка 62 от ВР, която дава възможност на Комисията да приеме алтернативни механизми на стандартния механизъм за поетапно увеличаване на възнаграждението, установен в точка 61 от ВР, не се тълкува изрично като дерогация от последната, според мен обхватът ѝ следва да се тълкува стеснително с оглед на нейната цел.
110.
Точка 62 от ВР има за цел да предложи ограничена гъвкавост в случаите, когато не е възможно да се спазят стриктно правилата на ВР относно възнаграждението на държавата и излизането ѝ от капитала, като позволява на Комисията да извърши „глобална преценка“ на разглежданата мярка, нейната структура и ефекти (
89
). Въпреки това все пак се изисква алтернативният механизъм да води до резултат, сходен на стандартния механизъм за поетапно увеличаване на възнаграждението, изрично посочен в ВР, както по отношение на стимулите за излизане на държавата от капитала, така и по отношение на възнаграждението на държавата. От това следва, че когато се отклонява от установения в точка 61 от ВР механизъм за поетапно увеличаване, Комисията трябва да може да докаже ясно, че алтернативният механизъм гарантира сходен резултат. В този контекст решение Finnair II, на което се позовава Комисията, не може да бъде от полза. Степента на гъвкавост, която Съдът признава на ВР в това решение (
90
), не може да обоснове отклонение от изискванията, които тази рамка установява, ако държавата членка не е доказала наличието на извънредни обстоятелства (
91
).
111.
Накрая, твърдението, че Общият съд е изключил релевантността съгласно точка 62 от ВР на всеки от факторите, изброени в точка 248 от обжалваното съдебно решение, поради това, че основните въпроси и теми се уреждат от отделни разпоредби и изисквания, също се основава на непълен прочит на това решение.
112.
По отношение на началната покупна цена на акциите е вярно, че в точка 255 от обжалваното съдебно решение Общият съд е посочил, че точки 60 и 61 от ВР установяват две отделни изисквания. Без да се основава единствено на това твърдение обаче, Общият съд обяснява, че механизмите по точки 61 и 62 от ВР насърчават ex post обратното изкупуване на държавното участие в капитала възможно най-бързо, докато покупната цена на акциите, напротив, влияе върху положението на съответния бенефициер ex ante и предназначението ѝ не е непременно да увеличи този стимул, „при положение че цената на акциите може да варира както нагоре, така и надолу“ (
92
). Това заключение не се поставя под съмнение от изтъкнатото от DLH обстоятелство, че разглежданата мярка е довела до „свръхспазване“ на ВР поради високата отстъпка върху МЦА, предоставена на Федерална република Германия. То не се поставя под съмнение и от обстоятелството, на което се позовава и DLH, че тази отстъпка е осигурила на Федерална република Германия 20 % дял и блокиращо малцинство. ВР не поставя изискването за наличие на механизъм за поетапно увеличаване или еквивалентен механизъм в зависимост от размера на закупения публичен дял от капитала (
93
) или от неговата цена.
113.
Подобни съображения могат да бъдат формулирани по отношение на цената на акциите в момента на обратното им изкупуване от държавата, увеличаващата се лихва за НДУ I и НДУ II, както и по отношение на свързаните с поведението ангажименти, поети от DLH, посочени съответно в точки 259, 260 и 262 от обжалваното съдебно решение.
114.
Като се има предвид, че тези фактори са обхванати от точки 63, 66 и 72 от ВР, в които са определени конкретни изисквания, Общият съд правилно е счел, че Комисията не може да се позовава на спазването (или свръхспазването) на тези изисквания, за да установи наличието на алтернативен механизъм за целите на точка 62 от ВР (
94
). Съгласно ВР мерките за рекапитализация „следва да [подлежат] на строги условия“ (
95
), които са определени в раздели 3.11.2 и 3.11.4—3.11.7 от нея. Аргументацията, с която Комисията поддържа, че едно от тези условия е спазено, като се позовава само на факта, че всички останали са изпълнени, би означавала да се пренебрегне задължителният характер на въпросното условие и да се заобиколи неговото прилагане.
115.
Въздействието на тези фактори с цел да се гарантира спазването на точка 62 от ВР, трябва да бъде установено от Комисията. Според Общия съд именно това Комисията не е направила в спорното решение.
116.
С оглед на гореизложеното считам, че първото оплакване на DLH трябва да се отхвърли.
б) По второто оплакване
117.
С второто си оплакване DLH твърди, че Общият съд е възприел неточна правна квалификация на фактите и е извлякъл от тях погрешни правни заключения.
118.
Първо, DLH твърди, че Общият съд е счел, че различните фактори, на които се е основала Комисията, не могат да бъдат взети под внимание за установяване на съответствие с точка 62 от ВР. Това твърдение по същество повтаря същите доводи, изтъкнати в подкрепа на първото оплакване на DLH, като критикува формалистичния подход, който Общият съд е следвал. Както вече бе посочено, тези доводи се основават на неправилно тълкуване на обжалваното съдебно решение (
96
). Никъде в това решение Общият съд не твърди, че тези фактори изобщо не могат да бъдат взети под внимание. По-скоро те са счетени за недостатъчни, за да обосноват липсата на механизъм за поетапно увеличаване или на друг механизъм, който отговаря на условията, посочени в точки 62 от ВР.
119.
Второ, DLH твърди, че Общият съд е изопачил целта на точки 60—62 от ВР, като е постановил, че механизмите, които са алтернативни на механизма за поетапно увеличаване, трябва непременно да включват и увеличаване на възнаграждението с течение на времето и да представляват ex post стимул за навременното излизане на държавата от капитала. Това оплакване също трябва да бъде отхвърлено. Тълкуването на точки 61 и 62 от ВР, застъпено от Общия съд, е напълно в съответствие с текста и целта на тези разпоредби (
97
), както и с общите принципи за възнаграждение и обратно изкупуване на рекапитализацията във връзка с COVID‑19, изложени в точки 55—59 от ВР (
98
).
120.
С останалите си доводи DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е изопачил фактите. Във връзка с това припомням, че съгласно установената съдебна практика единствено Общият съд е компетентен, от една страна, да установява фактите и от друга страна, да преценява тези факти (
99
). Преценката на фактите и на доказателствата, освен в случай на тяхното изопачаване, не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (
100
). Следователно, когато жалбоподателят твърди, че Общият съд е изопачил доказателствата или фактите, той трябва да посочи грешките в преценката, които според него са довели до изопачаването. Освен това изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (
101
). Според мен тези изисквания не са изпълнени в настоящия случай. DLH по същество иска Съдът да извърши нова преценка на фактите като просто повтаря доводите, представени пред Общия съд, или като представя нови факти и доводи, които са недопустими на етапа на обжалване и при всички положения не са надлежно подкрепени (
102
).
121.
С оглед на гореизложеното това оплакване също трябва да се отхвърли.
2. По алтернативния механизъм, съпътстващ НДУ II
122.
При оспорването на заключението на Общия съд за липсата на алтернативен механизъм, съпътстващ НДУ II съгласно точка 68 от ВР (
103
), DLH се позовава на същите доводи като изтъкнатите в подкрепа на неговото твърдение относно участието в капитала (
104
). Поради това за отхвърлянето това оплакване бих се позовал mutatis mutandis на съображенията, изложени по-горе.
123.
Комисията е изтъкнала самостоятелно оплакване, съгласно което Общият съд се е произнесъл ultra petita, когато в точка 270 от обжалваното съдебно решение е констатирал, че Комисията е нарушила точка 70 от ВР (
105
). Във връзка с това ще посоча само, че дори това оплакване да е основателно, то не би поставило под съмнение другите нарушения, а именно тези на точки 61, 62 и 68 от ВР, въз основа на които е уважена жалбата на Ryanair относно липсата на механизъм за поетапно увеличаване на възнаграждението. Следователно то не би спомогнало за отмяна на тази част от обжалваното съдебно решение.
3. Заключение по второто основание за обжалване
124.
Поради изложените от мен причини според мен второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено.
В.
Трето основание за обжалване
125.
С третото основание за обжалване DLH оспорва точки 272—288 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е констатирал, че Комисията е нарушила точка 67 от ВР, като е приела цена за акциите към момента на преобразуването на НДУ II в собствен капитал, която не е в съответствие с методиката, определена в тази точка.
126.
Съгласно точка 67 от ВР преобразуването на хибридни капиталови инструменти в собствен капитал „се извършва при 5 или повече процента под теоретичната цена на минали права към момента на преобразуването“.
127.
В настоящия случай НДУ II се състои от два транша (наричани по-нататък „НДУ II-A“ и „НДУ II-B“) в зависимост от събитието, което задейства преобразуването в собствен капитал. НДУ II-A може да се преобразува в акции на фиксирана единична цена от 2,56 евро на акция (
106
), докато НДУ II-B може да бъде преобразувано по пазарната цена на акциите към момента на преобразуването, минус 10 % или 5,25 % (
107
). В съображение 158 от спорното решение Комисията обяснява, от една страна, че „е възможно да се очаква, че всички тези цени да съответстват на изискването по точка 67 от [ВР], въпреки че може да има цена, под която изискването по точка 67 от [ВР] няма да бъде изпълнено“. От друга страна, тя посочва, че Федерална република Германия се е ангажирала да поиска нейното разрешение, преди да упражни правото си на преобразуване, „в случай че максималната цена на преобразуване, изчислена по методиката на теоретичната цена на минали права към момента на преобразуването, минус 5 % [е] под цените на преобразуване, определени за НДУ II (траншове А или В) към момента на преобразуването“.
128.
В обжалваното съдебно решение Общият съд приема, първо, че Комисията нито е обяснила причините, поради които е оправдано цените на акциите при преобразуването на НДУ II в собствен капитал да бъдат определени или изчислени, без да се следва методиката, изисквана в точка 67 (
108
), нито е изтъкнала каквото и да било изключително обстоятелство, което да обоснове неспазването на посочената методика (
109
). Второ, Общият съд приема, че Комисията не е имала право да се отклони от правилото, установено в тази точка, под претекст, че съответната държава членка се е ангажирала да поиска нейното разрешение, преди да упражни правото си на преобразуване. В това отношение той е подчертал, че съгласно режима на предварително разрешение по член 108, параграф 3 ДФЕС, мярката за помощ трябва да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар ex ante, преди да бъде приведена в действие (
110
).
129.
DLH изтъква две оплаквания в подкрепа на третото си основание за обжалване.
130.
С първото си основание, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, то твърди, че Общият съд не е взел предвид точка 59 от ВР, която позволява използването на алтернативни методики за определяне на възнаграждението. То твърди, че цените при преобразуване като цяло водят до резултат, сходен на този, който се преследва с точка 67, и че в настоящия случай е бил необходим различен метод за изчисляване на цената на преобразуване, тъй като не е било възможно да се изчисли теоретичната цена на минали права.
131.
Тъй като оспорва тълкуването и прилагането от Общия съд на точки 59 и 67 от ВР, това оплакване като цяло повдига правен въпрос, който, като такъв, подлежи на контрол от Съда. Въпреки това, поради причините, които ще изложа, считам, че то трябва да се отхвърли по същество.
132.
Точка 59 от ВР действително допуска използването на алтернативни решения на методиките за определяне на възнагражденията, посочени в нея. Комисията се позовава на тази точка в съображение 134 от спорното решение, когато очертава общите принципи, свързани с възнаграждението и излизането на държавата от капитала. В следващото съображение Комисията ясно посочва, че ще прецени съответствието на разглежданата мярка с тези общи принципи. От това следва, че Комисията несъмнено е разгледала възможността да се позове на алтернативни методики за определяне на възнаграждението в рамките на своята преценка, включително по отношение на хибридните капиталови инструменти.
133.
Въпреки това, първо, отбелязвам, че точка 67 от ВР е формулирана като предвиждаща задължение и за разлика от точки 62 и 68, които изрично упълномощават Комисията да приема алтернативни механизми, тя не предвижда такава възможност. Според мен тези обстоятелства пораждат известни съмнения относно правилността на предложеното от DLH тълкуване, съгласно което точка 59 от ВР позволява на Комисията да се отклони от установената в точка 67 от ВР методика за изчисляване.
134.
Второ, последната точка определя максимална цена при преобразуване. Следователно възниква въпросът дали има смисъл да се приложи критерият за „сходен резултат“ към такава изискване. В същия дух може да се постави въпросът как предварително определена цена при преобразуване като тази, определена за НДУ II-A, и цени при преобразуване, изчислени с помощта на алтернативни параметри, като тези, определени за НДУ II-B, могат гарантират предвидимо систематично спазване на тази максимална цена. Както става ясно от формулировката на съображение 158 от спорното решение, Комисията е имала предвид възможността — която не е само теоретична — за отклонение от преследвания с точка 67 от ВР резултат.
135.
Трето, Комисията не се позовава на точка 59 от ВР в спорното решение, за да обоснове отклонението от точка 67 от ВР по отношение на цените при преобразуване за НДУ II-A и НДУ II-B (
111
). Комисията също така не твърди изрично пред Общия съд (
112
), че е приета алтернативна методика в съответствие с посочената точка 59. Както Общият съд отбеляза в точка 282 от обжалваното съдебно решение, нито в спорното решение, нито в писмените си изявления пред Общия съд Комисията е цитирала какъвто и да е откъс от ВР, друга правна норма или изключително обстоятелство, което би ѝ позволило да се отклони от точка 67 от ВР (
113
). Следователно изглежда, че макар Комисията да е защитила пред Общия съд използваните методики за определяне на възнаграждението като съвместими с тази точка, тя се е позовала на точка 59 от ВР и на аргументация, основана на алтернативни механизми, за първи път едва пред Съда. Това вероятно обяснява защо Общият съд не е споменал изрично последната точка в точки 272—288 от обжалваното съдебно решение и защо е приел, че Комисията не е изтъкнала никакви извънредни обстоятелства, които могат да обосноват неспазването на методиката по точка 67 от ВР (
114
).
136.
Четвърто, дори при такива обстоятелства Общият съд не е пренебрегнал възможността Комисията да се позове на алтернативна методика за определяне на възнаграждението по отношение на цената при преобразуване на хибридни капиталови инструменти в собствен капитал. Всъщност в точка 279 от обжалваното съдебно решение той установява, че Комисията не е обосновала отклонението от установената в точка 67 от ВР методика. Това обосноваване обаче означава да се докаже, че избраната алтернативна методика като цяло води до резултат, сходен на този, който се цели в посочената точка. Струва ми се, че е трудно да се оспори, че такова доказване не е било извършено. Напротив, самата Комисия признава, че максималната цена при преобразуване, изчислена въз основа на теоретичната цена на минали права, невинаги може да бъде постигната, като по този начин приема, че в някои случаи избраната алтернативна методика вероятно не отчита нито точка 67, нито следователно точка 59 от ВР.
137.
Накрая, по отношение на твърдението на DLH, че в настоящия случай не е било възможно да се изчисли теоретичната цена на минали права, достатъчно е да се посочи, че никъде в спорното решение не се споменава или не се изтъква такава невъзможност, за да се обоснове отклонението от точка 67 от ВР (
115
). Освен това въпросът дали това изчисление е било възможно, попада в обхвата на преценката на фактите, която е от компетентността на Общия съд. Същото може да се каже и за довода, изтъкнат от Комисията, че методиката за изчисляване на цените при преобразуване за НДУ II е била по-изгодна за държавата от тази, до която води прилагането на ВР. Във всеки случай, в крайна сметка изглежда, че както DLH, така и Комисията се опитват да обосноват a posteriori отклонение от съответните правила във ВР, отколкото да обосноват наличието на ненадлежна или неправилна преценка на фактите от Общия съд.
138.
С второто си оплакване DLH, подкрепено от Комисията, изтъква, че рискът от неспазване на точка 67 от ВР е бил чисто теоретичен и че предвиденото искане на разрешение от Комисията е имало за цел да гарантира спазването на решението, а не е било замислено като дерогация от него или отлагане на изпълнението му. Освен това DLH твърди, че избраният алтернативен механизъм е гарантирал ex ante спазване на точка 67, като се има предвид, че съгласно съображение 158 от спорното решение съгласието на Комисията е трябвало да бъде поискано и получено, преди да се извърши преобразуването.
139.
Според мен и това оплакване трябва да се отхвърли.
140.
Като е докладвала след приемането на спорното решение своята окончателна преценка на съответствието с едно от изискванията на ВР, Комисията се е въздържала от извършването на пълна предварителна преценка на съвместимостта на разглежданата мярка с вътрешния пазар, както се изисква от член 108, параграф 3 ДФЕС. Както правилно е постановил Общият съд, Комисията не може да приеме отклонение от правилата, установени в нейните насоки, в момента на издаване на решението за установяване на съвместимост само на основание, че засегнатата държава членка се ангажира да поиска допълнително разрешение (
116
).
141.
Противно на твърдяното от DLH, съображение 158 от спорното решение не предвижда „допълнително ниво на сигурност“, което да гарантира „максимално спазване“ на ВР. То по-скоро разрешава отклонение от правилата, установени в този акт, като заменя предварителната оценка на несъответствието съгласно ВР с последващо процедурно изискване и съгласие за по-нататъшни действия. Освен това от формулировката на съображение 158 от спорното решение става ясно, че макар Федерална република Германия да се е ангажирала да поиска (и да получи) съгласието на Комисията, преди да упражни правото си на преобразуване, тя не се е ангажирала да гарантира, че цената при преобразуване за НДУ II ще отговаря на изискванията по точка 67 от ВР (
117
). По този въпрос на Общия съд не може да се вмени погрешно тълкуване на спорното решение (
118
).
142.
Съображение 158 от спорното решение не само отлага решението относно целесъобразността на цената при преобразуването до датата, на която ще се осъществи това преобразуване. То приема, без никаква обосновка, методика, призната ex ante за неподходяща за осигуряване на резултата, преследван с точка 67, и оставя отворена възможността за отклонение от тази точка ex post, а именно на етапа на нейното изпълнение.
143.
В светлината на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отхвърли третото основание за обжалване.
Г.
Четвърто основание за обжалване
144.
С четвъртото основание за обжалване DLH оспорва точки 373—412 от обжалваното съдебно решение. DLH посочва две оплаквания. Първо, то твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и е превишил границите на съдебния контрол, когато е приел, че Комисията е трябвало да вземе предвид допълнителни фактори при преценката за наличие на ЗПМ за целите на прилагането на точка 72 от ВР. Второ, DLH твърди, че Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че Комисията не е можела с основание да заключи, че DLH не е разполагало със ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена „поне“ през летния сезон на 2019 г. на IATA.
145.
Съгласно точка 72 от ВР, ако бенефициерът на мярка за рекапитализация, свързана с COVID‑19, надвишаваща 250 милиона евро, е предприятие със ЗПМ на поне един от съответните пазари, на които извършва дейност, държавите членки трябва да предложат допълнителни мерки за запазване на ефективната конкуренция на тези пазари, и по-специално да предложат структурни или свързани с поведението ангажименти, предвидени в Известието относно средствата за защита.
1. Първо оплакване, съгласно което Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил, че Комисията е трябвало да вземе предвид допълнителни фактори при установяването на ЗПМ
146.
В спорното решение Комисията приема, че пазарите, на които бенефициерът извършва дейност и които са релевантни за преценката на нарушаващите конкуренцията ефекти на разглежданата мярка, са пазарите за доставка на услуги за въздушен превоз на пътници до и от летищата, обслужвани от DLH. Комисията оценява дали групата LH е притежавала ЗПМ на съответните летища (
119
), като разглежда три критерия, а именно: притежаваните от нея слотове на тези летища, нивото на натовареност на тези летища и дела на притежаваните от конкурентите слотове (
120
). Въз основа на тези критерии Комисията стига до извода, че групата LH е притежавала ЗПМ само на летищата във Франкфурт и Мюнхен през летния сезон на 2019 г. и зимния сезон на 2019/2020 г. на IATA.
147.
В обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че като е изследвала единствено фактори, по същество свързани с бариерите пред навлизането и експанзията, проучени предвид капацитета на летищата, Комисията не е взела предвид всички релевантни фактори за преценката за наличие на ЗПМ на пазара на услуги за въздушен превоз на пътници. Според Общия съд Комисията е пренебрегнала факторите, пряко свързани с предоставянето на тези услуги — като броя на изпълнените полети или предлаганите места в разпределените слотове — които могат да дадат пряка информация за пазарните дялове на DLH и неговите конкуренти на този пазар (
121
). Като не е взела предвид тези фактори въпреки значението на пазарните дялове като показател за наличие на ЗПМ (
122
), Комисията е допуснала явна грешка в преценката, което опорочава както спорното решение, така и решението за коригиране.
148.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд не е установил явна грешка в преценката, превишил е границите на съдебния контрол, като е заместил мотивите на Комисията със своите собствени мотиви, и е направил явно неправилна преценка на доказателствата. Според тях разгледаните в спорното решение критерии са правилни и са достатъчен показател за пазарното положение на DLH на съответните летища, а факторите, посочени от Общия съд, нямат значителна допълнителна доказателствена стойност. Освен това Общият съд не посочил адекватна причина, поради която Комисията е трябвало да вземе предвид тези фактори, а използвал само прекалено неясната фраза „всички релевантни фактори“.
149.
Първо, отбелязвам, че при контрола върху избора на Комисията на релевантните критерии за установяване на ЗПМ Общият съд е приложил критерия за проверка за наличие на явна грешка в преценката и е пояснил, че обхватът на контрола му в това отношение е ограничен (
123
). Следователно твърдението на DLH, че Общият съд не е признал широката свобода на преценка, с която се ползва Комисията в тази област, трябва да бъде отхвърлено.
150.
Второ, противно на това, което твърди DLH въз основа на непълно и неточно тълкуване на обжалваното съдебно решение, Общият съд посочва точно кои фактори Комисията не е взела предвид и защо тези фактори са от значение в конкретния случай (
124
). Общият съд излага надлежни мотиви защо счита, че Комисията е била длъжна да ги вземе предвид.
151.
Трето, вече припомних, че задачата на Общия съд е да установи дали съответните доказателства включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и дали те са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (
125
). Освен това, както също бе припомнено, неотчитането на съществени фактори представлява явна грешка в преценката на фактите, което само по себе си поставя под съмнение правдоподобността на анализа, извършен от автора на спорния акт (
126
). Следователно Общият съд може да приеме, без да превишава границите на извършвания от него съдебен контрол или да замества преценката (или мотивите) на Комисията със своите собствени преценка (или мотиви), че Комисията е допуснала такава грешка, като не е взела предвид фактори, които биха могли да имат значително влияние (
127
) при преценката на пазарната мощ на DLH за целите на точка 72 от ВР.
152.
Четвърто, Общият съд само потвърждава релевантността на тези фактори и недостатъчността на разгледаните от Комисията критерии, като изрично се въздържа да извърши преценка на въздействието на първите и тяхната връзка с вторите, което би означавало да замести икономическата преценка на Комисията със своята собствена преценка (
128
). С отмяната на спорното решение Общият съд не излага алтернативна преценка, а оставя на Комисията да направи тази преценка с оглед на всички релевантни фактори.
153.
Пето, Общият съд не поставя под съмнение това, че използваните от Комисията показатели са подходящи. Напротив, той признава тяхната релевантност като индикатори за бариери пред навлизането и експанзията. Той обаче приема, че те не са достатъчни, тъй като не дават информация за пазарните дялове на DLH и неговите конкуренти на съответния пазар. В подкрепа на заключението си относно важността на включването на фактори, свързани с пазара за предоставяне на услуги за въздушен превоз на пътници, Общият съд се е основал на данните в преписката по делото, които не са били оспорени пред него, съгласно които пазарните дялове на DLH, изразени като честота (брой на полетите) и предлагани места от и до релевантните летища, понякога значително надхвърлят притежаваните от него дялове от слотове, определени в спорното решение (
129
). DLH не твърди, че в това отношение е налице изопачаване на доказателствата.
154.
Шесто, не намирам за убедителен довода, изтъкнат от Комисията, че пазарните дялове по отношение на честотата и местата или непременно се припокриват с показателите, използвани в спорното решение (и могат да бъдат изведени от тях), или също са показатели, свързани с капацитета на летището. Макар да е вярно, че съгласно Регламент № 95/93 (
130
) слотът дава право само за едно кацане или излитане в определен час (
131
), въздушните превозвачи все пак си запазват известна свобода при определянето на честотата на своите полети, като се предвид, че правилото „използваш или губиш“ се прилага само за до 80 % от слотовете, разпределени на всеки превозвач (
132
). Освен това този довод, изглежда, противоречи на безспорните данни, на които се основава Общият съд.
155.
На последно място, DLH, подкрепено от Комисията, твърди, че критериите, използвани в спорното решение, са в съответствие с практиката и съдебната практика по дела за концентрации. Делата, на които се позовават DLH и Комисията, обаче се отнасят до придобиването на слотове от превозвачи, които са преустановили дейността си и вече не присъстват на пазара за доставка на услуги за въздушен превоз на пътници (
133
), докато разглежданата мярка има за цел да позволи на DLH да продължи да осъществява дейност на този пазар. Следователно, ако пазарните дялове по отношение на честотата и местата нямат никакво значение в първия случай, те могат да бъдат релевантни показатели за пазарната мощ във втория, както показват данните, на които се е основал Общият съд. Фактът, че при проверката на определянето на съответните пазари Общият съд приема, че мярка за рекапитализация като разглежданата има ефект, сходен с този на концентрация, отнасяща се до слотове (
134
), не поставя автоматично под въпрос релевантността на пазарните дялове в предоставянето на въздухоплавателни услуги на съответните летища при преценката на ЗПМ.
2. Второ оплакване, съгласно което Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото като е заключил, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката като е приела, че DLH не притежава ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена
156.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд не е доказал, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката си, като е констатирала, че DLH не притежава ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена. Това основание е насочено срещу точки 388—412 от обжалваното съдебно решение.
157.
Както за летище Дюселдорф, така и за летище Виена Общият съд отбелязва, че общата преценка на критериите, взети предвид от Комисията, показва наличието на много голям дял слотове, включително в пиковите часове (
135
), на групата LН, много високо ниво на натовареност и слаба позиция на конкурентите на групата. При това положение той приема, че само въз основа на тези критерии Комисията не е можела с основание да заключи, че групата LH не е разполагала със ЗПМ на тези летища поне през летния сезон на 2019 г. на IATA (
136
). Освен това Общият съд отбелязва, че критериите, въз основа на които Комисията е стигнала до извода, че групата LH е разполагала със ЗПМ на летищата във Франкфурт и Мюнхен, не се различават съществено от критериите, свързани с летищата в Дюселдорф и Виена, поне що се отнася до летния сезон на 2019 г. на IATA (
137
).
158.
Като предварителна бележка посочвам, че ако, както предлагам, Съдът отхвърли първото оплакване от настоящото основание за обжалване, грешката в преценката, установена от Общия съд по отношение на критериите, избрани от Комисията за преценка дали групата LH е притежавала ЗПМ, ще е налице и за летищата в Дюселдорф и Виена. В този случай настоящото оплакване би било безпредметно (
138
). Във всеки случай, ще го разгледам накратко.
159.
DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, първо, че Общият съд е превишил границите на съдебния контрол, като е засегнал свободата на преценка на Комисията и е заместил нейния анализ на пазара със свой собствен.
160.
По този въпрос бих искал да отбележа, че DLH отново се позовава на стеснително тълкуване на границите на съдебния контрол, извършван от съдилищата на Съюза върху сложни икономически преценки, което по вече изложените причини не споделям. В настоящия случай от точки 396—407 от обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд само е констатирал, че данните, на които се е основала Комисията, сами по себе си не позволяват да се подкрепи изводът, че групата LH не е притежавала ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена. В останалата част Общият съд изрично се е въздържал да замести икономическата преценка на Комисията със своята собствена преценка (
139
).
161.
DLH твърди също, че мотивите на обжалваното съдебно решение са прекалено неясни и недостатъчни, за да се установи явна грешка в преценката, и че Общият съд не е посочил надлежни мотиви.
162.
Това твърдение трябва да се отхвърли. Общият съд е основал мотивите си на данните, взети предвид от Комисията, и ясно е посочил защо тези данни сами по себе си не са могли да доведат Комисията до извода, че DLH няма ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена. Точки 396—407 съдържат достатъчно мотиви в това отношение.
163.
На последно място, според DLH Комисията правилно е установила, че DLH не е притежавало ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена. Първо, показателите за ЗПМ по отношение на летищата в Дюселдорф и Виена се различавали съществено от тези по отношение на летищата във Франкфурт и Мюнхен, като делът на DLH в притежаваните слотове бил значително по-висок на последните летища в сравнение с първите. Освен това, противно на приетото от Общия съд, средният дял от притежаваните слотове от 44 % или 46 % не бил достатъчен, за да се презумира наличието на господстващо положение съгласно съдебната практика и последователната практика на Комисията в делата за контрол на концентрациите. Второ, направеното от Общия съд сравняване на данните за летния сезон на 2019 г. на IATA с данните за зимния сезон на 2019/2020 г. на IATA било неуместно, тъй като в авиационния сектор летните и зимните сезони били напълно различни периоди.
164.
Противно на твърдяното от Condor, това твърдение не е изцяло фактическо, а оспорва извършената от Общия съд правна квалификация на фактите и следователно е допустимо. Въпреки това според мен то трябва да бъде отхвърлено.
165.
Най-напред, противно на твърдяното от DLH и Комисията, Общият съд не се е основал на предположението, че притежаван среден дял на слотове, надвишаващ прага от 40 %, би бил показателен за наличието на господстващо положение и следователно за ЗПМ. В точка 397 от обжалваното съдебно решение Общият съд, като се позовава по аналогия на съдебната практика относно преценката за наличие на господстващо положение (
140
), изрично потвърждава, че пазарен дял, надвишаващ 40 %, е „първият признак, който трябва да се вземе предвид наред с други“, а не определящ елемент сам по себе си за преценката за наличие на ЗПМ (
141
). В това отношение трябва да се има предвид, че Общият съд не е приел, че групата LH притежава ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена. Той просто е заключил, че критериите, на които се е основала Комисията, не са достатъчни, за да се изключи това, и че следователно направените въз основа на тях изводи са непоследователни.
166.
По отношение на довода, че Общият съд е допуснал грешка, като е сравнил притежаваните слотове и нивото на натовареност между летищата в Дюселдорф и Виена през летния сезон на 2019 г. на IATA, от една страна, и летищата в Мюнхен и Франкфурт през зимния сезон 2019/2020 г. на IATA, от друга страна, аз съм склонен да се съглася с Ryanair, че това сравнение само по себе си не е погрешно, тъй като притежаваните дялове са относителна величина. Доколкото Комисията не е счела, че за оценката на ЗПМ през летния сезон са необходими по-високи пазарни дялове, отколкото през зимния сезон, това сравнение остава валидно.
167.
Във всеки случай, заключението, че само въз основа на данните, изложени в спорното решение, Комисията не е можела с основание да установи, че групата LH не е притежавала ЗПМ на летищата в Дюселдорф и Виена, е самостоятелно изведено. Само при условията на евентуалност Общият съд е посочил, че това заключение е и несъстоятелно, тъй като критериите, въз основа на които Комисията е стигнала до извода, че групата LH е притежавала ЗПМ на летищата във Франкфурт и Мюнхен, не се различават съществено от критериите, свързани с летищата в Дюселдорф и Виена (
142
). Като твърди, че тези критерии се различават, DLH въвежда фактически довод, който не попада в компетентността на Съда.
168.
С оглед на гореизложеното считам, че четвъртото основание за обжалване трябва да се отхвърли в своята цялост.
Д.
Пето основание за обжалване
169.
С петото основание за обжалване, с което се оспорват точки 467—480 от обжалваното съдебно решение, DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и е заместил преценката на Комисията със своята собствена преценка при осъществяването на контрола върху структурните ангажименти, наложени съгласно точка 72 от ВР. DLH и Комисията твърдят освен това, че мотивите на Общия съд са противоречиви.
170.
Разглежданата мярка е под условие, че Федерална република Германия поеме ангажимент, че DLH ще преотстъпи слотове и допълнителни активи в полза на един въздушен превозвач на летище Франкфурт и на един въздушен превозвач на летище Мюнхен (
143
). Процедурата по преотстъпване на слотове е разработена в два етапа (
144
). Първо, слотовете трябва да бъдат предложени „единствено на нови участници“ — а именно, въздушни превозвачи, които не разполагат с база на летищата във Франкфурт и в Мюнхен — при условие по-специално, че те са се ангажирали да създадат база от най-малко четири самолета там. Второ, ако слотовете не бъдат преотстъпени на „нов участник“ след три сезона на IATA след пълното възстановяване на правилото за слотовете „използваш или губиш“, те ще бъдат предоставени на въздушен превозвач, който вече разполага с база на тези две летища (наричани по-нататък „превозвачите с база“) за разширяване на съществуващата му база (
145
). В резултат на това конкурентите на групата LH, които вече са притежавали база на летищата във Франкфурт и Мюнхен, не са имали право да придобият портфейла от слотове за преотстъпване в хода на първия етап от процедурата.
171.
В обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че като е изключила превозвачите с база от първия етап на процедурата по преотстъпване на слотове, Комисията не е разгледала всички релевантни обстоятелства, свързани с предложения ангажимент, преценени в сравнение със структурата и конкретните характеристики на разглежданите пазари, включително положението на бенефициера и на неговите конкуренти на тези пазари, и следователно е допуснала явна грешка в преценката (
146
).
172.
На първо място, DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд неправомерно е засегнал широката свобода на преценка на Комисията при одобряването на структурни ангажименти съгласно точка 72 от ВР, заместил е преценката на Комисията със своята собствена преценка и е допуснал противоречие със собствената си практика в решение Niki Luftfahrt/Комисия (
147
).
173.
Подобно на други аспекти на спорното решение, посочени по-горе, сложните икономически преценки, които Комисията трябва да извършва при разглеждането на ангажиментите, оправдават наличието на доста широка свобода при преценката на това дали тези ангажименти са целесъобразни и достатъчни. Това неизбежно оказва влияние върху правомощията на съда на Съюза в рамките на съдебния контрол на приетите ангажименти, както бе посочено по-горе, в точки 15—18 от настоящото заключение, и както самият Общ съд припомня в обжалваното съдебно решение (
148
). Тази свобода на преценка обаче не е неограничена. По-специално, тя не освобождава Комисията от съдебен контрол върху това дали доказателствата, на които се основава, са достатъчни и дали изведените от тях заключения са обосновани. Тя също така не освобождава Комисията от съдебен контрол върху начина, по който е тълкувала данни от икономическо естество, и върху спазването на ограниченията, които тя налага на собствената си свобода на преценка, когато приема насоки (
149
). Както Общият съд правилно посочва в обжалваното съдебно решение (
150
), ангажиментите, поети съгласно точка 72 от ВР, трябва да съответстват не само на ВР, но и на условията, определени в Известието относно средствата за защита, към което тази точка изрично препраща. Следователно както ВР, така и Известието относно средствата за защита очертават и ограничават обхвата на свободата на преценка на Комисията по отношение на преценката на ангажиментите съгласно посочената точка.
174.
Противно на твърдяното от DLH, Комисията и Федерална република Германия, според мен Общият съд не е заместил преценката на Комисията със своя собствена преценка, нито е предложил алтернативна структура на ангажиментите. Той само е проверил анализа на Комисията и е констатирал, че Комисията не е взела предвид всички релевантни фактори, свързани с предложената преценка, както изрично се изисква в точка 12 от Известието относно средствата за защита (
151
). Той приема, че Комисията не е проверила дали изключването на вече съществуващите конкуренти през първия етап от процедурата по преотстъпване на слотове е било подходящо и необходимо, за да се запази ефективната конкуренция съгласно точка 72 от ВР (
152
), като е обяснил причините, поради които тази проверка е била необходима в конкретния случай (
153
). По-специално, Общият съд изразява резерви по отношение на преценката на Комисията, тъй като тя не е анализирала дали изключването на превозвачи с база би могло да доведе до по-голямо фрагментиране на конкуренцията на тези летища (
154
).
175.
Като посочва недостатъците в преценката на Комисията, дава ясни примери, за да илюстрира своите съмнения, и в крайна сметка констатира, че анализът е явно непълен и не съответства на правилата за упражняване на свободата на преценка на Комисията, Общият съд не излиза извън обхвата на съдебния контрол върху сложните преценки от икономическо естество, определен в практиката на Съда.
176.
В писменото си становище Комисията твърди накратко, че точка 12 от Известието относно за средствата за защита, а именно конкретното изискване да се вземат предвид „структурата и конкретните характеристики на пазара […], включително и положението на страните и други участници на пазара“, е разпоредба от „общ характер“, която не изисква от нея да преценява конкретно по тези критерии всеки един аспект от предложените ангажименти.
177.
Доводът на Комисията не е убедителен, особено предвид специфичните характеристики на ВР, които задължително трябва да бъдат взети предвид при преценката на адекватния и достатъчен характер на ангажиментите, наложени съгласно точка 72 от този акт. С оглед на тези характеристики тези ангажименти трябва да бъдат така формулирани, че да гарантират, че след отпускането на помощта бенефициерът няма да стане по-мощен на пазара, отколкото е бил преди епидемичния взрив от COVID‑19, и че на съответните пазари ще бъде запазена ефективната конкуренция, както правилно е отбелязал Общият съд (
155
). Следователно вземането предвид на структурата и характеристиките на пазара, включително положението на съществуващите конкуренти на бенефициера, както се изисква в точка 12 от Известието относно средствата за защита, очевидно е от значение за целите на точка 72 от ВР. Това е още по-очевидно, като се има предвид, че както е подчертано в точка 45 от ВР, помощта под формата на капиталови и/или хибридни капиталови инструменти води до значително нарушаване на конкуренцията.
178.
В този контекст, ако в преценката си не е разгледала опасенията, свързани с по-голямото фрагментиране на конкуренцията, това би могло да се равнява на явна грешка в преценката от страна на Комисията, която Общият съд е компетентен да установи (
156
). Това е особено валидно в ситуация, в която самата Комисия при преценката за наличие на ЗПМ е признала, че конкуренцията, с която се сблъсква групата LH на летищата във Франкфурт и Мюнхен, е слаба и фрагментирана (
157
). Същото може да се посочи и за съществуващата диспропорция в тежестта между бенефициера и най-близките му конкуренти.
179.
В светлината на гореизложеното считам, че Общият съд не е заместил преценката на Комисията със своята собствена преценка, нито е нарушил собствената си съдебна практика, когато е заключил, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като в спорното решение не е проучила дали е целесъобразно да се изключат конкурентите, които вече имат база на летищата във Франкфурт и Мюнхен, от първия етап на процедурата по преотстъпване на слотовете.
180.
На второ място, DLH, подкрепено от Комисията, твърди, че мотивите в точки 473, 474 и 476 от обжалваното съдебно решение са в пряко противоречие с констатациите на Общия съд в точки 452 и 463 от същото решение.
181.
Не откривам такива противоречия.
182.
Първо, в точка 452 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че броят на слотовете, подлежащи на преотстъпване, би позволил навлизането на нов конкурент с размер, сходен с този на вече съществуващите конкуренти на пазара, което би довело до създаване на конкурентен натиск, сходен с упражнявания от съществуващите конкуренти.
183.
Този извод не е в противоречие с точка 473, в която Общият съд подчертава по-голямата тежест на групата LH от тази на най-близките ѝ конкуренти, по-специално по отношение на броя на въздухоплавателните средства, чиято база е на летищата в Мюнхен и Франкфурт. Този дисбаланс би се запазил дори и след преотстъпването, тъй като размерът на новия конкурент е сходен с този на конкурентите, които вече имат база на тези летища. Не съществува противоречие и с точка 474 от обжалваното съдебно решение. Всъщност първото изречение от тази точка възпроизвежда почти дословно първото изречение от точка 452 относно сходния размер на новия участник с този на съществуващите конкуренти (
158
). Точка 474 обаче разглежда въпроса за въздействието на изключването на конкуренти, които вече имат база на летищата във Франкфурт и Мюнхен, от първия етап на процедурата по преотстъпване на слотове върху нивото на фрагментация на конкуренцията на тези летища. Не може да се установи никакво противоречие с точка 452, която разглежда друг въпрос, а именно дали броят на слотовете, които трябва да бъдат преотстъпени, е достатъчен.
184.
Второ, твърдението, че точка 476 от обжалваното съдебно решение противоречи на точка 463 от същото решение, също се основава на непълно тълкуване на обжалваното съдебно решение. Изводът на Общия съд, че конкурентите, които вече имат база на летищата във Франкфурт и Мюнхен, биха се оказали в по-добра позиция да увеличат конкурентния натиск върху DLH, тъй като биха понесли по-малко разходи, не противоречи на отхвърлянето на твърдението на Ryanair, че изискването към новите участници да създадат база, е непропорционално, тъй като увеличава разходите за навлизане на пазара. В точка 463 от обжалваното съдебно решение Общият съд потвърждава това изискване, след като анализира допълнителните разходи за навлизане на пазара, наложени на новите участници, и ползите от по-силния конкурентен натиск върху DLH. При контрола върху целесъобразността на изключването на съществуващите конкуренти през първия етап от процедурата по преотстъпване Общият съд разглежда високите разходи за навлизане на пазара за новите участници от различна перспектива, а именно въздействието им върху ефективността на процедурата по преотстъпване (
159
).
185.
Накрая, Федерална република Германия изтъква самостоятелно основание, като твърди, че „всеобхватният подход“, възприет от Общия съд в точка 472 и сл. от обжалваното съдебно решение, и прекомерните изисквания, наложени на допълнителните структурни ангажименти в точка 72 от ВР, по същество водят до ограничаване на обхвата на член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС. Точка 72 от ВР служи за допълнително смекчаване на ограниченията на конкуренцията, произтичащи от помощ, която вече е била счетена за пропорционална съгласно тази разпоредба от Договора. Общият съд следователно не отчел взаимодействието между ВР и първичното право.
186.
Това основание, което поражда съмнения относно допустимостта си (
160
), при всички положения е явно неоснователно. Федерална република Германия не оспорва съответствието с член 107, параграф 3, буква б) на точка 72 от ВР, доколкото тя изисква за мерки за рекапитализация над определен праг приемането на допълнителни мерки, които имат за цел запазване на конкуренцията на пазарите, на които бенефициерът притежава ЗПМ, и при спазването на които помощта може да се счита за съвместима. Тя оспорва само начина, по който Общият съд е осъществил контрола върху тези мерки в конкретния случай. Въпреки това ангажиментите, поети за мерки, които попадат в обхвата на член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС и точка 72 от ВР, не са изключени от извършването на надлежна преценка относно техния адекватен и достатъчен характер, за да се гарантира съвместимостта на тези мерки.
187.
В този контекст е полезно да се припомни, че ангажиментите съгласно точка 72 от ВР и Известието относно средствата за защита имат за цел да отстранят изцяло притеснението, че разглежданата мярка за рекапитализация може да възпрепятства съществено ефективната конкуренция на пазарите, на които бенефициерът притежава ЗПМ, и да се разсеят съмненията относно съвместимостта на тази мярка с вътрешния пазар (
161
). Следователно Комисията е длъжна да гарантира, че е достатъчно вероятно наложените ангажименти да бъдат ефективно и навременно изпълнени, дори и чрез увеличаване на привлекателността на корективната мярка (
162
). От своя страна съдът на Съюза трябва да провери преценката на Комисията в рамките на вече посочените ограничения. Поради изложените по-горе причини тези ограничения не са превишени в настоящия случай. Поради това изтъкнатото от Федерална република Германия основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено.
188.
В светлината на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отхвърли петото основание за обжалване.
Е.
Шесто основание за обжалване
189.
С шестото основание за обжалване, с което се оспорват точки 496—502 от обжалваното съдебно решение, DLH, подкрепено от Комисията и Федерална република Германия, твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията не е изложила достатъчно мотиви за изискването на възнаграждение за преотстъпването на разглежданите слотове.
190.
Съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране, предвидено в член 296 ДФЕС, представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за правилността на мотивите, който има отношение към материалноправната законосъобразност на спорния акт. Изискваните от този член мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и да излагат ясно и недвусмислено съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията на взетата мярка, а на компетентния съд — да упражни своя контрол. В това отношение не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на посочения член, следва да се преценява с оглед не само на текста на този акт, но и на контекста му, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (
163
).
191.
Когато става въпрос по-специално, както в настоящия случай, за решение на основание член 108, параграф 3 ДФЕС да не се повдигат възражения, Съдът вече е имал повод да уточни, че подобно решение, което се приема в кратки срокове, трябва да съдържа единствено причините, поради които според Комисията не са налице сериозни затруднения при преценката на съвместимостта на съответната помощ с вътрешния пазар, и че дори кратките мотиви на това решение трябва да се считат за достатъчни с оглед на предвиденото в член 296 ДФЕС изискване за мотивиране, при условие че изразяват ясно и недвусмислено причините, поради които Комисията е счела, че не са налице такива затруднения (
164
). Балансът между задължението за надлежно мотивиране и необходимостта от ефективност, заложен в тази съдебна практика, е от решаващо значение по време на кризи като COVID‑19, когато Комисията се сблъсква с изключителен обем на нотификации (
165
). Контекстът, в който е приета нотифицираната мярка за помощ, обаче не може да позволи на институциите на Съюза да занижат равнището на мотивиране, наложено с член 296 ДФЕС, съобразно тълкуването му в цитираната по-горе съдебна практика (
166
).
192.
В настоящия случай Общият съд потвърждава, че мотивите на Комисията по повечето аспекти на спорното решение са достатъчни, дори и когато са особено кратки (
167
). Той констатира липса на мотиви само по отношение на изискването преотстъпването на слотове да се извършва срещу възнаграждение.
193.
Според мен този извод е в съответствие с посочената по-горе съдебна практика и не е опорочен от твърдените от DLH, Комисията и Федерална република Германия грешки.
194.
Първо, Общият съд правилно посочва, че нищо в спорното решение не указва причините, поради които Комисията е приела, че е уместно за преотстъпването на слотовете да се иска възнаграждение (
168
). Противно на твърдяното от DLH, Комисията и Федерална република Германия, съображения 71 и 74 от това решение — които се съдържат в раздел 2, озаглавен „Описание на мярката“ — само очертават съдържанието на предложените ангажименти и на процедурата за разпределяне на слотове, но не излагат никакви мотиви, обосноваващи изискването за възнаграждение.
195.
Второ, Общият съд не е пренебрегнал факта, че предложените ангажименти включват не само преотстъпването на слотове, но и на други активи, необходими на нов участник за създаване на база, което той изрично е посочил в точка 497 от обжалваното съдебно решение. Той обаче правилно е разделил въпроса за възнаграждението за преотстъпването на слотовете от този за възнаграждението за спомагателните активи, като се е съсредоточил върху първия, както ясно личи от последното изречение на посочената по-горе точка 497 и от следващите точки 498—501.
196.
Трето, Общият съд правилно посочва защо в конкретния случай е от решаващо значение да се обоснове изискването за възнаграждение за преотстъпването на слотовете. Той подчертава, че това изискване може да намали ефективността на свързаните с него ангажименти (
169
). Противно на твърденията на Федерална република Германия, ангажиментите по точка 72 от ВР трябва да бъдат формулирани така, че да бъдат възможно най-ефективни. За да се постигне целта за запазване на ефективна конкуренция на пазарите, на които бенефициерът притежава ЗПМ, преследвана от тази разпоредба на ВР, ангажиментите следва да могат да бъдат приложени ефективно в рамките на кратък период от време (
170
).
197.
Четвърто, DLH неправилно твърди, че Общият съд е възприел довода на Condor, че разглежданото преотстъпване на слотове попада в обхвата на член 8б от Регламент № 95/93 (
171
), докато то изрично се основава на член 8а, параграф 1, буква б), точка iii) от този регламент (
172
). Във връзка с това трябва да се отбележи, на първо място, че никъде в спорното решение Комисията не е посочила, че преотстъпването на слотовете се основава (още по-малко, че се основава правилно) на последната разпоредба. Самият факт, че при представянето на съдържанието на ангажиментите за преотстъпване, предложени от Федерална република Германия, в точки 71 и 74 от това решение частично се възпроизвежда текстът на посочения член 8а, параграф 1, буква б), точка iii), не може да се счита за излагане на становище от страна на Комисията относно (правилното) правно основание по Регламент № 95/93 за разглежданото преотстъпване на слотове. На второ място, следва да се има предвид, че противно на твърденията на DLH, Общият съд също не е разгледал горепосочения въпрос, нито е приложил член 8б от посочения регламент към случаи на държавна помощ. Той само е подчертал, че тъй като преотстъпването на слотове е изискано от публичен орган в изпълнение на неговите правомощия и Регламент № 95/93 съдържа специфични правила в това отношение, изключващи наличието на парична компенсация, е още по-важно да се разгледа въпросът за съвместимостта на изискването за възнаграждение с този регламент. Поради това той е констатирал, че в спорното решение липсват мотиви и по този въпрос.
198.
Накрая, по отношение на твърдението, че Общият съд е допуснал грешка при преценката на изискуемата степен на мотивиране, достатъчно е да се посочи, че в точки 499—501 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е приел, че мотивите са недостатъчни, за да отговарят на изискваните правни стандарти, приложими към решенията по член 108, параграф 3 ДФЕС или към сложни икономически преценки. Той е приел, че спорното решение не съдържа никакви мотиви по въпроси от решаващо значение.
199.
С оглед на гореизложеното считам, че шестото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено по същество.
Ж.
Заключения по жалбата и разноските
200.
Въз основа на всички тези безкрайни съображения предлагам на Съда да отхвърли жалбата в нейната цялост. Съответно предлагам на Съда да осъди DLH да заплати разноските на Ryanair и Condor, свързани с настоящото производство по обжалване, и да осъди Федерална република Германия и Комисията да поемат направените от тях разноски съгласно член 138, параграф 1 и член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, които се прилагат към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник.
IV. Заключение
201.
Предлагам на Съда да отхвърли жалбата, да осъди Deutsche Lufthansa AG да заплати разноските, направени от Ryanair DAC и Condor Flugdienst GmbH, и да осъди Федерална република Германия и Европейската комисия да поемат напарваните от тях разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Съобщение на Комисията от 19 март 2020 г. (ОВ C 91 I, 2020 г., стр. 1), изменено на 3 април 2020 г. (ОВ C 112 I, 2020 г., стр. 1) и на 8 май 2020 г. (ОВ C 164, 2020 г., стр. 3). През май 2022 г. Комисията обявява постепенно премахване на ВР. Крайният срок за повечето от предоставените инструменти е 30 юни 2022 г. Въпреки това на държавите членки е позволено да въведат мерки за подкрепа на инвестициите и платежоспособността съответно до 31 декември 2022 г. и 31 декември 2023 г. Освен това преобразуването и преструктурирането на дългови инструменти, като заеми и гаранции, в други форми на помощ, като директни безвъзмездни средства, са възможни до 30 юни 2023 г.
(
3
)	DLH е дружеството майка на групата Lufthansa, която по-специално включва Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd и Edelweiss Air AG.
(
4
)	Решение C(2020) 4372 final на Комисията от 25 юни 2020 година относно държавна помощ SA.57153 (2020/N) — Германия — COVID‑19 — Помощ, приведена в действие в полза на Lufthansa. Информация за това решение e публикувана на 20 ноември 2020 г. (ОВ C 397, 2020 г., стр. 2). На 14 декември 2021 г. Комисията приема Решение C(2021) 9606 final, с което поправя спорното решение (наричано по-нататък „решението за коригиране“).
(
5
)	Федерална република Германия и Френската република встъпват в производството по дело T‑34/21 в подкрепа на Комисията.
(
6
)	T‑34/21 и T‑87/21, EU:T:2023:248.
(
7
)	Вж. точки 504 и 505 от обжалваното съдебно решение.
(
8
)	Член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС позволява на Комисията да разрешава помощи за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка.
(
9
)	Член 107, параграф 2, буква б) ДФЕС задължава Комисията де юре да обявява за съвместими с вътрешния пазар помощи „за отстраняване на щети, причинени от природни бедствия или други извънредни събития“.
(
10
)	Както бе случаят с финансовата криза от 2008 г.; вж. заключението на генерален адвокат Wahl по дело Kotnik и др. (C‑526/14, EU:C:2016:102, т. 56) и решение от 30 септември 2003 г., Freistaat Sachsen и др./Комисия (C‑57/00 P и C‑61/00 P, EU:C:2003:510, т. 97 и 98).
(
11
)	Вж. ВР, точка 10.
(
12
)	Всъщност Комисията разполага с правото след преразглеждане и консултации да изменя, модифицира (или дори отменя) своите насоки по всяко време и да предвижда срок за приложението им. Комисията всъщност е длъжна постоянно да преразглежда своите насоки, за да бъде взето предвид всяко голямо изменение, което не е взето предвид в тези актове, вж. решение от 8 март 2016 г., Гърция/Комисия (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, т. 71).
(
13
)	ОВ C 164, 2020 г., стр. 3.
(
14
)	Вж. ВР, точка 72. Тези ангажименти трябва да се прилагат в съответствие с разпоредбите на Известие на Комисията относно приемливите средства за защита съгласно Регламент (ЕО) № 139/2004 на Съвета и Регламент № 802/2004 на Комисията (ОВ C 267, 2008 г., стр. 1, наричано по-нататък „Известието относно средствата за защита“).
(
15
)	Вж. по-специално решение от 19 юли 2016 г., Kotnik и др. (C‑526/14, EU:C:2016:570, наричано по-нататък решение Kotnik, т. 38 и 39).
(
16
)	Вж. по-специално решения от 11 септември 2008 г., Германия и др./Kronofrance (C‑75/05 P и C‑80/05 P, EU:C:2008:482, т. 65), и от 2 декември 2010 г., Holland Malt/Комисия (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. решение от 8 март 2016 г., Гърция/Комисия (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, т. 71).
(
18
)	Вж. решение от 7 ноември 2024 г., Ryanair/Комисия (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, наричано по-нататък решение Finnair II, т. 58 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. решение Kotnik, точка 41, и решение от 31 януари 2023 г., Комисия/Braesch и др. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, т. 93).
(
20
)	Вж. решение Kotnik, точка 43.
(
21
)	Вж. в този смисъл решение от 31 януари 2023 г., Комисия/Braesch и др. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, т. 92 и 95).
(
22
)	Вж. в този смисъл решение Kotnik, точка 44.
(
23
)	Вж. решение Finnair II, точка 59.
(
24
)	Вж. по аналогия решение Kotnik, точка 43.
(
25
)	Вж. по-специално решение Kotnik, точка 37.
(
26
)	Съгласно добре известната формула, разработена от Съда в решение от 11 юли 1985 г., Remia и др./Комисия (42/84, EU:C:1985:327, т. 34), в контекста на правото на Съюза в областта на конкуренцията и приложена по-специално в областта на държавните помощи. Вж. решения от 26 септември 2002 г., Испания/Комисия (C‑351/98, EU:C:2002:530, т. 74), и от 4 октомври 2024 г., E. Breuninger/Комисия (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, т. 30).
(
27
)	Вж. решение от 21 ноември 1991 г., Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, т. 14).
(
28
)	Вж. решение от 2 септември 2010 г., Комисия/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, т. 64).
(
29
)	Вж. решение от 15 февруари 2005 г., Комисия/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, т. 39), в областта на концентрациите, а в областта на държавните помощи — решения от 2 септември 2010 г., Комисия/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, т. 64), и от 20 септември 2018 г., Испания/Комисия (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, т. 104).
(
30
)	Вж. например точки 62 и 68 от ВР.
(
31
)	Прилагането на ВР чрез „отбелязване на квадратчета“ и „глобална преценка“ е разграничение, направено от самата Комисия в съдебното заседание.
(
32
)	Вж. точки 12 и 13 от настоящото заключение.
(
33
)	Тази дефиниция се отнася до схемите и индивидуалните мерки на държавите членки за рекапитализация на нефинансови предприятия съгласно ВР, които не са обхванати от раздел 3.1 от този акт; вж. точка 46 от ВР.
(
34
)	А именно изявление от 19 март 2020 г. на главния финансов директор на самото DLH (наричано по-нататък „изявлението от март 2020 г.“), доклад, озаглавен „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH“ (Оценка на анализа на Комисията относно пропорционалността на предоставената на DLH помощ), от 21 януари 2021 г., изготвен от Oxera (наричан по-нататък „докладът Oxera I“), и доклад, озаглавен „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade“ (Рейтинг: Moody’s понижава рейтинга на Lufthansa до Ba1 и го поставя под наблюдение с негативна перспектива), от 17 март 2020 г., изготвен от Moody’s (наричан по-нататък „докладът Moody’s“).
(
35
)	Общият съд се позовава на две писма от 1 април 2020 г. и 3 април 2020 г., адресирани от Ryanair съответно до германското правителство и до Комисията.
(
36
)	Второто изречение от съображение 100 от спорното решение се отнася до наличието на хоризонтални мерки във Федерална република Германия за DLH.
(
37
)	Дали чрез получаване на финансиране на пазарите при достъпни условия, чрез хоризонтални мерки за ликвидност, съществуващи в съответната държава членка, или чрез комбинация от двете.
(
38
)	Съгласно точка 54 от ВР, „[з]а да се гарантира пропорционалността на помощта, размерът на рекапитализацията, свързана с COVID‑19, не трябва да надвишава необходимия минимум, за да се гарантира жизнеспособността на бенефициера, и не следва да надхвърля необходимото за възстановяването на капиталовата структура на бенефициера до положението, предхождащо разпространението на COVID‑19, т.е. към 31 декември 2019 г.“.
(
39
)	DLH, изглежда, не поставя под съмнение тълкуването на целта на точка 49, буква в) от ВР, възприето от Общия съд (или във всеки случай, не обосновава такова твърдение), нито Комисията прави това.
(
40
)	Вж. в този смисъл решение от 22 юни 2022 г., Ryanair/Комисия (Finnair II; COVID‑19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, наричано по-нататък решение на Общия съд Finnair II, т. 53 и 54). Жалбата срещу това решение е отхвърлена с решение Finnair II.
(
41
)	Съгласно точка 19 от ВР държавите членки трябва да докажат, че мерките за държавна помощ, за които Комисията е получила уведомление съгласно настоящото съобщение, са необходими, подходящи и съразмерни за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на съответната държава членка.
(
42
)	Следва да се отбележи, че пред Общия съд Condor оспорва оценката на DLH относно възможността за намиране на финансиране на пазарите като част от своето твърдение за „недостатъчен и непълен анализ относно пропорционалността на помощта“. При преструктурирането на доводите на Ryanair и Condor в точка 71 от обжалваното съдебно решение, Общият съд е следвал структурата на ВР, като е разделил анализа на допустимостта на DLH съгласно точка 49, буква в) (т. 112—138 от същото решение) от анализа на размера на помощта по точка 54 (т. 150—217 от това решение).
(
43
)	Същото важи и за точки 186—189 от обжалваното съдебно решение, на които се позовава Комисията. В тези точки Общият съд посочва, че Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, като е възприела кредитен рейтинг BBB като отправна точка, тъй като не е спорно, че такъв рейтинг позволява да се намери финансиране при достъпни условия. Противно на това, което Комисията, изглежда, твърди, Общият съд не е разгледал въпроса, обсъден в точки 125—132 от обжалваното съдебно решение, дали DLH е било в състояние да намери финансиране на пазарите при достъпни условия за част от нуждите си, която не е незначителна, като се има предвид обезпеченията, които е могло да предложи.
(
44
)	T‑628/20, EU:T:2021:285.
(
45
)	Отбелязвам, че подобно разсъждение може да се открие в точки 146 и 147 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд отхвърли довод, основан на нарушение на точка 53 от ВР, като се позовава на същата съдебна практика, както в точка 49 от решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (Испания, COVID‑19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
46
)	Вж. точка 49 от решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (Испания, COVID‑19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
47
)	DLH се позовава на точка 53 от решение на Общия съд Finnair II, като твърди, че в тази точка Общият съд е постановил, че Finnair отговаря на условията за помощ за рекапитализация, тъй като не е успяло да получи финансиране на пазарите, което да му позволи да покрие всички свои нужди от ликвидни средства.
(
48
)	Finnair се е опитало да получи финансиране на кредитните пазари, и успява да договори кредит и улеснения при продажбата и обратен лизинг на свободните от тежести свои самолети, за да получи допълнително финансиране (т. 50 от решение на Общия съд Finnair II). Въпреки тези мерки се е очаквало собственият капитал на Finnair да намалее значително в сравнение с положението преди пандемията от COVID‑19 (т. 51 от решение на Общия съд Finnair II).
(
49
)	Вж. решение от 2 септември 2021 г., Комисия/Tempus Energy и Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, наричано по-нататък „решение Tempus“).
(
50
)	Съгласно практиката на Съда законосъобразността на решение да не се повдигат възражения, взето след приключване на процедурата по предварително разглеждане, зависи от това дали преценката на информацията и данните, с които е разполагала Комисията, е трябвало обективно да породи съмнения в съвместимостта на мярката с вътрешния пазар, като се има предвид, че такива съмнения трябва да доведат до започване на официална процедура по разследване. Вж. решение Tempus, точка 38.
(
51
)	Вж. решение Tempus, точки 42 и 43 и цитираната съдебна практика.
(
52
)	Вж. решение Tempus, точка 45 и цитираната съдебна практика.
(
53
)	Вж. бележка под линия 34 от настоящото заключение.
(
54
)	Комисията не оспорва, че е знаела за това изявление.
(
55
)	Вж. точка 124 от обжалваното съдебно решение.
(
56
)	По същия начин доводите на DLH, с които се критикуват данните, съдържащи се в изявлението от март 2020 г., като основа за консервативно изчисление на наличните за DLH обезпечения предвид контекста на пазарната среда по време на пандемията, не са от такова естество, че да лишат тези данни от тяхната релевантност.
(
57
)	Вж. точка 134 от обжалваното съдебно решение. Следва да се отбележи, че според мотивите на Общия съд именно информацията, съдържаща се в изявлението от март 2020 г., е трябвало да накара Комисията да проучи възможността DLH да финансира поне част от нуждите си на пазарите, като предложи самолетите си като обезпечение. Докладът Oxera I и докладът Moody’s са имали за цел само да подкрепят данните, съдържащи се в това изявление.
(
58
)	Вж. второто изречение от точка 132 от обжалваното съдебно решение. Във връзка с това следва да се отбележи, че думата „evidence“ е — според мен неправилен — превод на английски език на думата „éléments“ в текста на френски език на обжалваното съдебно решение. Изразът „tous les éléments pertinents“ обозначава различните компоненти на преценката, която Комисията е била длъжна да извърши, а не доказателствата, на които е трябвало да се основава.
(
59
)	Вж. решение от 10 септември 2024 г., Комисия/Ирландия и др. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, т. 247 и цитираната съдебна практика).
(
60
)	Вж. точки 123 и 125 от обжалваното съдебно решение.
(
61
)	Вж. точки 125 и 132 от обжалваното съдебно решение.
(
62
)	DLH се позовава на отговора си от 8 юни 2020 г. на въпросите, зададени от Комисията на 19 май 2020 г. (наричан по-нататък „отговорът от 8 юни 2020 г.“). То се позовава също така на две доказателства, представени в приложение А.2 към този отговор, а именно презентация на Deutsche Bank относно липсата на възможности за финансиране, достъпни за DLH, и неуспешен опит за набиране на средства чрез менителница. Според него тези доказателства потвърждават трудностите, с които се е сблъскало при търсенето на финансиране по време на пандемията без предварителна държавна подкрепа.
(
63
)	Твърдението на DLH, че Комисията е „установила, че обезпечението с въздухоплавателни средства би позволило само много ограничено финансиране особено поради факта, че сделките за финансиране на въздухоплавателни средства са били напълно спрени, тъй като потенциалните кредитори на DLH са преустановили изцяло дейността си след избухването на COVID‑19“, не е доказано по никакъв начин или поне не е надлежно доказано.
(
64
)	От отговора от 8 юни 2020 г. става ясно, че Комисията е поискала по-специално DLH да обясни защо не е успяло да намери финансиране на пазарите при достъпни условия след избухването на пандемията от COVID‑19, и да подкрепи доводите си с доказателства. Отговорът на DLH на този въпрос се фокусира върху общата нужда от финансиране на DLH в размер на 9 млрд. евро и върху невъзможността да се набере цялата тази сума на пазарите на дългов капитал. Освен това доказателствата, предоставени от DLH, се отнасят главно до необезпечено финансиране.
(
65
)	Вж. бележка под линия 58 от настоящото заключение.
(
66
)	Вж. точка 132 от обжалваното съдебно решение.
(
67
)	Вж. точка 124 от обжалваното съдебно решение. Доводите, изтъкнати от Комисията срещу изявлението на Общия съд относно значението на оценката на възможното финансиране чрез обезпечение, се ограничават до общи твърдения, които не могат да поставят под съмнение валидността на това изявление. Във връзка с това отбелязвам, че в точка 49, буква в) от ВР не се прави разграничение между дългово финансиране и капиталово финансиране. Самата Комисия признава, че „адекватната комбинация от дългови и капиталови инструменти може ефективно да осигури цялостната подкрепа, необходима на едно предприятие“. Разбира се, веднага след това тя пояснява, че „по никакъв начин не е сигурно, че дълговият компонент (и а fortiori обезпеченото дългово финансиране) често би могъл или би трябвало да представлява значителна част от това общо финансиране“ (вж. т. 26 от отговора на Комисията). Именно това обаче е проверката, която според Общия съд Комисията е била длъжна да извърши, но не е направила.
(
68
)	Вж. и точки 77 и 117 от обжалваното съдебно решение.
(
69
)	Вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2024 г., Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics и Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Комисия (C‑269/23 P и C‑272/23 P, EU:C:2024:984, т. 126 и цитираната съдебна практика).
(
70
)	Във връзка с това отбелязвам, че макар да е вярно, че Съдът е посочил, че явната грешка може да се установи с помощта на факти и доказателства, които лишават от правдоподобност преценката на фактите, възприета от Комисията в нейното решение, той по никакъв начин не е свел широкото понятие „явна грешка в преценката“ до тази единствена хипотеза. Вж. решение от 7 май 2020 г., BTB Holding Investments и Duferco Participations Holding/Комисия (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, т. 72).
(
71
)	Разбира се, както посочва Комисията, установяването на релевантни факти за целите на икономическата оценка може само по себе си да включва упражняването на свобода на преценка. Само чрез контрол върху тази релевантност обаче Общият съд може да упражни значим контрол върху обосноваността на преценките на Комисията. Ето защо съгласно съдебната практика, цитирана в точки 15—17 от настоящото заключение, съдилищата на Съюза са длъжни да изследват релевантността на тези факти и тяхната изчерпателност.
(
72
)	Вж. по-специално решение Tempus, точка 41.
(
73
)	Вж. съображение 6 и бележка 6 от спорното решение.
(
74
)	DLH твърди, че писменото му становище пред Общия съд е било погрешно тълкувано, докато Комисията и Федерална република Германия твърдят, че е нарушено правото им на справедлив процес.
(
75
)	DLH твърди, че както то, така и Комисията са оспорили данните, на които се е основал Общият съд, докато Комисията и Федерална република Германия твърдят, че не са имали възможност да ги коментират.
(
76
)	Съгласно практиката на Съда, от съвместното тълкуване на разпоредбите на членове 172, 174, 176 и 178 от Процедурния правилник на Съда следва, че в писмения отговор не може да се иска отмяна на решението на Съда по различни и самостоятелни съображения спрямо изтъкнатите в жалбата, доколкото такива съображения могат да бъдат изтъквани само с насрещна жалба (вж. решения от 30 май 2017 г., Safa Nicu Sepahan/Съвет, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, т. 20, и от 3 септември 2020 г., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland и др./Комисия, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, т. 47).
(
77
)	Следователно решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, т. 56), на което се позовава Комисията, не е релевантно.
(
78
)	Всички тези данни се съдържат в приложенията към писменото становище на Ryanair и са част от преписката по делото на Общия съд.
(
79
)	Независимо от факта, че както отбелязва Комисията, писменото становище на Ryanair пред Общия съд не се позовава конкретно на частта от доклада Oxera I, посочена в точка 119 от обжалваното съдебно решение.
(
80
)	Увеличението на възнаграждението може да бъде под формата на допълнителни акции, предоставени на държавата, или под формата на други механизми и следва да съответства на минимално увеличение от 10 % на възнаграждението на държавата четири години след вливането на капитал, ако държавата не е продала поне 40 % от своето участие в капитала в резултат на това вливане, и шест години след вливането на капитал, ако държавата не е продала изцяло своето участие.
(
81
)	МЦА в точка 60 от ВР съответства на средната цена на акциите през 15‑те дни, предхождащи искането за вливане на капитал. За DLH тази цена е 9,12 евро на акция. Разглежданата мярка предвижда цена от 2,56 евро на акция.
(
82
)	Тези фактори са: i) значителното намаление в цената, на която Федерална република Германия е придобила акциите на DLH; ii) обстоятелството, че присъствието на държавата като акционер в DLH е нежелано за бенефициера; iii) фактът, че НДУ I и НДУ II са свързани с нарастващи лихвени проценти; iv) вероятността за преобразуване в собствен капитал на част от НДУ II се увеличава с времето, което щяло да доведе до разсейване на съществуващите дялови участия в полза на държавата, и v) свързаните с поведението ангажименти, по-специално забраната за плащане на дивиденти, които оставали в сила до пълното възстановяване на помощта.
(
83
)	Вж. точка 263 от обжалваното съдебно решение.
(
84
)	Както признава DLH, Общият съд правилно припомня в точки 73—78 от обжалваното съдебно решение установената съдебна практика относно широката свобода на преценка, с която се ползва Комисията при извършването на сложни икономически преценки, и съответно ограничения обхват на контрола, който трябва да се осъществи от съдилищата на Съюза по отношение на тези преценки.
(
85
)	Вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), и от 10 юли 2025 г., Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, т. 35).
(
86
)	Вж. решения от 6 октомври 1982 г., Cilfit и др. (283/81, EU:C:1982:335, т. 20), и от 3 септември 2024 г., Illumina и Grail/Комисия (C‑611/22 P и C‑625/22 P, EU:C:2024:677, т. 127).
(
87
)	Вж. решения от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 50), и от 8 май 2025 г., KG и WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, т. 21).
(
88
)	Вж. решение от 12 октомври 2023 г., Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, т. 46).
(
89
)	Вж. точка 21 от настоящото заключение.
(
90
)	В решение Finnair II Съдът констатира, че „Общият съд е приложил правилно съдебната практика, като е проверил дали Комисията е имала основание да констатира наличието на конкретни извънредни обстоятелства […], които в конкретен случай могат да ѝ позволят да одобри мярка за помощ съгласно член 107, т. 3, буква б) ДФЕС, макар че тази мярка не отговаря на всички изисквания на Временната рамка“. По настоящото дело не е направена такава преценка.
(
91
)	Отбелязвам, че Федерална република Германия не се е позовала на извънредни обстоятелства за неприлагане на ВР.
(
92
)	Вж. т. 256 от обжалваното съдебно решение.
(
93
)	Отбелязвам, между другото, че спорното решение не се позовава на такова конкретно основание. Във всеки случай, съгласно ВР механизмът за поетапно увеличаване се счита за приложим дори в ситуации, в които в резултат на вливането на капитал участието на държавата в бенефициера надвишава размера, придобит от Федерална република Германия в настоящия случай (вж. примера в бележка под линия 49 от ВР).
(
94
)	Вж. и точка 267 от обжалваното съдебно решение.
(
95
)	Вж. точка 45 от ВР.
(
96
)	Вж. точка 106 от настоящото заключение.
(
97
)	Както се вижда, точка 61 от ВР изисква „увеличение […] на възнаграждението на държавата“, за да се стимулира бенефициерът да изкупи обратно влетия от държавата капитал. Точка 62 от ВР изисква всеки „алтернативен механизъм“ да има „сходен резултат“, което означава, противно на твърдяното от DLH, че дерогацията от точка 61 трябва при всички положения да гарантира същия ефект, а именно да направи участието на държавата по-обременително с течение на времето.
(
98
)	Съгласно точка 55 от ВР държавите членки „трябва да [въведат] механизъм за постепенно стимулиране на обратното изкупуване“, а точка 58 от ВР гласи, че „мерките за рекапитализация […] трябва да съдържат подходящи стимули за предприятията за обратно изкупуване на рекапитализацията и за търсене на алтернативен капитал, когато пазарните условия позволяват това, като се изисква достатъчно високо възнаграждение за рекапитализацията“. Според мен тези разпоредби ясно предвиждат стимули, които се предполага, че действат ex post. Точка 59 от ВР само перифразира точка 62.
(
99
)	Вж. решения от 1 октомври 2014 г., Съвет/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, т. 16), и от 9 декември 2020 г., Groupe Canal +/Комисия (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, т. 68).
(
100
)	Вж. решения от 18 декември 2008 г., Les Éditions Albert René/ОХИМ (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, т. 80), и от 4 октомври 2024 г., García Fernández и др./Комисия и SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, т. 211).
(
101
)	Вж. в този смисъл решения от 25 юни 2020 г., SatCen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, т. 105 и цитираната съдебна практика), и от 3 юли 2025 г., Glonatech/REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, т. 108).
(
102
)	DLH, подкрепено от Федерална република Германия, твърди, че един механизъм за поетапно увеличаване, какъвто е предвиден в точка 61 от ВР, би бил несъвместим с Aktiengesetz (германския Закон за акционерните дружества) и вторичното право на Съюза по отношение на участието на германската държава в капитала. Тези твърдени правни ограничения не са изложени пред Общия съд и следователно представляват нови фактически твърдения, които са недопустими на този етап от производството. Освен това DLH и Федерална република Германия се позовават само на потенциални несъвместимости, без да обосновават как и защо те биха попречили на механизма за поетапно увеличаване.
(
103
)	Точка 68 от ВР съдържа разпоредби, подобни на тези в точки 61 и 62 от този акт, по отношение на хибридните капиталови инструменти след тяхното преобразуване в собствен капитал.
(
104
)	В точка 265 от обжалваното съдебно решение Общият съд се позовава и на същите мотиви като изложените в точки 252—257 от същото решение относно участието в капитала.
(
105
)	В точка 70 от ВР се посочва, че „[т]ъй като естеството на хибридните инструменти се различава значително, Комисията не предоставя насоки за всички видове инструменти. Хибридните инструменти при всички случаи следват посочените по-горе принципи, като възнагражденията отразяват риска, свързан с конкретните инструменти“.
(
106
)	Преобразуването на НДУ II-A е възможно само в случай на оферта за поглъщане или придобиване на контрол (раздел 2.10.1.3.1 от спорното решение).
(
107
)	В зависимост от събитието, което го задейства (10 %, ако има упражняване на правото на преобразуване с цел защита на държавата от разводняване, и 5,25 %, ако упражняването на правото на преобразуване е предизвикано от неплащане) (раздел 2.10.1.3.2 от спорното решение).
(
108
)	Общият съд отбеляза, че цената, определена за НДУ II-A, няма никаква връзка с методиката, изисквана в точка 67 от ВР, и че за разлика от цената за НДУ II-B теоретичната цена на минали права не съответства на действителната пазарна цена на акциите към момента на преобразуването.
(
109
)	Вж. точки 277—279 от обжалваното съдебно решение.
(
110
)	Вж. точка 283 от обжалваното съдебно решение.
(
111
)	Отбелязвам, между другото, че терминологията, използвана в съображение 158 от спорното решение, ми се струва трудно съвместима с даването на „зелена светлина“ за използване на алтернативна методика за определяне на възнаграждението съгласно точка 59 от ВР.
(
112
)	Поне в хода на писмената процедура.
(
113
)	Този извод не е оспорен пред Съда.
(
114
)	Както се вижда и както правилно отбелязва DLH, когато е установен валиден алтернативен механизъм, Комисията не е длъжна да установява наличието на извънредни обстоятелства, които могат да обосновават неприлагането на ВР и прибягването до пряка преценка съгласно Договора.
(
115
)	Във връзка с това отбелязвам, че Федерална република Германия се е ангажирала да поиска разрешение от Комисията, в случай че цената при преобразуване надвиши цената, която би била получена при използване на методиката на теоретичната цена на минали права към момента на преобразуването минус 5 %, което предполага, че изчисляването на теоретичната цена на минали права всъщност е било възможно.
(
116
)	По-специално, когато, както в съображение 158 от спорното решение Комисията е признала възможното неспазване на приложимите правила. Отбелязвам, че настоящото дело се различава от това, по което е постановено решение от 28 септември 2023 г., Ryanair/Комисия (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, т. 63 и 64), в което Съдът е постановил, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията може да се позове на ангажимента, поет от шведските органи, да представят подробния метод за изчисление, който ще бъде използван за определяне ex post на размера на вредата, претърпяна от бенефициера. В този случай Общият съд е заключил, че решението на Комисията съдържа достатъчно точно описание на метода за изчисление на тази вреда за целите на член 107, т. 2, буква б) ДФЕС, както е тълкуван от Съда, като по този начин е отхвърлил твърдението на Ryanair, че Съдът е пренебрегнал задължението си да прецени съвместимостта на разглежданата мярка с вътрешния пазар.
(
117
)	Вж. и бележки под линия 36 и 40 от спорното решение.
(
118
)	Вж. точка 284 от обжалваното съдебно решение.
(
119
)	Девет координирани летища (а именно, летища с високо ниво на натовареност, вж. съображение 181 от спорното решение), а именно Берлин Тегел, Брюксел, Дюселдорф, Франкфурт, Хамбург, Мюнхен, Палма де Майорка, Щутгарт и Виена, както и в решението за коригиране — летището в Хановер.
(
120
)	Вж. съображение 179 от спорното решение. Както припомня Общият съд, Комисията е взела предвид и броя на самолетите, установени на някои от релевантните летища, експлоатирани от групата и от нейните конкуренти (вж. т. 373 от обжалваното съдебно решение).
(
121
)	Вж. точки 376—382 от настоящото заключение.
(
122
)	В точка 368 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че понятието за ЗПМ по смисъла на точка 72 от ВР трябва да се счита по същество за еквивалентно на понятието за господстващо положение в конкурентното право. В точки 383 и 384 той се позовава по аналогия на съдебната практика относно преценката на господстващо положение.
(
123
)	Точка 386 от обжалваното съдебно решение.
(
124
)	В точки 378—382 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че критериите, приложени в спорното решение, се отнасят главно до капацитета на летищата и че след като е определила за релевантни пазари пазарите на услуги за въздушен превоз на пътници, Комисията не може да пренебрегне фактори, пряко свързани с предоставянето на тези услуги, а именно честотата на полетите и предлаганите места.
(
125
)	Точка 17 от настоящото заключение.
(
126
)	Точка 89 от настоящото заключение.
(
127
)	Вж. точка 379 от обжалваното съдебно решение, в края.
(
128
)	Вж. точка 394 от обжалваното съдебно решение.
(
129
)	Вж. точка 380 от обжалваното съдебно решение. Вж. и точки 392 и 393 от същото решение.
(
130
)	Регламент (ЕИО) на Съвета от 18 януари 1993 година относно общите правила за разпределяне на слотовете на летищата в Общността (ОВ L 14, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 204), изменен с Регламент (ЕО) № 894/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 27 май 2002 г., Регламент (ЕО) № 1554/2003 на Европейския парламент и на Съвета от 22 юли 2003 г., Регламент (ЕО) № 793/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 г., Регламент (ЕО) № 545/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 г. и Регламент (ЕС) 2020/459 на Европейския парламент и на Съвета от 30 март 2020 г.
(
131
)	Вж. член 2, буква а) от Регламент № 95/93.
(
132
)	Регламент № 95/93, член 10, параграф 2. Изтъкнатият от Комисията довод, че този фактор е от малко значение за претовареното летище, където може да се счита, че DLH разполага с пазарна мощ, изисква преценка на фактите, която може да бъде направена единствено от Общия съд.
(
133
)	Вж. решения от 20 октомври 2021 г., Polskie Linie Lotnicze LOT/Комисия (T‑240/18, EU:T:2021:723, т. 57), и от 20 октомври 2021 г., Polskie Linie Lotnicze LOT/Комисия (T‑296/18, EU:T:2021:724, т. 80), на които се позовават DLH и Комисията.
(
134
)	Вж. точка 319 от обжалваното съдебно решение, в което Общият съд цитира решения от 20 октомври 2021 г., Polskie Linie Lotnicze LOT/Комисия (T‑240/18, EU:T:2021:723, т. 57), и от 20 октомври 2021 г., Polskie Linie Lotnicze LOT/Комисия (T‑296/18, EU:T:2021:724, т. 80). Направената от Общия съд аналогия се основава на факта, че средствата, предоставени на DLH, не са разпределени за конкретни маршрути и могат да се използват за осигуряване на който и да е маршрут начална/крайна точка от дадено летище.
(
135
)	Между 40 и 50 % (50—60 % до 55—65 % в пиковите часове) за летище Дюселдорф и между 35 и 45 % (50—60 % в пиковите часове) за летище Виена. Данните се отнасят за летния сезон на 2019 г. на IATA (т. 397 от обжалваното съдебно решение).
(
136
)	Вж. точки 396—401 от обжалваното съдебно решение за летище Дюселдорф и точки 403—407 за летище Виена.
(
137
)	Общият съд констатира, че данните за летищата в Дюселдорф и Виена, посочени в спорното решение, са по същество сходни и дори надхвърлят данните, характеризиращи конкурентната ситуация на летищата във Франкфурт и Мюнхен през зимния сезон 2019/2020 г. на IATA, за който Комисията стига до извода, че групата LH е притежавала ЗПМ (вж. т. 402 и 409 от обжалваното съдебно решение).
(
138
)	Вж. точка 411 от обжалваното съдебно решение.
(
139
)	Вж. точка 394 от обжалваното съдебно решение.
(
140
)	Вж. решения от 3 юли 1991 г., AKZO/Комисия (C‑62/86, EU:C:1991:286, т. 60), и от 14 февруари 1978 г., United Brands и United Brands Continentaal/Комисия (27/76, EU:C:1978:22, т. 107—113).
(
141
)	Следователно позоваванията на DLH на съдебната и административната практика относно господстващото положение трябва да бъдат отхвърлени като ирелевантни.
(
142
)	Вж. точки 401—402 и 408—409 от обжалваното съдебно решение.
(
143
)	Съображение 70 от спорното решение.
(
144
)	Съображение 231 от спорното решение.
(
145
)	Съображения 72 и 231 от спорното решение.
(
146
)	Точка 479 от обжалваното съдебно решение. Общият съд установява пет причини, поради които анализът на Комисията е непълен/недостатъчен: i) многократно по-голямата тежест на групата LH от тази на най-близките ѝ конкуренти; ii) липса на анализ дали появата на нови участници и изключването на конкуренти, които вече са създали база, „би довело до по-голямо фрагментиране на конкуренцията в тези летища, вместо да я укрепи“; iii) изключването от първия етап на процедурата на превозвачите с база de facto не дава достъп до нея през този първи етап на най-близките конкуренти на групата LН; iv) конкурентите, които вече са имали база на двете летища, биха понесли — за разлика от новите участници — по-ниски разходи в резултат на придобиването на слотове и „биха се оказали в по-добра позиция да придобият [въпросните] слотове и да увеличат конкурентния натиск“; v) правото на участие на превозвачи с база зависи от неуспеха на първия етап и така остава несигурно (вж. т. 473—477 от обжалваното съдебно решение).
(
147
)	Решение от 13 май 2015 г., Niki Luftfahrt/Комисия (T‑162/10, EU:T:2015:283, т. 295), в което Общият съд постановява, в контекста на контрола върху концентрациите, че „фактът, че биха могли да бъдат приети и други ангажименти, или дори по-благоприятни за конкуренцията, не може да обоснове отмяна на това решение, доколкото Комисията е имала право да заключи, че ангажиментите, посочени в решението, са послужили за разсейването на сериозните съмнения“. Тази аргументация наистина присъства в практиката на Общия съд по дела за концентрации, и то от доста време (вж. например решения от 4 юли 2006 г., easyJet/Комисия, T‑177/04, EU:T:2006:187, т. 128, и от 13 ноември 2024 г., Iliad Italia/Комисия, T‑692/20, EU:T:2024:825, т. 59). Въпреки това тя никога не е била ясно потвърдена от Съда. Във всеки случай, както ще покажа по-долу, не считам, че Общият съд е допуснал противоречие със собствената си практика.
(
148
)	Вж. точки 422 и 423 от обжалваното съдебно решение.
(
149
)	Вж. точки 17 и 21 от настоящото заключение.
(
150
)	Вж. предварителните съображения на Общия съд, изложени в точки 415—423 от обжалваното съдебно решение.
(
151
)	Съгласно точка 12 от Известието относно средствата за защита Комисията трябва да вземе предвид „всички фактори от значение, свързани със самото предлагано средство за защита“, и по-специално „вида, размера и обхвата [им], преценени в сравнение със структурата и конкретните характеристики на пазара, на който възникнат съмненията относно конкуренцията, включително и положението на страните и други участници на пазара“. Въпреки че Общият съд не споменава изрично Известието на Комисията относно средствата за защита в точки 478 и 479 от обжалваното съдебно решение, той ясно се позовава на точка 12 от това известие, чието съдържание е възпроизведено в точка 418.
(
152
)	Вж. точки 478 и 479 от обжалваното съдебно решение. Въпреки че в тези точки Общият съд не споменава изрично Известието на Комисията относно средствата за защита, той ясно се позовава на точка 12 от това известие, чието съдържание е възпроизведено в предварителните бележки в точка 418 от същото решение.
(
153
)	Вж. бележка под линия 146 от настоящото заключение.
(
154
)	Вж. точка 474 от обжалваното съдебно решение.
(
155
)	Вж. точка 421 от обжалваното съдебно решение.
(
156
)	Следователно не може да се установи противоречие с решение от 13 май 2015 г., Niki Luftfahrt/Комисия (T‑162/10, EU:T:2015:283, т. 295).
(
157
)	Съображения 190 и 197 от спорното решение.
(
158
)	Съгласно точка 474 „[…] дадената преференция на новите участници би довела до навлизането на нов конкурент, чието положение ще бъде сходно с това на конкурентите, които вече са създали база на тези летища, поради размера на портфейла от слотове и броя самолети, които той ще трябва да базира на тези летища, а именно четири, като се има предвид, че броят на самолетите на конкурентите, които вече имат база на тези летища, е между два и десет“.
(
159
)	Във връзка с това отбелязвам, че изключването на конкуренти с база от първия етап на процедурата би могло значително да намали шансовете за действително осъществяване на преотстъпването, което би направило ангажимента потенциално несъвместим с точки 10 (необходима степен на сигурност, че ще е възможно преотстъпването да бъде осъществено) и 47 (потенциал на предприятието да привлече подходящ купувач) от Известието относно средствата за защита.
(
160
)	Вж. бележка под линия 76 от настоящото заключение.
(
161
)	Вж. по аналогия решение от 16 март 2023 г., American Airlines/Комисия (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, т. 79 и 87).
(
162
)	Вж. по аналогия решение от 16 март 2023 г., American Airlines/Комисия (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, т. 93 и 95).
(
163
)	Вж. решение от 11 септември 2025 г., Австрия/Комисия (Атомна електроцентрала Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, т. 101 и цитираната съдебна практика).
(
164
)	Вж. решение от 23 ноември 2023 г., Ryanair/Комисия (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, т. 106 и цитираната съдебна практика).
(
165
)	Вж. по-специално решение от 23 януари 2025 г., Neos/Ryanair и Комисия (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, т. 58 и 59), относно задължението на Комисията да обосновава липсата на изричен анализ на съвместимостта на мярка за помощ от гледна точка на някои разпоредби или принципи на правото на Съюза, различни от правилата относно държавните помощи. Относно спецификата на това решение вж. заключението на генерален адвокат Medina по дело Австрия/Комисия (Атомна електроцентрала Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, бележка под линия 66).
(
166
)	Вж. заключението на генерален адвокат Pitruzzella по дело Ryanair/Комисия (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, т. 98).
(
167
)	Вж. точки 207, 293, 431 и 459 от обжалваното съдебно решение.
(
168
)	Вж. точка 498 от обжалваното съдебно решение.
(
169
)	Вж. точки 498 и 500 от обжалваното съдебно решение.
(
170
)	Вж. точка 9 от Известието относно средствата за защита и съдебната практика, цитирана в бележки под линия 161 и162.
(
171
)	Съгласно член 8б, второ и трето изречение от Регламент № 95/93 „[н]астоящият регламент не засяга правомощията на публичните органи да изискват прехвърляне на слотове между въздушните превозвачи и да дават указания за разпределението на същите съгласно националните закони за конкуренцията или членове 81 или 82 от Договора или Регламент (ЕИО) № 4064/89 на Съвета от 21 декември 1989 година относно контрол върху концентрациите между предприятия. Тези прехвърляния са допустими само, ако те не включват парична компенсация“.
(
172
)	Съгласно член 8а, параграф 1, буква б), точка iii) от Регламент № 95/93 „[с]лотовете могат […] да се прехвърлят […] при пълно или частично поглъщане, когато слотовете са пряко свързани с погълнатия въздушен превозвач“.