62024CO0406
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
11 септември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Принципи на правото на Съюза — Национално производство за назначаване на представител на лице, страдащо от умствено увреждане — Затруднение да се намери подходящ представител — Съмнения относно правораздавателния характер на процедурата пред запитващия орган“
По дело C‑406/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц, Австрия) с акт от 3 юни 2024 г., постъпил в Съда на 11 юни 2024 г., в рамките на производство по дело относно назначаването на съдебен попечител на
RC,
като другата страна в производството е
VertretungsNetz, установено в Линц (Австрия),
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от A. Kumin, председател на състава, T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, и S. Gervasoni, съдия,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 3—5, 12, 19 и 28 от Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания, сключена в Ню Йорк на 13 декември 2006 г. и одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г. (ОВ L 23, 2010 г., стр. 35, наричана по-нататък „Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания“), на членове 1, 20, 21 и 26 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и на общите принципи на правото на Съюза, посочени в член 6, параграф 3 ДЕС, и в частност на принципите на равенство и за недопускане на дискриминация, на полезно действие и на ефективна съдебна защита.
2
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано служебно от Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц, Австрия), относно назначаването на съдебен попечител на RC.
Правна уредба
Международното право
3
В съответствие с член 1 от Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания нейната цел е да „насърчава, защитава и гарантира пълноценното и равноправно упражняване на всички права на човека и основни свободи от хората с увреждания, и да способства за зачитане на вътрешно присъщото им човешко достойнство“.
4
Член 2 от тази конвенция е озаглавен „Определения“ и гласи:
„За целите на настоящата конвенция:
[…]
„дискриминация по признак на увреждане“ означава всякакво правене на разлика, всякакви ограничения и изключения, основаващи се на увреждане, имащи за цел или последица нарушаване или отменяне на зачитането, признаването или равноправното упражняване на всички права на човека и основни свободи в политическата, икономическата, социалната, културната, гражданската или всяка друга област. Това включва всякакви форми на дискриминация, включително отказ за предоставяне на разумни улеснения;
„Разумни улеснения“ означава всякакви необходими и подходящи модификации и приспособления, които не водят до непропорционално или неоправдано обременяване на околните, когато такива са необходими във всеки конкретен случай, за да се осигури на човека с увреждане признаването или упражняването на всички права и основни свободи наравно с всички останали;
[…]“.
5
Член 3 от посочената конвенция е озаглавен „Общи принципи“ и гласи:
„Принципите, върху които почива настоящата конвенция, са:
[…]
б) забрана за дискриминация;
в) пълноценно и ефективно участие и включване в обществото;
[…]
д) равни възможности;
е) достъпност;
[…]“.
6
Член 4, параграф 1 от Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, озаглавен „Общи задължения“, има следния текст:
„Държавите — страни по конвенцията, следва да предприемат необходимите стъпки с оглед гарантиране и признаване на пълноценното упражняване на всички права и основни свободи за хората с увреждания без каквато и да било дискриминация по признак на увреждане. За целта държавите — страни по конвенцията, следва да:
a)
приемат всички необходими законодателни, административни и други мерки за прилагането на правата, признати по настоящата конвенция;
б)
предприемат всякакви подходящи мерки, включително законодателни, за изменяне или отменяне на съществуващите закони, правила, наредби, обичаи и практики, които установяват дискриминация срещу хора с увреждания;
[…]“.
7
Член 5 от посочената конвенция, озаглавен „Равенство и забрана на дискриминация“, предвижда в параграфи 1—3:
„1.   Държавите — страни по настоящата конвенция, признават, че всички хора са равни пред закона и имат право без каквато и да било дискриминация на еднаква закрила и еднакво третиране от закона.
2.   Държавите — страни по настоящата конвенция, забраняват всякаква дискриминация по признак на увреждане и гарантират на лицата с увреждания равноправна и ефективна защита от закона срещу всякаква дискриминация на каквито и да било основания.
3.   С оглед осигуряването на равнопоставеност и премахването на всякаква дискриминация държавите — страни по конвенцията, предприемат всички необходими стъпки, за да осигурят разумни улеснения на хората с увреждания“.
8
Член 12 от посочената конвенция, със заглавие „Равнопоставеност пред закона“, предвижда в параграфи 2 и 3:
„2.   Държавите — страни по настоящата конвенция, признават правоспособността и дееспособността на хората с увреждания наравно с всички останали във всички сфери на живота.
3.   Държавите — страни по настоящата конвенция, предприемат подходящи мерки за осигуряване достъп на хората с увреждания до необходимата им подкрепа за самостоятелно упражняване на техните права“.
9
В съответствие с член 19 от Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, озаглавен „Независим живот и включване в общността“, държавите — страни по конвенцията „признават правата на всички хора с увреждания да живеят в общността с възможности за избор, каквито имат всички останали хора и предприемат ефективни и подходящи мерки, така че хората с увреждания да бъдат подпомогнати за пълноценно упражняване на това тяхно право и за пълното им включване и участие в общността […]“.
10
Член 28 от тази конвенция е със заглавие „Подходящ жизнен стандарт и социална закрила“ и предвижда в параграф 1:
„Държавите — страни по настоящата конвенция, признават правото на хората с увреждания на подходящ жизнен стандарт за тях и техните семейства, включително на подходяща храна, облекло и жилище и на непрестанно подобряване на условията им на живот, като предприемат съответни стъпки за обезпечаване и подпомагане на упражняването на това право без дискриминация по причини на увреждане“.
Австрийското право
11
Член 271 от Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Общ граждански кодекс, наричан по-нататък „ABGB“) има следната редакция:
„Съдът назначава съдебен попечител на пълнолетно лице, по негово искане или служебно, в случаите, когато:
1.
то не може да се грижи за някои от своите работи без риск да се увреди, поради душевна болест или подобно влошаване на неговата способност за вземане на решения,
2.
то няма представител за тази цел,
3.
то не може или не иска да избере такъв и
4.
не е възможно законово попечителство“.
12
В съответствие с член 272, параграф 1 от ABGB, „[с]ъдебен попечител може да бъде назначен само за индивидуални работи или някои категории текущи работи, които се определят точно“.
13
Член 274 от ABGB предвижда:
„(1)   За съдебен попечител се назначава с предимство, с негово съгласие, лицето, определено по силата на специално пълномощно за в случай на слабоумие, по силата на договор за попечителство или на друг акт на попечителство.
(2)   Ако такова лице не може да се намери или е неподходящо, се назначава лице сред близките на въпросното лице, пълнолетно и годно за тази задача, с негово съгласие.
(3)   Ако назначаването на такова лице не може да се осъществи, се назначава сдружение за закрила на възрастните, с негово съгласие.
(4)   Ако и назначаването на сдружение за закрила на възрастните не е възможно, следва да се назначи — в съответствие с член 275 — нотариус (стажант-нотариус) или адвокат (стажант-адвокат) или, с негово съгласие, друго подходящо лице.
(5)   Нотариус (стажант-нотариус) или адвокат (стажант-адвокат) се назначава преди всичко, когато управлението на работите изисква главно правни познания, а сдружение за закрила на възрастните […] преди всичко, когато попечителството е свързано освен това с особени изисквания“.
14
В съответствие с член 275, точка 1 от ABGB нотариус или адвокат, който не е редовно вписан в списъка на адвокатите или на нотариусите със специална квалификация за упражняване на попечителство на основание специално пълномощно за в случай на слабоумие и за упражняване на съдебно попечителство, може да откаже да упражнява съдебното попечителство, в частност ако управлението на работите не изисква главно правни познания.
Главното производство и преюдициалните въпроси
15
С акт от 18 юли 2022 г. Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц), запитващият орган по настоящото дело, служебно образува производство за установяване на необходимостта от назначаване на съдебен попечител на RC.
16
Запитващият орган предвижда да задължи съдебен попечител да управлява работите на RC, които не изискват главно правни познания по смисъла на разглежданото по главното производство национално законодателство. По главното производство RC също е поискал такава подкрепа.
17
Според данните в акта за преюдициално запитване, от октомври 2022 г. делото е в състояние да бъде решено и на RC трябва да бъде назначен съдебен попечител. Запитващият орган обаче не е успял да назначи никое от физическите лица и сдруженията за закрила на възрастните, посочени в член 274, параграфи 1—3 от ABGB като съдебен попечител на RC, при липсата на изискваното от тези разпоредби съгласие за това от страна на тези лица и сдружения. Съобразно член 274, параграф 4 от ABGB, този орган се обръща след това към нотариуси и адвокати. Никой от последните не приема да упражнява съдебното попечителство с мотива, че управлението на работите на RC не изисквало главно правни познания по смисъла на член 275, точка 1 от ABGB.
18
Запитващият орган изпитва съмнения относно съвместимостта на разглежданото по главното производство национално законодателство с членове 3—5, 12, 19 и 28 от Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, с основните права, закрепени в членове 1, 20, 21 и 26 от Хартата, както и с принципите на равенство и за недопускане на дискриминация, на полезно действие и на съдебна защита.
19
Той счита, че в съответствие с принципа на предимство на правото на Съюза, Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания и останалите права и правни принципи на Съюза, посочени в предходната точка, имат предимство пред правото на държавите членки, което трябва да остане без приложение в случай на стълкновение.
20
При тези обстоятелства Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместима ли е с „общите принципи“ на [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], закрепени в член 3 от тази конвенция, и по-точно с принципите за недопускане на дискриминация, на пълноценно и ефективно участие и включване в обществото, на зачитане на различието и приемане на хората с увреждания като част от човешкото многообразие и от човечността, на равните възможности и достъпност, които са прогласени в нея, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
2)
Съвместима ли е с „общите задължения“ по [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], закрепени в член 4 от тази конвенция, и по-точно с прогласените в него принципи, според които държавите — страни по конвенцията следва да приемат всички необходими законодателни, административни и други мерки за прилагането на правата, признати по тази конвенция и да предприемат всякакви подходящи мерки, включително законодателни, за изменяне или отменяне на съществуващите закони, правила, наредби, обичаи и практики, които установяват дискриминация срещу хора с увреждания, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
3)
Съвместима ли е с принципа за недопускане на дискриминация, прогласен в член 5 от [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], и по-точно със закрепеното в него задължение за държавите — страни по конвенцията [да] признават, че всички хора са равни пред закона и имат право без каквато и да било дискриминация на еднаква закрила и еднакво третиране от закона, и [тези държави да] забраняват всякаква дискриминация по признак на увреждане и [да] гарантират на лицата с увреждания равноправна и ефективна защита от закона срещу всякаква дискриминация на каквито и да било основания, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
4)
Съвместима ли е с принципа на равно третиране, прогласен в член 12 от [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], и по-точно с признаването от държавите — страни по конвенцията на правоспособността и дееспособността на хората с увреждания наравно с всички останали във всички сфери на живота и със закрепеното в него [задължение] тези държави [да] предприемат подходящи мерки за осигуряване достъп на хората с увреждания до необходимата им подкрепа за самостоятелно упражняване на техните права, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
5)
Съвместима ли е със задължението за включване [в общността], закрепено в член 19 от [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], който предвижда, че държавите — страни по тази конвенция признават правата на всички хора с увреждания да живеят в общността с възможности за избор, каквито имат всички останали хора и предприемат ефективни и подходящи мерки, така че хората с увреждания да бъдат подпомогнати за пълноценно упражняване на това тяхно право и за пълното им включване и участие в общността, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
6)
Съвместима ли е със задължението за включване [в общността], закрепено в член 2[8] от [Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания], според което държавите — страни по конвенцията признават правото на хората с увреждания на подходящ жизнен стандарт за тях и техните семейства, включително на подходяща храна, облекло и жилище и на непрестанно подобряване на условията им на живот, като предприемат съответни стъпки за обезпечаване и подпомагане на упражняването на това право без дискриминация по причини на увреждане, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
7)
Съвместима ли е с основните права, прогласени в [Хартата], според които човешкото достойнство е ненакърнимо и трябва да се зачита и защитава (член 1), всички хора са равни пред закона (член 20), забранена е всяка форма на дискриминация, основана по-специално на увреждане (член 21) и [Съюзът признава] правото на хората с увреждания да се ползват от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на общността (член 26), национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?
8)
Съвместима ли е с общите принципи на правото на Съюза по смисъла на член 6, параграф 3 ДЕС, и в частност с принципа на равенство и за недопускане на дискриминация, задължението да придава на правото на Съюза полезно действие и да защитава правата, които то предоставя („принцип на ефективност“), както и задължението за ефективна съдебна защита, национална правна уредба (членове 274 и 275 от ABGB), която не предвижда, като правна последица, кого трябва да назначи съдът като представител на уязвимо лице, когато [членовете на] професионалните категории на нотариусите или на адвокатите, включително кандидатите за упражняване на тези професии, към които се е обърнал на последно място по реда на назначаване, предвиден в тази правна уредба, могат да се позоват на основанието за отказ, че „управлението на работите не изисква главно правни познания“?“.
Производството пред Съда
21
В преюдициалното си запитване запитващият орган иска настоящото дело да бъде разгледано по реда на бързото производство, предвидено в член 105 от Процедурния правилник на Съда.
22
Предвид решението на Съда да се произнесе с мотивирано определение съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, липсва основание за произнасяне по това искане.
По допустимостта на преюдициалното запитване
23
По силата на член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
24
Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
25
В самото начало, съдържащите се в преюдициалното запитване данни повдигат въпроса дали когато е сезиран с производство за назначаване на съдебен попечител, Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц) може да се счита за „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС, която се произнася в рамките на производство, предназначено за приемане на решение с правораздавателен характер. По този правен въпрос обаче не е необходимо произнасяне по настоящото дело, доколкото всички преюдициални въпроси са недопустими на други основания.
26
Съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като отправените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. От това следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 7 септември 2023 г., Groenland Poultry, C‑169/22, EU:C:2023:638, т. 32 и цитираната съдебна практика).
27
В това отношение необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да спазва стриктно изискванията относно съдържанието на преюдициалното запитване, посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с които запитващата юрисдикция би следвало да е запозната (решение от 17 октомври 2024 г., FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, т. 35 и цитираната съдебна практика). Тези изисквания впрочем са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 380, 2019 г., стр. 1), които понастоящем се съдържат в точки 13, 15 и 16 от новия текст на Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални (ОВ C, C/2024/6008).
28
Така съгласно член 94, буква в) от Процедурния правилник е необходимо преюдициалното запитване да съдържа изложение на причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо към спора по главното производство (решение от 8 май 2024 г., Instituto da Segurança Social и др., C‑20/23, EU:C:2024:389, т. 49).
29
В този контекст е важно също така да се подчертае, че съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси, и от друга, на правителствата на държавите членки, както и на другите заинтересовани субекти да упражнят правото си по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз да представят становища. Съдът трябва да следи това право да се зачита, предвид факта че по силата на тази разпоредба на заинтересованите субекти се съобщават само актовете за преюдициално запитване (решение от 19 декември 2024 г., SISTEM LUX, C‑717/22 и C‑372/23, EU:C:2024:1041, т. 37 и цитираната съдебна практика).
30
В конкретния случай, с първи до шести въпрос запитващият орган иска от Съда по същество да установи дали членове 3—5, 12, 19 и 28 от Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания допуска национално законодателство като разглежданото по главното производство, което урежда представителството на хората с увреждания.
31
В това отношение следва да се припомни, че макар представителството на хората с увреждания да е от компетентността на всяка държава членка, тази компетентност трябва да се упражнява при спазване на правото на Съюза (вж. по аналогия решения от 15 октомври 2024 г., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, т. 31 и цитираната съдебна практика, и от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Гражданство срещу инвестиции), C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 81 и цитираната съдебна практика).
32
Несъмнено, тъй като Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания е одобрена от името на Съюза с Решение 2010/48, от момента на влизането на посоченото решение в сила разпоредбите на тази конвенция са неразделна част от правния ред на Съюза (решение от 11 септември 2019 г., Nobel Plastiques Ibérica, C‑397/18, EU:C:2019:703, т. 39 и цитираната съдебна практика).
33
Тази конвенция обаче е смесено споразумение, сключено от Съюза и неговите държави членки по силата на споделена компетентност. Що се отнася до такива споразумения, Съдът, сезиран в съответствие с разпоредбите на член 267 ДФЕС, е компетентен да установи разделителната линия между задълженията на Съюза и задълженията, които остават в тежест само на държавите членки, както и да тълкува за тази цел разпоредбите на такова споразумение. По-нататък, той е компетентен да тълкува разпоредбите на смесено споразумение, при положение че те попадат в област, в която Съюзът е упражнил своята компетентност и е приел разпоредби относно изпълнението на задълженията, които произтичат от него (вж. в този смисъл решения от 8 март 2011 г., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, т. 31, 32 и 34, и от 14 юли 2022 г., ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, т. 40 и 41).
34
Освен това Съдът е приел, че специфичен въпрос, уреден в споразумения, сключени от Съюза и неговите държави членки, попада в приложното поле на правото на Съюза, въпреки че все още не е бил предмет на правната уредба на Съюза, когато този въпрос се отнася до област, която в по-голямата си част е обхваната от това право (вж. в този смисъл решение от 8 март 2011 г., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, т. 36 и цитираната съдебна практика).
35
Също според постоянната съдебна практика, когато разпоредба на международно споразумение може да се приложи както спрямо положения, които попадат в приложното поле на националното право, така и спрямо положения, попадащи в приложното поле на правото на Съюза, е налице несъмнен интерес с оглед на това да се избегнат в бъдеще различия при тълкуването, да ѝ се даде еднакво тълкуване от Съда независимо от условията, при които тя следва да се приложи (вж. в този смисъл решение от 14 юли 2022 г., ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft, C‑500/20, EU:C:2022:563, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
36
Трябва обаче да се констатира, че преюдициалното запитване очевидно не съдържа необходимата информация, която да позволи на Съда да провери компетентността си да даде тълкуване на разпоредбите на Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точки 33—35 от настоящото определение. По-конкретно, запитващият орган не е установил наличие на връзка между разпоредбите на тази конвенция, чието тълкуване е поискал, и правната уредба на Съюза, както се изисква от същата съдебна практика.
37
Всъщност, макар с въпроси от първи до шести запитващият орган да се обръща към Съда за изясняване на евентуалните задължения във връзка с представителството на хората с увреждания, които произтичат съответно от посочената конвенция, в преюдициалното си запитване той се позовава само на членове 3—5, 12, 19 и 28 от същата конвенция, без обаче да уточнява защо така повдигнатите въпроси са от обхвата на специфична разпоредба, приета от Съюза при упражняването на неговата компетентност, са от област, която в по-голямата си част е обхваната от правото на Съюза.
38
Преюдициалното запитване не съдържа и индикации за това дали разпоредбите на Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, чието тълкуване се иска, могат да се прилагат както към положения, които попадат в приложното поле на националното право, така и към положения, попадащи в приложното поле на правото на Съюза.
39
От това следва, че що се отнася до въпроси от първи до шести, преюдициалното запитване явно не отговаря на изискванията, припомнени в съдебната практика, цитирана в точки 27 и 28 от настоящото определение.
40
Със седмия и осмия си въпрос запитващият орган по същество иска от Съда да се установи дали основните права, закрепени в членове 1, 20, 21 и 26 от Хартата, както и някои общи принципи на правото на Съюза, и по-конкретно принципът на равенство и за недопускане на дискриминация, принципът на полезно действие и принципът на ефективна съдебна защита, допускат разглежданото по главното производство национално законодателство.
41
Същевременно следва да се припомни, че приложното поле на Хартата спрямо действията на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който разпоредбите на Хартата се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза, като тази разпоредба потвърждава постоянната практика на Съда във връзка с общите принципи на правото на Съюза, според която основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи. Когато обаче дадено правно положение не попада в приложното поле на правото на Съюза, Съдът няма компетентност да го разгледа и евентуално посочените разпоредби на Хартата, както и общите принципи на правото на Съюза, сами по себе си не биха могли да учредят такава компетентност (вж. в този смисъл решение от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 33, от 13 януари 2022 г., Marcas MC, C‑363/20, EU:C:2022:21, т. 33—36, и от 25 януари 2024 г., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, т. 40 и цитираната съдебна практика).
42
В случая, въпреки че запитващият орган иска от Съда тълкуване на основните права и на общите принципи на правото на Съюза, посочени в точка 40 от настоящото определение, той не обяснява връзката, която установява между националното законодателство, приложимо по главното производство, и норма от правото на Съюза, различна от съдържащите се в Хартата, или от посочените общи принципи.
43
Така, що се отнася до седмия и осмия въпрос, преюдициалното запитване явно не отговаря на изискванията, произтичащи от член 94, буква в) от Процедурния правилник във връзка с член 51, параграф 1 от Хартата.
44
С оглед на всички изложени съображения настоящото преюдициално запитване е явно недопустимо на основание член 53, параграф 2 от Процедурния правилник.
По съдебните разноски
45
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващия орган, последният следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от Bezirksgericht Linz (Районен съд Линц, Австрия) с акт от 3 юни 2024 г., е явно недопустимо.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.