62024TJ0351
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (шести състав)
29 октомври 2025 година (
*1
)
„Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Словна марка на Европейския съюз „DEVIN“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Право на изслушване след отменително решение на Общия съд — Отличителен характер, придобит чрез използване — Член 7, параграф 3 и член 52, параграф 2 от Регламент № 207/2009“
По дело T‑351/24,
„Девин“ ЕАД, установено в Девин (България), представлявано от B. Van Asbroeck, G. de Villegas и R. Meys, адвокати,
жалбоподател,
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), представлявана от T. Klee,
ответник,
като другата страна в производството пред апелативния състав на EUIPO, встъпила в производството пред Общия съд, е
Хасковска търговско-промишлена палата, установена в Хасково (България), представлявана от Д. Димитрова и И. Пакиданска, адвокати,
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав),
състоящ се по време на разискванията от: M. J. Costeira, председател, U. Öberg (докладчик) и P. Zilgalvis, съдии,
секретар: V. Di Bucci,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като взе предвид, че в триседмичния срок, считано от връчването на съобщението за приключване на писмената фаза на производството, страните не поискали да се насрочи съдебно заседание, и като реши на основание член 106, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят, „Девин“ ЕАД, иска изменение на решението на четвърти апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 7 май 2024 г. (преписка R 2535/2019‑4) (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Обстоятелствата по спора
2
На 11 юли 2014 г. встъпилата страна, Хасковска търговско-промишлена палата (ХТПП, Хасково, България), подава пред EUIPO искане за обявяване на недействителност на марката на Европейския съюз, регистрирана на 21 януари 2011 г. след подадената на 29 септември 2010 г. заявка за словния знак „DEVIN“.
3
Спорната марка обозначава стоките, които спадат към клас 32 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и отговарят на следното описание: „Безалкохолни напитки; минерални води; газирани води; плодови напитки; сокове; сиропи и други препарати за приготвяне на напитки; аперитиви, безалкохолни; изворна вода; овкусена вода; безалкохолни плодови екстракти; безалкохолни плодови напитки; трапезна вода; води [напитки]; газирана минерална вода; зеленчукови сокове [напитки]; изотонични напитки; коктейли, безалкохолни; плодови нектари [безалкохолни]; сода [газирана вода]“.
4
Основанията, изтъкнати в подкрепа на искането за обявяване на недействителност, са посочените в член 52, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1) във връзка с член 7, параграф 1, букви в), е) и ж) от същия регламент, тъй като спорната марка била описателна за обхванатите от нея стоки, противоречала на обществения ред или на добрите нрави и можела да въведе в заблуждение обществеността.
5
На 29 януари 2016 г. отделът по отмяна уважава искането за обявяване на недействителност на основание член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент. По-специално, той приема, че географското наименование „Девин“ попада в обхвата на тези разпоредби, тъй като се възприема от широката общественост в България и от част от обществеността в съседните страни като описание на географския произход на съответните стоки.
6
На 24 март 2016 г. жалбоподателят подава пред EUIPO жалба срещу решението на отдела по отмяна.
7
С решение от 2 декември 2016 г. втори апелативен състав отхвърля жалбата на жалбоподателя.
8
На 22 февруари 2017 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на решението на апелативния състав от 2 декември 2016 г., по която е образувано дело с номер T‑122/17.
9
С решение от 25 октомври 2018 г., Девин/EUIPO — Хасково (DEVIN) (T‑122/17, EU:T:2018:719), Общият съд отменя решението на апелативния състав от 2 декември 2016 г. Общият съд приема, че апелативният състав е допуснал грешка в преценката, като е заключил, че спорната марка е описателна за географски произход, що се отнася до средния потребител от съседни на България страни, а именно Гърция и Румъния, както и от всички останали държави — членки на Европейския съюз, с изключение единствено на България, и така е нарушил член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент.
10
На 19 декември 2018 г. встъпилата страна подава в секретариата на Съда жалба срещу решение от 25 октомври 2018 г., DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719).
11
С определение от 11 юли 2019 г., Хасково/Девин (C‑800/18 P, непубликувано, EU:C:2019:606), Съдът отхвърля тази жалба.
12
На 11 ноември 2019 г. председателят на апелативните състави връща делото на първи апелативен състав.
13
С решение от 28 май 2020 г. апелативният състав отменя решението на отдела по отмяна в частта, в която спорната марка е обявена за недействителна за „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [защитеното географско указание] Devin Natural Mineral Water“ (наричано по-нататък „ЗГУ“), спадаща към клас 32. Що се отнася до другите стоки, апелативният състав потвърждава решението на отдела по отмяна и обявява спорната марка за недействителна.
14
На 12 август 2020 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на решението на апелативния състав от 28 май 2020 г., по която е образувано дело с номер T‑526/20.
15
С решение от 14 декември 2022 г., Девин/EUIPO — Хасковска търговско-промишлена палата (DEVIN) (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), Общият съд отменя решението на първи апелативен състав на EUIPO от 28 май 2020 г. в частта, в която последният е стигнал до извода, че спорната марка трябва да се обяви за недействителна за всички стоки с изключение на „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [ЗГУ] Devin Natural Mineral Water“. Общият съд приема, че апелативният състав е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е преценил дали според съответните потребители съществува връзка между географското наименование „Девин“, съставляващо спорната марка, и обозначените стоки от клас 32, различни от „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [ЗГУ] Devin Natural Mineral Water“.
16
На 13 февруари 2023 г. встъпилата страна подава в секретариата на Съда жалба срещу решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816).
17
С определение от 27 юни 2023 г., Хасковска търговско-промишлена палата/EUIPO и Девин (C‑77/23 P, непубликувано, EU:C:2023:519), Съдът не допуска обжалване по делото.
18
На 20 октомври 2023 г. председателят на апелативните състави връща делото на четвърти апелативен състав.
19
С обжалваното решение апелативният състав потвърждава валидността на спорната марка за две стоки от клас 32, а именно „минерални води [и] газирана минерална вода“ и обявява посочената марка за недействителна за останалите стоки на основание член 52, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
20
На първо място, апелативният състав разглежда абсолютните основания за недействителност по член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, букви е) и ж) от същия регламент. По тези пунктове той потвърждава мотивите на решението на отдела по отмяна, който приема, че не е доказано, че спорната марка противоречи на обществения ред и че може да заблуди съответните потребители, и поради това отхвърля искането за обявяване на недействителност, доколкото то почива на тези основания.
21
На второ място, отделът по отмяна разглежда абсолютното основание за недействителност по член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент. В съответствие с решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), той проверява дали съответните потребители възприемат или могат в бъдеще да възприемат спорната марка като указание за географския произход на обхванатите от посочената марка стоки, различни от „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [ЗГУ] Devin Natural Mineral Water“. В това отношение той констатира, че към момента на подаване на заявката за спорната марка съответните потребители са можели да възприемат тази марка за всички обхванати от нея стоки като указание за географския им произход и евентуално за ползите за здравето, свързани с използването на минералната и изворната вода в град Девин. Следователно към датата на подаване на заявката за регистрация спорната марка е била описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
22
Що се отнася до придобития чрез използване отличителен характер, апелативният състав приема, че жалбоподателят се е позовал на придобит чрез използване отличителен характер за „минерални води [и] газирана минерална вода“, без да претендира такъв характер за другите стоки, обхванати от спорната марка. Така, като се позовава на приложените към преписката доказателства, апелативният състав констатира, че към датата на подаване на заявката за спорната марка и към датата на искането за обявяване на недействителност посочената марка е придобила отличителен характер чрез използване за „минерални води [и] газирана минерална вода“ от клас 32.
Искания на страните
23
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да измени обжалваното решение, за да отмени решението на отдела по отмяна от 29 януари 2016 г. и да отхвърли изцяло (или, при условията на евентуалност, частично) искането за обявяване на спорната марка за недействителна, и вследствие на това да разпореди запазването на регистрацията на спорната марка за следните стоки:
–
като главно искане, всички обхванати от посочената марка стоки от клас 32,
–
при условията на евентуалност, стоките „минерални води; газирани води; изворна вода; трапезна вода; овкусена вода; плодови напитки; води [напитки]; газирана минерална вода; сода [газирана вода]“, обхванати от тази марка и спадащи към клас 32,
–
да осъди EUIPO да понесе направените от нея съдебни разноски, както и тези на жалбоподателя, а встъпилата страна да понесе направените от нея съдебни разноски.
24
EUIPO моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, в случай че се насрочи съдебно заседание.
25
Встъпилата страна моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
26
Предвид датата на подаване на разглежданата заявка за регистрация, а именно 29 септември 2010 г., която е решаваща за определянето на приложимото материално право за целите на разглеждането на искане за обявяване на недействителност, към фактите по случая се прилагат материалноправните разпоредби на Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 23 април 2020 г., Gugler France/Gugler и EUIPO, C‑736/18 P, непубликувано, EU:C:2020:308, т. 3 и цитираната съдебна практика). По-нататък, що се отнася до материалноправните норми, Общият съд ще приложи релевантните материалноправни разпоредби на Регламент № 207/2009.
27
Що се отнася до процесуалните норми, доколкото съгласно постоянната съдебна практика по принцип е предвидено тези норми да се прилагат към деня на влизането им в сила (вж. решение от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания, C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 45 и цитираната съдебна практика), спорът се урежда от процесуалните разпоредби на Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 г. относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1). Освен това, тъй като жалбата пред апелативния състав е подадена на 24 март 2016 г., в случая не се прилагат процедурните разпоредби на дял V от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625 на Комисията от 5 март 2018 година за допълнение на Регламент 2017/1001 и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 (ОВ L 104, 2018 г., стр. 1), поради което в производството по обжалване пред апелативния състав се прилагат разпоредбите на Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), изменен с Регламент № 1041/2005 (ОВ L 172, 2005 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 71).
По допустимостта на доказателствата, представени за първи път пред Общия съд
28
Най-напред следва да се разгледа оспорваната от EUIPO и встъпилата страна допустимост на доказателствата, представени от жалбоподателя пред Общия съд. Всъщност те твърдят, че доказателствата, съдържащи се в приложения A.9.a—A.9.g към жалбата, са недопустими, тъй като са представени за първи път пред Общия съд.
29
В това отношение жалбоподателят твърди, че посочените допълнителни доказателства са допустими, тъй като с тях се оспорва преценката на апелативния състав, че спорната марка е придобила отличителен характер чрез използване само за „минерални води [и] газирана минерална вода“ — преценка, която била направена служебно и без да се отчита напълно доводът му, изведен от придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка.
30
В приложение A.9. се посочват обемите на продажба на изворна и минерална вода между 2011 г. и 2013 г. Приложение A.9.b се отнася до проучване от 2010 г. на „Маркет Линкс“ относно постиженията на спорната марка в България. Приложения A.9.c и A.9.d, отнасящи се съответно до периода 2007—2011 г. и до периода 2010—2014 г., съдържат изготвени от Canadean доклади, озаглавени „Преглед на пазара на безалкохолни напитки в България“. Приложение A.9.e се отнася до доклад на „Нилсен България“ от 2014 г. относно обема на продажбите на вода. Приложение A.9.f съдържа писмо от генералния директор на Българската асоциация за безалкохолни напитки от 1 юли 2024 г., а приложение A.9.g съдържа копие от етикетите на овкусените и газираните води на спорната марка.
31
Следва да се отбележи, че посочените в точка 30 по-горе доказателства са представени за първи път пред Общия съд.
32
Общият съд припомня, че член 188 от неговия процедурен правилник, озаглавен „Предмет на спора пред Общия съд“, определя обхвата на контрола, който упражнява върху решенията, приети от EUIPO. Съгласно тази разпоредба с писмените изявления, подадени от страните в производството пред Общия съд, не може да се изменя предметът на спора пред апелативния състав.
33
В това отношение допустимостта на доводите на страните, както и на доказателствата, които могат да бъдат надлежно представени пред Общия съд, зависи от предмета на спора пред апелативния състав.
34
От практиката на Съда следва, че жалбоподателят трябва да може да оспори изводите на апелативния състав пред Общия съд, като се има предвид, че съгласно член 263 ДФЕС във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз жалбоподателят трябва да може да оспори пред съда на Съюза всички правни или фактически въпроси, на които орган на Съюза основава своите решения (решение от 18 юни 2020 г., Primart/EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, т. 46).
35
Освен това жалбоподателят има право да представи пред Общия съд документи, за да подкрепи или оспори пред него верността на общоизвестен факт (решение от 12 декември 2014 г., Ludwig Schokolade/СХВП — Immergut (TrinkFix), T‑105/13, непубликувано, EU:T:2014:1070, т. 128).
36
При това положение приложимостта на съдебната практика, съгласно която доказателствено искане, което не е било представено преди това пред апелативния състав, трябва да се приеме за недопустимо, без да е необходимо да се разглежда доказателствената му сила, следователно зависи от въпроса дали удостовереният с тези нови доказателствeни искания факт спада към фактическата обстановка в производството, така както е определена от страните пред апелативния състав, или, напротив, последните целят да оспорят фактическа преценка, направена служебно от апелативния състав и съдържаща се за първи път в обжалваното решение, в който случай тази съдебна практика е неприложима (вж. в този смисъл решение от 26 април 2018 г., Convivo/EUIPO — Porcesadora Nacional de Alimentos (M’Cooky), T‑288/16, непубликувано, EU:T:2018:231, т. 22—26 и цитираната съдебна практика).
37
В случая, тъй като жалбоподателят е трябвало евентуално да представи всички свои доказателствени искания в подкрепа на твърдението си, че спорната марка е придобила отличителен характер чрез използване за всички обхванати стоки в рамките на производството пред EUIPO, следва да се констатира, че фактите, удостоверени с приложения A.9.a — A.9.g към жалбата, спадат към фактическата обстановка в производството пред апелативния състав и нямат за цел нито да оспорят фактическа преценка на апелативния състав, нито да подкрепят или оспорят верността на общоизвестен факт по смисъла на цитираната в точки 34 и 35 по-горе съдебна практика_. Ето защо тези приложения следва да се отхвърлят като недопустими, без да е необходимо да се разглежда доказателствената им сила.
По предмета на жалбата
38
Първото искане на жалбоподателя е за изменение на обжалваното решение. В това отношение съгласно член 72, параграф 4 от Регламент 2017/1001 „право да обжалва има всяка страна в производство пред апелативния състав, доколкото последният не е уважил исканията ѝ“.
39
С точки 1 и 2 от диспозитива на обжалваното решение апелативният състав уважава частично жалбата на жалбоподателя, като отменя решението на отдела по отмяна в частта, в която спорната марка е обявена за недействителна за „минерални води [и] газирана минерална вода“ от клас 32.
40
При това положение с жалбата си жалбоподателят иска по същество изменение на точка 3 от диспозитива на обжалваното решение, тоест в частта, в която апелативният състав отхвърля жалбата срещу решението на отдела по отмяна по отношение на другите стоки, обхванати от спорната марка (вж. в този смисъл решения от 26 февруари 2015 г., 9Flats/СХВП — Tibesoca (9flats.com), T‑713/13, непубликувано, EU:T:2015:114, т. 16—19, и от 4 май 2018 г., Bernard Krone Holding/EUIPO (Mega Liner), T‑187/17, непубликувано, EU:T:2018:254, т. 15—18).
41
С оглед на съдържанието на жалбата искането за изменение на точка 3 от диспозитива на обжалваното решение трябва да се тълкува в смисъл, че по необходимост включва искане за отмяна на посоченото решение в частта му, отнасяща се до тази точка (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2014 г., Advance Magazine Publishers/СХВП — Nanso Group (TEEN VOGUE), T‑509/12, EU:T:2014:89, т. 15 и 16 и цитираната съдебна практика).
По същество
42
Жалбоподателят изтъква четири основания в подкрепа на жалбата. С първото основание се твърди нарушение на член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент, тъй като апелативният състав е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел служебно, че спорната марка е описателна за „изворна вода“. С второто основание се твърди нарушение на член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 3 от посочения регламент или член 59, параграф 2 от Регламент 2017/1001, тъй като апелативният състав е допуснал грешка в преценката относно отличителния характер, придобит чрез използване на спорната марка. С третото основание се твърди нарушение на правото на защита и на принципа на процесуална икономия, тъй като апелативният състав е приел обжалваното решение, без да покани страните да представят становищата си. С четвъртото основание се сочи нарушение на принципите на равно третиране, правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания, тъй като апелативният състав е преценил по различен начин едни и същи доказателства относно минералните води и относно другите стоки, обхванати от спорната марка.
По първото основание, свързано с грешка при прилагане на правото, тъй като апелативният състав се приел служебно описателния характер на спорната марка за „изворна вода“ от клас 32
43
С първото си основание жалбоподателят твърди, че апелативният състав е нарушил член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент, като е разгледал служебно описателния характер на спорната марка за „изворна вода“ от клас 32 и като е приел, че тази марка е описателна за тази стока. Жалбоподателят посочва, че марката на Европейския съюз се ползва от презумпция за валидност по силата на членове 59 и 62 от Регламент 2017/1001.
44
Така лицето, направило искането за обявяване на недействителност, трябвало да посочи фактите, доказателствата и доводите, които поставят под въпрос валидността на разглежданата марка. Встъпилата страна обаче ограничила, поне имплицитно, твърдението си за описателния характер на спорната марка до стоките, обхванати от посочената марка, различни от „изворна вода“. Като все пак констатирал, че спорната марка е описателна за тази стока, апелативният състав се произнесъл извън посочените факти, доказателства и доводи.
45
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
46
В самото начало следва да се отбележи, че макар жалбоподателят да се позовава на нарушение на член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент, доводите му трябва да се тълкуват като свързани с нарушение на член 95 от Регламент 2017/1001.
47
В това отношение следва да се припомни, че член 95 от Регламент 2017/1001, озаглавен „Служебна проверка на фактите“, предвижда в параграф 1, че в хода на производството EUIPO пристъпва към служебна проверка на фактите. В производството за обявяване на недействителност по член 59 от същия регламент EUIPO ограничава своята проверка до основанията и аргументите, представени от страните.
48
В настоящия случай в искането си за обявяване на недействителност встъпилата страна изтъква, че „[с]порната марка ще бъде възприета от съответните потребители във връзка със стоките, които обозначава, като географското наименование на селището Девин, наименованието на минералното находище „Девин“ и регистрираното географско указание за натурална минерална вода“ и че „[с]ледователно от гледна точка на съответните потребители съществува достатъчно пряка и специфична връзка между знака и всички стоки от клас 32“.
49
Така, противно на твърденията на жалбоподателя, в искането си за обявяване на недействителност встъпилата страна изтъква, че в съзнанието на съответните потребители съществува връзка между географското наименование Девин и всички стоки, обхванати от спорната марка, и следователно посочва основание за недействителност, изведено от описателния характер на споменатата марка за всички стоки, които обхваща, включително „изворна вода“.
50
Този извод не се поставя под съмнение от довода на жалбоподателя, че като е представила фактите, доказателствата и доводите, специфични за всички обхванати от спорната марка стоки, различни от „изворна вода“, встъпилата страна е ограничила, поне имплицитно, твърдението си за описателния характер на тази марка. Както правилно поддържа EUIPO, тези факти, доказателства и конкретни доводи само допълват доводите и доказателствата на встъпилата страна, насочени срещу всички стоки, обхванати от спорната марка.
51
От това следва, че като е разгледал описателния характер на спорната марка за „изворна вода“, апелативният състав е ограничил проверката си до фактите, доказателствата и доводите, представени от страните. Следователно апелативният състав не е допуснал грешка при прилагане на правото, като се е произнесъл по описателния характер на спорната марка за „изворна вода“.
52
Ето защо първото основание следва да се отхвърли по същество.
По второто основание, свързано с грешка в преценката на фактите, доколкото апелативният състав неправилно е приел, че жалбоподателят се е позовал на придобит чрез използване отличителен характер единствено за „минерални води [и] газирана минерална вода“ от клас 32
53
С второто си основание жалбоподателят твърди, че апелативният състав неправилно е приел, че той се е позовал на придобит чрез използване отличителен характер единствено за „минерални води [и] газирана минерална вода“ от клас 32. Жалбоподателят изрично или поне имплицитно, но несъмнено е изтъкнал пред отдела по отмяна отличителен характер, придобит чрез използването на спорната марка в България за всички обхванати от нея стоки, и е представил доказателства в това отношение. Освен това според жалбоподателя, предвид обстоятелството, че апелативният състав е стигнал до извода, че представените от него доказателства са достатъчни, за да се изведе наличието на придобит чрез използване отличителен характер за „минерални води [и] газирана минерална вода“, той е трябвало да направи същия извод и за другите стоки, обхванати от посочената марка.
54
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
55
В точка 80 от обжалваното решение апелативният състав най-напред приема, че жалбоподателят се е позовал на придобит чрез използване отличителен характер за „минерални води“, както и за „газирана минерална вода или газирана вода“, но не и за другите стоки, обхванати от спорната марка. На второ място, апелативният състав анализира доказателствата, приложени към преписката, и в точка 88 от посоченото решение стига до извода, че към датата на подаване на заявката за спорната марка, както и към датата на искането за обявяване на недействителност, посочената марка според обществеността е придобила отличителен характер чрез използването ѝ за същите тези стоки.
56
Общият съд припомня, че съгласно член 7, параграф 3 от Регламент № 207/2009 и член 52, параграф 2 от този регламент тежестта на доказване на придобития чрез използване отличителен характер се носи от притежателя на разглежданата марка (решение от 22 март 2023 г., Beauty Biosciences/EUIPO — Société de Recherche Cosmétique (BIO-BEAUTÉ), T‑750/21, непубликувано, EU:T:2023:147, т. 43). По-специално е постановено, че когато жалбоподателят се позовава на отличителен характер, придобит чрез използване на марка, той трябва да предостави конкретни и подкрепени с доказателства данни, че тази марка има такъв характер (решение от 25 октомври 2007 г., Develey/СХВП, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, т. 50).
57
От това следва, че когато дадена марка е била регистрирана в противоречие с член 7, параграф 1, буква б), в) или г) от Регламент № 207/2009, регистрацията на спорната марка може да бъде запазена само за стоките и услугите, за които е доказан отличителен характер, придобит чрез използване на посочената марка.
58
Ето защо следва да се анализира дали апелативният състав правилно е свел своя анализ на отличителния характер, придобит чрез използването на спорната марка, до „минерални води [и] газирана минерална вода“.
59
В самото начало следва да се отбележи, че встъпилата страна изтъква по същество недопустимостта на всеки довод на жалбоподателя относно придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка за стоките, различни от „минерални води [и] газирана минерална вода“ пред апелативния състав. В това отношение встъпилата страна се основава на твърдяна констатация на отдела по отмяна, че жалбоподателят се е позовал единствено на придобития чрез използване отличителен характер за минералната вода, който се ползвал със сила на пресъдено нещо.
60
Що се отнася до принципа на силата на пресъдено нещо, който изисква да не се оспорва окончателният характер на съдебно решение, в самото начало следва да се отбележи, че той не намира приложение за решенията на EUIPO, които имат административен, а не правораздавателен характер (вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2025 г., Alberts//EUIPO — Techtex (Картонени кутии (пакетиране), T‑245/24, непубликувано, EU:T:2025:145, т. 30 и цитираната съдебна практика).
61
При всички положения, ако доводът на встъпилата страна трябва да се разбира в смисъл, че отделът по отмяна е констатирал, че жалбоподателят е претендирал придобит чрез използване отличителен характер единствено за минералната вода и че при липсата на оспорване на тази констатация в жалбата на жалбоподателя пред апелативния състав тази констатация е станала окончателна и е придобила сила на пресъдено нещо, налага се изводът, че встъпилата страна, изглежда, се позовава на обобщението на доводите на жалбоподателя, направено от отдела по отмяна, което не е оспорено от жалбоподателя в хода на производството пред EUIPO. Обобщението на доводите на една от страните обаче не представлява фактически или правен въпрос, който е бил решен от отдела по отмяна, и следователно не може да има сила на пресъдено нещо (вж. в този смисъл и по аналогия определение от 28 ноември 1996 г., Lenz/Комисия, C‑277/95 P, EU:C:1996:456, т. 50).
62
По-нататък, в настоящия случай жалбоподателят многократно посочва в становището си пред отдела по отмяна, че спорната марка е придобила отличителен характер „за стоките[, обхванати] от клас 32, а именно минералната вода“. Жалбоподателят повтаря тази претенция за отличителния характер, придобит чрез използване на спорната марка, която е сведена до минералната вода, в последващите си становища пред отдела по отмяна.
63
В това отношение общите твърдения на жалбоподателя, изложени в становищата му пред отдела по отмяна, че спорната марка е общоизвестна марка на българска територия и следователно има придобит чрез използване отличителен характер, без да се отнасят до обхванатите от посочената марка стоки, не могат да се считат за претенция за придобит чрез използване отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 3 от Регламент № 207/2009.
64
Освен това следва да се отбележи, че доводите на жалбоподателя относно придобития чрез използване отличителен характер, в хода на административното производство пред EUIPO, както и посочените от него доказателства в това отношение се отнасят почти изцяло до „минерални[те] вода [и до] газирана[та] минерална вода“.
65
Както обаче следва от цитираната в точка 56 по-горе съдебна практика, жалбоподателят трябва да предостави конкретни и подкрепени с доказателства данни, че спорната марка е придобила отличителен характер чрез използване.
66
В този смисъл общите съображения на жалбоподателя относно признаването на спорната марка и относно факта, че доказателствата, представени от него пред отдела по отмяна, не се отнасят изключително до „минерални[те] води [или до] газирана[та] минерална вода“, не позволяват на апелативния състав да направи извод, че претенцията трябва да се разбира като обхващаща всички стоки от клас 32, противно на изричните му твърдения в това отношение.
67
Следователно трябва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че e претендирал придобит чрез използване отличителен характер на спорната марка за всички обхванати от нея стоки.
68
Доводите на жалбоподателя не поставят под въпрос този извод.
69
Първо, що се отнася до довода на жалбоподателя, че обобщението на доводите му в решението на апелативния състав от 2 декември 2016 г. показва, че е претендирал придобит чрез използване отличителен характер за всички обхванати от спорната марка стоки, достатъчно е да се констатира, че решението на апелативния състав от 2 декември 2016 г. е премахнато с обратна сила от правния ред с решение от 25 октомври 2018 г., DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719) (вж. по аналогия решение от 1 септември 2021 г., Gruppe Nymphenburg Consult/EUIPO (Limbic® Types), T‑96/20, EU:T:2021:527, т. 28).
70
Второ, що се отнася до довода на жалбоподателя, че в жалбата си по делото, по което е постановено решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), е повторил претенцията си за придобития чрез използване отличителен характер за всички стоки, обхванати от спорната марка, следва да се припомни, че съгласно член 188 от Процедурния правилник с писмените изявления на страните в производството пред Общия съд не може да се изменя предметът на спора пред апелативния състав.
71
Трето, що се отнася до довода на жалбоподателя, че в решението си от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), Общият съд изрично е потвърдил обхвата на твърдението му относно придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка, следва да се констатира, както прави EUIPO, че по това дело Общият съд не се е произнесъл по обхвата на претенцията за придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка.
72
Накрая, що се отнася до допълнителните доказателства, на които се позовава жалбоподателят, за да докаже отличителния характер, придобит чрез използването на спорната марка за стоки, различни от минералните води (приложения А.9.а—А.9.g към жалбата), както е отбелязано в точка 37 по-горе, тези доказателства са недопустими.
73
С оглед на гореизложеното второто основание следва да се отхвърли.
По третото основание, с което се твърди нарушение на правото на защита, на правото на изслушване и на принципа на пропорционалност
74
С третото основание на жалбоподателя се твърди нарушение на член 94, параграф 1 от Регламент 2017/1001, на член 70, параграф 2 от същия регламент и на член 27, параграф 2 от Делегиран регламент 2018/625. Това основание се състои от две части. На първо място, жалбоподателят изтъква, че апелативният състав е нарушил правото му на защита, като е отменил решението на отдела по отмяна, без да покани страните да представят становищата си. На второ място, той изтъква, че апелативният състав е нарушил принципа на процесуална икономия, като е приел обжалваното решение служебно и без да позволи на страните да представят становищата си след постановяването на решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816).
– По първата част на третото основание, свързана с нарушение на правото на защита
75
Жалбоподателят изтъква, че апелативният състав е нарушил правото му на защита, като е отменил решението на отдела по отмяна, без да покани страните да представят становищата си след решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816). Според жалбоподателя направената в обжалваното решение преценка на придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка можела да доведе до резултат, различен от окончателно възприетия, ако той е могъл да представи становището си.
76
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
77
Съгласно член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001 решенията на EUIPO се основават единствено на мотивите, по които страните са имали възможност да представят становище. Тази разпоредба е конкретно приложение на общия принцип на гарантиране на правото на защита, закрепен освен това в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права, съгласно който на лицата, чиито интереси са засегнати от решения на публичните органи, трябва да бъде дадена възможност да представят надлежно своето становище (решение от 13 декември 2016 г., Guiral Broto/EUIPO — Gastro & Soul (Café del Sol), T‑548/15, непубликувано, EU:T:2016:720, т. 30).
78
Правото на изслушване обхваща всички фактически или правни обстоятелства, на които се основава решението, но не и окончателното становище, което администрацията възнамерява да приеме (вж. решение от 3 декември 2003 г., Audi/СХВП (TDI), T‑16/02, EU:T:2003:327, т. 75 и цитираната съдебна практика).
79
В този контекст от постоянната съдебна практика следва, че член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001 изобщо не изисква след възобновяването на производството пред EUIPO вследствие на отмяна на решение на апелативен състав от Общия съд, жалбоподателят отново да бъде приканен да представи своето становище по правните и фактически обстоятелства, по които той вече е имал възможност да изрази становище в рамките на проведеното по-рано писмено производство, преписката по което е била поета от апелативния състав такава каквато е била към онзи момент (вж. решение от 25 ноември 2020 г., Груп/EUIPO — Илиев (GROUP Company TOURISM & TRAVEL), T‑57/20, непубликувано, EU:T:2020:559, т. 31 и цитираната съдебна практика).
80
Освен това член 70, параграф 2 от Регламент 2017/1001 предвижда, че при разглеждането на жалбата апелативният състав приканва страните толкова често, колкото е необходимо, да представят в срока, който е установен от апелативния състав, своите забележки по съобщенията, изпратени от него, или по съобщенията, изхождащи от другите страни.
81
В случая е безспорно, че след решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), страните не са приканени от апелативния състав да представят допълнително становище по придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка за стоките, различни от „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [ЗГУ] Devin Natural Mineral Water“.
82
Налага се обаче изводът, че в рамките на административното производство пред EUIPO жалбоподателят е имал възможност да представи становището си относно аспектите на производството за обявяване на недействителност на встъпилата страна, включително придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка.
83
Следователно апелативният състав в случая не е бил длъжен да изслуша отново жалбоподателя относно придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка и по-специално относно придобиването на този характер за стоките, различни от „минерална вода, отговаряща на спецификацията на [ЗГУ] Devin Natural Mineral Water“, преди да направи собствената си преценка в обжалваното решение.
84
Следователно първата част на третото основание следва да се отхвърли.
– По втората част на третото основание, свързана с нарушение на принципа на процесуална икономия
85
Жалбоподателят изтъква, че като е приел обжалваното решение служебно и без да позволи на страните да представят становищата си след постановяването на решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:6), апелативният състав е нарушил принципа на процесуална икономия. Така апелативният състав не оставил на жалбоподателя друг избор, освен да подаде трета жалба пред Общия съд.
86
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
87
В самото начало се налага изводът, както бе посочено в точка 83 по-горе, че в случая апелативният състав не е бил длъжен да изслуша отново жалбоподателя относно придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка преди да направи собствената си преценка в обжалваното решение.
88
Освен това, макар в практиката на Съда да се признава приложимостта на принципа на процесуална икономия в хода на административното производство пред EUIPO, тази съдебна практика, изглежда, се ограничава до някои хипотези. Съдът по-специално е постановил, че би било в противоречие с този принцип да се принуди предявилата насрещен иск страна да започне ново производство пред EUIPO в случай на оттегляне на главния иск (решение от 13 октомври 2022 г., Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, т. 56).
89
Освен това Съдът е постановил, че евентуална констатация, че насрещен иск, предявен на основание за недействителност, посочено в член 7, параграф 1, букви а)—м) от Регламент 2017/1001, който се отнася до всички стоки или услуги, обхванати от регистрацията на тази марка, би могъл да доведе до обявяване само на частична недействителност на разглежданата в съответното производство за нарушение марка, би била в противоречие с принципа на процесуална икономия (решение от 8 юни 2023 г., LM (Насрещен иск за обявяване на недействителност), C‑654/21, EU:C:2023:462, т. 44).
90
В случая обаче, макар жалбоподателят да препраща към решение от 8 юни 2023 г., LM (Насрещен иск за обявяване на недействителност) (C‑654/21, EU:C:2023:462), трябва да се приеме за установено, че искането му не е насрещен иск по смисъла на Регламент 2017/1001, а се изтъква отличителен характер, придобит чрез използване на спорната марка. Следователно съдебната практика, на която се основава жалбоподателят, не е приложима пряко или по аналогия към настоящия случай.
91
От това следва, че по настоящото дело апелативният състав не е нарушил принципа на процесуална икономия, като е приел обжалваното решение, без да позволи на страните да представят становищата си след постановяването на решение от 14 декември 2022 г., DEVIN (T‑526/20, непубликувано, EU:T:2022:816), още повече че нищо не им е пречело да представят такива становища по собствена инициатива.
92
С оглед на гореизложените съображения втората част на третото основание следва да се отхвърли, а следователно и третото основание в своята цялост.
По четвъртото основание, с което се твърди нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност
93
Четвъртото основание на жалбоподателя, с което се твърди нарушение на принципите на равно третиране и на правна сигурност, се състои от две части. На първо място, жалбоподателят упреква апелативния състав, че е нарушил принципа на равно третиране, тъй като е третирал по различен начин сходни положения. На второ място, жалбоподателят упреква апелативния състав, че е нарушил принципа на правната сигурност и произтичащия от него принцип на защита на оправданите правни очаквания, като е приел, че представените от него доказателства са достатъчни, за да се установи придобитият чрез използване отличителен характер на спорната марка за „минерални води [и] газирана минерална вода“, но не и за другите стоки, обхванати от посочената марка.
– По първата част на четвъртото основание, свързана с нарушение на принципа на равно третиране
94
Жалбоподателят изтъква принципа на равно третиране, закрепен в членове 20 и 21 от Хартата на основните права. В това отношение жалбоподателят посочва, че е претендирал придобит чрез използване отличителен характер за всички обхванати от спорната марка стоки и е представил доказателства в това отношение. Като приел, че спорната марка е придобила отличителен характер чрез използване само за „минерални вода [и] газирана минерална вода“, но не и за другите стоки, обхванати от спорната марка, апелативният състав третирал различно сходни положения без обективна обосновка. По-конкретно, апелативният състав приел, че едни и същи доказателства, които съдържат еквивалентна информация относно отличителния характер, придобит чрез използването на спорната марка в България, са били достатъчни, за да се докаже отличителен характер за „минерални води [и] газирана минерална вода“, но не и за другите стоки, обхванати от посочената марка.
95
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
96
Принципът на равно третиране изисква да не се третират различно сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (вж. решение от 15 юли 2021 г., DK/ЕСВД, C‑851/19 P, EU:C:2021:607, т. 47 и цитираната съдебна практика).
97
В случая жалбоподателят поддържа, че апелативният състав е нарушил принципа на равно третиране, като е приел, че „едни и същи доказателства, които съдържат еквивалентна информация относно отличителния характер, придобит чрез използването на [спорната] марка в България за всички стоки, за които [посочената марка] се отнася“, са били достатъчни единствено за доказване на отличителен характер за „минерални[те] води [и] газирана[та] минерална вода“, а не за другите стоки, обхванати от същата марка.
98
В самото начало следва да се отбележи, както бе установено в точки 56—73 по-горе, че жалбоподателят не твърди, нито a fortiori доказва придобит чрез използване отличителен характер на спорната марка за обхванатите стоки, различни от „минерални води [и] газирана минерална вода“.
99
Освен това и във всички случаи се налага изводът, че жалбоподателят не обяснява нито кои доказателства, нито каква информация има предвид с това твърдение. В това отношение жалбоподателят се позовава само на точки 41—47 от жалбата, в които той посочва, че е представил доказателства за придобит чрез използване отличителен характер.
100
Макар да е вярно, че в точка 41 от жалбата жалбоподателят посочва някои доказателства, които е представил заедно със становището си пред отдела по отмяна, по-специално относно изворната и бутилираната вода, той все пак не доказва, че става въпрос за „същите доказателства[, съдържащи] еквивалентна информация“, като доказателствата, въз основа на които апелативният състав е установил отличителен характер, придобит чрез използване за „минерални води [и] газирана минерална вода“.
101
Впрочем, макар жалбата да съдържа изложение на оплакването на жалбоподателя, тя не съдържа никакви доводи, които да го подкрепят. Поради това от текста на жалбата не следват достатъчно точни доказателства, за да може Общият съд да упражни своя контрол и EUIPO да подготви защитата си.
102
От това следва, от една страна, че Общият съд не е длъжен да търси в приложенията евентуалните доводи на жалбоподателя във връзка с разглежданото оплакване (вж. решение от 22 юни 2017 г., Biogena Naturprodukte/EUIPO (ZUM wohl), T‑236/16, EU:T:2017:416, т. 12 и цитираната съдебна практика), и от друга страна, че последното трябва да се отхвърли като недопустимо в приложение на член 177, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник, тъй като не съдържа съществени обстоятелства, които да позволят на Общия съд да упражни своя контрол, а на ответника — да подготви защитата си.
103
Следователно първата част на четвъртото основание следва да се отхвърли.
– По втората част на четвъртото основание, свързана с нарушение на принципа на правната сигурност и на произтичащия от него принцип на оправданите правни очаквания
104
Жалбоподателят твърди, че като е приел в точка 85 от обжалваното решение, че представените от него доказателства са достатъчни, за да се установи придобит чрез използване отличителен характер на спорната марка за стоките от клас 32, апелативният състав е породил у него оправдани правни очаквания за запазването на посочената марка не само за „минерални води [и] газирана минерална вода“, но и за другите обхванати от спорната марка стоки от клас 32. Апелативният състав нарушил тези оправдани правни очаквания в разрез с принципа на правната сигурност.
105
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
106
Принципът на правна сигурност, който е част от общите принципи на правото на Съюза, изисква действието на правните норми да е ясно, точно и предвидимо, за да могат заинтересованите лица да се ориентират в правни положения и отношения, свързани с правния ред на Съюза (решения от 8 декември 2011 г., France Télécom/Комисия, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, т. 100, и от 9 октомври 2014 г., Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, т. 28).
107
От този принцип произтича принципът на защита на оправданите правни очаквания, който се простира по отношение на всеки частноправен субект, намиращ се в положение, при което като му е предоставила конкретни, безусловни и безпротиворечиви сведения, произтичащи от оправомощени и достоверни източници, администрацията на Съюза е породила у него основателни надежди (вж. в този смисъл решение от 9 юли 2008 г., Reber/СХВП — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, EU:T:2008:268, т. 64 и цитираната съдебна практика).
108
Жалбоподателят по-специално твърди, че апелативният състав е нарушил принципите на правната сигурност и на защита на оправданите правни очаквания, като в точка 88 от обжалваното решение е констатирал, че спорната марка е придобила отличителен характер чрез използване само за „минерални води [и] газирана минерална вода“, въпреки че в точка 85 от обжалваното решение е приел, че посочената марка е придобила отличителен характер чрез използване, без да ограничава тази констатация до една от стоките, обхванати от нея.
109
В това отношение е достатъчно да се констатира, че точка 85 от обжалваното решение не съдържа никакво сведение, още по-малко конкретни, безусловни и безпротиворечиви сведения по смисъла на цитираната в точка 107 по-горе съдебна практика, относно придобития чрез използване отличителен характер на спорната марка за всички обхванати от нея стоки.
110
Поради това следва да се отхвърли втората част на четвъртото основание и съответно четвърто основание в своята цялост.
111
Видно от всичко гореизложено, нито едно от изтъкнатите от жалбоподателя основания не може да бъде уважено и следователно жалбата трябва да се отхвърли в своята цялост.
По съдебните разноски
112
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
113
След като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати направените от встъпилата страна съдебни разноски в съответствие с нейното искане. За разлика от това, тъй като EUIPO е поискала жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски само в случай че бъде насрочено съдебно заседание, щом такова не е проведено, EUIPO следва да понесе направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения,
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда „Девин“ ЕАД да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези на Хасковска търговско-промишлена палата.
3)
Осъжда EUIPO да понесе направените от нея съдебни разноски.
Costeira
Öberg
Zilgalvis
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 29 октомври 2025 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.