62011CJ0267_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑267/11 P
dėl 2011 m. gegužės 30 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Europos Komisija, atstovaujama I. Rubene ir E. White, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
apeliantė,
dalyvaujant kitoms proceso šalims:
Latvijos Respublikai, atstovaujamai I. Kalniņš,
ieškovei pirmojoje instancijoje,
palaikomai:
Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Smolek ir D. Hadroušek,
įstojusios į apeliacinį procesą šalies,
Lietuvos Respublikai,
Slovakijos Respublikai,
Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei,
pirmojoje instancijoje įstojusioms į bylą šalims,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Berger, A. Borg Barthet (pranešėjas), E. Levits ir J.-J. Kasel,
generalinė advokatė J. Kokott,
posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 16 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2013 m. sausio 31 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Savo apeliaciniu skundu Europos Komisija prašo panaikinti 2011 m. kovo 22 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Latvija prieš Komisiją (T‑369/07, Rink. p. II‑1039; toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas paskelbė negaliojančiu 2007 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimą C(2007) 3409 dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo plano, kurį Latvijos Respublika pateikė dėl 2008–2012 m. laikotarpio, pakeitimo iš dalies (toliau – ginčijamas sprendimas) pagal 2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB, nustatančią šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos [apyvartinių taršos] leidimų [prekybos] sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), iš dalies pakeistą 2004 m. spalio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/101/EB (OL L 338, p.18, toliau – Direktyva 2003/87).
Teisinis pagrindas
2. Direktyva 2003/87 perkeliami tarptautiniai susitarimai dėl kovos su klimato atšilimu, t. y. 1992 m. gegužės 9 d. Niujorke priimta Jungtinių Tautų bendroji klimato kaitos konvencija, kuri Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta 1993 m. gruodžio 15 d. Tarybos sprendimu 94/69/EB (OL L 33, 1994, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 19 t., p. 167), ir 1997 m. gruodžio 11 d. priimtas Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolas, kuris Europos bendrijos vardu buvo patvirtintas 2002 m. balandžio 25 d. Tarybos sprendimu 2002/358/EB (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 42 t., p. 24).
3. Direktyvos 2003/87 9 straipsnyje nustatyta:
„1. Kiekvienam 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytam laikotarpiui visos valstybės narės parengia nacionalinį planą ir nurodo bendrą leidimų skaičių, kurį jos ketina skirti tam laikotarpiui, ir kaip tą skaičių jos ketina skirti. Planas grindžiamas objektyviais ir skaidriais kriterijais, įskaitant išvardytuosius III priede, ir deramai atsižvelgiant į visuomenės pastabas. Komisija, nepažeisdama [EB] sutarties nuostatų, ne vėliau nei 2003 m. gruodžio 31 d. parengia III priede išvardytų kriterijų įgyvendinimo rekomendacijas.
11 straipsnio 1 dalyje nurodyto laikotarpio planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms narėms ne vėliau nei 2004 m. kovo 31 d. Vėlesnių laikotarpių planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms bent 18 mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios.
< ... >
3. Komisija per tris mėnesius nuo valstybės narės nacionalinio paskirstymo plano pateikimo pagal šio straipsnio 1 dalį gali atmesti planą arba bet kokį jo aspektą remdamasi tuo, kad jis neatitinka III priede išvardytų kriterijų arba 10 straipsnio nuostatų. Valstybė narė pagal 11 straipsnio 1 arba 2 dalį sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija. Komisija nurodo kiekvieno sprendimo atmesti planą priežastis.“
4. Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Penkerių metų laikotarpiui, prasidedančiam 2008 m. sausio 1 d., ir kiekvienam vėlesniam penkerių metų laikotarpiui, kiekviena valstybė narė nusprendžia dėl bendro leidimų skaičiaus, kurį ji skirs tam laikotarpiui, ir pradeda tų leidimų skyrimo kiekvieno įrenginio operatoriui procesą. Šis sprendimas priimamas bent prieš dvylika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios ir grindžiamas pagal 9 bei 10 straipsnius parengtu valstybės narės nacionaliniu paskirstymo planu ir deramai atsižvelgiant į visuomenės pastabas.“
Ginčo aplinkybės
5. 2006 m. rugpjūčio 16 d. laišku Latvijos Respublika pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 1 dalį pateikė Komisijai savo 2008–2012 m. laikotarpio nacionalinį paskirstymo planą (toliau – NPP). Pagal šį planą Latvijos Respublika ketino skirti savo šalies pramonei, kuriai taikomas Direktyvos 2003/87 I priedas, vidutinį metinį viso 7,763883 milijonų anglies dioksido ekvivalento tonų (MteCO 2 ) kiekį.
6. 2006 m. lapkričio 29 d. Komisija priėmė pirmąjį sprendimą atmesti NP.
7. 2006 m. gruodžio 29 d. laišku Latvijos Respublika pateikė Komisijai peržiūrėtą NPP, kuriame numatyta vidutiniškai per metus paskirti 6,253146 MteCO 2 .
8. 2007 m. kovo 30 d. laiške anglų kalba Komisija konstatavo, kad peržiūrėtame NPP esanti informacija buvo neišsami, ir paprašė Latvijos Respublikos atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti papildomos informacijos.
9. 2007 m. balandžio 25 d. laišku Latvijos Respublika atsakė į šį prašymą pateikti informacijos.
10. 2007 m. liepos 13 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
11. 2007 m. rugsėjo 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu Latvijos Respublika pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
12. Grįsdama savo ieškinį Latvijos Respublika nurodė keturis pagrindus, susijusius su, pirma, Sutartimi energetikos politikos srityje nustatytų įgaliojimų nesilaikymu, antra, nediskriminavimo principo pažeidimu, trečia, įsipareigojimų pagal Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolą nesilaikymu ir, ketvirta, Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino nesilaikymu.
13. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė paskelbti negaliojančiu ginčijamą sprendimą dėl to, kad pažeista minėtos direktyvos 9 straipsnio 3 dalis, ir nurodė, kad nebuvo reikalo spręsti dėl kitų Latvijos Respublikos nurodytų ieškinio pagrindų priimtinumo ir pagrįstumo.
14. Bendrasis Teismas manė, kad visų pirma reikėjo įvertinti ketvirtojo pagrindo, susijusio su Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino nesilaikymu, pagrįstumą.
15. Vertindamas šio pagrindo pagrįstumą Bendrasis Teismas iš pradžių skundžiamo sprendimo 45–49 punktuose išnagrinėjo Komisijos įgaliojimus vykdyti kontrolę pagal minėtos direktyvos 9 straipsnio 3 dalį. Remdamasis teismo praktika jis nurodė, kad šiais įgaliojimais vykdyti kontrolę turi būti pasinaudota per tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė pateikia minėtą NPP (2007 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties EnBW Energie Baden-Württembergprieš Komisiją, T‑387/04, Rink. p. II‑1195, 104 punktas ir 2007 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, T‑374/04, Rink. p. II‑4431, 116 punktas).
16. Jis pažymėjo, kad jeigu Komisija nepriima sprendimo atmesti NPP, pateiktas NPP tampa galutinis, ir jam taikoma teisėtumo prezumpcija, leidžianti valstybei narei jį įgyvendinti. Jis pridūrė, jog iš teismo praktikos nematyti, kad Komisija padarytiems NPP pakeitimas turi pritarti formaliu sprendimu. Atvirkščiai, viena vertus, toks aiškinimas prieštarautų principui, pagal kurį Komisija neturi bendrojo įgaliojimo patvirtinti NPP ir, kita vertus, jis neatitiktų Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies trečiojo sakinio, kuriame numatomas tik sprendimas atmesti NPP, o ne sprendimas jį patvirtinti, esmės.
17. Toliau skundžiamo sprendimo 50–57 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo pateikimo sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį. Teismas visų pirma konstatavo, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas ne per trijų mėnesių terminą nuo peržiūrėto NPP pateikimo 2006 m. gruodžio 29 d., o tik 2007 m. liepos 13 d. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad reikėjo įvertinti, ar NPP pateikimo sąvoka, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalį, apima tiek pirminio NPP, tiek Komisijai priėmus sprendimą atmesti planą peržiūrėto NPP pateikimą.
18. Skundžiamo sprendimo 54 ir 55 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo:
„54. < ... > teleologiniu požiūriu pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį pradėta procedūra, išskyrus Komisijos galimybę vykdyti išankstinę kontrolę, siekiama užtikrinti valstybių narių teisinį saugumą ir visų pirma leisti joms greitai, per trumpą laiką, nusistatyti būdą, kaip jos gali skirti apyvartinius taršos leidimus ir savo NPP pagrindu valdyti Bendrijos prekybos sistemą atitinkamu paskirstymo laikotarpiu. Atsižvelgiant į ribotą šio laikotarpio trukmę, kuri yra treji arba penkeri metai (Direktyvos 2003/87 11 straipsnis), tiek Komisija, tiek valstybės narės yra teisėtai suinteresuotos tuo, kad bet kokie nesutarimai dėl NPP turinio būtų išspręsti greitai ir kad per visą šio NPP galiojimo laiką nekiltų rizika, jog Komisija jį užginčys (minėtos Nutarties EnBW Energie Baden-Württemberg prieš Komisiją
117 punktas).
55. Šis aiškinimas taikomas bet kokiam NPP, nesvarbu, ar tai būtų iš pradžių pateikta, ar peržiūrėta ir vėliau pateikta versija. Be to, reikalavimas, kad pateikus peržiūrėtą NPP Komisija atliktų greitą ir veiksmingą kontrolę, yra juo labiau svarbus, kai prieš šią kontrolę buvo pirmoji pirminio NPP svarstymo stadija, kuri tam tikrais atvejais užbaigiama priimant sprendimą atmesti minėtą NPP planą ir vėliau jį pakeičiant. Nors Komisija teigia, kad turi teisę svarstyti pasiūlytus NPP pakeitimus ar peržiūrėtą NPP neprivalėdama laikytis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino, toks požiūris gali prieštarauti greitos ir veiksmingos kontrolės tikslui ir teisiniam saugumui, į kurį NPP teikianti valstybė narė turi teisę, kad galėtų paskirstyti apyvartinius taršos leidimus jos teritorijoje esantiems įrenginiams prieš prasidedant prekybos laikotarpiui pagal minėtos direktyvos 11 straipsnį.“
19. Toliau skundžiamo sprendimo 57 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad „pateikimo sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį, apima tiek pirminės, tiek vėlesnių skirtingų NPP versijų pateikimą, vadinasi, nuo kiekvieno iš šių pateikimų prasideda naujas trijų mėnesių terminas“.
20. Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 58 punkte Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad nagrinėjamu atveju 2006 m. gruodžio 29 d. pateikus peržiūrėtą NPP prasidėjo naujas trijų mėnesių terminas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį, ir skundžiamo sprendimo 59 punkte nusprendė:
„Atsižvelgiant į tai, kad trijų mėnesių terminas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį, pasibaigė 2007 m. kovo 29 d., 2007 m. kovo 30 d. Latvijos Respublikai išsiųstas Komisijos prašymas pateikti informacijos buvo pavėluotas. Todėl nėra reikalo vertinti, pirma, ar tokio pobūdžio prašymas, netgi jeigu buvo pateiktas per šį terminą, galėjo jį nutraukti ar sustabdyti, ir, antra, ar toks nutraukimo ar sustabdymo poveikis galėjo būti, nepaisant to, kad šis laiškas buvo surašytas anglų, o ne latvių kalba.“
21. Skundžiamo sprendimo 61 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad „atsižvelgiant į svarstymo procedūros pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį ypatumus, pasibaigus šiai procedūrai ir Komisijai nepriėmus sprendimo per trijų mėnesių terminą, NPP tampa galutinis ir jam taikoma teisėtumo prezumpcija“, o galiausiai to sprendimo 62 punkte padarė išvadą, kad „ginčijamą sprendimą reikia panaikinti dėl to, kad pažeista Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis, nesant reikalo spręsti dėl kitų Latvijos Respublikos nurodytų ieškinio pagrindų priimtinumo ir esmės“.
Apeliacinio proceso šalių reikalavimai
22. Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą ir priteisti iš Latvijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
23. Latvijos Respublika Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą.
24. 2011 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Latvijos Respublikos reikalavimus.
Dėl apeliacinio skundo
25. Savo apeliacinį skundą Komisija grindžia vieninteliu pagrindu, susijusiu su Bendrojo Teismo tariamai padaryta teisės klaida aiškinant Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį.
Šalių argumentai
26. Anot Komisijos, Bendrojo Teismo motyvai pagrįsti klaidingu Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimu, pateiktu minėtoje Nutartyje EnBW Energie Baden Württemberg prieš Komisiją . Komisija mano, kad toje nutartyje Bendrasis Teismas analizuodamas supainiojo Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmąjį ir antrąjį sakinius, todėl antrasis sakinys galiausiai visiškai neteko prasmės.
27. Komisijos teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai manė, kad minėtame antrajame sakinyje numatytų pakeitimų pateikimas buvo tik pradinės pateikto NPP nagrinėjimo procedūros dalis, kuri nebūtinai turi baigtis priimant formalų sprendimą, ypač kai valstybė narė per šią procedūrą padaro visus prašomus pakeitimus. Taigi Bendrasis Teismas taip pat manė, kad valstybei narei atsisakius iš dalies pakeisti savo NPP, Komisija turi galimybę priimti sprendimą atmesti planą nepasibaigus trijų mėnesių terminui.
28. Komisijos nuomone, Bendrojo Teismo požiūris, kad pateiktus pakeitimus reikia nagrinėti taip, lyg tai būtų naujo NPP pateikimas, todėl taikyti naują trijų mėnesių terminą, numatytą Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmajame sakinyje, yra klaidingas. Ji mano, kad toks požiūris prieštarauja šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalies pradžiai, kurioje numatyta, jog terminas pradedamas skaičiuoti nuo NPP pateikimo pagal to straipsnio 1 dalį, t. y. nuo valstybės narės pirmojo pateikimo dienos, ir kad ši pradžia nesusijusi su pakeitimų, numatytų Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antrajame sakinyje, nagrinėjimu.
29. Be to, Komisija pažymi, kad, priešingai, nei manė Bendrasis Teismas, jo pateiktas Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimas neatitinka teleologinio minėtos 3 dalies aiškinimo. Atvirkščiai, manydamas, kad nereikia taikyti šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalies antrajame sakinyje numatytos procedūros ir reikalaudamas pradėti naują procedūrą pagal šios nuostatos pirmąjį sakinį tuo atveju, kai Komisija atmeta NPP ar jo dalį, Bendrasis Teismas pakenkia teisėtų lūkesčių apsaugai ir gali kliudyti įgyvendinti NPP.
30. Galiausiai Komisija mano, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies tekstas, konkrečiai kalbant, šios 3 dalies antrasis sakinys turi būti aiškinamas taip, kad šis procedūros etapas yra susijęs ne su visu planu, bet tik su NPP pakeitimais. Ji mano, kad jei būtų laikomasi Bendrojo Teismo požiūrio, reikėtų iš naujo įvertinti visą NPP, o dėl to galėtų būti gautas visiškai kitoks rezultatas. Be to, jei atlikdama tokius pakartotinius vertinimus Komisija kiekvieną kartą atmestų planą, šią procedūrą būtų galima pradėti iš naujo neribotą skaičių kartų.
31. Komisija prieina prie išvados, kad teisės aktų leidėjas patikėjo Komisijai užduotį sutikti su NPP pakeitimais (o ne tik leido jai jiems prieštarauti) dėl to, kad Direktyva 2003/87 siekiama sukurti tam tikrą patikimą ir numatomą sistemą, leidžiančią ūkio subjektams planuoti savo emisijų sumažinimus turint kuo didesnį tikrumą. Šis NPP sukuria teises ir teisėtus lūkesčius, todėl bet koks tokio plano pakeitimas turi būti grindžiamas ne neveikimu, bet tam tikras teises numatančiais ir skaidriais Europos Sąjungos teisės aktais.
32. Latvijos Respublika visų pirma pabrėžia, kad, laikantis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies tikslo, NPP koordinavimo procedūra turėtų veiksmingai ir greitai užtikrinti, kad šis planas būtų priimtas, o tai būtina siekiant šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyto tikslo, t. y. „skatinti taupų ir ekonomiškai efektyvų išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimą“.
33. Latvijos Respublika nesutinka su Komisijos pasiūlytu aiškinimu ir mano, kad toks aiškinimas prieštarauja Direktyva 2003/87 siekiamiems tikslams. Latvijos Respublikos teigimu, Komisijos pasiūlytas aiškinimas reiškia, kad NPP pakeitimų patvirtinimas priklauso vien nuo Komisijos diskrecijos, kuri, beje, laiko atžvilgiu neturi būti apribota. Jei pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį visuomet reikėtų formalaus sprendimo tam, kad būtų patvirtinti NPP pakeitimai, viso NPP pakeitimo procedūra būtų sudėtingesnė ir labiau formalizuota. Be to, tokiu atveju valstybės narės negalėtų remtis tuo, kad Komisija savo prieštaravimus turi pareikšti per nustatytą terminą. Todėl nebūtų užtikrintas teisinio saugumo ir numatomumo principų laikymasis.
34. Latvijos Respublika mano, kad laikantis Komisijos aiškinimo ir atskirai vertinant minėto 9 straipsnio 3 dalies antrąjį sakinį sukuriama situacija, kai Komisijai suteikiami didesni įgaliojimai pakeitimų tvirtinimo procedūros atveju nei tie, kuriuos ji turi vykdydama iš pradžių pateikto NPP patvirtinimo ar atmetimo procedūrą. Komisijos pasiūlytas aiškinimas reikštų, kad NPP pakeitimų patvirtinimui, priešingai nei jo pradinio patvirtinimo atveju, nebūtų taikomas laiko kriterijus, nors kartu šiai procedūrai vis dar būtų taikomas materialinis kriterijus. Tokio aiškinimo negalima laikyti atitinkančiu Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį ar apskritai prekybos apyvartiniais taršos leidimais sistemų tikslus.
35. Ši valstybė narė mano, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Komisijai numatė labai didelę diskreciją, kai suteikė įgaliojimus ne tik pareikšti prieštaravimus dėl iš pradžių pateikto NPP, bet ir įvertinti, ar į šiuos prieštaravimus buvo atsižvelgta. Be to, šis teisės aktų leidėjas suteikė Komisijai teisę priimti neigiamą sprendimą, jeigu ji mano, kad padaryti pakeitimai nepriimtini. Anot šios valstybės narės, galima daryti pagrįstą išvadą, kad, kaip ir per pradinio NPP nagrinėjimo procedūrą, ši teisė ribojama tiek laiko, tiek materialiniu požiūriu.
36. Tokiomis aplinkybėmis Latvijos Respublika primena, jog pagal proporcingumo principą, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti. Šiuo atveju ji mano, kad nors Komisijos teisė vertinti pakeitimus neginčijama, jos negalima laikyti absoliučia ir neribota. Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimas, siūlomas Komisijos apeliacinio skundo 6–9 punktuose, lemtų neproporcingą rezultatą valstybės narės atžvilgiu ir pakenktų teisėtiems lūkesčiams bei teisiniam saugumui.
37. Anot Latvijos Respublikos, minėto 9 straipsnio 3 dalies antrojo sakinio sisteminis aiškinimas, atsižvelgiant į tos pačios nuostatos pirmąjį sakinį, kuris suteikia Komisijai galimybę numanomai, t. y. nepriimant formalaus sprendimo, patvirtinti planą, lemia tai, kad patvirtinant pakeitimus turi būti taikoma tokia pati išsami patvirtinimo procedūra kaip ir ta, kuri taikoma iš pradžių pateiktam NP. Tokį rezultatą taip pat netiesiogiai lemia šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalies trečiasis sakinys, kuriame pateiktas reikalavimas motyvuoti ne tuo atveju, kai Komisija patvirtina pakeitimus, bet kai ji juos atmeta. Komisija taip pat turi galimybę išreikšti savo ketinimą nepriimdama sprendimo per tris mėnesius.
38. Anot Latvijos Respublikos, aiškinant sisteminiu ir teleologiniu būdu darytina išvada, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatytas trijų mėnesių terminas taikomas ne tik pateiktam NPP, bet ir šio plano pakeitimams.
39. Ši valstybė narė teigia, kad būtina veiksminga ir greita NPP pateikimo procedūra, nes, remiantis Direktyvos 2003/87 11 straipsniu, tolesnių priemonių gali būti imtasi tik patvirtinus NPP arba pakeitimus. Taigi a contrario, jei Komisija, kaip teigia, turėtų neribotą laikotarpį pakeitimams nagrinėti, būtų neįmanoma pasiekti šio veiksmingo, greito ir „ekonominiam vystymuisi nekenkiančio“ rezultato. Galimybės numatyti termino (ir įsigaliojimo) nebuvimas negali sukurti teisinio saugumo ir užtikrinti teisinių lūkesčių apsaugos nei ūkio subjektams, nei valstybėms narėms, nei kitiems Sąjungos vidaus rinkos subjektams.
40. Latvijos vyriausybė priduria, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje nustatytą terminą pradiniam planui nagrinėti reikia laikyti imperatyviu. Nors šioje direktyvoje pakeitimams nagrinėti nėra aiškiai nustatytas trijų mėnesių terminas, toks terminas netektų prasmės, jei Komisija iš pradžių tam tikro termino turėtų laikytis, o nagrinėjant pakeitimus tokio apribojimo nebūtų. Taip koordinavimo procedūra netektų skaidrumo, numatomumo ir veiksmingumo. Todėl net jeigu trijų mėnesių termino negalima tiesiogiai taikyti visais pakeitimų atvejais, ilgesnio laikotarpio negalima laikyti „protingu terminu“.
41. Įstojusi į bylą Čekijos Respublika pritaria Latvijos Respublikos argumentams, kad skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo pateiktas aiškinimas pagrįstas.
42. Ši valstybė narė tvirtina, kad iš Direktyvos 2003/87 9–11 straipsnių nuostatų matyti, jog prieš prekybos laikotarpį laiko atžvilgiu yra keli parengiamieji etapai, kuriems šioje direktyvoje nustatytas griežtas tvarkaraštis. Anot Čekijos Respublikos, išnagrinėjus šį minėtoje direktyvoje pateiktą tvarkaraštį matyti, kad valstybės narės perduotam NPP „patvirtinti“ Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė imperatyvų šešių mėnesių terminą.
43. Kadangi iš tų šešių mėnesių Komisija turi trijų mėnesių laikotarpį, per kurį gali atmesti iš pradžių pateiktą NPP, šios valstybės narės manymu, akivaizdu, kad pakeitimams, kuriuos valstybė narė pasiūlo po to, kai Komisija atmeta planą, patvirtinti lieka tik kiti trys mėnesiai.
44. Taigi, Čekijos Respublikos manymu, dėl šios priežasties, atsižvelgiant į tai, kad Komisija savo apeliaciniame skunde kalba apie „protingą terminą“, nėra jokių abejonių, jog toks terminas, turint omenyje minėtą privalomą tvarkaraštį, negali viršyti trijų mėnesių ir netgi turi būti trumpesnis, nes, priėmus sprendimą atmesti planą, valstybei narei taip pat reikia tam tikro laiko reikiamiems pakeitimams parengti, atsižvelgiant į tai, kad ji saistoma lojalaus bendradarbiavimo principo.
Teisingumo Teismo vertinimas
45. Šiame apeliaciniame skunde iškeltas klausimas susijęs su Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimu. Šioje dalyje yra trys taisyklės. Pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį Komisija per tris mėnesius nuo valstybės narės NPP pateikimo gali atmesti jį patį arba bet kokį aspektą remdamasi tuo, kad jis neatitinka šios direktyvos III priede išvardytų kriterijų arba 10 straipsnio nuostatų. Pagal šios nuostatos antrą sakinį valstybė narė pagal tos pačios direktyvos 11 straipsnio 1 arba 2 dalį sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija.
46. Pirma, reikia pabrėžti, kad pasibaigus Direktyvos 2003/87 9 straipsnyje numatytai procedūrai valstybės narės Komisijai pateiktam NPP taikoma teisėtumo prezumpcija, nes pasibaigus šio straipsnio 3 dalyje numatytam trijų mėnesių terminui šis planas, jei Komisija nepateikia pastabų, laikomas galutiniu, todėl atitinkama valstybė narė gali jį patvirtinti.
47. Antra, reikia priminti, kaip teisingai Bendrasis Teismas pabrėžė skundžiamo sprendimo 46 punkte, kad pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį Komisijos turimi įgaliojimai vykdyti NPP kontrolę ir juos atmesti yra griežtai apriboti, nes tokie įgaliojimai turi ir esmines, ir laiko ribas. Pirma, Komisija nagrinėja tik NPP suderinamumą su Direktyvos 2003/87 III priedo kriterijais ir 10 straipsnio nuostatomis ir, antra, kontrolė turi būti atlikta per tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė pateikia minėtą NP.
48. Tačiau konstatuotina, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje nenumatyta jokių apribojimų, susijusių su galimais NPP pakeitimais, išskyrus tai, kad jiems turi būti pritarta. Taigi NPP pakeitimus gali lemti Komisijos prašymas arba juos gali padaryti valstybė narė savo iniciatyva.
49. Tokiomis aplinkybėmis Komisija prieštarauja skundžiamame sprendime pateiktam Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimui, būtent teiginiui, kad tuo atveju, kai Komisija per tris mėnesius nepareiškia prieštaravimų dėl NPP, kuris buvo pakeistas jos prašymu po to, kai ji atmetė pirmąją jo versiją, pakeistas NPP yra laikomas galutiniu ir valstybė narė, kurį šį planą pateikė, gali jį patvirtinti.
50. Konkrečiai kalbant, Komisija teigia, jog minėto 9 straipsnio 3 dalies antrasis sakinys taikomas ne tik NPP, iš dalies pakeistam vien valstybės narės iniciatyva po to, kai jam pritarė Komisija, bet ir bet kokiam vėliau perduotam NPP, iš dalies pakeistam po to, kai buvo priimtas sprendimas atmesti jo pirmąją versiją, todėl tam, kad NPP būtų patvirtintas reikia, kad Komisija prieš tai priimtų sprendimą kuriuo pripažįstama, kad jis atitinka reikalavimus.
51. Tokiam aiškinimui negalima pritarti.
52. Visų pirma Komisija yra saistoma trijų mėnesių termino, per kurį ji gali atmesti pateiktą NP. Šio termino būtinybė kyla atsižvelgiant į Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnio 2 dalyje nustatytą tvarkaraštį. Remiantis šiuo tvarkaraščiu, planai Komisijai turi būti pateikti bent prieš aštuoniolika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios ir įgyvendinti bent prieš dvylika mėnesių iki šio laikotarpio pradžios, paskiriant apyvartinius taršos leidimus. Kai iš dalies pakeistas NPP pateikiamas po to, kai Komisija atmeta pirminę jo versiją, šio trijų mėnesių termino laikymasis yra juo labiau pagrįstas, nes likęs laikotarpis planui įgyvendinti yra daug trumpesnis, nei pirmą kartą pateikiant NP.
53. Šiuo atžvilgiu Komisija negali teigti, kad skundžiamame sprendime pateiktas Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies aiškinimas tam tikromis aplinkybėmis gali lemti tai, kad valstybė narė turės galimybę vilkinti NPP nagrinėjimo procedūrą, nes valstybės narės bet kuriuo atveju suinteresuotos, kad NPP būtų patvirtinti per laikotarpius, numatytus šio sprendimo pirmesniame punkte minėtose nuostatose.
54. Be to, tiek iš Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies, tiek iš šios direktyvos parengiamųjų dokumentų matyti, kad Komisijai suteikti tik įgaliojimai patikrinti, ar NPP atitinka Direktyvos 2003/87 III priede nustatytus kriterijus, o ne įgaliojimai pakeisti ar suvienodinti, kurie apimtų teisę nustatyti maksimalų skirtinų šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų skaičių (2012 m. kovo 29 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C‑504/09 P, 80 punktas ir 2012 m. kovo 29 d. Sprendimo Komisija prieš Estiją, C‑505/09 P, 82 punktas). Taigi Komisija turi teisę tik patikrinti šią atitiktį ir atmesti NPP dėl to, kad jis neatitinka tų kriterijų ir nuostatų.
55. Tokiomis aplinkybėmis, jei Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog trijų mėnesių termino pakanka tam, kad Komisija galėtų pasinaudoti kontrolės įgaliojimais ir atmesti pateiktą NPP, jei šis neatitinka minėtų kriterijų, reikia pripažinti, kad šio termino juo labiau pakanka atliekant iš dalies pakeisto šio NPP kontrolę, nes Komisija jau kartą turėjo galimybę išnagrinėti su nacionaline pramone, kuriai taikomas šis NPP, susijusius duomenis.
56. Toks aiškinimas, priešingai, nei teigia Komisija, nepanaikina minėto 9 straipsnio 3 dalies antrojo sakinio veiksmingumo. Ši nuostata gali būti taikoma, kai Komisija neatmeta NPP, pateikto valstybės narės, kuri dėl šios priežasties gali jį įgyvendinti, ir kai atitinkama valstybė narė gali atsižvelgti į galimus pakeitimus po to, kai Komisija patvirtina NPP.
57. Trečia, reikia priminti, kad, remiantis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies trečiuoju sakiniu, kiekvienas Komisijos sprendimas atmesti NPP turi būti motyvuotas. Taigi pagal šią nuostatą reikalaujama aktyvių Komisijos veiksmų, kurie, atsižvelgiant į Direktyvos 200387 5 konstatuojamojoje dalyje minimus veiksmingumo tikslus, laiko atžvilgiu turi būti ribojami, neatsižvelgiant į NPP atitikties nagrinėjimo procedūros etapą.
58. Vadinasi, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos konstatavęs, kad Komisijos teisei atmesti iš dalies pakeistą NPP po to, kai buvo priimtas pirmasis sprendimas atmesti pirminę NPP versiją, turi būti taikomas trijų mėnesių terminas, numatytas Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmajame sakinyje.
59. Todėl vienintelį Komisijos apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti. Vadinasi, turi būti atmestas visas apeliacinis skundas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
60. Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalimi, jeigu apeliacinis skundas nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
61. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, kuri apeliaciniam procesui taikoma pagal to paties reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Latvijos Respublika neprašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidų, Komisija ir Latvijos Respublika padengia savo išlaidas.
62. Remiantis Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo išlaidas. Todėl į šią bylą įstojusi Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Europos Komisija, Latvijos Respublika ir Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.