62020CC0247
GERARD HOGAN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. szeptember 30. (
1
)
C‑247/20. sz. ügy
VI
kontra
Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
(a Social Security Appeal Tribunal [Northern Ireland] [Észak‑Írország szociális biztonsági fellebbviteli törvényszéke, Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38/EK irányelv – A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja és a 16. cikk – A valamely tagállam állampolgárságával rendelkező és egy másik tagállamban tartózkodó gyermek – A gazdaságilag aktív, elegendő forrásokkal rendelkező anya – Az anya származékos tartózkodási joga a fogadó tagállamban – A gyermek után járó adójóváírásra és családi támogatásra (gyermek után járó támogatások) való jogosultság – A »teljes körű egészségbiztosítást« előíró feltétel”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
2
) 7. és 16. cikkének értelmezése képezi.
2.
E kérelmet a VI és a Her Majesty’s Revenue & Customs (a továbbiakban: HMRC) között a felperesnek a 2006. május 1. és 2006. augusztus 20., valamint a 2014. augusztus 18. és 2016. szeptember 25. közötti időszakban az Egyesült Királyságban való tartózkodáshoz, valamint a gyermek után járó adójóváírásra és a gyermek után járó támogatáshoz való joga tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2004/38 irányelv
3.
A 2004/38 irányelv (10) és (18) preambulumbekezdése szerint:
„(10)
A tartózkodási jogukkal élő személyek azonban nem jelenthetnek a fogadó állam szociális segítségnyújtási rendszerére indokolatlan terhet a tartózkodás egy kezdeti időszakában. Ennélfogva az uniós polgárok és családtagjaik három hónapnál hosszabb tartózkodáshoz való jogát feltételekhez kell kötni.
[…]
(18)
Annak érdekében, hogy az azon fogadó tagállam társadalmába való integrálódás valódi eszköze legyen, amely tagállamban az uniós polgár tartózkodik, a huzamos tartózkodás jogát annak elnyerését követően nem lehet feltételhez kötni.”
4.
A tartózkodás jogát a 2004/38 irányelvnek „A tartózkodás joga” című III. fejezete szabályozza. E fejezetben a 7. cikk vonatkozik a három hónapot meghaladó tartózkodási jogra. E cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha:
a)
munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy
b)
elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet [helyesen: ne jelentsenek terhet] a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek;
[…]
d)
az a), b) vagy c) pontban meghatározott feltételeket teljesítő uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok.
(2)   Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.
[…]”
5.
A 2004/38 irányelv 8. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „a tagállamok nem határozhatnak meg olyan konkrét összeget, amelyet »elegendő forrásnak« tekintenek, hanem figyelembe kell venniük az érintett személy személyes körülményeit. Egyetlen esetben sem lehet ez az összeg magasabb, mint az a küszöb, amely alatt a fogadó tagállam állampolgárai szociális segítségnyújtásra lesznek jogosultak, vagy amennyiben ez a kritérium nem alkalmazható, magasabb, mint a fogadó tagállam által fizetett társadalombiztosítási nyugdíjminimum”.
6.
Ugyanezen III. fejezetben „A családtagok tartózkodási jogának megtartása az uniós polgár halála vagy távozása esetén” című 12. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A második albekezdés sérelme nélkül, az uniós polgár halála vagy a fogadó államból történő távozása nem érinti azon családtagjainak tartózkodási jogát, akik valamelyik tagállam állampolgárai.
A huzamos tartózkodási jog elnyeréséhez az érintett személyeknek teljesíteniük kell a 7. cikk (1) bekezdésének a), b), c), vagy d) pontjában foglalt feltételeket.
(2)   A második albekezdés sérelme nélkül, az uniós polgár halála nem vonja maga után azon családtagjai tartózkodási jogának elvesztését, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és akik a fogadó tagállamban az uniós polgár halálát megelőzően legalább egy évig mint családtagok tartózkodtak.
A huzamos tartózkodási jog elnyeréséig az érintett személyek tartózkodási joga továbbra is attól a követelménytől függ, hogy bizonyítsák, hogy munkavállalók vagy önálló vállalkozók, vagy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk ideje alatt, és teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, vagy a fogadó tagállamban már beilleszkedett olyan család tagjai, amelynek egyik tagja megfelel ezeknek a feltételeknek. Az »elegendő forrást« a 8. cikk (4) bekezdése határozza meg.
Ezek a családtagok kizárólag személyes alapon tartják meg tartózkodási jogukat.
[…]”
7.
A 2004/38 irányelv ugyanezen III. fejezetében a 14. cikk (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az uniós polgárok és családtagjaik mindaddig rendelkeznek a 7., 12. és 13. cikkben előírt tartózkodási joggal, amíg megfelelnek az azokban meghatározott feltételeknek.”
8.
A „Huzamos tartózkodás joga” címet viselő IV. fejezetben a 16. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Azok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban, huzamos tartózkodási jogot nyernek ott. Erre a jogra nem vonatkoznak a III. fejezetben előírt feltételek.
(2)   Az (1) bekezdést azokra a családtagokra is alkalmazni kell, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárral jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban.
[…].”
2. A 492/2011 rendelet
9.
A 2004/38 irányelv mellett az uniós jogalkotó elfogadta a munkavállalók szabad mozgásáról szóló különös jogszabályi szöveget: a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletet (
3
).
10.
A 492/2011 rendelet 10. cikkének első bekezdése szerint „[e]gy másik tagállamban foglalkoztatott vagy alkalmazásban álló állampolgár gyermekei [helyesen: az olyan tagállami állampolgár gyermekei, aki másik tagállamban alkalmazásban áll vagy állt], ha a gyermekek a fogadó állam területén rendelkeznek lakóhellyel, az állam saját állampolgáraiéval azonos feltételekkel nyernek felvételt általános oktatási intézménybe, szakmunkás‑ és egyéb szakképzésre”.
B.
Az Egyesült Királyság joga
11.
A 2004/38 irányelvet az Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (a bevándorlásról [Európai Gazdasági Térség] szóló 2006. évi rendelet; a továbbiakban: a bevándorlásról szóló 2006. évi rendelet) ültette át az Egyesült Királyság jogába, amelyet az Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 (a bevándorlásról [Európai Gazdasági Térség] szóló 2016. évi rendelet; a továbbiakban: a bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet) foglalt egységes szerkezetbe.
12.
A bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 4. cikkének (1) bekezdése meghatározza az uniós polgároknak a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontjában meghatározott különböző kategóriáit, vagyis a „munkavállalók”, az „önálló vállalkozók”, az „olyan személyek, akiknek létfenntartása megoldott”, illetve a „diákok” kategóriáit. A bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében „olyan személy, akinek létfenntartása megoldott”:
„aki
(i)
elegendő forrásokkal rendelkezik ahhoz, hogy ne jelentsen terhet az Egyesült Királyság szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodása időtartama alatt, és
(ii)
az Egyesült Királyságban teljes körű egészségbiztosítással rendelkezik.”
13.
A bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 4. cikkének (3) bekezdése kiemeli, hogy „az a követelmény, hogy a diáknak vagy az olyan személynek, akinek létfenntartása megoldott, teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkeznie az Egyesült Királyságban, csak akkor teljesül, ha az kiterjed mind a diákra, illetve az olyan személyre, akinek létfenntartása megoldott, valamint az érintett családtagjaikra”.
14.
A bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 15. cikkének címe „A huzamos tartózkodás joga”. E cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) A következő személyek szereznek huzamos tartózkodáshoz való jogot az Egyesült Királyságban:
a)
valamely EGT‑tagállam állampolgára, aki a jelen rendelet rendelkezéseivel összhangban öt éven keresztül folyamatosan az Egyesült Királyság területén tartózkodott;
b)
az EGT‑állampolgár olyan családtagja, aki maga nem EGT állampolgár, de az EGT állampolgárral együtt a jelen rendelet rendelkezéseivel összhangban öt éven keresztül folyamatosan az Egyesült Királyság területén tartózkodott;
[…]”
15.
A bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 16. cikkének címe a „Származékos tartózkodási jog”. Ez a bevándorlásról szóló 2006. évi rendelet 15a. cikkének felel meg, és a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az érintett személy származékos tartózkodási joggal rendelkezik minden olyan időszakban, amely alatt:
a)
nem élvez mentességet; és
b)
teljesíti a (2)–(6) bekezdésben foglalt egy vagy több kritériumot.
(2)   Az e bekezdés szerinti kritériumok a következők:
a)
e személy gyakorolja egy EGT‑állampolgár tényleges felügyeletét; és
b)
ezen EGT‑állampolgár:
(i)
18 év alatti személy;
(ii)
az Egyesült Királyságban olyan személyként tartózkodik, akinek létfenntartása megoldott; és
(iii)
nem maradhatna az Egyesült Királyságban, ha a személy az Egyesült Királyságot határozatlan időre elhagyja.
[…]”
III. Az alapeljárás tényállása
16.
A ténybeli körülményeknek a kérdést előterjesztő bíróság általi ismertetése különösen szűkszavú.
17.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből azonban arra lehet következtetni, hogy VI pakisztáni állampolgár, aki Észak‑Írországban (Egyesült Királyság) tartózkodik, ahol a fia született 2004‑ben. Gyermeke az ír alkotmány 2. cikkének a gyermek születése idején alkalmazandó rendelkezései értelmében ír állampolgár. E rendelkezések (amelyek azóta jelentősen módosultak) azt írták elő, hogy az Ír‑szigeten született személy automatikusan ír állampolgár.
18.
Úgy tűnik továbbá, hogy az alapeljárásban részt vevő felek egyetértenek abban, hogy – legalábbis a 2006. augusztus 17. és 2014. augusztus 16. közötti időszakban – VI és családja a támogatás szempontjából tartózkodási joggal rendelkezett, amikor ő teljes körű egészségbiztosítással rendelkezett önmaga és családja számára.
19.
A származékos tartózkodási jog a bevándorlásról szóló 2006. évi rendelet 15a. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján illette meg őt arra figyelemmel, hogy egy EGT‑állampolgár gyermek tényleges felügyeletét látta el, aki olyan személy, akinek létfenntartása megoldott.
20.
Az sem vitatott e felek között, hogy VI fia az Egyesült Királyságban öt éven át tartó jogszerű tartózkodása miatt az Egyesült Királyságban huzamos tartózkodáshoz való jogot szerzett.
21.
Ezzel szemben az alapeljárás felei nem értenek egyet abban, hogy VI a 2006. május 1‑jétől 2006. augusztus 20‑ig, valamint a 2014. augusztus 18‑től 2016. szeptember 25‑ig terjedő időszakra vonatkozóan jogosult‑e egyrészt a gyermek után járó adójóváírásra, másrészt a gyermek után járó ellátásra.
22.
Az HMRC szerint ez a jog nem áll fenn, mivel VI ezen időszakok tekintetében nem rendelkezett teljes körű egészségbiztosítással. Következésképpen ezen időszakok tekintetében nem volt jogosult sem gyermek után járó adójóváírásra, sem pedig gyermek után járó ellátásra. Az HMRC azonban elismeri, hogy a jogalap nélkül kifizetett összeg most már nem követelhető vissza VI‑től, mivel ő semmilyen ténybeli elemet nem ferdített és nem is hallgatott el.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő két kapcsolódó eljárást a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem céljából egyesítette azzal az indokkal, hogy e keresetek tárgya ugyanaz, nevezetesen VI‑nek az Egyesült Királyságban való tartózkodáshoz való joga a szóban forgó időszakokban.
IV. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
24.
Ilyen körülmények között a Social Security Appeal Tribunal (szociális biztonsági fellebbviteli törvényszék, Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2020. április 7‑én érkezett 2020. március 11‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Köteles‑e a huzamos tartózkodásra jogosult, EGT‑állampolgár gyermek teljes körű egészségbiztosítással rendelkezni ahhoz, hogy továbbra is fennálljon az őt a [bevándorlásról szóló] 2016. évi rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében olyan személyként megillető tartózkodási jogot, akinek létfenntartása megoldott?
2)
A 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésére és az Európai Unió Bírósága [2010. február 23‑iTeixiera ítéletének (C‑480/08, EU:C:2010:83)] 70. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlatra tekintettel ellentétes‑e az uniós joggal a [bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet] 4. cikke (3) bekezdésének b) pontjában meghatározott követelmény, amely szerint a [bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet] 16. cikke (2) bekezdése b) pontjának (ii) alpontjára tekintettel valamely diák vagy olyan személy, akinek létfenntartása megoldott, kizárólag abban az esetben rendelkezik az Egyesült Királyságban teljes körű egészségbiztosítással, ha az ilyen egészségbiztosítás mind e személy, mind pedig az összes releváns családtagjára is kiterjed?
3)
Az Ahmad v. Secretary of State for the Home Department ítélet [2014] EWCA Civ 988 53. pontja szerinti döntésre tekintettel »kölcsönös megállapodásoknak« minősülnek‑e az egészségbiztosítást illetően az Egyesült Királyság és az Ír Köztársaság között hatályban lévő, a közös utazási térségre vonatkozó kölcsönös megállapodások, következésképpen azok a [bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet] 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett teljes körű egészségbiztosítást keltkeztetnek‑e?”
25.
VI, a norvég kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. A Bíróság az eljárási szabályzata 76. cikke (2) bekezdésének megfelelően úgy döntött, hogy tárgyalás nélkül határoz. 2021. július 2‑i pervezető intézkedésével a Bíróság írásbeli választ igénylő kérdéseket intézett az alapeljárás felpereséhez, valamint valamennyi érdekelt félhez. Az említett pervezető intézkedések tárgyát képező kérdésekkel kapcsolatos írásbeli észrevételeket VI és a Bizottság az előírt határidőn belül benyújtották.
26.
A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első két kérdésre összpontosít.
V. A Bíróság joghatóságára vonatkozó előzetes megjegyzés
27.
2020. február 1‑jén, a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának az Európai Unióból és az Európai Atomenergia‑közösségből történő kilépéséről szóló megállapodás (
4
) hatálybalépésének napján ez az állam kilépett az Unióból, és így harmadik állammá vált. Ebből az következik, hogy az Egyesült Királyság bíróságai ezen időponttól kezdve már nem tekinthetők valamely tagállam bíróságainak.
28.
E megállapodás 126. cikke ugyanakkor átmeneti időszakot ír elő a hatálybalépésének napjától, 2020. február 1‑jétől 2020. december 31‑ig. E megállapodás 127. cikke előírja, hogy ezen időszak alatt, amennyiben e megállapodás másként nem rendelkezik, az uniós jog alkalmazandó az Egyesült Királyságra és az Egyesült Királyságban, ugyanolyan joghatással bír, mint az Unióban és a tagállamokban, és azt az Unióban alkalmazandó módszerekkel és általános elvekkel megegyezően kell értelmezni és alkalmazni.
29.
Az Egyesült Királyság kilépéséről szóló megállapodás 86. cikkének (2) bekezdése azt is előírja, hogy a Bíróság továbbra is joghatósággal rendelkezik arra, hogy az átmeneti időszak vége előtt az Egyesült Királyság bíróságai által hozzá benyújtott kérelemre előzetes döntést hozzon. E megállapodás 86. cikkének (3) bekezdése szerint úgy kell tekinteni, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a (2) bekezdés értelmében abban az időpontban nyújtották be, amikor az eljárást megindító iratot a Bíróság hivatala nyilvántartásba vette.
30.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az Egyesült Királyság bírósága 2020. április 7‑én, vagyis az átmeneti időszak vége előtt, a VI tartózkodási jogával és bizonyos állami ellátásokra való jogosultságával kapcsolatos jogvita keretében terjesztette a Bíróság elé.
31.
Ebből egyrészt az következik, hogy az alapügyben szóban forgó helyzet az Egyesült Királyság kilépéséről szóló megállapodás 126. és 127. cikke alapján az uniós jog időbeli hatálya alá tartozik, másrészt pedig, hogy a Bíróság joghatósággal rendelkezik arra, hogy e megállapodás 86. cikkének (2) bekezdése alapján legalább a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első két kérdésről előzetes döntést hozzon.
VI. Értékelés
A.
Az első kérdés
32.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy köteles‑e az állandó tartózkodásra jogosult, EGT‑állampolgársággal rendelkező gyermek teljes körű egészségbiztosítással rendelkezni ahhoz, hogy megőrizze az őt a bevándorlásról szóló 2016. évi rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében olyan személyként megillető tartózkodási jogot, akinek létfenntartása megoldott.
33.
Így megfogalmazva kétséges lehet, hogy a kérdés elfogadható‑e, vagy hogy a Bíróság rendelkezik‑e egyáltalán hatáskörrel annak megválaszolására. Valóban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködési rendszer a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti világos feladatelhatároláson alapul. Az e cikk alapján indított eljárás keretében a nemzeti rendelkezések értelmezése a tagállami bíróságok feladata, nem pedig a Bíróságé, és ez utóbbi nem dönthet a belső jogszabályoknak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről. Ezzel szemben a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára a belső jogszabályok uniós jogszabályokkal való összeegyeztethetőségének értékelését. (
5
)
34.
Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. A Bíróság feladata ugyanis az uniós jog minden olyan rendelkezésének értelmezése, amelyre a nemzeti bíróságoknak az eléjük terjesztett jogviták eldöntése érdekében szükségük van, még akkor is, ha e bíróságok az általuk feltett kérdésekben nem jelölik meg kifejezetten ezeket a rendelkezéseket. (
6
) E tekintetben a Bíróságnak kell a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk összessége, különösen pedig az előzetes döntéshozatalra utalás indokolása alapján meghatározni az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a per tárgyára figyelemmel szükséges. (
7
)
35.
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében és az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információk alapján egyértelműnek tűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2004/38 irányelv 16. cikke megköveteli‑e, hogy az EGT‑állampolgár gyermeknek teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkeznie ahhoz, hogy továbbra is fennálljon a huzamos tartózkodási joga, amint azt a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja az ideiglenes tartózkodás időtartama alatt előírja.
36.
Ebben az értelemben a kérdésre nagyon egyértelmű és nemleges választ kell adni. Ugyanis, bár ritka, hogy valamely jogszabály szövege egyértelmű legyen, előfordulhat, erre példa a 2004/38 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése. E rendelkezés kifejezetten kimondja, hogy „[a]zok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban, huzamos tartózkodási jogot nyernek ott. Erre a jogra nem vonatkoznak a III. fejezetben előírt feltételek” (
8
).
37.
A teljes körű egészségbiztosításra vonatkozó követelmény azonban e fejezet egyik rendelkezésében, nevezetesen a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjában szerepel. Ezt a feltételt ilyenként tehát már nem követelik meg azon uniós polgártól, aki öt éven át jogszerűen tartózkodott a fogadó tagállam területén.
38.
Ha erre utalni kellene, a 2004/38 irányelv (18) preambulumbekezdésére is lehetne hivatkozni, amely egyértelműen megerősíti az uniós jogalkotó azon szándékát, hogy minden feltétel alól mentesíteni kívánta a huzamos tartózkodás jogát megszerző uniós polgárokat. E preambulumbekezdés alapján ugyanis „[a]nnak érdekében, hogy az azon fogadó tagállam társadalmába való integrálódás valódi eszköze legyen, amely tagállamban az uniós polgár tartózkodik, a huzamos tartózkodás jogát annak elnyerését követően nem lehet feltételhez kötni”.
39.
Másként fogalmazva, a huzamos tartózkodás jogával rendelkező személy jogállásának megszerzését követően az uniós polgároknak már nem kell megfelelniük a 2004/38 irányelv 7. cikkében foglalt feltételeknek. (
9
)
40.
Emellett a Bíróság a 2004/38 irányelv 16. cikke (1) bekezdésének ilyen értelmezését már kimondta hasonló körülmények között. A 2016. szeptember 13‑iRendón Marín ítéletből (C‑165/14, EU:C:2016:675) az következik, hogy amennyiben a harmadik országbeli állampolgár gyermeke a 2004/38 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése alapján megszerezte a huzamos tartózkodás jogát valamely tagállamban, e gyermek tartózkodási jogára „nem vonatkoznak az ezen irányelv III. fejezetében előírt feltételek, különösen pedig az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott feltételek” (
10
).
41.
Végül hozzáteszem, hogy a 2004/38 irányelv 16. cikkének (2) bekezdése hangsúlyozza, hogy e szabályt azokra a családtagokra is alkalmazni kell, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és a 2004/38 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése által érintett uniós polgárral jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban.
42.
Következésképpen a fenti megfontolásoknak megfelelően meg kell állapítani, hogy a 2004/38 irányelv 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a tartózkodásra jogosult EGT‑állampolgár gyermek, aki e rendelkezés alapján megszerezte a huzamos tartózkodás jogát, nem köteles teljes körű egészségbiztosítással rendelkezni annak érdekében, hogy huzamos tartózkodási joga továbbra is fennálljon.
B.
A második kérdés
43.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a teljes körű egészségbiztosítás követelménye csak akkor teljesül valamely gazdaságilag inaktív személy esetében, ha az ilyen egészségbiztosítás mind e személyre, mind pedig az összes releváns családtagjára is kiterjed. A kérdést előterjesztő bíróság kérdésében a Bíróság 2010. február 23‑iTeixeira ítéletének (C‑480/08, EU:C:2010:83; továbbiakban: Teixeira ítélet) 70. pontjára is hivatkozik. Ezt a két pontot fogom egymást követően megvizsgálni. Végezetül a „teljes körű egészségbiztosítás” fogalmára vonatkozóan teszek megjegyzést.
1. Azon személyek, akikre a teljes körű egészségbiztosítás 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdése b) pontja értelmében vett követelménye vonatkozik
44.
A 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, „ha elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek”.
45.
Valójában, noha e rendelkezés angol nyelvi változatának szövege kétséget ébreszthetett volna a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti, a teljes körű egészségbiztosításra vonatkozó kötelezettség terjedelmét illetően, meg kell állapítani, hogy a Bíróság nemrég értelmezte ezt a rendelkezést, és válaszolt a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre.
46.
A 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátások) ítéletében (C‑535/19, EU:C:2021:595) ugyanis a Bíróság kimondta, hogy „a 2004/38 irányelv (10) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjából kitűnik, hogy a tagállamok megkövetelhetik azon – valamely másik tagállam állampolgárságával rendelkező – uniós polgároktól, akik a területükön három hónapot meghaladó tartózkodáshoz való joggal kívánnak élni anélkül, hogy keresőtevékenységet folytatnának, hogy a fogadó tagállamban önmaguk és családtagjaik számára teljes körű egészségbiztosítással és elegendő forrásokkal rendelkezzenek ahhoz, hogy e tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére ne jelentsenek terhet tartózkodásuk időtartama alatt” (
11
).
47.
Amint az ebben az ítéletben kifejtésre került, úgy tűnik, hogy a 2004/38 irányelv 14. cikkének (2) bekezdése értelmében az uniós polgárok és a családtagjaik ezen irányelv 7. cikke alapján csak akkor tarthatják meg a fogadó tagállam területén való tartózkodáshoz való jogukat, ha e polgárok és a családtagjaik megfelelnek az ez utóbbi rendelkezésben meghatározott feltételeknek. A 2004/38 irányelv 14. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjából tehát az következik, hogy a fogadó tagállam területén való, három hónapot meghaladó és öt évnél rövidebb tartózkodás teljes időtartama alatt a gazdaságilag inaktív uniós polgárnak többek között saját magára és családtagjaira kiterjedő teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkeznie annak érdekében, hogy ne jelentsen terhet e tagállam költségvetése számára. (
12
)
48.
A 7. cikk (1) bekezdése b) pontja angol nyelvi változata szövegének esetleges kétértelműsége ellenére ez az értelmezés teljes mértékben összhangban van e rendelkezés más nyelvi változataival. (
13
) A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. (
14
)
49.
Ezenkívül a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának a Bíróság által elfogadott értelmezése megfelel azon szabályozás általános rendszerének és céljának is, amelynek az a részét képezi. E tekintetben a 2004/38 irányelv 12. cikkének (2) bekezdésére és 14. cikkének (2) bekezdésére, valamint ezen irányelv (10) preambulumbekezdésére hivatkozom.
50.
Ilyen körülmények között csak megerősíthetem, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállamban való három hónapot meghaladó és öt évnél rövidebb tartózkodás teljes időtartama alatt a gazdaságilag inaktív uniós polgároknak saját maguk és családtagjaik számára teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkezniük.
2. A Teixeira ítéletben adott értelmezés terjedelme
51.
A Teixeira ítélet 70. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a fogadó tagállamban való tartózkodási jog, amely a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (
15
) 12. cikkének megfelelően a tanulmányok folytatásához való jogot gyakorló gyermek tényleges felügyeletét ellátó szülőt illeti meg, nincs ahhoz a feltételhez kötve, hogy e szülőnek megfelelő anyagi fedezettel kell rendelkeznie ahhoz, hogy tartózkodási ideje alatt ne jelentsen terhet e tagállam szociális segítségnyújtási rendszerének, továbbá hogy ugyanott teljes körű egészségbiztosítással is kell rendelkeznie.
52.
Emlékeztetni kell arra, hogy bár az 1612/68 rendelet 12. cikkét hatályon kívül helyezte és felváltotta a 492/2011 rendelet 10. cikke, e két rendelkezés szövege azonos, és a Bíróságnak az előbbire vonatkozó ítélkezési gyakorlata továbbra is releváns a 492/2011 rendelet 10. cikkének értelmezése szempontjából. (
16
)
53.
Nem kétséges tehát, hogy valamely tagállam azon állampolgárának gyermekei, aki a fogadó tagállamban alkalmazásban áll vagy állt, valamint az ilyen gyermekek felügyeletét ténylegesen ellátó szülő, ez utóbbi államban hivatkozhatnak a kizárólag a 492/2011 rendelet 10. cikke alapján fennálló önálló tartózkodási jogra, anélkül hogy teljesíteniük kellene a 2004/38 irányelvben meghatározott feltételeket, köztük azt, hogy az érdekelteknek megfelelő anyagi fedezettel és teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkezniük az említett államban. (
17
)
54.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem e tekintetben semmilyen információt nem tartalmazott. VI jelezte azonban az írásbeli választ igénylő kérdésekre adott, a Bíróság részére megküldött válaszában, hogy férje, a jogvitában érintett gyermek apja, hozzá hasonlóan pakisztáni állampolgár. Válaszában VI maga is elismeri, hogy nem állítja tehát, hogy a helyzet a 492/2011 rendelet 10. cikkének hatálya alá tartozik. (
18
)
55.
E körülmények között a 492/2011 rendelet 10. cikke nem befolyásolhatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adandó választ.
3. A „teljes körű egészségbiztosítás” fogalmára vonatkozó utolsó megjegyzés
56.
Véleményem szerint nem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy az alapeljárás felei közötti jogvita alapját jelentő másik alapvető kérdés valószínűleg az, hogy a valamely állami egészségbiztosítási rendszer (nevezetesen a National Health Service, NHS) által nyújtott egészségügyi ellátások igénybevételének joga a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „teljes körű egészségbiztosításnak” minősül‑e. (
19
) Ezenkívül az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtti jogvita során kifejezetten felmerült a teljes körű egészségbiztosítás problematikájára vonatkozó kérdés szükségessége.
57.
Mindazonáltal el kell ismerni, hogy egyrészt a felperes képviselője egyértelműen azt válaszolta, hogy „a 2) kérdést nem kell átfogalmazni vagy tovább tagolni annak tisztázásához, hogy mit jelent a »teljes körű egészségbiztosítás«”, (
20
) másrészt pedig, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem tartotta szükségesnek, hogy ezen üggyel kapcsolatban kérdést terjesszen a Bíróság elé. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés ugyanis nem érinti az „egészségbiztosítás” követelményének „jellegét” vagy tárgyi hatályát.
58.
Emellett az előzetes döntéshozatal iránti kérelem e tekintetben a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (fellebbviteli bíróság, Anglia és Wales, polgári kollégium) határozatára (
21
) való hivatkozást az Egyesült Királyság és Írország között hatályban lévő, a közös utazási térségre vonatkozó kölcsönös megállapodásokkal összefüggő harmadik kérdés szövegén túlmenően nem tartalmaz további információkat.
59.
Végül sajnálatos, hogy az Egyesült Királyság nem látta értelmét, hogy írásbeli észrevételeket tegyen, illetve tárgyalás tartását kérje annak érdekében, hogy magyarázatot adjon a Bíróság számára az állami egészségügyi rendszerének működésére és terjedelmére vonatkozóan. (
22
)
60.
E körülmények között különösen nem tartom helytállónak e kérdés tárgyalását, annak ellenére, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak már nincs alkalma arra, hogy kérdéssel forduljon a Bírósághoz, tekintettel arra, hogy az Egyesült Királyság úgy döntött, hogy kilép az Unióból.
61.
Következésképpen, amire e tekintetben egyedül hivatkozni lehet, először is az, hogy az uniós jogalkotó foglalkozott a tagállamok azon aggodalmával, hogy költségvetéseiket érintheti a szabad mozgás gyakorlása, (
23
) másodszor az, hogy ugyanakkor nem ment el addig, hogy megkövetelje, hogy a „teljes körű egészségbiztosítás” követelményét egy magán gazdasági szereplő biztosítsa, harmadszor pedig az, hogy a „teljes körű egészségbiztosítás” kifejezést előnyben részesítette, míg a 90/365 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése korábban azt írta elő, hogy az egészségbiztosításnak a fogadó tagállamban „valamennyi kockázatra” ki kell terjednie. (
24
)
62.
Másfelől, noha a 2004/38 irányelv nem ad semmilyen iránymutatást arra vonatkozóan, hogy miként kell értelmezni a „teljes körű” kifejezést, nem tartalmaz utalást a nemzeti jogokra sem e kifejezés jelentését illetően. Ebből az következik tehát, hogy e kifejezést az említett irányelv alkalmazása szempontjából úgy kell tekinteni, mint amely az uniós jog olyan önálló fogalmát képezi, amelyet az összes tagállam területén egységesen kell értelmezni. (
25
) Emellett, figyelemmel arra a kontextusra, amelybe a 2004/38 irányelv illeszkedik, valamint azokra a célokra, amelyek elérésére az irányelv törekszik, az irányelv rendelkezéseit nem lehet megszorítóan értelmezni, és semmiképpen sem lehet akadályozni azok hatékony érvényesülését. (
26
) Ez a contrario azt jelenti, hogy a szabad mozgást érintő feltételt – mint amilyen a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt teljes körű egészségbiztosításra vonatkozó feltétel – megszorítóan kell értelmezni.
63.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy az egészségbiztosítást akkor kell a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében „teljes körűnek” tekinteni, ha az uniós polgárok egészségbiztosítása ugyanarra terjed ki, mint amelyet a fogadó tagállam a saját állampolgárai részére ingyenesen nyújt – annál is inkább ez a helyzet, mivel a tagállam előírhatja, hogy az egészségbiztosítási rendszerükhöz való hozzáférés nem ingyenes (
27
) –, vagy mint amelyet a tagállam megkövetel saját állampolgáraitól, különösen ahol az uniós polgárok ugyanúgy hozzájárulnak ahhoz az adókból képzett alaphoz, amelyből az egészségügyi rendszert finanszírozzák, mint az érintett tagállam állampolgárai.
64.
Ez az értelmezés nem olyan jellegű, amely túlzott terhet róhat az államháztartásra, és e tekintetben összhangban van a 2004/38 irányelv alapjául szolgáló célkitűzéssel. Ezenkívül értelemszerűen megfelel a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában is előírt, az elegendő forrásokra vonatkozó feltételnek. A 2004/38 irányelv 8. cikkének (4) bekezdése értelmében ugyanis az „elegendő források” összege nem lehet magasabb, mint az a küszöb, amely alatt a fogadó tagállam állampolgárai szociális segítségnyújtásra lesznek jogosultak, vagy amennyiben ez a kritérium nem alkalmazható, magasabb, mint a fogadó tagállam által fizetett társadalombiztosítási nyugdíjminimum. Ebből az következik tehát, hogy az egészségbiztosítást akkor kell „teljes körűnek” tekinteni, ha megfelel annak, amit a fogadó tagállam állampolgárai számára nyújtanak vagy amelyet ez utóbbiaktól követelnek meg.
VII. Végkövetkeztetés
65.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (Észak‑Írország szociális biztonsági fellebbviteli törvényszéke, Egyesült Királyság) által előterjesztett első két kérdésre a következő választ adja:
1)
Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a tartózkodásra jogosult EGT‑állampolgár gyermeknek, aki e rendelkezés alapján huzamos tartózkodási jogot szerzett, nem kell teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznie a huzamos tartózkodási jogának megőrzése érdekében.
2)
A 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállamban való három hónapot meghaladó és öt évnél rövidebb tartózkodás teljes időtartama alatt a gazdaságilag inaktív uniós polgároknak saját maguk és családtagjaik számára teljes körű egészségbiztosítással kell rendelkezniük.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.
(
3
)	HL 2011. L 141., 1. o.
(
4
)	HL 2020. L 29., 7. o. (a továbbiakban: az Egyesült Királyság kilépéséről szóló megállapodás).
(
5
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. november 18‑iSyndicat CFTC ítélet (C‑463/19, EU:C:2020:932, 29. pont).
(
6
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. szeptember 13‑iRendón Marín ítélet (C‑165/14, EU:C:2016:675, 33. pont).
(
7
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. szeptember 13‑iRendón Marín ítélet (C‑165/14, EU:C:2016:675, 34. pont).
(
8
)	Kiemelés tőlem.
(
9
)	Lásd Mantu, S., és Minderhoud, P., „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens”, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), 313–337. o., különösen 327. o.
(
10
)	47. pont.
(
11
)	53. pont, kiemelés tőlem.
(
12
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátások) ítélet (C‑535/19, EU:C:2021:595, 54. és 55. pont). Megállapítható, hogy értelmezése már megjelent a releváns korábbi rendelkezéssel, azaz a tartózkodási jogról szóló, 1990. június 28‑i 90/364/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 180., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 1. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatos korábbi ítéletekben, illetve olyan megfogalmazásban, amely az angol nyelvi változatban kétértelműnek tűnhet. Lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 17‑iBaumbast és R ítélet (C‑413/99, EU:C:2002:493, 87. pont), illetve 2013. szeptember 19‑iBrey ítélet (C‑140/12, EU:C:2013:565, 47. pont). Bár a felülvizsgálat nem tűnik kimerítőnek, a tudományos kommentárok egyetértenek ezzel az értelmezéssel. Lásd ebben az értelemben többek között: Sarolea, S., „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?”, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33. (Különkiadás), 439–464. o., különösen 444. o.; de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, E.L.Rev., 2014, 39(6), 770–789. o., különösen 772. o.; Sokol, T., „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?”, European Journal of Social Security, 2016, 18. kötet, 380–398. o., különösen 381. és 394. o.
(
13
)	Összehasonlítva például a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának angol nyelvi változatát a német nyelvi változattal („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt […] und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen”), a spanyol nyelvi változattal („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida”), a francia nyelvi változattal („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil”) vagy az olasz nyelvi változattal („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante”).
(
14
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑iGusa ítélet (C‑442/16, EU:C:2017:1004, 34. pont).
(
15
)	HL 1968. L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o., az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel (HL 1992. L 245., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.) módosított változatban.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. október 6‑iJobcenter Krefeld ítélet (C‑181/19, EU:C:2020:794, 34. pont).
(
17
)	Lásd ebben az értelemben: 2010. február 23‑iIbrahim and Secretary of State for the Home Department ítélet (C‑310/08, EU:C:2010:80, 50. és 59. pont); 2020. október 6‑iJobcenter Krefeld ítélet (C‑181/19, EU:C:2020:794, 39. pont).
(
18
)	Lásd a felperes írásbeli választ igénylő kérdésekre adott válaszának 14. pontját.
(
19
)	Ez a kérdés tehát különbözik attól a kérdéstől, hogy a fogadó tagállam köteles‑e ingyenesen biztosítani a területén a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján tartózkodó, gazdaságilag inaktív uniós polgár számára az állami egészségbiztosítási rendszerébe való ingyenes belépést. Tudjuk, hogy a Bíróság erre a kérdésre a 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátások) ítéletében (C‑535/19, EU:C:2021:595, 56. és 58. pont) nemleges választ adott.
(
20
)	Az Appeal Tribunal (fellebbviteli bíróság) 2020. február 28‑i, Spiers Centerben, Belfastban (Egyesült Királyság) lefolytatott eljárásáról készült jegyzőkönyv a jelen ügyben előzetes döntéshozatal iránti kérelemként került megküldésre.
(
21
)	Ahmad v. Secretary of State for the Home Department ítélet, [2014] EWCA Civ 988. Ebben az ügyben a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság) megállapította, hogy az NHS nem minősül teljes körű egészségbiztosításnak. VI szerint a kérdést meg kell vitatni. Lásd e tekintetben: de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, E. L. Rev. 2014., 39(6), 770–789. o.
(
22
)	Véleményem szerint abból a körülményből sem lehet következtetéseket levonni, hogy a Bíróság a 2010. február 23‑iIbrahim és Secretary of State for the Home Department ítélet (C‑310/08, EU:C:2010:80, 20. pont) tényállásában azt állította, hogy N. H. Ibrahim „nem rendelkezik teljes körű egészségbiztosítással, és a National Health Service (nemzeti egészségügyi szolgálat) ellátására szorul”.
(
23
)	Lásd a 2004/38 irányelv (10) preambulumbekezdését, és ebben az értelemben: 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátás) ítélet (C‑535/19, EU:C:2021:595, 55. és 62. pont).
(
24
)	Kiemelés tőlem.
(
25
)	Lásd ebben az értelemben: 2011. december 21‑iZiolkowski és Szeja ítélet (C‑424/10 és C‑425/10, EU:C:2011:866, 33. pont).
(
26
)	Lásd ebben az értelemben legutóbb: 2019. április 11‑iTarola ítélet (C‑483/17, EU:C:2019:309, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
27
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑iA (Állami egészségügyi ellátás) ítélet (C‑535/19, EU:C:2021:595, 58. és 62. pont).