62004CC0473_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2004. október 22‑i ítéletében a Hof van Cassatie (Belgium) (a továbbiakban: semmítőszék) az EK 68. és az EK 234. cikk értelmében két, a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: az 1348/2000 rendelet, vagy egyszerűen rendelet) értelmezésére irányuló kérdést terjesztett a Bíróság elé.
2. A belga bíróság lényegében arra vár választ, hogy létezik‑e alá-fölé rendeltség az 1348/2000 rendeletben előírt különböző továbbítási és kézbesítési
módok között. E bíróság elsősorban azt kérdezi, hogy a tagállamok által kijelölt intézményeken keresztül történő kézbesítés elsőbbséget élvez‑e a közvetlen postai úton történő kézbesítéssel szemben, tehát e két mód egyidejű alkalmazása esetén meghatározó‑e a kézbesítés időpontjának megállapítása tekintetében.
I – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
3. Mivel a Tanács úgy ítélte meg, hogy „a belső piac megfelelő működése szükségessé teszi a polgári vagy kereskedelmi ügyekre vonatkozó bírósági és bíróságon kívüli iratok továbbításának korszerűsítését és meggyorsítását” (második preambulumbekezdés), elfogadta az 1348/2000 rendeletet.
4. A rendelet II. fejezete a valamely más tagállamból származó, polgári vagy kereskedelmi ügyekre vonatkozó bírósági iratok különféle továbbítási (vagy kézbesítési) módjait írja elő.
5. Az első kézbesítési mód a tagállamok által kijelölt, a szóban forgó iratok küldésére és átvételére hatáskörrel rendelkező intézmények (a továbbiakban: intézményközi továbbítás) révén valósul meg. Az e módon történő kézbesítés alakiságait és határideit a rendelet részletesen szabályozza (1. szakasz, 4–11. cikk). Lényegében a formanyomtatvány felhasználásával kiállított kérelemhez csatolt, kötelezően lefordított továbbítandó iratot az egyik tagállam áttevő intézménye továbbítja a másik tagállam átvevő intézményének. Az irat átvételét követően az átvevő intézmény – miután átvételi elismervényt küldött az áttevő intézménynek – kézbesíti vagy kézbesítteti az iratot, saját állama jogának megfelelően. Az átvevő intézmény ezt követően igazolást állít ki az intézkedések megtételéről, amelyet megküld az áttevő intézménynek.
6. E kézbesítési mód mellett a rendelet „egyéb továbbítási és kézbesítési módokat” is előír (2. szakasz), mégpedig a következőket: i) továbbítás konzuli vagy diplomáciai úton (12. és 13. cikk); ii) postai továbbítás vagy kézbesítés (14. cikk; a továbbiakban: postai kézbesítés); iii) közvetlen kézbesítés (15. cikk).
7. A jelen ügy tekintetében különösen a postai kézbesítésről szóló 14. cikkre kell emlékeztetni, amely így rendelkezik:
„(1) Minden tagállamnak lehetősége van a bírósági iratokat a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező személyeknek közvetlenül postai úton kézbesíteni.
(2) Minden tagállam a 23. cikk (1) bekezdésének megfelelően meghatározhatja azokat a feltételeket, amelyek alapján elfogadja a bírósági iratok postai úton történő kézbesítését.”
8. Portugália elfogadta, hogy az iratokat postai úton továbbítsák és kézbesítsék, azzal a feltétellel, ha ez tértivevényes ajánlott levélben történik, és az irathoz a rendelet rendelkezéseinek megfelelő fordítást mellékelnek.(3)
B – A nemzeti szabályozás
9. A jelen ügy szempontjából arra kell emlékeztetni, hogy a bíróságokról szóló belga törvénykönyv (a továbbiakban: törvénykönyv) 1051. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezés bejelentésének határideje az ítélet kézbesítésétől számítva egy hónap. A törvénykönyv 55. cikke értelmében a fellebbezési határidő 30 nappal meghosszabbodik, amennyiben az a fél, amelynek az ítéletet továbbították, sem lakóhellyel, sem tartózkodási hellyel nem rendelkezik Belgiumban.
10. Emlékeztetni kell továbbá a 40. cikkre is, amely előírja, hogy a postai kézbesítést az irat feladóvevény ellenében történt postai feladásával megtörténtnek kell tekinteni.
II – Tényállás és eljárás
11. A jelen ügy tényállását az előzetes döntéshozatalra utaló végzés meglehetősen töredékes formában közli.
12. Ugyanakkor e végzésből megállapítható, hogy az alapügyben két társaság áll szemben: a portugál Plumex és a belga Young Sports (a továbbiakban: Young).
13. A Rechtbank van Koophandel te Kortrijk (kortrijki kereskedelmi bíróság) által hozott elsőfokú ítéletben a Young számára kedvező döntés született; az ítéletet a Young két különböző módon kézbesíttette a másik fél számára.
14. Az első kézbesítés közvetlenül postai úton történt, a rendelet 14. cikke értelmében. Pontosabban: a Young 2001. október 12‑én adta postára a kézbesítendő okiratot, a Plumex pedig 2001. október 17‑én küldte vissza a tértivevényt.
15. A második, Belgium és Portugália kijelölt intézményei által végrehajtott kézbesítés 2001. november 6‑án történt.
16. A Plumex 2001. december 17‑én a Hof van beroep te Gent (genti fellebbviteli bíróság) előtt fellebbezéssel élt az ily módon kézbesített ítélet ellen.
A kérelmet azonban elfogadhatatlannak minősítették. A másodfokú bíróság szerint ugyanis az elsőfokú ítélet megtámadásának határideje az első (postai úton 2001. október 12‑én történt) kézbesítés megtörténtét követő napon kezdődött, és egy hónappal és harminc nappal ezután járt le, tehát 2001. december 11‑én. A 2001. december 17‑i fellebbezést tehát elkésett.
17. A Plumex, mivel e számítással nem értett egyet, jogorvoslati kérelmet nyújtott be.
18. A felperes társaság elsősorban arra hivatkozva vitatta a Hof van beroep határozatát, hogy az ügyben a postai kézbesítés nem élvez elsőbbséget. A Plumex szerint ugyanis a rendeletben előírt rendszerben a postai kézbesítés „másodlagos” mód, amelyet csak kivételes körülmények között lehet igénybe venni; és ez a mód mindenképpen alárendelt szerepet játszik a 4–11. cikkben szabályozott elsődleges kézbesítési módhoz képest, tehát ehhez kell viszonyítani a határidő kezdőnapját, akkor is, ha a kézbesítés egyéb megengedett módokon már megtörtént. Ezért, állítja a Plumex, a jelen ügyben a fellebbezési határidő csak 2001. november 6‑án (az „elsődleges” kézbesítés időpontja), és nem pedig 2001. október 12‑én (a „másodlagos” kézbesítés időpontja) kezdődött.
19. Mivel a semmítőszéknek kétségei támadtak az 1348/2000 rendelet értelmezésével kapcsolatban, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Az 1348/20001 rendelet 4–11. cikkében meghatározott kézbesítés a kézbesítés elsődleges módja‑e, és az 1348/2000 rendelet 14. cikkében meghatározott közvetlen postai kézbesítés másodlagos kézbesítési mód‑e, úgy értve, hogy az első mód elsőbbséget élvez a másodikhoz képest, ha a jogszabályok előírásainak megfelelően mindkettőt igénybe vették?
2) A kézbesítés címzettje számára a fellebbezési határidő a 4–11. cikknek megfelelő kézbesítés időpontjától, és nem a 14. cikknek megfelelő kézbesítés időpontjától kezdődik‑e, ha a kézbesítés egyfelől az 1348/2000 rendelet 4–11. cikkében meghatározott módon is, másfelől az 1348/2000 rendelet 14. cikke szerinti közvetlen postai kézbesítési módon is megtörténik?”
20. Az ily módon indult eljárásban az osztrák, a finn és a svéd kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
III – Jogi elemzés
Az első kérdésről
21. Első kérdésével az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy létezik‑e olyan alá-fölérendeltség a 4–11. cikkben szabályozott, a tagállamok által kijelölt intézmények útján történő továbbítás és a rendelet 14. cikke szerinti postai kézbesítés között, hogy az előbbit elsődleges módnak kell minősíteni, az utóbbit pedig másodlagos vagy alárendelt módnak.
22. Rögvest meg kell állapítanom, hogy – az eljárásban részt vevő valamennyi kormány és a Bizottság véleményének megfelelően – úgy vélem, hogy a kérdésre nemleges választ kell adni. Úgy gondolom, hogy a két hivatkozott kézbesítési mód között nincs semmiféle hierarchikus viszony, tehát a postai kézbesítés vagy alternatívaként, vagy az egyéb megengedett módok kiegészítéseként alkalmazható, a második esetben azonban nem szükséges, hogy úgy tűnjék: az egyéb megengedett módok – különösen az intézményközi továbbítás –előtte eredménytelennek bizonyultak.
23. Ezt a többség által is képviselt álláspontot a szó szerinti és a teleologikus értelmezés is megerősíti.
24. Az első értelmezést illetően a rendelet semmiféle olyan rendelkezést nem tartalmaz, amely elsőbbséget állapítana meg az előírt kézbesítési módok között. Éppen ellenkezőleg: a 14. cikk (1) bekezdése kifejezetten lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy „a bírósági iratokat a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező személyeknek közvetlenül postai úton” kézbesítsék. Ezt a lehetőséget egyáltalán nem befolyásolja az egyéb, különösen a 4–11. cikkben szabályozott módok előzetes igénybevétele.
25. Másrészt ez a következtetés egyébként is megfelel az 1348/2000 rendelet célkitűzésének, amely nem más, mint „a bírósági és bíróságon kívüli iratok” tagállamok közötti „továbbításának korszerűsítés[e] és meggyorsítás[a]” „a polgári vagy kereskedelmi ügyekben” (második preambulumbekezdés).
26. Számomra úgy tűnik, hogy e célkitűzéssel nehezen lehetne összeegyeztetni egy olyan megoldást, amely a tagállamok által kijelölt intézmények útján történő kézbesítést tekintené elsődlegesnek, tekintve, hogy jellegénél fogva (lásd fentebb, 5. pont) bizonyosan nem ez a leggyorsabb kézbesítési mód. Megfordítva: még kevésbé lenne összeegyeztethető ezzel a célkitűzéssel, hogy a postai kézbesítés, amely ugyanakkor a leggyorsabb, és a leginkább költségkímélő mód, alárendelt szerepet játsszon, ha már egyszer teljes jogúnak ismerték el (lásd a 6. pontot).
27. Logikusabbnak és a hivatkozott célkitűzésnek inkább megfelelőnek tűnik a rendelet ellentétes irányú értelmezése, amely a megengedett kézbesítési módok egyenlőségét állapítja meg, lehetővé téve így a szereplők számára, hogy választhassanak az egyik vagy a másik mód igénybevétele között, minden egyes alkalommal a sajátos célnak leginkább megfelelőt előnyben részesítve, vagy akár együttesen is alkalmazva, annak reményében, hogy legalább az egyik sikerrel fog járni.(4)
28. A fenti indokok alapján tehát úgy ítélem meg, hogy a 1348/2000 rendelet sem alá-fölérendeltségi viszonyt, sem pedig elsőbbségi viszonyt nem állapít meg a 4–11. cikkben előírt kézbesítési módok és a 14. cikkben szabályozott közvetlen postai kézbesítés között.
A második kérdésről
29. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 4–11. cikkben szabályozott intézményközi továbbítással történő kézbesítés és a postai kézbesítés egyidejű alkalmazása esetén melyik időpontja alapján határozható meg a kézbesítés megtörténtének időpontja.
30. A Bizottság és az osztrák kormánymegállapították – joggal –, hogy az irányelv erről nem rendelkezik, és ebből arra a következtetésre jutottak, hogy a kérdésre adandó választ nem az irányelvben, hanem az egyes nemzeti szabályozásokban kell keresni. Együttes alkalmazás esetén tehát annak megállapításához, hogy melyik kézbesítés jelenti az eljárási határidő (a jelen ügyben a fellebbezés határidejének) kezdetét, az egyes ügyekben alkalmazandó nemzeti jogból következő rendelkezésekre kell hivatkozni.
31. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ez a megoldás kevésbé felel meg annak a fejlődésnek, amelyen e jogterület az utóbbi években keresztülment, és amely nem csupán e jogterületet fokozatos „közösségiesítéséhez”, hanem egyenesen e jogterület rendeleti úton történő szabályozásához vezetett.
32. Amint ismeretes, miután a tagállamok kijelentették azon szándékukat, hogy „a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló [közös] térséget” kívánnak létrehozni, úgy határoztak, hogy „rögzítik” az e célból a közösségi jogrend saját mechanizmusaihoz és elveihez szükséges intézkedéseket, más szóval kinyilvánították a jogterület „közösségiesítésére”, tehát a vonatkozó szabályozás „önálló értelmezésének” és „egységes alkalmazásának” biztosítására irányuló akaratukat.(5)
33. Az Amszterdami Szerződés éppen e szándék megvalósítása érdekében utalta át az Európai Unió „harmadik pillérétől”, pontosabban az E U‑Szerződés VI. címéből (K–K9. cikk) a „közösségi pillérbe” a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés körében az intézkedések elfogadásának hatáskörét. E tekintetben egy megfelelő közösségi jogi aktus megismételte a Tanács által a „harmadik pillér” keretében (nevezetesen az EU‑Szerződés K3. cikke értelmében) javasolt, de a szükséges számú ratifikációk hiányában hatályba nem lépett, az Európai Unió tagállamaiban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló egyezmény rendelkezéseit.(6)
34. Ez a jogi aktus még nem is irányelv, amint azt eredetileg a Bizottság javasolta.(7) A Tanács e javaslattól elállva, és elfogadva az Európai Parlament azon eltérő véleményét, amely hangsúlyozta a jogterületre vonatkozó rendelkezések „gyors, világos és egységes végrehajtásának” igényét,(8) rendeleti jellegű jogi aktus formájába öltöztette e rendelkezéseket, tehát olyan jogi aktuséba, amely, mint ismeretes, minden részletében kötelező, és közvetlenül hatályos valamennyi tagállamban. Ily módon fogadták el az 1348/2000 rendeletet, amelynek értelmezésére a jelen ügy irányul.
35. Ezek alapján úgy tűnik számomra, hogy – a hiányzó rendelkezések ellenére is – az értelmező nem kerülheti el annak ellenőrzését, amint ez gyakran megesik(9), hogy a szokásos értelmezési gyakorlat segítségével e szövegek értelmezhetők‑e „közösségi”, tehát „önálló” és „egységes” módon, mintsem minden esetben az egyes nemzeti jogrendekre hivatkozzon.
36. Márpedig a finn és a svéd kormánnyal, valamint az Egyesült Királyság kormányával egyetértésben számomra úgy tűnik, hogy ha logikusan olvassuk a szóban forgó rendeletet, és figyelembe vesszük célkitűzéseit, az ilyen értelmezést nem lehet kizárni.
37. Amint azt fentebb is láttuk, a rendelet kifejezetten a polgári vagy kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok tagállamok közötti továbbításának „korszerűsítésére” és „meggyorsítására” irányul (második preambulumbekezdés).
38. Minderre figyelemmel logikus azt feltételezni, hogy a rendelet azzal, hogy lehetővé tette az alá-fölérendeltségi viszony nélküli, különböző kézbesítési módok jogszerű alkalmazását, a rendszer javítására törekedett, több lehetőség felkínálásával. De éppen emiatt kell azt is feltételezni, hogy a rendelet nem irányult arra, hogy zavart és bizonytalanságot keltsen azzal, hogy a kézbesítés időpontjának tekintetében mintegy versenyezteti a kézbesítési módokat. Mindez akkor következne be, ha – a rendelet bármely erre irányuló előírása nélkül – vita tárgya lenne az a természetes és logikus kritérium, amely szerint a szóban forgó időpont meghatározása tekintetében az első szabályszerűen megtörtént kézbesítést kell figyelembe venni.
39. Az iratok továbbítása „meggyorsításának” célkitűzését illetően úgy tűnik, hogy a továbbítás gyorsasága és hatékonysága az elsődleges cél, ha – miután megállapításra került, hogy a különböző módok között nincs alá-fölérendeltségi viszony – a módok közötti elsőbbség a kézbesítés időpontján, és nem pedig a kiválasztott formán alapul. Más szóval ez azt jelenti, hogy a jelen ügy tekintetében azt a kézbesítést kell figyelembe venni, amely az előírt módok tiszteletben tartásával gyorsabban történt meg, és nem pedig azt, amely bármely okból később történt.
40. E megfontolásokból az következik, hogy az 1348/2000 rendeletet akként kell értelmezni, hogy a rendelet 4–11. cikkében előírt valamely kézbesítési mód és a 14. cikkében előírt postai kézbesítés egyidejű alkalmazása esetén akkor kell valamely bírósági iratot kézbesítettnek tekinteni, amikor az első kézbesítés szabályszerűen megtörtént.
IV – Végkövetkeztetések
41. A fenti megállapítások fényében azt indítványozom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Hof van Cassatie által előterjesztett kérdésekre:
„1) A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendeletet akként kell értelmezni, hogy a rendelet a 4–11. cikkében előírt kézbesítési módok és a 14. cikkében előírt postai kézbesítés között semmiféle alá-fölérendeltséget, illetve elsőbbséget nem állapít meg.
2) Az 1348/2000 tanácsi rendeletet akként kell értelmezni hogy a 4–11. cikkében előírt kézbesítési módok és a 14. cikkében előírt postai kézbesítés egyidejű alkalmazása esetén akkor kell valamely bírósági iratot kézbesítettnek tekinteni, amikor az első kézbesítés szabályszerűen megtörtént.”
(1) .
(2)
–		HL L 160., 37. o; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 227. o.
(3)
–	Lásd az 1348/2000 tanácsi rendelet 23. cikke alapján kiadott tagállami közleményeknek (HL 2001. C 151., 4. o.) az első naprakésszé tétellel módosított változatát (HL 2001. C 202., 10. o.).
(4)
–	Meg kell jegyezni, hogy az 1348/2000 rendelet alkalmazásáról szóló, a Bizottság megbízásából készült tanulmány „megállapítja, hogy az iratokat gyakran közvetlenül postai úton továbbítják vagy kézbesítik” [lásd: Rapport de la Commission au Conseil, au Parlement européen et au Comité économique et social européen sur l’application du règlement n° 1348/2000 (COM [2004] 603, 7. o.)].
(5)
–	Lásd a C‑443/03. sz. Leffler-ügyben 2005. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9611. o.) 45. és 46. pontját.
(6)
–	Lásd az Európai Unió tagállamaiban a polgári vagy kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló egyezmény megállapításáról szóló, 1997. május 26‑i tanácsi jogi aktust (HL C 261., 1. o.). A teljesség kedvéért emlékeztetek a bírósági és bíróságon kívüli iratok polgári és kereskedelmi ügyekben történő külföldi kézbesítéséről szóló, 1965. november 15‑én Hágában kötött egyezményre, amelyet az Unió legtöbb tagállama aláírt.
(7)
–	A polgári vagy kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, a Bizottság által előterjesztett tanácsiirányelv-javaslat (HL 1999. C 247 E, 11. o.).
(8)
–	A polgári vagy kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló tanácsiirányelv-javaslatról szóló jelentésében ([1999]219 – 5‑0044/1999 – 1999/0212[CNS], 5. o.) a Parlament hangsúlyozta, hogy „a rendeletnek az irányelvvel szemben az az előnye, hogy a közösségi rendelkezések gyors, egyértelmű és egységes végrehajtását biztosítja, ami megfelel a célkitűzésnek”.
(9)
–		Lásd az 5. lábjegyzetben hivatkozott Leffler-ítéletet.