62002CC0220_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Az Oberster Gerichtshof (Ausztria) (a továbbiakban: a kérdést előterjesztő bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmében több kérdést tesz fel az EK 141. cikk, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: 75/117 irányelv) 1. cikkének értelmezésével kapcsolatban.
2. Lényegében az a kérdés, hogy a munkaviszonyból származó, a szolgálati időtől függő jogosultságok megállapításánál, nevezetesen a munkaviszony megszűnésekor járó úgynevezett „végkielégítés” összegének kiszámításakor a szülőknek járó nevelési szabadság időtartamát a katonai, illetve a polgári szolgálat időtartamával azonos módon kell-e figyelembe venni.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
3. A közösségi jog szempontjából a jelen ügy jogi hátterét az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke képezi. Az EK 141. cikk (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„141. cikk
(1) Minden tagállam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő díjazást kapjanak.
(2) E cikk alkalmazásában „díjazás” a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.
A nemen alapuló megkülönböztetés nélküli egyenlő díjazás azt jelenti, hogy:
a) teljesítménybér esetén az azonos munkáért járó díjazást azonos mértékegység alapján állapítják meg;
b) időbér esetén azonos munkakörben azonos díjazás jár.”
4. A 75/117 irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A Szerződés 119. cikkében felvázolt, a férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve (a továbbiakban: egyenlő díjazás elve) azt jelenti, hogy ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden vonatkozásában és minden feltételében meg kell szüntetni a nemi alapon történő megkülönböztetés minden fajtáját.
Különös tekintettel a díjazás meghatározásakor alkalmazott munkakör-besorolási rendszerekre, amelyeknek mind a férfiak, mind a nők számára azonos feltételeken kell nyugodniuk, kizárva a nemi alapon történő megkülönböztetés minden formáját.”
B – A nemzeti jog
1.
A „végkielégítéshez” való jog
5. Az osztrák jog szerint a munkavállalók munkaviszonyuk megszüntetése esetén úgynevezett végkielégítésre válnak jogosulttá. A munkáltató akkor köteles ezt kifizetni, ha a munkaviszony megszakítás nélkül legalább három éve fennáll, mindemellett a végkielégítés mértéke a munkaviszonyban töltött idő előrehaladtával emelkedik. Ha az alkalmazott súlyos ok nélkül maga szünteti meg munkaviszonyát, vagy a munkáltató a munkavállalónak felróható ok miatt mond fel, úgy végkielégítésre nem jogosult.
6. Az Angestelltengesetz(3) (az alkalmazottakról szóló osztrák törvény, a továbbiakban: AngG.) 23. §-ának vonatkozó rendelkezései az alábbiak szerint rendelkeznek:
„(1) 	Ha az alkalmazott szolgálati jogviszonya három éve megszakítás nélkül fennáll, úgy szolgálati jogviszonyának megszüntetése esetén végkielégítésre jogosult. Ennek mértéke az alkalmazottat a munkaviszonyának utolsó hónapjában megillető bér összegének kétszerese; a végkielégítés mértéke öt szolgálati év után háromhavi, tíz szolgálati év után négyhavi, tizenöt szolgálati év után hathavi, húsz szolgálati év után tizenkét havi bér összegére emelkedik. Minden olyan időszakot, amelynek során az alkalmazott ugyanazon munkáltatónál a jelenlegit közvetlenül megelőző szolgálati jogviszony alkalmával munkásként vagy szakmunkástanulóként állt alkalmazásban, a végkielégítés szempontjából figyelembe kell venni; a szakmunkástanulói jogviszony időtartama azonban csak akkor vehető figyelembe, ha a szolgálati viszony a szakmunkástanuló-időt is számítva legalább hét éve megszakítás nélkül fennáll. A szakmunkástanulói jogviszony időtartama önmagában nem képezi végkielégítés jogalapját.
[…]
(7) A végkielégítés iránti jogosultság – a 23a. § sérelme nélkül – nem áll fenn, ha az alkalmazott felmond, ha súlyos ok nélkül idő előtt kilép, vagy ha idő előtti elbocsátására felróható magatartása alapján kerül sor.”
7. Mivel az AngG. 23. §-ának (1) bekezdése a végkielégítés összegét a munkaviszony fennállásának időtartamától teszi függővé, annak megállapítása során egyes esetekben adódhatnak olyan időszakok, amelyek során a munkaviszony fennállása ellenére nem történt tényleges munkavégzés. Az ide vonatkozó osztrák joganyag nem szabályozza egységesen azt, hogy figyelembe lehet-e venni az ilyen időszakokat, és ha igen, milyen mértékben.
2.
A katonai és a polgári szolgálat időtartamának figyelembevétele
8. Ami az osztrák haderőnél történő szolgálatot illeti, mind a férfiak számára kötelező katonai szolgálat – az úgynevezett „Präsenzdienst” – mind a nők önkéntes kiképzésen való részvétele teljes egészében figyelembe vehető. Ugyanez érvényes az alternatív polgári szolgálatra, amelyet a katonai szolgálatot megtagadók teljesíthetnek („Zivildienst”). Feltétel azonban az, hogy az ilyen szolgálat letöltése során munkaviszony álljon fenn, azaz a munkavállaló a szolgálatra történő behívást egy folyamatosan fennálló munkaviszony során kapja kézhez. A katonai és a polgári szolgálat idejének a végkielégítés iránti jogosultság mértékének kiszámítása során történő figyelembevétele az Arbeitsplatz-Sicherungsgesetz(4) (a munkahelyek védelméről szóló osztrák törvény; a továbbiakban: APSG.) 8. §-ának rendelkezéseiből következik, amely paragrafus kimondja:
„Ha a munkavállaló jogosultsága a szolgálati idő mértékéhez igazodik, akkor
1. a Wehrgesetz (honvédelmi törvény) 27. §-a (1) bekezdésének 1–4. és 6–8. pontjai szerinti katonai szolgálat,
2. a Wehrgesetz 27. §-a (1) bekezdésének 5. pontja szerinti szerződéses katonai szolgálat legfeljebb 12 hónap időtartamban,
3. a nők önkéntes kiképzése és
4. a polgári szolgálat,
amelyek időtartama alatt a munkaviszony fennállt, beleszámítanak a szolgálati időbe.”
3. Az anyák védelmét biztosító időszakok figyelembevétele
9. A kérdést feltevő bíróság ítélkezési gyakorlata(5) szerint szintén beszámíthatók azok az időszakok, amelyek során a terhes nő az anyák védelméről szóló rendelkezések alapján foglalkoztatási tilalom alatt áll, azaz általában a szülés előtti utolsó nyolc hét (a Mutterschutzgesetz(6) 3. §-ának (1) bekezdése, az anyák védelméről szóló osztrák törvény, a továbbiakban: MSchG.), továbbá a szülést követő nyolcadik hét leteltével befejeződő időtartam (az MSchG. 5. §-ának (1) bekezdése).
4. A szülőknek járó gyermeknevelési szabadság (szülői szabadság) kizárása a jelenlegi jogi szabályozás alapján
10. Ezzel szemben – az Ausztriában jelenleg hatályban lévő jogi szabályozás szerint – a szülőknek járó gyermeknevelési szabadság (az úgynevezett szülői szabadság, „Karenzurlaub”) ideje nem számítható be. A szülőknek megvan a lehetősége arra, hogy gyermekük gondozására fizetés nélküli szabadságot vegyenek igénybe, mégpedig legalább három hónap időtartamra, de legfeljebb a gyermek második életévének betöltéséig.
11. Jelenleg az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének harmadik mondatából következően nők esetében nem számítható be a gyermeknevelési szabadság:
„Ellenkező megállapodás hiányában, a női munkavállalónak a szolgálati időhöz igazodó jogosultságai meghatározásakor a szülői szabadság idejét nem lehet figyelembe venni.”
12. Ha a gyermeknevelési szabadságot férfi munkavállalók veszik igénybe, úgy esetükben a Väter-Karenzgesetz (a férfiaknak járó szülői szabadságról szóló osztrák törvény, a továbbiakban: VKG.)(7) 7c. §-a az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének az anyákra vonatkozó szabályára történő utalással rendelkezik arról, hogy a szabadság nem számítható be:
„Az egyéb jövedelmekre – különösen az egyszeri juttatásokra – vonatkozó jogosultságokra […] és a férfi munkavállalónak a szolgálati időhöz igazodó jogosultságaira az MSchG. 15f. §-ának (1) bekezdését kell alkalmazni […]”.
13. 2001 óta ez utóbbi szabályozás lépett az 1989. évi Eltern-Karenzurlaubsgesetz (a szülők szülői szabadságáról szóló osztrák törvény, a továbbiakban: EKUG.)(8) helyébe, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelmében kizárólagosan hivatkozik. A törvény 14. §-ának (8) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezés értelmében a VKG. főszabály szerint csak azokra a munkavállalókra alkalmazandó, akiknek gyerekei 2001. december 31-e után születtek. Tehát azokra a munkavállalókra, akiknek a gyermekei e határnap előtt születtek, az EKUG. rendelkezései alkalmazandók. Az EKUG. 7c. §-a, amely eltérően a VKG. 7c. §-ában foglaltaktól, semmilyen
kifejezett utalást nem tartalmaz az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének rendelkezéseire, a következőképpen rendelkezik:
„Az egyéb jövedelmekre – különösen az egyszeri juttatásokra – vonatkozó jogosultságokra […] és a férfi munkavállalónak a szolgálati időhöz igazodó jogosultságaira az MSchG. 15.§(1) bekezdését kell alkalmazni…”.
5. A szülőknek járó gyermeknevelési szabadság (szülői szabadság) beszámítása a jövőben hatályba lépő jogi szabályozás alapján
14. Ausztriában 2002-ben a végkielégítések eddigi rendszerét a Betriebliche Mitarbeitervorsorgegesetz (a vállalati dolgozókra vonatkozó ellátórendszerről szóló törvény, a továbbiakban: BMVG.)(9) elfogadásával egy járulékfizetésen alapuló biztosítási rendszerré alakították át (úgynevezett „új végkielégítési rendszer”). E rendszerben egy dolgozói biztosítási pénztár vállalja át a végkielégítés kifizetését. A jövőben a gyermeknevelési szabadságot így figyelembe veszik a végkielégítés kiszámításakor, de a hozzájárulás kifizetését a munkáltató helyett egy, a családi terhek kiegyenlítését szolgáló alap vállalja át.(10) Az átmeneti rendelkezések(11) alapján azonban azokra a munkaviszonyokra, amelyeknek a szerződésben megállapított kezdete 2002. december 31-e előtt van, főszabály szerint a fent ismertetett rendelkezéseket kell alkalmazni, amelyek szerint a gyermeknevelési szabadság nem számítható be.
III – A tényállás és az alapeljárás
15. A kérdést előterjesztő bíróság előtti alapeljárásban az Österreichische Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der Privatangestellten (Osztrák Szakszervezeti Szövetség, Magánalkalmazottak Szakszervezete, a továbbiakban: felperes) és a Wirtschaftskammer Österreich (Osztrák Gazdasági Kamara, a továbbiakban: alperes) állnak szemben egymással az Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz (a munkaügyi és társadalombiztosítási bíróságokról szóló osztrák törvény, a továbbiakban: ASGG.)(12) 54. §-ának (2) bekezdése alapján indult perben. E rendelkezés lehetővé teszi a kollektív szerződések megkötésére jogosult munkáltatói és munkavállalói szervezetek számára, hogy saját tevékenységi körükben az Oberster Gerichtshofnál kérelmet terjesszenek elő bizonyos jogosultságok és jogviszonyok fennállásának, illetve fenn nem állásának megállapítása iránt, még akkor is, ha ez nem egy konkrét tényállásra vonatkozik. Az ilyen kérelem tárgyának olyan, munkaviszonyból származó jogvitához kapcsolódó anyagi jogi kérdésnek kell lennie, amely legalább három munkáltatóra, illetve munkavállalóra nézve bír jelentőséggel. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint egy ilyen eljárásban a kérdést előterjesztő bíróság az EK 234. cikk értelmében vett bíróságnak minősül(13) .
16. A felperes által előadott tényállás az ASGG. 54. §-ának (4) bekezdésében foglaltaknak megfelelően a kérdést előterjesztő bíróságra nézve kötelező erővel bír. Eszerint Ausztriában évente átlagosan 57 030 munkaviszonyban álló nő és 1 014 munkaviszonyban álló férfi él a gyermeknevelési szabadság (szülői szabadság) adta lehetőséggel. Ez azt jelenti, hogy a gyermeknevelési szabadságot 98,253%-ban nők veszik igénybe, a férfiak csupán 1,747%-ban. A gyermekek hároméves koráig járó megfelelő gondozási lehetőség hiányában sok női munkavállaló számára nincs más lehetőség, csak az, hogy a gyermeknevelési szabadságot igénybe véve gyermeküket saját maguk gondozzák. A végkielégítésnek a munkaviszony megszüntetésekor történő kiszámítása során az esetek többségében a törvényi rendelkezéseket alkalmazzák, azaz nem számítják be a gyermeknevelési szabadság időtartamát. Csupán a kollektív szerződések kisebb hányadában kerül sor előnyösebb szabályozás, mégpedig a gyermeknevelési szabadság időtartamának beszámításáról szóló rendelkezés meghatározására.
17. Ezzel szemben, ami a haderőnél történő szolgálatot illeti, Ausztriában 2000-ben legfeljebb csupán 100 nő teljesített szolgálatot az önkéntes katonai kiképzés keretében. Az utóbbi négy évben viszont 122 905 férfi teljesített nyolc hónapos kötelező honvédelmi szolgálatot (Präsenzdienst) a szövetségi hadseregben: közülük 110 067-en (kb. 90%) összefüggő időtartamban, míg a többiek a katonai alapkiképzés és a későbbi csapatgyakorlatok kombinálásával. A végkielégítésnek a munkaviszony megszűnésekor történő kiszámítása során a fegyveres erőknél teljesített szolgálatot, valamint a polgári szolgálatot – mint azt fentebb írtuk(14) – a törvény erejénél fogva be kell számítani.
18. A kérelmező az alapeljárásban előadta, hogy a jelenlegi osztrák jogi szabályozás hátrányos helyzetbe hozza a gyermeknevelési szabadságot igénybe vevő munkavállalókat azon munkavállalókkal szemben, akik katonai vagy polgári szolgálatot teljesítenek. Ez a hátrányos helyzet sokkal kevesebb férfit érint, mint nőt, és semmivel nem indokolható.
19. Következésképpen a felperes a kérdést előterjesztő bíróságtól annak megállapítását kéri, hogy a végkielégítés kiszámításakor az anyák által munkaviszony keretében igénybe vett gyermeknevelési szabadságot (anyasági szülői szabadság) a katonai és polgári szolgálattal azonos módon, azaz nyolc hónapig terjedő időtartamban, kell beszámítani.
IV – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
20. 2002. május 22-i végzésével a kérdést előterjesztő bíróság eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
1.) Az EK 141. cikk és a férfiak és nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelv (HL L 45.,  19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.) 1. cikke szerinti díjazás fogalmát úgy kell-e értelmezni, hogy olyan általános érvényű törvényi rendelkezésekre is vonatkozik, mint a katonai, illetve a nők önkéntes kiképzésére irányuló szolgálatra behívottak és a polgári szolgálatra kötelezett munkavállalók munkahelyének védelméről szóló osztrák szövetségi törvény (APSG) 8. §-a, amelyek értelmében közérdekű indokok alapján az e szöveg által meghatározott ágazatokban teljesített olyan közszolgálatnak tekintendő szolgálat időtartamát, amely során általában nem lehet magánjogi jogcímen munkát végezni, figyelembe kell venni a magánjogi munkaviszonyok időtartama alapján számított, a munkajogi szabályozás által előírt jogosultságok számításakor?
2.) Az EK 141. cikket és a 75/117/EGK irányelv 1. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy
az egyenlő díjazás szempontjából
az APSG 8. §-ának hatálya alá tartozó női és férfi munkavállalók csoportja (A csoport),
egy olyan díjazási rendszerben, amely a munkavállalók részére a munkaviszony tényleges megszüntetése esetén – kivéve, ha a munkaviszony megszüntetését a munkavállaló súlyos ok nélkül maga kezdeményezte, vagy ha a munkaviszony a munkavállalónak felróható okból szűnt meg – lényegében a vállalkozáshoz való múltbeli hűség alapján, az új munkaviszony létesítéséig tartó átmeneti időszak megkönnyítésére, a munkaviszony időtartama alapján számított végkielégítést biztosít úgy, hogy a munkaviszony egyes időszakai jellegük szerint elkülönülnek egymástól, és ez lehetővé teszi a fizetés nélküli szabadságok időtartamának figyelmen kívül hagyását, abban az esetben, ha a fizetés nélküli szabadságot
a munkavállaló kezdeményezésére, a munkavállaló érdekében álló olyan okok miatt engedélyezték, amelyek nem elég súlyosak ahhoz, hogy
feljogosítanák a munkavállalót a munkaviszony végkielégítéssel járó megszüntetésére,
összehasonlítható-e
azon női munkavállalók csoportjával, akik a Mutterschutzgesetz 15. §-ának rendelkezései alapján úgy határoznak, hogy a szokásosan tizenhat hetes szülési szabadság végén – legfeljebb a gyermek kétéves koráig – gyermeknevelés céljából szülői szabadságot vesznek igénybe (nevelési szabadság), amely a rendszeres díjazás megszűnésével jár (B csoport)?
3.) Az EK 141. cikket és a 75/117/EGK irányelv 1. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy a második kérdésben meghatározott női és férfi munkavállalók csoportjai közötti különbségek, amelyek főként abban nyilvánulnak meg, hogy
az A csoportba tartozó „katonai szolgálatot teljesítő személyek” esetében
1. a „szolgálatba lépés” általában kötelezettséget jelent, de – még az önkéntes szolgálat esetében is –
2. ez a szolgálatba lépés alá van rendelve az erre vonatkozó közérdeknek, és
3. általában nincs lehetőség – még más munkaviszony keretében sem – magánjogi munkaviszony keretén belül munkát vállalni;
míg a B csoportba tartozó „szülői szabadságon” lévő női és férfi munkavállalók esetében
1. kizárólag a munkavállaló dönti el, hogy egy meghatározott munkaviszony keretében a gyermeknevelés érdekében kivesz-e szülői szabadságot,
2. ugyanakkor ez alatt a szülői szabadság alatt a gyermeknevelésen kívüli időben, korlátozott mértékben magánjogi munkaviszony keretén belül folytathatja tevékenységét,
objektív módon igazolják-e azt, hogy a kérdéses időszakokat a munkaviszonyban töltött idő alapján járó jogosultságok esetében másként vegyék figyelembe?
21. A felperes, az alperes, az osztrák kormány és a Bizottság észrevételeket tettek a Bíróság előtt.
V –
Az első kérdésről
22. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével tulajdonképpen arra vár választ, hogy az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazás fogalma magában foglalja-e a munkaviszony megszüntetése esetén járó végkielégítést is, amennyiben e díjazás kiszámításánál figyelembe veszik azon időszakokat, amelyek során a munkavállaló részéről más, törvényen alapuló kötelezettségek folytán – így a katonai vagy polgári szolgálat letöltésére irányuló kötelezettség miatt – munkavégzés általában nem lehetséges. Az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke keretében ugyanis csak akkor lehet összehasonlítást tenni a gyermeknevelési szabadság, valamint a katonai és polgári szolgálat között, amennyiben ezen időszakok egyáltalán számításba jönnek.
A – A Bíróság előtt tett észrevételek összefoglalása
23. A felperes véleménye szerint a végkielégítéshez való jog kiterjesztését, miként az az APSG. 8. §-ából következik, magához a végkielégítéshez hasonlóan, az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazásnak kell tekinteni.
24. Az alperes nézete szerint ellenben jó okok szólnak amellett a jogi nézet mellett, hogy a díjazás fogalma semmi olyan juttatási kötelezettséget nem foglal magában, amely a magánmunkáltatókat közérdekből terheli. Az alperes inkább abból indul ki, hogy a katonai szolgálat idejének figyelembevétele a végkielégítés összegének kiszámításánál törvényileg szabályozott előnyt jelent, amely konkrét szociálpolitikai célon alapul.
25. Az osztrák kormány és a Bizottság pusztán a Bíróság Gruber-ügyben hozott ítéletére(15) való hivatkozással indokolja, hogy a „végkielégítés” az EK 141. cikk szerinti díjazásnak tekintendő.
B – Értékelés
1. Előzetes észrevételek
26. A díjazásnak az EK 141. cikkben és a 75/117 irányelv 1. cikkében használt fogalmai azonos jelentéssel bírnak. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az irányelv, amely lényegében az EK 141. cikkben rögzített egyenlő díjazás elve alkalmazásának megkönnyítését hivatott szolgálni, semmiképpen sem érintheti ezen elvnek az EK hivatkozott cikkében meghatározottak szerinti tartalmát és hatókörét.(16)
27. Mindkét rendelkezés értelmében a díjazás a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet a munkavállaló munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap (az EK 141. cikk (2) bekezdésének első albekezdése). Ha egy munkakör-besorolási rendszert a díjazások meghatározására alkalmaznak, e rendszernek mind a férfi, mind a női munkavállalók számára azonos feltételeken kell nyugodnia, kizárva a nemi alapon történő hátrányos megkülönböztetés minden formáját (a 75/117 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése).
28. Ami az osztrák jog szerint a munkaviszony megszüntetésekor az AngG. 23. §-a értelmében járó végkielégítést illeti, a Bíróság a Gruber-ügyben hozott ítéletében(17) egy ilyen jellegű juttatást már az EK 141. cikk szerinti díjazásként ismert el. A Gruber-ügyben hozott ítélet egy megszilárdult ítélkezési gyakorlatot tükröz, amely szerint a munkavállalót munkaviszonya megszüntetésekor megillető kártalanítási összeg a halasztott díjazás egy fajtáját jelenti, amely díjazásra a munkavállaló a munkaviszonyára tekintettel jogosult, és amely díjazást
munkaviszonya megszűnésének időpontjában kell számára biztosítani azért, hogy az megkönnyítse a munkahely elvesztéséből adódott helyzethez való alkalmazkodást, valamint jövedelemforrást biztosításon azon időszakra, amelynek során a munkavállaló új munkahelyet keres.(18)
2.
Problematika
29. A kérdést előterjesztő bíróság kétségét fejezte ki a tekintetben, hogy vajon a végkielégítés még akkor is díjazásnak tekinthető-e, amikor a végkielégítés összegének kiszámításakor olyan időszakok is beszámításra kerülnek, amelyek során a magánszektorban történő munkavállalás általában nem lehetséges, és ehelyett valaki közérdekből folytat valamilyen tevékenységet, nevezetesen katonai vagy polgári szolgálatot teljesít.
30. Az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazás fogalmánál egy önálló közösségi jogi fogalomról van szó, amelyet a Bíróság mindig is tágan értelmezett.
31. Különösen a törvény erejénél fogva járó juttatások állhatnak közvetett kapcsolatban a munkaviszonnyal, és tartozhatnak következésképpen a díjazás fogalmába. A megszilárdult ítélkezési gyakorlat szerint az a körülmény, hogy bizonyos juttatások a hatályos jogszabályi rendelkezésekből következően járnak, önmagában még nem zárja ki, hogy díjazásnak minősüljenek. Nincs jelentősége annak, hogy egy igény,
a munkaszerződéstől különböző más jogforráson, mint például
kizárólag a munkaviszony fennállásához kapcsolódó törvényen, alapul.(19) Elegendő, ha a munkáltató a munkaviszonnyal összefüggésben nyújtja a juttatást. (20)
32. Következésképpen a Bíróság a Gruber-ügyben hozott ítéletében(21) az osztrák „végkielégítést” minden nehézség nélkül a díjazás fogalma alá tartozóként értelmezhette. Jelen esetben semmi esetre sem azt kérik a Bíróságtól, hogy megerősítse a Gruber-ügyben hozott ítéletben rögzített állásfoglalását, vagy attól eltérjen. Sokkal inkább egy új nézőpontról van szó, amellyel a Bíróságnak a Gruber-ügyben még nem kellett foglalkoznia: azon időszakoknak a figyelembevételéről, amelyek alatt a munkavállaló valamely más, törvényen alapuló kötelezettsége – így a katonai vagy polgári szolgálat teljesítésére irányuló kötelezettség – miatt általában nem tud munkát vállalni.
3. Állásfoglalás
33. Mint azt a Bíróság határozataiban ismételten rögzítette, az, hogy valamely, a munkáltató részéről nyújtott juttatás az EK 141. cikk hatálya alá tartozónak minősül-e, és ha igen, mennyiben, csupán a tevékenységnek magából a hivatkozott rendelkezésből levezethető ismérvétől függ.(22) Ezért jelen esetben az a kérdés, hogy az osztrák „végkielégítés” kifizetésére legalább közvetve
a szolgálati jogviszony alapján történik-e(23), amennyiben e szolgálati jogviszonynál olyan időszakok figyelembevételére kerül sor, amelyek alatt a munkavállaló valamely más, törvényen alapuló kötelezettsége miatt általában nem tud munkát vállalni.
34. Ennek a kérdésnek a megválaszolásához azt kell kiindulási pontként rögzíteni, hogy a munkaszerződésben a szolgáltatás és az ellenszolgáltatás csereviszonyban állnak (szinallagmatikus kötelem). Ha a munkáltató a munkavállalónak juttatást fizet, ezt csak abban a mértékben lehet díjazásnak minősíteni, amennyiben az – legalábbis részben – a nyújtott szolgáltatások ellentételezésére vagy a munkavállaló által a jövőben nyújtandó szolgáltatások ösztönzésre szolgál. A munkaviszonnyal való kapcsolatnak legalább abból a tényből kell következnie, hogy e juttatásnak a munkavállaló számára történő nyújtása, függetlenül annak jellegétől, a vállalkozás érdekét is szolgálja.
a) Az eddigi ítélkezési gyakorlat
35. A Bíróság idáig csupán mellékesen foglalkozott olyan kérdésekkel, amelyek jelen per tárgyát is képezik, nevezetesen azon időszakoknak a juttatások összegének kiszámítása során történő beszámításával, amelyek alatt törvényen alapuló kötelezettség miatt munkavégzés általában nem lehetséges.
36. A Bötel-ügyben az üzemi tanács egyik tagja, amint azt a törvé ny lehetővé teszi, egy képzés során nem gyakorolta a munkaszerződésben meghatározott tevékenységet.(24) A Rinner-Kühn-ügy tárgya a díjazás betegség esetén történő folyamatos fizetése volt.(25) A Gillespie-ügy a női munkavállalók szülési szabadságának idejére járó díjazásra vonatkozott.(26)
37. Kétségtelen, hogy a Bíróság mindhárom ügyben díjazásnak tekintette az azokra az időszakokra járó juttatásokat(27), amelyek során a női munkavállalók részéről törvényi rendelkezés folytán munkavégzés nem történt. A női munkavállalók részére fizetendő pénzbeli juttatás azonban mindhárom példában – a törvényen alapuló munkavégzés alóli mentesítés ellenére – szorosan a munkaviszony tárgyához kapcsolódott.
38. Az üzemi tanács tagjai így szükségképpen a vállalkozás munkavállalóinak minősülnek, és feladatuk az, hogy kiálljanak a dolgozók érdekeiért, és elősegítsék az üzemen belüli harmonikus munkakapcsolatok fennállását; tevékenységük a vállalkozás általános érdekét szolgálja.(28) A díjazás betegség esetén történő folyamatos fizetése is a vállalkozás érdekében áll, hiszen megkönnyíti a munkavállalónak, hogy munkaképessége helyreálljon. Ami a szülési szabadságot, azaz közvetlenül a szülés előtt és után fennálló törvényileg szabályozott foglalkoztatási tilalom időszakát illeti, az szintén a (terhes női) munkavállalók egészségének védelmét, azaz végül is munkaképességük megőrzését célozza.(29)
39. Mind a három esetben tehát azoknak az időszakoknak a figyelembevétele, amelyek során tényleges munkavégzésre nem került sor, azt a célt kívánja elérni, mint ami az EK 136. cikk (1) bekezdéséből, az Európai Szociális Chartából(30), a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi chartából(31), valamint az Európai Unió alapjogi chartájából(32) is következik: egyrészt a férfi és női munkavállalók tájékozódáshoz és meghallgatáshoz való joga a vállalkozásnál, másrészt az egészséges, biztonságos és méltó munkakörülményekhez való jog. Következésképpen valamennyi esetben egyértelmű kapcsolat áll fenn a munkaviszonnyal, és az vállalkozásnak nyilvánvaló érdeke fűződik a szolgáltatás nyújtásához.
b) A munkavégzés más, törvényen alapuló kötelezettségből eredő elmaradásakor fennálló helyzet
40. Másként alakul a helyzet azonban, ha a munkavállaló az általa elvégzendő munkát azért nem tudja ellátni, mert az más, törvényen alapuló kötelezettség miatt lehetetlen, esetleg mert helyette az érintett időpontban olyan tevékenységet gyakorol, mint a katonai vagy az alternatív polgári szolgálat: a munkavállaló munkaviszonyának szünetelése alatt nem tétlen, hanem ezzel ellentétben egy másik munkáltató érdekében tevékeny, aki számára általában valamilyen juttatást és szociális védelmet nyújt. A munkavállalónak az ez idő alatt kifejtett tevékenysége semmilyen kapcsolatban nem áll az eddigi munkáltatójával fennálló, éppen szünetelő munkaviszonyával. Ez a tevékenység kizárólag közérdekből történik. A vállalkozás, ahonnan a munkavállalót erre az időre úgyszólván „kiszakítják”, ebből semmi esetre sem húz hasznot, ellenkezőleg: ez a legtöbb esetben szervezezési többletterhet eredményez számára.
41. A végkielégítés klasszikus kettős funkcióját is elveszíti, amennyiben
összegének kiszámításakor olyan időszakokat is figyelembe vesznek, amelyek alatt a munkavállaló más, törvényen alapuló kötelezettsége miatt nem tud munkát vállalni. Normális esetben ugyanis a végkielégítés oly módon működik, hogy az egyrészt jutalom a múltbeli szolgálatért és a vállalkozáshoz való hűségért, másrészt átmeneti jövedelemként szolgál az új munkahely keresésének időtartamára. Ellenben ha a munkavállaló részéről más, törvényen alapuló kötelezettség miatt munkavégzés a vállalkozáson belül nem lehetséges, úgy a végkielégítés jutalom oldala teljesen háttérbe szorul; hiszen ebben az időszakban ő közérdekből, nem pedig a vállalkozás érdekében teljesít szolgálatot. Ezzel a végkielégítés erre az időszakra elveszíti a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében vett „halasztott díjazás” jellegét.(33)
42. Ha a nemzeti jogalkotó szociális megfontolásból mégis előírja, hogy a köz érdekében teljesített szolgálat idejét vegyék figyelembe a végkielégítés összegének kiszámításánál, akkor ezzel a közösség terheit egy meghatározott csoportra, jelen esetben a munkáltatókra hárítja. A szabályozás azt célozza, hogy azt a munkavállalót, akit az állam egy fennálló munkaviszony során hív be katonai vagy polgári szolgálatra, és aki következésképpen a köz érdekében teljesít szolgálatot, más munkavállalókhoz képest, akik ez alatt az idő alatt tovább dolgoznak a vállalkozásnál, és ezzel együtt a végkielégítés iránti igényük is megfelelően növekszik, megóvja az anyagi jellegű hátrányoktól.
43. Ilyen esetben az egyetlen kapcsolódási pont a munkaviszonyhoz az, hogy az állam igénybe veszi a munkáltatót, azaz törvény által kötelezi(34) arra, hogy a végkielégítés összegének kiszámítása során figyelembe vegye a katonai és polgári szolgálat idejét, és a munkavállaló részére távozásakor ennek megfelelően magasabb pénzbeli juttatatást biztosítson, mint azt a vállalkozásnál eltöltött szolgálati ideje indokolná. A szolgálati jogviszonyhoz való más kapcsolódási pont, különösen a vállalkozásnak bármilyen természetű érdeke, hogy magasabb pénzbeli juttatatást biztosítson, nem ismerhető fel.
c) Következtetés
44. Ha az egyetlen kapcsolódási pont a munkaviszonyhoz a munkáltató törvényalkotó általi igénybevétele, úgy a foglalkoztatás ismérve – ahogy az az EK 141. cikkben és a 75/117 irányelv 1. cikkében szerepel – nem teljesül. Amennyiben a végkielégítés összegének kiszámítása során olyan időszakokat vesznek figyelembe, amelyek alatt a munkavállaló egy másik munkáltatóval szemben törvényen alapuló kötelezettsége – mint például a katonai vagy polgári szolgálat teljesítésére irányuló kötelezettség – miatt nem tud munkát vállalni, akkor a végkielégítés kifizetésének alapjául – sem közvetlenül sem közvetve – nem a munkaviszony szolgál, mint ahogy azt az EK 141. cikk megkövetelné. A nemzeti jogalkotó ilyenkor a közösség terheit inkább áthárítja a munkáltatóra.
45. Az előzőekben leírtak eredményeképpen a díjazás fogalmát oly módon kellene értelmezni, hogy abba nem tartozik bele olyan pénzbeni juttatás, mint amilyen Ausztriában a munkaviszony megszűnésekor járó „végkielégítés”, amennyiben összegének kiszámítása során olyan időszakokat vesznek figyelembe, amelyek alatt a munkavállaló egy másik munkáltatóval szemben törvényen alapuló kötelezettsége – mint például a katonai vagy polgári szolgálat teljesítésére irányuló kötelezettség – miatt nem tud munkát vállalni.(35)
VI – A második és harmadik kérdésről
46. Második és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság tulajdonképpen arra vár választ, hogy az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelv 1. cikkével – a közvetett hátrányos megkülönböztetés szempontjára figyelemmel – ellentétes-e az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az osztrák Mutterschutzgesetzben található, amelynek értelmében a gyermeknevelési szabadság időtartamát nem veszik figyelembe a munkaviszony megszüntetésekor járó végkielégítés összegének kiszámításakor.
47. Amennyiben a díjazás fogalmát a fent javasoltak szerint értelmezzük(36), úgy a második és harmadik kérdést szükségtelen megválaszolni, hiszen e kérdések nem tartoznak az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikkének alkalmazási körébe. A teljesség kedvéért a továbbiakban mégis állást foglalok azokkal a jogi kérdésekkel kapcsolatban, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság második és harmadik kérdésében vetett fel.
A – A Bíróság előtt tett észrevételek összefoglalása
1. Az osztrák kormány
48. Az osztrák kormány, tekintettel a VKG. 7c. §-ában foglaltakra, kizárja a közvetlen hátrányos megkülönböztetés fennállását, mivel a gyermeknevelési szabadság időtartama sem a női, sem a férfi munkavállalók esetében nem vehető figyelembe a végkielégítés összegének kiszámításakor.
49. Ezen túl az osztrák kormány véleménye szerint a gyermeknevelési szabadságon lévő munkavállaló nem hasonlítható össze a katonai vagy polgári szolgálatot teljesítő személyekkel. Ennek megfelelően objektív okok támasztják alá azt, hogy ezeket az időszakokat eltérő módon vegyék figyelembe a végkielégítés összegének kiszámításakor, és hogy ez a különbségtétel nem vezethető vissza nemen alapuló tényezőkre.
50. A gyermeknevelési szabadságnak az MSchG. és a VKG. alapján történő igénybevétele kizárólag a munkavállaló akaratától függ, akinek megadták a szabad alakítás lehetőségét. Nincs olyan törvényi rendelkezés, amely a munkavállalót arra kényszerítené, hogy igénybe vegye a gyermeknevelési szabadságot. A gyermeknevelési szabadsághoz való jognak az az értelme, hogy erősítse a munkavállaló munkáltatóval szemben fennálló jogi helyzetét.
51. Az osztrák kormány véleménye szerint a munkaszerződésben található csereviszony (munkajogi szinallagma) kétség esetén ahhoz vezet, hogy figyelmen kívül maradnak azok az időszakok, amelyek során a munkaviszony a jogállás szabad megválasztása folytán szünetel, és nem történik munkavégzés.
52. Ezzel szemben – az osztrák kormány véleménye szerint – az APSG. 8. §-ában foglalt, a katonai és polgári szolgálatot teljesítő személyekre vonatkozó rendelkezés indokoltan szakít a csere elképzelésével. Így az alkotmányjogban szabályozott, a katonai szolgálat teljesítésére vonatkozó kötelezettség olyan közérdekből teljesítendő jogi kötelezettség, amely alól egyik munkavállaló sem vonhatja ki magát.(37) A jogrend értelmében ennek a kötelezettségnek a teljesítése alól senki sem mentesíthető, és a jogrend ennek biztosítása végett rendelkezik a munkaviszony szüneteléséről. Mivel a munkavállaló ezeket egyáltalán nem befolyásolhatja, méltánytalan lenne ezen időszakoknak a végkielégítés összegének kiszámítása során történő figyelmen kívül hagyása. A szabálynak az önkéntes alapon katonai szolgálatot teljesítő személyekre történő részleges kiterjesztése nem tér el alapvetően ettől az elvtől. A fenti vélemény szerint a fegyveres erőknél teljesített szolgálat önkéntes elemei szintén megfelelnek a parancsoló katonai érdekeknek, és ezáltal azok is a közérdek alá tartoznak.
53. Hasonlóan kötelező és közvetlenül alkalmazandó, de alakítási lehetőség nélküli törvényi előírást lát az osztrák kormány az anyák jogi védelmét szolgáló, az MSchG. 3. §-a (1) bekezdésében és 5. §-a (1) bekezdésében szabályozott foglalkoztatási tilalomban, amely különösen a szülés várható időpontja előtti utolsó nyolc hétre, továbbá a szülést követő nyolc hétre vonatkozik, de a gyermeknevelési szabadságra már nem érvényes.
2. A Bizottság
54. A Bizottság emlékeztet arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően(38) kizárólag a nemzeti bíróság rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a tényállást értékelje, és a nemzeti jogot értelmezze. Végső soron a nemzeti bíróság dolga annak megállapítása, hogy objektív okok alapján indokolt-e olyan törvényi rendelkezés, amelynek alkalmazására ugyan a munkavállaló nemétől függetlenül kerül sor, de a tények szerint mégis jelentősen magasabb százalékos arányban érint nőket, mint férfiakat; és ha igen, akkor mennyiben. Mivel a Bíróság az is feladata, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára az ügyet előmozdítani képes válaszokat adjon, adhat olyan iránymutatásokat, amelyek a kérdést előterjesztő bíróság számára megkönnyítik a határozathozatalt.
55. A Bizottság kifejti, hogy a gyermeknevelési szabadság időtartamának az MSchG. 15f. §-a szerinti végkielégítés összegének kiszámításakor történő figyelmen kívül hagyása hátrányosan érinti a munkavállalóknak a gyermeknevelési szabadságot igénybe vevő csoportját azokkal a munkavállalókkal szemben, akik ezzel a joggal nem élnek. A kérdést előterjesztő bíróság adatai szerint megállapítást nyert, hogy a gyermeknevelési szabadság idejének a végkielégítés összegének kiszámításánál történő figyelmen kívül hagyása lényegében a nőket érinti. Mindez egy közvetett hátrányos megkülönböztetést jelez, kivéve, ha ezt az egyenlőtlen elbánást a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéstől független objektív okok indokolják.
56. A Bizottság az objektív okok kérdésével kapcsolatban mindenekelőtt a Bíróság ítélkezési gyakorlatára utal, amely szerint az a puszta körülmény, hogy egy jogi rendelkezés lényegesen nagyobb mértékben érint női, mint férfi munkavállalókat, nem tekinthető az EK 141. cikk megsértésének.(39) A Bizottság emlékeztet továbbá arra a széles mérlegelési jogkörre, amelyet a Bíróság a tagállamok számára a szociál- és foglalkoztatáspolitikai céljaik megvalósítására alkalmas intézkedések megválasztásánál elismer. (40)
57. Ez a körülmény azonban nem vezethet oda, hogy a közösségi jog olyan alapvető elve, mint a férfiak és a nők egyenlő díjazása kiüresedjék; általános állítások pedig nem elegendőek az egyenlőtlen bánásmód igazolására.(41) Az osztrák kormány feladata a nemzeti bíróság előtt kifejteni, hogy a gyermeknevelési szabadság idejének az MSchG. 15f. §-a alapján történő figyelmen kívül hagyását a végkielégítés összegének az AngG. 23. §-a szerinti kiszámításakor olyan objektív tényezők indokolják, amelyeknek semmi közük a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez. Nem ismeretes, hogy az osztrák hatóságok ilyen okra hivatkoztak-e, vagy sem.
58. A Bizottság kétségbe vonja egy olyan védendő szociálpolitikai cél létezését, amely a hivatkozott, túlnyomórészt nőket érintő egyenlőtlen bánásmód objektív okokból történő igazolásául szolgálna.
59. A Bíróságnak a Roks-ügyben hozott ítéletéből(42) következik, hogy költségvetési megfontolások nem igazolhatják a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést. Nem játszhat szerepet az sem, hogy az érintett tagállam maga viseli a terhet, vagy áthárítja azt a munkáltatóra. Mindkét esetben tisztán fiskális megfontolásokról van szó, amelyeket a Bíróság nem fogadott el indokként.
60. Azt is figyelembe kell venni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azokat az időszakokat, amelyek alatt nem kerül sor tényleges munkavégzésre – így például a munkaképtelenség és az üdülési szabadság időtartama, valamint az éves szabadság – figyelembe veszik. Ezen érv ellen nem lehet azt felhozni, hogy olyan időszakokról van szó, amelyek a konkrét munkaviszonnyal függnek össze. A gyermeknevelési szabadság időszaka is egy fennálló munkaviszonyon belül helyezkedik el; a szabadság csak szünetelteti a főkötelezettségek végrehajtását.
61. Ami a Bíróságnak a Gruber-ügyben hozott ítéletét(43) illeti, a Bizottság véleménye szerint a Bíróság ott megfogalmazott álláspontja nem alkalmazható minden további nélkül a szóban forgó tényállásokra. A Gruber-ügyben még a gyermeknevelési szabadság lejárta előtt közölte a női munkavállaló, hogy nem tér vissza munkahelyére. Jelen esetben viszont egy, a munkáltató részéről bekövetkezett felmondásról, illetve egy, a munkavállaló által súlyos okból történő felmondásról van szó, azaz mindkét esetben kizárólag a munkáltatói oldaltól ered a munkaviszony megszüntetésének ténybeli alapja.
62. Végezetül a Bizottság számára az is kérdés, hogy a szülői feladatellátás valóban csupán magánérdek, vagy kiemelkedő társadalmi jelentőséggel is bír. Ezzel kapcsolatban a Bizottság a Hill és Stapleton ügyre(44) hivatkozik, amelyben a Bíróság arra a megállapításra jutott, hogy mind a nők, mind a férfiak családon belüli és munkahelyi oltalma elismert elv a tagállamok jogrendjében és a közösségi jogban, és hangsúlyozta a munkafeltételek családi kötelezettségekkel való összehangolásának szükségességét.
63. A Bizottság véleménye szerint nincs olyan objektív tényező, amelynek semmi köze a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez, és amely igazolná az MSchG. 15f. §-a szerinti, a nőkkel szembeni egyenlőtlen bánásmódot.
3. A felperes
64. A felperes véleménye szerint nem a közvetlen hátrányos megkülönböztetés esete forog fenn, hiszen a gyermeknevelési szabadság időtartama mind a férfiak, mind a nők esetében figyelmen kívül marad a végkielégítés összegének kiszámításakor. A női munkavállalók közvetett hátrányos megkülönböztetését látja azonban a felperes abban, hogy a végkielégítés összegének kiszámításakor nem azonos mértékben kerül beszámításra a gyermeknevelési szabadság és a haderőnél teljesített szolgálat.
65. A felperes véleménye szerint az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének harmadik mondatában és a VKG. 7c. §-ában foglalt osztrák szabályozás a gyermeknevelési szabadságot igénybe vevő munkavállalót hátrányosabb helyzetbe hozza azokkal a munkavállalókkal szemben, akik vagy aktív tevékenységüknél fogva további, a végkielégítés kiszámításánál figyelembe jövő időszakokra tesznek szert, vagy akiknek a haderőnél teljesített szolgálata az APSG. 8. §-a alapján beszámításra kerül. Abból a tényből kiindulva, hogy a gyermeknevelési szabadságot 98,253%-ban nők veszik igénybe, míg a haderőnél 99,5%-ban férfiak teljesítenek szolgálatot, arra a következtetésre jut a felperes, hogy a gyermeknevelési szabadságnak a végkielégítés összegének kiszámítása során történő figyelembevételéből eredő hátrányos helyzet túlnyomóan a nőket érinti, míg a katonai és polgári szolgálat idejének a beszámítása többségében a férfiaknak kedvez.
66. A felperes hangsúlyozza a gyermeknevelés társadalmi jelentőségét és a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megmutatkozó fontosságát, továbbá szembehelyezkedik azzal a nézettel, miszerint a gyermeknevelési szabadság igénybevétele szabad akaraton nyugszik, míg a katonai és polgári szolgálat a köz érdekében kötelezően ellátandó feladatot jelent. A döntés, hogy valaki gyermekét a szülési szabadság lejártát követően a gyermeknevelési szabadságot igénybe véve maga neveli – a felperes véleménye szerint – nem igazán önkéntes. A gyakorlatban sokszor éppen a gyermekeket kétéves koruk előtt fogadó intézmények hiánya miatt kényszerülnek a nők a gyermeknevelési szabadság igénybevételére. Mindehhez jönnek a gyermek neveléséhez kapcsolódó törvényi kötelezettségek; a gyermekek nem kielégítő gondozása még büntetőjogi szankciót is von maga után.(45) A felperes úgy véli, hogy a közösségi jog alkalmazása szempontjából egyébként sincs jelentősége annak, hogy valamely magán vagy közjogi kötelezettség eredményeként a munkavállaló részéről bizonyos időszakokban nem kerül sor munkavégzésre.
67. Ellenben a felperes kiemeli a katonai szolgálat olyan oldalait is, amelyeknél véleménye szerint inkább a magánérdek, mintsem a közérdek figyelembevétele ismerhető fel; így például – az érintettek kérelmére – lehetőség nyílik a katonai szolgálat elhalasztására, illetve annak felfüggesztésére.
68. A felperes úgy véli, hogy a gyermeknevelési szabadság, illetve a katonai és polgári szolgálat annyiban hasonló, hogy mellettük elméletileg folytatható jelentéktelen kereső tevékenység, a gyakorlatban azonban ilyennel ritkán lehet találkozni.
69. A felperes álláspontja szerint nincs olyan objektív ok, amely az egyenlőtlen bánásmód igazolásául szolgálna. Különösen annak veszélye, hogy a munkáltatót igazságtalan teherrel sújtják, nem csupán a gyermeknevelési szabadság esetében áll fenn. Időközben az osztrák jogalkotó is szociálpolitikailag indokolatlannak találta a katonai szolgálatot teljesítő személyek és a gyermeknevelési szabadságot igénybe vevő szülők közti egyenlőtlen bánásmódot(46), ezt azonban csak a jövőre nézve számolta fel, visszamenőleg nem. (47)
4. Alperes
70. Ezzel ellentétben az alperes arra hivatkozik, hogy a katonai szolgálatot teljesítő személyek alkotta csoportot és a gyermeknevelési szabadságon lévő személyekből álló csoportot nem lehet összehasonlítani. Ehhez kifejti, hogy a gyermeknevelési szabadság igénybevétele a munkavállaló érdekében álló lehetőség, ellenben a katonai szolgálat teljesítése olyan kötelezettség, amelynél közérdekről van szó. Mivel a két csoporttal kapcsolatos szabályozás célja eltérő, nem lehet abból kiindulni, hogy helyzetük összehasonlítható.(48)
71. Az alperes egyébként arra is utal, hogy a katonai szolgálat teljesítésének kötelezettsége kizárólag a férfiakat érinti, amely így a női munkavállalókhoz képest hátrányos helyzetbe hozza őket. A Bíróságnak a Schnorbus-ügyben hozott ítéletéből(49) következik, hogy a katonai szolgálat teljesítésének kötelezettségéből eredő késedelmek ellentételezésére szolgáló előnyös rendelkezések objektíven igazoltak.
B – Értékelés
1. Előzetes észrevételek
72. Mivel a kérdést előterjesztő bíróság a két csoport – nevezetesen a katonai és polgári szolgálatot teljesítő személyek alkotta csoport, valamint a gyermeknevelési szabadságon lévő munkavállalókból álló csoport(50) – között fennálló különbségek összehasonlítását és értékelését kéri a Bíróságtól, meg kell jegyezni az alábbiakat: kizárólag a nemzeti bíróság rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a tényállást értékelje és a belső jogot értelmezze. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint végső soron a nemzeti bíróság dolga annak megállapítása, hogy egy semlegesen megfogalmazott törvényi szabályozás, amely a tények szerint jelentősen magasabb százalékos arányban érinti az egyik nemhez tartozó munkavállalókat, objektív okokból – amelyeknek semmi köze a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez – indokolt-e, és ha igen, akkor mennyiben.(51)
73. Mindamellett mivel a Bíróság feladata, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések tekintetében az ügyet előmozdító válaszokat adjon, az alapeljárás iratai, valamint az elé terjesztett írásbeli és szóbeli észrevételek alapján iránymutatásokat adhat, amelyek a kérdést előterjesztő bíróság számára megkönnyítik a határozathozatalt.(52)
2. A közvetlen hátrányos megkülönböztetés hiánya
74. Ha egy nemzeti szabályozás közvetlenül a nemi hovatartozásra való hivatkozással rendelkezne a végkielégítés összegének kiszámítása során történő, a női és a férfi munkavállalók közötti egyenlőtlen bánásmódról, akkor közvetlen hátrányos megkülönböztetésről lenne szó.
75. Ami az új osztrák jogi helyzetet illeti (úgynevezett „új végkielégítési rendszer”), a BMVG. 7. §-ának (4) bekezdéséből a gyermeknevelési szabadság idejének hátrányos megkülönböztetéstől mentes beszámítása következik mind a férfiak, mind a nők vonatkozásában.(53)
76. Az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének 3. mondata és a VKG. 7c. §-a által meghatározott eddigi – és a továbbiakban még számos munkavállalói szerződésre érvényes – jogi helyzet(54) mindkét nem vonatkozásában azonos szabályozást tartalmaz, csak éppen ellenkező tartalommal: kizárják a gyermeknevelési szabadság időtartamának figyelembe vételét.
77. Kétség csupán az EKUG. 7c. §-át illetően támadhat, amely a VKG. 7c. §-ának korábbi szabályozása. Ez – a még egy sor régi ügyben alkalmazandó – rendelkezés(55) a férfi munkavállalókra vonatkozóan nem tartalmaz kifejezett utalást az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének 3. mondatára, amely az anyákat érintő kizárásról szól. Az EKUG. 7c. §-ának szövege első látásra lehetővé teszi azt a következtetést, hogy a férfi munkavállalók a női munkavállalókkal szemben jobb helyzetbe kerülnek, mivel esetükben a törvény nem zárja ki a gyermeknevelési szabadság időtartamának a végkielégítés összegének kiszámítása során történő beszámítását.(56) Mint ahogy az az iratokból is kitűnik, és a szóbeli tárgyaláson is megerősítést nyert, mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind az alapügyben részes felek minden további nélkül abból indulnak ki, hogy az EKUG. 7c. §-ába foglalt rendelkezés azonos jogkövetkezményt eredményez mind a férfiak, mind a nők vonatkozásában: nevezetesen a gyermeknevelési szabadság idejének a végkielégítés összegének kiszámításakor történő figyelmen kívül hagyását.(57) Az EKUG 7c. §-ának szövegéből úgy tűnik, hogy nem annyira a törvényalkotó tudatos döntéséről, mint inkább egy szerkesztési hibáról van szó, amelynek a rendelkezés gyakorlati alkalmazása során nincs hátrányos megkülönböztetést eredményező hatása, és amelyet időközben a VKG. 7c. §-a már orvosolt is.(58)
78. Következésképpen: a gyermeknevelési szabadság kapcsán Ausztriában alkalmazandó jogi rendelkezések egyike sem vezet nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetéshez.
3. A közvetett hátrányos megkülönböztetés hiánya
79. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő díjazás elvével nem csupán a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést tartalmazó rendelkezések alkalmazása ellentétes, hanem azoké is, amelyek a női és a férfi munkavállalók közötti egyenlőtlen bánásmódot nem közvetlenül a nemi hovatartozáshoz kapcsolódóan tartják fenn, hacsak az egyenlőtlen bánásmódot nem igazolják olyan objektív okok, amelyeknek semmi közük nincs a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez.(59)
80. Annak megállapítása érdekében, hogy egy konkrét esetben közvetett hátrányos megkülönböztetésről van-e szó, eszerint két szempontot kell vizsgálni: először is azt kell megnézni, hogy egyáltalán egyenlőtlen-e a bánásmód a férfi és női munkavállalók között; hiszen hátrányos megkülönböztetés kizárólag akkor állhat fenn, ha azonos tényállásokra különböző rendelkezések – vagy különböző tényállásokra azonos rendelkezések – kerülnek alkalmazásra.(60) Igenlő válasz esetén ezt követően azt kell megvizsgálni, hogy az ilyen egyenlőtlen bánásmód objektíven indokolható-e.
81. Két megközelítés lehetséges: egyrészt, miként azt a kérdést előterjesztő bíróság indítványozta, a gyermeknevelési szabadságot igénybevevő munkavállalók összehasonlítása azokkal, akik katonai vagy polgári szolgálatot teljesítenek(61) ; másrészt a gyermeknevelési szabadságon lévő munkavállalók összehasonlítása azokkal, akik ugyanezen idő alatt tovább dolgoznak a vállalkozásnál.
a) A gyermeknevelési szabadság és a katonai vagy polgári szolgálat összehasonlítása
82. Ami az első két összehasonlítandó csoportot illeti – egyfelől azok a munkavállalók, akik fennálló munkaviszonyuk alatt gyermeknevelési szabadságot vesznek igénybe, a másfelől azok, akik ugyanezen időtartam alatt katonai vagy polgári szolgálatot teljesítenek –, az osztrák jog különböző rendelkezéseket alkalmaz e két csoportra.(62) Kérdéses azonban, hogy az e rendelkezések által érintett munkavállalók összehasonlítható helyzetben vannak-e egyáltalán.(63)
83. Először is megállapítható, hogy a gyermeknevelési szabadság, valamint a katonai vagy polgári szolgálat munkaviszonyra való kihatásai között vannak hasonlóságok. A munkaviszony mindegyik esetben fennmarad, és az abból eredő főkötelezettségek felfüggesztésre kerülnek: a munkavállaló nem végez munkát, a munkáltató nem fizet díjazást.
84. Azonban a munkaviszony szünetelésének okait és az érintett munkavállaló számára fennmaradó döntési szabadságot megvizsgálva egyértelmű különbségek figyelhetők meg. A katonai, valamint az alternatív polgári szolgálat közérdekből és állampolgári kötelezettségből teljesített szolgálat, amelynél a közérdekből és különösen a katonai érdekekből eredő megfontolások jelentős szerepet játszanak. Ezzel szemben a gyermeknevelési szabadság igénybevétele mellett vagy ellene szóló döntés az érintett munkavállalók részéről önkéntes természetű: a törvény megtiltja, hogy a szülők elhanyagolják gyermekeiket; arra azonban nem kötelezi őket, hogy gyermekeik gondozása végett gyermeknevelési szabadságot vegyenek igénybe.
85. Ugyanakkor el kell ismerni, hogy mindkét esetben más szempontok is szerepet játszanak. Így a haderőnél teljesített szolgálattól és az alternatív polgári szolgálattól – alapvetően kötelező jellegük ellenére – nem teljesen idegen az önkéntesség, valamint a magánérdekek figyelembevétele. Például a nőknek az osztrák haderőnél teljesített szolgálata (úgynevezett „nők önkéntes kiképzése”) önkéntes. A férfiak számára is lehetséges a szolgálat halasztása, illetve annak felfüggesztése. Ezzel szemben a gyakorlatban a gyermeknevelési szabadság igénybevétele mellett vagy ellen szóló döntést külső kényszer is befolyásolhatja, mivel a gyermekeket fogadó intézményekben biztosított férőhelyek száma kevés, mint ahogy ezt a felperes Ausztria esetében leírta.
86. A meghatározó azonban az, hogy a gyermeknevelési szabadság igénybevétele mellett vagy ellen szóló döntés túlnyomórészt a munkavállaló magánélete alakításának kérdése(64), míg a katonai vagy alternatív polgári szolgálat során a magánéleti természetű megfontolások háttérbe szorulnak a közérdekkel szemben, és nem érintik a katonai szolgálat teljesítésére irányuló kötelezettséget. Ezért nem beszélhetünk a gyermeknevelési szabadság és a katonai vagy polgári szolgálat tényállásának összehasonlíthatóságáról. Következésképpen e két csoport viszonylatában egyenlőtlen bánásmódról sem lehet szó.
87. Azonban még ha – szemben a fenti nézettel – összehasonlíthatónak tekintenénk a gyermeknevelési szabadságot és a katonai vagy polgári szolgálatot, és így feltételeznénk az egyenlőtlen bánásmód lehetőségét, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kellene vizsgálnia azt, hogy ez az egyenlőtlen bánásmód indokolható-e olyan objektív okokkal, amelyeknek semmi közük nincs a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez. Az az osztrák kormány feladata lenne, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnál előadja a megfelelő indokokat.(65) Ebben az összefüggésben az alábbiakra kellene figyelemmel lenni:
88. Egy egyszerű utalás a munkaszerződésben található csereviszonyra (szinallagma) nem lenne elegendő, mivel a munkaszerződésből származó főkötelezettségek mind a gyermeknevelési szabadság esetében, mind a katonai vagy polgári szolgálat során felfüggesztésre kerülnek, azaz egyik esetben sem kerül sor munkavégzésre, és ennek megfelelően bérfizetésre sem.
89. A Bíróság egyébként már úgy határozott, hogy a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés nem igazolható olyan anyagi jellegű hátránnyal, amelyet a munkáltató a munkavállalók mindkét nemével szembeni egyenlő elbánás következtében elszenvedne.(66)
90. Mint azt az alperes helyesen kifejtette, annyiban indokolt lehet egy nemzeti rendelkezés, amennyiben csak azon késedelem kiegyenlítésénél hatna közre, amely a katonai vagy polgári szolgálat teljesítéséből következik.(67) Fordítva azonban a Bíróság azon szakmai hátrányok bizonyos kiegyenlítését is elismerte, amelyek a szülők számára a munkahelyüktől való távollétéből adódnak.(68)
91. Az ilyen megfontolások alapügyben történő konkrét alkalmazása a kérdést előterjesztő bíróság kötelessége lenne.
b)
A gyermeknevelési szabadságon lévő munkavállalók és a vállalkozásnál dolgozó munkavállalók összehasonlítása
92. Ami a másik két összehasonlítandó csoportot illeti, egyfelől azok a munkavállalók, akik igénybe veszik a gyermeknevelési szabadságot, másfelől azok, akik ugyanezen időtartam alatt a vállalkozásnál dolgoznak, az osztrák jog eltérő rendelkezéseket alkalmaz e két csoportra.(69)
93. Csupán az a körülmény, hogy a gyermeknevelési szabadság időtartamának a VKG. 7c. §-ával összefüggő MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének 3. mondata alapján történő figyelmen kívül hagyása jelentősen magasabb arányban érinti a női, mint a férfi munkavállalókat, még nem tekinthető az EK 141. cikk megsértésének.(70) Sokkal inkább az a kérdés, hogy az e rendelkezések által érintett munkavállalók – egyrészt a gyermeknevelési szabadságon lévők, másrészt a vállalkozásnál tovább dolgozók – összehasonlítható helyzetben vannak-e egyáltalán.(71)
94. A közösségi jogban valóban világosan felismerhető az a szándék, hogy előmozdítsa a család és a hivatás összeegyeztethetőségét. A gyermeknevelési szabadság intézménye is éppen ezt a célt szolgálja(72) . A Bíróság ítélkezési gyakorlatában sem ismeretlen az a cél, hogy a munkafeltételeket összehangolják a családi kötelezettségekkel.(73)
95. A család és a hivatás összehangolására irányuló célból azonban még nem következik az, hogy a gyermeknevelési szabadságot igénybe vevő munkavállaló minden tekintetben azonos megítélés alá esik azzal, aki aktívan dolgozik. Amint a Bíróság korábban már megállapította, a gyermeknevelési szabadságnak az a különös ismertetőjegye, hogy a munkaviszony és ezzel a munkaadó és a munkavállaló minden kötelessége szünetel. Az a munkavállaló, aki a törvény által biztosított jogát gyakorolja azzal, hogy gyermeknevelési szabadságon van, ezáltal olyan különleges helyzetben találja magát, amely nem szükségszerűen esik egy tekintet alá az
aktív munkaviszonyban álló nő vagy férfi helyzetével.(74)
96. Ezért nem kifogásolható, hogy a tényállás különbözősége a szolgálati időtől függő juttatások összegének különböző módon történő kiszámításában is kifejeződésre jut. A Bíróság a Lewen-ügyben hozott ítéletében így elfogadta azt, hogy a gyermeknevelési szabadság időtartama a karácsonyi jutalom – amely a ténylegesen elvégzett munka után járó jutalom – összegének kiszámítása során figyelmen kívül marad, és így a karácsonyi jutalom összege megfelelően csökken.(75) Ezt a ítélkezési gyakorlatot átültetve a jelen per tárgyát képező végkielégítésre, amely természetéből adódóan a teljesített szolgálatokért és a vállalkozáshoz való hűségért járó halasztott díjazás, annak is lehetségesnek kell lennie, hogy a végkielégítés összegének kiszámításakor a gyermeknevelési szabadság ideje – amikor a munkaviszony szünetel – figyelmen kívül marad.
4. Következtetés
97. Következésképpen az a véleményem, hogy az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelv 1. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – mint az osztrák Mutterschutzgesetz –, amelynek értelmében az olyan pénzjuttatások összegének kiszámítása során, mint amilyen a munkaviszony megszűnésekor járó „végkielégítés”, a szülőknek járó gyermeknevelési szabadság időtartama nem kerül beszámításra.
98. Ugyanis még akkor is, ha – szemben az első kérdésnél általam képviselt véleménnyel – az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazás összegének kiszámítása során beszámításra kerülnek azok az időszakok, amelyek alatt a munkavállaló egy másik munkáltatóval szembeni, törvényen alapuló kötelezettsége – mint például a katonai vagy polgári szolgálat letöltésére irányuló kötelezettség – miatt nem tudott munkát vállalni, a tényállások összehasonlíthatóságának hiánya folytán sem közvetlen, sem közvetett hátrányos megkülönböztetésről nem lehet szó.
VII – Végkövetkeztetések
99. A fenti megfontolásokra figyelemmel azt indítványozom, hogy a Bíróság az Oberster Gerichtshof (Ausztria) által előzetes döntéshozatalra utalt kérdéseket az alábbiak szerint válaszolja meg:
1) Egy olyan pénzbeli juttatás, mint amilyen Ausztriában a munkaviszony megszűnésekor járó „végkielégítés”, nem tartozik bele az EK 141. cikk, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i tanácsi irányelv 1. cikke szerinti díjazás fogalmába, amennyiben összegének kiszámítása során figyelembe vesznek olyan időszakokat, amelyek alatt a munkavállaló egy másik munkáltatóval szembeni, törvényen alapuló kötelezettsége – mint például a katonai vagy polgári szolgálat teljesítésére irányuló kötelezettség – miatt nem tudott munkát vállalni.
2) Az EK 141. cikkel, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10-i tanácsi irányelv 1. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – mint az osztrák Mutterschutzgesetz –, amelynek értelmében az olyan pénzbeli juttatások összegének kiszámítása során, mint amilyen a munkaviszony megszűnésekor járó „végkielégítés”, a szülőknek járó gyermeknevelési szabadság időtartama nem kerül beszámításra.
(1) .
(2) –	HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás, 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.
(3) –	Bundesgesetz vom 12. Mai 1921 über den Dienstvertrag der Privatangestellten (Angestelltengesetz; BGB1 292/1921), a BGBl I 100/2002 szövetségi törvény szerinti szövegezésben.
(4)
–	Bundesgesetz über die Sicherung des Arbeitsplatzes für zum Präsenz- oder Ausbildungsdienst einberufene oder zum Zivildienst zugewiesene Arbeitnehmer (Arbeitsplatz-Sicherungsgesetz 1991 – APSG, BGBl 683/1991), a BGBl I 30/1998 szövetségi törvény szerinti szövegezésben.
(5)
–	Lásd az Oberster Gerichtshof (Ausztria) 9 ObA 199/00f. sz. ügyben hozott ítéletét.
(6)
–	Mutterschutzgesetz 1979 (BGBl 221/1979), a BGBl I 100/2002 szövetségi törvény szerinti szövegezésben.
(7)
–	BGBl I 103/2001.
(8)
–	BGBl 651/1989. A BGBl I 103/2001 szövetségi törvény 2001-ben a „Bundesgesetz, mit dem Karenz für Väter geschaffen wird – Väter-Karenzgesetz (VKG)”, új nevet adta az EKUG.-nak, és helyenként módosította azt.
(9) –	Bundesgesetz über die betriebliche Mitarbeitervorsorge (Betriebliches Mitarbeitervorsorgegesetz – BMVG.), BGBl I 100/2002.
(10) –	BMVG. 7. §-a. A munkaviszony során igénybe vett első szülői szabadságot már eddig is figyelembe vették a felmondási időnek, a díjazás folyamatos folyósítása időtartamának betegség (baleset) miatt történő, valamint a szabadság időtartamának a meghatározásánál, azonban legfeljebb tíz hónap időtartamban (az MSchG. 15.§ (1) bekezdésének negyedik mondata).
(11) –	A BMVG 1. cikke 46. §-a (1) bekezdésének első mondata az 1. cikk 47. §-ával összefüggésben.
(12) –	 Bundesgesetz vom 7. März 1985 über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGBl 104/1985), a BGBl 624/1994 szerinti szövegezésben.
(13) –	A Bíróságnak a C-195/98. sz. Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2000. november 30-án hozott ítéletének (EBHT 2000., I-10497. o.) 21–32. pontja.
(14) –	Lásd a jelen indítvány 8. pontjában foglaltakat.
(15)
–	A Bíróságnak a C-249/97. sz. Gruber-ügyben 1999. szeptember 14-én hozott ítélete (EBHT 1999., I-5295. o.).
(16)
–	A Bíróság 96/80. sz. Jenkins-ügyben 1981. március 31-én hozott ítéletének (EBHT 1981., 911. o.) 22. pontja, a C-262/88. sz. Barber-ügyben 1990. május 17-én hozott ítéletének (EBHT 1990., I-1889. o.) 11. pontja, a C-399/92. sz., C-409/92. sz., C-425/92. sz., C-34/93. sz., C-50/93. sz. és C-78/93. sz., Helmig és társai egyesített ügyben 1994. december 15-én hozott ítéletének (EBHT 1994., I-5727. o.) 19. pontja, a C-236/98. sz. Jämställdhetsombudsmannen-ügyben 2000. március 30-án hozott ítéletének (EBHT 2000., I-2189. o.) 37. pontja és a C-381/99. sz. Brunnhofer-ügyben 2001. június 26-án hozott ítéletének (EBHT 2001., I-4961. o.) 29. pontja; lásd még a 43/75. sz. Defrenne II ügyben 1976. április 8-án hozott ítélet (EBHT 1976., 455. o.) 53. és 55. pontját, valamint a 69/80. sz. Worringham-ügyben 1981. március 11-én hozott ítélet (EBHT 1981., 767. o.) 21. pontját.
(17)
–	Az ítélet (hivatkozás a 15. sz. lábjegyzetben) 22. pontja.
(18)
–	Lásd különösen a Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. sz. lábjegyzetben) 12‑14. pontját, valamint a Bíróság C-33/89. sz. Kowalska-ügyben 1990. június 27-én hozott ítéletének (EBHT 1990., I-2591. o.) 9–11. pontját, a C-173/91. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1993. február 17-én hozott ítéletének (EBHT 1993., I-673. o.) 15–17. pontját és a C-167/97. sz., Seymour-Smith és Perez ügyben 1999. február 9-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-623.o.) 25. pontját.
(19)
–	A Bíróság C-342/93. sz. Gillespie-ügyben 1996. február 13-án hozott ítéletének (EBHT 1996., I-475. o.) 3., 13. és 14. pontja; lásd továbbá a 16. sz. lábjegyzetben hivatkozott Defrenne II ügyben hozott ítélet 40. pontját és a Barber-ügyben hozott ítélet 17–20. pontját.
(20)
–	A Bíróság C-333/97. sz. Lewen-ügyben 1999. október 21-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-7243. o.) 20. pontja, a C-218/98. sz., Abdoulaye és társai ügyben 1999. szeptember 16-án hozott ítéletének (EBHT 1999., I-5723. o.) 12. pontja, a 12/81. sz. Garland-ügyben 1982. február 9-én hozott ítéletének (EBHT 1982., 359. o.) 10. pontja, valamint a Gillespie-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 19. sz. lábjegyzetben) 12. pontja.
(21)
–	Hivatkozás a 15. sz. lábjegyzetben.
(22)
–	A Bíróságnak a C-4/02. sz. és C-5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23-án hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 56. pontja, a C-50/99. sz. Podesta-ügyben 2000. május 25-én hozott ítéletének (EBHT 2000., I-4039. o.) 26. pontja és a C-7/93. sz. Beune-ügyben 1994. szeptember 28-án hozott ítéletének (EBHT 1994., I-4471. o.) 43. pontja.
(23)
–	Lásd az EK 141. cikk (2) bekezdésében foglaltakat, továbbá a Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. sz. lábjegyzetben) 12. pontját, a Seymour-Smith és Perez-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben) 23. pontját és a Garland-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 5. pontját.
(24)
–	A Bíróság C-360/90. sz. Bötel-ügyben 1992. június 4-én hozott ítéletének (EBHT 1992., I-3589. o.) 3., 4., 14. és 15. pontja, megerősítve a C-457/93. sz. Lewark-ügyben 1996. február 6-án hozott ítélet (EBHT 1996., I-243. o., 21–22. pont) és a C-278/93. sz. Freers és Speckmann ügyben 1996. március 7-én hozott (EBHT 1996., I-1165. o., 18–19. pont) ítélet által.
(25)
–	A Bíróságnak a 171/88. sz. Rinner-Kühn-ügyben 1989. július 13-án hozott ítélete (EBHT 1989., 2743. o., 3. és 7. pont).
(26)
–	A 19. sz. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 3., 13. és 14. pontja. Lásd a Lewen-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 41. pontját és a Bíróság C-411/96. sz. Boyle és társai ügyben 1998. október 27-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-6401. o.) 38. pontját is. Mindazonáltal az EK 141. cikknek a szülési szabadság idejére történő alkalmazhatósága vitatott. Így Léger főtanácsnok a C-147/02. sz. Alabaster-ügyben (az EBHT-ban még nem tették közzé, 75–88. pont) 2003. szeptember 30-án előterjesztett indítványában kérte, hogy térjenek el a Gillespie és társai ügyben hozott ítélettől, és arra tett javaslatot, hogy a szülési szabadságra kizárólag a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1992. október 19-i 92/85/EGK tanácsi irányelvet (HL L 348., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 110. o.; a továbbiakban: 92/85 irányelv) alkalmazzák.
(27)
–	A Bötel- és a Rinner-Kühn-ügyben a fizetés törvényen, a Gillespie-ügyben (kollektív) szerződésen alapult.
(28)
–	Ugyanígy rendelkezett a Bíróság a Bötel-ügyben hozott ítéletében (lásd a 24. sz. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 14. pontját); lásd továbbá a Lewark-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 24. sz. lábjegyzetben) 22. pontját és a Freers és Speckmann ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 24. sz. lábjegyzetben) 19. pontját.
(29)
–	Lásd a 92/85 irányelv 8. és 9. preambulumbekezdését is (hivatkozás a 26. sz. lábjegyzetben).
(30)
–	Aláírva Torinóban 1961. október 18-án (lásd különösen az I. rész (2) és (3) bekezdését, valamint II. rész 3. cikkének (1) bekezdését és 6. cikkének (1) bekezdését).
(31)
–	Elfogadta az Európai Tanács Strasbourgban 1989. december 9-én (lásd különösen a 17. és 19. pontot).
(32)
–	Aláírva és ünnepélyesen kihirdetve a Nizzai Európai Tanács alkalmából 2000. december 7-én (HL C 364, 1. o.); lásd különösen ennek 27. cikkét és 31. cikkének (1) bekezdését.
(33)
–	Lásd a jelen indítvány 28. pontjában foglaltakat.
(34)
–	Az Osztrák Köztársaság esetében a törvényi rendelkezés az APSG. 8. §-ában található (lásd a jelen indítvány 8. pontjában foglaltakat).
(35)
–	Olyan végkielégítést, amely összegének kiszámításakor a kérdéses időszakokat figyelembe veszik, nem lehet elbocsátási feltételként figyelembe venni a 2002/73/EG irányelvvel (HL L 269, 15. o.; magyar nyelvű külön kiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9-i 76/207/EGK tanácsi irányelv 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja (HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű külön kiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.) szerint. A fentiekben jelzett okokból ezen esetben is hiányzik a munkaviszonnyal való kapcsolat.
(36)
–	Lásd a jelen indítvány 45. pontjában foglaltakat.
(37)
–	Az osztrák kormány rámutat arra, hogy a katonai szolgálatot megtagadókat alternatív polgári szolgálat teljesítésére kötelezi.
(38)
–	A Bizottság a Seymour-Smith és Perez ítéletre hivatkozik (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben, az ítélet 67–68. pontja; további hivatkozások szintén ott találhatók).
(39)
–	A Bizottság a Seymour-Smith és Perez ügyben hozott ítéletre hivatkozik (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben, az ítélet 69. pontja; további hivatkozások szintén ott találhatók).
(40)
–	A Bizottság a Bíróság C-317/93. sz. Nolte-ügyben 1995. december 14-én hozott ítéletére (EBHT 1995., I-4625. o., 33. pont) hivatkozik.
(41)
–	A Bizottság a Seymour-Smith und Perez ügyben hozott ítéletre hivatkozik (hivatkozás a 18. sz lábjegyzetben, az ítélet 73–76. pontja).
(42)
–	A Bíróság C-343/92. sz. Roks-ügyben 1994. február 24-én hozott ítéletének (EBHT 1994., I-571. o.) 35–36. pontja.
(43)
–	Lásd a 15. sz. lábjegyzetben található hivatkozást.
(44)
–	A Bíróság C-243/95. sz., Hill és Stapleton ügyben 1998. június 17-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-3739. o.) 42. pontja.
(45)
–	A felperes egyrészt az osztrák Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv) 137. és 144. §-aiban taláható polgári jogi, másrészt az osztrák Strafgesetzbuch (büntető törvénykönyv) 82. §-ában rögzített büntetőjogi rendelkezésekre hivatkozik. Emellett megemlíti a gyermek- és ifjúságvédelmi jogot, valamint az osztrák ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amelynek értelmében a szülői gondoskodás a szülői felügyeletre jogosult személy által ellátandó jogi kötelezettséget jelent.
(46)
–	A felperes a joganyagból az 1992. évi osztrák munkajogi Begleitgesetzre (BGBl 833/1992) hivatkozik, ahol kifejtésre kerül: „A katonai szolgálatot teljesítő személyek és a szülői szabadságot igénybe vevő szülők közti egyenlőtlen bánásmód szociálpolitikailag nem indokolt.”
(47)
–	A felperes a BMVG. 7. §-ával 2002-ben bevezetett szabályozásra hivatkozik („új végkielégítési rendszer”); mint azt korábban kifejtette (lásd a jelen indítvány 14. pontját), azokra a munkaviszonyokra, amelyeknek szerződésben megállapított kezdete 2002. december 31. előtt van, rendszerint azt a rendelkezést kell alkalmazni, amely szerint a gyermeknevelési szabadság nem számítható be.
(48)
–	A két csoport helyzetének nem összehasonlítható voltával kapcsolatban az alperes a Lewen-ügyben hozott ítéletre (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben ) hivatkozik, amely véleménye szerint jelen ügyre is alkalmazható.
(49)
–	A Bíróságnak a C-79/99. sz. Schnorbus-ügyben 2000. december 7-én hozott ítélete (EBHT 2000., I-10997. o.).
(50)
–	Vesd össze a második és a harmadik kérdés szövegével (jelen indítvány 20. sz. pontja), ahol a kérdést előterjesztő bíróság elkülönít egy A és egy B csoportot, és megnevezi e két csoport közötti – véleménye szerint – lényeges különbségeket.
(51)
–	A Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 22. sz. lábjegyzetben; az ítélet 82. pontja); lásd továbbá a Bíróság C-77/02. sz. Steinicke-ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítéletétének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 57–58. pontját, a Rinner-Kühn-ügyben hozott ítéletének (hivatkozás a 25. sz. lábjegyzetben) 15. pontját, valamint a Seymour-Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben) 67. pontját.
(52)
–	A Bíróság C-187/00. sz. Kutz-Bauer-ügyben 2003. március 20-án hozott ítéletének (EBHT 2003., I-2741. o.) 52. pontja, a Schönheit és Becker ügyben hozott ítéletének (hivatkozás a 22. sz. lábjegyzetben) 83. pontja, a Steinicke-ügyben hozott ítéletének (hivatkozás az 51. sz. lábjegyzetben) 59. pontja, a Seymour-Smith és Perez ügyben hozott ítéletének (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben) 68. pontja, valamint a Freers és Speckmann ügyben hozott ítéletének (hivatkozás a 24. sz. lábjegyzetben) 24. pontja.
(53)
–	Lásd a jelen indítvány 14. pontjában foglaltakat.
(54)
–	Az átmeneti rendezések részleteit illetően lásd a jelen indítvány 13. pontjában foglaltakat.
(55)
–	Ibidem.
(56)
–	A Bizottság is erre hivatkozott az írásban előterjesztett észrevételének 57. pontjában, valamint a szóbeli előadása során.
(57)
–	A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésének 31. és 32. oldalán kifejtette: „Minden érdekelt egyöntetűen abból indul ki, hogy a szóban forgó rendelkezések, amelyek a nemi hovatartozást nem veszik figyelembe, és az apákra és az anyákra […] egyformán vonatkoznak, nem tartalmaznak az EK 141. cikk szerinti közvetlen hátrányos megkülönböztetést.”
(58)
–	Ellenkező esetben az EKUG. 7c. §-át – a megmaradó alkalmazási esetek vonatkozásában – az EK 141. cikkel összhangban akként kellene értelmezni, hogy az a nőkre és a férfiakra nézve azonos szabályozásra vezet.
(59)
–	A Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 22. sz. lábjegyzetben) 67. pontja, a Seymour-Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben) 52. pontja, valamint a Gruber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 15. sz. lábjegyzetben) 26. pontja.
(60)
–	A Gillespie-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 19. sz. lábjegyzetben) 16. pontja) és a Bíróság C-279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 15-én hozott ítéletének (EBHT 1995., I-225. o.) 30. pontja. Lásd a Brunnhofer-ügyben hozott ítéletet is (hivatkozás a 16. lábjegyzetben történt, az ítélet 28. pontja).
(61)
–	A kérdést előterjesztő bíróság második és harmadik kérdésében (lásd a jelen indítvány 20. sz. pontjában írottakat) a személyek e két körét A és B csoportként jelöli meg.
(62)
–	Egyrészt az APSG. 8. §-a, másrészt az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének 3. mondata, valamint a VKG. 7c. §-a.
(63)
–	Az Abdoulaye és társai ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 16–17. pontja, a Bíróság C-206/00. sz. Mouflin-ügyben 2001. december 13-án hozott ítéletének (EBHT 2001., I-10201. o.) 28. pontja és a C-400/93. sz. Royal Copenhagen-ügyben 1995. május 31-én hozott (EBHT 1995., I-1275. o.) ítélete; lásd a Gruber-ügyben hozott ítéletet is (hivatkozás a 15. sz lábjegyzetben, az ítélet 27–33. pontja), ahol az azonos jelentéssel bíró „azonos vagy hasonló helyzet” kifejezés szerepel.
(64)
–	A Gruber-ügyben hozott ítélet (lásd a 15. sz. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 29–33. pontját) nem ad egyértelmű választ erre a kérdésre. Mindenesetre levezethető belőle, hogy az a döntés, amelynek értelmében valaki munkavállalás helyett inkább a gyerekek nevelésének szenteli magát, önkéntes, és a munkavállaló magán szférájába tartozik (vesd össze különösen a Bíróság által legutóbb követett, a Gruber-ügyben hozott ítélet 30. pontjában található érveléssel).
(65)
–	A Hill és Stapleton ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 44. sz. lábjegyzetben) 43. pontja.
(66)
–	Lásd – a terhes női munkavállalók védelme tekintetében – a Bíróságnak a C-177/88. sz. Dekker-ügyben 1990. november 8-án hozott ítéletét (EBHT 1990., I-3941. o., 12. pont), a C-207/98. sz. Mahlburg-ügyben 2000. február 3-án hozott ítéletét (EBHT 2000., I-549. o., 29. pont) és a C-109/00. sz. Tele Danmark-ügyben 2001. október 4-én hozott ítéletét (EBHT 2001., I-6993. o., 28. pont). Lásd továbbá a Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 22. sz. lábjegyzetben) 85. pontját, a Steinicke-ügyben hozott ítélet (hivatkozás az 51. sz. lábjegyzetben) 66–67. pontját, a Kutz-Bauer-ügyben hozott ítélet (hivatkozás az 52. sz. lábjegyzetben) 59–60. pontját és a Roks-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 42. sz. lábjegyzetben) 35–36. pontját, továbbá a C-226/98. sz. Jørgensen-ügyben 2000. április 6-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-2447. o.) 39. pontját.
(67)
–	A Schnorbus-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 49. sz. lábjegyzetben) 44. pontja.
(68)
–	A Bíróság C-366/99. sz. Griesmar-ügyben 2001. november 29-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-9383. o.) 41. pontja, az Abdoulaye és társai ügyben hozott ítéletének (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 18., 20. és 22. pontja. Mindkét hivatkozás az anyák védelmére vonatkozik. A Griesmar-ügyben hozott ítélet (45–58. pont) azonban nem zárja ki azoknak a szakmai hátrányoknak a figyelembevételét, amelyek a gyermeknevelésből származhatnak, hanem csak hátrányos megkülönböztetéstől mentes szabályozást kíván meg.
(69)
–	Egyrészt az AngG.
23. §-a, másrészt az MSchG. 15f. §-a (1) bekezdésének 3. mondata, valamint a VKG. 7c. §-a.
(70)
–	A Freers és Speckmann ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 24. sz. lábjegyzetben) 28. pontja és a Seymour-Smith és Perez ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 18. sz. lábjegyzetben) 69. pontja.
(71)
–	Lásd a 63. sz. lábjegyzetben már hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(72)
–	Az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a szülői szabadságról kötött keretmegállapodásra vonatkozó, 1996. június 3-i 96/34/EK tanácsi irányelv (HL L 145., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 285. o.; lásd különösen az irányelv harmadik preambulumbekezdését, valamint a keretmegállapodás preambuluma I. részének 4. pontját, valamint II. része (1) bekezdésének 1. pontját).
(73)
–	A Hill és Stapleton ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 44. sz. lábjegyzetben) 42. pontja.
(74)
–	A Lewen-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 37–40. pontja.
(75)
–	A Lewen-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 20. sz. lábjegyzetben) 39–40. pontja; lásd különösen az alábbi megfogalmazást „… egy – adott esetben – arányosan csökkentett jutalom …”.