62002CC0293_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ellentétes‑e a közösségi jog azzal a jersey-szigeti(2) szabályozással, amely az e szigeten termesztett burgonyának az Egyesült Királyságba irányuló értékesítését különböző alakiságok betartásától teszi függővé?
2. Lényegében ezt a kérdést teszi fel a Royal Court of Jersey ebben az ügyben, és felhívja a Bíróságot e szigetnek az Egyesült Királyság csatlakozása révén létrejött, az Európai Közösséggel szembeni különleges helyzetének megvizsgálására.
3. A Pereira Roque ügyben(3) 1998. július 16‑án hozott ítélet indokolásában – amely Jersey helyzetéről szól a személyek szabad mozgása szempontjából – jelen esetben annak meghatározásáról van szó, hogy az EK‑Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók‑e erre a szigetre az olyan mezőgazdasági termékek, mint a burgonya értékesítése tekintetében, és ha igen, milyen feltételekkel. Figyelembe véve a Jersey-szigetnek Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságával szembeni különleges jogállását, ebben az ügyben pontosabban azt kérik a Bíróságtól, hogy újból vizsgálja meg a Szerződés áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazhatóságának kérdését a tagállamok tisztán belső helyzeteire.
I – Jogi háttér
A – A Jersey-sziget Közösséggel szembeni helyzetének közösségi szabályozása
4. A közösségi jog több – elsődleges vagy származtatott – rendelkezése vonatkozik a Csatorna-szigetekre és a Man-szigetre(4), a közösségi szabályozásnak az említett szigetek területén történő alkalmazhatóságát illetően.
5. Így, míg az EK 299. cikk (4) bekezdése meghatározza, hogy „[e] szerződés rendelkezéseit alkalmazni kell azokra az európai területekre, amelyek külkapcsolataiért valamely tagállam felel”, ugyanezen cikk (6) bekezdésének c) pontja azonban pontosítja, hogy „e szerződés a Csatorna-szigetekre és a Man-szigetre csak annyiban alkalmazható, amennyiben erre szükség van az új tagállamoknak az Európai Gazdasági Közösséghez […] történő csatlakozásáról szóló, 1972. január 22‑én aláírt szerződés e szigetekre vonatkozó szabályainak alkalmazása érdekében”.
6. A szóban forgó csatlakozási szerződés által e szigetek tekintetében meghatározott rendszer a Dán Királyság, Írország, a Norvég Királyság, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága Európai Közösségekhez való csatlakozásáról szóló okmányokhoz csatolt, a Csatorna-szigetekről és a Man-szigetről szóló 3. sz. jegyzőkönyvben(5) szerepel.
7. Az említett jegyzőkönyv 1. cikkének (1) bekezdése meghatározza, hogy „[a] vámügyekre és a mennyiségi korlátozásokra vonatkozó, különösen a csatlakozási okmányban előírt, közösségi szabályokat a Csatorna-szigetekre és a Man-szigetre ugyanolyan feltételek mellett kell alkalmazni, mint az Egyesült Királyság esetében. Különösen, a csatlakozási okmány 32. és 36. cikkében megállapított ütemterv szerint fokozatosan csökkenteni kell a vámtételeket és az azokkal azonos hatású díjakat az említett területek és az eredeti összetételű Közösség közötti, valamint az említett területek és az új tagállamok közötti kereskedelemben”.
8. A 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első albekezdése kifejti, hogy „[a] mezőgazdasági termékekre és az azokból feldolgozott, különleges kereskedelmi rendszerbe tartozó termékekre a közösségi szabályozásban megállapított és az Egyesült Királyság által alkalmazott lefölözéseket és más behozatali intézkedéseket a harmadik országokra alkalmazni kell”. A következő albekezdés hozzáfűzi, hogy „[a] közösségi szabályozás, így különösen a csatlakozási okmány azon rendelkezéseit, amelyek az áruk szabad mozgásának és az e termékekre irányuló kereskedelemben a szokásos versenyfeltételek betartásának lehetővé tételéhez szükségesek, úgyszintén alkalmazni kell”.
9. Az 1. cikk (2) bekezdésének utolsó albekezdése előírja, hogy „[a] Tanács, a Bizottság javaslata alapján minősített többséggel eljárva, meghatározza azokat a feltételeket, amelyek szerint az előző albekezdésekben említett rendelkezések ezekre a területekre [a Csatorna-szigetekre és a Man-szigetre] alkalmazandók”. Ezen az alapon és e célból fogadták el a Csatorna-szigeteken és a Man-szigeten a mezőgazdasági termékek kereskedelmére alkalmazandó közösségi szabályokról szóló, 1973. március 12‑i 706/73/EGK tanácsi rendeletet(6) .
10. Az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés II. mellékletének hatálya alá tartozó mezőgazdasági termékek,(7) valamint a 170/67/EGK(8) és 1059/69/EGK(9) rendelet hatálya alá tartozó áruk kereskedelmére vonatkozó, az Egyesült Királyságra alkalmazandó közösségi szabályokat alkalmazni kell a szigetekre, kivéve az Egyesült Királyságból származó kivitelhez nyújtott visszatérítésekre és kompenzációs összegekre vonatkozó szabályokat.
11. Az (1) bekezdésben említett szabályok alkalmazásának céljából az Egyesült Királyságot és a szigeteket egyetlen tagállamnak kell tekinteni.
12. Ugyanezen rendelet 3. cikke – ahogyan azt a 1174/86 rendelet(10) módosította – hozzáteszi, hogy „a következő területekre vonatkozó közösségi rendelkezéseket az Egyesült Királyságban alkalmazott feltételek szerint kell alkalmazni a szigetekre történő behozatal vagy a szigetekről a Közösségbe történő kivitel esetén az 1. cikkben említett termékek tekintetében: […] a növényegészségügyre vonatkozó jogszabályok, magok és magról nevelt növények értékesítése, élelmiszerre vonatkozó jogszabályok […] minőségi és forgalmazási előírások”.
B – A jersey-szigeti helyi szabályozás
13. 2001. december 18‑án a States of Jersey(11) (a Jersey-sziget jogalkotó szerve) elfogadta a 2001. évi Jersey Potato Export Marketing Scheme Actet (a jerseyi burgonyakiviteli rendszerről szóló törvény, a továbbiakban: 2001. évi törvény)(12) .
14. A vitatott szabályozást a „Jersey Royal” fajtájú burgonya értékesítéséből származó alacsony haszonkulcs miatt bekövetkezett gazdálkodói elégedetlenség nyomán alkották meg, amely a sziget egészének legfontosabb szántóföldi növénye.(13) E helyzet kialakulásának felelőssége a jerseyi burgonya értékesítését végző szervezeteket terheli, amennyiben azok kereskedelmi politikáját kevéssé átlátható módon és lényegében a közöttük fennálló versenyviszonyok által megszabott megfontolások alapján határozták meg, azaz a gazdálkodókon kívül álló körülmények alapján.(14) A vitatott szabályozást ilyen körülmények között fogadták el, az átláthatóság és a tisztességes kereskedelmi ügyletek előmozdítása céljából.
15. Annak célja különleges rendszer létrehozása a jerseyi burgonya más szomszédos szigetekre, valamint az Egyesült Királyságba irányuló „kivitelére”, ahová – amint azt jeleztük – a termelés csaknem egészét viszik. A vitatott szabályozás 2. cikke szerint – amely a földrajzi hatályt állapítja meg – a „kivitel” fogalma a „burgonyának a szigeten kívülre történő értékesítési célú szállítása vagy közvetlenül, vagy valamely más helyen keresztül az Egyesült Királyságban, Bailiwick of Guerneseyben vagy a Man-szigeten található rendeltetési helyre annak érdekében, hogy ott elfogyasszák”.
16. A vitatott szabályozás kettős kötelezettségre épül, amely megsértése büntetőjog alapján büntetendő.
17. Még pontosabban, a szabályozás előírja a nyilvántartásba vételi kötelezettséget a Jersey Potato Export Marketing Boardnál (a 2001. évi törvény által a szóban forgó rendszer működtetésére létrehozott szervezet)(15) azon jerseyi burgonyatermesztők számára, akik a termékeiket exportálni akarják, továbbá értékesítési szerződés(16) megkötését írják elő ez utóbbival.
18. A hivatallal való értékesítési szerződés megkötésének kötelezettsége azokra az értékesítési szervezetekre is érvényes, amelyek a termelőktől megszerzett jerseyi burgonyát akarják „kivinni”(17) .
19. E kötelezettségek figyelmen kívül hagyása a büntetőjog alapján üldözendő. Ugyanis az a személy, aki a vitatott rendelkezés megsértésével terméket értékesít, annak értékesítésére ajánlatot tesz, vagy megvásárlására felhív, szabálysértést követ el, és 200 angol fontig terjedő pénzbírsággal és/vagy hat hónapig terjedő elzárással büntethető.
20. Egyébként a vitatott szabályozásból következik, hogy ha egy jerseyi burgonyát termelő megsérti az értékesítési szerződés feltételeit, ez utóbbi vele szemben joghátrányt alkalmazhat, és visszaesés esetén tájékoztathatja a States of Jersey illetékes hatóságait, hogy azok az említett hivatalnál vezetett nyilvántartásból töröljék, ami megakadályozza, hogy az így törölt termelő újabb értékesítési szerződést kössön.
21. E szankcionálási hatáskörökön kívül a hivatal a vitatott szabályozás értelmében előírhatja minden nála nyilvántartásba vett termelő számára a fő költségeinek fedezésére szolgáló alaphoz való hozzájárulást,(18) még akkor is, ha ez utóbbi nem részese értékesítési szerződésnek.
II – Az alapeljárás
22. Ennek a jerseyi burgonyának a szomszédos szigetekre és az Egyesült Királyságba irányuló „kivitelének” szabályozását célzó, a vitatott szabályozás által létrehozott rendszernek főszabály szerint 2002. március 1‑jén kellett hatályba lépnie.
23. Azonban annak hatálybalépését a Royal Court of Jersey a vitatott szabályozásnak különösen a közösségi jog tekintetében fennálló jogszerűsége vizsgálatára irányuló bírósági felülvizsgálat („judicial review”) keretén belül felfüggesztette.
24. Ezt az eljárást azon négy értékesítési szervezet egyike indította a States of Jersey és a hivatal ellen, amelyek a jerseyi burgonya Egyesült Királyságba irányuló „kivitelét” végzik (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd)(19) . Ezen kereset támogatására egy másik értékesítési szervezet is beavatkozott, amely a JPMO‑val az említett „kivitelek” mintegy 80%‑át biztosítja (Top Produce Ltd)(20), valamint ez utóbbi anyavállalata, amely a jerseyi burgonya termelésének 12–15%‑át valósítja meg, és azt exportálja (Fairview Farm Ltd)(21) .
25. A szóban forgó új rendszer hatálybalépésének felfüggesztése után néhány hónappal a States of Jersey és a hivatal e felfüggesztési intézkedés feloldását kérte 2002. október 1‑jétől (amikor a burgonya főszezonja már véget ér). Ezt a kérelmet a Royal Court of Jersey elutasította úgy, hogy az említett rendszer hatálybalépése felfüggesztés alatt maradjon.
III – Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
26. A vitatott új rendszer hatálybalépésének felfüggesztésével párhuzamosan a Royal Court of Jersey a vitatott szabályozás jogszerűségére vonatkozó eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Az EK 29. cikkel ellentétes kiviteli mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek kell‑e tekinteni a Jerseyből az Egyesült Királyságba irányuló burgonyakiviteli rendszerhez hasonló szabályozási rendszert abból az okból, hogy a közvetlenül Jerseyből az Egyesült Királyságba szállított burgonyát anélkül lehet valamely másik tagállamon keresztül átszállítani, hogy elhagyná a teherszállító hajót?
2) Az [EK] 23., [EK] 25., [EK] 28. és az EK 29. cikkel összeegyeztethetetlennek kell‑e tekinteni a Jerseyből az Egyesült Királyságba irányuló burgonyakiviteli rendszerhez hasonló szabályozási rendszert annyiban, amennyiben az hatással lehet e sziget és az Egyesült Királyság (valamint Guernesey és a Man-szigettel) között fennálló kereskedelmi forgalomra vagy e kereskedelmi forgalommal összefüggő díjak kivetéséhez vezethet?”
27. E két kérdéssel – amelyeket célszerű együttesen megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályait úgy kell‑e értelmezni, hogy azok ellentétesek azzal, hogy a Jersey-szigetről származó mezőgazdasági termékek (mint amilyen a burgonya) értékesítése az Egyesült Királyságban, a Bailiwick of Guerneseyben vagy a Man-szigeten különböző alakiságoktól függ, mint amilyen a termelők nyilvántartásba vétele helyi közintézmények által, értékesítési szerződések megkötése ezen intézmények és az érintett szereplők között (pénzbírság terhe mellett) és a termelők esetleges hozzájárulása egy olyan alaphoz, amely célja az említett intézmény működésének finanszírozása.
IV – Elemzés
28. E kérdés megválaszolásához mindenekelőtt meg kell vizsgálni, hogy az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályok alkalmazandók‑e a Jersey-szigetre az olyan mezőgazdasági termékek értékesítése tekintetében, mint a burgonya.
29. Csak az e kérdésre adott igenlő válasz esetén célszerű feltenni azt a kérdést, hogy az ilyen szabályok – különösen az EK 23., EK 25. és EK 29. cikkben szereplők – alkalmazhatók‑e a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre, azaz a Jersey-sziget és az Egyesült Királyság közötti vagy a Jersey-sziget és a többi Csatorna-sziget, illetve a Man-sziget közötti árukereskedelemre, figyelembe véve e szigetek Egyesült Királysággal szembeni különleges helyzetét.
30. Kizárólag ebben az esetben lenne helyénvaló annak megvizsgálása, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó említett szabályai ténylegesen ellentétesek‑e a vitatott szabályozással.
A – A Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai Jersey-szigetre történő alkalmazhatóságáról az olyan mezőgazdasági termékek értékesítése tekintetében, mint a burgonya
31. A nemzetközi közjogban általánosan elfogadott szabálynak(22) megfelelően a Szerződés területi hatálya főszabály szerint a Közösségnek az említett Szerződéshez csatlakozott tagállamai területére terjed ki. Ebből következik, hogy annak meghatározásához, hogy a Szerződés egy adott földrajzi területre alkalmazandó‑e, mindenekelőtt meg kell vizsgálni, hogy a terület valamely tagállam részét képezi‑e annak nemzeti joga szerint.
32. Azonban ez a kezdeti lépés nem döntő, mivel a Szerződés területi hatálya nem minden tagállam esetében esik pontosan egybe a nemzeti joga által meghatározott terület kiterjedésével. Ez az, ami a Szerződés több rendelkezéséből kiderül, és különösen az EK 299. cikk (4) bekezdéséből, amely szerint – emlékeztetünk rá – „[e] szerződés rendelkezéseit alkalmazni kell azokra az európai területekre, amelyek külkapcsolataiért valamely tagállam felel”.
33. A Jersey-sziget helyzete pontosan ennek az esetnek felel meg. Ugyanis a Csatorna-szigetekhez és a Man-szigethez hasonlóan nem része az Egyesült Királyság területének.(23) Ebből következően nemzeti szinten a Jersey-sziget széles körű autonómiát élvez az Egyesült Királysághoz képest, mind jogalkotási, mind pedig közigazgatási illetve igazságszolgáltatási szempontból.(24) Azonban nemzetközi téren szigorúan függ az Egyesült Királyságtól, amennyiben ez utóbbi felelős a külkapcsolatokért.(25) Így, amikor tervbe vették, hogy az Egyesült Királyság csatlakozik a Közösséghez, néhányan tarthattak attól, hogy az EK 299. cikk (4) bekezdése értelmében a Szerződés a maga teljességében alkalmazandó az európai területen, ahová a Jersey-sziget, a Csatorna-szigetek és a Man-sziget is tartozik.(26)
34. Erre az összefüggésre tekintettel e szigetek érdekében egyedi rendszer elfogadásáról döntöttek, hogy figyelembe vegyék azoknak az Egyesült Királysággal régóta fenntartott különleges kapcsolatát.(27)
35. Ilyen értelmű pontosítást hozott a csatlakozás feltételeiről és a szerződések kiigazításáról szóló jogi aktus.(28) Ugyanis az EK 299. cikk (6) bekezdésének c) pontja (amely az említett cikkből ered) jelzi, hogy ugyanazon cikk (4) bekezdésétől eltérően „e szerződés a Csatorna-szigetekre és a Man-szigetre csak annyiban alkalmazható, amennyiben erre szükség van az új tagállamoknak az Európai Gazdasági Közösséghez […] történő csatlakozásáról szóló, 1972. január 22‑én aláírt szerződés e szigetekre vonatkozó szabályainak alkalmazása érdekében”.
36. Más szavakkal, a Szerződés szabályai nem a maguk teljességében alkalmazandók az említett szigetekre – beleértve a Jersey-szigetet is –, hanem csak részben, a számukra fenntartott egyedi rendszer által meghatározott korlátok között.
37. Ezen egyedi rendszer vezérelvei a csatlakozás feltételeiről szóló jogi aktushoz csatolt 3. sz. jegyzőkönyvben szerepelnek. Ebből az következik, hogy míg a Szerződésnek a személyek szabad mozgásáról vagy a szabad szolgáltatásnyújtásról szóló szabályai nem alkalmazandók a Jersey-szigetre,(29) nem ez a helyzet az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás esetében.
38. Ugyanis, emlékeztetünk arra, hogy a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikkének (1) bekezdése meghatározza, hogy „[a] vámügyekre és a mennyiségi korlátozásokra vonatkozó, különösen a csatlakozási okmányban előírt, közösségi szabályokat a Csatorna-szigetekre […] ugyanolyan feltételek mellett kell alkalmazni, mint az Egyesült Királyság esetében”, és hogy „különösen, a csatlakozási okmány 32. és 36. cikkében megállapított ütemterv szerint fokozatosan csökkenteni kell a vámtételeket és az azokkal azonos hatású díjakat az említett területek és az eredeti összetételű Közösség közötti, valamint az említett területek és az új tagállamok közötti kereskedelemben”.
39. E rendelkezésekből következik, hogy a Szerződés harmadik részének I. címében, valamint a másodlagos jog jogi aktusaiban szereplő, az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályok alkalmazandók a Jersey-szigeten. Ugyanez a helyzet különösen az EK 23. és EK 25. cikkben (a behozatali és kiviteli vámokról, valamint az azonos hatású díjakról),(30) továbbá az EK 28. és EK 29. cikkben (a behozatalra és a kivitelre vonatkozó mennyiségi korlátozásokról, valamint az azonos hatású intézkedésekről) kimondott szabályok esetében.
40. Az áruk (bármely típusúak is azok) szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás alkalmazhatósága tekintetében ezen általános rendelkezések indokolásában a 3. sz. jegyzőkönyv bizonyos áruk – a mezőgazdasági termékek és az azokból feldolgozott termékek – esetében egyedi rendelkezéseket tartalmaz.
41. Ugyanis, ahogyan azt már jeleztük, az említett jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első albekezdése kimondja, hogy „[a] mezőgazdasági termékekre és az azokból feldolgozott különleges kereskedelmi rendszerbe tartozó termékekre a közösségi szabályozásban megállapított, az Egyesült Királyságban alkalmazott lefölözéseket és más behozatali intézkedéseket a harmadik országokra alkalmazni kell”.
42. Ugyanezen jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének második albekezdése hozzáfűzi, hogy „[a] közösségi szabályozás, így különösen a csatlakozási okmány azon rendelkezéseit, amelyek az áruk szabad mozgásának és az e termékekre irányuló kereskedelemben a szokásos versenyfeltételek betartásának lehetővé tételéhez szükségesek, úgyszintén alkalmazni kell”.
43. Szerintünk a 3. sz. jegyzőkönyv ezen 1. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alkalmazandó az olyan mezőgazdasági termékekre, mint a burgonya úgy, hogy az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás kötelező a Jersey-szigetre, a területén termelt burgonya értékesítése tekintetében.
44. Ugyanis a JPMO állításával ellentétben kevéssé fontos, hogy a burgonya nem képezi közös piacszervezés tárgyát.(31)
45. Természetesen a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének második albekezdése jelzi, hogy a vonatkozó közösségi szabályozás – különösen az, amely az áruk szabad mozgásának biztosítását célozza – alkalmazandó az előző albekezdésben meghatározott termékek kereskedelmére. Márpedig ez utóbbi a „mezőgazdasági termékekre és […] az azokból feldolgozott különleges kereskedelmi rendszerbe tartozó termékekre ”(32) vonatkozik.
46. Így e rendelkezések megfogalmazása azt a benyomást kelti, hogy a mezőgazdasági termékek esetében az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás Jersey-szigetre történő alkalmazása attól a ténytől függ, hogy az említett mezőgazdasági termékek (mint ahogy az azokból feldolgozott termékek) különleges kereskedelmi rendszerbe tartoznak.(33)
47. Márpedig a JMPO szerint a „különleges kereskedelmi rendszer” kifejezés magában foglalja a közös piacszervezést úgy, hogy azok a mezőgazdasági termékek, amelyek a burgonyához hasonlóan nem tartoznak ilyen intézkedés hatálya alá, nem tartoznak az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás alkalmazási területéhez. Ebből következik, hogy a jerseyi burgonya értékesítése nem tartozik az áruk szabad mozgása rendszerének hatálya alá.
48. Mi nem csatlakozunk a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdése második albekezdésének e megszorító értelmezéséhez a következő okokból.
49. Mindenekelőtt fontos észben tartani azt, hogy e rendelkezések más értelmezése alátámasztható az említett rendelkezéseknek az említett jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első albekezdésével összefüggésben. Ugyanis az említett cikk első albekezdése a termékeknek az érintett szigetek és harmadik országok közötti kereskedelmére, míg a második albekezdés – úgy tűnik – inkább a Közösségen belüli kereskedelemre vonatkozik. Márpedig az, ami az első típusú kereskedelemre érvényes, az nem szükségszerűen érvényes a másodikra.
50. Ugyanis a „különleges kereskedelmi rendszer” kifejezésnek a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdése első albekezdésében való alkalmazása korlátozódhat annak hangsúlyozására, hogy az említett cikk bizonyos mezőgazdasági ágazat termékeinek – harmadik államokkal való – kereskedelmét érinti, amelyek tekintetében olyan egyedi mechanizmusokat vezettek be, mint a lefölözés, vagy más behozatali intézkedések, mint amilyenek a vámok (amelyek összegét általában a közös vámtarifának megfelelően állapítják meg). A különleges kereskedelmi rendszer meglétére vonatkozó megjegyzés így könnyen illeszkedik az említett jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első albekezdése rendelkezéseinek keretébe, mivel éppen e rendelkezések célja a lefölözésekre és más behozatali intézkedésekre vonatkozó közösségi szabályozás alkalmazásának az érintett szigetekre történő kiterjesztése.
51. Azonban úgy tűnik, nehéz bármilyen kapcsolatot felfedezni a harmadik országokkal való kereskedelem egyedi rendszerének értelmében vett „különleges kereskedelmi rendszer” megléte és a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdése második albekezdésének tárgya között, mivel az említett cikk mindenekelőtt a Közösségen belüli árukereskedelem meghatározását célozza.
52. Ebből arra következtetünk, hogy a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének második albekezdése – amely az előző albekezdésben szereplő termékekre utal – értelmezhető úgy, mint amely egyszerűen célzást tesz arra, hogy a mezőgazdasági termékek és az azokból feldolgozott termékek a harmadik országokkal való egyedi kereskedelmi rendszer értelmében „különleges kereskedelmi rendszer” tárgyát képezik‑e, vagy sem.
53. Így a JPMO állításával ellentétben szerintünk a 3. sz. jegyzőkönyv e cikke nem jelenti azt, hogy az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás Jersey-szigetre való alkalmazása az olyan mezőgazdasági termékek esetében, mint a burgonya, attól a feltételtől függ, hogy e termékek közös piacszervezés hatálya alá tartoznak.
54. Ez a következtetés még inkább felmerül a 706/73 rendelet olvasásakor, amelyet a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján fogadtak el, hogy pontosítsák az e területen az előző albekezdések értelmében alkalmazandó közösségi szabályozás érintett szigetek területén történő végrehajtásának feltételeit.
55. Emlékeztetünk arra, hogy az említett rendelet 1. cikkének (1) bekezdése szerint „[a]z Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés II. mellékletének hatálya alá tartozó mezőgazdasági termékek, valamint a 170/67/EGK és az 1059/69/EGK rendelet hatálya alá tartozó áruk kereskedelmére vonatkozó, az Egyesült Királyságra alkalmazandó közösségi szabályokat alkalmazni kell a szigetekre, kivéve az Egyesült Királyságból származó kivitelhez nyújtott visszatérítésekre és kompenzációs összegekre vonatkozó szabályokat”.
56. Ez a cikk egyszerre vonatkozik az említett termékek vagy az említett áruk Közösségen belüli kereskedelmére, illetve a Közösség és a harmadik országok közötti kereskedelemre.
57. A 706/73 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének megfogalmazásában semmi nem utal arra, hogy az olyan mezőgazdasági termékek, mint a burgonya, kivételt képeznek az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás alkalmazása alól (az érintett szigetek területén) abból az okból, hogy az említett termékek nem tartoznak közös piacszervezés alá. E tekintetben az említett rendelet megszerkesztése egyértelműen kielégítőbb a 3. sz. jegyzőkönyvénél, amely bizonyos rendelkezéseinek kétértelműsége ténylegesen indokolja a hozzájuk fűzött pontosításokat.
58. Ahogyan azt a Bizottság jogosan hangsúlyozza, az egyetlen feltétel, amelyet a 706/73 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozásnak a mezőgazdasági termékekre történő alkalmazása tekintetében előír, az abban a tényben rejlik, hogy e termékek az EGK‑szerződés II. mellékletének (jelenleg EK I. melléklet)(34) hatálya alá tartoznak.
59. Márpedig emlékeztetünk arra, hogy a burgonya megfelel e feltételnek(35) . Ebből következik, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók a Jersey-szigetre, az ott termelt burgonya értékesítésének meghatározására.
60. E tekintetben kevéssé lényeges, hogy a közös agrárpolitika jelentős része nem alkalmazandó a Jersey-szigetre,(36) az egyrészről a mezőgazdasági termékek közös politikájának működése és fejlesztése, másrészről a közös agrárpolitika létrehozása között érvényesülő hagyományos kapcsolat ellenére.(37)
61. Ugyanis a Jersey-szigetnek a közös agrárpolitika szempontjából elfoglalt különleges helyzete magából a 3. sz. jegyzőkönyv és a 706/73 rendelet szövegéből következik, amely azt is eredményezi – ahogyan azt látni fogjuk –, hogy az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás alkalmazandó e területre, az ott termelt burgonya kereskedelmének meghatározására.
62. Az említett kereskedelemnek a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai betartása alól történő kivonása kizárólag abból az okból, hogy a Jersey-sziget nem tartozik teljes egészében a közös agrárpolitika alkalmazási területéhez, ahhoz vezetne, hogy megfosztaná a 3. sz. jegyzőkönyv és a 706/73 rendelet bizonyos rendelkezéseit azok hatékony érvényesülésétől, és így nem venné figyelembe az ilyen jogi aktusok általános szerkezetét, valamint a közösségi jogalkotó akaratát.
63. Ebből megállapítjuk, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók a Jersey-szigetre, és meghatározzák az annak területén termelt burgonya értékesítését.
64. Ezen elv megállapítása után most azt kell megvizsgálni, hogy az említett szabályok alkalmazandók‑e a vitatott szabályozás által meghatározott különleges helyzetekre.
B – A Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazhatóságáról a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre
65. Mielőtt pontosan megvizsgálnánk, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók‑e a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre, bevezető észrevételeket kell tenni egyrészről a Csatorna-szigetek és a Man-sziget Egyesült Királysággal kapcsolatos helyzetére a mezőgazdasági termékek szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás végrehajtásával kapcsolatban, másrészről a konkrét helyzetekkel kapcsolatban, amelyeket a vitatott szabályozás által meghatározottnak kell tekinteni.
1. Bevezető észrevételek
66. Ahogyan az imént kifejtettük, szerintünk a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének második albekezdése és a 706/73 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése összefüggéséből kiderül, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók a Jersey-szigetre, a területén megtermelt burgonya értékesítésének meghatározása céljából.
67. Márpedig emlékeztetünk arra, hogy az említett rendelet 1. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy „[a]z (1) bekezdésben említett szabályok alkalmazásának céljából az Egyesült Királyságot és a szigeteket egyetlen tagállamnak kell tekinteni.”
68. Ebből következik, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályainak alkalmazása esetében az olyan mezőgazdasági termékek tekintetében, mint a burgonya, a Jersey-szigetet az Egyesült Királyság szerves részének kell tekinteni. Ugyanez a helyzet a Csatorna-szigetek és a Man-sziget esetében. A közösségi szabályozásnak e területre történő alkalmazása esetében az e szigetek és az Egyesült Királyság közötti kapcsolat így nem hasonlítható a harmadik ország és valamely tagállam, illetve két tagállam között fennálló kapcsolathoz.(38)
69. Ilyen körülmények között felmerülhet az, hogy a vitatott szabályozásnak a jerseyi burgonya értékesítésére vonatkozó helyzeteit nem kell‑e egyetlen tagállam, azaz az Egyesült Királyság tisztán belső helyzeteinek tekinteni.
70. Ugyanis – ahogyan azt már jeleztük – a vitatott szabályozás különleges rendszert ír elő a jerseyi burgonya Egyesült Királyságba (ahová a termelés majdnem egésze kerül) történő „kivitelére”. Arra is emlékeztetünk, hogy a 2. cikk szerint a „kivitel” kifejezés a „burgonyának a szigeten kívülre történő értékesítési célú szállítása vagy közvetlenül, vagy valamely más helyen keresztül az Egyesült Királyságban, Bailiwick of Guernesey-ben vagy a Man-szigeten található rendeltetési helyre annak érdekében, hogy ott elfogyasszák”.
71. Megállapítható, hogy e 2. cikk értelmében a vitatott szabályozás alkalmazandó abban az esetben, ha a burgonyát „komppal” szállítják a Jersey-szigetről az Egyesült Királyságba akár közvetlenül, akár más tagállam kikötőjéből (mint a francia Caen kikötője) továbbítva, anélkül hogy elhagyná a szóban forgó „kompot”. Ugyanez a helyzet a közvetlenül vagy nem közvetlenül a Jersey-szigetről a Bailiwick of Guernesey vagy a Man-sziget felé szállított burgonya esetében.
72. Ezeken az eseteken kívül az alapeljárásban részt vevő felek nagyon különböző értelmezéseket támogattak a vitatott szabályozás területi hatálya tekintetében.(39) Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló eljárást meghatározó, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti hatáskörök megosztásának keretén belül a nemzeti jogot kizárólag a nemzeti bíróságok értelmezhetik, nem pedig a Bíróság.(40)
73. A vitatott szabályozás 2. cikkének a kérdést előterjesztő bíróság által elfogadott értelmezésének megfelelően feltételezzük, hogy az nem alkalmazandó abban az esetben, ha a burgonyát először Franciaországba szállítják feldolgozás céljából (mint tisztítás, csomagolás, zsákolás), majd elviszik az Egyesült Királyságba eladás és fogyasztás céljából.(41)
74. Bár a kérdést előterjesztő bíróság nem nyilatkozott kifejezetten erről az esetről, azt is feltételezzük, hogy a vitatott szabályozás nem alkalmazandó arra az esetre sem, amikor a burgonyát Franciaországban vagy egy másik tagállamban letelepedett szereplőnek adják el, amelyet az majd tovább értékesít (eredeti állapotban vagy feldolgozás után) abból a célból, hogy azt az Egyesült Királyságban elfogyasszák.
75. Ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság elfogadta a States értelmezését, amely szerint a „közvetlenül, vagy valamely más helyen keresztül” kizárólag arra az útvonalra vonatkozik, amelyet e burgonyának a szigeten kívülre történő szállítására használnak.(42) E bíróság – ahogyan azt az előbb jeleztük – ebből azt a következtetést vonta le, hogy a vitatott szabályozás nem alkalmazandó abban az esetben, amikor a burgonyát Franciaországba szállítják feldolgozás céljából, majd az Egyesült Királyságba küldik ottani eladásra és fogyasztásra. Feltételezzük, hogy ugyanez a helyzet akkor, ha a burgonyát Franciaországban vagy egy másik tagállamban letelepedett szereplőnek adják el, majd az (eredeti állapotban vagy feldolgozás után) eladja fogyasztás céljából az Egyesült Királyságba, mivel az ilyen művelet – ahogyan azt korábban felidéztük – túllép azon a korlátozott kereten, amelybe a kérdést előterjesztő bíróság szerint a szóban forgó kifejezés illeszkedik, azaz az egyszerű áruszállítási műveleten.
76. Mivel a vitatott szabályozás területi hatályának körülírása megtörtént, most meg kell határozni, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó bizonyos szabályait alkalmazni kell‑e az e vitatott szabályozás hatálya alá tartozó burgonya értékesítési ügyleteire.
77. Az elemzésünk egyszerre vonatkozik az EK 23. és az EK 25. cikkre, valamint az EK 29. cikkre. Bár a kérdést előterjesztő bíróság az EK 28. cikket is célozta, mi ezt mellőzzük, mivel az nem releváns, ugyanis a vitatott szabályozás a burgonyának a Jersey-szigeten kívülre történő szállítására vonatkozik, és nem az e területre való bevezetésére.
2. Az EK 23., EK 25. és az EK 29. cikk alkalmazhatósága a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre
78. Bevezetésképpen jelezzük, hogy az EK 23. és az EK 25. cikknek a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre való alkalmazhatósága kérdésének csak a hivatal érdekében történő esetleges hozzájárulás esetében kellene felmerülnie, és nem a pénzbírságok esetében, amelyek célja a vitatott értékesítési rendszer által előírt kötelezettségek betartásának biztosítása, mivel e szankciók az EK 29. cikk értelmében vett mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések minősítéséhez tartoznak.
79. Mivel a hivatal érdekében tett esetleges hozzájárulásról van szó, kevés adattal rendelkezünk a vitatott határozat ezen oldaláról. A kérdést előterjesztő bíróság által e ponton elvégzendő vizsgálat fenntartásával feltételezzük – ahogyan azt a Bíróság állítja –, hogy a vitatott hozzájárulás összegét az érintett termelő által a megelőző évben szállított (az Egyesült Királyságba, a Bailiwick of Guerneseybe vagy a Man-szigetre) burgonya mennyisége alapján vagy az ugyanezen időszak alatt a burgonyatermelésre fordított terület nagysága alapján számítják(43) .
80. E keretek között merül fel az EK 23., EK 25. és EK 29. cikknek a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre történő alkalmazhatóságának kérdése. Ezt a kérdést fogjuk megvizsgálni az EK 23., EK 25., EK 28. és EK 29. cikk megfogalmazásából kiindulva, hogy azután felvázoljuk a Bíróság ítélkezési gyakorlatának alakulását e területen abból a célból, hogy pontosítsuk annak körvonalait, és megvizsgáljuk annak terjedelmét, valamint korlátait a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekkel szemben.
a) Az EK 23., EK 25., EK 28. és EK 29. cikk megfogalmazása, és azoknak a Bíróság hagyományos ítélkezési gyakorlata által történő figyelembevétele, a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai területi hatályát illetően
81. Az EK 3. cikk (1) bekezdése a) pontjának indokolása keretébe illeszkedő EK 23., EK 25., EK 28. és EK 29. cikk értelmezése során egyértelműnek tűnik, hogy az áruk szabad mozgásának e cikkek által megtiltott kizárólagos (tarifális vagy nem tarifális) akadályai csak azok, amelyek a tagállamok közötti kereskedelemre vonatkoznak, nem pedig azok, amelyek az egyazon tagállam területének különböző részei közötti kereskedelmet érintik.(44)
82. Erre a nyilvánvaló tényre a Bíróság számos alkalommal emlékeztetett az áruk értékesítésére kettős hatással bíró nemzeti szabályozásokkal kapcsolatban, a más tagállamokkal folytatott kereskedelem keretén belül, és az ilyen szabályozást elfogadó tagállam belső kereskedelmének keretén belül is.(45)
83. E szabályozásokkal szemben – amelyeket az EK 28. vagy az EK 29. cikkel ellentétesnek ítéltek – a Bíróság gondot fordított arra, hogy megkülönböztesse a tagállamok közötti kereskedelem helyzetét (amelyek a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai hatálya alá tartoznak) az érintett tagállam belső kereskedelmétől (amelyek nem tartoznak a Szerződés e szabályainak hatálya alá).(46) Hozzáfűzte, hogy a nemzeti szabályozás nem kerülheti el az EK 28. cikkben szereplő tilalmat, mivel ez a szabályozás érintené a szóban forgó tagállamon belüli kereskedelmet is.(47)
84. Ebből az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy annak meghatározásához, hogy egy nemzeti intézkedés az EK 28. vagy EK 29. cikk hatálya alá tartozik‑e, meg kell vizsgálni, hogy ez a rendelkezés érintheti‑e a tagállamok közötti kereskedelmet. Így, mivel az ilyen intézkedés csak egyetlen tagállamon belüli kereskedelmet érint és nem több tagállam közöttit, ez az intézkedés nem tartozik a Szerződés az EK 28. és EK 29. cikkben szereplő szabályai alá.
85. Ezt az ítélkezési gyakorlatot arra a hasonló esetre ültették át, amikor a tagállam területének csak egy részén alkalmazandó helyi szabályozások érinthetik a nemzeti terület ezen része és más tagállamok közötti, valamint a nemzeti terület ezen része és ugyanezen tagállam területének más részei közötti árukereskedelmet.(48)
86. Így azért, hogy az EK 28. vagy EK 29. cikk alkalmazható legyen, az érintett áruknak át kell haladniuk egy tagállam területéről (vagy annak egy részéről) egy másik tagállam területére (vagy ez utóbbinak egy részére), azaz az egyik tagállam területére vagy annak egy részére bevitt burgonyának másik tagállamból (vagy ez utóbbinak egy részéről) kell származnia, és a nemzeti vagy helyi eredetű burgonya rendeltetési helyének pedig másik tagállamban (vagy ez utóbbinak egy részében) kell lennie. Amennyiben egy tagállamból származó termékek csak ugyanazon tagállam egyik régiójából a másik régiójába kerülnek át, az EK 28. vagy az EK 29. cikk alkalmazásának alapvető feltétele hiányzik úgy, hogy e cikkek egyike sem alkalmazandó. Ez az alapvető feltétel abban áll, hogy az egyik tagállam határát a másik határán lépik át, azaz olyan határ átlépése, amelyet „államközinek” minősítünk – függetlenül földrajzi elhelyezkedésétől – akár nemzeti terület határán, akár annak egy részén terül el.(49)
87. A Bíróság azon törekvése, hogy körülírja a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazását – ahogyan az az EK 28. cikkben szerepel, a tagállamok közötti kereskedelem keretében – szintén kifejeződésre jutott azon nemzeti szabályozások vizsgálata során, amelyek a nemzeti eredetű termékeket (amelyek nem képezik tagállamok közötti kereskedelem tárgyát) kevésbé kedvező értékesítési rendszernek vetik alá, mint amelyet a más tagállamokból behozott termékek számára tartanak fenn.(50) E nemzeti szabályozások különleges nehézségeket okoztak, mivel ebből „fordított diszkriminációs” helyzet állt elő.
88. Ilyen nehézségek mellett a Bíróság hangsúlyozta, hogy a 28. cikk „célja az áruk behozatala akadályainak megszüntetése, és nem annak biztosítása, hogy a nemzeti eredetű áruk minden esetben a behozott árukkal azonos bánásmódban részesüljenek”(51) . A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy „az áruk közötti bánásmódbeli különbség, amely nem alkalmas a behozatal akadályozására vagy a behozott áruk értékesítésének hátrányos helyzetbe hozása, nem tartozik az e cikk által megállapított tilalom hatálya alá”(52) .
89. Ezen ítélkezési gyakorlatban előadott fejtegetésekből következik, hogy az EK 28. és az EK 29. cikk nem alkalmazandó olyan árukereskedelmi helyzetekre, amelyek valamely tagállam tisztán belső helyzetei maradnak. Figyelembe véve ezen ítélkezési gyakorlatot, arra lehet számítani, hogy ugyanez a helyzet az EK 23. és az EK 25. cikk alkalmazása tekintetében, mivel ahogy láttuk, e cikkek megfogalmazása – az EK 28. és az EK 29. cikkéhez hasonlóan – a tagállamok közötti kapcsolatra utal.
90. Azonban a Bíróság másként döntött. Ez derül ki a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben; a Simitzi-ügyben(53) 1995. szeptember 14‑én hozott és a Carbonati Apuani ügyben(54) 2004. szeptember 9‑én hozott ítéletből. Ezek az ítéletek jelentős mértékben eltérnek a Bíróság által a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai területi hatálya tekintetében követett hagyományos ítélkezési gyakorlattól. A vitatott határozat által meghatározott helyzetekben követett ezen új ítélkezési gyakorlat terjedelmének és korlátainak vizsgálata előtt fel kell vázolni a különböző szakaszokat.
b) A Bíróság ítélkezési gyakorlatának változása az EK 23. és az EK 25. cikk területi hatálya tekintetében
91. A fent hivatkozott Legros és társai ügyben(55) 1992. július 16‑án hozott ítélet indokolásában a Bíróság a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítéletben úgy döntött, hogy a francia szabályozás által előírt „octroi de mer” nevű adó az EK 25. cikke értelmében vett behozatali vámmal azonos hatású díjnak minősül.
92. Ezt az adót Franciaország tengerentúli megyéiben szedték be, és a francia terület e részére behozott árukat – bárhonnan is származzanak – terhelte úgy, hogy a más tagállamokból származó termékekre és az ugyanazon tagállam területének más részeiről származó termékekre is alkalmazandó volt.
93. A fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság annak a hangsúlyozására szorítkozott, hogy „termékeknek regionális határon valamely tagállam valamely régiójába történő bevitele miatt kivetett díj az áruk szabad mozgásának legalább olyan súlyos akadályát képezi, mint az országhatáron egy tagállam teljes területére a termékek bevitele miatt kivetett díj”(56) . E tekintetben a Bíróság egyszerűen jelezte, hogy „az ilyen regionális adó által a közösségi vámterület egységességére gyakorolt hatást nem módosítja az a körülmény, hogy azt a szóban forgó tagállam más területeiről származó árukra is kivetették”(57) . E megfontolások az általunk itt előadott ítélkezési gyakorlat gondolatmenetébe illeszkednek.(58)
94. Azonban az ilyen megfontolásokat később dolgozták ki, a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 29. pontjában, az addig elfogadottól gyökeresen különböző értelemben. Ugyanis a Bíróság hangsúlyozta, hogy „maga, az árukereskedelem egészére kiterjedő vámunió elve […] megköveteli az áruk Unión belüli szabad mozgásának általános biztosítását, és nem csak az államok közötti kereskedelmet”. A Bíróság kifejtette, hogy „ha az [EK 23. és EK 25. cikk] […] csak a tagállamok közötti kereskedelemre vonatkozik is, ez azért van, mivel nem feltételezték ezen államokban vám jellegű díjak meglétét”. A Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy „mivel az ilyen díjak hiánya nélkülözhetetlen előfeltétele az árukereskedelem egészére vonatkozó vámunió megvalósításának, az [EK 23. és az EK 25. cikk] tartalmazza is azok tilalmát”.
95. Ugyanezen Lancy és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság e fő érvhez két másik érvet fűzött.
96. Mindenekelőtt hangsúlyozta, hogy az „octroi de mer” díjat minden, az érintett tengerentúli megyébe vitt termékre kivetették, függetlenül azok származásától úgy, hogy ezen intézkedés alkalmazandó olyan helyzetre, amelyet nem lehetett egy tagállam tisztán belső helyzetének minősíteni. E tekintetben úgy vélte, hogy „logikátlan lenne egyrészről úgy ítélni, hogy az »octroi de mer« azonos hatású díjnak minősül, mint amelyet más tagállamokból érkező árukra vetnek ki, másrészről elfogadni azt, hogy ugyanezen díj nem képez azonos hatású díjat, amennyiben a francia anyaországból származó árukra vetik ki”(59) .
97. Ezenkívül a Bíróság mindenképpen jelezte, hogy gyakorlatilag nagyon nehéz – sőt lehetetlen – volna különbséget tenni a nemzeti eredetű, illetve a más tagállamból származó termékek között, kivéve különböző ellenőrzések elvégzése esetén, amelyek hatása pontosan az áruk szabad mozgásának akadályozása lenne.(60)
98. Figyelembe véve ezen érveket, a Bíróság a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítéletben úgy döntött, hogy a vitatott „octroi de mer” díj a behozatali vámmal azonos hatású díj „nem csak azért, mert az e régióba behozott, másik tagállamból származó árukat sújtja, hanem azért is, mert az e régióba behozott, ugyanazon tagállam másik részéből származó árukra is kivetették”(61) .
99. Az áruk behozatalára vonatkozó ezen ítélkezési gyakorlatot a fent hivatkozott Simitzi, majd a Carbonati Apuati ügyben hozott ítéletben átültették az áruk kivitelére is.
100. A fent hivatkozott Simitzi ügyben olyan helyi adó szerepelt, amely a Dodekanészosz-szigetekre bevitt árukat (bárhonnan is származzanak), illetve a görög terület e részén feladott árukat (bármi is legyen a rendeltetési helyük) sújtotta. A fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítéletnek megfelelően a Bíróság úgy ítélte meg, hogy ez az adó a kiviteli vámmal azonos hatású díj, különösen mivel tagállam szedi be a területének egy régiójába bevitt árukra, amelyek ugyanezen tagállam másik régióiból származnak, valamint az egyik régióból ugyanazon tagállam másik régiójába szállított árukra(62) .
101. Ami az említett Carbonati Apuani ügyet illeti, az olyan helyi adóra vonatkozott, amelyet e közigazgatási területen (Carrara) kitermelt márványra vetettek ki, azoknak az olasz terület e részéről történő kivitele miatt. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen adó az EK 23. cikk értelmében kiviteli vámmal azonos hatású díjat képez annak ellenére is, hogy azon termékeket is sújtotta, amelyek rendeltetési helye a szóban forgó tagállam területén van.(63) A Bíróság két érvet is átvett a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítéletben előadottak közül – kifejtve azokat –, egyrészről a vámunió előírásaira, másrészről arra a körülményre vonatkozóan, hogy a szóban forgó intézkedés nem alkalmazandó valamely tagállam tisztán belső helyzetére.
102. Az első érvet – amely a fő érv maradt – a Bíróság kifejtette, hangsúlyozva az EK 23. cikknek és az azt követő cikkeknek az EK 14. cikk (2) bekezdése fényében történő értékelését, amely a belső piacot úgy határozza meg, mint „egy olyan, belső határok nélküli térség, amelyben e szerződés rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása”. Mivel e rendelkezések nem tesznek semmilyen különbséget országok közötti, illetve országon belüli határok között, a Bíróság a fent hivatkozott Lancry és társai ügy indokolásában azt a következtetést vonta le, hogy „vám vagy azonos hatású díj jellegzetességeit mutató adók – akár országok közötti, akár országon belüli – hiánya nélkülözhetetlen előfeltétele a vámunió megvalósulásának, amelyben biztosított az áruk szabad mozgása”(64) .
103. A második érv tekintetében a Bíróság megállapította, hogy a vitatott adót minden olyan carrarai márványra alkalmazzák, amely átlépi a közigazgatási terület határait, anélkül hogy különbséget tennének azon márvány között, amelynek rendeltetési helye Olaszországban van, illetve amelynek rendeltetési helye más tagállam. A Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy ez az adó jellegénél és tartalmánál fogva érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
104. Miután emlékeztettünk az ítélkezési gyakorlat ezen elemeire, célszerű megvizsgálni a terjedelmet, valamint a korlátokat a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekkel kapcsolatban.
c) A fent hivatkozott Lancry és társai, Simitzi és Carbonati Apuani esetek terjedelme és korlátai
105. Az említett Lancry és társai, Simitzi és Carbonati Apua ni ügyben hozott ítéletek értelmezése során annyi bizonyos, hogy az EK 23. és az EK 25. cikk alkalmazandó olyan helyzetekre, mint amilyeneket az alapügyben a vitatott szabályozás meghatároz. Ugyanis az ítélkezési gyakorlat szerint egy díj az e cikkek által megfogalmazott tilalom hatálya alá tartozik, ha ezt a díjat egy határ átlépése miatt vetik ki, függetlenül attól, hogy ez utóbbi országok közötti (több tagállam közötti kereskedelemben) vagy országon belüli (egyazon tagállam belső kereskedelmében).(65) Így feltételezve, hogy a hivatal számára történő esetleges hozzájárulást a burgonya Jersey-szigeten kívülre (az Egyesült Királyság, a Bailiwick of Guernesey vagy a Man-sziget felé) történő kivitele miatt írják elő, ez az intézkedés alkalmas arra, hogy kiviteli vámmal azonos hatású díjat képezzen.
106. Mivel ez a helyzet, nem szabad elfelejteni, hogy ezen ítélkezési gyakorlatnak a vitatott szabályozás által meghatározott esetekre történő átültetése távolról sem egyértelmű. Ugyanis szerintünk a háromból két érv, amelyekre a Bíróság a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben alapozott, nem helytálló az alapügy esetében, így félre kell tenni azokat. A fennmaradó érv pedig számunkra nagyon gyengének tűnik. Ezt próbáljuk bizonyítani, megvizsgálva mindegyik érvet, hogy alaposan mérlegeljük őket, és elkerüljünk minden nézőpontbeli tévedést vagy „optikai csalódást”(66) a közösségi jog alkalmazása során.
107. Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az említett Lancry és társai, Simitzi és Carbonati Apuani ügyben hozott ítéletek esetével ellentétben a vitatott szabályozás olyan esetekre alkalmazandó, amelyeknek minden elemét úgy kell tekinteni, mint amelyek egyetlen tagállamban találhatók.
108. Ugyanis ez a szabályozás kizárólag a burgonyának egyrészről a Jersey-sziget, és másrészről az Egyesült Királyság, a Bailiwick of Guernesey és a Man-sziget közötti kereskedelmére vonatkozik. Márpedig emlékeztetünk arra, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazása tekintetében – az olyan mezőgazdasági termékek, mint a burgonya esetében – az Egyesült Királyságot és mindezeket a szigeteket egyetlen tagállamnak kell tekinteni.
109. Ebből a szempontból kevéssé lényeges, hogy a vitatott szabályozás által meghatározott kereskedelem keretében a burgonyát közvetlenül
küldik az Egyesült Királyságba (vagy a Bailiwick of Guernesey, illetve a Man-sziget felé), vagy közvetve, egy másik tagállam kikötőjén keresztül továbbítják (anélkül, hogy ezeket az árukat feldolgoznák vagy eladnák). Ugyanis véleményünk szerint az áruk egy másik tagállam által történő egyszerű továbbításának eshetősége nem teszi a tervezett kereskedelmi ügyletet az EK 23. és az EK 25. cikk értelmében vett tagállamok közötti kereskedelemmé. Más szavakkal, ez az esetleges külföldi elem nem elegendő ahhoz, hogy a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetek ne minősüljenek egyetlen tagállam, azaz az Egyesült Királyság tisztán belső helyzeteinek.
110. Mivel e szabályozás kizárólag az Egyesült Királyságon belüli burgonyakereskedelemre vonatkozik – más tagállamokkal való kereskedelem kizárásával – legalábbis meglepő volna úgy értékelni, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályait alkalmazni kell erre az esetre. Mindenesetre a Közösségen belüli kereskedelem ilyen – akár részbeni – érintettségére nem lehet hivatkozni az EK 23. és az EK 25. cikk alkalmazásának alátámasztásához. Ha a Bíróság el is fogadta ezt az érvet a fent hivatkozott Lancry és társai (30. pont) és Carbonati Apuani (26. pont) ügyben hozott ítéletben, az az alapügyben semmiképpen nem állja meg a helyét.
111. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy ezen ügy nem okoz olyan nehézségeket, mint amelyeket az előző ügyekben a „fordított diszkrimináció” megléte okozott.
112. Emlékeztetünk arra, hogy a fordított diszkrimináció helyzete különösen akkor jelentkezik, ha az egyik tagállamból származó termékek az egyazon tagállamon belüli kereskedelem tekintetében (nemzeti szabályozás értelmében) kedvezőtlenebb rendszer hatálya alá tartoznak, mint a más tagállamokból behozott termékek, illetve az oda kivitelre szánt termékek számára (a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai értelmében) fenntartott rendszer. Ahogyan azt láttuk, a Bíróság megfogalmazta azt az elvet, amely szerint a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályainak nem az a szerepük, hogy megoldják a fordított diszkrimináció meglétéhez kapcsolódó problémákat, amennyiben azok tisztán belső helyzeteket érintenek, amelyeket jellegüknél fogva a közösségi jog alkalmazási területe alól kizártak.(67)
113. A fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítéletben (30. pont) a Bíróság nyilvánvalóan eltért ettől az állandó ítélkezési gyakorlattól, mivel hangsúlyozta, hogy következetlenség lenne az „octroi de mer”‑t az EK 23. és az EK 25. cikk értelmében vett behozatali vámmal azonos hatású díjnak minősíteni, amennyiben ez az intézkedés más tagállamokból származó árukat sújt, továbbá következetlenség lenne elutasítani ezt a minősítést, amennyiben az érintett tagállam más részeiről származó árukat sújtja. Ezen elemzés – úgy tűnik – a Bíróság azon törekvését fejezi ki, hogy elkerülje a fordított diszkrimináció megjelenéséhez való hozzájárulást, amennyiben az ítélete kihirdetése után (annak feltételezésével, hogy ez utóbbi ilyen minősítési különbséget fogadna el) a nemzeti termékek kevésbé kedvező elbánás alá tartoznának, mint a más tagállamokból behozott termékek. A Bíróság olyan érvet hozott létre e szempontból annak megítéléséhez, hogy az „octroi de mer” a behozatali vámmal azonos hatású díjat képez még akkor is, ha ezt az intézkedést az egyik tagállam területének egy részére bevitt, ugyanezen tagállam másik részéről származó árukra vetik ki. Úgy tűnik, hogy ezt az érvet nem vették át a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben, bár ez utóbbi a Guimont-ügyben(68) 2000. december 5‑én hozott ítéletre utal.
114. Ebben az ügyben nincs rá ok, hogy a Bíróság ilyen megfontolásokra alapozzon.
115. Ugyanis, ha a jerseyi burgonya az Egyesült Királyságba és az ahhoz kapcsolt szigetekre (Bailiwick of Guernesey és Man-sziget) irányuló értékesítése kedvezőtlenebb rendszer, mint a többi tagállamba kivitt burgonyára fenntartott rendszer, ez a bánásmód kizárólag a vitatott határozatból következik, amennyiben annak 2. cikke szerint az általa meghatározott értékesítési rendszer csak az ugyanazon tagállam részét képező különböző területek közötti kereskedelemre alkalmazandó, a többi tagállammal való kereskedelem kizárásával. A jerseyi burgonya más tagállamokban – nem az Egyesült Királyságban – történő értékesítése önmagában nem tartozik a vitatott szabályozás által meghatározott kötelező rendszer alá, anélkül hogy a Bíróságnak ilyen értelmű ítéletet kellene hoznia a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alapján. Így ki van zárva, hogy a Bíróság az ítélet kihirdetésével hozzájárul a fordított diszkrimináció megjelenéséhez, amely már pusztán a vitatott szabályozás miatt létezett.
116. Mivel a közösségi jogtól idegen ez a hátrányos megkülönböztetéshez vezető helyzet, nincs rá ok, hogy a Bíróság érdekelt legyen, és következésképpen kiterjessze az EK 23. és az EK 25 cikk alkalmazási területét a tagállamok tisztán belső helyzeteire – mint amilyen az alapügyben szerepel – mivel nem lenne logikus ez utóbbiakat az áruk más tagállamokba való kivitelével kapcsolatot mutató helyzetekre alkalmazandótól eltérő bánásmód alá sorolni. Ha felmerülhet a kérdés, hogy a vitatott szabályozás pontosan mely logikának felel meg, sem a közösségi jog, sem pedig a Bíróság nem orvosolhatja az abból eredő hátrányos megkülönböztetéshez vezető helyzetet. Csak a helyi – jogalkotó vagy jogalkalmazó – hatóságok rendelkeznek hatáskörrel annak orvoslására olyan intézkedések elfogadásával, amelyeket megalapozottan ítélnek megfelelőnek például a vitatott szabályozás megkérdőjelezéséhez.
117. Azt az érvet illetően, amely szerint a gyakorlatban nagyon nehéz – sőt lehetetlen – lenne azonosítani az áruk eredetét vagy rendeltetési helyét, és kölcsönösen korlátozni az EK 23. és az EK 25. cikk alkalmazását pusztán a tagállamok közötti kereskedelem keretében a tagállamok belső kereskedelmének kizárásával, szintén nem tűnik helyesnek az alapügy esetében. Ha különösen nehéz is lehet bizonyos termékeket a származásuk vagy a rendeltetési helyük szerint megkülönböztetni, amennyiben a szóban forgó nemzeti szabályozás (kétségtelenül e gyakorlati nehézségek miatt) megkülönböztetés nélkül alkalmazandó rájuk, nehezen tudjuk megérteni, hogy ez történjen akkor is, ha pontosan meghatározták, hogy a szóban forgó szabályozás – mint az alapügyben szereplő is – csak azon termékekre alkalmazandó, amelyek olyan területről származnak, amelyet egy tagállam területe részének tekintenek, és amelyeket ugyanazon tagállam más területrészein történő eladásra és fogyasztásra szánnak. Ebben az ügyben így ki kell zárni ezt az érvet (a Lancry és társai ítélet 31. pontjában adták elő) annál is inkább, mivel azt nem vették át a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítéletben.
118. Ami a fennmaradó (a vámunió és a belső piac előírásairól szóló) érvet illeti, amely a fő érv marad, véleményünk szerint nem elegendő igazolni az EK 23. és az EK 25. cikknek az olyan helyzetekre történő alkalmazását – amilyeneket a vitatott szabályozás meghatároz –, amelyek egy tagállam tisztán belső helyzetei.
119. Az igaz, hogy – amint azt Tesauro főtanácsnok az említett Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványában előadta – paradoxnak tűnhet, hogy az egységes piacon két tagállam (például Portugália és Dánia) közötti kereskedelem akadályai tilosak, míg a kereskedelem egyazon tagállamon belüli (például Nápoly és Capri) akadályait nem veszik figyelembe.(69) Ugyanis első látásra a tagállamoknak a Közösségbe – amely ügyel Európa szervezeti fejlődésére – történő integrációjának folyamata nehezen tűnik összeegyeztethetőnek valamely nemzeti terület feldarabolására irányuló intézkedéseknek azon tagállamokban való elfogadásával, amelyen belül az áruk szabad mozgása nem biztosított.
120. Mivel ez a helyzet, bármekkora is e jelenség terjedelme, szerintünk nem marad más, mint annak megállapítása, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai – beleértve az EK 23. és az EK 25. cikkben szereplőket – nem akadályozzák azt.
121. A Bíróság ennek ellenkezője elfogadására irányuló érvelése számunkra kevésbé meggyőzőnek és legalábbis gyengének tűnik.
122. Mindenekelőtt nehezen tudunk egyetérteni azzal a gondolattal – amint azt a Bíróság a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 29. pontjában, valamint a Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 22. pontjában hangsúlyozta –, hogy maga a vámunió elve, ahogyan az az EK 23. cikkből következik, előírja, hogy az áruk szabad mozgását nem csak az államok közötti kereskedelemben kell általánosan biztosítani, hanem szélesebb körben, az egész vámunió területén.
123. Ugyanis, ahogyan azt Poiares Maduro főtanácsnok a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyre(70) vonatkozó indítványában hangsúlyozta, „az EK 23. cikk nem más, mint a Közösséget alapító tagállamok azon akaratának kifejezése, hogy korlátozza a tagállamoknak ezután a vámügyek területén való hatásköreinek használatát”, és ez a kölcsönös vagy harmadik országokkal való kapcsolataik keretében történjen, figyelemmel a közös vámtarifa elfogadására.
124. Ez az akarat a vámunió belső része tekintetében behozatali és kiviteli vámok, valamint azonos hatású díjak tilalmában nyilvánult meg. Ahogyan a Bíróság azt viszonylag korán kifejtette, „[egy ilyen tilalom] igazolása azon akadályban rejlik, amelyet a határok átlépése
miatt alkalmazott vagyoni terhek – akármilyen minimálisak is – képeznek az áruk szabad mozgása számára”(71) . Márpedig a „határok átlépése” kifejezés alkalmazása alatt a Bíróság nem mást értett, mint az országok közötti határok átlépését, amelyek a nemzeti terület, vagy annak egy része határán vannak.
125. Ugyanis a vámügyekkel kapcsolatos tevékenység – a meghatározásánál fogva – e keretbe illeszkedik úgy, hogy a tagállamok hatáskörének az EK 23. cikk által vámunió létrehozása céljából e területen meghatározott korlátozása szükségszerűen és kizárólag államközi határ átlépéséhez képest határozható meg. Hozzáfűzzük, hogy ez az elemzés az egyetlen, amely megfelel az EK 3. cikk (2) bekezdése a) pontja, EK 23. és EK 25. cikk megfogalmazásának. Ez az elemzés az egyetlen, amely összeegyeztethető számos jogeset indokolásával, amelyek – mint ahogy láthattuk – a tagállamok közötti kereskedelemre korlátozták az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályok alkalmazását, az egyazon tagállam belső kereskedelmének kizárásával.
126. Szerintünk a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítéletnek az EK 14. cikk (2) bekezdésének megfogalmazásával kapcsolatban tett fejtegetések jellegüknél fogva nem képesek megváltoztatni a Bíróság által a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet óta a vámunió előírásai tekintetében követett érvelés gyengeségét.
127. Emlékeztetünk arra, hogy ez a cikk – amelyet a Szerződésbe az Egységes Európai Okmány illesztett be – úgy határozza meg a belső piacot, mint „egy olyan, belső határok
nélküli térség, amelyben e szerződés rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása”(72) .
128. Az igaz, hogy első látásra ez a kifejezés azt sugallja, hogy a belső piac létrehozása további követelményeket ír elő a közös piac létrehozására vonatkozókon túl, amennyiben a belső piac megvalósulása magában foglalja a tagállamok Közösségbe történő integrálódási folyamatának előrehaladását(73) .
129. Bár az Egységes Okmány szerzői a belső piacot „belső határok nélküli térségként” határozták meg, nem kérdőjelezték meg a keretet, amelyet az EGK‑Szerződés világosan megfogalmazott az áruk, személyek, szolgáltatások és a tőke szabad mozgására vonatkozó szabályok alkalmazása tekintetében, és amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata már nyilvánvalóvá tett.(74)
130. Ugyanis hangsúlyozni kell, hogy az EK 14. cikk (2) bekezdése a Szerződés által biztosított alapvető jogok végrehajtása tekintetében kifejezetten ez utóbbi rendelkezéseire utal. Ez a pontosítás, amelyet az Egységes Okmány tárgyalásai során fűztek hozzá, megfelel annak a törekvésnek, hogy ne terjesszék ki a Szerződés szabad mozgásra vonatkozó szabályainak alkalmazási területét nem csak a személyeket illetően, de az áruk, a szolgáltatások és a tőke tekintetében sem.(75)
131. Márpedig, ahogyan azt az áruk szabad mozgása esetében láttuk, az EK 3. cikk (1) bekezdése a) pontjának megfogalmazása, valamint az EK 23., EK 25., EK 28. és EK 29. cikk kizárólag a tagállamok közötti kereskedelemre vonatkozik, az egyazon tagállamon belüli árukereskedelem kizárásával. Ebből megállapítjuk, hogy az EK 14. cikk (2) bekezdése jellegénél fogva nem terjeszti ki az EK 23. és az EK 25. cikk területi hatályát egy tagállam tisztán belső helyzeteire.
132. Ez a következtetés még inkább felmerül az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja értelmezésekor. Ugyanis ez a cikk meghatározza, hogy „[…] a Közösség tevékenysége – e szerződés és az abban meghatározott ütemezés szerint – [a következőket foglalja magába] […] belső piac, amelyet az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke tagállamok közötti
szabad mozgását gátló akadályok eltörlése jellemez”(76) .
133. A belső piacnak e meghatározását – amely az Egységes Okmány előtt már létezett – ez utóbbi nem módosította a Szerződésbe foglalthoz történő igazítás céljából. Az EK 14. cikk (2) bekezdése szerinti „belső piac” fogalma így nem lehet gyökeresen különböző az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontjában szereplőtől.
134. Ebből következik, hogy az EK 14. cikk (2) bekezdésében szereplő „belső határok nélküli térség” nem jelent mást, mint olyan térséget, amelyben a tagállamok közötti kereskedelem korlátai tiltottak. Így „belső határok” alatt (a tagállamok közötti kereskedelemben, a Közösségen belül) „államok közötti határokat” kell érteni,(77) az (egyazon tagállamon belüli kereskedelem keretében) államokon belüli határok kivételével és a (a tagállamok és harmadik államok közötti kereskedelem keretében)külső határokkal ellentétben.(78)
135. Ugyanis a belső piac „határok nélküli térségként” történő meghatározásával az Egységes Okmány megalkotói mindenekelőtt megpróbáltak új lendületet adni az európai szervezetnek úgy, hogy e kifejezés hozadéka inkább politikai, mint jogi jellegű volt. Ez következik a belső piac megvalósításáról szóló fehér könyvből, amelyet a Bizottság az 1985. június 28–29‑i milánói Európai Tanács számára dolgozott ki, és annak végig meghatározó szerepe volt az Egységes Okmány tárgyalása során.(79)
136. Ugyanis ebben a dokumentumban az európai integrációs folyamat elindítására szánt intézkedések széles körét gyűjtötték össze, minden típusú „határt” megszüntetve, akár „fizikai”, akár „technikai”, akár „adóügyi” határokról legyen is szó.
137. A fizikai határokat illetően az áruk és a személyek tekintetében tervezték a „belsőnek” mondott határokon való ellenőrzések, azaz a több tagállam közötti határállomásokon lévő vámhivatalok eltörlését.(80) A fent említett fehér könyvben semmi nem utal arra, hogy a belső piac létrehozása az áruk szabad mozgása esetleges tarifális akadályainak eltávolítását is előírná az egyes tagállamokban.
138. A közösségen belüli kereskedelem más típusú akadályait illetően – amelyeket „technikai és adóügyi határok” kifejezéssel jelöltek meg – azok jelentős csökkentését határozták meg a harmonizálási, illetve a nemzeti szabályozások közelítése széles körű programjának köszönhetően, amely 1992. december 31‑i megvalósításának esedékességét – bizonyos területek kivételével – az érintett közösségi intézkedések elfogadási eljárásának egyszerűsítésével kellett megkönnyíteni. Ebben az összefüggésben illesztette be az Egységes Okmány a 100a. cikket (jelenleg, módosítást követően EK 95. cikk) az EGK‑Szerződésbe – az említett cikk (1) bekezdésének pontosítása szerint – a belső piac létrehozásának és működésének megvalósítása céljából, az EGK‑Szerződés 8a. cikkében (jelenleg, módosítást követően EK 14. cikk) előírt céloknak megfelelően.
139. Ha az Egységes Okmány szoros kapcsolatot is hozott így létre egyrészről a belső piac megvalósítása, és másrészről a nemzeti szabályozások harmonizálása vagy közelítése intézkedéseinek elfogadása között, ebből csak azt a következtetést lehet levonni, hogy az EK 14. cikk (2) bekezdésének értelmében vett belső piac létrehozása magában foglalja azt, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók lettek egy tagállam tisztán belső helyzeteire.
140. Ugyanis, ha a Bíróság úgy is ítélte meg, hogy „a Szerződés 100a. cikkének jogalapjára való hivatkozás nem feltételezi a tényleges kapcsolat meglétét a tagállamok közötti
szabad mozgással minden, az így megalapozott jogi aktus által meghatározott esetben”(81) úgy, hogy az ilyen jogi aktus alkalmas egy tagállam tisztán belső helyzeteire történő alkalmazásra, ez nem így van a Szerződésnek az EK 23. és az EK 25. cikkben szereplő szabályai alkalmazásának esetében. Ugyanis, ha a Szerződésnek az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgására vonatkozó szabályai jelentősen hozzá is járulnak a tagállamok Közösségbe történő integrációjához, a nemzeti jogszabályok harmonizálására vagy közelítésére szolgáló intézkedések még inkább hozzájárulnak ahhoz úgy, hogy azok elfogadása általában meghatározó szakaszt képez az európai integráció folyamatában.
141. E fejtegetésekből következik, hogy szerintünk lényeges, hogy a fent hivatkozott Lancry és társai, Simitzi és Carbonati Apuani ügyre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot nem kell átültetni a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre, és így kizárni az EK 23. és az EK 25. cikk ilyen helyzetekre történő alkalmazását, amelyek – emlékeztetünk rá – egyazon tagállam tisztán belső helyzetei.
142. Ugyanez a következtetés adódik az EK 29. cikket illetően. Ellentétben a Bizottság állításával,(82) szerintünk az említett Lancry és társai, valamint Simitzi ügyre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot nem lehetne átültetni az áruk szabad mozgása nem tarifális akadályainak területére. Egy ilyen átültetés ugyanolyan gyenge érvekre támaszkodna, mint azok, amelyek a Bíróságot az EK 23. és az EK 25. cikknek egy tagállam tisztán belső helyzetére történő alkalmazásának elfogadására vezették.
143. Az bizonyos, hogy a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 23. pontja azt sugallhatja,(83) hogy a Bíróság hallgatólagosan elfogadta azt, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazandók valamely tagállam tisztán belső helyzeteire.(84)
144. Azonban egyáltalán nem bizonyos, hogy ebből ilyen általános következtetést kell levonni. Szerintünk az említett Carbonati Apuani ítélet annak megállapítására korlátozódik, hogy a fent hivatkozott Legros, Lancry és társai, valamint a Simitzi ügyre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot megerősítse a kereskedelem tarifális akadályai tekintetében. Nehezen értjük meg, hogy ezzel az ítélettel a Bíróság megkérdőjelezte a hagyományos ítélkezési gyakorlatát a kereskedelem nem tarifális akadályainak területén, azaz nem az érintett ügy alapeljárására vonatkozó területen. Az említett ítéletnek az említett jogvitához közvetlenül kapcsolódónál nagyobb terjedelmet tulajdonítani számunkra annál is nehezebben elképzelhető, minthogy végső soron az is következhet belőle, hogy a Szerződésnek (akár az áruk, akár a személyek, a szolgáltatások vagy a tőke tekintetében) a szabad mozgásra vonatkozó szabályai alkalmazandók a kizárólag egy tagállam tisztán belső helyzeteire vonatkozó nemzeti szabályozásokra. Nagyon valószínű, hogy ezzel az ítélettel a Bíróságnak nem állt szándékában az ítélkezési gyakorlat ilyen általános megváltoztatását végrehajtani.(85)
145. Ebből arra következtetünk, hogy sem az EK 23. és 25. cikk, sem pedig az EK 29. cikk nem alkalmazandó a vitatott szabályozás által meghatározott helyzetekre.
146. Következésképpen ezekre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt kell válaszolni, hogy ha a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai a Jersey-sziget esetében alkalmazandók az olyan mezőgazdasági termékek, mint a burgonya, Közösségen belüli kereskedelmére, sem az EK 23. és az EK 25. cikk, sem pedig az EK 29. cikk nem alkalmas olyan helyzetekre való alkalmazásra – mint amelyek az alapügyben szerepelnek – amelyek az említett termékeknek kizárólag egyrészről a Jersey-sziget, és másrészről az Egyesült Királyság, a Bailiwick of Guernesey vagy a Man-sziget közötti értékesítéséhez kapcsolódnak, amennyiben e területeket egy és ugyanazon tagállam részeinek kell tekintetni.
V – Végkövetkeztetések
147. E megfontolásokra tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Royal Court of Jersey által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
„Amennyiben a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályai a Jersey-sziget esetében alkalmazandók az olyan mezőgazdasági termékek, mint a burgonya, Közösségen belüli kereskedelmére, sem az EK 23. és az EK 25. cikk, sem pedig az EK 29. cikk nem alkalmas olyan helyzetekre való alkalmazásra – mint amelyek az alapügyben szerepelnek – amelyek az említett termékeknek kizárólag egyrészről a Jersey-sziget, és másrészről az Egyesült Királyság, a Bailiwick of Guernesey vagy a Man-sziget közötti értékesítéséhez kapcsolódnak, amennyiben e területeket egyazon tagállam részeinek kell tekintetni.”
(1) .
(2)
–	A Jersey-sziget a Mont-Saint-Michel öbölben helyezkedik el, 22 km‑re a francia és 161 km‑re a brit partoktól. 116 km 2 ‑en 96 000 lakos él. Ez a sziget a Jersey bailiwick része, amely magában foglalja Minquiers és Écréchou lakatlan szigeteit. A Jersey bailiwick a Csatorna-szigetek két bailiwickának egyike, amelyek – ahogyan a nevük is mutatja – korábban a Normandiai Hercegséghez tartoztak. A másik a Bailiwick of Guernesey. Ehhez tartozik a hasonló nevű sziget, valamint az Aurigny-, Sercq- és Heim-szigetek. A Jersey-sziget a Csatorna-szigetek legnagyobb szigete.
(3)
–	A C‑171/96. sz. ügy (EBHT 1998., I‑4607. o.
(4)
–	A Csatorna-szigetekkel ellentétben a Man-sziget közelebb van az Egyesült Királysághoz, mint Franciaországhoz. Az Ír-tengerben található, és körülbelül azonos távolságra helyezkedik el Angliától, Walestől, Skóciától, Észak-Írországtól és Írországtól.
(5)
–	HL 1972. L 73., 164. o. (a továbbiakban: 3. sz. jegyzőkönyv).
(6)
–	HL L 68., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 2. kötet, 8.o.
(7)
–	Az EGK‑Szerződés II. melléklete (jelenleg EK I. melléklet) különösen az élelmezési célra alkalmas gumós gyökerekre vonatkozik. Márpedig a burgonya is ilyen, a 706/73 rendelet hatálya alá tartozó termék.
(8)
–	A tojásalbumin és a tejalbumin kereskedelmének közös rendszeréről és a 48/67/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 1967. június 27‑i tanácsi rendelet (HL 1967. 130., 2596. o.)
(9)
–	A mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó bizonyos termékekre alkalmazandó kereskedelmi rendszer meghatározásáról szóló 1969. május 28‑i tanácsi rendelet (HL L 141., 1. o.)
(10)
–	Az 1986. április 21‑i tanácsi rendelet (HL L 107., 1. o.).
(11)
–	A továbbiakban: States.
(12)
–	A továbbiakban: vitatott szabályozás.
(13)
–	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 6. pontjából kiderül, hogy e burgonyafajta (a továbbiakban: jerseyi burgonya) éves termelése eléri a mintegy 35 000–40 000 tonnát. A termelés majdnem teljes mennyiségét az Egyesült Királyságban adják el. Az Európai Közösségek Bizottsága szerint e tevékenység a Jersey-sziget által a mezőgazdaság területén megvalósított üzleti forgalom 68%‑át képviseli.
(14)
–	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 7. és 8. pontját.
(15)
–	A továbbiakban: hivatal.
(16)
–	Az ilyen szerződésnek – úgy tűnik – különböző elemekre kell kiterjednie, mint a „kivitelre” szánt burgonya termesztésére hasznosítandó termőterület, a betartandó minőségi és termesztési szabályokról szóló rendelkezések, a hivatal által a burgonya átvételére felhatalmazott személyek azonosító adatai (lásd az alapügy felperese írásbeli észrevételeinek 18. pontját).
(17)
–	Az ilyen szerződésnek – úgy tűnik – több megjegyzést kell tartalmaznia, különösen a hivatalnál nyilvántartásba vett azon termelők azonosító adatait, amelyeknél az érintett szervezet beszerzést végezhet, az elérendő minőség előírásait, a piac valós vagy becsült igényeihez képest többletben termelt burgonya kivitelére vagy kezelésére vonatkozó követendő eljárásokat, minden hirdetést vagy értékesítést, amelyet a hivatalnak vagy az érintett szervezetnek meg kell tennie, valamint a kereskedelmi ügyletek átláthatóságának biztosítására szánt adatokat (az említett szervezet által számlázott szolgáltatások költsége, a vásárlóknak számlázott ár, a vásárlók által fizetett ár termelőknek való elküldése, olyan tényezők fennállása, amelyek alapján a szervezet a piaci ártól teljesen eltérő alapon köthet üzletet, az érintett szervezetre alkalmazandó, a hozamhoz kapcsolódó jóváírások vagy levonások; lásd az alapügy felperese írásbeli észrevételeinek 25. pontját, valamint az említett jogvita alperese írásbeli észrevételei 9. pontjának c) alpontját).
(18)
–	A hivatal tekintetében lehetségesen felmerülő költségek különböző tevékenységekből származhatnak, amelyek a vitatott határozat alapján érvényesek rá, mint a burgonya értékesítése, feldolgozása, kezelése vagy szállítása, valamint a promóció vagy a kutatás és a képzés fejlesztése ezen áruk termelése és értékesítése területén. A hivatal e különböző tevékenységeinek áttekintésére lásd az alapügy felperese írásbeli észrevételeinek 27. pontját.
(19)
–	A továbbiakban: JPMO.
(20)
–	A továbbiakban: TOP.
(21)
–	A továbbiakban: Fairview.
(22)
–	A szerződések jogáról szóló 1969. május 23‑i bécsi egyezmény (amely jogszabályba foglalja a széles körben követett és a nemzetközi szokásjog örökségeként általánosan elfogadott gyakorlatot) 29. cikke kifejti, hogy „[h]acsak a Szerződésből más szándék nem derül ki, vagy egyébként máshol nincs meghatározva, a szerződések a feleket a területük egésze tekintetében kötik” Recueil des traités des Nations unies, 788. kötet, 354. o.
(23)
–	Lásd a Royal Commission on the Constitution
1969–73 (jelentés), I. kötet, University of London Library, Senate House, London, 1973., 1347. pontját (ezt La Pergola főtanácsnok a fent hivatkozott Pereira Roque ügyre vonatkozó indítványának 3. pontjában, valamint Jacobs főtanácsnok a C‑355/89. sz., Barr és Montrose Holdings ügyre vonatkozó indítványának (1991. július 3‑án hozott ítélet, EBHT 1991., I‑3479. o.) 4. pontjában a Man-szigettel kapcsolatban idézte_.
(24)
–	Ezzel kapcsolatban lásd La Pergola főtanácsnok fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott Pereira Roque ügyre vonatkozó indítványának fejtegetéseit, valamint analógia útján Jacobs főtanácsnok fent hivatkozott Barr és Montrose Holding ügyre vonatkozó indítványának (4–8. pont) fejtegetéseit a Man-szigettel kapcsolatban.
(25)
–	A fent hivatkozott Pereira Roque ügyben hozott ítélet 11. pontjában a Bíróság hangsúlyozta, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint „Jersey félautonóm módon függ a brit koronától, amelyet Jerseyn a Lieutenant Governor képvisel”, és „[a]z Egyesült Királyság kormánya a korona nevében felelős a védelemért és a nemzetközi kapcsolatokért”.
(26)
–	Lásd Horner, S. A., „The isle of Man and the Channel Islands – A Study of Their Status under Constitutional, International and European Law”, European University Institute Working Papers,
n°98, San Domenico, 1984., 70., 71. és 96–102. o. Lásd még a Man-szigettel kapcsolatban Jacobs főtanácsnok fent hivatkozott Barr és Montrose Holdings ügyre vonatkozó indítványának 9. pontját.
(27)
–	Általánosan elfogadott, hogy a Csatorna-szigetek és a Man-sziget számára fenntartott rendszer egyedisége az Egyesült Királysággal fenntartott eredeti alkotmányos kapcsolataikkal, az őket e tagállammal összekapcsoló szoros gazdasági kapcsolatokkal, valamint a földrajzi helyzetükkel és kis méretükkel magyarázható. Lásd ezzel kapcsolatban Dewost, J.‑L. és társai: Le droit de la Communauté économique européenne – Dispositions générales et finales, 15. kötet, Université de Bruxelles, 1987., 490. o.
(28)
–	Lásd 26. cikke (3) bekezdését, amely az EGK‑Szerződés 227. cikkét egy (5) bekezdéssel (jelenleg, módosítást követően EK 299. cikk (6) bekezdés) egészítette ki (HL 1972 L 73., 14. o., a továbbiakban: a csatlakozási feltételekre vonatkozó jogi aktus).
(29)
–	Lásd a 3. sz. jegyzőkönyv 2. cikkét, ahogyan azt a Bíróság a fent hivatkozott Barr és Montrose Holdings ügyben hozott ítélet 16. pontjában és a fent hivatkozott Pereira Roque ügyben hozott ítélet 34. és 47. pontjában értelmezte.
(30)
–	Egyébként a Közösség vámterületéről szóló, 1984. július 23‑i 2151/84/EGK tanácsi rendelet (HL L 197., 1. o.) az 1. cikkének (1) bekezdésében kifejti, hogy a Csatorna-szigetek a Közösség vámterületének részét képezik. Ez a pontosítás megerősíti azt a tényt, hogy a 3. sz. jegyzőkönyv értelmében e szigeteknek be kell tartaniuk az EK 23. és az EK 25. cikk rendelkezéseit.
(31)
–	A burgonyaágazat azon ritka mezőgazdasági ágazatok egyike, amely még nem tartozik közös piacszervezés hatálya alá. 1992. november 25‑én rendeleti javaslatot nyújtottak be e tekintetben (HL C 333., 19. o.). Ez azonban nem lett eredményes. Ezzel kapcsolatban lásd a Bizottságnak az 1827/97. sz. (HL 1998. C 21., 101. o.) és a P‑849/03. sz. (HL C 192 E., 221. o.) parlamenti kérdésre adott válaszait.
(32)
–	Kiemelés tőlem.
(33)
–	Ez a benyomás még inkább felmerül a 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első mondata német és holland változatában, mint ugyanezen rendelkezések más nyelvi változatainál. Ugyanis a német és a holland változatban a „mezőgazdasági termékekre és az azokból feldolgozott […] termékekre” tagmondat és a „különleges kereskedelmi rendszerbe tartozó” tagmondat vesszővel van elválasztva úgy, hogy ez utóbbi tagmondat úgy tűnik, hogy egyszerre vonatkozik a mezőgazdasági termékekre és az azokból feldolgozott termékekre, nem pedig csak az azokból feldolgozott termékekre. Németül ezek a rendelkezések a következőképpen szólnak: „Bei Landwirtschaftlichen Erzeugnissen und Landwirtschaftlichen Verarbeitungserzeugnissen, die unter eine besondere Handelsregelung fallen […]”. Hollandul ez a megfogalmazás visszatér: „Voor landbouwprodukten en voor door verwerking daarvan verkregen produkten, waarvoor een speziale regeling van het handelsverkeer bestaat […]”.
(34)
–	A mezőgazdasági ágazat azon áruira, amelyek nem tartoznak e melléklet hatálya alá, csak akkor érvényes az áruk szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályozás, ha azok a 170/67 vagy az 1059/69 rendelet hatálya alá tartoznak.
(35)
–	Lásd a 7. lábjegyzetet.
(36)
–	A 3. sz. jegyzőkönyv 1. cikke (2) bekezdésének első albekezdéséből, valamint a 706/73 rendelet 1. cikkének (1) bekezdéséből, kiderül, hogy a lefölözések és más behozatali intézkedések a közös agrárpolitika külső részének az egyedüli mechanizmusai, amelyek a Jersey-szigetre alkalmazandók, kivéve más olyan mechanizmusokat, mint a visszatérítések vagy a kivitelhez nyújtott kompenzációs összegek. Ami közös agrárpolitika „központi magját” illeti – amelyet az árszabályozás és a strukturális politika alkot –, szintén alkalmazhatatlannak tűnik erre a szigetre. Lásd e tekintetben Dewost, J.‑L. és társai, i. m., 490. o.
(37)
–	Az EK 32. cikk (4) bekezdése kifejti azt az elvet, amely szerint „[a] mezőgazdasági termékek közös piaca működésének és fejlődésének együtt kell járnia egy közös agrárpolitika létrehozásával”. Ebből következik, hogy az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályok végrehajtása általában a közös agrárpolitika keretében meghozott intézkedések alkalmazásához kapcsolódik. Így ez a kapcsolat nem feltétlen. A 231/78. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1979. március 29‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 1447. o.] 14. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a közös agrárpolitikában az állítólagos fogyatékosságok [vagyis a burgonyaágazatban a közös piacszervezés hiánya] tartóssága nem lehet akadálya [az átmeneti időszak lejártáig] a közös piac létrehozására meghatározott szabályok és különösen a mennyiségi korlátozások alkalmazásának”. Lásd még e tekintetben a 232/78. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1979. szeptember 25‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 2729. o.) 8. pontját és a 288/83. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1985. június 11‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 1761. o.) 23. pontját.
(38)
–	Jerseynek a személyek szabad mozgása területére vonatkozó helyzetéről szóló, a fent hivatkozott Pereira Roque ügyben hozott ítélet 42. pontjában a Bíróság fontosnak találta jelezni, hogy „[a] szigetek [különösen az áruk szabad mozgása terén a Csatorna-szigetek] jogállásának többi eleme sem teszi lehetővé, hogy e szigetek és az Egyesült Királyság közötti kapcsolatokat két tagállam közötti kapcsolathoz hasonlónak tekintsék”.
(39)
–	A JPMO szerint a „vagy közvetlenül, vagy valamely más helyen keresztül” kifejezésből következik, hogy a vitatott szabályozás szintén alkalmazandó abban az esetben, amikor a burgonyát a Jersey-szigetről Franciaországba küldik feldolgozás céljából, majd azután eladás és fogyasztás céljából az Egyesült Királyságba viszik. A States vitatja ezt az értelmezést. Szerinte a szóban forgó kifejezés kizárólag a burgonyát a szigetről kivitelhez használt hajózási útvonalra vonatkozik. Ezt a kifejezést azért vezették be, hogy elkerüljék a közvetlenül „kompon” az Egyesült Királyságba küldött áruk (közvetlenül Jersey Saint-Hélier kikötőjéből Portsmouth kikötőjébe, az Egyesült Királyságba) és az e tagállamba más tagállamokban – különösen Franciaországban – található kikötőkön keresztül (Saint-Hélier-ből Portsmouthba a francia Caen kikötőjén keresztül). A Bíróság által feltett írásbeli kérdésre válaszolva a States azt állítja, hogy a vitatott szabályozás nem alkalmazandó arra az esetre sem, amikor a burgonyát Franciaországban vagy másik tagállamban letelepedett szereplőnek adnák el, majd az feldolgozás nélkül továbbadná azt fogyasztás céljára az Egyesült Királyságba.
(40)
–	Lásd különösen a 296/84. sz. Sinatra-ügyben 1986. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 1047. o.) 11. pontját és a C‑341/94. sz. Allain-ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑4631.) 11. pontját.
(41)
–	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 33. pontját, amely csatlakozik a States értelmezéséhez.
(42)
–	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 33. pontját a 31. ponttal összefüggésben.
(43)
–	Abban az esetben, ha a vitatott hozzájárulás összegét az elküldött burgonya mennyiségétől függően számítanák, az említett hozzájárulás közvetlen kapcsolatot jelentene az egyesek által „országon belüli határnak” (azaz egyazon tagállam belső kereskedelmének keretén belül) minősített területi határ átlépésével úgy, hogy az EK 23. és az EK 25. cikk alkalmazásának kérdése bizonyosan felvetődne. Abban az esetben, ha a számítás alapjául a megművelt terület szolgálna, a vitatott hozzájárulás és bármilyen határ átlépése között fennálló kapcsolat nem lenne annyira egyértelmű, kivéve ha úgy tekintenék – ahogy a Bizottság állítja –, hogy az ilyen kapcsolat a hozzájárulás céljából következne, amely a hivatal főbb kiadásainak kiegyenlítése, még ha e költségek nem feltétlenül vannak kapcsolatban burgonyának az Egyesült Királyságba irányuló értékesítésével (lásd a 18. lábjegyzetet). E tekintetben lásd a C‑130/93. sz. Lamaire-ügyben 1994. július 7‑én hozott ítéletet (EBHT 1994., I‑3215. o.) a Belgiumból kivitt burgonyát sújtó éves kötelező járulékról, amelyet a mezőgazdasági, kertészeti és tengeri halászati termékek belső és külső piaca fejlesztésének előmozdításával foglalkozó hivatal tevékenységének finanszírozására szánnak. E járulék összegét a kivitt burgonya tömege alapján számolták úgy, hogy ez az intézkedés az árukat vitathatatlanul egy országok közötti határ átlépése miatt sújtotta (több tagállam közötti kereskedelem keretén belül).
(44)
–	Az EK 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja meghatározza, hogy a Közösség fellépéséhez magában foglalja „a tagállamok között
az áruk behozatalára és kivitelére vonatkozó vámok és mennyiségi korlátozások, valamint minden más, azokkal azonos hatású intézkedés tilalma” elvét. Az EK 23. cikk (1) bekezdése hozzáfűzi, hogy a vámunió, amelyen a Közösség alapul „magában foglalja a behozatali és kiviteli vámok, valamint az azokkal azonos hatású díjak tilalmát a tagállamok között […]”. E rendelkezésekre válaszként az EK 25. cikk jelzi, hogy „[a] tagállamok között tilos bármilyen behozatali vagy kiviteli vám és azzal azonos hatású díj”. Ugyanebben a tekintetben az EK 28. cikk megfogalmazza azt az elvet, amely szerint „[a] tagállamok között
tilos a behozatalra vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés”. Ez a tagállamok közötti kapcsolatokra történő utalás megtalálható az EK 29. cikk hasonló kifejezéseiben a kivitelre vonatkozó mennyiségi korlátozások és az azonos hatású intézkedések tekintetében (kiemelés tőlem).
(45)
–	Lásd különösen a 152/78. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1980. július 10‑én hozott ítéletet (EBHT 1980., 2299. o.); a 314/81–316/81. és 83/82. sz., Waterkeyn és társai egyesített ügyekben 1982. december 14‑én hozott ítéletet a francia szabályozással kapcsolatban, amely korlátozta mind a Franciaországban előállított, mind a más tagállamból behozott alkoholos italok reklámozását; a 286/81. sz., Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ügyben 1982. december 15‑én hozott ítéletet (EBHT 1982., 4575. o.) a holland szabályozással kapcsolatban, amely korlátozta a lexikonok eladása ösztönzésének bizonyos formáit, akkor is, ha ebben a tagállamban állítottak elő, és más tagállamokba vitték ki, akkor is, ha más tagállamokban állították elő, és e tagállamba hozták be; a 407/85. sz., Glocken és Kritzinger ügyben 1988. július 14‑én hozott ítéletet (EBHT 1988., 4233. o.) az olasz szabályozással kapcsolatban, amely megtiltotta a közönséges búza vagy közönséges és durumbúza keverékéből nyert tészták eladását, akár Olaszországban készítették azokat, akár más tagállamokból hozták be és a 298/87. sz. Smanor-ügyben 1988. július 14‑én hozott ítéletet (EBHT 1988., 4489. o.) a francia szabályozással kapcsolatban, amely megtiltotta bizonyos termékek „fagyasztott joghurt” néven történő értékesítését, akár e tagállamban gyártották azt, akár más tagállamból hozták be.
(46)
–	Lásd különösen a fent hivatkozott Waterkeyn és társai ügyben hozott ítélet 11. és 12. pontját, az Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ügyben hozott ítélet 9. pontját, a 3 Glocken és Kritzinger ügyben hozott ítélet 11., 25. és 28. pontját és a Smanor-ügyben hozott ítélet 7. és 8. pontját.
(47)
–	Lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 11–14. pontját.
(48)
–	Lásd különösen a C‑1/90. és C‑176/90. sz. Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía egyesített ügyekben 1991. július 25‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4151. o.) 11. és 24. pontját a katalán autonóm közösség szabályozásával kapcsolatban, amely megtiltja a spanyol terület e részén a bizonyos alkoholtartalommal rendelkező italok reklámozását, akár a nemzeti terület más részében állították elő, akár más tagállamból hozták be; a C‑277/91., C‑318/91. és C‑319/91. sz., Ligur Carni és társai egyesített ügyekben 1993. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑6621. o.) 36–38. pontját a liguriai régió azon szabályozásáról, amely Olaszország e területén a friss hús behozatalát (bárhonnan is származzon) egészségügyi ellenőrzéstől tette függővé azon a közigazgatási területen, ahol az áru áthaladt, illetve a rendeltetési helyen, és az érintett szereplők számára vám fizetését írta elő és a C‑67/97. sz. Bluhme-ügyben 1998. december 3‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8033. o.) 19., 20. és 22. pontját a dán szabályozásról, amely megtiltja bizonyos méhfajták tartását (bárhonnan is származzanak) a Dánia területét képező Læsø és azzal szomszédos szigeteken.
(49)
–	Lásd e tekintetben ezen ítélkezési gyakorlat indokolásában Tesauro főtanácsnoknak a C‑363/93., C‑407/93–C‑411/9. sz., Lancry és társai egyesített ügyekben 1994. augusztus 9‑én hozott ítéletre (EBHT 1994., I‑3957. o.) alapjául szolgáló ügyben tett indítványának 19. és 27. pontját. Szerinte „a Szerződés 9. és azt követő cikkeivel [jelenleg, módosítást követően EK 23. és azt követő cikkek] való összeegyeztethetőség szempontja céljából [...] közömbös, hogy egy adót a behozott termékeknek a szóban forgó tagállam nem határ menti régiója területére való belépésekor alkalmaznak, és nem a határ átlépésekor”. Hangsúlyozta, hogy „mindazonáltal mindig olyan javakról kell beszélni, amelyek egyik tagállamból a másikba kerülnek át”, és hogy „közömbös például, hogy a skót whisky Calais-nál (mert tengeri úton szállították) vagy Lyonnál (mert légi úton szállították) áthalad a francia határon; mindkét esetben […] a tagállam határának átlépéséről van szó”. Ugyanígy Tesauro főtanácsnok kifejtette, hogy „Franciaország tengerentúli megyéi akár szigetek (Réunion, Martinique, Guadeloupe), akár nem (Guyane) csak akkor határok, ha a termék másik tagállamból származik; és ezek nem »határok«, amennyiben a termék egy másik francia régióból érkezik, és onnan származik”.
(50)
–	Lásd különösen a 355/85. sz. Cognet–ügyben 1986. október 23‑án hozott ítéletet a francia szabályozással kapcsolatban, amely meghatározott árat állapít meg a könyvek kiskereskedelmi eladására, kivéve ha a terjesztésük során átléptek egy Közösségen belüli határt, amennyiben Franciaországban adták ki és nyomtatták azokat, kivitték egy másik tagállamba, majd újra behozták Franciaországba; a 80/85. és a 159/85. sz. Edah egyesített ügyekben 1986. november 13‑án hozott ítéletet a holland szabályozásról, amely rögzíti a kenyér kiskereskedelmi eladási árát, amelynek értelmében a más tagállamból behozott kenyér eladási ára alacsonyabb lehet a helyben gyártott kenyérre megállapított árnál, valamint a 98/86. sz. Mathot-ügyben 1987. február 18‑án hozott ítéletet a belga szabályozásról, amely előírja bizonyos megjegyzések feltüntetését a vaj csomagolásán, kivéve a más tagállamból származó vaj esetét.
(51)
–	A fent hivatkozott Cognet-ügyben hozott ítélet 10. pontja. Lásd ugyanebben a tekintetben a fent hivatkozott Edah-ügyben hozott ítélet 18. pontját és a fent hivatkozott Mathot-ügyben hozott ítélet 7. pontját.
(52)
–	Ua.
(53)
–	A C‑485/93. és C‑486/93. sz. egyesített ügyek (EBHT 1995., I‑2655. o.)
(54)
–	A C‑72/03. sz. ügy (EBHT 2004., I‑4625. o.).
(55)
–	A C‑163/90. sz. ügy (EBHT 1992., I‑4625. o.).
(56)
–	16. pont.
(57)
–	17. pont.
(58)
–	Lásd e tekintetben Tesauro főtanácsnok fent hivatkozott Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványának 19. és 20. pontját.
(59)
–	30. pont.
(60)
–	Lásd a 31. pontot.
(61)
–	32. pont.
(62)
–	Lásd a 27. pontot.
(63)
–	Lásd a 35. pontot.
(64)
–	A fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(65)
–	A fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 29. és 32. pontjára, a fent hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítélet 27. pontjára és a fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 24. pontjára utalunk.
(66)
–	A Tesauro főtanácsnok fent hivatkozott Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványának 27. pontjában szereplő kifejezést vettük át.
(67)
–	Lásd különösen a fent hivatkozott Cognet-ügyben hozott ítélet 10–12. pontját, a fent hivatkozott Edah-ügyben hozott ítélet 23. pontját és a fent hivatkozott Mathot-ügyben hozott ítélet 12. pontját. Lásd szintén e tekintetben a 86/78. sz. Peureux-ügyben 1979. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 897. o.) 38. pontját. Lásd ugyanebben a tekintetben a C‑294/01. sz. Granarolo-ügyben 2003. november 13‑án hozott ítéletre vonatkozó indítványom (EBHT 2003., I‑13 429. o.)78. és 79. pontját.
(68)
–	A fent hivatkozott Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 26. pontja a Guimont-ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10 663. o.) 21–23. pontjára utal. Ha igaz az, hogy a Guimont-ügyben hozott ítélet e sorai – a Lancry és társai ügyben hozott ítélethez hasonlóan – a Bíróságnak azon igyekezetét fejezik ki, hogy figyelembe vegye a fordított diszkrimináció meglétéből esetleg származó nehézségeket, akkor a Bíróság ebből olyan következtetéseket von le, amelyek számunkra nehezen összehasonlíthatónak tűnnek. Ugyanis a Guimont-ügyben hozott ítélettel a Bíróság megváltoztatta a hagyományos ítélkezési gyakorlatát az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatósága tekintetében, amikor elfogadta, hogy válaszol az EK‑Szerződés 30. cikkének (jelenleg, módosítást követően EK 28. cikk) értelmezésére vonatkozó kérdésre – amikor az alapügy semmilyen kapcsolatot nem mutatott áruk behozatalával – kizárólag abban az esetben, amikor a kérdést előterjesztő bíróság nemzeti jogának előírása szerint a nemzeti termelők számára ugyanazon jogokat kell biztosítani, mint amelyeket egy másik tagállam termelője élvezne ugyanolyan helyzetben, annak elkerülésére, hogy a nemzeti termelővel kapcsolatban fordított diszkrimináció érvényesüljön. Ha a Bíróság egyetértett annak megvizsgálásával, hogy a vitatott nemzeti szabályozás a Szerződés 30. cikkének értelmében vett behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés‑e, gondot fordított annak jelzésére, hogy ez csak akkor van, ha e szabályozást (amely a nemzeti és a behozott termékekre megkülönböztetés nélkül alkalmazandó) alkalmazzák a behozott termékekre (lásd a 24., 25. és 35. pontot). E pontosítással a Bíróság kizárta, hogy a Szerződés 30. cikke alkalmazandó legyen egy tagállam tisztán belső helyzetére. E szempontból a Guimont-ügyben hozott ítélet nem megy olyan messzire, mint a Lacry és társai ügyben hozott ítélet, így azok párhuzamba állítása korlátozottnak bizonyul.
(69)
–	Lásd a 28. pontot.
(70)
–	Lásd a 46. pontot.
(71)
–	Lásd a 2/69. és 3/69. sz., Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders egyesített ügyekben 1969. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1979., 211. o.) 14. pontját (kiemelés tőlem).
(72)
–	Kiemelés tőlem.
(73)
–	A „belső piacnak” ez a képe – a közös piac indokolásaként – visszhangra talál a Bíróság ítélkezési gyakorlatában. A 15/81. sz., Schul Douane Expéditeur ügyben 1982. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 1409. o.) 33. pontjában hangsúlyozzák, hogy „a közös piac fogalma – ahogyan azt a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatában meghatározta – a nemzeti piacok egységes piacban történő összeolvadását célozza, a valódi belső piacéhoz a lehető legközelebb álló feltételek megvalósításával”.
(74)
–	Az áruk szabad mozgása tekintetében lásd különösen a fent hivatkozott 152/78. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott, Waterkeyn és társai ügyben hozott, valamint az Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ügyben hozott ítéleteket.
(75)
–	Lásd ebben az értelemben Ehlermann, C.‑D., „The internal market following the Single European Act”, Common Market Law Review, Martinus Nijhoff Publishers, Dordrecht, 1987., 364–370. o.; Bosco, G., „Commentaire de l’Acte unique européen des 17–28 février 1987”, Cahiers de droit européen, Maison Larcier, Bruxelles, 1987., 371. o., valamint De Ruyt J., L’Acte unique européen,
Université de Bruxelles, 1989., 160. o.
(76)
–	Kiemelés tőlem.
(77)
–	Lásd e tekintetben de Cockborne, J.‑E. és társai, Commentaire Mégret – Le droit de la CEE
vol. 1., Université de Bruxelles 1992., 20. és 21. o., 21. pontját.
(78)
–	Lásd e tekintetben Ehlermann, C.‑D., i. m., 368. o., 1.3. pontját.
(79)
–	COM(85) 310 végleges.
(80)
–	Lásd ezzel kapcsolatban az említett fehér könyv 24–31. pontját, valamint Vaulont, N., „La suppression des frontières intérieures et la réglementation communautaire” [A belső határok eltörlése és a közösségi vámügyi szabályozás] Revue du marché unique européen, Éditions Juglar, Paris, 1994., 51. és a rá köv. oldalak.
(81)
–	Lásd a C‑465/00., C‑138/01. és C‑139/01. sz., Österreichischer Rundfunk és társai egyesített ügyekben 2003. május 20‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4989. o.) 41. pontját és a C‑101/01. sz. Lindqvist-ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12 971. o.) 40. pontját. Lásd szintén e tekintetben az Owusu-ügyben 2000. március 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1383. o.) 34. pontját, valamint az ezen ítélet meghozatalára alapul szolgáló ügyben tett indítványunk 197–204. pontját.
(82)
–	Lásd az írásbeli észrevételeinek 19. és 20. pontját.
(83)
–	Emlékeztetünk arra, hogy a Bíróság itt hangsúlyozta, hogy „[...] az EK 14. cikk (2) bekezdése a belső piacot úgy határozza meg, mint »olyan, belső határok nélküli térség, amelyben e szerződés rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása«, anélkül hogy e rendelkezés megkülönböztetést tenne országok közötti és országon belüli határok között.
(84)
–	Lásd ebben az értelemben a Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet Rigaux, A. általi magyarázatát, Revue mensuelle du JurisClasseur – Europe, 2004. november, 13. és a rá köv. oldalak.
(85)
–	A személyek és a szolgáltatások szabad mozgása tekintetében lásd különösen a 35/82. és 36/82. sz., Morson és Jhanjan ügyben 1982. október 27‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 3723. o.) 15–17. pontját; a C‑332/90. sz. Steen-ügyben 1992. január 28‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑341. o.) 9. pontját, a C‑17/94. sz., Gervais és társai ügyben 1995. december 7‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4353. o.) 24. pontját; a C‑134/95. sz., USSL n°47 di Biella ügyben 1997. január 16‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑195. o.) 19. pontját; a C‑108/98. sz. RI.SAN.-ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5219. o.) 23. pontját és a C‑97/98. sz. Jägerskiöld-ügyben 1999. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7319. o.) 42. pontját.