62017CC0120
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. május 30. (
1
)
C‑120/17. sz. ügy
Administratīvā rajona tiesa
kontra
Ministru kabinets
(a Latvijas Republikas Satversmes tiesa [alkotmánybíróság, Lettország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló 1257/1999/EK rendelet – Mezőgazdaság – Vidékfejlesztési támogatás – Korengedményes nyugdíjazási támogatás – A támogatás örökölhetőségét előíró rendelkezés tagállam általi elfogadásának lehetősége – Az Európai Bizottság jóváhagyása – A Bizottság álláspontjának utólagos megváltozása – Jogos bizalom”
1.
A Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) a jelen ügyben mindenekelőtt arra kéri a Bíróságot, hogy az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról, valamint az egyes rendeletek módosításáról, illetve hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1257/1999/EK rendelet (
2
) 10–12. cikkének hatályáról, és különösen annak kérdéséről szolgáljon felvilágosítással, hogy e rendelkezések lehetővé teszik‑e a tagállamok számára, hogy e rendelet végrehajtásának keretében a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklés útján történő átruházását előíró intézkedést hozzanak.
2.
Nemleges válasz esetén arra kéri a Bíróságot, hogy a bizalomvédelem elvének a korlátairól foglaljon állást. Különösen annak tisztázását kérik a Bíróságtól, hogy a jogos bizalom keletkezésére vonatkozó értékelés során milyen jogi értéket kell tulajdonítani annak a határozatnak, amellyel az Európai Bizottság az 1257/1999 rendelet 44. cikke (2) bekezdésének megfelelően jóváhagyott egy vidékfejlesztési tervet, valamint a jogos bizalom megszűnésének szempontjából azon utólagosan levont következtetéseknek, amelyek ugyanezen intézmény vidékfejlesztési szakbizottságától származnak. (
3
)
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
3.
Az uniós vidékfejlesztési politika az Unió és a tagállamok közötti megosztott igazgatás elvén alapul, oly módon, hogy az uniós jog alkotja azt az általános jogi keretet, amelyet a nemzeti jogoknak ki kell egészíteniük. Ebben a keretben az 1257/1999 rendelet állapítja meg az EMOGA által finanszírozott vidékfejlesztési támogatás általános szabályait.
4.
Az 1257/1999 rendelet (23) preambulumbekezdése értelmében „[…] a mezőgazdasági üzemek életképességének a javítása érdekében ösztönözni kell a gazdálkodók korengedménnyel történő nyugdíjazását, figyelembe véve a 2079/92/EGK rendelet (
4
) végrehajtása során szerzett tapasztalatokat”.
5.
Az 1257/1999 rendelet II. címének („Vidékfejlesztési intézkedések”) „Korengedményes nyugdíjazás” címet viselő IV. fejezete tartalmazza a 10–12. cikket. E rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében így rendelkezik:
„A mezőgazdasági tevékenységet végzők korengedményes nyugdíjazásának támogatása a következő célkitűzésekhez járul hozzá:
–
jövedelem biztosítása azoknak az idősebb gazdálkodóknak, akik úgy határoznak, hogy beszüntetik gazdálkodási tevékenységüket,
–
annak ösztönzése, hogy az említett idősebb gazdálkodók helyébe olyan gazdálkodók lépjenek, akik képesek szükség esetén javítani a fennmaradó mezőgazdasági üzem gazdasági életképességét,
–
mezőgazdasági földterület átminősítése nem mezőgazdasági hasznosítású területté olyan esetben, amikor a gazdálkodás nem folytatható a gazdasági életképesség szempontjából kielégítő feltételek mellett.”
6.
Az említett rendelet 11. cikkének (1) és (5) bekezdése előírja:
„(1)   A mezőgazdasági üzemet átruházó személynek:
–
véglegesen fel kell hagynia minden kereskedelmi célú gazdálkodási tevékenységgel; azonban nem kereskedelmi jelleggel folytathatja a gazdálkodást, és megtarthatja az épületek használati jogát,
–
az átruházás időpontjában legalább 55 évesnek kell lennie, de még a rendes nyugdíjkorhatár alatt,
és
–
feltétel, hogy az átruházást megelőző 10 éven keresztül gazdálkodási tevékenységet végzett.
– […]
(5)   Az e cikkben megállapított feltételeket azon időszak egészére alkalmazni kell, amelynek folyamán az átadó korengedményes nyugdíjazási támogatásban részesül.”
7.
Ugyanezen rendelet 12. cikkének (2) bekezdése szerint:
„A korengedményes nyugdíjazáshoz nyújtott támogatás időtartama a mezőgazdasági üzem átruházója esetében a 15 évet, a mezőgazdasági dolgozó esetében a 10 évet nem haladhatja meg. A támogatás az átruházó 75. születésnapját követően, illetve ha a mezőgazdasági dolgozó a rá vonatkozó rendes nyugdíjkorhatárt elérte, nem folytatható.
Amennyiben az átruházó a tagállam által fizetett rendes nyugellátásban részesül, a korengedményes nyugdíjazási támogatást a tagállam által fizetett nyugdíj összegének figyelembevételével kiegészítésként kell odaítélni.”
8.
Az 1257/1999 rendelet 35–50. cikkei az „Általános elvek, adminisztratív és pénzügyi rendelkezések” elnevezésű III. cím részét képezik. A rendelet 39. cikke szerint:
„(1)   A tagállamok minden szükséges lépést megtesznek annak érdekében, hogy biztosítsák az e fejezetben megállapított rendelkezéseknek megfelelően a vidékfejlesztés támogatására vonatkozó intézkedések közötti összhangot és összeegyeztethetőséget.
(2)   A tagállamok által benyújtott vidékfejlesztési terveknek tartalmazniuk kell a tervezett támogatási intézkedések összeegyeztethetőségének és összhangjának felmérését, valamint hivatkozást az összhang és az összeegyeztethetőség érdekében hozott intézkedésekre.
(3)   A támogatási intézkedéseket szükség esetén a későbbiekben az összhang és az összeegyeztethetőség biztosítása érdekében felül kell vizsgálni.”
9.
A 44. cikk (2) bekezdése előírja:
„A Bizottság az e rendelettel való összhang szempontjából értékeli a benyújtott terveket. A tervek alapján a Bizottság az 1260/1999/EK rendelet (
5
) 50. cikke (2) bekezdésében említett eljárásnak megfelelően, a tervek benyújtásától számított hat hónapon belül jóváhagyja a vidékfejlesztés programozási dokumentumokat.”
B.
A lett jog
10.
A 2004. november 30‑i Ministru kabineta 2004. gada 30. novembra noteikumi Nr. 1002 „Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments »Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.‑2006.gadam«” („Lettországnak a 2004–2006‑os évekre vonatkozó vidékfejlesztési program végrehajtásával kapcsolatos vidékfejlesztési terve” című programdokumentum végrehajtási szabályairól szóló 1002. sz. minisztertanácsi rendelet; a továbbiakban: 1002. sz. rendelet) hagyta jóvá e programozási dokumentumot. Az 1002. sz. rendelet 2004. december 7‑én lépett hatályba.
11.
A vidékfejlesztési terv 9.3 alfejezete a mezőgazdasági üzemek idős tulajdonosai számára biztosítja annak lehetőségét, hogy az üzemet részben vagy egészben harmadik személy részére átruházzák, eladják vagy átadják, és korengedményes nyugdíjazáshoz nyújtott támogatásban részesüljenek (a továbbiakban: korengedményes nyugdíjazási támogatás), amelynek odaítélési feltételei nagyrészt megegyeznek az 1257/1999 rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételekkel.
12.
A vidékfejlesztési terv 12.3.2 alfejezetének „Korengedményes nyugdíj” címet viselő a) pontja többek között azt írta elő, hogy amennyiben a támogatás kedvezményezettje a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó megállapodás időbeli hatálya alatt elhunyna, a fennmaradó időszakra eső havi nyugdíját azon személyeknek kell kifizetni, akik a nemzeti jogszabályok szerinti öröklési jogukat igazolják.
13.
E vidékfejlesztési terv alapján a Lauku atbalsta dienests (vidéktámogatási szolgálat, Lettország) megkötötte az említett megállapodást azon mezőgazdasági termelőkkel, akik részesülni kívántak a korengedményes nyugdíjazási támogatásban.
14.
A Ministru kabineta 2015. gada 14. aprīla noteikumi Nr. 187 „Grozījmus Ministru kabineta 2004. Gada 30. Novembra noteikumos Nr. 1002 Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments »Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.‑2006.gadam«” (az 1002. sz. minisztertanácsi rendelet módosításáról szóló, 2015. április 14‑i 187. sz. minisztertanácsi rendelet; a továbbiakban: 187. sz. rendelet) 1. pontja a fent hivatkozott a) pontból törölte e támogatás örökölhetőségének a lehetőségét. A 187. sz. rendelet – 2. pontja értelmében – 2015. április 30‑án lépett hatályba.
II. A tényállás, az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
15.
2004. július 30‑i határozatával a Bizottság jóváhagyta a „Lettországnak a 2004–2006‑os évekre vonatkozó vidékfejlesztési program végrehajtásával kapcsolatos vidékfejlesztési terve” című programdokumentumot, amely a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségéről rendelkezett.
16.
Magánszemélyek az administratīvā rajona tiesához (körzeti közigazgatási bíróság, Lettország) fordultak a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó megállapodás érvényességének megállapítását abban az összefüggésben kérelmezve, hogy a vidéktámogatási szolgálat már nem teljesíti velük szemben a 187. sz. rendeletben vállalt kötelezettségeit.
17.
Mivel az administratīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) úgy ítélte meg, hogy a 187. sz. rendelet 1. pontja nem egyeztethető össze a Latvijas Republikas Satversmének (Lett Köztársaság alkotmánya) a tulajdonhoz való jogot kimondó 105. cikkével, a Latvijas Republikas Satversmes tiesához (alkotmánybíróság) fordult.
18.
E tekintetben az Administratīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) előadja, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó közigazgatási megállapodás megkötése a mezőgazdasági üzemet átruházó személyben és örököseiben jogos bizalmat kelthetett azzal kapcsolatban, hogy ez utóbbiak a támogatás öröklésére is jogosultak, amennyiben az e megállapodásból eredő kötelezettségvállalásokat továbbra is betartják.
19.
Ezzel szemben a Ministru kabinets (minisztertanács) úgy véli, hogy az általa kibocsátott 187. sz. rendelet megfelel a Lett Köztársaság alkotmánya 105. cikkének. E tekintetben megjegyzi, hogy a Bizottság vidékfejlesztési szakbizottsága a 2011. október 19‑i ülésén azt állapította meg, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökösök részére történő biztosítása nem fedezhető EMOGA‑finanszírozásból. Ily módon, ezen intézkedés nem felel meg az 1257/1999 rendeletben rögzített célkitűzésnek és az Unió és a Lett Köztársaság pénzügyi forrásai pazarlásának minősül.
20.
Másrészt a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az 1257/1999 rendelet tiltja‑e azt, hogy a lett jogba a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségére vonatkozó rendelkezést iktassanak. Hangsúlyozza, hogy amennyiben ez a helyzet, a mezőgazdasági üzemet átruházó személy örököseinek azon joga, hogy az 1002. sz. rendelet értelmében támogatásban részesülhetnek, nem tekinthető tulajdonjognak, mivel a 187. sz. rendelet alapján a tulajdonhoz való jog nem korlátozható.
21.
Tekintettel arra, hogy az 1002. sz. rendelet egy végrehajtási rendelet, a kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint a válasz attól függ, hogy e rendelet hagy‑e mérlegelési mozgásteret a tagállamok számára. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben rámutat arra, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás igénybevételének az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkében foglalt feltételei egyben az arra való jogosultság személyes jellegét feltételezik, vagyis kizárólag az a személy jogosult ilyen támogatás igénybevételére, aki személyesen eljárva mezőgazdasági üzemét harmadik személyre ruházta át. Következésképpen, a tagállamok nem bővíthetik az említett feltételeket azzal, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás igénybevételét lehetővé teszik a mezőgazdasági üzemet átadó gazdálkodó örökösei számára, mivel azok nem részes felei a szóban forgó korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó közigazgatási megállapodásnak.
22.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Szerződések értelmében a mezőgazdaság területén a hatáskörök megoszlanak az Unió és a tagállamok között. Kiemeli azt a körülményt, hogy az 1257/1999 rendelet 41. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy vidékfejlesztési terveket nyújtsanak be a Bizottsághoz, amelyet ez utóbbi az e rendelettel való összeegyeztethetőség szempontjából megvizsgál. A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy amennyiben valamely terv jóváhagyásra kerül, azt véglegesnek kell tekinteni, azaz az érintett tagállam jogosult annak elfogadására. Márpedig a Bizottság 2004. július 30‑án jóváhagyott egy programdokumentumot Lettországnak a 2004–2006‑os évekre vonatkozó vidékfejlesztésével kapcsolatosan, amely többek között a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségére vonatkozó rendelkezést is magában foglalta.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság arra is rámutat, hogy a Bizottságnak a minisztertanácshoz címzett, 2015. május 11‑i levele kétségeket vet fel az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkének az értelmezésével kapcsolatban, mivel ennek értelmében valamennyi tagállam számára egyértelműnek kell lennie, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás címén teljesített kifizetések nem ruházhatók át a mezőgazdasági üzem átadójának örököseire, és 2011. október 19. napjától már nem lehet a jogos bizalomra hivatkozni, mivel ezen időpontot kell az utolsó olyan dátumnak tekinteni, amikor új támogatási megállapodás aláírására úgy kerülhetett sor, hogy szerepelt benne az öröklési záradék. Ezenfelül azt a kérdést veti fel, hogy az előtte folyamatban lévő ügy olyannak minősül‑e, amelynek során az uniós joggal összeegyeztethetetlen tagállami gyakorlat joghatásokat válthatott ki, tekintettel arra, hogy a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó közigazgatási megállapodás aláírásakor az érintett gazdálkodók nem bírhattak tudomással arról, hogy a tagállam, illetve a Bizottság a szóban forgó támogatás öröklés útján történő megszerzésével kapcsolatban esetlegesen hibát követett el.
24.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
A mezőgazdaság területén az Unió és a tagállamok között megosztott hatáskörökre tekintettel úgy kell‑e értelmezni az 1257/1999 rendelet rendelkezéseit – különösen azon célkitűzése fényében, hogy a mezőgazdasági tevékenységet végzők vegyenek részt a korengedményes nyugdíjazásban –, hogy azokkal ellentétes, hogy az említett rendelet végrehajtási intézkedései keretében valamely tagállam olyan szabályozást fogadjon el, amely lehetővé teszi a korengedményes nyugdíjazás céljából nyújtott támogatás öröklését?
2)
Amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre igenlő választ kell adni, vagyis az 1257/1999 rendelet rendelkezései kizárják a korengedményes nyugdíjazás céljából nyújtott támogatás öröklését, lehetséges‑e, hogy egy olyan helyzetben, amelyben a Bizottság – a megfelelő eljárás keretében – egy adott tagállami jogszabályt az 1257/1999 rendelet rendelkezéseivel összeegyeztethetőnek minősített, a mezőgazdasági tevékenységet végzők pedig a nemzeti gyakorlatnak megfelelően éltek a korengedményes nyugdíjazásra irányuló intézkedés kedvezményével, alanyi jogot szereztek az említett intézkedés keretében nyújtott támogatás megöröklésére?
3)
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adott igenlő válasz esetén, vagyis ha lehetséges ilyen alanyi jogot szerezni, úgy lehet‑e tekinteni, hogy a Bizottság vidékfejlesztési szakbizottságának 2011. október 19‑i ülésén tett megállapítás – amely szerint a korengedményes nyugdíjazás céljából nyújtott támogatás nem ruházható át a mezőgazdasági üzemet átadó személy örököseire – alapul szolgál a fent említett alanyi jog idő előtti megszüntetésére?”
25.
E kérdéseket illetően a lett kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. Ezen érdekelt felek a 2018. január 17‑i tárgyaláson szóban is előadták érveiket. (
6
)
III. Jogi elemzés
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
26.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkével ellentétes‑e, hogy a tagállamok e rendelkezések végrehajtása során a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklését lehetővé tevő intézkedést fogadjanak el.
27.
Elöljáróban szükségesnek tartom, hogy emlékeztessek azon feltételekre, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlata támaszt valamely rendelethez fűződő végrehajtási intézkedéseknek egy tagállam általi elfogadásához.
28.
A Bíróság szerint a tagállamok annyiban fogadhatnak el ilyen intézkedéseket, ha azok nem akadályozzák a szóban forgó rendelet közvetlen alkalmazását, valamint nem rejtik el annak közösségi jellegét, és e rendelet rendelkezéseinek keretei között maradva a rendelet által biztosított mérlegelési jogkör gyakorlását képezik. (
7
)
29.
Az 1257/1999 rendelet releváns rendelkezéseire kell hivatkozni tehát annak megvizsgálása tekintetében, hogy e rendelkezések, a rendelet célkitűzésének fényében értelmezve, először is, megtiltják, kötelezővé vagy lehetővé teszik‑e a tagállamok számára, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségére vonatkozóan végrehajtási intézkedéseket fogadjanak el, és különösen az utóbbi esetben azt, hogy a Lettország által ténylegesen elfogadott végrehajtási intézkedés az egyes tagállamok tekintetében elismert mérlegelési mozgástérbe illeszkedik‑e. (
8
)
30.
Rámutatok arra, hogy az 1257/1999 rendelet rendelkezései nem érintik az öröklés útján történő szerzés kérdését. Különösképpen nem engedélyezik vagy tiltják kifejezetten azt a lehetőséget, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás a mezőgazdasági üzemet átruházó személyről az örököseire szállhasson át.
31.
Ezzel szemben jóval kevésbé tűnik nyilvánvalónak számomra, hogy e rendelkezéseket úgy kellene‑e értelmezni, mint amelyek lehetőséget biztosítanak a tagállamoknak arra, hogy ilyen végrehajtási intézkedést fogadjanak el.
32.
E tekintetben szükségesnek vélem megjegyezni, hogy a szóban forgó rendeletben foglalt meghatározás alapján az olyan értelmezés, amely szerint a támogatás örökölhetőségére vonatkozó tagállami rendelkezés a tagállamoknak az említett rendelet végrehajtása tekintetében rendelkezésre álló mérlegelési mozgástéren belül marad, első ránézésre nem ellentétes a korengedményes nyugdíjazási támogatás rendszerével.
33.
Több tényező is alátámaszthatja ugyanis e következtetést. (
9
)
34.
Először is, teleologikus értelmezés útján is erre a következtetésre juthatunk. A korengedményes nyugdíjazási támogatási rendszer célja – amint arra maga a Bizottság is emlékeztet – a mezőgazdasági termelők számára olyan „gazdasági ösztönző” bevezetése, amely végső soron a mezőgazdasági üzemek életképességét hivatott elősegíteni. (
10
) E körülmények között a támogatási intézkedés csak akkor tudja ösztönző hatását kifejteni, és ily módon az életképesség javítására vonatkozó célkitűzést beteljesíteni, ha megfelelően vonzó azon gazdálkodók számára, akik eleget tesznek az 1257/1999 rendelet 11. és 12. cikkében foglalt követelményeknek.
35.
Márpedig, a legcsekélyebb kétségem sincs afelől, hogy az a nemzeti szabályozás, amely a gazdálkodók számára a támogatás örökölhetőségét biztosítja, e cél megvalósításához járul hozzá. Akár azt is feltételezhetnénk, hogy bizonyos gazdasági és társadalmi szerkezetű tagállamokban e lehetőség jelentős, sőt akár meghatározó befolyással van az említett gazdálkodók azon döntésére, hogy a szóban forgó támogatás igénybevétele érdekében gazdálkodási tevékenységüket a nyugdíjkorhatár elérése előtt beszüntessék. Ebből következően ez a fajta, értelmező megközelítés annak megállapítására vezetheti a tagállamokat, hogy az említett lehetőséget előíró nemzeti szabályozás nem összeegyeztethetetlen az 1257/1999 rendelet rendelkezéseivel.
36.
A tagállamok az 1257/1999 rendelet 12. cikke alapján is levonhatnak ilyen következtetést. Először is, ennek első bekezdése a közösségi támogatás összegét a mellékletben meghatározott összeghatárokra utalva korlátok közé szorítja. (
11
) E tekintetben, számomra úgy tűnik, hogy a támogatás öröklésének lehetőségére vonatkozó kifejezett tiltás hiánya, azzal együtt, hogy az összeghatárok ugyanakkor meghatározásra kerültek, értelmezhető úgy, hogy az uniós források hatékony felhasználásához fűződő közérdek biztosításához egyetlen eszköz szükséges, mégpedig ezen összeghatárok kijelölése, és az uniós jogalkotó a tagállamok szabad mérlegelésére bízta, hogy rendelkeznek‑e, vagy sem a támogatás öröklésének lehetőségéről. (
12
)
37.
Az 1257/1999 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése, amely a támogatás folyósításának időtartamára vonatkozóan szab korlátokat, szintén úgy értékelhető, mint amely alapján a támogatás örökölhetőségét az 1257/1999 rendelettel összeegyeztethetőnek lehet nyilvánítani. Ugyanis, jóllehet az említett rendelet által szabott egyik korlát a mezőgazdasági üzem átruházójának korára vonatkozik („A támogatás az átruházó 75. születésnapját követően […] nem folytatható”), így örököseire nem alkalmazható, ugyanakkor a másik korlátozás nem tartalmaz semmilyen olyan megkötést, amely a mezőgazdasági üzem átruházójának személyes jellemzőjére utalna („A […] támogatás időtartama a mezőgazdasági üzem átruházója esetében a 15 évet […] nem haladhatja meg”). Márpedig, bár az első korlátozás kizárólag a mezőgazdasági üzem átruházóira alkalmazható, a másodikat a tagállamok értelmezhetik úgy, mint amely az örökösökre is vonatkozhat. (
13
)
38.
Végül, de nem utolsósorban, az a tényező, amely határozottan amellett szól, hogy a lett nemzeti jogszabály nem összeegyeztethetetlen a szóban forgó rendelettel, nem más, mint hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségét bevezető rendelkezést tartalmazó vidékfejlesztési tervet, vagyis az 1002. sz. rendeletet a Bizottság az 1257/1999 rendelet 44. cikkének (2) bekezdése alapján határozatában jóváhagyta, amely – amint azt a Bíróság korábban kimondta (
14
) – az említett terv tartalmára vonatkozik.
39.
Az eddig tett megállapítások összessége ellenére nem vagyok meggyőződve arról, hogy az az értelmezés, amely szerint e rendelkezések biztosítják annak lehetőségét a tagállamok számára, hogy az 1257/1999 rendelet végrehajtása során lehetővé tegyék a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségét, konkrétumokra lenne alapítható.
40.
E tekintetben megjegyzem, hogy észrevételeiben a lett kormány és a Bizottság egyaránt azon álláspontot fejti ki, hogy az itt felvetett kérdésre nemleges választ kell adni.
41.
Egyetértek azzal a jogi indokolással, amely alapján a Bizottság ezt a következtetést vonta le. Az alábbiakban tehát ezt idézem fel.
42.
A Bizottság megjegyzi, hogy amint az az 1257/1999 rendelet 10. cikkének (1) bekezdéséből, valamint (23) preambulumbekezdéséből kitűnik, a gazdálkodók korengedménnyel történő nyugdíjazásához nyújtott támogatási mechanizmusnak az a célja, hogy hozzájáruljon azon idősebb gazdálkodók jövedelmének biztosításához, akik úgy határoznak, hogy beszüntetik gazdálkodási tevékenységüket, és ösztönözze azt, hogy az említett idősebb gazdálkodók helyébe olyan gazdálkodók lépjenek, akik képesek szükség esetén javítani a fennmaradó mezőgazdasági üzem gazdasági életképességét. Másként fogalmazva, a korengedményes nyugdíjazási támogatás olyan gazdasági késztetést képez, amint azt a Bizottság megjegyzi, amely az idősebb gazdálkodókat arra ösztönzi, hogy mezőgazdasági tevékenységüket előbb szüntessék be véglegesen, mint rendes körülmények között tennék, és megkönnyítsék a mezőgazdasági ágazat strukturális átalakítását a mezőgazdasági üzemek életképességének biztosítása érdekében. E célból a rendeletnek a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó rendelkezései arra irányulnak, hogy kizárólag azokat a „valódi” gazdálkodókat azonosítsák, nyerjék meg és részesítsék támogatásban, akik gazdálkodási tevékenységüket hivatásszerűen végzik és időskorúak. Következésképpen a támogatás igénybevételének az említett rendelkezésben foglalt feltételei a Bizottság véleménye szerint személyes jellegűek, ily módon elválaszthatatlanul kötődnek az idős gazdálkodóhoz, amely álláspontot a Lett Köztársaság is osztja.
43.
E tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy az 1257/1999 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése a támogatás igénybevételének feltételeként azt írja elő, hogy a mezőgazdasági üzem átruházójának legalább 55 évesnek kell lennie, tevékenységével véglegesen fel kell hagynia, amelyet ezt megelőzően legalább tíz éven keresztül kereskedelmi céllal folytatott. Ezenkívül, ugyanezen rendelet a 11. cikkének (5) bekezdése azt is pontosítja, hogy e feltételek alkalmazása ahhoz az időszakhoz kapcsolódik, amelynek során a „mezőgazdasági üzem átruházója”, nem pedig az örököse a támogatást igénybe veheti. Hasonlóképpen, a mezőgazdasági üzem átruházójával szemben támasztott kötelezettségek személyes jellege az ugyanezen rendelet 12. cikkének (2) bekezdéséből is kitűnik, amennyiben e rendelkezés alapján a támogatásra való jogosultság, illetve az e támogatás folyósítására vonatkozó kötelezettség megszűnik, amint a mezőgazdasági üzem átruházója 75. életévét betölti, valamint a támogatás összegét az állam által folyósított rendes nyugellátás összegével csökkenteni kell.
44.
E megállapításokra figyelemmel a Bizottság arra a következtetésre jut, hogy amint az az 1257/1999 rendelet 11. és 12. cikkéből kitűnik, a korengedményes nyugdíjazási támogatás személyes jellege nem teszi lehetővé olyan, az 1002. sz. rendelethez hasonló nemzeti szabály elfogadását, amely a támogatás öröklésének lehetőségéről rendelkezik.
45.
Számomra meggyőzőnek tűnik ez az értelmezés, amely az 1257/1999 rendeletben foglalt feltételek szigorúan személyes jellegén alapul.
46.
Ennélfogva, bár az 1257/1999 rendeletnek a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó rendelkezései véleményem szerint nem egyértelműek a tagállamok azon lehetőségét illetően, hogy e rendelkezések végrehajtása során rendelkezhetnek‑e a támogatás örökölhetőségéről, a Bizottság és a Lett Köztársaság által kifejtett indokok alapján az az álláspontom, hogy a támogatás ilyen átruházása nem egyeztethető össze az említett rendelet említett rendelkezéseivel.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésről
47.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy amennyiben az első kérdésre olyan választ kell adni, amelynek értelmében a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklésének lehetősége nem egyeztethető össze az 1257/1999 rendelettel, az a ténybeli helyzet, hogy az öröklésre lehetőséget biztosító nemzeti jogszabályt a Bizottság az 1257/1999 rendelettel összeegyeztethetőnek minősítve, érvényesen jóváhagyta, és ennek alapján egyes gazdálkodók a korengedményes nyugdíjazásra vonatkozó intézkedés kedvezményében részesültek, jogos bizalmat kelthetett‑e a gazdálkodók örököseiben. Igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy a Bizottság vidékfejlesztési szakbizottságának 2011. október 19‑i üléséről készült jegyzőkönyvben szereplő azon megállapítás, melynek értelmében a korengedményes nyugdíjazási támogatás nem örökölhető, tekinthető‑e úgy, mint amely a korengedményes nyugdíjazás kedvezményében részesülő gazdálkodók örökösei vonatkozásában megszünteti a jogos bizalmat. (
15
)
48.
Mivel e kérdések a bizalomvédelem elvének értelmezését igénylik, véleményem szerint célszerű néhány előzetes észrevételt tenni az említett elv anyagi jogi hatályára vonatkozóan.
49.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a bizalomvédelem elve az Unió egyik alapelve, (
16
) és mint ilyet az uniós szerveknek és a tagállamoknak egyaránt tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogszabályok végrehajtása során. (
17
)
50.
Mivel a bizalomvédelem elvének célja a fennálló jogi helyzetek fenntartása, az uniós jog más alapelveivel, különösen a jogszerűség elvével szükségszerűen összeütközésbe kerül. Tartalmát tehát egyrészt a fennálló jogi helyzetek fenntartásához fűződő magánérdekek, másrészt a jogszerűség elvében megtestesülő közérdek közötti egyensúly határozza meg. (
18
)
51.
Másként fogalmazva, annak értékelése során, hogy tiszteletben tartják‑e a bizalomvédelem elvét, a Bíróság az adott ügy sajátos ténykörülményeinek konkrét elemzése útján határozza meg, hogy az érintett jogalanyok elvárásai elsőbbséget élveznek‑e az uniós jog tényleges alkalmazásával szemben.
52.
A bizalomvédelem tehát csak akkor érvényesíthető, ha a jogalany igazolni tudja, hogy olyan sajátos helyzetben van, amelyet egy jogállamban védelemre érdemesnek kell minősíteni.
53.
Felmerül tehát a kérdés, hogy azon gazdálkodók örököseinek a helyzete, (
19
) akik a Bizottság által jóváhagyott és az 1002. sz. rendelettel végrehajtott vidékfejlesztési terv alapján a vidéktámogatási szolgálattal a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozóan olyan megállapodást kötöttek, amely e támogatás örökölhetőségére vonatkozó záradékot tartalmazott, védelemre érdemes helyzetnek minősül‑e, tekintettel arra, hogy a vidéktámogatási szolgálat – annak következtében, hogy az 187. sz. rendelet eltörölte a támogatás öröklésének lehetőségét – beszüntette az említett megállapodások címén járó támogatások kifizetését.
54.
Elöljáróban szükségesnek tartom leszögezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem arra keresi a választ, hogy lehet‑e jogos bizalomra hivatkozni a jogszabály‑módosítás által kiváltott azon joghatásokkal szemben, amelyek a gazdálkodókkal aláírt megállapodások alapján az örökösök felé a jövőben teljesítendő kifizetéseket érinti, hanem arra, hogy fennállhat‑e jogos bizalom az e jogszabályváltozás hatálybalépése előtt teljesített kifizetések tekintetében. Következésképpen, az a klasszikus ítélkezési gyakorlat, amelyre a Lett Köztársaság írásbeli észrevételeiben hivatkozott, és amely szerint a gazdasági szereplők nem bízhatnak megalapozottan olyan helyzet fennmaradásában, amelyet az uniós intézmények mérlegelési jogkörük keretein belül módosíthatnak, (
20
) (vagy a nemzeti hatóságok az uniós jog végrehajtása során), véleményem szerint nem alkalmazható a jelen ügyben. Ugyanezen oknál fogva az a körülmény – amelyre a Lett Köztársaság szintén hivatkozik –, hogy a támogatás örökölhetőségére vonatkozó rendelkezések eltörlése az 1257/1999 rendelet 39. cikke értelmében a tagállamokra ruházott mérlegelési jogkörbe tartozik, szintén nem releváns a jelen ügyben.
55.
Ezek után a jelen ügy ténykörülményeit a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra tekintettel vizsgálom meg annak meghatározása céljából, hogy a jelen ügyben fennálló helyzet igazolhatja‑e a bizalomvédelemnek az uniós jog tényleges alkalmazásával szemben való előnyben részesítését.
56.
Az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a védelemre érdemes helyzet fennállásához három feltétel együttes teljesülése szükséges. Az első feltétel az, hogy a közigazgatási hatóságoknak objektív magatartást kell tanúsítani. Másodszor, a jogalanynak jóhiszeműnek kell lennie. Harmadszor, a hatóságoknak az alkalmazandó normáknak megfelelően kell eljárniuk. (
21
)
57.
Az érvelés következetességének biztosítása érdekében célszerű a harmadik feltétel elemzésével kezdeni. Ugyanis ha azt úgy kellene értelmezni, hogy a jelen ügyben fennállóhoz hasonló uniós joggal összeegyeztethetetlen tagállami gyakorlat, azaz a vidéktámogatási szolgálat által öröklési záradékot tartalmazó megállapodások megkötése nem keletkeztethet jogos bizalmat, akkor meg kellene állapítani, hogy e harmadik feltétel teljesülése híján a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre, az egyéb feltételek vizsgálatát mellőzve, nemleges választ kellene adni.
58.
Egyébiránt az egyes szolgálatok vagy nemzeti hatóságok által az uniós jog alkalmazása során vétett hibákra és mulasztásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmezhető ilyen módon. Ezen ítélkezési gyakorlatában a Bíróság számos alkalommal utasított el a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapot, mivel úgy ítélte meg, hogy „[ezen elvre] nem lehet hivatkozni valamely uniós jogi szöveg egyértelmű rendelkezésével szemben, és az uniós jogot alkalmazni köteles nemzeti hatóság – uniós joggal ellentétes – magatartása nem alapozhat meg a gazdasági szereplőben jogos elvárást az uniós joggal ellentétes bánásmódra vonatkozóan.” (
22
)
59.
A meghozandó ítéletében a Bíróságnak véleményem szerint ezen ítélkezési gyakorlat értelmezésével kapcsolatban szükséges állást foglalnia.
60.
A magam részéről úgy vélem, hogy a Bíróság abból nem vonhat le olyan következtetést, hogy a védelemre érdemes bizalom egyetlen esetben sem származhat az uniós joggal összeegyeztethetetlen nemzeti gyakorlatból. Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy a szóban forgó ítélkezési gyakorlat mögött inkább az az elgondolás húzódik, hogy e jogkérdést mindig azon uniós jogszabály szövegére tekintettel kell vizsgálni, amelyen a nemzeti hatóságok jogellenes gyakorlata alapul. Pontosabban, a bizalomvédelem nem alapítható olyan tagállami gyakorlatra, amely sérti valamely uniós jogszabály „egyértelmű” rendelkezését. (
23
)
61.
Emlékeztetőül, a jelen ügy tárgyát képező jogszabály az 1257/1999 rendelet, különösen e rendelet 10–12. cikke. Márpedig, amint azt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés vizsgálata során kifejtettem, e rendelkezések értelmezésében elvben mutatkozhatnak különbségek, következésképpen nem annyira egyértelműek, hogy azon gazdálkodók örökösei, akik a vidéktámogatási szolgálat öröklési záradékot tartalmazó megállapodást kötöttek, ne bízhattak volna e záradék jogszerűségében.
62.
Az ítélkezési gyakorlat ilyen értelmezését véleményem szerint a vizsgált ítéletek szövegének német nyelvi változata („klare Bestimmung”), és angol nyelvi változata („unambiguous provision”) még inkább megerősíti.
63.
Tisztában vagyok azzal, hogy a Bizottság írásbeli észrevételeiben azt a következtetést vonta le, hogy a jelen ügyben nem keletkezhetett jogos bizalom az uniós jog szintjén az Európai Unió Törvényszéke által a Lengyelország kontra Bizottság ítéletben (T‑257/13, nem tették közzé, EU:T:2015:111) kimondott obiter dictum alapján, amely szerint „[…] a [vidékfejlesztési terv] Bizottság általi elfogadása nem ruházza fel magasabb jogi erővel e programdokumentumot, mint amellyel az 1257/1999 rendelet bír […].” (
24
) Ugyanakkor úgy vélem, hogy a Törvényszék e kijelentése mögött az a gondolat húzódott, hogy a szóban forgó jogi norma, azaz a rendelet 11. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése („[A mezőgazdasági üzemet átruházó személynek] véglegesen fel kell hagynia minden kereskedelmi célú gazdálkodási tevékenységgel […]”), nem hagyott semmilyen észszerű kétséget a tagállamok azon kötelezettsége felől, hogy meg kell győződniük arról, vajon a gazdálkodók gazdálkodási tevékenységüket kereskedelmi céllal folytatták‑e az annak beszüntetését megelőző időszakban; ily módon az „egyértelmű rendelkezésnek” minősült, a jelen ügyben azonban, amint azt kifejtettem, nem ez a helyzet.
64.
Mindenesetre, ha a Bizottság határozata a jelen esetben önmagában nem is kelthet jogos bizalmat az örökösökben, véleményem szerint a szóban forgó uniós jogszabály „egyértelműségének” értékelése során azt figyelembe kell venni. Abban az esetben ugyanis, ha a fentiekben tett megállapítások nem igazolnák kellőképpen azt, hogy az 1257/1999 rendelet 10. cikke, 11. cikke (1) bekezdésének második és harmadik francia bekezdése, valamint 12. cikke nem „egyértelmű rendelkezések”, emlékeztetek arra, hogy a vidéktámogatási szolgálat és a gazdálkodók között létrejött megállapodásokban szereplő öröklési záradék jogalapját jelentő 1002. sz. rendeletet a Lett Köztársaság 2004–2006‑os – az öröklési záradékot az 12.3.2 alfejezetének „Korengedményes nyugdíj” címet viselő a) pontjában tartalmazó – vidékfejlesztési tervének Bizottság általi jóváhagyását követően fogadták el. Márpedig, ha az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkére vonatkozó Bizottság általi értelmezés (
25
) is elismeri a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozóan az öröklés útján történő átruházás lehetőségét, jóllehet az összeegyeztethetetlen az említett rendelkezésekkel, nem tudom, hogyan minősíthetnénk ezeket az ítélkezési gyakorlat értelmében vett „egyértelmű rendelkezéseknek”.
65.
Ennélfogva a nemzeti hatóságok azon gyakorlata, amelynek keretében a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó öröklési záradékot tartalmazó megállapodást kötnek, alkalmas arra, hogy jogos bizalmat alapozzon meg, annak ellenére, hogy e gyakorlat összeegyeztethetetlen az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkével, tekintettel arra a tényre, hogy e rendelkezések a Bíróság ítélkezési gyakorlatának értelmében nem egyértelműek.
66.
E körülmények között, annak meghatározása érdekében, hogy a közigazgatási megállapodásokat aláíró gazdálkodók örököseiben ténylegesen felmerülhetett‑e jogos bizalom, azt szükséges megvizsgálni, hogy a jelen indítvány 56. pontjában említett első két feltétel is teljesül‑e, vagyis a jogos bizalom a hatóságok magatartásán alapul‑e, illetve hogy a jogos bizalmat tápláló jogalanyok jóhiszeműen jártak‑e el.
67.
Ami az első feltételt illeti, a jogalanyok jogos bizalmát a hatóságok magatartásának kell kiváltania. Pontosabban az szükséges, hogy e magatartás, objektív jellemzői okán, alkalmas legyen arra, hogy észszerű elvárást keltsen a jogalanyban.
68.
E tekintetben az a kérdés merül fel, hogy az alapeljárásban az örökösök jogos bizalmát a Bizottság (a Lett Köztársaság vidékfejlesztési tervét jóváhagyó határozat) vagy a lett nemzeti hatóság (a gazdálkodókkal korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó megállapodások megkötése) eljárása válthatta‑e ki. (
26
) Álláspontom szerint erre azt a választ kell adni, hogy az örökösök azon jogosultságukra vonatkozó jogos elvárása, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatásnak megfelelő összeget megkapják, a nemzeti hatóságok által a gazdálkodókkal szemben a megállapodásokban rögzített kötelezettségvállalásból ered. Márpedig véleményem szerint egyértelmű, hogy a lett nemzeti hatóság magatartását úgy kell értékelni, mint amely megfelel az ítélkezési gyakorlat által támasztott követelményeknek.
69.
Tagadhatatlan ugyanis, hogy a megállapodások keretében tett kötelezettségvállalások illetékességgel és döntési jogkörrel felruházott hatóságtól származnak. Az e tagállamot az 1260/99 tanácsi rendelet 38. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében terhelő kötelezettségek lett állam által való végrehajtásának keretében a korengedményes nyugdíjazási támogatási rendszer igazgatására kijelölt közjogi szervként a vidéktámogatási szolgálat ténylegesen jogosult közigazgatási kötelezettséget vállalni az említett támogatás nyújtását illetően. (
27
)
70.
Ugyanígy az is világos, hogy e szerv anyagi jogi szempontból megnyilvánuló magatartása – vagyis az öröklési záradékot tartalmazó megállapodások gazdálkodókkal való megkötése – alapján az örökösök joggal gondolhatták azt, hogy a vidéktámogatási szolgálat által vállalt kötelezettségeket betartják, azaz a támogatást rendszeres időközönként folyósítják.
71.
Ami a második feltételt illeti, a jóhiszeműség csak akkor állapítható meg, ha „az elővigyázatos és körültekintő piaci szereplő” (
28
) mércéjét alapul véve a jogalany jogi helyzetében bekövetkezett változás nem volt előrelátható. (
29
)Az előreláthatóság követelménye ugyanakkor nem teljesen objektív; az nagyban függ a jogalany egyéni szubjektív helyzetét figyelembe vevő esetenkénti értékeléstől. (
30
)
72.
A jelen ügy körülményei között, amelyben a jogalany jogi helyzetét egy olyan tagállami rendelkezés határozta meg, amelyet az uniós joggal való összeegyeztethetetlensége miatt új rendelkezés váltott fel, e módosítás előreláthatósága véleményem szerint a szóban forgó rendelkezés jogellenességének észlelhetőségében ragadható meg. Magától értetődik, hogy a jogalany nem bízhat olyan tagállami rendelkezés jogszerűségében, amely nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az uniós joggal.
73.
Így tehát azt kell megvizsgálni, hogy azon tagállami gyakorlatnak az 1257/1999 rendelettel való összeegyeztethetetlensége, amelynek keretében a megállapodásokat a korengedményes nyugdíjazási támogatásra vonatkozó öröklési záradékkal látták el, észlelhető volt‑e az említett megállapodásokat aláíró gazdálkodók örökösei számára, ami azonnal kizárná jóhiszeműségüket.
74.
Véleményem szerint az alapeljárásra vonatkozó iratokból kitűnő információk alapján e jogellenesség nem volt észlelhető.
75.
Kétségtelen, hogy az elővigyázatos és körültekintő piaci szereplő mércéje az említett örökösökkel szemben a nemo censitur ignorare legem elve alapján szigorú követelményeket támaszt a gondosság terén, amely követelmények alapján elvben akár az is elvárható lenne velük szemben, hogy felismerjék az öröklési záradéknak az 1257/1999 rendelettel való összeegyeztethetetlenségét. Mindazonáltal nem hagyhatjuk figyelmen kívül a jelen ügy tényállásának egyik központi elemét, vagyis azt, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetősége, amint az a vidékfejlesztési tervben is szerepelt, a Bizottság kifejezett jóváhagyó határozatának tárgyát képezte. E jóváhagyó határozatra tekintettel úgy vélem, hogy még egy rendkívül körültekintő piaci szereplő is bízott volna abban, hogy az öröklési záradék összeegyeztethető az uniós joggal. (
31
)
76.
E tekintetben az a körülmény, amelyet a Lett Köztársaság írásbeli észrevételeiben kiemel – amint azt a Bíróság 2002. szeptember 19‑iHuber ítéletében (C‑336/00, EU:C:2002:509, 40. pont) kimondta –, miszerint valamely vidékfejlesztési terv Bizottság általi jóváhagyása azt nem változtatja uniós jellegű jogi aktussá, véleményem szerint nincs befolyással a Bizottság jóváhagyó határozatának a jelen ügyben betöltött jelentőségére.
77.
Afelől ugyanis nincs kétség, hogy az érintett tagállam által javasolt vidékfejlesztési terv elfogadásával a Bizottság az öröklési záradék jogszerűségéről is állást foglalt, amint arra a jelen indítvány 39. pontjában felhívtam a figyelmet.
78.
Az örökösök jóhiszeműsége álláspontom szerint különösen nyilvánvaló annak fényében, hogy ezzel ellentétes bizottsági állásfoglalás csupán a vidékfejlesztési szakbizottság 2011. október 19‑i ülésén született, vagyis körülbelül hét évvel az említett jóváhagyó határozat elfogadását követően. (
32
)
79.
Ennélfogva az ügy iratai alapján semmi nem utal arra, hogy az örökösök jóhiszeműen ne bízhattak volna jogi helyzetük fennmaradásában, vagyis abban, hogy a vidéktámogatási szolgálat eleget tesz az említett megállapodások alapján fennálló fizetési kötelezettségeinek.
80.
Következésképpen a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségének jogszerűségébe az örökösök által vetett jogos bizalom keletkezéséhez szükséges három feltétel véleményem szerint teljesül a jelen ügyben.
81.
Ennek következtében, a szóban forgó örökösök elvben jogosultak arra, hogy az 1002. sz. rendelet hatálybalépése (2004. december 7.) és a 187. sz. rendelet hatálybalépése (2015. április 30.) közötti időszakban kötött megállapodások alapján járó összes támogatást a részükre kifizessék. A korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklésére vonatkozó lehetőség eltörlésével az örökösök jogos bizalma is elveszíti a létjogosultságát.
82.
Ebben az összefüggésben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy nem tekintendő‑e úgy, hogy e jogos bizalom már a 187. sz. rendelet elfogadását megelőző időpontban, azaz a Bizottság vidékfejlesztési szakbizottságának 52. ülése során megállapított következtetései elfogadásának napján megszűnt. E következtetések kimondták, hogy a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklés útján történő átruházása nem egyeztethető össze az 1257/1999 rendeletet felváltó Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló, 2005. szeptember 20‑i 1698/2005/EK tanácsi rendelettel, (
33
) amely a 2007–2013 közötti vidékfejlesztési intézkedésekre irányadó.
83.
Véleményem szerint erre a kérdésre nemleges választ kell adni.
84.
Mindezt nem érinti az a tény, hogy a szóban forgó következtetések nem az 1257/1999 rendeletre, hanem az 1698/2005 rendeletre vonatkoznak. Az 1698/2005 rendelet 23. cikkének tartalma nyilvánvalóan és teljes mértékben megegyezik az 1257/1999 rendelet 10–12. cikkében foglaltakkal.
85.
E nemleges választ véleményem szerint inkább az indokolja, hogy az említett következtetések elfogadása nem érinti a jogos bizalom fennállásának feltételei teljesülését.
86.
Igaz ugyan, hogy e következtetések kizárják az örökösök jóhiszeműségére vonatkozó második feltétel teljesülését, mindamellett úgy vélem, értelmezésünk helytelennek bizonyulna.
87.
Ennek megcáfolása érdekében röviden megvizsgálom az említett értelmezést.
88.
Emlékeztetőül, a jelen indítvány 75–77. pontjában kitértem arra, hogy a Bizottság azon határozata, amellyel jóváhagyta a Lett Köztársaság által a 2004–2006 közötti időszakra vonatkozóan benyújtott, a korengedményes nyugdíjazási támogatás örökölhetőségét lehetővé tévő rendelkezést tartalmazó vidékfejlesztési tervet, meghatározó elem annak megállapítása szempontjából, hogy a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó megállapodásokat aláíró gazdálkodók örökösei nem észlelhették az öröklési záradék jogellenességét, ily módon jóhiszeműek voltak. E határozat ugyanis jellegénél fogva csökkenti azon magas elvárásokat, amelyek az elővigyázatos és körültekintő piaci szereplő mércéjét alkalmazva, a jóhiszeműség megállapítása során irányadók.
89.
E körülmények között azt is megállapíthatnánk, hogy a Bizottság vidékfejlesztési szakbizottságának következtetései, amelyek értelmében a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklés útján történő átruházása nem egyeztethető össze az uniós joggal, megszüntethetik az ugyanezen intézmény jóváhagyó határozatának a jóhiszeműséghez fűződő jogkövetkezményeit. Ez esetben az örökösök magatartását az elővigyázatos és körültekintő piaci szereplő tisztán objektív mércéjére figyelemmel kellene értékelni, és ebből következően úgy kellene tekinteni, hogy az öröklési záradék jogellenessége észlelhetővé vált az örökösök számára.
90.
Ezen érvelés lényegével nem értek egyet.
91.
Véleményem szerint a vidékfejlesztési bizottság megállapításait a jelen ügyben az örökösök jóhiszeműségének értékelésekor nem lehet figyelembe venni.
92.
Ennek az az oka, hogy e magánszemélyek nem ismerték a vidékfejlesztési szakbizottság üléséről készült jegyzőkönyv tartalmát. Ugyanis, amint az a rendelkezésre álló iratokból kitűnik, a jegyzőkönyv tartalmáról nem tájékoztatták az örökösöket. Egyébiránt, az utóbbiakkal szemben támasztott gondossági követelmény nem feltételezi ennek tartalmáról való tájékozódásukat. Számomra egyértelműnek tűnik, hogy az örökösökkel szemben a tájékozódási kötelezettségeiket illetően nem támaszthatók a nagyvállalatokkal szemben a versenyjog területén elvártakkal azonos követelmények. (
34
)
93.
Figyelemmel arra, hogy az örökösök a vidékfejlesztési szakbizottság következtetéseit nem ismerték és azokhoz nem is fértek hozzá, magától értetődik, hogy e következtetések megtétele nem zárhatja ki jóhiszeműségüket.
94.
Ennélfogva e következtetések nem szolgálhatnak alapul az örökösök ahhoz fűződő jogos bizalmának megszűnéséhez, hogy a 2004–2006 közötti időszakra vonatkozó megállapodásokban szereplő öröklési záradék alapján korengedményes nyugdíjazási támogatásra jogosultak. E jogos bizalmat ennélfogva 2015. április 30‑ig, azaz a 187. sz. rendelet hatálybalépéséig fennállónak kell tekinteni.
IV. Végkövetkeztetés
95.
Az előző megállapításokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Latvijas Republikas Satvermes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemre a következő választ adja:
1)
Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról, valamint az egyes rendeletek módosításáról, illetve hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1257/1999/EK tanácsi rendelet 10–12. cikkével ellentétes az, hogy a tagállamok e rendelkezések végrehajtása során olyan intézkedést fogadjanak el, amely lehetővé teszi a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklés útján történő átruházását.
2)
Az a körülmény, hogy valamely, a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklés útján történő átruházását megengedő tagállami jogszabályt az Európai Bizottság az 1257/1999 rendelettel összeegyeztethetőként jóváhagyott – amely alapján egyes gazdálkodók igénybe vették a korengedményes nyugdíjra vonatkozó intézkedést –, az uniós jog alapján e gazdálkodók örököseiben jogos bizalmat kelthetett.
3)
A Bizottság vidékfejlesztési szakbizottságának a 2011. október 19‑i ülésén elfogadott következtetései nem szolgálhatnak alapul a jogos bizalom idő előtti megszűnésére, arra a tényre tekintettel, hogy mivel az örökösök e következtetéseket nem ismerték és azokhoz nem is fértek hozzá, e következtetések jellegüknél fogva nem zárhatják ki az örökösök jóhiszeműségét.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 1999. L 160., 80. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 391. o.
(
3
)	E bizottságot az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról és az 1698/2005/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1305/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 347., 487. o.; helyesbítés: HL 2016. L 130., 1. o.) 84. cikke hozta létre.
(
4
)	A gazdálkodásból történő korengedményes nyugdíjazás közösségi támogatási rendszerének létrehozásáról szóló, 1992. június 30‑i tanácsi rendelet (HL 1992. L 215., 91. o.).
(
5
)	A strukturális alapokra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról szóló, 1999. június 21‑i 1260/1999/EK tanácsi rendelet (HL 1999. L 161., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 31. o.).
(
6
)	E tekintetben számomra kulcsfontosságúnak tűnik a Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) előtti eljárás egyik sajátos aspektusának kiemelése. A Satversmes tiesas likums (az alkotmánybíróságról szóló törvény) olvasatából ugyanis az derül ki, hogy az administratīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) előtt folyamatban lévő ügyben részt vevő felek, a vitatott aktust elfogadó közjogi hatóság kivételével, az alkotmányosság vizsgálatára irányuló eljárás során csak abban az esetben jogosultak észrevételeket tenni, ha a Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) úgy ítéli meg, hogy azok hozzájárulhatnak az ügy tekintetében hozott átfogó és objektív ítélet meghozatalához (az alkotmánybíróságról szóló törvény 22. cikk (3) bekezdése). Ennélfogva nem „szükségszerű felek” az eljárásban, és nincs lehetőségük arra, hogy a Bíróság előtt zajló előzetes döntéshozatal iránti eljárás során észrevételeket terjesszenek elő (a Bíróság eljárási szabályzatának 96. cikke). Ez az oka annak, hogy a jelen ügyben nem állnak rendelkezésünkre az alapeljárás feleinek észrevételei.
(
7
)	2014. május 15‑iSzatmári Malom ítélet (C‑135/13, EU:C:2014:327, 55. pont).
(
8
)	Lásd: 2012. október 25‑iKetelä ítélet (C‑592/11, EU:C:2012:673, 37. pont).
(
9
)	A Lett Köztársaság által az írásbeli észrevételeiben kifejtett azon érv, amely szerint ilyen következtetésnek nem lehet helyt adni, tekintettel arra, hogy az 1257/1999 rendelet 37. cikkének (4) bekezdése az uniós vidékfejlesztési támogatás körében a tagállamok számára csupán „további vagy szigorúbb feltételek” előírását engedi, következésképpen a tagállam a szóban forgó támogatás kedvezményezett gazdálkodóira nézve kedvezőbb feltételeket nem állapíthat meg, véleményem szerint nem releváns a jelen ügyben. Kétségtelen ugyanis, hogy az öröklés útján történő átruházást nem lehet a korengedményes nyugdíjazási támogatás „feltételeként” értékelni.
(
10
)	A Bíróság világosan jelezte, hogy a gazdálkodók számára felajánlott jövedelem biztosítása nem önálló cél, hanem makroökonómiai célként a mezőgazdasági üzemek fenntarthatóságának a javítását szolgálja. Lásd ezzel kapcsolatban: 2013. április 11‑iSoukupová ítélet (C‑401/11, EU:C:2013:223, 24–25. pont), valamint 2015. február 25‑iLengyelország kontra Bizottság ítélet (T‑257/13, nem tették közzé, EU:T:2015:111, 47–49. pont). Lásd még: Jääskinen főtanácsnok Soukupová ügyre vonatkozó indítványának 32. pontja (C‑401/11, EU:C:2012:658), amelyben a következőt írja: „A korengedményes nyugdíjazási támogatás nem az öregségi nyugdíj szociális okokból történő kiegészítésére irányul. Nem célja továbbá, hogy közvetlenül további jövedelmet biztosítson az idősebb gazdálkodóknak. E következtetések az 1257/1999 rendeletből erednek, amely elsődlegesen azt a célt kívánja elérni, hogy a korengedményes nyugdíjtámogatási rendszer segítségével az idősebb gazdálkodók számára egy arra irányuló gazdasági ösztönzést teremtsen, hogy tevékenységükkel korábban felhagyjanak, és mindezt olyan körülmények között, amelyek között azt egyébként nem tennék” (kiemelés tőlem).
(
11
)	A „Támogatási összegek táblázata” című melléklet olvasatából kitűnik, hogy a mezőgazdasági üzem átruházója által igénybe vehető támogatás felső határa évente 15000 euró, az összesen igénybe vehető támogatás összege pedig 150000 euró. Egyébiránt, a maximális éves kifizetés összege kétszeresére növelhető, figyelembe véve a térségek mezőgazdasági üzemeinek gazdasági struktúráját és az agrárstruktúrák alkalmazkodásának felgyorsítására vonatkozó célkitűzést.
(
12
)	Ebből a szempontból a tagállamoknak ugyanúgy jogában állhatna, hogy a támogatás örökösökre való átruházását megengedjék, mint az, hogy a rögzített összeghatárokon belül az egyes átruházók esetében a támogatás összegét eltérően állapítsák meg. Abban az esetben, ha a tagállami szabályozás az öröklés lehetőségéről rendelkezik, a támogatás összege elkerülhetetlenül alacsonyabb, mint e lehetőség hiányában.
(
13
)	Ugyanígy, az 1257/1999 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének második albekezdését („[a]mennyiben az átruházó a tagállam által fizetett rendes nyugellátásban részesül, a korengedményes nyugdíjazási támogatást a tagállam által fizetett nyugdíj összegének figyelembevételével kiegészítésként kell odaítélni […]”) egyszerűen úgy lehetne értelmezni, mint amely az örökösökre nem alkalmazandó.
(
14
)	Kiemelés tőlem. Lásd különösen: 2002. szeptember 19‑iHuber ítélet (C‑336/00, EU:C:2002:509, 39. pont). Ebben az ügyben a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adott válaszában pontosította azt, hogy a környezetvédelmi követelményekkel és a természeti környezet megőrzésével összeegyeztethető mezőgazdasági termelési módszerekről szóló, 1992. június 30‑i 2078/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 215., 85. o.) keretében hozott, nemzeti támogatási tervet jóváhagyó bizottsági határozat az említett tervek tartalmára vonatkozott, mivel e határozat meghozatalára csupán azt követően kerülhetett sor, hogy a Bizottság megbizonyosodott arról, hogy azok megfelelnek a rendeletnek, valamint megállapította az intézkedések részleges finanszírozásra alkalmas voltát, valamint a finanszírozással járó költségek teljes összegét. Mivel az 1257/1999 rendelet 44. cikkének (2) bekezdése az 1257/1999 rendelet módosításáról szóló, 2004. április 29‑i 817/2004/EK bizottsági rendelet (HL 2004. L 153., 30. o.) 48. cikkével együttesen értelmezve ugyanilyen jellegű vizsgálatot ír elő, e megállapítás véleményem szerint alkalmazható a jelen ügyben.
(
15
)	Ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett két kérdés inkább a korengedményes nyugdíjazási támogatás öröklésére vonatkozó „alanyi jogra” hivatkozik. Mindazonáltal, amint az a kérdést előterjesztő bíróság észrevételeiből világosan kitűnik, az örökösök e jogának elismerése az említett jogos bizalomra való hivatkozás megalapozottságának függvénye.
(
16
)	Lásd: 2013. március 14‑iAgrargenossenschaft Neuzelle ítélet (C‑545/11, EU:C:2013:169, 23. pont).
(
17
)	Lásd: 2002. július 11‑iMarks & Spencer ítélet (C‑62/00, EU:C:2002:435, 44. pont); 2011. május 12‑iEnel Maritsa Iztok 3 ítélet (C‑107/10, EU:C:2011:298, 29. pont).
(
18
)	Lásd különösen: 1996. április 24‑iIndustrias Pesqueras Campos és társai kontra Bizottság ítélet (T‑551/93 és T‑231/94–T‑234/94, EU:T:1996:54, 76. pont).
(
19
)	Ami a jogos bizalom jogalanyainak azonosítását illeti, ragaszkodnék az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés megfogalmazásához, amely a gazdálkodók örököseire utal, nem pedig magukra a gazdálkodókra. Egyébként az előzetes döntéshozatalra utaló határozat világosan kitér arra, hogy az Administratīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) – amely bíróság az előzetes döntéshozatal tárgyában maga is a Latvijas Republikas Satversmes tiesához (alkotmánybíróság) fordult – előtt folyamatban lévő ügy abból ered, hogy a vidéktámogatási szolgálat nem teljesítette a felperesekkel szemben fennálló kötelezettségeit, amelyeket a korengedményes nyugdíj folyósítására vonatkozó megállapodás értelmében vállalt. Márpedig ez alapján könnyedén levonható az a következtetés, hogy e kötelezettségek nemteljesítésének oka a támogatás örökölhetőségének megszüntetése volt, ami alapján az feltételezhető, hogy az Administratīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) előtti eljárásban az örökösök a felperesek.
(
20
)	Lásd: 2006. szeptember 7‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑310/04, EU:C:2006:521, 81. pont); 2016. június 1‑jeiMagyarország kontra Bizottság ítélet (T‑662/14, EU:T:2016:328, 55. pont).
(
21
)	E feltételek megszövegezése az érintett területtől függően kissé változó. Az állami támogatásokat illetően lásd: 2014. október 16‑iAlcoa Trasformazioni kontra Bizottság ítélet (T‑177/10, EU:T:2014:897). A vámügyet illetően lásd: 2011. december 15‑iAfasia Knits Deutschland ítélet (C‑409/10, EU:C:2011:843, 47. pont).
(
22
)	2011. április 7‑iSony Supply Chain Solutions (Europe) ítélet (C‑153/10, EU:C:2011:224, 47. pont). Lásd még: 2013. június 20‑iAgroferm ítélet (C‑568/11, EU:C:2013:407, 52. pont); 2006. március 16‑iEmsland‑Stärke ítélet (C‑94/05, EU:C:2006:185, 27. pont); 1993. április 1‑jeiLageder és társai ítélet (C‑31/91–C‑44/91, EU:C:1993:132, 35. pont); 1988. április 26‑iKrücken ítélet (316/86, EU:C:1988:201, 23. pont).
(
23
)	A magam részéről tehát Stix‑Hackl főtanácsnoknak az Elmeka egyesített ügyekre vonatkozó indítványában (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2005:730, 43–45. pont) ismertetett értelmezésével értek egyet. Lásd ugyanebben az értelemben még: Kokott főtanácsnok Agroferm ügyre vonatkozó indítványa (C‑568/11, EU:C:2013:35, 59. pont).
(
24
)	Lásd a Lengyelország kontra Bizottság ítélet (T‑257/13, nem tették közzé, EU:T:2015:111) 53–55. pontját.
(
25
)	A Bizottság értelmezését különösen abból a szempontból lehet figyelembe venni, hogy az 1257/1999 rendelet 10–12. cikke szövegezésének a végleges változata pontosan megegyezik a Bizottság által az e rendeletjavaslathoz előterjesztett normajavaslat szövegével. Lásd az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló tanácsi rendeletjavaslatot (HL 1998. C 170., 67. o.).
(
26
)	E tekintetben megjegyzem, hogy az ítélkezési gyakorlat érzékelhetően jóval megengedőbbnek tűnik olyan esetben, amikor a jogos bizalom forrása az uniós jogot végrehajtó tagállami szabályozás. Azokban az ügyekben ugyanis, amelyekben a Bíróságot annak megállapítására hívják fel, hogy származhat‑e jogos bizalom valamely európai intézmény magatartásából, a Bíróság azt követeli meg, hogy e magatartás „megalapozott elvárásokat” keltsen a jogalanyokban, azt is pontosítva, hogy az ilyen elvárások biztosítékának a közlés formájától függetlenül a „feljogosított és megbízható forrásból származó pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatást” kell tekinteni. Lásd: 2013. március 14‑iAgrargenossenschaft Neuzelle ítélet (C‑545/11, EU:C:2013:169, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezzel szemben az olyan ügyekben, mint a jelenlegi is, ahol a jogos bizalomra az uniós jog végrehajtását szolgáló tagállami aktussal szemben hivatkoznak, a Bíróság annak kijelentésére szorítkozik, hogy ezen aktusnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy „észszerű bizalmat” keltsen a jogalanyban. Lásd: 2006. szeptember 14‑iElmeka ítélet (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 32. pont).
(
27
)	E tárgyban az atbalsta dienesta likums (a vidéktámogatási szolgálatról szóló törvény) 4. cikkének (1) bekezdése előírja: „A [vidéktámogatási szolgálat] kezeli a vidék, a mezőgazdaság, az erdőgazdálkodás és halászat részére nyújtott állami és európai uniós támogatásokat (befogadja és megvizsgálja a támogatás igénybevételére irányuló kérelmeket [projekteket], döntést hoz a finanszírozás biztosítását vagy megtagadását illetően, döntést hoz a támogatás kifizetését vagy kifizetésének megtagadását illetően, a támogatásokról és azok felhasználásáról jegyzéket vezet).”
(
28
)	A mezőgazdaságra vonatkozóan lásd: 2006. szeptember 7‑iSpanyolország kontra Tanács ítélet (C‑310/04, EU:C:2006:521, 83. pont). Más területekre vonatkozóan lásd különösen: 2009. szeptember 10‑iPlantanol ítélet (C‑201/08, EU:C:2009:539); 2005. június 7‑iVEMW és társai ítélet (C‑17/03, EU:C:2005:362, 74. pont).
(
29
)	Lásd: 2011. március 17‑iAJD Tuna ítélet (C‑221/09, EU:C:2011:153, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Simon, D., La confiance légitime en droit communautaire: vers un principe général de limitation de la volonté de l’auteur de l’acte?, in: Le rôle de la volonté dans les actes juridiques, études à la mémoire du professeur Alfred Rieg, Bruxelles, Bruylant, 2000, 740. o.
(
30
)	Lásd különösen: 2015. július 2‑iDemmer ítélet (C‑684/13, EU:C:2015:439, 92. pont).
(
31
)	E jóváhagyó határozat, amelyet a rendelet 44. cikke (2) bekezdésének megfelelően fogadtak el, alapvetően a vidékfejlesztési terv tartalmára vonatkozik. E tekintetben lásd a jelen indítvány 38. pontját.
(
32
)	A jóhiszeműség értékelésével kapcsolatban a közigazgatási hatóságok gyors helyesbítésének hiányáról lásd: Stix‑Hackl főtanácsnok Elmeka egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2005:730, 54. pont).
(
33
)	HL 2005. L 277., 1. o.; helyesbítés: HL 2012. L 206., 23. o.
(
34
)	Lásd: 2002. szeptember 19‑iHuber ítélet (C‑336/00, EU:C:2002:509, 58. pont), valamint Alber főtanácsnok ugyanezen ügyre vonatkozó indítványa (C‑336/00, EU:C:2002:175, 117–121. pont).