62015CC0012
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. március 10. (
1
)
C‑12/15. sz. ügy
Universal Music International Holding BV
kontra
Michael Tétreault Schilling,
Irwin Schwartz,
Josef Brož
(a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia Legfelsőbb Bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség — Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés — 44/2001/EK rendelet — Az 5. cikk 3. pontja — Jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek — A káresemény bekövetkezésének helye — Tisztán vagyoni kár”
I – Bevezetés
1.
Jól ismert, hogy a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság meghatározásának a 44/2001 rendelet (
2
) által bevezetett rendszere e rendelet 2. cikkének (1) bekezdésén alapul, amely szerint a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy az adott tagállam bíróságai előtt perelhető, és az e szabály alóli egyik kivétel a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontjában található, amelynek értelmében a jogellenes károkozással kapcsolatos ügyekben a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett.
2.
A jelen ügy kulcskérdése az, hogy az egyik tagállamban elkövetett jogellenes cselekmény nyomán valamely más tagállamban bekövetkezett vagyoni kár már önmagában is megalapozhatja‑e a joghatóságot a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja alapján.
II – Jogi háttér
3.
A 44/2001 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„E rendelet rendelkezéseire is figyelemmel valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam bíróságai előtt perelhető.”
4.
Ugyanezen rendelet 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető:
[…]
3.
jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet;
[…]”
III – A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
5.
A Universal Music International Holding BV (a továbbiakban: Universal Music) egy Baarnban (Hollandia) székhellyel rendelkező hanglemez‑forgalmazó társaság, amely az Egyesült Államokban székhellyel rendelkező Universal Music Group tagja. A Universal Music International Ltd (a továbbiakban: Universal Ltd) a Universal Music testvérvállalata, és ugyancsak a Universal Music Group tagja.
6.
1998‑ban a Cseh Köztársaságban székhellyel rendelkező Universal Ltd, B&M spol. s r.o. (a továbbiakban: B&M) társaság, valamint a B&M részvényesei megegyeztek arról, hogy e csoport egy vagy több társasága először a B&M – a Universal Music Groupon belül végül e célra kijelölt társaság – részvényeinek először 70%‑át, majd 2003‑ban a fennmaradó részvényekeit vásárolja fel. A részvények árát 2003‑ban, e fennmaradó 30% felvásárlásakor kellett meghatározni. E megállapodásokat szándéknyilatkozat‑tervezetbe foglalták, amely a B&M átlagos éves nyereségének ötszörösét jelölte meg elérendő vételárként.
7.
A felek a B&M részvényei 70%‑ának megvásárlásáról és átadásáról, valamint a fennmaradó 30%‑ra vonatkozó vételi opcióról állapodtak meg. A Universal Music Group Group jogi részlegének megbízásából a cseh Burns Schwartz International ügyvédi iroda készítette el az üzletrészopciós szerződést. 1998 augusztus végétől a Universal Music Group jogi részlege, a Burns Schwartz International és a B&M részvényesei nyolc szerződéstervezetet vitattak meg. A tárgyalások során a Universal Musicot jelölték ki vásárlóként.
8.
1998. november 5‑én a Universal Music, a B&M és ez utóbbi részvényesei üzletrészopciós szerződést kötöttek.
9.
A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a Universal Music Group által javasolt egyik módosítást nem vezette át teljes egészében a Burns Schwartz International munkatársa, és ez ötszörös vételárat eredményezett az eredetileg tervezetthez képest, amely vételárat ezt követően a részvényesek számával kellett megszorozni.
10.
Amint a Universal Music 2003 augusztusában eleget tett azon kötelezettségének, hogy megvásárolja a B&M részvényeseitől a részvények maradék 30%‑át, és kiszámította a tervezett vételárat, ami 10180281 CZK‑t (hozzávetőlegesen 313770,41 eurót) tett ki, a B&M részvényesei az üzletrészopciós szerződésben szereplő képlet szerinti, 1003605620 CZK‑t (hozzávetőleg 30932520,27 eurót) kitevő összeget követelték.
11.
A Universal Music és a B&M részvényesei úgy határoztak, hogy vitájukat döntőbizottság elé terjesztik, amely előtt 2005. január 31‑én egyezségre jutottak. A Universal Music ezen egyezség végrehajtása keretében 2654280,03 euró összeget fizetett a részvények fennmaradó 30%‑áért (a továbbiakban: az egyezség szerinti összeg). Az egyezség szerinti összeget egyik hollandiai bankszámlájáról egyenlítette ki. Az átutalás a B&M üzletrész‑átruházó részvényeseinek cseh köztársaságbeli bankszámlájára történt.
12.
A Universal Music keresetet indított a rechtbank Utrecht (utrechti elsőfokú bíróság) előtt, amely arra irányult, hogy az alpereseket jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos felelősségükre tekintettel egyetemlegesen kötelezzék 2767861,25 euró kamatokkal és járulékokkal növelt megfizetésére. E kérelem arra a kárra vonatkozik, amelyet a Universal Music állítása szerint a Burns Schwartz International egyik munkatársának az üzletrészopciós szerződés megszövegezése során tanúsított hanyagsága miatt szenvedett el. A kártérítési követelés összege egyrészt a tervezett eladási ár, másrészt az egyezség szerinti összeg és a Universal Music részéről a döntőbizottsági eljárással és az egyezséggel összefüggésben felmerült költségek közötti különbözetből tevődik össze.
13.
A Universal Music azzal érvelt, hogy – az alpereseknek tulajdonított magatartás következtében – Hollandiában keletkezett „eredeti vagyoni kára”, mivel a székhelye szerinti országban, azaz Hollandiában található vagyonából fizette ki az egyezség szerinti összeget és a döntőbizottsági eljárással, valamint az egyezséggel összefüggő költségeket.
14.
A Romániában lakóhellyel rendelkező M. T. Schilling és a Cseh Köztársaságban lakóhellyel rendelkező J. Brož vitatta a holland bíróság joghatóságát arra hivatkozva, hogy az egyezség szerinti összeg és a Universal Music vagyonát terhelő költségek kifizetése nem tekinthető a Cseh Köztársaságban kifejtett magatartás nyomán Hollandiában bekövetkezett eredeti vagyoni kárnak.
15.
A Rechtbank (utrechti elsőfokú bíróság) 2009. május 27‑i ítéletében megállapította, hogy nem rendelkezik joghatósággal a Universal Music által előterjesztett kérelem elbírálására. Véleménye szerint a Universal Music által hivatkozott – a káresemény közvetlen következményeként jelentkező – kár tisztán vagyoni kár volt. Az a kérdés vetődik fel, hogy e kár felmerülésének helye – a jelen ügyben Baarn, a Universal Music székhelye – tekinthető‑e a káresemény 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja értelmében vett helyének. A rechtbank Utrecht (utrechti elsőfokú bíróság) véleménye szerint nem ez a helyzet, mivel nem áll fenn elegendő támpont annak vélelmezéséhez, hogy a holland bíróság e rendelet 5. cikkének 3. pontja alapján joghatósággal rendelkezik.
16.
A Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (az arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság), amelyhez a Universal Music fellebbezéssel fordult, 2013. január 15‑i ítéletében helyben hagyta a rechtbank Utrecht (utrechti elsőfokú bíróság) ítéletét. E bíróság az említett 5. cikk 3. pontjával kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy jelen esetben hiányzik a kérelem és az eljáró bíróság közötti különösen szoros kapcsolat, amely a 44/2001 rendelet 5. cikke 3. pontja alkalmazásának feltételét képezi. Nem alapozza meg elegendően a holland bíróság joghatóságát egyedül az a tény, hogy az egyezség szerinti összeget hollandiai székhelyű társaságnak kell viselnie.
17.
A Universal Music felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a fellebbviteli bíróság ítéletével szemben a Hoge Raad der Nederlandenhez (Hollandia Legfelsőbb Bírósága). M. T. Schilling és J. Brož egymástól függetlenül feltételes csatlakozó felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő.
18.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a Bíróságnak a Marinari‑ítéletben (
3
) alkalma nyílt kimondani, hogy az a hely, ahol a károsult egy másik tagállamban bekövetkezett és általa elszenvedett eredeti kár következtében – állítása szerint – vagyoni kárt szenvedett, nem tekinthető annak a helynek, ahol a káresemény a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja értelmében bekövetkezett.
19.
A Bíróság mindazonáltal még nem határozta meg azt a mércét vagy szempontot, amely alapján a nemzeti bíróság meg tudná állapítani, hogy – első vagyoni kárnak vagy közvetlen vagyoni kárnak is hívott – eredeti vagyoni kárról, vagy az e vagyoni kárból eredően bekövetkezett – származtatott vagy közvetett kárnak is nevezett – vagyoni kárról van‑e szó.
20.
A Bíróság nem jelölte meg azt a mércét vagy szempontot sem, amely alapján a nemzeti bíróságnak meg kellene állapítania, hogy hol következett be vagy tekinthető bekövetkezettnek a vagyoni kár, legyen szó akár közvetlen, akár származtatott vagyoni kárról.
21.
A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia Legfelsőbb Bírósága) álláspontja szerint az a kérdés is felmerül, hogy a nemzeti bíróság, amelyeknek mérlegelnie kell, hogy a 44/2001 rendelet alapján rendelkezik‑e joghatósággal a jelen ügyben, köteles‑e – és amennyiben igen, mennyiben – a felperes, illetve a kérelmező által ezzel összefüggésben előadottakból kiindulni értékelése során, vagy az alperes által ezen előadottak megkérdőjelezése érdekében kifejtetteket is értékelnie kell‑e.
22.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját, hogy az a »hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett«, azon tagállambeli helynek tekinthető, ahol a kár bekövetkezett, ha ez a kár kizárólag olyan vagyoni kárból áll, amely olyan jogellenes magatartás közvetlen következménye, amely valamely másik tagállamban valósult meg.
2)
Amennyiben az 1. kérdésre adott válasz igenlő:
a)
A nemzeti bíróságoknak a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti joghatóságuk vizsgálata során milyen mérce vagy milyen szempontok szerint kell megállapítaniuk, hogy a jelen ügyben valamely jogellenes magatartás közvetlen következményeként bekövetkezett vagyoni kárról (»eredeti vagyoni kárról« vagy »közvetlen vagyoni kárról«) van‑e szó, vagy olyan vagyoni kárról, amely valamely másik helyen bekövetkezett első kár következtében következett be, illetve olyan kárról, amely valamely máshol bekövetkezett kárból ered (»származtatott vagyoni kár« vagy »közvetett kár«)?
b)
A nemzeti bíróságoknak a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti joghatóságuk vizsgálata során milyen mérce vagy milyen szempontok szerint kell megállapítaniuk, hogy a jelen ügyben hol következett be vagy tekinthető bekövetkezettnek a vagyoni kár, legyen szó akár közvetlen, akár származtatott vagyoni kárról?
3)
Amennyiben az 1. kérdésre adott válasz igenlő, úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendeletet, hogy a nemzeti bíróságok, amelyeknek mérlegelniük kell, hogy az említett rendelet alapján rendelkeznek‑e joghatósággal a jelen ügyben, kötelesek a felperes, illetve a kérelmező által ezzel összefüggésben előadottakból kiindulni értékelésük során, vagy úgy, hogy e bíróságoknak azt is értékelniük kell, amit az alperes kifejtett ezen előadottak megkérdőjelezése érdekében?”
23.
Az alapügy felperesei, M. T. Schilling és J. Brož, a görög kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtottak be észrevételt, továbbá a 2015. november 25‑i tárgyaláson sor került a meghallgatásukra is.
IV – Elemzés
A – Előzetes megjegyzések
24.
A jelen indítványban hivatkozom a Bíróságnak a polgári és kereskedelmi ügyekben az új tagállamoknak az alábbi egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezménnyel (
4
) (a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára, tekintettel arra, hogy mivel a 44/2001 rendelet a Brüsszeli egyezmény helyébe lépett, a Bíróság által az ezen egyezmény rendelkezéseire vonatkozóan adott értelmezés ezen rendelet rendelkezéseire is érvényes, amennyiben ezen jogszabályok rendelkezései egyenértékűnek tekinthetők. (
5
) Ugyanis a jelen ügy kulcsfontosságú rendelkezésének, azaz a 44/2001 rendelet 5. cikke 3. pontjának szövege szinte teljes mértékben megegyezik a Brüsszeli Egyezmény megfelelő rendelkezésének szövegével, amely egyezménynek a rendszerét átveszi. Az ilyen egyenértékűségre tekintettel a 44/2001 rendelet (19) preambulumbekezdésének megfelelően biztosítani kell a két jogszabály értelmezése közötti folyamatosságot. (
6
)
B – Az első kérdésről
25.
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével arra kérdez rá, hogy úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját, hogy az a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett”, azon valamely tagállambeli helynek tekinthető, ahol a kár (
7
) bekövetkezett, ha ez a kár kizárólag olyan vagyoni kárból áll, amely olyan jogellenes magatartás közvetlen következménye, amely valamely másik tagállamban valósult meg.
26.
A kérdést előterjesztő bíróság tehát lényegében arra keres választ, hogy a valamely tagállamban bekövetkezett vagyoni kár elegendő kapcsolóelvet képez‑e a joghatósággal rendelkező bíróság 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja alapján történő meghatározásához.
27.
A „Brüsszel I”‑rendelet II. fejezetének 2. szakasza csak az alperes lakóhelye szerinti bíróság joghatóságának a 44/2001 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében foglalt alapelvétől eltérést engedve rendelkezik a különös joghatóság eseteiről, amelyek közé az említett rendelet 5. cikkének 3. pontjában szereplő eset is tartozik. (
8
) Mivel ugyanis azon hely bíróságának joghatósága, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet, különös joghatósági szabálynak minősül, azt önállóan és szigorúan kell értelmezni, (
9
) ami nem teszi lehetővé az említett rendeletben kifejezetten szereplő eseteken túlterjeszkedő értelmezést. (
10
)
28.
A 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontjában foglalt különös joghatósági szabály alapja a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a különösen szoros kapcsolat léte a jogvita és káresemény bekövetkezésének helye szerinti bíróság között, amely az igazságszolgáltatás megfelelő működésére és a hatékony eljárásszervezésre tekintettel igazolja a joghatóság e bíróság számára való biztosítását. (
11
) Ugyanis a jogvita tárgyához való közelsége és a könnyebb bizonyításfelvétel miatt rendszerint a káresemény bekövetkezésének helye szerinti bíróság a legalkalmasabb a határozathozatalra. (
12
)
29.
A 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja tehát úgy rendelkezik, hogy a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető jogellenes károkozással kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet.
30.
Megjegyzem, hogy e rendelkezés egyáltalán nem kárról vagy károsodás, hanem káreseményről beszél. A 44/2001 rendelet 5. cikke 3. pontjának szövege szerint elsősorban tehát nem a kárra, hanem a kárt okozó eseményre vonatkozik. E rendelkezés logikája számomra nyilvánvalónak tűnik: a bíró általában ott van a legjobb helyzetben a tényállás feltárása, a tanúk meghallgatása és bármely eljárási aktus foganatosítása szempontjából, ahol a károkozás ténylegesen megtörtént.
31.
Ennek megfelelően közismert, hogy a Bíróság a „Mines de potasse d’Alsace”‑nak nevezett Bier‑ítélet (
13
) alapjául szolgáló ügyben úgy értelmezte a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett” kifejezést, hogy az két helyet jelent, azt a helyet, ahol a kár bekövetkezett, (
14
) és azt a helyet, ahol a kárt okozó esemény (
15
) bekövetkezett. (
16
)
32.
A vagyoni kárt illetően a Bíróság Marinari‑ítéletben (
17
) kimondta, hogy a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett” fogalom nem olyan helyre vonatkozik, ahol a károsult egy másik tagállamban bekövetkezett és általa elszenvedett eredeti kár következtében – állítása szerint – vagyoni kárt szenvedett. (
18
) A jelen esetben a felperes egy egyesült királyságbeli bankfiókban egy köteg saját váltót helyezett letétbe, amelynek visszaszolgáltatását a bank alkalmazottai megtagadták és jelezték a rendőrségnek ezen eszközöket, melyeket kétes eredetűnek minősítettek, amely a felperes letartóztatását és a saját váltók zár alá vételét eredményezte. Miután a felperest az angol bíróság felmentette, olasz bírósághoz fordult annak érdekében, hogy a bank megtérítse számára az alkalmazottai által okozott kárt. A kérelem a saját váltók ellenértékének kifizetésére és a fogva tartása, valamint több szerződés megszüntetése és a jó hírnevének megsértése miatt állítólagosan elszenvedett kárának megtérítésére vonatkozott.
33.
Az alapügyben a hibás kikötést tartalmazó szerződést a Cseh Köztársaságban tárgyalták meg és írták alá. A felek jogait és kötelezettségeit – köztük a Universal Music azon kötelezettségét, hogy a részvények fennmaradó 30%‑áért az eredetileg tervezettnél nagyobb összeget fizessen – e tagállamban rögzítették. E szerződéses kötelezettség, amelynek keletkeztetése nem állt a szerződő felek szándékában, a Cseh Köztársaságban jött létre. Tehát az eredetileg tervezettnél magasabb ár fizetésére vonatkozó kötelezettség e tagállamban vált visszafordíthatatlanná és megkerülhetetlenné és – véleményem szerint – a kár itt következett be.
34.
E megállapítás azt vonná maga után, hogy az első és a második kérdés hipotetikussá válik annyiban, amennyiben az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett”, a Cseh Köztársaságban található.
35.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor azt állítja, hogy a bíróság ítélkezési gyakorlatában nem talált választ arra a kérdésre, hogy csak vagyoni kár határozhatja‑e meg az „Erfolgsortot” és ezáltal a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti joghatóságot. Másképp fogalmazva, arra keres választ, hogy fennáll‑e a joghatóság a fent hivatkozott rendelkezés alapján, ha – mint a Marinari‑ítélet alapjául szolgáló ügyben – nem volt eredeti kár. (
19
)
36.
Másodlagosan, ilyen esetben a jelen ügy kulcsfontosságú kérdése az, hogy az a Bíróság által a Mines de potasse d’Alsace‑ítéletben (
20
) tett megállapítás, amely szerint a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett” kifejezés két helyet jelent, akkor is érvényes‑e, ha a kár tisztán vagyoni.
37.
Én nem így gondolom.
38.
Vagyoni kár, azaz a kizárólag a pénzeszközök csökkenésében testet öltő kár (
21
) fennállása esetén nem gondolom, hogy az „Erfolgsort” fogalma teljesen releváns lenne. (
22
) Bizonyos helyzetekben nem lehet megkülönböztetni a „Handlungsort” és az „Erfolgsort” fogalmakat. Az esetleges „Erfolgsort” meghatározása szempontjából az ilyen helyzetben minden attól függ, hogy hol találhatók a pénzeszközök, ami általában egybeesik a lakóhellyel, illetve jogi személy esetén a székhellyel. Ez a kérdés sokszor esetleges és a szóban forgó tényállással semmiféle összefüggésben nem álló megfontolásokhoz kapcsolódik.
39.
Következésképpen óvatos lennék a Mines de potasse d’Alsace ítéletben (
23
) kialakított ítélkezési gyakorlat olyan helyzetre való, szó szerinti alkalmazását illetően, ahol a kár vagyoni. Ahogy azt a Bizottság helyesen kiemeli észrevételeiben, a Bíróság a Mines de potasse d’Alsace ítéletben (
24
) nem a joghatósági főszabály alóli kivételek szélesítése céljából ismerte el, hogy a felperesnek lehetősége van választani a kár bekövetkezésének, valamint a kárt okozó esemény bekövetkeztének helye között. Az ilyen választást a jogvita tárgyához való lehető legnagyobb közelségnek, az ügy eldöntésére legmegfelelőbb bíróság kijelölésének, valamint – e vonatkozásban – a bizonyításfelvétel és tanúmeghallgatás általi hatékony eljárásszervezésnek a szüksége indokolja.
40.
Ahogy fentebb láttuk, a Bíróság számára a hatékony eljárásszervezést lehetővé tevő összes tényező tehát a Cseh Köztársaságban áll fenn.
41.
Másképp fogalmazva, önmagában annak ténye, hogy egy hollandiai székhelyű társaságot terhelt az egyezség szerinti összeg, elégtelen indok a holland bíróságok joghatóságának megalapozásához a gondos igazságszolgáltatásra és az eljárásgazdaságosságra tekintettel.
42.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatának elemzése álláspontom szerint nem gyengíti e megközelítést.
43.
A Kronhofer‑ítélet (
25
) alapjául szolgáló ügyben az ausztriai lakóhellyel rendelkező károsult személy elfogadta azt az ajánlatot, hogy számlát nyisson Németországban, amelyre átutalt egy tőkeösszeget. A Bíróság kimondta, hogy a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy az a „hely[…], ahol a káresemény bekövetkezett” nem jelenti a kérelmező lakóhelyét, ahol a „vagyonának központja” található, kizárólag azon az alapon, hogy a pénzügyi kára vagyona egy részének valamely másik szerződő államban történő elvesztéséből ered. (
26
) E megállapítás meggyőző, tekintve, hogy e hely inkább véletlenszerű, és nem szükségszerűen megbízható kapcsolóelv.
44.
A Kolassa‑ítélet (
27
) alapjául szolgáló ügyben egy befektető saját országában – Ausztriában – fektetett be egy meghatározott összeget egy banknál. A Bíróság számára a kár ott következett be, ahol a befektető azt elszenvedte, (
28
) azaz Ausztriában. A Bíróság szerint a joghatóság a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerint állt fenn. (
29
)
45.
Úgy vélem azonban, hogy ebből az ügyből nem lehet azt az általános szabályt levonni, miszerint a vagyoni kár elégséges kapcsolóelv a fent hivatkozott rendelkezés szempontjából. A Kolassa‑ítélet (
30
) alapjául szolgáló ügy tényállása ugyanis különleges volt. Ezen ügy alperese, egy brit bank a vitatott értékpapírokra vonatozó tájékoztatót adott ki Ausztriában (
31
) és ezen értékpapírokat egy osztrák bank értékesítette (tovább).
46.
A CDC Hydrogen Peroxide ítélet alapjául szolgáló, versenyjoggal kapcsolatos ügyben, amelyben a károsultak több tagállamban voltak, a Bíróság elismerte, hogy e különböző helyek kapcsoló tényezőként szolgálhatnak. (
32
) A Bíróság kimondta, hogy „[a] mesterségesen megnövelt ár miatt fizetett többletköltség képezte kárt illetően ez a hely csak a külön‑külön vizsgált, állítólagosan károsult egyes felek vonatkozásában határozható meg, és az – főszabály szerint – ezek székhelyén található”. (
33
)
47.
Én nem gondolom, hogy e megállapítás olyan általános szabályt alapozna meg, amelynek értelmében a károsult vállalkozás székhelye lenne a kár bekövetkezésének helye. Éppen ellenkezőleg, e megállapítás magyarázata itt is ezen ügy különleges jellegében rejlik, mivel ezen ügyben nagyszámú személyt ért kár. Következésképpen sem a megállapodás megkötésének helyeként, sem pedig – ezáltal – a kárt okozó esemény bekövetkezésének helyeként nem lehetett egyetlen helyet beazonosítani. Ráadásul számomra úgy tűnik, hogy a vállalkozás székhelye jellemzően egybeesik annak gazdasági tevékenységével.
48.
Összefoglalva, nem látom, hogy a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja hogyan alapozhatná meg annak a bíróságnak a joghatóságát, amely olyan tagállamban található, amelyhez a jogvita egyedül azáltal kapcsolódik, hogy a károsult személyt ott érte vagyoni kár.
49.
Következésképpen az első kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy egyéb kapcsoló tényezők hiányában az a valamely tagállambeli hely, ahol a kár bekövetkezett, nem tekinthető annak a „hely[nek], ahol a káresemény bekövetkezett”, ha ez a kár kizárólag olyan vagyoni kárból áll, amely valamely másik tagállamban megvalósult jogellenes magatartás következménye.
50.
E javaslatra tekintettel a második kérdést már nem kell megvizsgálni.
C – A harmadik kérdésről
51.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kérdez rá, hogy úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját, hogy a nemzeti bíróság, amelynek mérlegelnie kell, hogy e rendelkezés alapján rendelkezik‑e joghatósággal a jelen ügyben, köteles‑e a felperes, illetve a kérelmező által ezzel összefüggésben előadottakból kiindulni értékelése során, vagy e bíróságnak az alperes által ezen előadottak megkérdőjelezése érdekében kifejtetteket is értékelnie kell‑e.
52.
Noha a kérdést előterjesztő bíróság e kérdést csak arra az esetre nézve teszi fel, ha az első kérdésre adandó válasz igenlő, úgy vélem, hogy szükséges erre is választ adni, tekintve, hogy e kérdés hatálya általános és a joghatóság vizsgálatára vonatkozik, nem pedig csak arra, hogy a vagyoni kár elegendő‑e a joghatóság meghatározásához.
53.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, (
34
) hogy a joghatóságot a 44/2001 rendelet önálló szabályai alapján kell meghatározni, az ügy érdemében viszont a szerződéses kötelezettségekre, (
35
) valamint a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra (
36
) irányadó kollíziós szabályok alapján alkalmazandó nemzeti jog alapján kell dönteni.
54.
A korábbi ítélkezési gyakorlat alapján álláspontom szerint több szempontból is meg lehet közelíteni az erre a kérdésre adandó választ.
55.
A 44/2001 rendelet a joghatóság ellenőrzése körében nem határozza meg a nemzeti bíróság vizsgálat lefolytatására irányuló kötelezettségének terjedelmét. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Brüsszeli Egyezmény célja nem a szerződő államok eljárási szabályainak egységesítése, hanem a szerződő államok közötti kapcsolatokban a polgári és kereskedelmi ügyekkel kapcsolatos joghatóság megosztása és a bírósági határozatok végrehajtásának megkönnyítése volt. (
37
) Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik az is, hogy mivel eljárási szabályokról van szó, az eljáró bíróság által alkalmazandó nemzeti szabályokat kell alkalmazni, feltéve, hogy e szabályok alkalmazása nem sérti a Brüsszeli Egyezmény hatékony érvényesülését. (
38
)
56.
A Bíróság ennek megfelelően kimondta, hogy a felperes abban az esetben is hivatkozhat a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerződés teljesítésének helyén alapuló joghatósági okra, ha a kereset alapjául szolgáló szerződés létrejötte vitatott a felek közt. (
39
) Kimondta azt is, hogy a jogbiztonság érdekében a nemzeti bíróságnak az ügy érdemi vizsgálata nélkül, ezen egyezmény szabályai alapján el kell tudnia dönteni a joghatóság kérdését. (
40
)
57.
A Bíróság azt is kimondta, hogy a joghatóság vizsgálatának szakaszában a bíróság nem értékeli a nemleges megállapítási kereset elfogadhatóságát vagy megalapozottságát a nemzeti jog szabályai szerint, hanem kizárólag a bíróság államával fennálló kapcsolóelveket azonosítja, melyek a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja értelmében igazolhatják joghatóságát. (
41
) A 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerint az eljáró bíróság megállapítottnak tekintheti az e rendelkezés szerinti joghatósága ellenőrzése érdekében a kérelmező állításait a jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos felelősség feltételei vonatkozásában. (
42
) A Bíróság végül kimondta, hogy a 44/2001 rendelet szerinti joghatóság‑vizsgálat keretében nem kell átfogó bizonyítási eljárást lefolytatni azon vitatott tényekkel kapcsolatban, amelyek mind a joghatóság kérdése, mind az érvényesített igény fennállása szempontjából relevánsak, a nemzeti bíróság mindazonáltal a rendelkezésére álló összes információra figyelemmel vizsgálhatja joghatóságát, adott esetben az alperes kifogásait is beleértve. (
43
)
58.
Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy a harmadik kérdésre úgy válaszoljon, hogy a 44/2001 rendelet rendelkezéseinek értelmében joghatóságának meghatározása érdekében a jogvitában eljáró bíróság köteles valamennyi rendelkezésére álló tényt értékelni, beleértve ebbe adott esetben az alperes által előadott tényeket is.
V – Végkövetkeztetések
59.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszoljon a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia Legfelsőbb Bírósága) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire:
1)
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 5. cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy egyéb kapcsoló tényezők hiányában az a valamely tagállambeli hely, ahol a kár bekövetkezett, nem tekinthető annak a „hely[nek], ahol a káresemény bekövetkezett”, ha ez a kár kizárólag olyan vagyoni kárból áll, amely valamely másik tagállamban megvalósult jogellenes magatartás következménye.
2)
A 44/2001 rendelet rendelkezéseinek értelmében joghatóságának meghatározása érdekében a jogvitában eljáró bíróság köteles valamennyi rendelkezésére álló tényt értékelni, beleértve ebbe adott esetben az alperes által előadott tényeket is.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o., HL 2011. L 124., 47. o.).
(
3
)	C‑364/93, EU:C:1995:289.
(
4
)	HL 1972. L 299., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítés: HL L 242., 2006. szeptember 5., 6. o., HL L 124., 2011. május 13., 47. o.
(
5
)	TNT Express Nederland ítélet, C‑533/08, EU:C:2010:243, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
6
)	Kimondottan a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját illetően lásd: Zuid‑Chemie‑ítélet (C‑189/08, EU:C:2009:475, 19. pont).
(
7
)	A lehetséges félreértések elkerülése végett ki kívánom emelni, hogy a jelen indítványban a „hátrány” és a „kár” kifejezéseket azonos értelemben használom.
(
8
)	Lásd különösen: Coty Germany‑ítélet (C‑360/12, EU:C:2014:1318, 44. pont); Melzer‑ítélet (C‑228/11, EU:C:2013:305, 23. pont).
(
9
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében. Lásd különösen: Holterman Ferho Exploitatie és társai ítélet (C‑47/14, EU:C:2015:574, 72. pont); CDC Hydrogen Peroxide ítélet (C‑352/13, EU:C:2015:335, 37. pont); Kolassa‑ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 43. pont).
(
10
)	Lásd például: Coty Germany‑ítélet (C‑360/12, EU:C:2014:1318, 45. pont); Melzer‑ítélet (C‑228/11, EU:C:2013:305, 24. pont).
(
11
)	Lásd: Zuid‑Chemie‑ítélet, C‑189/08, EU:C:2009:475, 24. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
12
)	Lásd: Zuid‑Chemie‑ítélet, C‑189/08, EU:C:2009:475, 24. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
13
)	21/76, EU:C:1976:11, 166. pont.
(
14
)	A német szakirodalom „Erfolgsortnak” nevezi.
(
15
)	A német szakirodalom „Handlungsortnak” nevezi.
(
16
)	21/76, EU:C:1976:166, 24. pont; lásd szintén: Zuid‑Chemie‑ítélet (EU:C:2009:475, 23. pont); Kainz‑ítélet (C‑45/13, EU:C:2014:7, 23. pont).
(
17
)	C‑364/93, EU:C:1995:289.
(
18
)	Lásd: Marinari‑ítélet (C‑364/93, EU:C:1995:289, 21. pont).
(
19
)	C‑364/93, EU:C:1995:289.
(
20
)	21/76, EU:C:1976:11, 166. pont.
(
21
)	A kérdést előterjesztő bíróságáltal használt kifejezés: „Vermogensschade”.
(
22
)	Teljesen nyilvánvalóan más a helyzet, ha a jogellenes károkozás magára a vagyonra irányul. Az ilyen helyzetben számomra egyértelmű, hogy az „Erfolgsort” nagyon is lehet az a hely, ahol a vagyoni kár bekövetkezik. Lásd szintén ebben az értelemben: Mankowski, P., in: U. Magnus, P. Mankowski, Commentary, Brussels Ibis Regulation, Verlag Dr. Otto Schmidt, Köln, 2016, 7. cikk, 328. pont.
(
23
)	21/76, EU:C:1976:11, 166. pont.
(
24
)	21/76, EU:C:1976:11, 166. pont.
(
25
)	C‑168/02, EU:C:2004:364.
(
26
)	Kronhofer‑ítélet (C‑168/02, EU:C:2004:364, 21. pont).
(
27
)	C‑375/13, EU:C:2015:37.
(
28
)	Kolassa‑ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 54. pont).
(
29
)	Kolassa‑ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 57. pont).
(
30
)	C‑375/13, EU:C:2015:37.
(
31
)	Lásd: Jacobs főtanácsnok Engler‑ügyben ismertetett indítványa, C‑375/13, EU:C:2014:2135, 64. pont.
(
32
)	C‑352/13, EU:C:2015:335, 52. pont.
(
33
)	CDC Hydrogen Peroxide ítélet, C‑352/13, EU:C:2015:335, 20. pont.
(
34
)	Lásd továbbá: a Kolassa‑ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/13, EU:C:2014:2135, 69. pont).
(
35
)	A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I”) (HL L 177., 6. o.; helyesbítés: HL L 309., 2009. november 24., 87. o.).
(
36
)	A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma II”) (HL L 199., 40. o.).
(
37
)	Lásd e tekintetben: Shevill és társai ítélet (C 68/93, EU:C:1995:61, 35. pont); Italian Leather ítélet (C‑80/00, EU:C:2002:342, 43. pont); DFDS Torline ítélet (C‑18/02, EU:C:2004:74, 23. pont).
(
38
)	Hagen‑ítélet (C‑365/88, EU:C:1990:203, 19. és 20. pont); Shevill és társai ítélet (C‑68/93, EU:C:1995:61, 36. pont).
(
39
)	Effer‑ítélet (38/81, EU:C:1982:79, 8. pont).
(
40
)	Benincasa‑ítélet (C‑269/95, EU:C:1997:337, 27. pont).
(
41
)	Folien Fischer és Fofitec ítélet (C‑133/11, EU:C:2012:664, 50. pont).
(
42
)	Hi Hotel HCF ítélet (C‑387/12, EU:C:2014:215, 20. pont).
(
43
)	Kolassa‑ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 65. pont).