62018CC0823
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. június 4. (
1
)
C‑823/18. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
GEA Group AG
„Fellebbezés – Kartellek – Hőstabilizátorok – A jogsértést eredetileg megállapító határozatban kiszabott bírságot módosító határozat megsemmisítése – A forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlát alkalmazása a vállalkozást alkotó jogalanyok egyikére – A bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősségre gyakorolt hatás – A vállalkozás fogalma – A bírság esedékességi időpontja módosítás esetén”
1.
A Bizottság a jelen indítvány tárgyát képező fellebbezéssel a 2018. október 18‑i GEA Group kontra Bizottság ítélet (
2
) hatályon kívül helyezését kéri.
I. A jogvita előzményei
2.
A GEA Group AG (a továbbiakban: GEA) 2005‑ben a Metallgesellschaft AG (a továbbiakban: MG) és egy másik társaság egyesülése útján jött létre. Az MG a végső anyavállalat volt, amelynek 2000 előtt közvetlenül vagy a leányvállalatain keresztül tulajdonában állt a Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (a továbbiakban: OCG) és a Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (a továbbiakban: OCA). 2000. május 17‑én az MG átruházta az OCG‑t, amelyet Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH‑vá (a továbbiakban: ACW) neveztek át. A 2000 májusában bekövetkező megszűnését követően az OCA tevékenységeit 2000. augusztus 30‑tól egy Chemson Polymer-Additive AG (a továbbiakban. CPA) elnevezésű társaság vette át, amely ma már nem tartozik ahhoz a csoporthoz, amelynek a GEA volt a végső anyavállalata.
3.
A Bizottság a 2009. november 11‑i határozatával (a továbbiakban: 2009. évi határozat) megállapította, hogy bizonyos vállalkozások megsértették az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkét azzal, hogy versenyellenes megállapodások és összehangolt magatartások két csoportjában vettek részt az EGT egész területén, amelyek egyfelől az ónstabilizátorok ágazatát, másfelől pedig az epoxidált szójaolaj és az észterek ágazatát érintették (a továbbiakban: ESBO/észterek-ágazat). (
3
)
4.
A 2009. évi határozat az 1. cikke (2) bekezdésének k) pontjában megállapította, hogy a GEA felelős az 1991. szeptember 11. és 2000. május 17. között az ESBO/észterek-ágazat piacán elkövetett jogsértésekért. Az MG jogutódjaként a GEA felelősségét a jogsértési időszak teljes egészére vonatkozóan megállapították egyrészről 1991. szeptember 11. és 2000. május 17. között az OCG által, másrészről pedig az 1997. március 13. és 2000. május 17. között az OCA által elkövetett jogsértésekért. Az OCG jogutódjaként az ACW‑t szankcióval sújtották az OCG által a teljes jogsértési időszak alatt, vagyis az 1991. szeptember 11. és 2000. május 17. között elkövetett jogsértésért és az OCA által az 1999. szeptember 30. és 2000. május 17. között elkövetett jogsértésért, miközben ez utóbbi 100%‑ban az OCG tulajdonában volt [a 2009. évi határozat 1. cikke (2) bekezdésének m) pontja]. Az OCA jogutódjaként a CPA‑t szankcióval sújtották egyrészt az OCA által az 1997. március 13. és 2000. május 17. között elkövetett jogsértésért, másrészt az OCG által az 1995. szeptember 30. és 1999. szeptember 30. között elkövetett jogsértésért, miközben ez utóbbi 100%‑ban az OCA tulajdonában volt [a 2009. évi határozat 1. cikke (2) bekezdésének l) pontja].
5.
A 2009. évi határozat 2. cikke második bekezdésének 31) és 32) pontja értelmében:
„Az [ESBO/észterek-ágazatban] elkövetett jogsértés(ek) tekintetében az alábbi bírságok kerültek kiszabásra:
31)
a GEA, az ACW és a CPA 1913971 euró megfizetéséért egyetemlegesen felelősek;
32)
a GEA és az ACW 1432229 euró megfizetéséért egyetemlegesen felelősek”.
6.
A GEA a Törvényszék előtt megtámadta a 2009. évi határozatot. A Törvényszék a 2015. július 15‑i GEA Group kontra Bizottság ítélettel (
4
) elutasította a keresetet.
7.
2009. december 15‑én az ACW – amely a 2009. évi határozat elfogadásának időpontjában már nem minősült a GEA leányvállalatának – felhívta a Bizottság figyelmét arra, hogy a 2009. évi határozatban vele szemben kiszabott bírság meghaladja az 1/2003 rendelet (
5
) 23. cikkének (2) bekezdésében előírt, a forgalmának 10%‑os megengedett felső határát.
8.
A Bizottság 2010. február 8‑án a 2009. évi határozatot módosító határozatot (
6
) (a továbbiakban: 2010. évi határozat) fogadott el. Megállapította, hogy a bírság, amelynek a megfizetésére az ACW‑t egyrészt a GEA‑val és a CPA‑val, másrészt a GEA‑val egyetemlegesen kötelezte, meghaladta a 10%‑os felső határt, és így módosítani kell a 2009. évi határozatot (lásd a 2010. évi határozat (2) preambulumbekezdését). A Bizottság abban pontosította továbbá, hogy a GEA‑val és a CPA‑val szemben kiszabott bírság összege nem változik, azonban az ACW‑val szembeni bírság összegét csökkenteni kell, és hogy a 2010. évi határozatnak semmiféle következménye sincs a 2009. évi határozat többi címzettjére. A 2010. évi határozat 1. cikke a következőképpen módosította a 2009. évi határozat 2. cikkének második bekezdését:
„A 2. cikk 31) [pontja] helyébe a következő szöveg lép:
»31.a) a [GEA], az [ACW] és a [CPA] 1086129 euró megfizetéséért [egyetemlegesen] felelősek;
31.b) a [GEA] és a [CPA] 827842 euró megfizetéséért [egyetemlegesen] felelősek.«
A 2. cikk 32) [pontja] helyébe a következő szöveg lép:
»32) a [GEA] 1432229 [euró] megfizetéséért felelős.«”
9.
A Törvényszék a GEA keresete alapján a 2015. július 15‑i GEA Group kontra Bizottság ítélettel (
7
) a felperest érintő részben megsemmisítette a 2010. évi határozatot. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette a GEA védelemhez való jogát azáltal, hogy a 2010. évi határozatot anélkül fogadta el, hogy a GEA számára lehetővé tette volna az észrevételeinek megtételét.
10.
A Bizottság a 2016. február 5‑i levéllel tájékoztatta a GEA‑t, hogy új határozatot szándékozik elfogadni, és felhívta az ACW‑t, a CPA‑t és a GEA‑t, hogy írásban tegyék meg észrevételeiket. A GEA 2016. március 24‑én továbbította írásbeli észrevételeit a Bizottságnak. 2016. május 2‑i levelében a Bizottság válaszolt a felperes észrevételeire.
11.
2016. június 29‑én a Bizottság egy második, a 2009. évi határozatot módosító határozatot (
8
) fogadott el (a továbbiakban: vitatott határozat). A vitatott határozat 1. cikke módosítások nélkül átvette a 2010. évi határozat 1. cikkét. A vitatott határozat 2. cikke a bírságok esedékességének időpontját 2010. május 10‑ben állapította meg.
II. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
12.
2016. szeptember 8‑án a GEA keresetet nyújtott be a vitatott határozat ellen. A GEA a keresetében elsődlegesen azt kérte, hogy a Törvényszék semmisítse meg a vitatott határozatot, másodlagosan pedig azt, hogy csökkentse a bírság összegét, valamint a bírság megfizetésére és a késedelmi kamatok kezdő időpontjára állapítson meg egy, a vitatott határozat elfogadása utáni új időpontot.
13.
A GEA a keresetének alátámasztása érdekében öt jogalapra hivatkozott. Az első jogalappal az elévülési szabályok megsértésére, a második jogalappal az EUMSZ 266. cikk és a védelemhez való jog megsértésére, a harmadik jogalappal az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) és (3) bekezdésének a megsértésére, a negyedik jogalappal az egyenlő bánásmód elvének a megsértésére, az ötödik jogalappal pedig a hatáskör túllépésére és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozott. A Bizottság arra hivatkozott, hogy a GEA eljáráshoz fűződő érdekének hiánya miatt elfogadhatatlan a kereset.
14.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben mindenekelőtt elutasította a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást. A Törvényszék e tekintetben úgy ítélte meg, hogy egyrészről az utóbb megsemmisített 2010. évi határozat és a vitatott határozat beavatkozott a GEA, az ACW és a CPA között fennálló egyetemlegesség külső viszonyainak meghatározásába, ily módon megváltoztatta e társaságok jogi helyzetét, másrészről a kereset az e rendelkezésekben előírt bírságok összegének GEA‑ra nézve kedvezőbb felosztásához vezethet. (
9
)
15.
A Törvényszék az ügy érdemét illetően először is megvizsgálta a vitatott határozat 1. cikke ellen irányuló és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított negyedik jogalapot, amelynek aztán helyt adott. (
10
) Másodlagosan megvizsgálta az ötödik jogalap részét képező, a vitatott határozat 2. cikkének hatáskörtúllépés miatti jogellenességével kapcsolatos első kifogást, amely cikkel a Bizottság a GEA‑val, az ACW‑vel és a CPA‑val szemben kiszabott bírságok esedékességének időpontját 2010. május 10‑ben állapította meg. A Törvényszék e kifogást is megalapozottnak ítélte meg, így a határozatot teljes egészében megsemmisítette, és a Bizottságot kötelezte a költségek viselésére.
III. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
16.
A Bizottság a Bíróság Hivatalához 2018. december 27‑én benyújtott beadvánnyal előterjesztette a jelen indítvány tárgyát képező fellebbezést. Az írásbeli szakaszban két beadványváltás történt. A Bíróság néhány írásban megválaszolandó kérdést tett fel a feleknek. A felek a megszabott határidőn belül válaszoltak. A Bíróság a felek szóbeli észrevételeit a 2020. február 5‑i tárgyaláson hallgatta meg.
17.
A Bizottság a fellebbezésében azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és a GEA‑t kötelezze a Bíróság előtti eljárás és az elsőfokú eljárás költségeinek a viselésére. A GEA azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
IV. Elemzés
A.
Az elfogadhatóságról
1. A felek érvei
18.
A GEA arra hivatkozik, hogy a fellebbezés elfogadhatatlan, mivel a Bizottságnak nem fűződik érdeke az eljáráshoz. Úgy véli, még ha a Bíróság helyt is adna a fellebbezésnek, a Bizottság már nem lenne jogosult a bírság megfizetését követelni. Egyrészről a 2009. évi határozat e tekintetben nem minősül érvényes jogalapnak, mivel a Bizottság abban mind a bírságot, mind pedig az ACW, a CPA és a GEA egyetemleges felelősségét tévesen állapította meg. Másrészről a bírság kiszabásának az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdésében előírt tízéves jogszabályi határideje már a vitatott határozat elfogadását megelőzően lejárt. (
11
)
19.
A Bizottság válaszában előadja, hogy a GEA kifogását mint elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel önálló vagy csatlakozó fellebbezés helyett a válaszbeadványban hivatkozik a megtámadott ítélet jogellenességével kapcsolatos szempontokra, ami ellentétes a Bíróság eljárási szabályzatának 174. cikkében szereplő rendelkezéssel. A Bizottság az ügy érdemét illetően előadja, hogy érdeke fűződik a megtámadott ítélet elleni eljáráshoz, mivel a Törvényszék a megtámadott ítélettel a címzett vállalkozások vonatkozásában joghatásokat kiváltó határozatot semmisített meg, és téves következtetéseket fogalmazott meg az egyetemleges felelősséget, valamint a Bizottságnak a bírságok esedékessége időpontjának meghatározásával kapcsolatos jogkörét illetően.
2. Értékelés
20.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbező eljáráshoz fűződő érdeke akkor áll fenn, ha eredményessége esetén a fellebbezés alkalmas arra, hogy az azt benyújtó félnek előnyt biztosítson. (
12
)
21.
A GEA először is úgy véli, hogy mivel a Bizottság bírságkiszabási jogköre már elévült a vitatott határozat meghozatalának időpontjában, a fellebbezésnek történő esetleges helyt adás semmilyen előnnyel nem járna a Bizottság számára. (
13
) E tekintetben rámutatok arra, hogy még ha feltételezhető is, hogy – a GEA állításának megfelelően – a vitatott határozatot az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdésében előírt tízéves határidő elteltét követően fogadták el, ez önmagában nem teszi lehetővé az elévülés bekövetkezésének megállapítását. E rendelkezés értelmében ugyanis a bírságkiszabás elévülési ideje azon a napon jár le, amelyen a jogsértés megszűnésének napjától számított legfeljebb tízéves időszak eltelt „anélkül, hogy a Bizottság bírságot […] szabott volna ki”. Márpedig a jelen ügyben nem vitatott, hogy a GEA‑t az ESBO/észterek-ágazat piacán elkövetett jogsértésért a 2009. évi határozattal szankcionálták, amelyet az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdése szerinti tízéves határidőn belül fogadtak el. Az, hogy a kiszabott szankció legnagyobb összegét a jogsértésért felelős vállalkozást alkotó egyik jogalany vonatkozásában tévesen határozták meg, mivel az meghaladta a forgalom 10%‑os, az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti felső határt, és hogy emiatt a Bizottság úgy határozott, hogy a hiba kijavítása céljából módosítja a szóban forgó határozat rendelkező részét, nem érinti azt, hogy az elévülési idő alkalmazása szempontjából a Bizottság mely időpontban gyakorolta a szankcionálási jogkört. (
14
) Ugyanis a 2010. évi határozat és a vitatott határozat sem módosította a Bizottság 2009. évi határozatban foglalt és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésének megfelelően arra vonatkozóan hozott határozatát, hogy bírságot szab ki az ACW‑ből, a CPA‑ból és a GEA‑ból álló vállalkozással szemben, (
15
) és a GEA‑val szemben kiszabott bírság összegét sem módosította, a szóban forgó három jogalany egymás közötti egyetemleges és kizárólagos felelősségi viszonyainak újbóli meghatározása körében pusztán azt az összeget csökkentette, amelynek erejéig az ACW‑t felelősnek lehetett tekinteni. Mivel tehát a vitatott határozat nem tekinthető új bírságkiszabási határozatnak, a GEA azon érvelését, amely szerint ha hatályon kívül is helyeznék a megtámadott ítéletet, ezáltal pedig újra érvényessé is válna az említett határozat, az elévülés bekövetkezése miatt ez semmilyen előnnyel nem járna a Bizottság számára, el kell utasítani, mivel ez az érvelés téves előfeltevésen alapul.
22.
Másodszor, a GEA arra hivatkozik, hogy mivel a megtámadott ítélet vele szemben „újraéleszti” a 2009. évi határozatnak a CPA és az ACW vonatkozásában a 2010. évi határozattal módosított rendelkező részét, és mivel a Bizottság úgy véli, hogy a 2009. évi határozat önmagában képezi a GEA‑val szemben kiszabott bírság jogalapját, a Bizottságnak egyáltalán nem fűződik érdeke ahhoz, hogy a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kérje. Ezt az érvelést is el kell utasítani. E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése esetén a vitatott határozat újraéledne, amellyel a Bizottság a 2009. évi határozat módosítása révén egyrészről – az ACW‑vel szemben kiszabott bírság csökkentéséből és a kizárólagosan a GEA vonatkozásában megsemmisített 2010. évi határozat meghozatalából következően – újból meghatározta a GEA CPA‑val, ACW‑vel és saját magával szemben kiszabott bírságért való egyetemleges és kizárólagos felelősségét, másrészről pedig a GEA‑val szemben kiszabott bírság tekintetében új esedékességi időpontot állapított meg, ezáltal azt hozzáigazította a 2010. évi határozat alapján a CPA és az ACW vonatkozásában meghatározott esedékességi időponthoz. Márpedig a vitatott határozat – minden más megfontolástól függetlenül – elsősorban a jogbiztonság és a megfelelő ügyintézés célját követi. Következésképpen tagadhatatlan, hogy a Bizottságnak érdeke fűződik a szóban forgó határozat megsemmisítéséről rendelkező ítélettel szembeni eljáráshoz.
23.
Végül, az ügy iratanyagából kitűnik, hogy 2016. július 22‑én a GEA a vitatott határozat teljesítése céljából ideiglenesen – miközben az e határozat ellen a Törvényszék elé terjesztett kereset folyamatban volt – megfizette a vele szemben kiszabott bírságnak megfelelő összegeket. A GEA a vitatott határozat megtámadott ítélettel történő megsemmisítését követően kérte, hogy a Bizottság fizesse vissza a szóban forgó összegeket, ezt azonban megtagadták tőle. Így a GEA megtámadta azt a határozatot, amellyel a Bizottság elutasította a kérelmét; (
16
) ennek keretében egyrészről arra hivatkozott, hogy az EUMSZ 266. cikk alapján a Bizottság köteles végrehajtani a megtámadott ítéletet azáltal, hogy visszafizeti a vitatott határozatnak való megfelelés céljából megfizetett összegeket, másrészről pedig arra utalt, hogy a Bizottság a visszafizetés megtagadásával valójában továbbra is alkalmazza a szóban forgó határozatot, bár azt a Törvényszék megsemmisítette. Márpedig abban az esetben, ha a Bíróság hatályon kívül helyezné a megtámadott ítéletet, a vitatott határozat újból joghatásokat váltana ki, így már nem lenne a GEA keresetének ténybeli és jogi alapja. A Bizottságnak tehát ebből a szempontból is érdeke fűződik a megtámadott ítélet elleni eljáráshoz.
24.
A fent kifejtett indokok alapján úgy vélem, hogy a fellebbezésnek az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatti elfogadhatatlanságára vonatkozóan a GEA által felhozott kifogás megalapozatlan, ezért azt el kell utasítani.
B.
Az ügy érdeméről
25.
A Bizottság két jogalapot hoz fel a fellebbezésének alátámasztására. Az első jogalappal arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta az egyenlő bánásmód elvét, és figyelmen kívül hagyta a vállalkozás fogalmára, az egyetemleges felelősségre és a leányvállalatnak megadott bírságcsökkentés következményeire vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. A második jogalappal azt kifogásolja a Törvényszékkel szemben, hogy az tévesen állapította meg, hogy a bírságfizetésre a vállalkozás részét képező, egyetemlegesen felelős valamennyi jogalany számára rendelkezésre álló határidő elölről kezdődik azon módosító határozatról szóló értesítéstől számítva, amely e jogalanyok közül csak egy esetében csökkenti a bírságot.
1. Az első fellebbezési jogalapról
a) A megtámadott ítélet
26.
Az első fellebbezési jogalap a megtámadott ítélet 106–111. pontja ellen irányul.
27.
A Törvényszék – azt követően, hogy a szóban forgó ítélet 105. pontjában emlékeztetett arra, hogy a GEA szerint a Bizottságnak eltérően kellett volna az egyetemleges adóstársak, vagyis maga a GEA, az ACW és a CPA között elosztania a bírság azon részének csökkentését, amelyet eredetileg az ACW‑nek kellett megfizetnie – az ezt követő 106. pontban megállapította, hogy „mivel az egyenlő bánásmódot nemcsak az [ACW‑vel, a CPA‑val és a GEA‑val szemben] egyetemlegesen kiszabott bírság figyelembevételével kell vizsgálni, hanem az [ACW‑vel és a GEA‑val] szemben egyetemlegesen kiszabott bírság figyelembevételével is, meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem tartotta tiszteletben az egyenlő bánásmód elve alapján rá háruló kötelezettségeket”. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy egyrészt a GEA és a CPA hasonló helyzetben vannak annyiban, amennyiben mindkét társaság az ACW‑vel egyetemlegesen köteles megfizetni a bírságot. (
17
) Másrészt a Bizottság „biztosan meghatározhatta volna eltérően a bírság azon részét, amelynek a megfizetésére az [ACW és a GEA] egyetemlegesen kötelesek maradtak, annak céljából, hogy csökkentse a bírság azon részét, amelynek megfizetésére egyedül ez utóbbi volt kötelezhető”, (
18
) ha az ACW bírsága összegének csökkentését „arányosan osztotta volna el a szóban forgó két egyetemleges viszonyban”. (
19
) Így egyrészt „azon bírságok teljes összege, amelyeknek a megfizetésére az [ACW] kötelezhető volt a Bizottsággal szemben, nem haladta volna meg a forgalmának 10%‑át, másrészt pedig e csökkentést méltányosan osztották volna el az [ACW‑vel és a GEA‑val] szemben egyetemlegesen kiszabott bírság és a [GEA‑val, az ACW‑vel és a CPA‑val] szemben egyetemlegesen kiszabott bírság között.” A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 111. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy azáltal, hogy a bírság összegének az ACW javára végzett csökkentését kizárólag a felperessel, a CPA‑val és az ACW‑vel szemben egyetemlegesen kiszabott bírságban vette figyelembe, a Bizottság bármiféle objektív igazolás fennállása nélkül megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
b) A felek érvei
28.
A Bizottság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 106–111. pontjában elégtelen és ellentmondásos gondolatmenetet követett. Közelebbről, a Bizottság álláspontja szerint nem tűnik ki egyértelműen, hogy mi a tárgya – az ACW számára adott bírságcsökkentés összege vagy a csökkentett bírság összege – a két egyetemlegességi viszony közötti, a Törvényszék által a megtámadott ítélet 109. pontjában javasolt elosztásnak, és az se, hogy az elosztást hogyan kell elvégezni.
29.
A Bizottság rámutat arra, hogy az említett elosztás ellentétes a vállalkozás és az egyetemleges felelősség fogalmával annyiban, amennyiben a megtámadott ítéletben a Törvényszék kifogásolja, hogy a Bizottság nem csökkentette azt a bírságrészt, amelyért a GEA kizárólagosan felel, mivel a GEA, a CPA és az ACW egyetemleges felelősségét az e jogalanyok számára közös bírságrészre korlátozta. A Törvényszék ugyanis az általa az egyetemleges felelősség belső megoszlásának a 2011. március 3‑i Siemens és VA Tech Transmission & Distribution kontra Bizottság ítéletben (
20
) (a továbbiakban: a Törvényszék Siemens ítélete) kidolgozott és a Bíróság által a 2014. április 10‑i Bizottság kontra Siemens Österreich és társai ítéletben (
21
) (a továbbiakban: a Bíróság Siemens ítélete) és a 2014. április 10‑i Areva kontra Bizottság ítéletben (
22
) (a továbbiakban: Areva ítélet) elutasított elméletéhez hasonló gondolatmenetet alkalmazva – a Bizottság álláspontja szerint – meghatározott bírságrészekre tekintettel az azonos vállalkozásokhoz tartozó jogalanyok egyetemlegessége külső viszonyának mellőzését javasolja. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a 2009. évi határozatban azt a szabályt alkalmazta, amelyet minden olyan esetben követ, amelyben azonos vállalkozáshoz tartozó jogalanyokat különböző mértékű bírságokkal szankcionálnak, és amelynek értelmében mindezeket a jogalanyokat az alacsonyabb bírságmérték erejéig kell egyetemlegesen felelősnek tekinteni.
30.
A Bizottság arra is hivatkozik, hogy a Törvényszék azzal, hogy az egyetemlegesen felelős jogalanyokon belül mesterségesen szétválasztott két csoportot, és e jogalanyokra az egyenlő bánásmód elvét alkalmazta, azonos gazdasági egységhez tartozó jogalanyokat eltérő vállalkozásokként kezelt. Márpedig egyrészt ezt az elvet a versenyjogi ügyekben rendszerint csak az azonos határozatban azonos jogsértés miatt elmarasztalt, egymástól különböző vállalkozások viszonyában alkalmazzák. Másrészt a Törvényszék maga is megsértette ezt az elvet azzal, hogy hasonló helyzeteket eltérően kezelt, mivel a kiszabott bírság egy része vonatkozásában megszüntette a GEA, a CPA és az ACW egyetemleges felelősségét.
31.
A Törvényszék azzal, hogy a Bizottság terhére rótta, hogy az nem korlátozta azt a bírságrészt, amelyért a GEA egyénileg felelőssé tehető, ezenkívül megsértette a Bíróság által a 2013. november 26‑i Kendrion kontra Bizottság ítéletben (
23
) (a továbbiakban: Kendrion ítélet) megerősített azon elvet, amely szerint a valamely vállalkozáshoz tartozó jogalany részére annak egyedi körülményei miatt adott bírságcsökkentés a vállalkozást alkotó többi jogalany vonatkozásában nem befolyásolja a bírság összegét vagy e jogalanyok felelősségét.
32.
Ezenfelül a Bizottság egyértelművé teszi, hogy az a legnagyobb bírságösszeg, amelynek megfizetésére az egyes társaságok egyetemlegesen voltak kötelesek, nem felel meg a jogsértésben való részvétel adott időszakának, és hogy a vitatott határozat nem változtatott a GEA, a CPA és az ACW 2009. évi határozatban megállapított felelősségén. A Bizottság a Bíróság által írásban és a tárgyaláson feltett kérdésekre válaszul különösen azt hangsúlyozta, hogy a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontja „nem felel meg a jogsértés adott időszakának, hanem azokat a legnagyobb bírságösszegeket határozza meg, amelyekért az azonos vállalkozást alkotó egyes jogalanyok együttesen és egyetemlegesen felelősnek tekinthetők”. A bírság felosztását az indokolja, hogy a CPA a jogsértésben két különböző vállalkozás, a GEA és a Chemson részét képező jogalanyként vett részt. A CPA GEA leányvállalataként fennálló felelősségének felső határa a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) pontjában megállapított bírságnak felel meg, míg a 32) pont a GEA‑csoporttal szemben kiszabott bírság fennmaradó részének felel meg, amelynek megfizetéséért kizárólag a GEA és az ACW tehető felelőssé. A fent említett 31) és 32) pontban kiszabott bírság tehát egyetlen bírság, és annak címzettje a GEA és annak leányvállalatai által alkotott vállalkozás azokban a különböző formációkban, amelyben e vállalkozás részt vett a jogsértésben.
33.
Egyébiránt a Bizottság azzal érvel, hogy mivel a 2010. évi határozat az ACW és a CPA vonatkozásában jogerős, nem módosíthatja a GEA egyetemleges és kizárólagos felelősségét anélkül, hogy csökkentené az e társasággal szemben kiszabott bírság összegét. Az említett bírságcsökkentés azonban ellentétes a Kendrion ítélettel, és megkérdőjelezi a 2009. évi határozat Törvényszék által is megerősített jogerejét.
34.
Végezetül, a Bizottság arra hivatkozik, hogy az, hogy az egyetemleges felelősség megosztásának a Bizottság által a vitatott határozatban alkalmazotthoz képest alternatív módszerei is léteznek, önmagában nem teszi lehetővé annak megállapítását – mint azt a Törvényszék tette –, hogy e határozat jogellenes. A megtámadott ítélet indokolása e tekintetben elégtelen.
35.
A GEA arra hivatkozik, hogy a Bizottság állításai a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapulnak. Először is, a Törvényszék – a Bizottság állításával ellentétben – nem az „egyetemleges felelősség belső megoszlásának elméletére” támaszkodott, hanem kizárólag az egyenlő bánásmód elvét alkalmazta, mivel úgy ítélte meg, hogy a CPA és a GEA hasonló helyzetben eltérő bánásmódban részesült, és hogy semmi nem indokolja ezt az eltérő bánásmódot. A Törvényszék tehát kizárólag a külső felelősséget, vagyis azt az összeget vette figyelembe, amelyért a Bizottság a bírság címzettjének minősülő egyes jogalanyokat egyetemlegesen vagy kizárólagosan felelősnek tekintheti.
36.
A GEA arra is hivatkozik, hogy a Törvényszék fellebbezési eljárásban nem vitatható megállapításai szerint a Bizottság a 2009. évi határozatban nem egyetlen egy bírságot, hanem a két különböző jogsértési időszakra két külön bírságot állapított meg az együttesen és egyetemlegesen felelős jogalanyok két különböző csoportjának terhére. A megtámadott ítélet 61. és 62. pontja szerint ugyanis a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) pontja az 1995. szeptember 30. és 2000. május 17., míg 32) pontja az 1991. szeptember 11. és 1995. szeptember 29. közötti időszakra vonatkozik. E felosztás abból következik, hogy a CPA kizárólag az 1991. szeptember 11. és 1995. szeptember 29. közötti időszakban vett részt a jogsértésben. A Bizottság azonban az ACW‑vel szemben kiszabott bírságot úgy csökkentette, mintha e társaság, a CPA és a GEA között egyetlen egyetemlegességi viszony állna fenn. A Bizottság tehát tévesen véli úgy, hogy a vállalkozás fogalma ilyen körülmények között kizárja az egyenlő bánásmód elvének a jelen ügyben történő alkalmazását. A GEA emlékeztet arra, hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti bírságkiszabási jogkörének gyakorlása során is köteles tiszteletben tartani ezt az elvet, amely olyan általános uniós jogelv, amelyet az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikke is elismer. A Bizottság állításával ellentétben ez az elv nemcsak különböző vállalkozásokra, hanem az azonos vállalkozás részét képező társaságok egymás közötti viszonyaira is alkalmazható. (
24
)
37.
A Bizottság azon állítását illetően, amely szerint a Törvényszék állítólag megsértette a Kendrion ítéletet, a GEA előadja, hogy a Kendrion ítélet csak a korábbi leányvállalatra vonatkozó felső határ anyavállalatra történő alkalmazását zárja ki, azt azonban nem, hogy a 10%‑os felső határ leányvállalatra történő alkalmazása adott esetben befolyásolja az anyavállalat helyzetét. A GEA‑val szemben kiszabott bírság esetleges csökkentése sem ellentétes a Kendrion ítélettel, mivel az nem az ACW‑re vonatkozó 10%‑os felső korlát GEA‑ra való alkalmazásának, hanem e felső korlát egyenlő bánásmód elvének megfelelő alkalmazásának minősül.
c) Elemzés
38.
Először is el kell utasítani a Bizottságnak a megtámadott ítélet indokolásának elégtelenségével és ellentmondásosságával kapcsolatos kifogását. Az említett indokolás kétségtelenül tömör, azonban lehetővé teszi a Törvényszék által követett gondolatmenet megértését, ami egyértelműnek és ellentmondásmentesnek tűnik. Számomra ugyanis kellően egyértelműnek tűnik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 106–111. pontjában az ACW‑vel szemben kiszabott bírság összege csökkentésének a Bizottság által a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában meghatározott két egyetemlegességi viszonyban arányos (
25
)elosztására (
26
) utal. Ez lényegében azt jelenti, hogy a Törvényszék megítélése szerint a Bizottságnak először is meg kellett volna határoznia, hogy milyen arányban áll egymással az a bírságrész, amelynek megfizetéséért az ACW a CPA‑val és a GEA‑val egyetemlegesen felel, és az a bírságrész, amelynek megfizetéséért az ACW kizárólag a GEA‑val egyetemlegesen felel, ezt követően pedig ugyanebben az arányban el kellett volna osztania az ACW‑vel szemben kiszabott bírság csökkentését a két egyetemlegességi viszony között. A 2010. évi határozatban és a vitatott határozatban alkalmazott elosztáshoz képest e módszer alkalmazása azt eredményezte volna, hogy: i. az ACW, a CPA és a GEA az említett határozatok által módosított 2009. évi határozat 2. cikke 31) pontjának a) alpontjában megjelölthöz képest alacsonyabb összegért lett volna egyetemlegesen felelős, ii. a CPA és a GEA az említett pont b) alpontjában megjelölthöz képest magasabb összegért lett volna egyetemlegesen felelős, végül pedig iii. a GEA a módosított 2009. évi határozat 2. cikkének 32) pontjában szereplőhöz képest alacsonyabb összegért lett volna kizárólagosan felelős, mivel az említett pontban megállapított bírság egy részéért az ACW és a GEA vált volna egyetemlegesen felelőssé. A Törvényszék szemszögéből az ACW‑nek adott bírságcsökkentés ilyen elosztásának alkalmazása az ACW‑t terhelő csökkentett bírságért való egyetemleges felelősség méltányosabb meghatározását eredményezte volna (110. pont), mivel csökkentette volna „a bírság azon részét, amelynek megfizetésére egyedül [a GEA] volt kötelezhető” (108. pont). Habár a Törvényszék érvelése tömör, álláspontom szerint nem hiányos az indokolás.
39.
Másodszor, el kell utasítani a Bizottság arra vonatkozó kifogását, hogy a megtámadott ítélet sérti a Bíróság által a Kendrion ítéletben meghatározott elveket. (
27
) A Bíróság ebben az ítéletben megállapította, hogy abban az esetben, ha „két különálló jogi személy – mint például egy anyavállalat és a leányvállalata – a versenyjogi szabályok megsértése miatt velük szemben bírságot kiszabó határozat meghozatalának időpontjában már nem képez az [EUMSZ] 81. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást, mindegyiküknek joga van ahhoz, hogy egyedileg alkalmazzák vele szemben a forgalom 10%‑ának felső határát”, és hogy ilyen esetben az anyavállalat nem tarthat igényt arra, hogy a korábbi leányvállalatára irányadó felső határ előnyeiben részesüljön. (
28
) Márpedig ezen ítéletben a Bíróság – ahogyan azt a GEA helyesen megjegyezte – kizárólag az említett felső határ anyavállalatra történő alkalmazását zárja ki. Ugyanis úgy kell tekinteni, hogy maga a GEA követte el a jogsértést, mivel az EUMSZ 101. cikkét megsértő gazdasági egység részét képezi, (
29
)következésképpen a leányvállalatra a kizárólag vele kapcsolatos okokból (
30
) alkalmazott csökkentés nem vonatkozik arra a bírságra, amelynek megfizetésére az anyavállalat a leányvállalattal egyetemlegesen felelős. (
31
) Ezzel szemben az említett ítéletből nem tűnik ki – ahogyan azt a Bizottság láthatóan állítja –, hogy amennyiben a 10%‑os felső korlát leányvállalatra történő alkalmazása következtében újból meg kell határozni a leányvállalat, az anyavállalat és a vállalkozást alkotó többi jogalany közötti külső egyetemlegességi viszonyt, ezen újbóli meghatározás nem végezhető el az összes érintett jogalany, köztük az anyavállalat érdekeinek figyelembevételével. Egyébiránt rámutatok arra, hogy a GEA, a CPA és az ACW közötti egyetemleges felelősségi viszonyoknak az ACW‑vel szemben kiszabott bírság csökkentése következtében történő újbóli meghatározása – a Bizottság által alkalmazott módszertől függetlenül – mind a GEA, mind pedig a CPA számára mindenképpen a 2009. évi határozatból következőnél kedvezőtlenebb helyzetet eredményezett volna. A jelen ügyben tehát nem az a kérdés, hogy az ilyen csökkentés előnyös lehet‑e a GEA számára, hanem hogy az egyetemleges felelősség szóban forgó jogalanyok közötti, az említett csökkentés következtében való megosztása hátrányosabb helyzetbe hozhatja‑e a GEA‑t a CPA‑hoz képest anélkül, hogy ezzel sértené az egyenlő bánásmód elvét. Ez tehát egyértelműen kívül esik a Kendrion ítéletben elbírált tényálláson. Ami a Bizottság azon állítását illeti, amely szerint ha a megtámadott ítéletet hatályban kellene tartani, köteles lenne csökkenteni a GEA‑val szemben kiszabott bírságot, mivel nem módosíthatja a CPA és az ACW vonatkozásában jogerőssé vált 2010. évi határozatban kiszabott bírságot, pusztán azt jegyzem meg, hogy – minden más megfontolástól függetlenül – az ilyen csökkentés nem a 10%‑os felső korlát ACW vonatkozásában történő alkalmazásából eredő esetleges előnyök GEA‑ra való kiterjesztéséből, hanem abból ered, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét. A Bíróság által a Kendrion ítéletben megállapított elvek tehát ebben az ügyben sem kérdőjelezhetők meg.
40.
Végső soron el kell utasítani a Bizottság arra vonatkozó kifogását, hogy a megtámadott ítélet a Törvényszék által a Siemens ítéletben kifejtetthez hasonló gondolatmeneten alapul. A Törvényszék a Siemens ítéletben megállapította, hogy mivel „a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének […] elvéből következik […], hogy minden egyes társaságnak meg kell tudnia állapítani a vele szemben egy vagy több másik társasággal együtt egyetemleges felelősség alapján megfizetendő bírságot kiszabó határozat alapján, hogy mekkora a részösszeg, amelyet az egyetemleges adóstársaival szemben neki kell viselnie, ha már a Bizottság nem érdekelt e kérdésben”, a Bizottság „nem határozhatja meg szabadon az egyetemlegesen fizetendő összegeket”, hanem „meg kell határoznia azon időszakokat, amelyek tekintetében az érintett társaságok (együttesen) felelősek a kartellben részt vevő vállalkozások jogsértő magatartásáért, és adott esetben az említett társaságok e magatartásokkal kapcsolatos felelősségének szintjét.” (
32
) A Törvényszék a fentiek alapján az említett ítélet 157. és 158. pontjában megállapította, hogy „kizárólag a Bizottság feladata – az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése szerinti bírságkiszabási jogkörének keretében – a különböző társaságokra vonatkozó részösszegek meghatározása a velük szemben, egyetemlegesen kiszabott bírságok összegéből, amennyiben egyetlen vállalkozás részét képezték […]”, és hogy „egy vállalkozás jogsértő magatartása miatt több társasággal szemben egyetemlegesen megfizetendő bírságot kiszabó bizottsági határozat eltérő rendelkezésének hiányában, a Bizottság az említett magatartást egyenlő felelősséggel tudja be e társaságoknak […]”. (
33
) A Bíróság a Bizottság fellebbezése alapján hatályon kívül helyezte a Törvényszék Siemens ítéletét arra hivatkozással, hogy „ugyan az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a Bizottság a bírságot egyetemlegesen több társasággal szemben is kiszabhatja, amennyiben ugyanazon vállalkozás részét képezték, sem e rendelkezés szövege, sem az egyetemlegesség mechanizmusának célkitűzése nem enged arra következtetni, hogy ez a szankcionálási jogkör az egyetemlegesség külső viszonyának meghatározásán felül kiterjedne az egyetemleges adóstársak által megfizetendő bírság belső viszonyukban történő megoszlásának meghatározására”. A Bíróság úgy ítéli meg, hogy e részarányok meghatározása „olyan [kérdés], amely egy későbbi szakaszban merül fel, és amelyben főszabály szerint a Bizottság már nem érdekelt, mivel a bírság teljes összegét már egy vagy több adóstárs megfizette a részére”. (
34
) Ez tehát „az uniós jog betartása mellett a nemzeti bíróságok feladata”. (
35
)
41.
Márpedig – ahogyan azt a GEA helyesen megjegyezte – a megtámadott ítélet kizárólag a GEA, a CPA és az ACW közötti egyetemlegesség külső viszonyára vonatkozik, amely kérdés tagadhatatlanul a Bizottság szankcionálási jogkörébe tartozik, (
36
) és a Bizottság terhére rója, hogy e jogkörét nem az egyenlő bánásmód elvének megfelelően gyakorolta. Az e társaságokkal szemben a belső viszonyaikban kiszabott bírság elosztásának kérdését viszont a Törvényszék egyáltalán nem érinti.
42.
Ennek alapján úgy vélem, hogy – ahogyan azt a Bizottság helyesen állítja – a jelen fellebbezés keretében is ugyanazok a megfontolások relevánsak, amelyek a Bíróságot arra késztették, hogy megcáfolja azt az álláspontot, amelyet a Törvényszék a Siemens ítéletben azzal kapcsolatban fejtett ki, hogy a vállalkozás uniós versenyjogi fogalma milyen hatással van a Bizottságot megillető szankcionálási jogkör gyakorlásának szabályaira.
43.
A vállalkozás fogalmát a Szerződésekben abból a célból használják, hogy megjelöljék valamely versenyjogi jogsértés – az EUMSZ 101. és 102. cikk értelmében szankcionálható – elkövetőjét. (
37
) Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjogban a vállalkozás fogalma kiterjed valamennyi gazdasági tevékenységet végző jogalanyra, függetlenül annak jogállásától és finanszírozásának módjától. E fogalmat úgy kell értelmezni, hogy az gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll. (
38
) Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, „ha valamely leányvállalat jogsértő magatartása az anyavállalatának tudható be, úgy tekinthető, hogy e társaságok a jogsértés időtartama alatt ugyanazon gazdasági egység részét képezik, és ezáltal az uniós versenyjog értelmében egyetlen vállalkozásnak minősülnek”. (
39
) Ha az ilyen gazdasági egység megsérti a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért. (
40
) Mindazonáltal a Bizottság bírságkiszabó határozata nem irányulhat általában egy gazdasági egység ellen, hanem pusztán gyakorlati okokból azt szükségszerűen az egyetlen vállalkozást alkotó jogi személyeknek kell címezni. (
41
)
44.
Ha a jogsértésért egyetlen vállalkozás részét képező különböző jogi személyek tekinthetők felelősnek, a Bizottságnak a versenyjog szerint az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében lehetősége van arra, hogy velük szemben egyetemlegesen szabjon ki bírságot, függetlenül attól, hogy azok közvetlenül felelősek, vagy felelősségük a leányvállalattól származik‑e. (
42
) Ahogyan azt a Bíróság kifejtette, az egyetemlegesség mechanizmusának célkitűzése pont abban áll, hogy a Bizottság rendelkezésére álló, a versenyjogi jogsértések miatt kiszabott bírság behajtása iránti eljárás elősegítésére szolgáló kiegészítő jogi eszközt képezzen, mivel ez a mechanizmus a Bizottság – mint az ezen bírságokkal létrejött adósságok hitelezője – szempontjából csökkenti a fizetésképtelenség veszélyét. Ez hozzájárul a versenyjog által általában követett elrettentési célhoz. (
43
)
45.
A jelen ügyben a Bizottság a 2009. évi határozatban ezt az eszközt alkalmazta, amikor a GEA‑t, a CPA‑t és az ACW‑t mint egyetlen vállalkozás részét képező jogalanyokat egyetemlegesen bírság megfizetésére kötelezte az EK 81. cikk (jelenleg az EUMSZ 101. cikk) megsértéséért, mivel e vállalkozás kartellben vett részt az ESBO/észterek piacán. A GEA ugyanakkor úgy véli, hogy a Bizottság a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában valójában nem egy, hanem két különböző bírságot szabott ki két különböző jogsértési időszakra vonatkozóan, így valójában két eltérő vállalkozást különböztetett meg. A Bizottság vitatja ezt az állítást.
46.
Előrebocsátom, hogy az említett pontokban szereplő két összeg közötti kapcsolat feltárása az első fellebbezési jogalap vizsgálata szempontjából központi kérdésnek minősül, amely nem véletlenül képezi a felek között heves vita tárgyát.
47.
E tekintetben nem kétséges, hogy a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontja – legalábbis közvetve – azokat a különböző formációkat tükrözi, amelyekben a jogsértésért felelősnek tekintett vállalkozás akkoriban részt vett a kartellben. A 2009. évi határozatból ugyanis kitűnik, hogy az OCA jogutódjaként a CPA a GEA‑val és az ACW‑vel egyetlen gazdasági egységet csak az ezen egységnek felrótt jogsértés egy bizonyos időszakában, vagyis 1995. szeptember 30. és 2000. május 17. között alkotott. (
44
) Következésképpen összefüggés áll fenn a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában meghatározott összegek és azon időszak között, amelyben a CPA a GEA‑val és az ACW‑vel együtt azonos vállalkozás részét képezték, valamint azon időszak között, amelyben a vállalkozás csak a GEA‑ból és az ACW‑ből állt.
48.
Ez azonban nem vezethet annak megállapításához, hogy a szóban forgó összegek nem a különböző és egymást követő formációkban megjelenő egyetlen vállalkozással szemben kiszabott egyetlen bírság részét képezik.
49.
A Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk megsértéséért felelős különböző jogalanyok közötti egyetemlegességi viszonyok meghatározása során a szóban forgó jogalanyok közötti irányítási viszonyok alakulásán felül figyelembe kell vennie a vállalkozás összetételében bekövetkezett változásokat is. (
45
) A szóban forgó vállalkozás ugyanis valamely jogsértésben való részvétele során különböző formációkban jelenhet meg attól függően, hogy annak mely különböző jogalanyok válnak a részévé, és melyek kerülnek ki belőle. Ezek a változások – amelyek különösen akkor következhetnek be, ha a jogsértés a jelen ügyhöz hasonlóan hosszú ideig elhúzódik – nem kérdőjelezik meg azt, hogy egyetlen vállalkozás teendő felelőssé a jogsértésért, sem pedig azt, hogy vele szemben egységes bírságot szabnak ki. Így kell tehát érteni azt a különbségtételt, amelyet a Bizottság eszközölt a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában a GEA, a CPA és az ACW azon gazdasági egységgel szemben kiszabott egységes bírságért való egyetemleges felelősségének megállapítása során, amely gazdasági egységnek e társaságok akkoriban részét képezték.
50.
Egyébiránt az említett pontokban meghatározott összegek – a büntetések és szankciók egyéniesítése elvének tiszteletben tartásával, az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének megfelelően – az érintett vállalkozással szemben egyedileg kifogásolt jogsértés súlyát és időtartamát tükrözik. E tekintetben a Bíróság egyértelművé tette, hogy ezen elvnek, valamint a jogbiztonság elvének tiszteletben tartása részét képezi azoknak a kötelezettségeknek, amelyek a Bizottságot annak a külső egyetemlegességi viszonynak a meghatározása során terhelik, amelynek alapján a vállalkozást alkotó különböző személyek a vállalkozással szemben kiszabott bírság egészének megfizetésére kötelezhetők. (
46
) A jelen ügyben a Bizottság – azáltal, hogy különbséget tett a GEA, a CPA és az ACW, valamint a GEA és az ACW által egyetemlegesen megfizetendő összegek között – figyelembe vette, hogy a CPA egy bizonyos időszakban egy másik anyavállalat leányvállalataként vett részt a jogsértésben, amely anyavállalattal egyetemlegesen kötelezték egy másik bírság megfizetésére, (
47
) így nem sértette meg a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvét, amelynek megsértését a Bíróság az Areva ítéletben a terhére rótta. (
48
)
51.
El kell tehát utasítani a felperes azon álláspontját, amely szerint a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontja azokra az időszakokra vonatkozik, amelyekben a GEA, a CPA és az ACW részt vett a kartellben, és amely szerint e határozat két különböző bírságot állapít meg. Egyébiránt rámutatok arra, hogy ezt az álláspontot – legalábbis részben – maga a Törvényszék is elutasította, amely – a Bizottság fellebbezésében szereplő állításával összhangban – a megtámadott ítélet 102. pontjában megállapította, hogy „az ugyanazon, az EUMSZ 101. cikk értelmében vett vállalkozást alkotó egyes társaságokkal szemben kiszabott bírság nem az említett társaságok jogsértésben való részvételét tükrözi, hanem csak azon maximális összeget, amelyet az EUMSZ 101. cikk értelmében vett vállalkozás jogsértésben való részvétele miatt a Bizottság tőlük adott esetben követelhet.” A GEA állításával ellentétben azonban nem ennyire egyértelmű, hogy a Törvényszék úgy ítélte‑e meg, hogy a Bizottság a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában két különböző bírságot állapít meg két különböző vállalkozással szemben. Úgy tűnik, a megtámadott ítélet 54. és 55. pontját ekként kell értelmezni. Az indokolásnak a Bizottság által az első fellebbezési jogalapjának keretében vitatott pontjaiban azonban a Törvényszék csak két egyetemlegességi viszony között tesz különbséget.
52.
Álláspontom szerint a fentiek a Törvényszék érvelésének kiindulópontját képező előfeltevésnek, vagyis annak cáfolatát is lehetővé teszik, hogy a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontjában meghatározott egyetemlegességi viszonyok annak az időszaknak felelnek meg, amely alatt a GEA, az ACW és a CPA részt vett a jogsértésben, és az e részvétellel arányosan megállapított összegekre vonatkoznak. A fentieknek és a Bizottság állításának megfelelően ugyanis az említett pontok nem az egyes jogalanyok jogsértésben való részvételét, hanem azt tükrözik, hogy ezek a jogalanyok egyetlen vállalkozás részét képezik, tehát azt, hogy azok a megjelölt összegek megfizetéséért egyetemlegesen felelősnek tekinthetők.
53.
Az ACW‑vel szemben kiszabott bírság csökkentése közvetlenül kihat e jogalany külső egyetemleges felelősségére abban az értelemben, hogy a Bizottság nem követelheti tőle a rá vonatkozó 10%‑os felső korlátot meghaladó összeg megfizetését, azonban nem változtat a többi társaság külső egyetemlegességén, mivel azok a Bizottsággal szemben – mind a 10%‑os felső korlát alkalmazása szempontjából, mind pedig azon időszak vonatkozásában, amelyben a jogsértést elkövető ugyanazon vállalkozás részét képezik – továbbra is a rájuk egyedileg alkalmazandó korlátok között felelnek. Az, hogy a GEA a bírság egy részéért egyedül köteles felelni, tisztán automatikus következménye az ACW vonatkozásában alkalmazott csökkentésnek és annak, hogy e jogalanyok a jogsértés teljes időszaka alatt egyetlen vállalkozást alkottak.
54.
Ez az oka annak, hogy a Bizottság – ahogyan azt az álláspontom szerint helyesen megállapította – nem volt köteles az ACW‑nak adott csökkentést vagy az ACW csökkentett bírságát külön elosztani. Ahogyan azt a Bíróság a Siemens ítéletben kifejtette, a bírságok megfizetésére vonatkozó egyetemleges felelősség uniós jogi fogalma – annyiban, amennyiben a vállalkozás fogalmának csupán ipso iure megnyilvánulása – kizárólag magára a vállalkozásra vonatkozik, ám az azt alkotó társaságokra nem. (
49
) Ebben az összefüggésben a CPA helyzetének a GEA helyzetével való összehasonlítása nem releváns, mivel e társaságok egyetlen gazdasági egység szerves részét képezik, és azokat e minőségükben a 2009. évi határozatban szankcionálták. (
50
)
55.
A fentiek alapján úgy vélem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 105–111. pontjában tévesen alkalmazta a jogot annyiban, amennyiben a Bizottságot felelőssé tette az egyenlő bánásmód elvének megsértéséért. Álláspontom szerint tehát a Bizottság első fellebbezési jogalapjának helyt kell adni.
2. A második fellebbezési jogalapról
a) A megtámadott ítélet
56.
A második fellebbezési jogalap a megtámadott ítélet 119–126. pontja ellen irányul.
57.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 122. és 123. pontjában megállapította, hogy a 2010. évi határozat hatálybalépésének időpontjában a 2009. évi határozat 2. cikke 31) és 32) pontjának rendelkezései eredeti változatukban már nem voltak alkalmazandók, mivel azokat felváltotta a 2010. évi határozat, így nem szolgálhattak alapul a szóban forgó bírságok esedékességi időpontjának a meghatározásához. A Törvényszék megítélése szerint „[k]izárólag a 2010. évi határozatról szóló értesítés kézhezvételének időpontja, amely ettől kezdve e bírságok megfizetésére vonatkozó kötelezettség jogalapját képezte, szolgálhatott az ilyen határidő kezdő időpontjaként.” (
51
) A Törvényszék a megtámadott ítélet 124. pontjában rámutatott arra, hogy a 2010. évi határozatot viszont megsemmisítette a 2015. július 15‑i GEA Group kontra Bizottság ítéletében, (
52
) és hogy ebből kifolyólag az nem szolgálhat jogalapként „sem a felperesnek a szóban forgó bírságok megfizetésére vonatkozó kötelezettségéhez, sem pedig azok esedékessége időpontjának a meghatározásához.” A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 125. pontjában megjegyezte, hogy e megsemmisítés kétségtelenül vezethet a 2009. évi határozat 2. cikke 31) és 32) pontja eredeti változatának felélesztéséhez, azonban e változatot ismét felváltotta a vitatott határozat 1. cikkéből adódó változat. A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 126. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „a bírságok megfizetésére vonatkozó kötelezettség kizárólag a [vitatott] határozat 1. cikkéből ered, és hogy e bírságok esedékességi időpontját csak az e határozatról szóló értesítés kézhezvételének időpontjától kezdve lehet meghatározni.”
b) A felek érvei
58.
A Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen tekintette a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontját a bírság esedékességi időpontja meghatározásának alapjául. Ezt az időpontot ugyanis a 2009. évi határozat 2. cikkének második bekezdése, vagyis e határozat rendelkező részének másik pontja rögzítette. Márpedig, ha valamely határozat rendelkező részének egy cikkét vagy cikkének egy részét nem érintette módosító határozat, az továbbra is joghatásokat vált ki. A Bizottság álláspontja szerint ebből az következik, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság esedékességi időpontjának a 2010. évi határozatban (
53
) és a vitatott határozatban történő módosítása a Bizottság mérlegelési mozgástere gyakorlásának az eredménye, és nem következik automatikusan a bírság összegével kapcsolatos rendelkezések módosításából. Valamely bírság módosítása – a megtámadott ítélettel ellentétben – nem egyenlő annak felváltásával, vagyis új bírság megállapításával. A vitatott határozatban a Bizottság amiatt határozott úgy, hogy a GEA‑val szemben kiszabott bírság esedékességi időpontját a 2010. évi határozatból következően az ACW‑vel és a CPA‑val kiszabott bírság esedékességi időpontjához igazítja, hogy a GEA ne kerüljön az említett társaságokhoz képest kedvezőtlenebb helyzetbe. Végül a Bizottság megjegyzi, hogy a Törvényszék tévedése következtében minden olyan esetben elvesznek a vállalkozás részét képező valamennyi jogalany által fizetendő késedelmi kamatok, amelyben valamely bírságot csak az egyikük vonatkozásában módosítják, e tévedés azzal a kockázattal jár továbbá, hogy indokolatlanul korlátozza a Bizottság mérlegelési mozgásterét minden olyan esetben, amelyben a bírságot módosítani kell.
59.
A GEA álláspontja szerint a késedelmi kamatok esedékességének kezdő időpontjaként a Bizottság a mérlegelési mozgásterét gyakorolva nem állapíthat meg a bírságot kiszabó határozatról szóló értesítés időpontját megelőző időpontot. Mivel a jelen ügyben – ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítéletben helyesen megjelölte – e határozat csak a vitatott határozat lehetett, a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a bírság esedékességének időpontja nem előzheti meg az említett határozatról szóló értesítés időpontját. Ezenfelül a GEA megjegyzi, hogy a vitatott határozat – ellentétben a Bizottság állításával – nem pusztán módosította a 2009. évi határozat 2. cikkének 31) és 32) pontját, hanem azt fel is váltotta, és hogy ez a bírságot kiszabó rendelkezés egészét érinti. Végezetül a GEA rámutat arra, hogy az azonos vállalkozás részét képező, különböző jogalanyokkal szemben bírságot kiszabó határozat módosítása esetén a késedelmi kamatok elvesztése kizárólag a módosítással érintett jogalanyok esetében áll fenn, míg a többi jogalany esetében nem.
c) Értékelés
60.
Még ha önmagában véve helyes is a Törvényszék számára kiindulópontot képező azon elv, amely szerint valamely bírság esedékességének időpontjaként – amelytől kezdve adott esetben késedelmi kamatot kell fizetni – nem határozható meg olyan időpont, amely megelőzi a bírságot kiszabó határozatról szóló értesítés időpontját, álláspontom szerint ugyanez nem mondható el ezen elvnek a megtámadott ítéletben való alkalmazásáról.
61.
A jelen indítvány 21. pontjában kifejtett okokból ugyanis – a Törvényszék által a megtámadott ítélet 123–126. pontjában tett megállapításokkal ellentétben – úgy vélem, hogy a későbbi módosító határozatok helyett a 2009. évi határozat képezi a GEA‑val, a CPA‑val és az ACW‑vel szemben kiszabott bírság jogalapját. (
54
)
62.
Egyébiránt – ahogyan azt a Bizottság helyesen állította – a 2009. évi határozat 2. cikke 31) és 32) pontjának először a 2010. évi határozat, majd a vitatott határozat általi módosítása nem módosította automatikusan a 2. cikk utolsó bekezdését, amelynek alapján „[a] bírságokat euróban, a jelen határozat értesítésének napjától számított három hónapon belül kell megfizetni”. Az említett módosítás kizárólag az ACW‑vel szemben kiszabott bírság összegét érintette, valamint a GEA, a CPA és az ACW közötti külső egyetemlegességi viszony újbóli meghatározására vonatkozott, azonban nem érintette a módosított bírság esedékességi időpontját.
63.
A Bizottság először a 2010. évi határozatról szóló értesítésben, majd a vitatott határozat rendelkező részében – noha erre nem volt köteles – úgy határozott, hogy későbbre, 2010. május 10‑re teszi át ezt, a 2009. évi határozat 2. cikkének utolsó bekezdésében szereplő időpontot.
64.
Márpedig kérdésként vetődhet fel, hogy ez a határozat nem sérti‑e az azonos jogsértésért szankcionált többi vállalkozás esetében az egyenlő bánásmód elvét, mivel a GEA, a CPA és az ACW esetétől eltérően a szóban forgó bírság esedékességének időpontja a 2009. évi határozat 2. cikkének utolsó bekezdésében meghatározott időpont maradt, és hogy ennélfogva a Bizottság – az állításának megfelelően – a mérlegelési mozgásterének gyakorlásával valójában szabadon módosíthatja‑e valamely bírság esedékességi időpontját abban a határozatban, amellyel a bírság összegét a szankcionált jogi személyek egyikére alkalmazandó 10%‑os felső korlát figyelembevétele céljából módosítja. Ezzel ellentétben a fent kifejtett okokból úgy vélem, hogy a szóban forgó határozat nem tekinthető jogellenesnek a Törvényszék által megjelölt okokból.
65.
A fentiek alapján tehát arra az álláspontra helyezkedek, hogy a második fellebbezési jogalapnak is helyt kell adni.
3. Közbenső következtetések
66.
Álláspontom szerint a Bizottság által felhozott mindkét jogalap megalapozott, és azoknak helyt kell adni. Következésképpen a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
67.
A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez. Mivel a Törvényszék csak a negyedik jogalapról és az ötödik jogalap első részéről határozott, a per állása nem engedi meg a határozathozatalt. Az ügyet tehát vissza kell utalni a Törvényszék elé.
V. A költségekről
68.
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Mivel az ügyet vissza kell utalni a Törvényszék elé, a költségviselésről jelenleg nem kell határozni.
VI. Végkövetkeztetés
69.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy:
–
nyilvánítsa elfogadhatónak a Bizottság fellebbezését;
–
helyezze hatályon kívül a 2018. október 18‑iGEA Group kontra Bizottság ítéletet (T‑640/16, EU:T:2018:700);
–
az ügyet határozathozatal céljából utalja vissza a Törvényszék elé;
–
a költségekről jelenleg ne határozzon.
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	T‑640/16, EU:T:2018:700.
(
3
)	Az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásról szóló C(2009) 8682 végleges határozat (COMP/38589 – Hőstabilizátorok ügy).
(
4
)	T‑45/10, nem tették közzé, EU:T:2015:507.
(
5
)	A[z] [EK] 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
(
6
)	A [2009. évi] határozatot módosító C(2010) 727 végleges határozat.
(
7
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
8
)	A 2009. évi határozatot módosító C(2016) 3920 final határozat.
(
9
)	Lásd a megtámadott ítélet 51–77. pontját.
(
10
)	Lásd a megtámadott ítélet 97–113. pontját.
(
11
)	A GEA által végzett számítások szerint az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdésében előírt elévülési határidő 2000. május 18‑án, a jogsértés megszűnésének napján kezdődött és – tekintettel a GEA 2009. évi határozat és 2010. évi határozat ellen előterjesztett keresetei miatti nyugvására – 2015. augusztus 10‑én vagy 2015. november 3‑án járt le.
(
12
)	2015. június 24‑iFresh Del Monte Produce kontra Bizottság és Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ítélet (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 46. pont).
(
13
)	Mivel a GEA érvelése átfedésben van a Törvényszék előtt felhozott első jogalapja keretében kifejtett érveléssel, célszerű világossá tenni, hogy az ezen érvelés alapját képező feltételezés – vagyis, hogy a 2009. évi határozat nem minősül az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti érvényes határozatnak – vizsgálatát a jelen indítvány keretében annak érdekében kell elvégezni, hogy válaszolni lehessen a GEA elfogadhatatlansági kifogására, és az nem minősül a vitatott határozat jogszerűsége vizsgálatának.
(
14
)	Természetesen ez nem jelenti azt, hogy a szóban forgó határidők alkalmazása nem vezethet eltérő eredményre abban az esetben, ha a bírság mértékét olyan körülmények változása miatt módosítják, amelyek kihatnak az elévülési szabályok alkalmazására, például ha a Bizottság egy későbbi határozattal a részt vevő jogalanyok egyikének felrótt jogsértés időtartamának utolsó napjaként korábbi dátumot határoz meg, így tehát előrehozza azt a napot, amelytől e jogalany vonatkozásában megkezdődik az elévülési idő; lásd e tekintetben: 2015. október 6‑iCorporación Empresarial de Materiales de Construcción kontra Bizottság ítélet (T‑250/12, EU:T:2015:749, 46–48. pont).
(
15
)	Lásd e tekintetben, a Bizottság által megállapított bírság összegének Törvényszék általi megsemmisítését illetően: 2015. október 6‑iCorporación Empresarial de Materiales de Construcción kontra Bizottság (T‑250/12, EU:T:2015:749, 74. pont). Egyébiránt ezt támasztja alá az 1/2003 rendelet 26. cikkének (3) bekezdése is, amelynek alapján a bírság eredeti összegét megváltoztató határozat megszakítja a büntetések végrehajtásának elévülésére vonatkozó határidőt, következésképpen nem releváns a bírságkiszabási jogkör elévülése szempontjából legalábbis addig, amíg az elévülési határidő múlásának alapját képező körülmények változatlanok.
(
16
)	Ez a kérelem képezi tárgyát a Törvényszék előtt jelenleg folyamatban lévő T‑195/19. sz. ügynek. A Bizottság kérelmére a Törvényszék ötödik tanácsának elnöke a jelen indítvány tárgyát képező fellebbezés elbírálásáig felfüggesztette az ügyet.
(
17
)	Lásd a megtámadott ítélet 107. pontját.
(
18
)	Lásd a megtámadott ítélet 108. pontját.
(
19
)	Lásd a megtámadott ítélet 109. pontját.
(
20
)	T‑122/07–T‑124/07, EU:T:2011:70.
(
21
)	C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
22
)	C‑247/11 P és C‑253/11 P, EU:C:2014:257.
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771.
(
24
)	A GEA e tekintetben hivatkozik a következőkre: 2012. július 19‑iAlliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság ítélet (C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 59. pont); 2014. szeptember 18‑iSasol és társai kontra Bizottság végzés (T‑541/08 REC, nem tették közzé, EU:T:2014:823, 181. és azt követő pontok).
(
25
)	A Bizottság úgy véli, hogy ellentmondás áll fenn a megtámadott ítélet 109. pontja – amely az eljárás nyelvén íródott, vagyis az angol nyelvi változatában a „proportionately” határozószót használja – és az ezt követő 110. pontja között, amely viszont az „equally” határozószót használja. Márpedig a megtámadott ítélet francia nyelvi, vagyis a szövegezés eredeti nyelvén készült, bár nem hiteles – a 110. pontjában az „équitablement” (az olasz változatban „equamente”) kifejezést tartalmazó – változatával történő összehasonlítás arra enged következtetni, hogy a szóban forgó kifejezést helytelenül fordították le az angol nyelvi változatban. Tekintettel azonban a 110. pont általános értelmére és kontextusára, álláspontom szerint a szóban forgó határozószó kizárólag „méltányos elosztásra” történő hivatkozásként, nem pedig „egyenlő részekben történő elosztásra” való hivatkozásként értelmezhető. A Bizottság által kifogásolt ellentmondás tehát nem áll fenn.
(
26
)	A Törvényszék az ACW‑wel szemben kiszabott bírság „csökkentésének” elosztására a 105. ponton kívül a 109., 110. és 111. pontban is hivatkozik, míg az ACW‑t terhelő „csökkentett bírság” elosztását az indokolás sehol sem említi.
(
27
)	Az ezen ítélet alapjául szolgáló eljárás tárgyát az EUMSZ 101. cikk megsértése miatt bírság megfizetésére a leányvállalatával egyetemlegesen kötelezett Kendrion társaság által a Törvényszék azon ítéletével szemben előterjesztett fellebbezés képezte, amely ítéletben a Törvényszék – többek között – elutasította a Kendrion azon érvét, amely szerint a Bizottság megsértette az egyetemleges felelősség fogalmát, és a leányvállalatával szemben kiszabottnál magasabb bírságot szabott ki vele szemben, az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti 10%‑os felső korlát alkalmazását követően.
(
28
)	Lásd a Kendrion ítélet 55–58. pontját.
(
29
)	Lásd a Kendrion ítélet 55. pontját; lásd még: 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56. pont).
(
30
)	Ezzel szemben a leányvállalat felelősségét érintő csökkentések esetében más a helyzet. A Bíróság ugyanis e tekintetben egyértelművé tette, hogy olyan helyzetben, amelyben az anyavállalat felelőssége tisztán származékos a leányvállalatának felelősségéhez képest, és amelyben semmilyen más tényező nem jellemzi egyedileg az anyavállalatnak felrótt magatartást, ezen anyavállalat felelőssége nem haladhatja meg a leányvállalatának felelősségét (lásd ebben az értelemben: 2013. január 22‑iBizottság kontra Tomkins ítélet, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, 37., 39., 43. és 49. pont; 2015. szeptember 17‑iTotal kontra Bizottság ítélet, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 38. pont).
(
31
)	Egyébiránt a Törvényszék a megtámadott ítélet 99–101. pontjában helyesen alkalmazta ezeket az elveket.
(
32
)	Lásd a Törvényszék Siemens ítéletének 153. pontját.
(
33
)	Lásd a Törvényszék Siemens ítéletének 158. pontját.
(
34
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 60. pontját; lásd még: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151–153. pont).
(
35
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 62. pontját; lásd: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, 151–153. pont).
(
36
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 68. pontját.
(
37
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 42. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
38
)	Lásd különösen: 2012. július 19‑iAlliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság ítélet (C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2015. szeptember 17‑iTotal kontra Bizottság ítélet (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 33. pont); 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48. pont), valamint a Bíróság Siemens ítéletének 43. pontja.
(
39
)	Lásd többek között az Areva ítélet 49. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
40
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 44. pontját és többek között: 2009. szeptember 10‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 56. pont); 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 49. pont).
(
41
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 55. pontját.
(
42
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 47–51. pontját.
(
43
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 59. pontját.
(
44
)	A CPA 2000. május 17. után, egészen 2000. szeptember 26‑ig részt vett a jogsértésben, ezt azonban egy másik, a Chemson GmbH‑val alkotott gazdasági egység részeként tette, és a Chemson GmbH‑val egyetemlegesen 137606 euró megfizetésére kötelezték (lásd a 2009. évi határozat 2. cikkének 33) pontját).
(
45
)	Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság a Siemens ítélet 51. pontjában kifejtette, hogy a Bizottságnak a vállalkozást alkotó jogalanyokkal szemben egyetemlegesen kiszabandó bírság összegének meghatározásakor „– amennyiben adott esetben a vállalkozás uniós jogi fogalmát alkalmazza – be kell tartania bizonyos korlátokat, amelyek megkövetelik, hogy megfelelően vegye figyelembe az érintett vállalkozásnak a jogsértés elkövetése alatti időszakban fennálló szerkezetének sajátosságait.” Lásd még az Areva ítélet 129–133. pontját.
(
46
)	Lásd az Areva ítélet 126–128. pontját.
(
47
)	A Chemson GmbH‑ról van szó, amellyel a CPA‑t egyetemlegesen 137606 euró megfizetésére kötelezték; lásd a 2009. évi határozat 2. cikkének 33) pontját.
(
48
)	Lásd az Areva ítélet 129. és azt követő pontjait. A jelen ügyben ugyanis a Bizottság pontosan úgy járt el, ahogyan azt ezen ítélet 133. pontja előirányozta.
(
49
)	Lásd a Bíróság Siemens ítéletének 57. pontját. Lásd ugyanebben az értelemben az enyhítő körülmények alkalmazását illetően: 2015. szeptember 17‑iTotal kontra Bizottság ítélet (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, 71. pont).
(
50
)	Az ilyen összehasonlításnak kizárólag annyiban lenne értelme, amennyiben úgy lehet tekinteni, hogy a Bizottság a 2009. évi határozatban két különböző bírságot szabott ki két különböző vállalkozással szemben. Álláspontom szerint azonban a fentiek alapján ezt a feltevést el kell utasítani.
(
51
)	Lásd a megtámadott ítélet 123. pontját.
(
52
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
53
)	A Bizottság kifejti, hogy kizárólag a CW‑t, a CPA‑t és a GEA‑t a 2010. évi határozatról értesítő levélben jelölte meg, hogy a bírságot az e határozattól számított három hónapon belül kell megfizetni. A 2010. évi határozat tehát a vitatott határozattal ellentétben nem tartalmaz az esedékességi időpontra vonatkozó konkrét rendelkezést.
(
54
)	Azzal kapcsolatban, hogy valamely bírság összegének módosítása nem feltétlenül minősül jogilag önálló bírságnak, lásd értelemszerűen még: 1995. július 14‑iCB kontra Bizottság ítélet (T‑275/94, EU:T:1995:141, 65. pont), amelyre a Bizottság hivatkozik a fellebbezésében.