NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICHOLAS EMILIOU
prednesené 14. januára 2025(1)
Vec C‑19/23
Dánske kráľovstvo
proti
Európskemu parlamentu,
Rade Európskej únie
„ Žaloba o neplatnosť – Smernica (EÚ) 2022/2041 – Primerané minimálne mzdy v Európskej únii – Zrušenie smernice v celom rozsahu – Právny základ – Článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ – Pojem ‚pracovné podmienky‘ – Článok 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ – Právomoc Európskeho parlamentu a Rady prijímať minimálne požiadavky – Článok 153 ods. 5 ZFEÚ – Výnimky – ‚Odmena‘ a ‚právo združovať sa‘ – Priame zasahovanie – Článok 5 smernice – Postup stanovovania primeraných zákonných minimálnych miezd – Zoznam minimálnych kritérií, ktoré musia členské štáty zahrnúť – Článok 4 – Podpora kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd – Článok 12 – Právo na nápravu – Článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ – Pojem ‚zastupovanie a kolektívna ochrana záujmov pracujúcich a zamestnávateľov‘ – Mimoriadny legislatívny postup požadujúci jednomyseľnosť v Rade – Nemožnosť prijať smernicu na základe článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ – Čiastočné zrušenie smernice – Oddeliteľnosť článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 smernice “
I.      Úvod
1.        V súlade so zásadou prenesenia právomocí zakotvenou v článku 5 ods. 2 ZEÚ, ktorá je nevyhnutná v Európskej únii založenej na zásadách právneho štátu,(2) Európska únia koná len v medziach právomocí, ktoré jej zverili členské štáty v Zmluvách. Úloha Súdneho dvora zabezpečiť dodržiavanie tejto zásady sa síce javí ako jednoduchá, je však zložitejšia v dôsledku toho, že niektoré ustanovenia Zmluvy týkajúce sa rozdelenia právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi sa zdajú byť buď nejasné, alebo sa prekrývajú.
2.        Je to zrejmé najmä v oblasti sociálnej politiky Únie, kde sa autori Zmlúv zamerali na jednej strane na podporu súdržnosti a konvergencie a na druhej strane na vybudovanie Únie, ktorá zohľadňuje rozmanitosť vnútroštátnych systémov a kľúčovú úlohu sociálnych partnerov, čo sú dva ciele, ktoré nie je vždy ľahké zosúladiť. Zatiaľ čo totiž sledovanie prvého cieľa znamená priznanie väčších právomocí Európskej únii, sledovanie druhého cieľa podporuje názor, že niektoré rozhodnutia v oblasti sociálnej politiky sú len vecou členských štátov.
3.        Touto žalobou podanou na základe článku 263 ZFEÚ Dánske kráľovstvo podporované Švédskym kráľovstvom navrhuje, aby Súdny dvor v prvom rade zrušil smernicu (EÚ) 2022/2041 o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii (ďalej len „smernica o PMM“)(3) v plnom rozsahu. Oba členské štáty tvrdia, že Európsky parlament a Rada nemali právomoc prijať smernicu o PMM na základe článku 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ. Tieto ustanovenia splnomocňujú Európsky parlament a Radu, aby prostredníctvom smerníc stanovili minimálne požiadavky v oblasti „pracovných podmienok“. Článok 153 ods. 5 ZFEÚ však spresňuje, že táto právomoc sa okrem iného nevzťahuje na „odmenu“.
4.        V tomto kontexte sa najzložitejšia otázka, ktorú vyvoláva prejednávaná vec, týka toho, či Parlament a Rada prijatím smernice o PMM konali v rozpore s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ tým, že prijali právne predpisy v oblasti („odmena“), ktorá je vylúčená z právomoci Únie. Ako vysvetlím v týchto návrhoch, na túto otázku treba podľa môjho názoru odpovedať kladne.
II.    Právny rámec
A.      Zmluva o FEÚ
5.        Podľa článku 153 ZFEÚ:
„1.      Na dosiahnutie cieľov uvedených v článku 151 Únia podporuje a dopĺňa činnosti členských štátov v týchto oblastiach:
…
b)      pracovné podmienky;
…
f)      zastupovanie a kolektívna ochrana záujmov pracujúcich a zamestnávateľov, vrátane spolurozhodovania, s výnimkou odseku 5;
…
2.      Na tento účel Európsky parlament a Rada:
…
b)      môžu v oblastiach uvedených v odseku 1 písm. a) až i) prijímať vo forme smerníc minimálne požiadavky na ich postupné uskutočňovanie so zreteľom na podmienky a technické predpisy prijímané v každom z členských štátov. Takéto smernice nesmú ukladať také správne, finančné a právne obmedzenia, ktoré by bránili vzniku a rozvoju malých a stredných podnikov.
Európsky parlament a Rada rozhodujú v súlade s riadnym legislatívnym postupom po porade s Hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov.
V oblastiach uvedených v odseku 1 písm. c), d), f) a g) tohto článku sa Rada uznáša jednomyseľne v súlade [s] mimoriadnym legislatívnym postupom po porade s Európskym parlamentom a uvedenými výbormi.
…
5.      Ustanovenia tohto článku sa nevzťahujú na odmenu, právo združovať sa, právo na štrajk alebo na výluku.“
B.      Smernica o PMM
6.        Článok 1 smernice o PMM stanovuje:
„1.      Touto smernicou sa v záujme zlepšenia životných a pracovných podmienok v Únii, najmä primeranosti minimálnych miezd pre pracovníkov s cieľom prispieť k vzostupnej sociálnej konvergencii a znížiť mzdové nerovnosti, vytvára rámec pre:
a)      primeranosť zákonných minimálnych miezd na účely dosiahnutia dôstojných životných a pracovných podmienok;
b)      podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd;
c)      zlepšenie účinného prístupu pracovníkov k právam na ochranu formou minimálnej mzdy, ak je stanovená vo vnútroštátnom práve a/alebo v kolektívnych zmluvách.
2.      Touto smernicou nie je dotknuté úplné rešpektovanie autonómie sociálnych partnerov ani ich právo vyjednávať a uzatvárať kolektívne zmluvy.
3.      V súlade s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ touto smernicou nie je dotknutá právomoc členských štátov pri stanovovaní úrovne minimálnych miezd ani voľba členských štátov stanoviť zákonné minimálne mzdy a/alebo podporovať prístup k ochrane formou minimálnej mzdy stanovenej v kolektívnych zmluvách.
4.      Uplatňovanie tejto smernice musí byť v plnom súlade s právom na kolektívne vyjednávanie. Žiadne ustanovenie tejto smernice sa nesmie vykladať v tom zmysle, že sa ním ukladá ktorémukoľvek členskému štátu:
a)      v ktorom sa tvorba miezd zabezpečuje výlučne prostredníctvom kolektívnych zmlúv, povinnosť zaviesť zákonnú minimálnu mzdu;
b)      povinnosť vyhlásiť všeobecnú uplatniteľnosť akýchkoľvek kolektívnych zmlúv.
…“
7.        Článok 4 tejto smernice, nazvaný „Podpora kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“, stanovuje:
„1.      S cieľom rozšíriť pokrytie kolektívnym vyjednávaním a uľahčiť výkon práva na kolektívne vyjednávanie o stanovovaní miezd členské štáty so zapojením sociálnych partnerov v súlade s vnútroštátnym právom a praxou:
…
d)      na účely podpory kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd prijímajú vhodné opatrenia na ochranu odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov, ktoré sa zúčastňujú na kolektívnom vyjednávaní alebo sa na ňom chcú zúčastniť, pred akýmkoľvek vzájomným zasahovaním alebo zasahovaním zástupcov alebo členov druhej strany do ich zriaďovania, fungovania alebo správy.
2.      Okrem toho každý členský štát, v ktorom je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním pod hranicou 80 %, stanoví rámec podmienok umožňujúcich kolektívne vyjednávanie, a to buď zákonom po konzultácii so sociálnymi partnermi, alebo dohodou s nimi. Takýto členský štát tiež vypracuje akčný plán na podporu kolektívneho vyjednávania. Členský štát vypracuje takýto akčný plán po konzultácii so sociálnymi partnermi alebo dohodou s nimi alebo na základe spoločnej žiadosti sociálnych partnerov po dohode medzi nimi. V akčnom pláne sa stanoví jasný harmonogram a konkrétne opatrenia na postupné zvyšovanie miery pokrytia kolektívnym vyjednávaním pri plnom rešpektovaní autonómie sociálnych partnerov. Členský štát pravidelne preskúmava svoj akčný plán a v prípade potreby ho aktualizuje. Ak členský štát aktualizuje svoj akčný plán, robí tak po konzultácii so sociálnymi partnermi alebo dohodou s nimi alebo na základe spoločnej žiadosti sociálnych partnerov po dohode medzi sociálnymi partnermi. V každom prípade sa takýto akčný plán preskúmava najmenej každých päť rokov. Akčný plán a každá jeho aktualizácia sa zverejní a oznámi sa Komisii.“
8.        Článok 5 smernice o PMM, nazvaný „Postup stanovovania primeraných zákonných minimálnych miezd“, stanovuje:
„1.      Členské štáty so zákonnými minimálnymi mzdami stanovia postupy potrebné na stanovovanie a aktualizáciu zákonných minimálnych miezd. Takéto stanovovanie a aktualizácia sa riadia kritériami, ktoré sú stanovené tak, aby prispievali k ich primeranosti v záujme dosiahnutia dôstojnej životnej úrovne, zníženia chudoby pracujúcich a tiež podpory sociálnej súdržnosti a vzostupnej sociálnej konvergencie a zníženia rozdielov v odmeňovaní žien a mužov. Členské štáty vymedzia uvedené kritériá v súlade so svojimi vnútroštátnymi postupmi v príslušnom vnútroštátnom práve, v rozhodnutiach svojich príslušných orgánov alebo v trojstranných dohodách. Kritériá musia byť vymedzené jasným spôsobom. Členské štáty môžu rozhodnúť o relatívnej váhe uvedených kritérií vrátane prvkov podľa odseku 2, pričom zohľadnia svoje vnútroštátne sociálno‑ekonomické podmienky.
2.      Vnútroštátne kritériá uvedené v odseku 1 musia zahŕňať aspoň tieto prvky:
a)      kúpna sila zákonných minimálnych miezd s prihliadnutím na životné náklady;
b)      všeobecná úroveň miezd a ich distribúcia;
c)      miera rastu miezd;
d)      dlhodobé národné úrovne produktivity a vývoj v tejto oblasti.
3.      Bez toho, aby boli dotknuté povinnosti stanovené v tomto článku, môžu členské štáty dodatočne použiť automatický mechanizmus indexácie zákonných minimálnych miezd na základe akýchkoľvek vhodných kritérií a v súlade s vnútroštátnym právom a praxou za predpokladu, že uplatňovanie tohto mechanizmu nevedie k zníženiu zákonnej minimálnej mzdy.
4.      Členské štáty na usmernenie svojho posúdenia primeranosti zákonných minimálnych miezd použijú orientačné referenčné hodnoty. Na uvedený účel môžu použiť orientačné referenčné hodnoty, ktoré sa bežne používajú na medzinárodnej úrovni, ako je 60 % hrubého mediánu mzdy a 50 % hrubej priemernej mzdy, a/alebo orientačné referenčné hodnoty používané na vnútroštátnej úrovni.
5.      Členské štáty zabezpečia, aby sa pravidelné a včasné aktualizácie zákonných minimálnych miezd uskutočňovali aspoň každé dva roky alebo v prípade členských štátov, ktoré používajú mechanizmus automatickej indexácie uvedený v odseku 3, aspoň každé štyri roky.
6.      Každý členský štát určí alebo zriadi jeden alebo viaceré poradné orgány, ktoré budú príslušným orgánom poskytovať poradenstvo v otázkach súvisiacich so zákonnými minimálnymi mzdami a umožnia prevádzkové fungovanie uvedených orgánov.“
9.        Článok 12 smernice o PMM, nazvaný „Právo na nápravu a ochranu pred nepriaznivým zaobchádzaním alebo následkami“, stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby bez toho, aby boli dotknuté osobitné formy nápravy a urovnávania sporov v náležitých prípadoch stanovené v kolektívnych zmluvách, pracovníci vrátane tých, ktorých pracovnoprávny vzťah sa skončil, mali prístup k účinnému, včasnému a nestrannému urovnávaniu sporov a právo na nápravu v prípade porušenia práv týkajúcich sa zákonných minimálnych miezd alebo týkajúcich sa ochrany formou minimálnej mzdy, ak sú také práva stanovené vo vnútroštátnom práve alebo v kolektívnych zmluvách.“
III. Skutkový stav pred podaním žaloby
A.      Návrh smernice o PMM
10.      Európska komisia prijala návrh smernice o PMM v októbri 2020.(4) Tento návrh bol predložený po tom, čo predsedníčka Komisie Ursula von der Leyenová uviedla, že „dôstojnosť pri práci je posvätná. Počas prvých 100 dní môjho mandátu navrhnem právny nástroj, ktorý zabezpečí, aby mal každý pracovník v našej Únii spravodlivú minimálnu mzdu.“(5)
11.      V návrhu smernice o PMM Komisia uviedla, že „mnohí pracovníci v [Európskej únii]… v súčasnosti nie sú chránení primeranými minimálnymi mzdami“ a že v roku 2018 „v deviatich členských štátoch zákonná minimálna mzda neposkytovala dostatočný príjem na to, aby sa slobodná osoba s minimálnou mzdou dostala nad hranicu rizika chudoby“. Uviedla tiež, že po kríze spôsobenej ochorením COVID‑19 zabezpečiť, aby pracovníci v Európskej únii mali prístup k pracovným príležitostiam a primeraným minimálnym mzdám, je „nevyhnutn[é] na podporu udržateľnej a inkluzívnej hospodárskej obnovy“.(6) Niektorí autori považujú tieto tvrdenia za odraz veľkého posunu v tom, ako sa primerané minimálne mzdy vnímajú na úrovni EÚ, keďže sa už nepovažujú za prekážku konkurencieschopnosti medzi členskými štátmi a hospodárskeho rastu, ale za predpoklad hospodárskeho rozvoja.(7)
12.      V tejto súvislosti Komisia vysvetlila, že jej návrh stanovuje rámec na „zlepšenie primeranosti minimálnych miezd a na zlepšenie prístupu pracovníkov k ochrane formou minimálnej mzdy“. Ďalej uviedla, že navrhovaná smernica sa zameriava na „podporu kolektívneho vyjednávania o mzdách vo všetkých členských štátoch“, pričom sa „zohľadň[ujú] a plne rešpekt[ujú] osobitosti vnútroštátnych systémov, vnútroštátne právomoci, autonómia sociálnych partnerov a zmluvná sloboda“.(8)
13.      Smernica o PMM bola prijatá v prvom čítaní 19. októbra 2022. Všetky členské štáty v Rade hlasovali za tento nástroj s výnimkou Dánskeho a Švédskeho kráľovstva, ktoré hlasovali proti nemu, a Maďarska, ktoré sa zdržalo hlasovania.(9)
14.      Dánsky parlament už vo svojom odôvodnenom stanovisku k návrhu smernice o PMM z 15. decembra 2020 uviedol, že podľa jeho názoru sú mzdové podmienky najlepšie regulované na vnútroštátnej úrovni.(10) Počas legislatívneho postupu, ktorý viedol k prijatiu smernice, dánska vláda vo vyhlásení pre Radu vysvetlila, že je „v zásade proti prijatiu akéhokoľvek záväzného právneho predpisu na úrovni EÚ týkajúceho sa minimálnej mzdy“. Zároveň zdôraznila, že „je nevyhnutné zachovať autonómiu sociálnych partnerov“ a že „stanovovanie miezd je v právomoci členských štátov“.(11)
B.      Kľúčové aspekty smernice o PMM na účely prejednávanej veci
15.      Podľa Eurostatu sa k 1. januáru 2022 zákonné mesačné minimálne mzdy v jednotlivých členských štátoch značne líšili, a to od 332 eur v Bulharsku po 2 257 eur v Luxembursku.(12) Vo svojom „Zhrnutí správy o posúdení vplyvu“, ktoré sprevádzalo návrh smernice o PMM,(13) Komisia označila „nedostatok jasných a stabilných kritérií na stanovovanie a aktualizáciu minimálnych miezd“ a „nedostatočné zapojenie sociálnych partnerov“ za faktory spôsobujúce nedostatočnú ochranu pracovníkov formou primeraných minimálnych miezd v celej Európskej únii.
16.      V reakcii na tieto obavy článok 1 ods. 1 smernice o PMM uvádza, že tento nástroj vytvára rámec pre a) primeranosť zákonných minimálnych miezd, b) podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd a c) zlepšenie účinného prístupu pracovníkov k právam na ochranu formou minimálnej mzdy, ak je stanovená vo vnútroštátnych právnych predpisoch a/alebo kolektívnych zmluvách. Podľa môjho názoru smernica o PMM teda sleduje tri odlišné ciele – uvedené v článku 1 ods. 1 písm. a), b) a c) –, z ktorých všetky sa majú podieľať na dosiahnutí zastrešujúceho cieľa, ktorým je „prispieť k vzostupnej sociálnej konvergencii a znížiť mzdové nerovnosti“.(14)
17.      Hoci smernica o PMM obsahuje celkovo 19 článkov, ktoré sú usporiadané do štyroch rôznych kapitol, 3 z nich, konkrétne jej články 4, 5 a 12, majú v prejednávanej veci osobitný význam. Každý z nich sa týka jedného z troch cieľov uvedených v článku 1 ods. 1 tejto smernice.
18.      Po prvé článok 4 sa týka podpory kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd [článok 1 ods. 1 písm. b), druhý cieľ]. Je súčasťou kapitoly I smernice o PMM, ktorá je nazvaná „Všeobecné ustanovenia“. Článok 4 ods. 1 všetkým členským štátom ukladá niekoľko povinností „s cieľom rozšíriť pokrytie kolektívnym vyjednávaním a uľahčiť výkon práva na kolektívne vyjednávanie o stanovovaní miezd“. Tieto povinnosti zahŕňajú „prijíma[nie] vhodn[ých] opatren[í] na ochranu odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov, ktoré sa zúčastňujú na kolektívnom vyjednávaní alebo sa na ňom chcú zúčastniť, pred akýmkoľvek vzájomným zasahovaním alebo zasahovaním zástupcov alebo členov druhej strany do ich zriaďovania, fungovania alebo správy“ [článok 4 ods. 1 písm. d)]. Naopak, povinnosti uvedené v článku 4 ods. 2 sa uplatňujú len na členské štáty, v ktorých je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako prahová hodnota 80 %. Tieto členské štáty sú povinné „stanov[iť] rámec podmienok umožňujúcich kolektívne vyjednávanie“ a „vyprac[ovať] akčný plán na podporu kolektívneho vyjednávania“, ktorý majú pravidelne preskúmavať a aktualizovať.
19.      Po druhé článok 5 sa týka „primeranosti zákonných minimálnych miezd“ [článok 1 ods. 1 písm. a), prvý cieľ]. Je to najdôležitejší článok smernice o PMM a je obsiahnutý v jej kapitole II nazvanej „Zákonné minimálne mzdy“, ktorej ustanovenia sa vzťahujú len na členské štáty so zákonnými minimálnymi mzdami. Predovšetkým článok 5 ods. 2 špecifikuje štyri minimálne kritériá, ktoré majú prispieť k primeranosti minimálnych miezd a ktoré sa musia zohľadniť počas „postupu stanovovania primeraných zákonných minimálnych miezd“.
20.      Po tretie článok 12 smernice o PMM, ktorý je súčasťou kapitoly III nazvanej „Horizontálne ustanovenia“, sa týka účinného prístupu pracovníkov k ochrane formou minimálnej mzdy [článok 1 ods. 1 písm. c), tretí cieľ]. Účelom tohto ustanovenia je zabezpečiť pracovníkom prístup k účinnému, včasnému a nestrannému riešeniu sporov a právo na nápravu v situáciách, keď boli porušené ich práva týkajúce sa zákonných minimálnych miezd alebo ochrany formou minimálnej mzdy podľa vnútroštátneho práva a/alebo kolektívnych zmlúv.
IV.    Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
21.      Návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 18. januára 2023 Dánske kráľovstvo podalo túto žalobu.
22.      Dánske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zrušil smernicu o PMM v celom rozsahu,
–        subsidiárne zrušil článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM,
–        uložil Parlamentu a Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
23.      Parlament navrhuje, aby Súdny dvor zamietol žalobu ako nedôvodnú a uložil Dánskemu kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania.
24.      Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zamietol hlavné návrhy ako neprípustné,
–        subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú v celom rozsahu,
–        uložil Dánskemu kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania.
25.      Rozhodnutiami predsedu Súdneho dvora z 26. apríla a 25. mája 2023 bol Belgickému kráľovstvu a Portugalskej republike povolený vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Rady.
26.      Rozhodnutiami predsedu Súdneho dvora z 8. a 26. mája 2023 a z 5. a 7. júna 2023 bol Spolkovej republike Nemecko, Helénskej republike, Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike, Luxemburskému veľkovojvodstvu a Komisii povolený vstup vedľajších účastníkov do konania na podporu návrhov Parlamentu a Rady.
27.      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 26. mája 2023 bol Švédskemu kráľovstvu povolený vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Dánskeho kráľovstva.
V.      Analýza
28.      Sociálna politika EÚ sa dlhé roky vyvíjala na okraji Zmlúv; hnacou silou integrácie EÚ bolo vytvorenie spoločného trhu.(15) Prijatie Protokolu o sociálnej politike a Dohody o sociálnej politike (ďalej len „sociálna kapitola“), ktoré sú pripojené k Maastrichtskej zmluve, bolo prvým pokusom o „konštitucionalizáciu“ sociálnej politiky EÚ a až Amsterdamskou zmluvou v roku 1997 bol obsah sociálnej kapitoly formálne zakotvený v Zmluve o ES.(16)
29.      Odvtedy je zrejmé, že „Únia vytvára nielen vnútorný trh, ale usiluje sa tiež o trvalo udržateľný rozvoj Európy, ktorý je založený najmä na sociálnom trhovom hospodárstve s vysokou konkurencieschopnosťou zameranom na dosiahnutie plnej zamestnanosti a sociálneho pokroku a podporuje najmä sociálnu ochranu“.(17) Normotvorca Únie prijal na základe článku 153 ZFEÚ (alebo predchádzajúcich verzií tohto ustanovenia) niekoľko nástrojov na dosiahnutie týchto cieľov – napríklad smernicu o dočasnej agentúrnej práci,(18) smernicu o pracovnom čase(19) alebo najnovšie smernicu (EÚ) 2019/1152 o transparentných a predvídateľných pracovných podmienkach v Európskej únii,(20) ktorá bola rovnako ako smernica o PMM prijatá na základe článku 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ.
30.      Pokiaľ viem, smernica o PMM je však prvým právnym nástrojom na úrovni EÚ v oblasti minimálnych miezd. Hoci už zásada 6 Európskeho piliera sociálnych práv(21) stanovuje, že „pracovníci majú právo na spravodlivé mzdy, ktoré umožňujú dôstojnú životnú úroveň“, a že „treba zaručiť primerané minimálne mzdy, ktoré… zabezpečia uspokojenie potrieb pracovníkov a ich rodín“, s cieľom „zamedziť chudobe pracujúcich“, tento text nie je právne záväzný a slúži skôr ako kompas na ceste k dosahovaniu efektívnejších výsledkov v oblasti zamestnanosti a sociálnych vecí.(22)
31.      Na podporu svojho hlavného žalobného návrhu smerujúceho k úplnému zrušeniu smernice o PMM uvádza Dánske kráľovstvo dva žalobné dôvody. Po prvé tvrdí, že Parlament a Rada konali v rozpore s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ, a teda so zásadou prenesenia právomocí, ktorá, ako som pripomenul v úvode, je zakotvená v článku 5 ods. 2 ZEÚ. V tejto súvislosti dánska vláda tvrdí, že táto smernica je nezlučiteľná s dvoma výnimkami uvedenými v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, a to s výnimkami týkajúcimi sa odmeny a práva združovať sa. Domnieva sa, že smernica o PMM „priamo zasahuje“ do oboch výnimiek, a preto ju normotvorca Únie nemohol prijať bez prekročenia svojich právomocí. Hoci totiž Parlament a Rada majú právomoc prijímať smernice, ktorými sa stanovujú minimálne požiadavky, pokiaľ ide o „pracovné podmienky“ [podľa článku 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ], nemôžu prijímať právne predpisy v oblasti odmeňovania alebo práva združovať sa.
32.      Po druhé dánska vláda tvrdí, že aj za predpokladu, že smernica o PMM nepatrí do pôsobnosti výnimiek týkajúcich sa odmeny a práva združovať sa stanovených v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, Parlament a Rada ju nemohli právoplatne prijať na základe článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ. V tejto súvislosti dánska vláda poukazuje na to, že smernica o PMM sleduje dva rovnako dôležité ciele, keďže jej cieľom je upraviť nielen „pracovné podmienky“ [článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ], ale aj „zastupovanie a kolektívn[u] ochran[u] záujmov pracujúcich…“ [článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ]. Ďalej uvádza, že každý z týchto dvoch právnych základov si vyžaduje iný legislatívny postup, keďže článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ požaduje jednomyseľnosť v Rade, zatiaľ čo článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ nie. Vzhľadom na to, že tieto postupy sú nezlučiteľné, dánska vláda tvrdí, že smernica o PMM musí byť zrušená v plnom rozsahu.
33.      Ak by Súdny dvor rozhodol, že smernicu PMM nemožno zrušiť v plnom rozsahu, Dánske kráľovstvo subsidiárne navrhuje zrušenie článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 tohto nástroja. V tejto súvislosti tento členský štát uvádza jediný žalobný dôvod založený opäť na tom, že Parlament a Rada pri prijímaní týchto ustanovení konali v rozpore s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ, a teda so zásadou prenesenia právomocí. Kľúčovou otázkou, ktorá v tejto súvislosti vzniká, je oddeliteľnosť článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 smernice od ostatných ustanovení smernice.
34.      Skôr než preskúmam jednotlivé tieto tvrdenia, rád by som uviedol úvodnú poznámku. Táto žaloba nebola podaná vo vákuu, lebo je neoddeliteľne spojená s neustálym odporom Dánska a iných severských členských štátov voči opatreniam Európskej únie, ktoré považujú za zasahujúce do ich pracovného práva a systémov pracovnoprávnych vzťahov. Reakcie týchto členských štátov na rozsudok Súdneho dvora Laval un Partneri,(23) ktorý sa týka vysielania lotyšských pracovníkov lotyšskou spoločnosťou (Laval) na staveniská vo Švédsku a následnej blokády týchto pracovísk švédskym odborovým zväzom, sú doteraz najvýraznejšími príkladmi tohto odporu. Dánsky aj švédsky model pracovného práva sa vyznačuje prístupom „laissez‑faire“, t. j. vysokou mierou autonómie sociálnych partnerov, pričom o mzdách a pracovných podmienkach rokujú sociálni partneri namiesto toho, aby boli upravené zákonom. Záver Súdneho dvora v tomto rozsudku, že kolektívne akcie môžu v podstate predstavovať neodôvodnené obmedzenie voľného pohybu, a jeho dôraz na význam transparentnosti, pokiaľ ide o podmienky zamestnania vrátane odmeňovania, niektorí vnímali ako ohrozenie autonómneho charakteru systémov kolektívneho vyjednávania Dánska a Švédska a nezasahovania štátu do činností odborových zväzov, ktorými sa tieto členské štáty vyznačujú.(24)
35.      V tomto kontexte možno tvrdenia dánskej a švédskej vlády v prejednávanej veci považovať za výsledok jednoduchého zásadného odporu, t. j. tvrdého odporu týchto členských štátov proti akejkoľvek forme zásahu do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov,(25) a nie za vychádzajúce z podstaty povinností obsiahnutých v samotnej smernici. V tejto súvislosti chcem poukázať na to, že švédska vláda napríklad uznala, že povinnosť stanovená v článku 4 ods. 2 smernice o PMM sa na ňu nevzťahuje, keďže toto ustanovenie sa uplatňuje len na členské štáty, v ktorých je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako 80 %. Obe vlády sa tiež zhodujú, že väčšina záväzkov obsiahnutých v tomto nástroji kopíruje záväzky, ktoré už vyplývajú z Dohovoru Medzinárodnej organizácie práce (MOP) o stanovovaní minimálnej mzdy z roku 1970, ktorým sú viazané.(26) Pripúšťajú preto, že z praktického hľadiska smernica o PMM nebude mať významný vplyv na ich vnútroštátne systémy.
36.      Podľa môjho názoru však tieto úvahy nesmú mať vplyv na riešenie prejednávanej veci. Rozdelenie právomocí medzi členské štáty a Európsku úniu je otázkou ústavnej povahy, ktorá, ako som už uviedol v úvode, je nevyhnutná pre Európsku úniu založenú na zásadách právneho štátu. Ak normotvorca Únie prijme smernicu v oblasti, v ktorej nemá právomoc prijímať právne predpisy, túto smernicu nemožno zachovať len z praktických dôvodov, akým je skutočnosť, že jej prijatie bude mať len „mierne“ dôsledky pre niekoľko členských štátov (v tomto prípade dva), ktoré hlasovali proti nej. Takéto úvahy by podľa môjho názoru nemali mať vplyv na posúdenie Súdneho dvora. V tejto súvislosti dodávam, že motivácia alebo záujem členského štátu podať žalobu o neplatnosť legislatívneho aktu Únie nie sú v rámci konania založeného na článku 263 ZFEÚ relevantné, keďže členské štáty sú podľa tohto ustanovenia privilegovanými žalobcami, a preto nemusia preukázať, že majú záujem na konaní.
A.      Hlavný žalobný návrh: musí sa smernica o PMM zrušiť v plnom rozsahu?
37.      Z bodov 31 a 32 vyššie vyplýva, že hlavná výhrada Dánskeho kráľovstva sa v podstate týka voľby normotvorcu Únie použiť ako právny základ smernice o PMM článok 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ – teda voľby, ktorú niektorí autori označili za „najspornejšiu“ otázku vznikajúcu v súvislosti so smernicou o PMM(27). V tejto súvislosti má Súdny dvor vysvetliť vzťah týchto ustanovení na jednej strane k článku 153 ods. 5 ZFEÚ (prvý žalobný dôvod) a na druhej strane k článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ (druhý žalobný dôvod).
1.      Prvý žalobný dôvod: smernica o PMM bola prijatá v rozpore s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ, a teda so zásadou prenesenia právomocí
38.      Ako som už vysvetlil, smernica o PMM bola prijatá normotvorcom Únie na základe článku 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ z dôvodu, že jej cieľom je upraviť pracovné podmienky. Prvým žalobným dôvodom však dánska vláda tvrdí, že tento nástroj je nezlučiteľný s dvoma výnimkami uvedenými v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, a to s „odmenou“ a „právom združovať sa“, v prípade ktorých EÚ nemá právomoc.
39.      V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že keďže odsek 5 článku 153 ZFEÚ predstavuje výnimku vo vzťahu k odsekom 1 až 4 toho istého článku, oblasti uvedené v uvedenom odseku je potrebné vykladať striktne, a to tak, aby sa neoprávnene nezasiahlo do pôsobnosti uvedených odsekov 1 až 4 a nespochybnili sa ciele, ktoré sleduje článok 151 ZFEÚ.(28)
40.      Okrem toho Súdny dvor už poskytol informácie o tom, ako treba chápať výnimku týkajúcu sa odmeny. V rozsudkoch Del Cerro Alonso,(29)Impact,(30) Bruno a i.(31) a Specht a i.(32) totiž Súdny dvor ustálene konštatoval, že uvedenú výnimku je potrebné chápať tak, že sa vzťahuje na opatrenia – akými sú zjednotenie všetkých alebo niektorých častí tvoriacich mzdy a/alebo ich úrovne v členských štátoch alebo zavedenie garantovanej minimálnej mzdy –, ktoré by viedli k priamemu zasahovaniu práva EÚ do určovania odmien v rámci Európskej únie. V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že výnimku týkajúcu sa odmeny nie je možné rozšíriť na každú otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku 153 ods. 1 ZFEÚ.
Naopak, výnimku týkajúcu sa práva združovať sa ešte Súdny dvor nevykladal.
41.      V nasledujúcich častiach preskúmam vzhľadom na túto judikatúru, či smernica o PMM porušuje výnimku týkajúcu sa odmeny stanovenú v článku 153 ods. 5 ZFEÚ [časť a)]. Následne budem analyzovať, či je táto smernica zlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa obsiahnutou v tomto ustanovení [časť b)].
a)      O zlučiteľnosti smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ
1)      Tvrdenia účastníkov konania
42.      Súdnemu dvoru boli predložené dve línie tvrdení, pokiaľ ide o zlučiteľnosť smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa odmeny uvedenou v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Dánska a švédska vláda tvrdia, že táto smernica priamo zasahuje do odmeňovania, a preto je nezlučiteľná s týmto ustanovením, zatiaľ čo Parlament, Rada, Komisia a ostatné členské štáty, ktoré vstúpili v prejednávanej veci do konania ako vedľajší účastníci, zastávajú opačný názor.
43.      Dánska a švédska vláda sa konkrétne domnievajú, že aj keď smernica o PMM nestanovuje všeobecnú minimálnu mzdu v celej Európskej únii ani výslovne neurčuje úroveň odmeny, konštatovanie právomoci normotvorcu Únie na prijatie tejto smernice by viedlo k tomu, že článok 153 ods. 5 ZFEÚ by bol zbavený svojej podstaty. Podľa ich názoru odmenu stanovujú sociálni partneri na vnútroštátnej úrovni pri výkone svojej zmluvnej autonómie. Z tohto dôvodu je odmena výslovne vylúčená z rozsahu právomocí Únie.
44.      Tieto vlády ďalej tvrdia, že výslovným cieľom smernice o PMM je primeranosť minimálnych miezd. Účelom smernice o PMM je totiž ovplyvniť (zvýšiť) úrovne odmeňovania v rámci Únie uložením požiadaviek členským štátom spôsobom, ktorý priamo zasahuje do ich mechanizmov stanovovania miezd. Ako sa uvádza v posúdení vplyvu z dielne Komisie, ktoré je sprievodným dokumentom k návrhu smernice o PMM,(33) tento nástroj by mal viesť k zvýšeniu minimálnych miezd v približne polovici členských štátov a k skutočnému nárastu ich úrovne. Konkrétne článok 5 tejto smernice ukladá členským štátom so zákonnými minimálnymi mzdami, aby uplatňovali minimálne kritériá a vychádzali z orientačných referenčných hodnôt. Toto ustanovenie nielenže ukladá týmto členským štátom právne záväzné povinnosti, ale má tiež priamy účinok na zvýšenie úrovne odmeňovania a jeho cieľom je zaviesť harmonizáciu prostredníctvom rámca, ktorý musia členské štáty uplatňovať pri stanovovaní minimálnych miezd.
45.      Parlament a Rada, podporované Komisiou a ostatnými vedľajšími účastníkmi konania, zas tvrdia, že ako vyplýva najmä z judikatúry Súdneho dvora, okrem iného z rozsudku Impact, vhodným kritériom je priame zasahovanie, pričom to nesúvisí s tým, či má predmetný nástroj účinky na úroveň miezd, inak by boli právomoci Európskej únie podľa článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ neprimerane obmedzené. Nemecká vláda tvrdí, že účelom výnimky týkajúcej sa odmeny nie je úplne vylúčiť otázky odmeňovania z pôsobnosti činnosti Únie. Rada dodáva, že dodržanie výnimky týkajúcej sa odmeny nemožno posudzovať len s ohľadom na počet ustanovení súvisiacich s odmeňovaním v danom nástroji, ale vyžaduje si to vecné preskúmanie povahy týchto ustanovení.
46.      Tieto inštitúcie a vedľajší účastníci konania ďalej poukazujú na to, že smernica o PMM nemá za cieľ zaviesť minimálnu mzdu v celej EÚ ani harmonizovať mechanizmy stanovovania miezd. Zdôrazňujú, že smernica o PMM stanovuje len procesný rámec a priamo nezasahuje do mechanizmov stanovovania miezd v členských štátoch. Komisia ďalej uvádza, že normotvorca Únie už predtým prijal niekoľko aktov práva Únie týkajúcich sa pracovných podmienok. Tieto akty neboli v rozpore s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ, keďže podobne ako smernica o PMM sa týkali miezd len nepriamo a neharmonizovali úroveň miezd v celej Európskej únii.
47.      Parlament ďalej tvrdí, že vzhľadom na to, že jedným z cieľov sociálnej politiky Únie je zlepšiť životné a pracovné podmienky a že odmeňovanie je neoddeliteľnou súčasťou týchto podmienok, nie je prekvapujúce, že smernica o PMM môže pozitívne ovplyvniť úroveň miezd. Rada, ktorú podporuje belgická a portugalská vláda, tiež zdôrazňuje, že pojem „primeranosť“ uvedený v článku 5 smernice o PMM neznamená, že minimálne mzdy budú harmonizované v celej Európskej únii. Toto ustanovenie totiž nebráni členským štátom rozhodnúť o výške zákonných minimálnych miezd ani nedefinuje prahovú hodnotu, pod ktorou sa minimálne mzdy považujú za neprimerané. Okrem toho kritériá, ktoré sú v ňom stanovené, pozostávajú len z kvalitatívnych prvkov, ktoré sa majú použiť vo vnútroštátnom procese stanovovania miezd. V tejto súvislosti nemecká vláda dodáva, že členské štáty majú stále možnosť stanoviť a použiť iné kritériá a spoliehať sa na svoje vlastné vnútroštátne postupy, a preto majú dostatočný manévrovací priestor. Francúzska vláda poukazuje na to, že postup stanovený v článku 5 smernice o PMM vychádza zo široko a neurčito formulovaných kritérií, ktoré sú súčasťou demonštratívneho zoznamu, ktorý môžu členské štáty doplniť.
2)      Posúdenie
48.      Z vyššie uvedených tvrdení po prvé usudzujem, že všetci účastníci konania a vedľajší účastníci konania v prejednávanej veci s výnimkou Dánskeho kráľovstva a Švédskeho kráľovstva chápu výnimku týkajúcu sa odmeny uvedenú v článku 153 ods. 5 ZFEÚ tak, že sa v podstate obmedzuje na opatrenia, ktorými sa harmonizuje úroveň miezd,(34) a nevzťahuje sa na opatrenia, ktoré sa týkajú postupu stanovovania miezd. Po druhé sa domnievam, že títo účastníci konania a vedľajší účastníci konania vnímajú súdne kritérium priameho zasahovania vypracované Súdnym dvorom v súvislosti s touto výnimkou v podstate ako kritérium týkajúce sa stupňa alebo intenzity zasahovania. Európska únia má v podstate právomoc stanoviť všeobecné a neurčito formulované požiadavky, pokiaľ ide o organizáciu rámcov členských štátov na stanovovanie miezd, a môže dokonca vytvoriť rámec na zabezpečenie prístupu pracovníkov k primeranej minimálnej mzde, ale nesmie zasahovať do podrobných podmienok vnútroštátnych rámcov, aby sa zachovali vnútroštátne špecifiká.(35) Po tretie sa mi zdá, že títo účastníci konania a vedľajší účastníci konania chápu účel výnimky týkajúcej sa odmeny podľa článku 153 ods. 5 ZFEÚ v tom zmysle, že spočíva v ochrane autonómie sociálnych partnerov pri uzatváraní kolektívnych zmlúv. Na základe toho sa domnievajú, že smernica o PMM je za predpokladu, že nezasahuje do tejto autonómie, zlučiteľná s touto výnimkou.
49.      Smernica o PMM obsahuje rôzne tvrdenia, ktoré ilustrujú, že aj normotvorca Únie pri prijímaní tejto smernice vykladal výnimku týkajúcu sa odmeny tak, ako je opísané v bode 48 vyššie. Odôvodnenie 19 totiž stanovuje, že v súlade s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ cieľom smernice o PMM „nie je harmonizovať úroveň minimálnych miezd v celej Únii ani vytvoriť jednotný mechanizmus stanovovania minimálnych miezd“. Vysvetľuje tiež, že tento nástroj v plnej miere rešpektuje „vnútroštátn[e] právomoc[i] a práv[o] sociálnych partnerov vstupovať do zmluvných vzťahov“ a „nestanovuje úroveň odmeny…“.(36) Okrem toho článok 1 ods. 2 smernice o PMM stanovuje, že touto smernicou „nie je dotknuté úplné rešpektovanie autonómie sociálnych partnerov“,(37) zatiaľ čo článok 1 ods. 3 tejto smernice konkrétne odkazuje na článok 153 ods. 5 ZFEÚ a stanovuje, že vzhľadom na toto ustanovenie smernicou o PMM „nie je dotknutá právomoc členských štátov pri stanovovaní úrovne minimálnych miezd“.(38) Táto smernica tiež obsahuje rôzne odkazy na špecifiká vnútroštátnych postupov.(39)
50.      Podľa môjho názoru zo znenia a počtu týchto ustanovení vyplýva, že normotvorca Únie si bol vedomý toho, že pri prijímaní smernice o PMM kráča po tenkom ľade, pokiaľ ide o výnimku týkajúcu sa odmeny uvedenú v článku 153 ods. 5 ZFEÚ (alebo, ako uvádzajú niektorí autori, „balansuje na lane“).(40) V ďalšej časti vysvetlím, prečo je výklad tejto výnimky normotvorcom Únie – s ktorým, ako som vysvetlil, súhlasia všetci účastníci konania a vedľajší účastníci konania v prejednávanej veci s výnimkou Dánskeho kráľovstva a Švédskeho kráľovstva – podľa môjho názoru založený na troch mylných predpokladoch. Načrtnem tiež, ako treba podľa môjho názoru chápať práve túto výnimku s ohľadom na judikatúru Súdneho dvora.
i)      Rozsah výnimky týkajúcej sa odmeny podľa článku 153 ods. 5 ZFEÚ
–       Prvý mylný predpoklad: výnimka týkajúca sa odmeny je obmedzená na opatrenia, ktoré harmonizujú úroveň miezd
51.      V článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa používa široký pojem „odmena“. Všetky predchádzajúce verzie článku 153 ods. 5 ZFEÚ, konkrétne článok 137 ods. 6 ZES a článok 2 ods. 6 sociálnej kapitoly, boli podľa mojich vedomostí formulované rovnako: odkazovali na „odmenu“, a nie na „úroveň odmeny“. Použitie pojmu „odmena“ naznačuje, že do pôsobnosti výnimky uvedenej v článku 153 ods. 5 ZFEÚ patria okrem úrovne odmeny aj iné aspekty systémov stanovovania miezd v členských štátoch. V dôsledku toho sa domnievam, že autori Zmlúv EÚ sa usilovali vylúčiť z pôsobnosti činnosti EÚ opatrenia, ktoré upravujú najmä, nie však výlučne, harmonizáciu úrovne miezd.
52.      Na podporu opačného názoru niektorí účastníci konania v prejednávanej veci (napríklad portugalská vláda) pripomínajú, že vo svojich návrhoch prednesených vo veci Impact(41) generálna advokátka Kokott uviedla, že „[toto ustanovenie] vylučuje z právomoci normotvorcu [EÚ] len úroveň odmeny“.(42) V tejto súvislosti chcem poukázať na to, že rozsudok v tejto veci obsahuje tvrdenia, ktoré by mohli naznačovať, že Súdny dvor kladie dôraz aj na výšku miezd (na rozdiel od odmeny vo všeobecnosti). Súdny dvor totiž uviedol, že autori Zmlúv považovali za vhodné „vylúčiť stanovenie výšky miezd z harmonizácie“, keďže „stanovenie výšky mzdy“ patrí do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov na vnútroštátnej úrovni, ako aj do právomoci členských štátov.(43)
53.      Je mi však jasné, že Súdny dvor v rozsudku Impact nezašiel tak ďaleko, aby uviedol, že výnimka týkajúca sa odmeny sa vzťahuje výlučne na úroveň miezd (t. j. na ich presnú sumu alebo výšku). Konštatoval totiž, že uvedenú výnimku je potrebné chápať tak, že „sa vzťahuje na opatrenia… ako zjednotenie všetkých alebo niektorých častí tvoriacich mzdy a/alebo ich úrovne v členských štátoch alebo zavedenie minimálnej mzdy [EÚ]“.(44) Podľa môjho názoru výrazy „ako“ a „a/alebo [úroveň miezd]“ preukazujú, že Súdny dvor nevylúčil, že priame zasahovanie do odmeňovania môže nastať aj vtedy, ak sporné opatrenie nemá za cieľ harmonizovať „úroveň odmeny“ ako takú.
54.      Vzhľadom na tento rozsudok nevidím dôvod na to, aby sa do článku 153 ods. 5 ZFEÚ vložilo obmedzenie (t. j. že výnimka týkajúca sa odmeny sa v skutočnosti vzťahuje len na úroveň odmeny), ktoré nie je expressis verbis zahrnuté do tohto ustanovenia. Podľa môjho názoru má pojem „odmena“ zahŕňať všetky aspekty systémov stanovovania miezd v členských štátoch (vrátane spôsobov alebo postupov stanovovania úrovne odmeny), a nie len úroveň odmeny.
55.      V tejto súvislosti pripomínam, že hoci sa výnimky vo všeobecnosti musia vykladať reštriktívne, nesmú sa vykladať natoľko reštriktívne, aby boli zbavené potrebného účinku. Ako som už uviedol v bode 39 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že oblasti vyhradené odsekom 5 článku 153 ZFEÚ vrátane odmeny je potrebné vykladať striktne, a to tak, aby sa neoprávnene nezasiahlo do pôsobnosti odsekov 1 až 4 a nespochybnili sa ciele, ktoré sleduje článok 151 ZFEÚ.(45) Z tohto tvrdenia však podľa môjho názoru nevyplýva, že „odmena“ sa musí obmedziť na „úroveň odmeny“. Ak by to tak bolo, normotvorca Únie by mohol harmonizovať všetky ostatné aspekty systémov stanovovania miezd v členských štátoch za predpokladu, že by neharmonizoval výšku miezd stanovením konkrétneho vzorca alebo sumy. Výnimka týkajúca sa odmeny by bola, ako tvrdí dánska a švédska vláda, zbavená potrebného účinku, keďže normotvorca Únie by mohol napríklad prijať smernice, ktorými by harmonizoval frekvenciu rokovaní sociálnych partnerov o odmene alebo by stanovil spôsob vedenia týchto rokovaní, čo je v rozpore s deklarovaným účelom tejto výnimky, ktorým je podľa Súdneho dvora, a ako som pripomenul v bode 52 vyššie, zachovať zmluvnú autonómiu sociálnych partnerov.(46)
56.      Rád by som uviedol ďalšie dve poznámky. Po prvé Súdny dvor vysvetlil (a všetci účastníci konania a vedľajší účastníci konania v prejednávanej veci s tým súhlasia), že odmena je neoddeliteľnou súčasťou pracovných podmienok.(47) Je teda nevyhnutné, že výnimka týkajúca sa odmeny, akokoľvek extenzívne alebo reštriktívne vykladaná, sa dotýka pôsobnosti článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ (ktorý sa týka právomoci normotvorcu Únie, pokiaľ ide o pracovné podmienky), keďže toto ustanovenie a článok 153 ods. 5 ZFEÚ sa zjavne prekrývajú. Takéto prekrývanie musí existovať aj vtedy, ak je rozsah tejto výnimky obmedzený na minimum.
57.      Po druhé konštatovanie Súdneho dvora, podľa ktorého sa výnimky uvedené v článku 153 ods. 5 ZFEÚ vrátane výnimky týkajúcej sa odmeny musia chápať reštriktívne, bolo formulované v osobitnom kontexte. Rozsudky Del Cerro Alonso, Impact, Bruno a i. a Specht a i. sa všetky týkali nástrojov, ktorých cieľom bolo na rozdiel od smernice o PMM upraviť inú oblasť než odmenu. Konkrétne rozsudky Del Cerro Alonso a Impact sa týkali doložky 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú,(48) ktorej cieľom je zabezpečiť uplatňovanie zásady zákazu diskriminácie na pracovníkov na dobu určitú, a nie regulovať „odmenu“. Podobne rozsudok Bruno a i. sa týkal výkladu smernice Rady 97/81/ES o pracovníkoch na kratší pracovný čas,(49) ktorej cieľom je okrem iného zabezpečiť odstránenie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas (a opäť nie regulovať „odmenu“). Napokon rozsudok Specht a i. sa týkal smernice Rady 2000/78/ES, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní.(50) V tomto rozsudku Súdny dvor spresnil, že podmienky odmeňovania úradníkov patria do pôsobnosti tejto smernice, keďže účelom tohto nástroja je „ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania“, a nie regulovať „odmenu“ ako takú.
58.      Z tejto judikatúry vyplýva, že Súdny dvor tým, že stanovil, že výnimka týkajúca sa odmeny uvedená v článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa má vykladať reštriktívne, chcel len zabezpečiť, aby toto ustanovenie neznemožní prijatie nástrojov, ktorých cieľom nie je regulácia odmeny, len z toho dôvodu, že majú vplyv na odmeňovanie. Toto vyhlásenie, chápané v pravom kontexte, teda nemalo za cieľ obmedziť rozsah oblastí, ktoré tvoria odmeňovanie (ich obmedzením na úroveň odmeny), ale zabezpečiť, aby bolo možné prijať nástroje, ktoré do týchto oblastí zasahujú len nepriamo.
59.      Vyššie uvedené úvahy ma vedú k záveru, že výnimka týkajúca sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ zahŕňa okrem iného opatrenia, ktorými sa harmonizuje úroveň odmeny; zahŕňa aj opatrenia, ktoré harmonizujú iné aspekty systémov stanovovania miezd v členských štátoch (vrátane spôsobov alebo postupov stanovenia úrovne odmeny). Chápať výnimku týkajúcu sa odmeny tak, že sa obmedzuje na opatrenia, ktoré harmonizujú úroveň miezd, je preto mylné.
–       Druhý mylný predpoklad: normotvorca EÚ môže stanoviť všeobecné a neurčito formulované požiadavky, pokiaľ ide o rámce členských štátov na stanovovanie miezd
60.      Ako som vysvetlil v bode 40 vyššie, Súdny dvor už objasnil, že výnimka týkajúca sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa nevzťahuje na každú otázku, ktorá by akokoľvek súvisela s odmenou. Okrem toho z predchádzajúcej časti vyplýva, že kritérium priameho zasahovania bolo vyvinuté v kontexte, keď sa Súdny dvor usiloval odlíšiť nástroje, ktorých cieľom je regulovať/harmonizovať odmenu, od tých, ktorých cieľom je upraviť inú oblasť než odmenu (napríklad zákaz diskriminácie, ako je to v prípade smerníc, ktoré sú jadrom rozsudkov Bruno a i. a Specht a i.), pričom do odmeny zasahujú len nepriamo (tým, že majú vplyv len na výšku miezd).
61.      Vzhľadom na tieto úvahy je podľa mňa zrejmé, že ani niektoré ďalšie smernice, ktoré používajú pojem „odmena“ – akou je smernica 2006/54/ES o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania,(51) smernica Rady 2000/43/ES, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod,(52) smernica o dočasnej agentúrnej práci,(53) smernica o vysielaní pracovníkov,(54) smernica o pracovnom čase(55) alebo dokonca smernica 2008/94/ES o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa(56) –, priamo nezasahujú do odmeny v zmysle článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Tieto smernice totiž patria do kategórie nástrojov, ktoré rovnako ako smernice, ktoré viedli k vydaniu rozsudkov Bruno a i. a Specht a i., len nepriamo zasahujú do odmeňovania. Obsahujú ustanovenia, ktoré v praxi zasahujú do výšky odmeny alebo na ňu majú vplyv. Ich cieľom však nie je regulovať odmeňovanie, ale len oprávniť určité kategórie pracovníkov na rovnaké podmienky zamestnávania ako iné kategórie(57) alebo určiť, či má zamestnanec nárok na svoju odmenu (bez ohľadu na úroveň odmeny a spôsob jej stanovenia) v určitých špecifických kontextoch, napríklad keď je na dovolenke za kalendárny rok alebo v prípade, že sa jeho zamestnávateľ dostane do platobnej neschopnosti.
62.      Naopak, nástroj priamo zasahuje do odmeňovania, a preto je nezlučiteľný s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, ak je jeho cieľom regulovať odmeňovanie, a to bez ohľadu na to, ako prísne alebo pružne.
63.      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že práve preto, že Súdny dvor sformuloval kritérium priameho zasahovania s cieľom umožniť prijatie určitých nástrojov s iným účelom, než je regulácia odmeňovania, toto kritérium nebolo stanovené so zámerom umožniť prijatie smernice, ktorej cieľom je upraviť určitý aspekt systémov stanovovania miezd v členských štátoch (napríklad výšku minimálnych miezd alebo spôsob ich stanovovania), len z toho dôvodu, že požiadavky, ktoré v tejto súvislosti stanovuje, sú všeobecné a neurčito formulované. Cieľom tohto kritéria nie je ani umožniť prijatie takejto smernice s odôvodnením, že sa usiluje len o čiastočnú harmonizáciu.(58) Opačný záver by znamenal nahradenie kritéria priameho zasahovania kritériom týkajúcim sa rozsahu zasahovania, a nie jeho priamej alebo nepriamej povahy.
64.      Vzhľadom na tieto skutočnosti je podľa mňa zrejmé, že výklad kritéria priameho zasahovania, ktoré Súdny dvor vypracoval v súvislosti s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, v tom zmysle, že normotvorca Únie môže stanoviť všeobecné a neurčito formulované požiadavky alebo že v oblasti odmeny môže vykonať čiastočnú harmonizáciu, je mylný. Zasahovanie môže byť mierne alebo obmedzené, ale napriek tomu bude stále priame, ak je cieľom nástroja regulovať odmenu.
65.      Rád by som uviedol ešte jednu pripomienku. Podľa môjho názoru kritérium priameho zasahovania neumožňuje normotvorcovi Únie ani stanoviť minimálne požiadavky v oblasti odmeny, a tým ponechať členským štátom možnosť zaviesť priaznivejšie ustanovenia. V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje článok 153 ods. 5 ZFEÚ, Únia nemá nijakú právomoc. Po druhé, ako som už vysvetlil, je zrejmé, že prijatím článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa autori Zmlúv v podstate usilovali stanoviť výnimku („odmena“) z určitej oblasti („pracovné podmienky“), na ktorú sa vzťahuje článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ. V dôsledku toho kritériá, ktoré Súdny dvor použil na určenie, či normotvorca Únie prekračuje svoje právomoci, nemôžu byť v oboch prípadoch rovnaké, inak by výnimka týkajúca sa odmeny bola zbytočná.
66.      Z toho vyplýva, že zatiaľ čo v prípade iných pracovných podmienok než odmeny sa uplatňuje kritérium minimálnych požiadaviek (čo znamená, že hoci v tejto oblasti existuje právomoc Únie, umožňuje len stanovenie minimálnych požiadaviek, t. j. minimálnej úrovne povinností), v oblasti odmeny nie je prípustná nijaká forma harmonizácie, keďže v tejto oblasti Únia nemá nijakú právomoc. Ak by normotvorca Únie stanovil minimálne požiadavky v oblasti odmeny, už by prekročil svoje právomoci a zasahoval by do právomocí členských štátov. Okrem toho, ako som uviedol vyššie, výnimka týkajúca sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ by bola zbavená svojej podstaty, keďže s odmenou by sa zaobchádzalo ako s akoukoľvek inou pracovnou podmienkou, ktorá patrí do pôsobnosti článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ.
–       Tretí mylný predpoklad: ak opatrenie nezasahuje do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov, je v súlade s výnimkou týkajúcou sa odmeny
67.      Ako som už vysvetlil, Súdny dvor uviedol, že účelom výnimky týkajúcej sa odmeny je chrániť zmluvnú slobodu sociálnych partnerov.(59) Tento účel nie je výslovne uvedený v článku 153 ods. 5 ZFEÚ a Súdny dvor neuviedol, z akého zdroja pri svojom konštatovaní vychádzal. Domnievam sa však, že tento účel možno vyvodiť po prvé zo skutočnosti, že všetky ostatné výnimky obsiahnuté v tomto ustanovení (konkrétne právo združovať sa, právo na štrajk alebo právo na výluku) sa týkajú výsad sociálnych partnerov (konkrétnejšie odborových zväzov), a po druhé z odkazu v článku 152 ZFEÚ na „úlohu sociálnych partnerov“, ktorú má Únia uznávať a podporovať.
68.      Nemôžem však vylúčiť, že výnimka týkajúca sa odmeny slúži aj na iné účely. Napriek maximálnemu úsiliu sa mi nepodarilo nájsť nijaké vyhlásenie v dostupných travaux préparatoires k Zmluvám, ktoré by potvrdzovalo, že za rozhodnutím autorov Zmlúv EÚ vylúčiť „odmenu“ z rozsahu právomocí EÚ stál jasný a jedinečný dôvod alebo motív (konkrétne ochrana zmluvnej autonómie sociálnych partnerov). Je totiž určite pravda, že výnimka týkajúca sa odmeny tým, že bráni harmonizácii úrovní miezd uplatniteľných v každom členskom štáte, prispieva k zachovaniu hospodárskej súťaže medzi podnikmi pôsobiacimi na vnútornom trhu, ako uviedla generálna advokátka Kokott vo svojich návrhoch prednesených vo veci Impact.(60) Niektorí autori tiež poukázali na to, že v oblasti odmeňovania neexistuje právomoc z toho dôvodu, že mzdová politika je jednoducho citlivou oblasťou, ktorá predstavuje dôležitý nástroj domácej hospodárskej politiky a fungovania vnútroštátneho trhu práce, a že spôsob, akým sa tradične organizujú systémy kolektívneho vyjednávania a pracovnoprávne vzťahy, sa v jednotlivých členských štátoch líši.(61)
69.      V tejto súvislosti je však jedna vec jasná: nástroj alebo opatrenie Únie, ktoré je zlučiteľné s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, prispieva k ochrane zmluvnej autonómie sociálnych partnerov; skutočnosť, že nástroj alebo opatrenie Únie nezasahuje do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov, však nevyhnutne neznamená, že je v súlade s touto výnimkou. Takúto obrátenú argumentáciu, ktorú v prejednávanej veci presadzuje najmä nemecká vláda, jednoducho nemožno prijať. Podľa môjho názoru to platí o to viac, že potreba zachovať „rozmanité formy vnútroštátnych praktík, najmä v oblasti zmluvných vzťahov“, a potreba „zachovania konkurencieschopnosti hospodárstva Únie“ nie je špecifická pre „odmenu“, ale ako sa uvádza v článku 151 ZFEÚ, je relevantná – aj keď možno v menšej miere – pre všetky otázky sociálnej politiky, v ktorých má normotvorca Únie právomoc dopĺňať činnosti členských štátov.
70.      Nahradenie kritéria priameho zasahovania kritériom zameraným na určenie, či nástroj dostatočne chráni zmluvnú autonómiu sociálnych partnerov, je preto omylom. Nielenže vedie k zámene samotného kritéria s jeho účelom, ale podľa môjho názoru sa zameriava len na časť účelu, ktorému táto výnimka slúži.
ii)    Smernica o PMM je nezlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa odmeny
71.      Z predchádzajúcich častí vyplýva, že mnohé ustanovenia a odôvodnenia smernice o PMM, na ktoré sa odvolávajú účastníci konania a vedľajší účastníci konania v prejednávanej veci na podporu názoru, že tento nástroj je v súlade s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, v skutočnosti nie sú pre túto otázku relevantné. Platí to konkrétne pre článok 1 ods. 2 až 4 smernice o PMM, v ktorom sa uvádza, že smernica o PMM neukladá členským štátom povinnosť zaviesť zákonné minimálne mzdy (článok 1 ods. 4), ponecháva vymedzenie pojmu „primeranosť“, ako aj stanovenie presných súm alebo číselných hodnôt minimálnych miezd na členských štátoch (odôvodnenia 19 a 28 a článok 1 ods. 3) a chráni vnútroštátne špecifiká a výsady členských štátov pri stanovovaní úrovne „miezd“ (článok 1 ods. 2 a 3), ktoré som spomenul v bode 49 vyššie. Podľa môjho názoru sa na tieto ustanovenia nemožno odvolávať na podporu tvrdenia, že smernica o PMM je zlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Mohli by slúžiť len na určenie stupňa a formy harmonizácie zavedenej týmto nástrojom, čo je otázka, ktorú by bolo potrebné objasniť len vtedy, ak by neexistovali pochybnosti o tom, že normotvorca Únie mal právomoc prijať smernicu o PMM. Nie sú však priamo relevantné pre predbežnú otázku, či táto smernica porušuje výnimku týkajúcu sa odmeny stanovenú v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, a teda zásadu prenesenia právomocí zakotvenú v článku 5 ods. 2 ZEÚ. Ako som totiž vysvetlil, v tejto súvislosti nie je dôležité, do akej miery táto smernica zasahuje do vnútroštátnych špecifík, ale či jej cieľom je upraviť odmeňovanie, keďže ak je to tak, potom tento nástroj priamo zasahuje do výnimky obsiahnutej v tomto zmysle v článku 153 ods. 5 ZFEÚ.
72.      Okrem toho, ako som vysvetlil v bodoch 67 až 70 vyššie, skutočnosť, že nástroj alebo opatrenie Únie nezasahuje do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov, nemusí nevyhnutne znamenať, že je v súlade s výnimkou týkajúcou sa odmeny. Samotná skutočnosť, že smernica o PMM sa vo všeobecnosti usiluje podporovať alebo presadzovať kolektívne vyjednávanie, ako vyplýva z ustanovení odôvodnení 13, 19 a 24, ako aj z článku 1 ods. 2 a 3 a článku 7 tejto smernice, ktoré ukladajú členským štátom povinnosť prijať opatrenia potrebné na zapojenie sociálnych partnerov do stanovovania a aktualizácie zákonných minimálnych miezd,(62) teda nepostačuje na to, aby bol tento nástroj v súlade s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ.
73.      V tejto súvislosti by som rád uviedol ešte jednu úvodnú poznámku, konkrétne k článku 1 ods. 3 smernice o PMM, ktorý stanovuje, že „v súlade s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ touto smernicou nie je dotknutá právomoc členských štátov pri stanovovaní úrovne minimálnych miezd ani voľba členských štátov stanoviť zákonné minimálne mzdy a/alebo podporovať prístup k ochrane formou minimálnej mzdy stanovenej v kolektívnych zmluvách“. Podľa môjho názoru, ak iné ustanovenia smernice o PMM jasne uvádzajú, že cieľom tejto smernice je upraviť odmenu, takéto vyhlásenie nemôže stačiť na zmenu tohto predmetu. Domnievam sa, že to isté platí aj pre odôvodnenie 19 smernice o PMM, ktoré preberá veľkú časť znenia tohto článku. Kritérium priameho zasahovania si totiž vyžaduje, ako uviedla Rada, aby sa podstata predmetného nástroja posudzovala ako celok, pričom Súdny dvor nemôže obmedziť svoje posúdenie v tejto súvislosti na ustanovenia – akým je v tomto prípade článok 1 ods. 3 smernice o PMM –, ktoré výslovne odkazujú na článok 153 ods. 5 ZFEÚ.
74.      Prejdem teraz k definícii predmetu smernice o PMM a začnem konštatovaním toho, čo je zrejmé. Na rozdiel od iných smerníc, ktorých sa týkajú rozsudky Bruno a i. a Specht a i., konkrétne smernice Rady 97/81/ES o pracovníkoch na kratší pracovný čas a smernice Rady 2000/78/ES, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, ktorých názvy neodkazujú na „mzdy“ alebo „odmenu“, alebo ďalších smerníc, ktoré som spomenul v bode 61 vyššie, sa smernica, o ktorú ide v prejednávanej veci, týka „primeraných minimálnych miezd v Európskej únii“. Samotný jej názov obsahuje slovo „mzdy“. To podľa môjho názoru predstavuje jasný a dokonca zjavný znak toho, že cieľom smernice o PMM je upravovať „odmenu“.
75.      Tento prvý dojem potvrdzuje článok 1 smernice, nazvaný „Predmet úpravy“, ktorý v odseku 1 písm. a) a b) jednoznačne stanovuje, že touto smernicou „sa v záujme zlepšenia… najmä primeranosti minimálnych miezd pre pracovníkov s cieľom prispieť k vzostupnej sociálnej konvergencii a znížiť mzdové nerovnosti“ vytvára rámec pre „primeranosť zákonných minimálnych miezd“ a podporu „kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“.(63) Podľa môjho názoru, a keďže som v bode 54 vyššie vysvetlil, že „odmena“ v zmysle článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa neobmedzuje na úroveň odmeny, ale zahŕňa aj spôsoby a postupy stanovenia tejto úrovne, toto ustanovenie ponecháva len malý priestor na pochybnosti o skutočnosti, že cieľom smernice o PMM je upraviť určitý aspekt odmeny, konkrétnejšie primeranosť minimálnych miezd a spôsob stanovovania týchto miezd. Okrem toho z neho vyplýva, že normotvorca Únie nikdy nezamýšľal zvýšenie úrovne minimálnych miezd (konvergencia) na úrovni Únie ako vedľajší alebo nepriamy dôsledok prijatia tejto smernice, ale skôr ako konečný cieľ alebo zastrešujúci cieľ tohto nástroja. Ďalej chcem uviesť, že článok 3 smernice o PMM, ktorý obsahuje zoznam relevantných definícií, ako prvé vymedzuje pojmy „minimálna mzda“ a „zákonná minimálna mzda“, čo preukazuje, že tieto pojmy sú ústredným prvkom tohto nástroja.
76.      Vzhľadom na tieto ustanovenia je mi už jasné, že rozdiel medzi smernicou o PMM a smernicami, ktoré viedli k vydaniu rozsudkov Bruno a i. a Specht a i., alebo ďalšími smernicami, ktoré som spomenul v bode 61 vyššie, spočíva nielen v ich názve, ale aj v ich samotnom predmete. Ako som vysvetlil, všetky tieto smernice obsahujú ustanovenia, ktoré sa týkajú úrovne odmeny. Na rozdiel od smernice o PMM však ich cieľom nie je úprava spôsobu stanovovania odmeny (v tomto prípade prostredníctvom kolektívneho vyjednávania) alebo zvýšenie úrovne odmeny (stanovením „rámc[a] pre… primeranosť zákonných minimálnych miezd“ s cieľom prispieť k „vzostupnej sociálnej konvergencii a znížiť mzdové nerovnosti“).
77.      Po týchto poznámkach teraz vysvetlím, prečo článok 5 tohto nástroja – ktorého obsah som stručne opísal v časti III.B. vyššie a ktorý je najdôležitejším ustanovením smernice o PMM – podľa môjho názoru potvrdzuje, že cieľom tejto smernice je upraviť odmenu, čo je v rozpore s výnimkou obsiahnutou v tomto zmysle v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Potom budem analyzovať ďalšie ustanovenia tohto nástroja.
–       Článok 5 smernice o PMM
78.      Článok 5 ods. 1 smernice o PMM stanovuje, že členské štáty so zákonnými minimálnymi mzdami musia jasne vymedziť kritériá, ktorými sa riadi stanovovanie a aktualizácia týchto miezd. Môžu to urobiť v súlade so svojimi vnútroštátnymi postupmi a môžu slobodne rozhodnúť o relatívnej váhe týchto kritérií. Musia však zároveň zabezpečiť, aby kritériá, ktoré stanovia, prispievali k primeranosti zákonných minimálnych miezd v záujme „dosiahnutia dôstojnej životnej úrovne, zníženia chudoby pracujúcich a tiež podpory sociálnej súdržnosti a vzostupnej sociálnej konvergencie a zníženia rozdielov v odmeňovaní žien a mužov“. Okrem toho článok 5 ods. 2 tejto smernice stanovuje zoznam štyroch minimálnych kritérií, ktoré musia členské štáty zohľadniť v rámci postupu stanovovania zákonných minimálnych miezd.(64) Je pravda, že táto povinnosť by sa v zásade mohla považovať za splnenú, aj keby členské štáty týmto kritériám pripisovali len nízku váhu. Takýto prístup by však úplne ohrozil ciele uvedené v článku 5 ods. 1 tejto smernice. Navyše jasné vymenovanie štyroch minimálnych kritérií v článku 5 ods. 2 smernice o PMM naznačuje, že týmto kritériám by sa mal v skutočnosti pripisovať osobitný význam.(65)
79.      Vzhľadom na tieto skutočnosti je podľa mňa zrejmé, že článok 5 ods. 2 smernice o PMM v praxi ukladá členským štátom so zákonnými minimálnymi mzdami povinnosť zabezpečiť, aby sa úroveň minimálnych miezd vypočítala aspoň na základe štyroch kritérií uvedených v tomto ustanovení. Jeho cieľom je teda regulovať úroveň zákonných minimálnych miezd.
80.      Na podporu názoru, že smernica o PMM je platná, viacerí účastníci konania v prejednávanej veci uvádzajú po prvé skutočnosť, že článok 5 ods. 1 a 2 tejto smernice nestanovuje povinnosť členských štátov zaviesť primerané minimálne mzdy, a po druhé, že pojem primeranosť použitý v tomto ustanovení nemá v práve Únie autonómny význam.(66) Súhlasím s týmito účastníkmi konania v tom, že v prvých dvoch odsekoch článku 5 smernice o PMM  nie je expressis verbis obsiahnutá povinnosť zaviesť primerané minimálne mzdy. Členské štáty však podľa týchto ustanovení výslovne podliehajú povinnosti zabezpečiť, aby kritériá, na ktoré sa odvolávajú pri stanovovaní a aktualizácii minimálnych miezd, prispievali k ich primeranosti. Podľa môjho názoru medzi týmito dvoma povinnosťami v praxi neexistuje rozdiel.
81.      Okrem toho považujem tvrdenie, že pojem „primeranosť“ uvedený v článku 5 ods. 1 smernice o PMM nemá a nikdy by nemohol mať v práve Únie autonómny význam, za dosť nepresvedčivé. Pripomínam, že odôvodnenie 3 tejto smernice odkazuje na článok 31 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ktorý stanovuje právo každého pracovníka na „pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť“. Odôvodnenie 28 smernice o PMM ďalej stanovuje, že hoci „primeranosť zákonných minimálnych miezd určuje a posudzuje každý členský štát so zreteľom na svoje vnútroštátne sociálno‑ekonomické podmienky“, „minimálne mzdy sa považujú za primerané, ak sú spravodlivé vo vzťahu k mzdovej distribúcii v príslušnom členskom štáte a poskytujú dôstojnú životnú úroveň pracovníkom…“.
82.      Vzhľadom na tieto odôvodnenia súhlasím s pripomienkou, ktorú dánska vláda uviedla na pojednávaní, že za cieľ článku 5 ods. 1 a 2 smernice o PMM možno považovať konkretizovanie práva na dôstojnú minimálnu mzdu, ktoré podľa niektorých komentátorov vyplýva z článku 31 ods. 1 Charty z dôvodu, že odkaz na „dôstojnosť“ v tomto ustanovení je základom pre právo na dôstojnú mzdu, ktorá zabezpečuje uspokojivú životnú úroveň pracovníkov a ich rodín.(67) Článok 5 ods. 1 a 2 smernice o PMM by sa teda mohol celkovo vykladať v tom zmysle, že členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť zlučiteľnosť kritérií, na ktoré sa odvolávajú pri určovaní úrovne odmeny, s článkom 31 ods. 1 Charty. Tento výklad by mal dva dôsledky: po prvé pojem „primeranosť“ uvedený v článku 5 ods. 1 smernice o PMM by členské štáty mali chápať tak, že je v súlade s pojmom „dôstojnosť“ v článku 31 ods. 1 Charty (a teda ako autonómny pojem práva Únie). Po druhé, ak by členské štáty porušili svoju povinnosť zabezpečiť, aby vnútroštátne kritériá, ktoré uplatňujú na stanovenie a aktualizáciu zákonných minimálnych miezd, prispievali k „primeranosti“ týchto miezd, pracovníci by sa mohli dovolávať svojho práva na účinný prostriedok nápravy podľa článku 47 ods. 1 Charty. To potvrdzuje, že článok 5 ods. 1 a 2 smernice o PMM by mohol mať významné dôsledky pre systémy stanovovania miezd v členských štátoch.
83.      Ďalej chcem poukázať na to, že viacerí (ak nie všetci) účastníci konania v prejednávanej veci, ktorí tvrdia, že smernica o PMM je platná, uvádzajú, že článok 5 tohto nástroja ukladá členským štátom len procesné povinnosti, keďže sa týka, ako naznačuje jeho názov, „Postupu stanovovania primeraných zákonných minimálnych miezd“.(68) Portugalská vláda konkrétne tvrdí, že smernica o PMM len spresňuje prostriedky na dosiahnutie určitého výsledku, pokiaľ ide o úroveň minimálnych miezd, ale nijako túto úroveň neharmonizuje. S týmto názorom nesúhlasím.
84.      Nechápem totiž, ako by napríklad povinnosť obsiahnutá v článku 5 ods. 2 písm. c) tejto smernice, podľa ktorej by sa postup stanovovania a aktualizácie zákonných minimálnych miezd mal riadiť mierou rastu miezd, mohla znamenať niečo iné ako to, že úroveň (výška) minimálnych miezd musí byť založená na tejto miere rastu a musí ju odrážať. To, čo sa prezentuje ako procesná povinnosť, je v skutočnosti skrytou hmotnoprávnou povinnosťou. Za týchto podmienok sa domnievam, že samotným cieľom článku 5 ods. 1 a 2 smernice o PMM je v skutočnosti zasahovať do úrovne minimálnych miezd, hoci „nestanovuje číselné údaje v eurách a centoch“.(69) Tento výklad potvrdzuje odôvodnenie 18 smernice o PMM, ktoré tento nástroj prezentuje ako smernicu stanovujúcu procesné povinnosti, ale tiež uvádza, že „sa v tejto smernici zavádzajú minimálne požiadavky na úrovni Únie… týkajúce sa primeranosti zákonných minimálnych miezd“. Podľa môjho názoru to naznačuje, že povinnosti obsiahnuté v článku 5 smernice o PMM, pokiaľ ide o „primeranosť zákonných minimálnych miezd“, nemajú procesnú, ale hmotnoprávnu povahu.
85.      Odhliadnuc od článku 5 ods. 1 a 2 smernice o PMM, chcem poukázať na to, že článok 5 ods. 3 tejto smernice stanovuje, že členské štáty sa nemôžu odvolávať na mechanizmus indexácie, ak to vedie k zníženiu zákonnej minimálnej mzdy. Považujem za zrejmé, že táto povinnosť je tiež viac než len procesná. Tak Komisia, ako aj Parlament a Rada totiž na pojednávaní uznali, že Komisia by mohla začať konanie o nesplnení povinnosti podľa tohto ustanovenia, ak by členský štát zaviedol mechanizmus indexácie, ktorý by skutočne viedol k zníženiu jeho zákonnej minimálnej mzdy.
86.      V každom prípade samotná skutočnosť, že povinnosť má procesnú povahu, podľa môjho názoru neznamená, že je nevyhnutne zlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Ako som totiž vysvetlil v bodoch 51 až 59 vyššie, táto výnimka sa vzťahuje nielen na úroveň odmeny, ale aj na spôsob stanovovania miezd a na metódu (alebo postup), na ktorý sa členské štáty v tejto súvislosti odvolávajú. Aj čisto procesná povinnosť týkajúca sa „odmeny“ teda už zachádza príliš ďaleko a je nezlučiteľná s touto výnimkou.
87.      Z tohto dôvodu sa domnievam, že ustanovenia, akým je článok 5 ods. 4, 5 a 6 tejto smernice, ktoré okrem iného ukladajú členským štátom povinnosť používať orientačné referenčné hodnoty „na usmernenie svojho posúdenia primeranosti zákonných minimálnych miezd“ (to znamená pri určovaní úrovne týchto miezd), tiež priamo zasahujú do odmeňovania, keďže ich cieľom je upraviť spôsob určovania miezd a metódu, z ktorej v tejto súvislosti členské štáty vychádzajú.
–       Ďalšie ustanovenia smernice o PMM
88.      Ani jedno z ostatných ustanovení smernice o PMM nie je v rozpore s konštatovaním, že táto smernica priamo zasahuje do výnimky týkajúcej sa odmeny stanovenej v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Konkrétne článok 2 smernice o PMM len stanovuje, že táto smernica sa uplatňuje na „pracovníkov“. Cieľom článku 6 tejto smernice je zabezpečiť, aby stanovenie nižších sadzieb pre určité skupiny pracovníkov (rozdielne sadzby) a uplatňovanie zníženia na základe hodnoty vybavenia alebo iných nákladov (odpočty) v členských štátoch, ktoré majú zákonné minimálne mzdy, boli v súlade so zásadami zákazu diskriminácie a proporcionality. Článok 7 smernice o PMM požaduje, aby členské štáty prijali opatrenia potrebné na zapojenie sociálnych partnerov do stanovovania a aktualizácie zákonných minimálnych miezd, a článok 8 tohto nástroja sa týka „účinného prístupu pracovníkov k zákonným minimálnym mzdám“. Všetky tieto ustanovenia (s výnimkou článku 2) odkazujú na „minimálne mzdy“ a nič v ich znení nie je v rozpore so záverom, že smernica o PMM má za cieľ regulovať odmenu.(70)
89.      Okrem toho dve ustanovenia tohto nástroja, a to jeho články 4 a 12, majú podľa môjho názoru za cieľ harmonizovať metódu určovania miezd, ktorú používajú členské štáty, a teda upraviť odmeňovanie.
90.      Po prvé článok 4 je nazvaný „Podpora kolektívneho vyjednávania o  stanovovaní miezd“.(71) Odsek 1 od členských štátov požaduje, aby „podpor[ovali] budovanie a posilňovanie schopnosti sociálnych partnerov zapájať sa do kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“, „podpor[ovali] konštruktívne, zmysluplné a fundované rokovania o mzdách medzi sociálnymi partnermi“ a prijímali opatrenia na ochranu „výkonu práva na kolektívne vyjednávanie o stanovovaní miezd“(72) a ochranu odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov, ktoré sa zúčastňujú na kolektívnom vyjednávaní alebo sa na ňom chcú zúčastniť, pred akýmkoľvek zasahovaním do ich zriaďovania, fungovania alebo správy [článok 4 ods. 1 písm. a) až d)].
91.      Je pravda, že cieľom tohto odseku nie je upraviť obsah kolektívnych zmlúv o stanovovaní miezd ako takých, ale jeho cieľom je len podpora týchto dohôd prostredníctvom pomerne vágnych predpisov, ktoré niektorí považujú za rešpektujúce osobitosti vnútroštátnych systémov.(73) Súhlasím však s dánskou vládou po prvé v tom, že článok 4 ods. 1 napriek tomu ukladá členským štátom niekoľko pozitívnych povinností určených na podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd, a po druhé v tom, že tým jasne obmedzuje voľbu členských štátov, pokiaľ ide o spôsob určovania miezd, ktorý môžu použiť. Okrem toho pripomínam, že aj keď ustanovenie zavádza len „obmedzenú“ harmonizáciu (napríklad preto, že ponecháva veľký priestor pre vnútroštátne špecifiká, alebo preto, že upravuje len pomerne neurčito formulovaný rámec), stále ide o harmonizáciu – na ktorú normotvorca Únie nemá právomoc v záležitostiach, na ktoré sa vzťahuje článok 153 ods. 5 ZFEÚ.
92.      Podobný záver podľa môjho názoru platí, pokiaľ ide o článok 4 ods. 2 smernice o PMM. Toto ustanovenie, ako som už vysvetlil v bode 18 vyššie, sa vzťahuje len na členské štáty, v ktorých je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako prahová hodnota 80 %. Tieto členské štáty sú povinné „stanov[iť] rámec podmienok umožňujúcich kolektívne vyjednávanie“ a „vyprac[ovať] akčný plán na podporu kolektívneho vyjednávania“, ktorý musia pravidelne preskúmavať a aktualizovať. Samotná dánska vláda uznáva, že povinnosti vyplývajúce z tohto ustanovenia nie sú ani veľmi „konkrétne“, ani veľmi „obmedzujúce“, keďže členské štáty nie sú povinné dosiahnuť konkrétnu mieru pokrytia kolektívnym vyjednávaním, ale len prijať akčný plán, ak je ich miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako 80 %.(74) Skutočnosť, že toto ustanovenie je pomerne nejasné, napríklad pokiaľ ide o to, ako majú členské štáty merať pokrytie kolektívnym vyjednávaním,(75) však podľa môjho názoru nemožno považovať za nepriamy dôkaz zlučiteľnosti tohto ustanovenia s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ. Aj nejasné povinnosti uložené členským štátom, pokiaľ ide o organizáciu ich systémov stanovovania miezd, sú stále povinnosťami. Stále sa rovnajú regulácii odmeny, aj keď je ich formulácia vágna alebo neurčitá.
93.      Okrem toho mám veľké pochopenie pre tvrdenie dánskej vlády, že článok 4 ods. 2 smernice o PMM v rozsahu, v akom požaduje, aby členské štáty, v ktorých je miera kolektívneho vyjednávania nižšia ako 80 %, zaviedli rámec na podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd, ukladá určitú formu zásahu štátu do spôsobu organizácie miezd. Je pravda, že článok 17 ods. 3 tejto smernice stanovuje, že vykonanie článku 4 ods. 2 vrátane vypracovania akčného plánu na zvýšenie pokrytia kolektívnym vyjednávaním môže byť zverené sociálnym partnerom, ak o to spoločne požiadajú. Dánska vláda však správne uvádza, že kombinovaný účinok týchto dvoch ustanovení spočíva v tom, že povinnosť týkajúca sa tohto akčného plánu môže byť prenesená zo štátu na sociálnych partnerov. Zavedenie takejto povinnosti na úrovni sociálnych partnerov by skutočne mohlo zasahovať do ich autonómie, pokiaľ ide o „stanovovanie miezd“, čo je (čiastočne) v rozpore s účelom výnimky týkajúcej sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ.(76)
94.      Po druhé článok 12 ods. 1 smernice o PMM oprávňuje jednotlivých pracovníkov, ktorých práva týkajúce sa zákonnej minimálnej mzdy alebo ochrany formou minimálnej mzdy boli porušené, na prístup k „účinnému, včasnému a nestrannému urovnávaniu sporov a právo na nápravu“. Toto ustanovenie podľa mňa trochu „pokrivkáva“. Zavádza totiž „právo na nápravu“ v situáciách, keď sú porušené práva týkajúce sa zákonných minimálnych miezd alebo ochrany formou minimálnej mzdy, ale len „ak sú také práva stanovené vo vnútroštátnom práve alebo v kolektívnych zmluvách“. To sa podľa môjho názoru nezlučuje s logikou, na ktorej je založený článok 47 Charty, podľa ktorého sa právo na účinný prostriedok nápravy v zásade uznáva len vtedy, ak bolo porušené právo alebo sloboda zaručená právom Únie (a nie iba vnútroštátnym právom alebo kolektívnymi zmluvami). Podľa môjho názoru by sa teda článok 12 smernice o PMM mohol chápať tak, že poskytuje dodatočnú podporu v prospech záveru, ktorý som vyvodil v súvislosti s článkom 5 smernice o PMM a podľa ktorého toto ustanovenie možno považovať za ustanovenie, ktorého cieľom je konkretizovať právo na dôstojnú minimálnu mzdu, ktoré môže vyplývať z článku 31 ods. 1 Charty. V každom prípade je článok 12 smernice o PMM problematický pre členské štáty, akými sú Dánsko a Švédsko, kde ustanovenia kolektívnych zmlúv tradične a systematicky presadzujú sociálni partneri (nie jednotliví zamestnanci). Toto ustanovenie totiž jasne stanovuje, že normotvorca Únie uprednostňuje individuálne žaloby, a tým podľa môjho názoru zasahuje do organizácie systémov stanovovania miezd v členských štátoch.
iii) Záver o zlučiteľnosti smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa odmeny
95.      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy zastávam názor, že ako vyplýva najmä z jej článkov 1, 3, 4, 5 a 12, smernica o PMM má za cieľ regulovať „odmenu“. V dôsledku toho priamo zasahuje do výnimky týkajúcej sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Z toho vyplýva, že normotvorca Únie nemal právomoc prijať tento nástroj, a preto porušil zásadu prenesenia právomocí zakotvenú v článku 5 ods. 2 ZEÚ.
96.      Podľa môjho názoru by tieto úvahy mali viesť Súdny dvor k záveru, že smernica o PMM musí byť zrušená v celom rozsahu, pričom nie je potrebné analyzovať druhú časť prvého žalobného dôvodu (t. j. zlučiteľnosť smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa stanovenou v článku 153 ods. 5 ZFEÚ) ani druhý žalobný dôvod, ani subsidiárny žalobný návrh Dánskeho kráľovstva. Ak by však Súdny dvor nesúhlasil s riešením, ktoré mu navrhujem, v nasledujúcich častiach predsa len preskúmam tvrdenia účastníkov konania a vedľajších účastníkov konania k týmto ďalším otázkam.
b)      O zlučiteľnosti smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa v článku 153 ods. 5 ZFEÚ
1)      Tvrdenia účastníkov konania
97.      Dánska a švédska vláda tvrdia, že „právo združovať sa“ uvedené v článku 153 ods. 5 ZFEÚ treba chápať (ako je to v prípade viacerých právnych nástrojov vrátane Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva) ako právo každého pracovníka a každého zamestnávateľa vstúpiť do organizácie alebo odborového zväzu a slobodne sa zúčastňovať na kolektívnom vyjednávaní.
98.      Vzhľadom na to sa tieto vlády domnievajú, že keďže článok 4 ods. 1 písm. d) smernice o PMM ukladá členským štátom povinnosť prijať opatrenia na ochranu odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov zúčastňujúcich sa na kolektívnom vyjednávaní pred akýmkoľvek zasahovaním do ich zriaďovania, fungovania alebo správy, toto ustanovenie priamo zasahuje do „práva združovať sa“, a preto je nezlučiteľné s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ. Okrem toho, keďže článok 4 ods. 2 smernice o PMM požaduje, aby členské štáty, v ktorých je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako 80 %, vytvorili rámec na podporu kolektívneho vyjednávania a vypracovali so sociálnymi partnermi akčný plán na zvýšenie pokrytia kolektívnym vyjednávaním, toto ustanovenie sa dotýka aj právneho rámca členstva v odborovom zväze alebo organizácii, a teda samotného jadra práva združovať sa.
99.      Na podporu opačného názoru Rada, Parlament a Komisia, ako aj všetci ostatní vedľajší účastníci konania po prvé tvrdia, že „právo združovať sa“ uvedené v článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa týka slobody jednotlivca vstúpiť do združenia, vystúpiť z neho alebo založiť združenie bez zasahovania. Je teda nevyhnutnou podmienkou kolektívneho vyjednávania – t. j. možnosti združení pracovníkov konať kolektívne s cieľom určiť podmienky zamestnania, na ktorú sa vzťahuje článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ –, ale tieto dva pojmy sa neprekrývajú. V tejto súvislosti tiež poukazujú na to, že „právo združovať sa“ a „právo na kolektívne vyjednávanie a kolektívne akcie“ sú zaručené samostatnými ustanoveniami Charty. Po druhé tvrdia, že výnimka týkajúca sa práva združovať sa v článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa má vykladať reštriktívne a v podstate sa obmedzuje na opatrenia, ktoré priamo zasahujú do schopnosti pracovníkov združovať sa.
100. Po tretie títo účastníci konania a vedľajší účastníci konania tvrdia, že smernica o PMM neukladá pravidlá práva združovať sa, lebo len stanovuje rámec na uľahčenie výkonu práva na kolektívne vyjednávanie, pričom nestanovuje povinnosti týkajúce sa vstupovania do, vystupovania z alebo zániku združení alebo odborových zväzov. Konkrétne článok 4 ods. 1 písm. d) tejto smernice nestanovuje ani neharmonizuje pravidlá týkajúce sa zakladania odborových organizácií, nevymedzuje práva a povinnosti takýchto organizácií, ani nestanovuje osobitné pravidlá účasti a neukladá pracovníkom/zamestnávateľom, aby sa aktívne zapájali do činnosti odborových organizácií. Namiesto toho sa zameriava na zabezpečenie riadneho fungovania kolektívneho vyjednávania. V každom prípade, aj keby sa článok 4 smernice o PMM považoval za stanovujúci pravidlá týkajúce sa práva združovať sa, nepredstavoval by priamy zásah do tohto práva. Článok 4 ods. 2 smernice o PMM priamo nezasahuje do práva združovať sa, lebo používa prahovú hodnotu 80 % len ako ukazovateľ, a nie ako záväzný alebo prísne stanovený cieľ.
2)      Posúdenie
101. Pokiaľ ide o zlučiteľnosť smernice o PMM s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa uvedenou v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, vznikajú dve ústredné otázky. Po prvé sa účastníci konania a vedľajší účastníci konania nezhodujú, pokiaľ ide o zmysel a rozsah tejto výnimky a najmä pokiaľ ide o jej vzťah (a možné prekrývanie sa) s právomocou Únie v oblasti „zastupovania a kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich a zamestnávateľov“ [článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ]. V tejto súvislosti vedú diskusiu o vzťahu medzi „právom združovať sa“ a „právom na kolektívne vyjednávanie“. Po druhé, keďže ako som uviedol v bode 40 vyššie, Súdny dvor ešte nemal príležitosť vyjadriť sa k výnimke týkajúcej sa práva združovať sa stanovenej v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, je potrebné objasniť, či sa kritérium priameho zasahovania, ktoré Súdny dvor vypracoval v súvislosti s výnimkou týkajúcou sa odmeny upravenou v tomto ustanovení, uplatňuje aj v tomto kontexte.
102. Pokiaľ ide o prvú otázku, pripomínam, že právo združovať sa je chránené článkom 12 Charty,(77) zatiaľ čo právo na kolektívne vyjednávanie je upravené v článku 28 Charty.(78) Dánska vláda na podporu svojho tvrdenia, že právo združovať sa zahŕňa právo na kolektívne vyjednávanie, správne uvádza, že článok 137 ods. 6 ZES (ktorého znenie je totožné s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ) bol prijatý pred samotnou Chartou. Táto vláda sa teda domnieva, že skutočnosť, že právo združovať sa a právo na kolektívne vyjednávanie sa v Charte považujú za odlišné práva, nesmie určovať, ako sa majú chápať podľa článku 153 ZFEÚ. Chcem však poukázať na to, že v Charte základných práv pracovníkov Spoločenstva z roku 1989,(79) na ktorej obsah výslovne odkazoval článok 136 ZES (teraz článok 151 ZFEÚ) a ktorý sa odzrkadľuje v Charte,(80) boli právo združovať sa a právo na kolektívne vyjednávanie už považované za odlišné práva.(81) Ďalej chcem uviesť, že v článku 156 ZFEÚ (ktorého znenie je totožné so znením článku 140 ZES) sa „právo združovať sa“ a „právo na kolektívne vyjednávanie medzi zamestnávateľmi a pracovníkmi“ uvádzajú vedľa seba, čo by podľa môjho názoru nebolo potrebné, ak by sa tieto práva nepovažovali za autonómne a odlišné práva.
103. Na základe týchto úvah je mi jasné, že právo združovať sa nezahŕňa právo na kolektívne vyjednávanie. Naopak, tieto práva sú odlišné: prvé sa týka práva pracovníkov alebo zamestnávateľov zakladať organizácie (vrátane odborových zväzov) a vstupovať do nich na ochranu svojich hospodárskych a sociálnych záujmov, zatiaľ čo druhé sa týka osobitnej časti mandátu týchto organizácií, a to vyjednávania a uzatvárania kolektívnych zmlúv.
104. V tomto kontexte je pre mňa ťažké pokladať za presvedčivé tvrdenia, ktoré predložila dánska a švédska vláda. Tieto vlády sa v podstate domnievajú, že vzhľadom na to, že výkon práva združovať sa je podmienkou výkonu práva na kolektívne vyjednávanie, oblasti, na ktoré sa vzťahuje výnimka týkajúca sa práva združovať sa podľa článku 153 ods. 5 ZFEÚ, určitým spôsobom zahŕňajú oblasti, na ktoré sa vzťahuje „kolektívna ochrana záujmov pracujúcich“ [článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ], a dochádza aj k ich vzájomnému prekrývaniu. Súhlasím s nimi v tom, že ochrana práva združovať sa je nevyhnutná na ochranu práva na kolektívne vyjednávanie, keďže kolektívna obrana záujmov pracujúcich predpokladá vytvorenie organizácií určených na kolektívnu ochranu hospodárskych a sociálnych práv pracovníkov a/alebo zamestnávateľov. Súhlasím však s názorom Parlamentu a Rady, že táto súvislosť neznamená, že medzi oblasti, na ktoré sa vzťahuje prvé ustanovenie, patria aj tie, ktoré patria do pôsobnosti druhého ustanovenia.
105. V tejto súvislosti pripomínam, že ako som uviedol v bode 39 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že keďže odsek 5 článku 153 ZFEÚ predstavuje výnimku vo vzťahu k odsekom 1 až 4 toho istého článku, oblasti uvedené v uvedenom odseku je potrebné vykladať striktne, a to tak, aby sa neoprávnene nezasiahlo do pôsobnosti uvedených odsekov 1 až 4 a nespochybnili sa ciele, ktoré sleduje článok 151 ZFEÚ.(82) Z tohto tvrdenia podľa môjho názoru vyplývajú dva závery. Po prvé, ako uvádza Rada, ak by sa právo združovať sa chápalo tak, že zahŕňa právo na kolektívne vyjednávanie, potom by právomoc stanovená v článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ v oblasti „zastupovania a kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich a zamestnávateľov“ bola v podstate zbavená svojej podstaty. Akékoľvek opatrenie prijaté na základe tohto ustanovenia by totiž bolo v rozpore s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa stanovenou v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Po druhé konštatovanie Súdneho dvora, podľa ktorého sa výnimky upravené v tomto ustanovení musia chápať reštriktívne (čo vo všeobecnosti platí v prípade väčšiny výnimiek), vyvracia tvrdenie dánskej a švédskej vlády, podľa ktorého autori Zmlúv EÚ vyčlenili podľa článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ obmedzenú právomoc (v oblasti kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich) z oblasti, v ktorej vo všeobecnosti EÚ nemá nijakú právomoc (právo združovať sa).(83) V tejto súvislosti dodávam, že v článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ sa výslovne spomína „zastupovanie a kolektívna ochrana záujmov pracujúcich a zamestnávateľov, vrátane spolurozhodovania, s výnimkou odseku 5“ – z čoho jasne vyplýva, že oblasti, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, sa úplne neprekrývajú s tými, na ktoré sa vzťahuje článok 153 ods. 5 ZFEÚ.(84)
106. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že ustanovenie alebo opatrenie prijaté normotvorcom Únie nemožno považovať za nezlučiteľné s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa v článku 153 ods. 5 ZFEÚ len preto, že sa týka práva na kolektívne vyjednávanie. V prejednávanej veci to napríklad znamená, že samotná skutočnosť, že článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM majú za cieľ podporiť kolektívne vyjednávanie, nepostačuje na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že táto smernica je ako celok nezlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa uvedenou v článku 153 ods. 5 ZFEÚ.
107. Pokiaľ ide o druhú otázku, pripomínam, že Súdny dvor rozvinul kritérium priameho zasahovania vo vzťahu k výnimke týkajúcej sa odmeny stanovenej v článku 153 ods. 5 ZFEÚ bez toho, aby výslovne uviedol, či sa uplatňuje aj v kontexte výnimky týkajúcej sa práva združovať sa, ktorá je tiež obsiahnutá v tomto ustanovení. Podľa môjho názoru však toto kritérium možno bez väčších ťažkostí uplatniť na uvedenú výnimku. Podstata je totiž rovnaká: rovnako ako v prípade výnimky týkajúcej sa odmeny, výnimka týkajúca sa práva združovať sa nemá za cieľ vylúčiť z oblasti právomocí Únie otázku „akokoľvek súvisiacu“ s právom združovať sa, ale len tie nástroje alebo ustanovenia, ktorých cieľom je upraviť toto právo.
108. Vzhľadom na tieto úvahy považujem za ťažké dospieť k záveru, že smernica o PMM má za cieľ upravovať právo združovať sa. Ako totiž uviedla francúzska vláda na pojednávaní, ustanovenia tejto smernice neukladajú podmienky na založenie organizácie (akou je odborová organizácia) alebo vstup do nej. Cieľom niektorých jej ustanovení je podporovať kolektívne vyjednávanie (článok 4) a zapojiť sociálnych partnerov do stanovovania a aktualizácie zákonných minimálnych miezd (článok 7). Ako som však práve vysvetlil, právo na kolektívne vyjednávanie je odlišné od práva združovať sa a normotvorca Únie má podľa článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ právomoc prijímať nástroje v oblasti „zastupovania a kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich a zamestnávateľov“.
109. Je pravda, ako pripúšťa samotná Rada, že článok 4 ods. 1 písm. d) smernice o PMM odkazuje na aspekty práva združovať sa, a to na zriaďovanie, fungovanie alebo správu odborových organizácií alebo organizácií zamestnávateľov.(85) Toto ustanovenie však zjavne nemá za cieľ zasahovať do tohto práva, ale len toto právo zaručovať ochranou odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov pred zásahmi. Okrem toho, hoci článok 4 ods. 2 tejto smernice ukladá členským štátom, v ktorých je miera pokrytia kolektívnym vyjednávaním nižšia ako 80 %, aby vypracovali akčný plán s cieľom zvýšiť toto pokrytie, táto povinnosť si nevyžaduje, aby členské štáty nabádali pracovníkov, aby vstúpili do odborovej organizácie, ale len aby zvýšili počet pracovníkov chránených kolektívnymi zmluvami.
110. Nakoniec chcem poukázať na to, že názory dánskej a švédskej vlády sa sústreďujú na článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM. Nezaoberajú sa obsahom iných ustanovení tejto smernice ani netvrdia, že tieto ustanovenia sú najdôležitejšími ustanoveniami smernice o PMM a odrážajú jej „predmet“ – čo sťažuje podporu ich tvrdenia, že smernica o PMM musí byť zrušená v celom rozsahu z dôvodu, že je nezlučiteľná s výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa v článku 153 ods. 5 ZFEÚ.
111. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy zastávam názor, že druhú časť prvého žalobného dôvodu treba zamietnuť.
2.      Druhý žalobný dôvod: smernica o PMM nemohla byť právoplatne prijatá na základe článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ, lebo sa týka aj oblastí, na ktoré sa vzťahuje článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ
112. Ako som už uviedol v bode 32 vyššie, druhým žalobným dôvodom dánska vláda tvrdí, že aj za predpokladu, že smernica o PMM nepatrí do pôsobnosti výnimiek týkajúcich sa odmeny a práva združovať sa stanovených v článku 153 ods. 5 ZFEÚ, Parlament a Rada nemohli právoplatne prijať tento nástroj na základe článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ. Táto vláda sa konkrétne domnieva, že smernica sleduje dva rovnako dôležité ciele, keďže jej cieľom je nielen upraviť „pracovné podmienky“ [článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ], ale aj „zastupovanie a kolektívn[u] ochran[u] záujmov pracujúcich a zamestnávateľov…“ [článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ]. Poukazuje na to, že každý z týchto právnych základov si vyžaduje iný legislatívny postup. Článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ si totiž vyžaduje jednomyseľnosť v Rade, zatiaľ čo článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ nie. Vzhľadom na to, že tieto postupy sú nezlučiteľné, dánska vláda tvrdí, že smernica o PMM musí byť zrušená v celom rozsahu.
1)      Tvrdenia účastníkov konania
113. Dánska a švédska vláda sa domnievajú, že smernica o PMM sa netýka len „pracovn[ých] podmien[ok]“ [článok 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ], ale aj kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich [článok 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ], lebo mnohé ustanovenia tohto nástroja vrátane jeho článku 4 sa týkajú ochrany týchto záujmov. Podľa týchto vlád mohli byť tieto ustanovenia prijaté len po jednomyseľnom hlasovaní v Rade. V tejto súvislosti pripomínajú, že článok 4 smernice o PMM nie je doplnkový vo vzťahu k iným ustanoveniam tejto smernice, keďže stanovuje všeobecné povinnosti pre všetky členské štáty, a preto môže mať širší účinok ako ustanovenia, ktoré sa týkajú len určitého počtu členských štátov, akými sú jej články 5 až 8.
114. Rada, Parlament, Komisia a ostatní vedľajší účastníci konania tvrdia, že smernica o PMM bola prijatá na správnom právnom základe. Zastrešujúci cieľ tejto smernice sa týka „pracovných podmienok“ v zmysle článku 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ, a nie kolektívnej ochrany záujmov pracujúcich v zmysle článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ. Cieľom tohto nástroja je totiž zvýšiť primeranosť zákonných minimálnych miezd pre pracovníkov okrem iného podporou pokrytia kolektívnym vyjednávaním v oblasti stanovovania miezd. Článok 4 smernice o PMM sa zameriava na kolektívne vyjednávanie len ako prostriedok na dosiahnutie tohto zastrešujúceho cieľa.
2)      Posúdenie
115. Pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí byť voľba právneho základu aktu Únie založená na objektívnych prvkoch, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania. Ak preskúmanie aktu Únie preukáže, že tento akt sleduje dvojaký cieľ alebo obsahuje dve zložky, a ak jeden z týchto cieľov alebo jednu z týchto zložiek možno označiť za hlavný cieľ alebo hlavnú zložku, zatiaľ čo druhý cieľ alebo druhá zložka má doplňujúcu povahu, musí byť akt založený na jedinom právnom základe, a to na takom, ktorý si vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka. Ak sa naopak výnimočne preukáže, že akt naraz sleduje viacero cieľov alebo obsahuje viac zložiek, ktoré sú nerozlučne spojené, a to bez toho, aby jeden cieľ alebo jedna zložka boli doplňujúcimi oproti ostatným tak, že sa majú uplatniť rôzne ustanovenia Zmlúv, takéto opatrenie sa musí zakladať na rôznych príslušných právnych základoch.(86) Použitie dvojakého právneho základu je však vylúčené, ak sú postupy, ktoré boli stanovené pre jeden alebo druhý z týchto základov, nezlučiteľné.(87)
116. Na podporu názoru dánskej a švédskej vlády, podľa ktorého v podstate smernica o PMM sleduje dva rovnako dôležité ciele (prvým je vytvorenie rámca na zabezpečenie primeranosti zákonných minimálnych miezd a druhým podpora kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd), možno rovnako ako tieto vlády uviesť, že článok 4 tejto smernice (ktorý sa týka podpory kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd) je dôležitým ustanovením, lebo sa vzťahuje na všetky členské štáty, zatiaľ čo článok 5 (ktorý sa týka postupu stanovovania primeraných zákonných minimálnych miezd) sa vzťahuje len na členské štáty so zákonnými minimálnymi mzdami. Na rozdiel od článku 5 je teda článok 4 prierezovým ustanovením. Potvrdzuje to skutočnosť, že toto ustanovenie je obsiahnuté v kapitole I smernice o PMM, nazvanej „Všeobecné ustanovenia“, zatiaľ čo článok 5 je súčasťou kapitoly II tohto nástroja, nazvanej „Zákonné minimálne mzdy“.
117. Možno tiež konštatovať, že článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice o PMM uvádza, že táto smernica stanovuje rámec pre primeranosť zákonných minimálnych miezd a podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd, a že nič v znení tohto ustanovenia nenasvedčuje tomu, že druhý z týchto cieľov je menej dôležitý ako prvý alebo že je vo vzťahu k nemu doplnkový. V podobnom duchu odôvodnenie 18 tejto smernice uvádza, že v tomto nástroji sa „zavádzajú minimálne požiadavky… a stanovujú procesné povinnosti týkajúce sa primeranosti zákonných minimálnych miezd“. V tom istom odôvodnení sa ďalej uvádza, že smernica o PMM „slúži tiež na podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“. Možno teda vychádzať z toho, že normotvorca Únie považoval oba ciele za rovnako dôležité.
118. Podľa môjho názoru však tieto úvahy nepostačujú na potvrdenie tvrdení dánskej a švédskej vlády. Začnem tým, že ako som už uviedol v bode 76 vyššie, názov smernice o PMM naznačuje, že táto smernica sa týka „primeraných minimálnych miezd v Európskej únii“, a nie podpory kolektívneho vyjednávania. Okrem toho, ako som už viackrát uviedol, článok 5 tejto smernice (nie článok 4) je jednoznačne jej najdôležitejším ustanovením. V tejto súvislosti poznamenávam, že odôvodnenie 25 smernice o PMM vysvetľuje, že dôvodom, prečo táto smernica kladie veľký dôraz na podporu kolektívneho vyjednávania, je to, že „členské štáty, ktoré majú široké pokrytie kolektívnym vyjednávaním, majú zvyčajne malý podiel pracovníkov s nízkymi mzdami a vysoké minimálne mzdy“. V odôvodnení 22 tohto aktu sa rovnako jednoznačne uvádza, že „dobre fungujúce kolektívne vyjednávanie… je dôležitým prostriedkom na zabezpečenie ochrany pracovníkov formou primeraných minimálnych miezd…“.(88)
119. Z týchto skutočností po prvé vyplýva, že zastrešujúci cieľ smernice o PMM je vhodnejšie opísať ako vytvorenie rámca pre primeranosť zákonných minimálnych miezd, a nie ako podporu kolektívneho vyjednávania, a po druhé, že článok 4 tohto nástroja treba považovať za prostriedok na dosiahnutie tohto zastrešujúceho cieľa. V dôsledku toho cieľ „podpory kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“ stanovený v článku 1 ods. 1 písm. b) tejto smernice prispieva k cieľu upravenému v článku 1 ods. 1 písm. a) tejto smernice, a to k vytvoreniu rámca pre primeranosť zákonných minimálnych miezd. Vyhlásenie Komisie v návrhu smernice o PMM, podľa ktorého „v záujme [svojich] cieľov sa navrhovaná smernica zameriava na podporu kolektívneho vyjednávania o mzdách vo všetkých členských štátoch“, tiež podporuje tento názor.(89) Napokon treba uviesť, že existujú aj iné sekundárne právne predpisy Únie, ktoré popri svojom hlavnom cieli smerujú k podpore úlohy sociálnych partnerov a ktoré napriek tejto skutočnosti neboli prijaté na základe článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ.(90)
120. Za týchto podmienok sa domnievam, že smernica o PMM nemusela byť prijatá na základe článku 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ, a preto treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.
B.      Subsidiárny žalobný návrh: má sa zrušiť článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM?
121. Ak by Súdny dvor rozhodol, že smernica o PMM nemá byť zrušená v plnom rozsahu, Dánske kráľovstvo subsidiárne navrhuje zrušenie článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 tohto nástroja z dôvodu ich nezlučiteľnosti s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora čiastočné zrušenie aktu Únie je možné len vtedy, ak časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, sú oddeliteľné od ostatných častí aktu. Táto podmienka nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty.(91)
122. Ako som vysvetlil v bodoch 90 až 93 vyššie, zastávam názor, že článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM ukladajú členským štátom niekoľko pozitívnych povinností určených na podporu kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd a že tým obmedzujú voľbu členských štátov, pokiaľ ide o metódu určovania miezd, ktorú môžu použiť, spôsobom, ktorý je nezlučiteľný s výnimkou týkajúcou sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Poslednou otázkou, ktorú musím preskúmať, je teda to, či článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM možno oddeliť od ostatných ustanovení tejto smernice.
1)      Tvrdenia účastníkov konania
123. Na jednej strane dánska, švédska a nemecká vláda tvrdia, že smernica o PMM by nebola zbavená svojho potrebného účinku, ak by sa zrušil iba článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM. V tejto súvislosti dánska a švédska vláda poukazujú na to, že článok 4 ods. 1 písm. d) nebol zahrnutý do návrhu smernice o PMM. Toto ustanovenie bolo doplnené až v neskoršej fáze legislatívneho postupu. Podľa ich názoru môžu byť ostatné ustanovenia tejto smernice naďalej účinné aj bez tohto ustanovenia. Okrem toho tieto vlády tvrdia, že Rada a Parlament zastávajú protichodné názory, keď na jednej strane považujú článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM za neurčité, zatiaľ čo na druhej strane tvrdia, že ich zrušenie by spôsobilo, že ostatné ustanovenia tejto smernice by boli zbavené potrebného účinku.
124. Nemecká vláda zas na pojednávaní pripomenula, že článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM považuje za zlučiteľné s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ. Táto vláda sa však zároveň domnieva, že ak by Súdny dvor dospel k inému záveru, tieto ustanovenia by teoreticky mohli byť oddelené od ostatných ustanovení tejto smernice. Ich zrušenie by totiž nemalo vplyv na podstatu tohto aktu. Článok 4 smernice o PMM by mohol byť dokonca zrušený v celom rozsahu bez ohrozenia potrebného účinku ostatných ustanovení tejto smernice, keďže poskytuje len užitočný prostriedok na dosiahnutie všeobecného cieľa tejto smernice.
125. Na druhej strane Parlament, Rada, Komisia a ostatní vedľajší účastníci konania sa domnievajú, že zrušenie článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 tejto smernice by výrazne zmenilo pôsobnosť a podstatu tohto nástroja a že v dôsledku toho tieto ustanovenia nemožno oddeliť od zvyšku smernice o PMM. Podpora kolektívneho vyjednávania je totiž dôležitým prostriedkom na to, aby pracovníci mohli poberať primerané minimálne mzdy. Okrem toho zrušenie článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 smernice o PMM by zbavilo niektoré všeobecné ustanovenia tejto smernice (najmä jej článok 1) potrebného účinku. Rada a francúzska vláda dodávajú, že ak by sa článok 4 smernice o PMM zrušil v celom rozsahu, táto smernica by už neukladala povinnosti všetkým členským štátom. Namiesto toho by ukladala povinnosti len členským štátom, ktoré majú zákonné minimálne mzdy.
2)      Posúdenie
126. Pokiaľ ide o otázku, či článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM možno oddeliť od ostatných ustanovení tejto smernice, po prvé súhlasím s dánskou a švédskou vládou v tom, že tvrdenia Parlamentu a Rady týkajúce sa druhého žalobného dôvodu a subsidiárneho žalobného návrhu sú do istej miery rozporuplné. Na jednej strane totiž v rámci druhého žalobného dôvodu tieto inštitúcie tvrdia (ako som uviedol v bode 114 vyššie), že článok 4 smernice o PMM sa zameriava na kolektívne vyjednávanie len ako prostriedok na dosiahnutie hlavného cieľa tejto smernice. Na druhej strane, pokiaľ ide o subsidiárny žalobný návrh, tvrdia, že jedným z pilierov smernice o PMM je podpora kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd, a že ak by sa článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM zrušili, ostatné ustanovenia tohto nástroja by boli zbavené potrebného účinku.
127. Po druhé z analýzy v bodoch 115 až 120 vyššie vyplýva, že zatiaľ čo článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM sú kľúčové pre splnenie jedného z cieľov sledovaných touto smernicou, a to „podpory kolektívneho vyjednávania o stanovovaní miezd“, ako sa uvádza v článku 1 ods. 1 písm. b) tejto smernice, tento cieľ je v skutočnosti prostriedkom na dosiahnutie cieľa spočívajúceho vo vytvorení rámca pre „primeranosť zákonných minimálnych miezd“ [článok 1 ods. 1 písm. a) smernice o PMM], čo je zastrešujúci cieľ tohto nástroja.
128. Ako som totiž vysvetlil v bode 119 vyššie, článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 poskytujú len prostriedok na dosiahnutie tohto zastrešujúceho cieľa, ktorý možno dosiahnuť aj v prípade, že by sa vychádzalo len z ostatných ustanovení tejto smernice. Ako správne tvrdí nemecká vláda, úzka súvislosť medzi článkom 4 ods. 1 písm. d) a článkom 4 ods. 2 smernice o PMM a ostatnými ustanoveniami tohto nástroja neznamená, že v prípade zrušenia článku 4 ods. 1 písm. d) a článku 4 ods. 2 by nebolo možné, aby táto smernica stanovila rámec pre primeranosť zákonných minimálnych miezd. Jeho stanovenie by mohlo byť ťažšie, nie však nemožné.
129. Z týchto úvah vyplýva, že článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 smernice o PMM preto možno oddeliť od jej ostatných článkov, ktoré by v prípade ich zrušenia mohli zostať v plnej miere v platnosti. V dôsledku toho, ak by Súdny dvor rozhodol, že smernica o PMM nemá byť zrušená v celom rozsahu, navrhujem, aby vyhovel subsidiárnemu žalobnému návrhu Dánskeho kráľovstva a zrušil článok 4 ods. 1 písm. d) a článok 4 ods. 2 tejto smernice.
C.      Záverečná poznámka
130. Na záver by som chcel venovať zopár slov otázke, o ktorej sa diskutovalo na pojednávaní, a to či normotvorca Únie mohol pri prijímaní smernice o PMM použiť alternatívny právny základ, konkrétne článok 175 ZFEÚ, namiesto článku 153 ods. 2 písm. b) ZFEÚ v spojení s článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ.
131. Pripomínam, že článok 175 ZFEÚ priznáva právomoc prijímať opatrenia na posilnenie hospodárskej, sociálnej a územnej súdržnosti EÚ.(92) Nie som však presvedčený, že len preto, že smernica o PMM by znížila sociálno‑ekonomické rozdiely v rámci EÚ, podporila vzostupnú konvergenciu a uľahčila harmonickejší rozvoj EÚ, mohla byť prijatá na základe tohto ustanovenia.
132. Po prvé sa totiž článok 175 ZFEÚ týka najmä prideľovania finančných prostriedkov EÚ, a preto by si použitie tohto ustanovenia ako právneho základu smernice o PMM vyžadovalo jeho pomerne kreatívny výklad.
133. Po druhé Súdny dvor vo svojej judikatúre vysvetlil, že hoci výslovné vylúčenie harmonizácie v určitých oblastiach v Zmluve o FEÚ nevyhnutne neznamená, že harmonizačné opatrenia nemožno prijať na základe iných ustanovení tejto Zmluvy, normotvorca Únie sa nemôže odvolávať na tieto iné ustanovenia, ak by tým „obchádzal“ toto výslovné vylúčenie.(93) V prejednávanej veci sa domnievam, že ak by normotvorca Únie prijal smernicu o PMM na základe článku 175 ZFEÚ, obišiel by výnimku týkajúcu sa odmeny v článku 153 ods. 5 ZFEÚ. Vychádzal by totiž zo širšieho ustanovenia (článok 175 ZFEÚ), aby získal späť právomoc (v oblasti odmeňovania), ktorú článok 153 ods. 5 ZFEÚ (lex specialis) výslovne vylúčil z oblasti právomocí Únie, a prijal by nástroj, ktorého cieľom je upraviť oblasti, na ktoré sa vzťahuje toto vylúčenie.
134. Preto sa domnievam, že normotvorca Únie nemohol smernicu o PMM právoplatne prijať na základe článku 175 ZFEÚ.
VI.    O trovách
135. Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žaloba podaná Dánskym kráľovstvom je podľa môjho názoru dôvodná a tento účastník konania navrhuje uložiť Parlamentu a Rade povinnosť nahradiť trovy konania, Parlamentu a Rade by mala byť uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Švédske kráľovstvo, Belgické kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Portugalská republika a Komisia, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, však znášajú svoje vlastné trovy konania v súlade s článkom 140 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku.
VII. Návrh
136. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor:
–        v celom rozsahu zrušil smernicu Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2022/2041 z 19. októbra 2022 o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii z dôvodu, že je nezlučiteľná s článkom 153 ods. 5 ZFEÚ, a teda so zásadou prenesenia právomocí zakotvenou v článku 5 ods. 2 ZEÚ,
–        uložil Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie povinnosť nahradiť trovy konania,
–        uložil Švédskemu kráľovstvu, Belgickému kráľovstvu, Spolkovej republike Nemecko, Helénskej republike, Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike, Luxemburskému veľkovojvodstvu, Portugalskej republike a Európskej komisii povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri článok 2 ZEÚ.
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 19. októbra 2022 (Ú. v. EÚ L 275, 2022, s. 33).
4      Pozri „návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii“ z 28. októbra 2020, COM(2020) 682 final (ďalej len „návrh smernice o PMM“).
5      VON DER LEYEN, U.: Politické usmernenia pre budúcu Európsku komisiu 2019 – 2024; Úvodné vyhlásenia na plenárnom zasadnutí Európskeho parlamentu 16. júla 2019; Prejav na plenárnom zasadnutí Európskeho parlamentu 27. novembra 2019. Úrad pre vydávanie publikácií Európskej únie, Luxemburg, 2020, s. 10.
6      Návrh smernice o PMM, s. 2.
7      Pozri SCHULTEN, T., MÜLLER, T.: A paradigm shift towards Social Europe? The proposed Directive on adequate minimum wages in the European Union. In: Italian Labour Law e‑Journal. 2021, roč. 14, č. 1, s. 7.
8      Návrh smernice o PMM, s. 2.
9      Pozri „Výsledok hlasovania – Smernica Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii (prvé čítanie)“, dokument ST_13171_2022_INIT, s. 2, k dispozícii na: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/SK/TXT/?uri=consil%3AST_13171_2022_INIT.
10      Pozri „Odôvodnené stanovisko k uplatňovaniu zásad subsidiarity a proporcionality“, dokument ST_14106_2020_INIT, s. 4, k dispozícii na: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_14106_2020_INIT.
11      Pozri „Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii (prvé čítanie) – prijatie legislatívneho aktu – vyhlásenia“, dokument ST_12616_2022_ADD_1_REV_2, s. 2, k dispozícii na: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/SK/TXT/?uri=consil%3AST_12616_2022_ADD_1_REV_2.
12      Pozri „Teraz k dispozícii: Prvé údaje o minimálnych mzdách v EÚ za rok 2022“, k dispozícii na: https://ec.europa.eu/eurostat/en/web/products‑eurostat‑news/‑/ddn‑20220128‑2.
13      Pracovný dokument útvarov Komisie „Zhrnutie správy o posúdení vplyvu, Sprievodný dokument, Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii“ [SWD(2020) 246 final].
14      Pozri článok 1 ods. 1 smernice o PMM. Pozri tiež článok 5 ods. 1 tejto smernice, ktorý odkazuje na cieľ „dosiahnutia dôstojnej životnej úrovne, zníženia chudoby pracujúcich a tiež podpory sociálnej súdržnosti a vzostupnej sociálnej konvergencie a zníženia rozdielov v odmeňovaní žien a mužov“.
15      Samozrejme, existovali určité výnimky, akou je zásada rovnakej odmeny zakotvená v článku 119 Zmluvy o EHS (pozri rozsudok z 25. mája 1971, Defrenne, 80/70, EU:C:1971:55).
16      Niektoré nástroje sekundárneho práva na podporu cieľov sociálnej politiky boli prijaté už pred Amsterdamskou zmluvou, napríklad smernica Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, 1993, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197), ktorá bola prijatá na základe článku 118a ZES (pozri rozsudok z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada, C‑84/94, EU:C:1996:431).
17      Pozri rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 76).
18      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/104/ES z 19. novembra 2008 o dočasnej agentúrnej práci (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 9).
19      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, 2003, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).
20      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. júna 2019 (Ú. v. EÚ L 186, 2019, s. 105).
21      Ú. v. EÚ C 428, 2017, s. 10.
22      Pozri odôvodnenie 12 Európskeho piliera sociálnych práv.
23      Pozri rozsudok z 18. decembra 2007 (C‑341/05, EU:C:2007:809).
24      Pozri okrem iného RÖNNMAR, M.: Free movement of services versus national labour law and industrial relations systems: Understanding the Laval case from a Swedish and Nordic perspective. In: Cambridge Yearbook of European Legal Studies – 2007‑2008. Volume 10. Hart Publishing, 2008, s. 493 až 524.
25      Ako ilustrujú reakcie dánskej vlády počas legislatívneho postupu, ktorý viedol k prijatiu smernice o PMM, ktoré som pripomenul v bode 14 vyššie.
26      Pozri https://normlex.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.
27      Pozri GARBEN, S.: Choosing a tightrope instead of a rope bridge – The choice of legal basis for the AMW Directive. In: RATTI, L., BRAMESHUBER, E., PIETROGIOVANNI, V. (ed.): The EU Directive on Adequate Minimum Wages – Context, Commentary and Trajectories. Hart Publishing, 2024, s. 25.
28      Pozri rozsudok z 15. apríla 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 122) (ďalej len „rozsudok Impact“). Pripomínam, že článok 151 ZFEÚ stanovuje: „Únia a členské štáty… majú za cieľ podporovať zamestnanosť pracovníkov, zlepšovať životné a pracovné podmienky tak, aby sa dosiahlo ich zosúladenie pri zachovaní dosiahnutej úrovne, primeraná sociálna ochrana, sociálny dialóg, dialóg medzi sociálnymi partnermi, rozvoj ľudských zdrojov so zreteľom na permanentne vysokú zamestnanosť a boj proti vylučovaniu z trhu práce.“
29      Rozsudok z 13. septembra 2007 (C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 41) (ďalej len „rozsudok Del Cerro Alonso“).
30      Body 124 a 125.
31      Rozsudok z 10. júna 2010 (C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 37) (ďalej len „rozsudok Bruno a i.“).
32      Rozsudok z 19. júna 2014 (C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12, EU:C:2014:2005, bod 33) (ďalej len „rozsudok Specht a i.“).
33      Pracovný dokument útvarov Komisie „Posúdenie vplyvu – sprievodný dokument k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii“, COM(2020) 682 final, s. 71. V tomto dokumente Komisia uviedla, že z článku 153 ods. 5 ZFEÚ a z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa výkladu tohto ustanovenia (okrem iného z rozsudkov Del Cerro Alonso a Impact) vyplýva, že hoci činnosť EÚ sa nezameriava na harmonizáciu úrovne minimálnych miezd v celej Európskej únii ani na vytvorenie jednotného mechanizmu stanovovania minimálnych miezd, môže spočívať vo vytvorení rámca, ktorý „nezasahuje do právomocí členských štátov a sociálnych partnerov určiť podrobné podmienky ich rámcov stanovovania minimálnych miezd, najmä úroveň ich minimálnych miezd…“ (pozri s. 72).
34      Pozri tiež návrh smernice o PMM, v ktorom Komisia uviedla, že keďže navrhovaná smernica „neobsahuje opatrenia, ktoré by priamo ovplyvňovali úroveň odmeny, v plnej miere rešpektuje obmedzenia, ktoré pre činnosť Únie vyplývajú z článku 153 ods. 5 ZFEÚ“.
35      Pozri tiež okrem iného „Stanovisko Európskeho výboru regiónov – Primerané minimálne mzdy v Európskej únii“ (Ú. v. EÚ C 175, 2021, s. 89), podľa ktorého „článok 153 ZFEÚ, ktorý Komisia navrhla ako právny základ, neumožňuje v Európskej únii priamo zasahovať do určovania odmeňovania“; umožňuje však stanoviť „ciele“ a „proces…v ktorom sa plne uznáva existencia právnych predpisov členských štátov o minimálnej mzde a úloha sociálnych partnerov“.
36      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
37      Tamže.
38      Tamže.
39      Pozri napríklad článok 4 ods. 1 a článok 5 ods. 1 smernice o PMM.
40      Pozri GARBEN, S., poznámka pod čiarou 27, c. d., s. 25.
41      Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott (C‑268/06, EU:C:2008:2, body 173 až 176).
42      Bod 176, kurzívou zvýraznil generálny advokát.
43      Pozri rozsudok Impact, bod 123 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
44      Tamže, bod 124.
45      Pozri bod 39 vyššie.
46      Pozri tiež rozsudky Del Cerro Alonso (bod 40), Impact (bod 123) a Bruno a i. (bod 36). K tejto otázke sa vrátim v bodoch 67 až 69 nižšie.
47      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 11. novembra 2004, Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, bod 33). Pozri tiež rozsudok z 22. decembra 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres (C‑444/09 a C‑456/09, EU:C:2010:819, bod 58).
48      Uzavretá 18. marca 1999 a uvedená v prílohe k smernici Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, 1999, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368).
49      Smernica z 15. decembra 1997 týkajúca sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, 1998, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267).
50      Smernica z 27. novembra 2000 (Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79).
51      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 5. júla 2006 (Ú. v. EÚ L 204, 2006, s. 23). Pozri najmä článok 1 druhý odsek písm. b) tejto smernice, ktorý stanovuje, že „smernica obsahuje ustanovenia na vykonávanie zásady rovnakého zaobchádzania“, pokiaľ ide okrem iného o „pracovné podmienky vrátane odmeny“.
52      Smernica z 29. júna 2000 (Ú. v. ES L 180, 2000, s. 22; Mim. vyd. 20/001, s. 23). Pozri jej článok 3 ods. 1 písm. c), ktorý stanovuje, že táto smernica sa „vzťahuje na všetky osoby z verejného i súkromného sektora, vrátane verejných subjektov“, pokiaľ ide okrem iného o „podmienky zamestnania a pracovné podmienky, vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania“.
53      Cieľom tejto smernice, podobne ako smernice Rady 97/81/ES o pracovníkoch na kratší pracovný čas, je zabezpečiť dodržiavanie zásady rovnakého zaobchádzania, a to aj pokiaľ ide o mzdy, pre konkrétnu kategóriu pracovníkov (v tomto prípade dočasných pracovníkov).
54      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431). Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 8. decembra 2020, Maďarsko/Parlament a Rada (C‑620/18, EU:C:2020:1001, body 71 až 85), ktorého predmetom je návrh Maďarska, aby Súdny dvor zrušil smernicu Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/957 z 28. júna 2018, ktorou sa mení smernica o vysielaní pracovníkov, z dôvodu, že porušuje článok 153 ods. 5 ZFEÚ. Súdny dvor tento žalobný dôvod zamietol, pričom konštatoval, že pozmeňujúca smernica sa obmedzuje na koordináciu právnych predpisov členských štátov v prípade vysielania pracovníkov s cieľom zabezpečiť, aby títo pracovníci mohli využívať niektoré alebo takmer všetky pracovné podmienky stanovené hostiteľským členským štátom, a to aj pokiaľ ide o ich odmenu.
55      Pozri najmä článok 7 všeobecnej smernice o pracovnom čase, nazvaný „Ročná dovolenka“, ktorého odsek 1 stanovuje: „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.“
56      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. októbra 2008 (Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36). Cieľom tejto smernice je zabezpečiť vyplatenie neuhradených pohľadávok zamestnancov (vrátane miezd) v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ale jej cieľom nie je regulácia „miezd“.
57      Pokiaľ ide o ďalší príklad v tejto súvislosti, pozri smernicu Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/1158 z 20. júna 2019 o rovnováhe medzi pracovným a súkromným životom rodičov a osôb s opatrovateľskými povinnosťami, ktorou sa zrušuje smernica Rady 2010/18/EÚ (Ú. v. EÚ L 188, 2019, s. 79), ktorej odôvodnenie 31 stanovuje, že „členské štáty by mali stanoviť platbu alebo príspevok za minimálne neprenosné obdobie rodičovskej dovolenky… na primeranej úrovni“. Pojem „primeraný“ sa však nachádza len v odôvodnení tejto smernice, a nie v nijakom z jej ustanovení. Okrem toho článok 1 smernice stanovuje, že účelom tohto nástroja nie je určiť výšku tejto platby alebo spôsob jej stanovenia, ale stanoviť „minimálne požiadavky určené na dosiahnutie rovnosti medzi mužmi a ženami, pokiaľ ide o príležitosti na trhu práce a zaobchádzanie v práci, uľahčovaním zosúladenia pracovného a rodinného života“ pre rodičov alebo osoby s opatrovateľskými povinnosťami.
58      Ako by to bolo napríklad v prípade smernice týkajúcej sa len najnižšieho platového rozpätia, a nie všetkých platov.
59      Pozri bod 52 vyššie.
60      Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott (C‑268/06, EU:C:2008:2, bod 173).
61      Pozri MENEGATTI, E.: Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages. In: Italian Labour Law e‑journal. 2021, roč. 14, č. 1, s. 29.
62      Možno spomenúť aj článok 4 ods. 2 smernice o PMM, ktorý stanovuje, že „v akčnom pláne sa stanoví jasný harmonogram a konkrétne opatrenia na postupné zvyšovanie miery pokrytia kolektívnym vyjednávaním pri plnom rešpektovaní autonómie sociálnych partnerov“.
63      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
64      Týmito kritériami sú a) kúpna sila zákonných minimálnych miezd s prihliadnutím na životné náklady, b) všeobecná úroveň miezd a ich distribúcia, c) miera rastu miezd a d) dlhodobé národné úrovne produktivity a vývoj v tejto oblasti.
65      Pozri tiež v tejto súvislosti odôvodnenie 26 smernice o PMM.
66      Pozri SAGAN, A., SCHMIDT, A.: The procedure for setting adequate statutory minimum wages (Article 5). In: RATTI, L., BRAMESHUBER, E., PIETROGIOVANNI, V. (ed.): The EU Directive on Adequate Minimum Wages, Context, Commentary and Trajectories. Hart Publishing, 2024, s. 202.
67      Pozri tiež BLANKE, T.: Fair and just working conditions (Article 31). In: Bercusson (ed.): European Labour Law and the EU Charter of Fundamental Rights.  Baden Baden: Nomos, 2002, s. 537; a BOGG, A.: Article 31 – Fair and just working conditions. In: PEERS, S., HERVEY, T., KENNER, J., WARD, A. (ed.): The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, London: Hart Publishing, 2014, s. 855 a 856. Otázka, či sa článok 31 ods. 1 Charty vzťahuje na pracovné podmienky, akou je „odmena“, je predmetom diskusie v rámci právnej náuky, keďže sa zdá, že toto ustanovenie malo pôvodne za cieľ zaistiť bezpečnosť a ochranu zdravia pracovníkov, chránené smernicou Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Ú. v. ES L 183, 1989, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 349).
68      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
69      Pozri SJÖDIN, E.: European minimum wage: A Swedish perspective on EU’s competence in social policy in the wake of the proposed directive on adequate minimum wages in the EU. In: European Labour Law Journal. 2022, roč. 13, č. 2, s. 283.
70      K rovnakému záveru možno dospieť, pokiaľ ide o horizontálne ustanovenia (v kapitole III) a záverečné ustanovenia (v kapitole IV) smernice o PMM.
71      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
72      Tamže.
73      Pozri MENEGATTI, E.: Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages. In: Italian Labour Law e‑Journal. 2021, roč. 14, č. 1, s. 25.
74      Podľa OECD len 8 z 27 členských štátov v súčasnosti spĺňa prahovú hodnotu 80 % stanovenú v článku 4 ods. 2 smernice o PMM (zdá sa, že Dánsko aj Švédsko sú nad touto prahovou hodnotou) (pozri https://www.oecd.org/en/data/datasets/oecdaias‑ictwss‑database.html).
75      Zdá sa totiž, že neexistuje ani všeobecne uznávaná metóda merania miery pokrytia kolektívnym vyjednávaním, ani všeobecne uznávaná databáza príslušného pokrytia v jednotlivých členských štátoch.
76      Pozri body 67 až 69 vyššie.
77      Článok 12 ods. 1 Charty stanovuje, že „každý má právo pokojne sa zhromažďovať a slobodne sa združovať s inými na všetkých úrovniach, najmä v súvislosti s politickými, odborárskymi a občianskymi otázkami, z čoho vyplýva, že každý má právo zakladať na ochranu svojich záujmov odbory alebo vstupovať do nich“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát.)
78      Článok 28 Charty, nazvaný „Právo na kolektívne vyjednávanie a kolektívne akcie“, stanovuje: „Pracovníci a zamestnávatelia alebo ich príslušné organizácie majú v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou právo vyjednávať a uzatvárať kolektívne zmluvy na zodpovedajúcich úrovniach a v prípade konfliktu záujmov uskutočniť kolektívne akcie na ochranu svojich záujmov vrátane štrajku.“
79      Charta základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva bola prijatá na zasadnutí Európskej rady, ktoré sa konalo 9. decembra 1989 v Štrasburgu, a je uvedená v dokumente Komisie KOM(89) 471 z 2. októbra 1989. Stanovuje hlavné zásady, na ktorých je založený európsky model pracovného práva.
80      Pozri preambulu Charty: „Rešpektujúc právomoci a úlohy Únie, ako aj dodržiavanie zásady subsidiarity, táto charta opätovne potvrdzuje práva vyplývajúce najmä z… sociálnych chárt prijatých Úniou a Radou Európy…“
81      Na jednej strane totiž článok 11 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva mal za cieľ chrániť právo zamestnávateľov a pracovníkov združovať sa „s cieľom vytvoriť profesijné organizácie alebo odborové zväzy podľa vlastného výberu na ochranu svojich hospodárskych a sociálnych záujmov“. Na druhej strane sa jej článok 12 týkal „práva dojednávať a uzatvárať kolektívne zmluvy za podmienok stanovených vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“.
82      Pozri rozsudok Impact, bod 122. Pripomínam, že článok 151 ZFEÚ stanovuje: „Únia a členské štáty… majú za cieľ podporovať zamestnanosť pracovníkov, zlepšovať životné a pracovné podmienky tak, aby sa dosiahlo ich zosúladenie pri zachovaní dosiahnutej úrovne, primeraná sociálna ochrana, sociálny dialóg, dialóg medzi sociálnymi partnermi, rozvoj ľudských zdrojov so zreteľom na permanentne vysokú zamestnanosť a boj proti vylučovaniu z trhu práce.“
83      Podľa môjho názoru tieto vlády vnímajú vzťah medzi článkom 153 ods. 1 písm. f) ZFEÚ („kolektívna ochrana záujmov pracujúcich a zamestnávateľov“) a výnimkou týkajúcou sa práva združovať sa v článku 153 ods. 5 ZFEÚ ako protiklad vzťahu medzi výnimkou týkajúcou sa odmeny obsiahnutou v tomto ustanovení a článkom 153 ods. 1 písm. b) ZFEÚ („pracovné podmienky“) (pozri v tejto súvislosti bod 65 vyššie).
84      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
85      Toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť prijať opatrenia „na ochranu odborových zväzov a organizácií zamestnávateľov, ktoré sa zúčastňujú na kolektívnom vyjednávaní alebo sa na ňom chcú zúčastniť, pred akýmkoľvek vzájomným zasahovaním alebo zasahovaním zástupcov alebo členov druhej strany do ich zriaďovania, fungovania alebo správy“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
86      Pozri rozsudok zo 4. septembra 2018, Komisia/Rada (Dohoda s Kazachstanom)  (C‑244/17, EU:C:2018:662, body 36 a 37 a tam citovaná judikatúra).
87      Pozri stanovisko 1/15 (Dohoda o PNR medzi EÚ a Kanadou) z 26. júla 2017, (EU:C:2017:592, bod 78).
88      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
89      Návrh smernice o PMM, s. 2 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
90      Pozri najmä smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 204, 2006, s. 23), ktorej článok 21 ods. 1 stanovuje: „Členské štáty prijmú v súlade s národnými zvykmi a praxou primerané opatrenia na podporu sociálneho dialógu medzi sociálnymi partnermi s cieľom podporiť rovnaké zaobchádzanie, a to napríklad aj monitorovaním praxe na pracovisku, prístupu k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu, ako aj monitorovaním kolektívnych zmlúv, pravidiel správania, výskumom alebo výmenou skúseností a osvedčenej praxe.“
91      Pozri okrem iného rozsudok z 8. decembra 2020, Poľsko/Parlament a Rada (C‑626/18, EU:C:2020:1000, bod 28 a tam citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
92      Toto ustanovenie stanovuje: „Členské štáty riadia a koordinujú svoje hospodárske politiky tak, aby dosiahli aj ciele uvedené v článku 174. Formulovanie a uskutočňovanie politík a činností Únie a uplatňovanie vnútorného trhu prihliada na ciele uvedené v článku 174 a prispieva k ich dosiahnutiu. Únia podporuje dosiahnutie týchto cieľov aj prostredníctvom štrukturálnych fondov… Európskej investičnej banky a ďalších finančných nástrojov… Ak sa preukáže, že bez toho, aby boli dotknuté opatrenia prijaté v rámci iných politík Únie, sú okrem fondov nevyhnutné aj iné osobitné opatrenia, môžu ich Európsky parlament a Rada prijať po porade s Hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov v súlade s riadnym legislatívnym postupom.“
93      Pozri rozsudok z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada (C‑376/98, EU:C:2000:544, bod 79).