Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 4. septembra 2025(1)
Vec C‑147/24 [Safi](i)
V
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Únie – Článok 20 ZFEÚ – Statický maloletý občan Únie závislý od rodiča, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny – Odvodené právo rodiča na pobyt – Rodič s právom na pobyt v inom členskom štáte, než je štát, ktorého štátnu príslušnosť má maloletá osoba a v ktorom má maloletá osoba pobyt – Návrat štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa na území zdržiavajú neoprávnene – Smernica 2008/115/ES – Článok 7 Charty základných práv Európskej únie – Právo na súkromný a rodinný život – Článok 24 ods. 2 a 3 Charty – Najlepšie záujmy dieťaťa “
I.      Úvod
1.        Kedy sa občan Únie môže odvolávať na pojem „Civis Europæus sum“ proti svojmu vlastnému členskému štátu?(2)
2.        Prejednávaná vec sa týka maloletej osoby s holandskou štátnou príslušnosťou, ktorá nikdy nevyužila svoje právo na voľný pohyb, ktoré jej prináleží na základe práva Únie, aby opustila svoj členský štát a ktorá by mohla byť holandskými orgánmi nútená opustiť tento členský štát a odísť do Španielska.
3.        Príslušné holandské orgány odmietli udeliť matke tejto maloletej osoby, ktorá je štátnou príslušníčkou tretej krajiny (ďalej len „ŠPTK“), odvodené právo na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ na základe práva rodiča, ktorý je ŠPTK, na pobyt v Španielsku. Tieto orgány sa teda domnievali, že článok 20 ZFEÚ sa neuplatnil, pretože odmietnutie udeliť právo na pobyt by nemalo za následok, že by sa dotknutému občanovi Únie (dieťaťu ŠPTK) uložila povinnosť opustiť územie Európskej únie ako celok, ale len územie Holandska.
4.        Priznáva článok 20 ZFEÚ za takýchto okolností odvodené právo na pobyt?
5.        Na zodpovedanie tejto otázky bude musieť Súdny dvor prehodnotiť rozsudok Ruiz Zambrano(3).
II.    Skutkový stav vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
6.        V je ŠPTK, ktorá žije v Holandsku so svojím maloletým dieťaťom, ktoré má holandskú štátnu príslušnosť, a so svojím manželom, ktorý má dvojitú štátnu príslušnosť (štátnu príslušnosť Holandska a štátnu príslušnosť tretej krajiny).
7.        Dieťa sa narodilo v Holandsku a nikdy neopustilo územie tohto členského štátu. Je teda statickým občanom Únie. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že toto dieťa má ťažkosti s rečou a jazykom a z toho dôvodu navštevuje špeciálnu školu a využíva organizovanú prepravu do špeciálneho vzdelávacieho zariadenia a späť.
8.        Manžel V trpí zdravotnými problémami a poberá sociálne dávky.
9.        V býva v Holandsku od roku 2014 bez platného povolenia na pobyt a nikdy nemala žiadny konflikt so zákonom.
10.      Dňa 13. novembra 2020 podala V žiadosť o vydanie dokladu EÚ/EHP potvrdzujúceho jej odvodené právo na pobyt na základe článku 20 ZFEÚ.
11.      Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko, ďalej len „štátny tajomník“) 11. novembra 2021 zamietol žiadosť, ktorú podala V. Konštatoval, že nemá odvodené právo na pobyt na základe článku 20 ZFEÚ, pretože jej nezaopatrené maloleté dieťa by nebolo nútené opustiť územie Únie ako celok, ale mohlo by ju nasledovať do Španielska, kde V požíva právo na pobyt.
12.      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že V, ktorá sa v rokoch 1999 až 2014 zdržiavala v Španielsku, je stále držiteľkou platného povolenia na pobyt v tomto členskom štáte.
13.      Po tom, čo štátny tajomník zamietol jej žiadosť ako žiadosť založenú podľa článku 20 ZFEÚ, preskúmal ex offo jej právo podľa článku 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach (EDĽP), ktoré chráni súkromný a rodinný život. Dospel k záveru, že ani podľa tohto ustanovenia nepožíva právo na pobyt. Hoci konštatoval, že v Holandsku viedla súkromný a rodinný život, napriek tomu rozhodol, že záujmy Holandska v oblasti prisťahovalectva prevažujú nad osobnými záujmami žalobkyne a jej rodiny.
14.      Toto zamietnutie žiadosti o priznanie práva V na pobyt v Holandsku znamenalo, že sa neoprávnene zdržiavala na území tohto členského štátu. Štátny tajomník preto na základe smernice 2008/115/ES(4)nariadil V, aby sa bezodkladne vrátila do Španielska.(5) Nesplnenie tohto nariadenia by viedlo k vydaniu rozhodnutia o návrate voči V.
15.      V podala proti tomuto rozhodnutiu sťažnosť, ktorú štátny tajomník 20. júna 2022 zamietol ako zjavne nedôvodnú.
16.      V ten istý deň podala V proti tomuto zamietavému rozhodnutiu žalobu na Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
17.      Tento súd sa pýta, či okolnosť, že V má právo na pobyt v inom členskom štáte (Španielsko), postačuje na to, aby sa jej odmietlo odvodené právo na pobyt, napriek existencii vzťahu závislosti medzi ňou a jej maloletým dieťaťom.(6) Hoci presťahovanie do Španielska by znamenalo, že ona a jej maloleté dieťa by neboli nútení opustiť územie Európskej únie ako celok, dieťa by napriek tomu bolo nútené opustiť Holandsko, čím by bolo de facto nútené vykonať svoje právo na voľný pohyb. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, v ktorom okamihu by sa mali zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život v rámci posudzovania žiadostí o udelenie odvodeného práva na pobyt.
18.      Okrem toho sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či sa povinnosť zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život podľa článku 5 písm. a) a b) smernice 2008/115 uplatňuje aj vtedy, keď sa ŠPTK nariadi bezodkladne odísť do iného členského štátu podľa článku 6 ods. 2 tejto smernice, v porovnaní s rozhodnutím o návrate podľa článku 6 ods. 1 tejto smernice.(7)
19.      Vzhľadom na tieto úvahy vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v rámci skráteného konania pozastavil právne účinky napadnutého rozhodnutia dovtedy, kým nebude pripravený rozhodnúť o merite žaloby.
20.      Za týchto okolností Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 20 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že nie je vylúčené, že rodičovi z tretej krajiny musí byť priznané odvodené právo na pobyt v členskom štáte, ktorého je jeho maloleté dieťa štátnym príslušníkom a v ktorom jeho dieťa žije bez toho, aby uplatnilo svoje práva spojené s občianstvom, pričom tento rodič z tretej krajiny má právo na pobyt v inom členskom štáte?
Ak nie je vylúčené, že rodičovi z tretej krajiny musí byť priznané odvodené právo na pobyt v členskom štáte, ktorého je jeho maloleté dieťa štátnym príslušníkom a v ktorom jeho dieťa žije bez toho, aby uplatnilo svoje práva spojené s občianstvom, pričom tento rodič z tretej krajiny má právo na pobyt v inom členskom štáte:
2.      Vyplýva z článku 20 ZFEÚ so zreteľom na článok 5 písm. a) a b) smernice 2008/115 a článok 6 ods. 2 smernice 2008/115 v prípade vzťahu závislosti, ktorý odôvodňuje udelenie odvodeného práva na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ, povinnosť rozhodovacieho orgánu overiť, či je výkon práva na voľný pohyb a pobyt v najlepších záujmoch dieťaťa a či je možné pokračovať v rodinnom živote predtým, ako uloží rodičovi z tretej krajiny povinnosť, aby bezodkladne odišiel do členského štátu, v ktorom má povolenie na pobyt alebo iné oprávnenie udeľujúce právo na pobyt, a mali by sa tieto faktory zohľadniť pri posudzovaní žiadosti o udelenie odvodeného práva na pobyt?“
21.      Dňa 25. marca 2025 sa uskutočnilo pojednávanie, na ktorom V, holandská a dánska vláda, ako aj Európska komisia predložili svoje pripomienky.
III. Analýza
22.      Článok 20 ZFEÚ priznáva ŠPTK odvodené právo na pobyt, ak je potrebné chrániť práva spojené s občianstvom štátnych príslušníkov členských štátov.(8)
23.      V prejednávanej veci sa príslušné holandské orgány domnievali, že na účely ochrany práv spojených s občianstvom Únie, ktoré má maloleté dieťa V, nie je nevyhnutné udeliť V odvodené právo na pobyt. Hlavným dôvodom tohto rozhodnutia bola skutočnosť, že V mala právo na pobyt v Španielsku. To znamenalo, že aj keby jej maloleté dieťa tiež malo opustiť Holandsko z dôvodu jeho závislosti od V,(9) nebolo by nútené opustiť územie Európskej únie ako celok. Rozhodovací orgán sa domnieval, že rodina sa môže usadiť v Španielsku, takže sa neuplatnil článok 20 ZFEÚ.
24.      Po tom, čo príslušný orgán rozhodol, že V nemala právo na pobyt v Holandsku, ani na základe práva Únie ani z iných dôvodov, nariadil jej, aby bezodkladne odišla do Španielska. Toto rozhodnutie bolo založené na článku 6 ods. 2 smernice 2008/115.
25.      Za týchto podmienok sa vnútroštátny súd svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa rodič, ktorý je ŠPTK, môže odvolávať na článok 20 ZFEÚ, aby mu bolo udelené odvodené právo na pobyt len vtedy, ak by inak bol statický občan Únie, ktorý je nezaopatreným maloletým dieťaťom, nútený opustiť územie Európskej únie ako celok, alebo či existujú iné situácie, v ktorých sa uplatňuje článok 20 ZFEÚ.
26.      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 20 ZFEÚ ukladá príslušným vnútroštátnym orgánom, pred prijatím rozhodnutia, ktorým sa rodičovi, ktorý je ŠPTK, ukladá povinnosť odísť do iného členského štátu, povinnosť posúdiť, či je takéto rozhodnutie v súlade s najlepšími záujmami dieťaťa a či môžu dotknuté osoby v tomto inom členskom štáte aj naďalej viesť súkromný a rodinný život. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či by sa tieto základné práva mali zohľadniť pri rozhodovaní o tom, či sa má rodičovi, ktorý je ŠPTK, udeliť odvodené právo na pobyt.
27.      Hoci odpovede na tieto dve otázky spolu úzko súvisia, napriek tomu ich preskúmam samostatne, pretože druhá otázka je položená len v prípade kladnej odpovede na prvú otázku.
28.      Súdnemu dvoru navrhnem, aby v odpovedi na prvú otázku vyložil článok 20 ZFEÚ tak, že je uplatniteľný bez ohľadu na to, či maloletý občan Únie a jeho rodič, ktorý je ŠPTK, môžu odísť do iného členského štátu, v ktorom má tento rodič, ktorý je ŠPTK, právo na pobyt.
29.      V tejto súvislosti uvediem, že podstata práv spojených s občianstvom Únie, ktoré sú chránené článkom 20 ZFEÚ, zahŕňa právo zotrvať na území (časť A.2). Vzhľadom na to, že tento výklad je založený na odôvodnení Súdneho dvora v rozsudku Ruiz Zambrano a na nadväzujúcej judikatúre, začnem svoju analýzu prehodnotením tohto rozsudku a rozhodnutí, ktoré naňho nadväzovali (časť A.1). Ak by sa Súdny dvor nestotožnil s mojou navrhovanou odpoveďou v časti A.2, navrhnem alternatívnu analýzu, podľa ktorej by mal príslušný rozhodovací orgán overiť, či je premiestnenie celej rodiny do iného členského štátu podľa práva Únie skutočne možné (časť A.3).
30.      V odpovedi na druhú otázku vnútroštátneho súdu rozviniem judikatúru Ruiz Zambrano tak, že preukážem, že táto judikatúra vyžaduje, aby príslušné orgány zohľadnili najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život pri posúdení toho, či je miera závislosti medzi občanom Únie a ŠPTK taká, že občan Únie by bol nútený sprevádzať svojho rodiča, ktorý je ŠPTK, ak by bol tento rodič nútený opustiť členský štát, ktorého štátnym príslušníkom je nezaopatrený maloletý občan Únie. Ak rozhodovací orgán konštatuje, že miera závislosti je tak vysoká, že sa uplatní článok 20 ZFEÚ, musí udeliť odvodené právo na pobyt s cieľom chrániť právo nezaopatreného občana Únie zotrvať na území, hoci ide len odchod do iného členského štátu (časť B).
31.      Napokon uplatním navrhované odôvodnenie na okolnosti prejednávanej veci (časť C).
A.      O prvej otázke
32.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či odvodené právo na pobyt môže na základe článku 20 ZFEÚ vzniknúť len vtedy, ak by bol občan Únie inak nútený opustiť územie Európskej únie ako celok.
33.      Základ tejto otázky vyplýva zo štandardnej formulácie rozvinutej v judikatúre, ktorá nasledovala po rozsudku Ruiz Zambrano.  Táto formulácia znie takto: „Existujú veľmi osobitné situácie, v ktorých napriek skutočnosti, že sekundárne právo týkajúce sa práva na pobyt [ŠPTK] nie je uplatniteľné a dotknutý občan Únie nevyužil svoju slobodu pohybu, musí byť právo na pobyt priznané [ŠPTK], rodinnému príslušníkovi uvedeného občana, aby nedošlo k narušeniu potrebného účinku občianstva Únie, pokiaľ by v dôsledku odopretia takého práva bol občan Únie nútený opustiť územie Únie ako celok, čo by ho zbavilo možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré mu z tohto postavenia vyplývajú.“(10)
34.      Na prvý pohľad sa môže zdať, že tento pojem podporuje stanovisko holandských orgánov, podľa ktorého článok 20 ZFEÚ priznáva ŠPTK odvodené právo na pobyt len vtedy, ak by bol maloletý občan Únie inak nútený opustiť územie Európskej únie ako celok.
35.      Z pozornejšieho výkladu tejto judikatúry však vyplýva, že Súdny dvor nemal v úmysle konštatovať, že povinnosť opustiť územie Európskej únie ako celok je jediným prípadom, v ktorom možno uplatniť článok 20 ZFEÚ na účely udelenia odvodeného práva na pobyt rodičovi občana Únie, ktorý je ŠPTK. Ako ďalej uvediem, okrem ochrany práva občanov Únie na pobyt v Európskej únii, o ktoré išlo vo vyššie uvedenej judikatúre, článok 20 ZFEÚ chráni aj právo občanov Únie zotrvať na území. Toto posledné uvedené právo je súčasťou práva „na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov“, ktoré občanom Únie priznáva článok 20 ods. 2 písm. a) a článok 21 ods. 1 ZFEÚ a ktoré budem označovať ako „právo na slobodný pohyb a pobyt“.
1.      Rozsudok Ruiz Zambrano a naňho nadväzujúce rozhodnutia
36.      Skutkové okolnosti vo veci Ruiz Zambrano sú dobre známe. Kolumbijský otec dvoch belgických detí, ktoré nikdy neopustili tento členský štát, sa odvolával na občianstvo Únie svojich detí, pričom odkazoval na článok 20 ZFEÚ na podporu svojej žiadosti o udelenie odvodeného práva na pobyt a pracovného povolenia v Belgicku.(11) Situácia v tejto veci bola, v terminológii práva Únie v oblasti vnútorného trhu, vnútornou situáciou.
37.      Pred rozsudkom Ruiz Zambrano sa právo na slobodný pohyb a pobyt
čo je najdôležitejšie právo spojené s občianstvom
uplatňovalo len v situáciách cezhraničného pohybu.(12) To bolo pravdepodobne spôsobené tým, že toto právo má svoj pôvod vo vnútornom trhu.(13) Štátny príslušník členského štátu sa teda nemôže odvolávať na článok 20 ZFEÚ, aby bol chránený pred opatreniam prijatými jeho členským štátom, ak nikdy neopustil tento štát na účely vykonávania práce, poskytovania služieb, štúdia alebo zdržiavania sa v inom členskom štáte.
38.      To sa zmenilo rozsudkom Ruiz Zambrano(14), ktorého odkaz spočíva v tom, že došlo k odpútaniu výkonu práv spojených s občianstvom Únie od požiadavky cezhraničného pohybu.(15)
39.      Napriek neexistencii cezhraničného pohybu detí Ruiza Zambrana v tejto veci Súdny dvor rozhodol, že článok 20 ZFEÚ je uplatniteľný. Rozhodol, že na toto ustanovenie sa možno odvolávať na účely zabránenia vnútroštátnym opatrenia „ktorých účinkom je zbavenie občanov Únie účinného požívania podstaty práv, ktoré im vyplývajú z ich statusu občana Únie.“(16)
40.      Súdny dvor neposkytol všeobecnú definíciu ani vysvetlenie, čo môže predstavovať zbavenie účinného požívania práv spojených s občianstvom, ani to, čo by mohlo byť podstatou práv vyplývajúcich zo statusu občana Únie. Vysvetlil len, že súrodencom Ruiza Zambrana by bolo odopreté účinné požívanie ich práv spojených s občianstvom, ak by ich otcovi nebolo udelené právo na pobyt a právo pracovať v Belgicku, pretože ak by tieto práva neboli udelené, deti Ruiza Zambrana by boli nútené opustiť územie Európskej únie so svojím otcom.(17)
41.      V rozsudku Ruiz Zambrano bol možný dôsledok povinnosti týchto detí opustiť územie Európskej únie ako celok spôsobený osobitnými okolnosťami danej veci. Podľa môjho názoru sa teda uvedený rozsudok nemôže vykladať v tom zmysle, že Súdny dvor rozhodol, že len za takýchto okolností môže byť občan Únie zbavený účinného požívania svojich práv spojených s občianstvom.
42.      Nadväzujúce rozsudky, počínajúc rozsudkami McCarthy(18) a Dereci(19), však začali spájať pojem „účinné požívanie“ so skutočnosťou, že občan Únie by bol nútený opustiť územie Európskej únie ako celok, pričom uvedené kritérium používali ako základ pre uplatnenie článku 21 ZFEÚ v prvej veci alebo článku 20 ZFEÚ v druhej veci. Povinnosť opustiť územie Európskej únie ako celok sa teda začala chápať ako podmienka uplatnenia článku 20 ZFEÚ. Zdá sa, že z tohto chápania vychádzali aj príslušné holandské orgány v prejednávanej veci.
43.      Niektoré z nadväzujúcich vecí, ktoré sa tiež týkali odvodeného práva na pobyt, vychádzali z okolností, za ktorých by, podobne ako vo veci Ruiz Zambrano, boli maloletí občania Únie nútení odísť do tretej krajiny, ak by ŠPTK, od ktorého sú závislí, bolo zamietnuté povolenie na pobyt.(20) Aj v prípadoch s odlišnými skutkovými okolnosťami, keď neexistovalo riziko, že občan Únie bude musieť opustiť územie Únie ako celok, však Súdny dvor naďalej používal rovnakú formuláciu z predchádzajúcej judikatúry, ktorá spája „účinné požívanie“ s možnosťou, že by občan Únie bol nútený opustiť územie Európskej únie ako celok.(21)
44.      Napokon v troch veciach, na ktoré sa odvoláva holandská vláda v prejednávanej veci – Alokpa(22), M.D.(23) a Rendón Marín(24) – Súdny dvor zrejme naznačil, že článok 20 ZFEÚ nepriznáva odvodené právo na pobyt ŠPTK, pokiaľ občania Únie zostanú na území Európskej únie, ale sú napriek tomu nútení presťahovať sa do iného členského štátu.
45.      Uvedené tri veci sa od prejednávanej veci odlišujú v dvoch aspektoch: po prvé v ich konkrétnych skutkových okolnostiach(25) a po druhé, a to je podstatnejšie, v rozdieloch vo formulácii prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi. V dôsledku závislosti od predchádzajúceho vývoja súdneho dialógu medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom boli tieto otázky formulované tak, že vyžadovali, aby Súdny dvor rozhodol o týchto veciach v kontexte práva na pobyt v rámci územia Európskej únie; tieto kontexty sa líšia od kontextu prejednávanej veci.(26)
46.      Na rozdiel od týchto vecí sa v prejednávanej veci vnútroštátny súd v podstate pýta, či odňatie práva na pobyt na území Európskej únie ako celku je skutočne jediným kontextom, v ktorom osoba nemôže účinne požívať svoje práva spojené s občianstvom Únie.
47.      Na rozdiel od týchto predchádzajúcich vecí má teda Súdny dvor v prejednávanej veci priamo odpovedať na otázku, či sú občania Únie chránení podľa článku 20 ZFEÚ len vtedy, ak by inak boli nútení opustiť územie Európskej únie ako celok. Prejednávaná vec teda poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť bližšie spresniť „podstatu“ práv spojených s občianstvom, ktorých účinné požívanie je chránené článkom 20 ZFEÚ.
48.      Stručne povedané, vo všetkých veciach nadväzujúcich na rozsudok Ruiz Zambrano bol článok 20 ZFEÚ vykladaný tak, že sa uplatní, ak by bol občan Únie nútený opustiť územie Európskej únie ako celok,(27) čo bolo chápané tak, že zbavuje tohto občana možnosti účinne požívať podstatu svojich práv spojených s občianstvom.
49.      Považujem však za dôležité uviesť, že Súdny dvor nikdy nespresnil, ako život v tretej krajine skutočne zbavuje občanov Únie možnosti požívať svoje práva spojené s občianstvom Únie a o aké práva ide. V rámci práv zakotvených v článku 21 ZFEÚ – „právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať“ – právo na pohyb a pobyt v inom členskom štáte, nie je podľa môjho názoru dotknuté, ak občan Únie žije v tretej krajine. Aj keď totiž občan Únie žije v tretej krajine, môže sa vždy rozhodnúť vstúpiť a zdržiavať sa v inom členskom štáte, ako je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, za rovnakých podmienok, ako keby sa rozhodol odísť z členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.(28) Tieto podmienky upravuje smernica o občianstve.(29)
50.      Ak je občan Únie, ktorý odchádza do iného členského štátu, než je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, maloletou osobou, môže byť nevyhnutné, aby jeho rodinnému príslušníkovi, ktorý je ŠPTK, od ktorého je závislý, bolo udelené odvodené právo na pobyt. Podľa smernice o občianstve možno takéto odvodené právo udeliť, ak sa dieťa, ktoré je občanom Únie, presťahuje do iného členského štátu a má dostatočné zdroje na pokrytie svojich potrieb v tomto členskom štáte, ale nemôže sa tam zdržiavať bez ŠPTK, od ktorého je závislé.(30) To isté by platilo v prípade, ak by maloletý občan Únie odišiel do členského štátu iného, než je členský štát jeho štátnej príslušnosti, z tretej krajiny. Ak však maloletý občan Únie žije v tretej krajine a rozhodne sa odísť do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, smernica o občianstve sa neuplatňuje. Uplatňuje sa skôr článok 20 ZFEÚ, ktorý sa týka udelenia odvodeného práva na pobyt jeho rodičovi, ktorý je ŠPTK a od ktorého je maloletý občan Únie závislý.(31)
51.      Zabránenie tomu, aby bol občan Únie nútený odísť do tretej krajiny, teda nechráni jeho právo na pohyb a pobyt v inom členskom štáte Únie, ktoré je spojené s občianstvom, keďže toto právo môže byť vykonané aj z tejto tretej krajiny. Zabránenie de facto vyhosteniu občana Únie z územia Európskej únie mu však zaručuje možnosť pobytu na území Európske únie,  čo je jedným z prejavov „práva na slobodný pohyb a pobyt“(32).
52.      Skutočnosť, že v rozsudku Ruiz Zambrano a v iných doterajších veciach Súdny dvor chránil právo na pobyt v Európskej únii, však sama osebe nenaznačuje, že ide o jediné právo spojené s občianstvom statického občana Únie, ktoré spadá pod ochranu článku 20 ZFEÚ.
53.      V bode 42 rozsudku Ruiz Zambrano Súdny dvor skôr konštatoval, že „článok 20 ZFEÚ bráni vnútroštátnym opatreniam, ktorých účinkom je zbavenie občanov Únie účinného požívania podstaty práv, ktoré im vyplývajú z ich statusu občana Únie“. Bolo to teda odňatie požívania práv spojených s občianstvom, čo viedlo k uplatneniu článku 20 ZFEÚ. V bode 44 tohto rozsudku Súdny dvor okrem iného spresnil, že odmietnutie udeliť povolenie na pobyt a pracovné povolenie rodičovi, ktorý je ŠPTK, maloletých občanov Európskej únie by malo za následok, že tieto deti by museli opustiť územie Európskej únie, aby sprevádzali svojho rodiča. To sa považovalo za zbavenie ich účinného požívania ich občianskych práv, ale nie za jedinú situáciu, v ktorej k takémuto zbaveniu môže dôjsť.
54.      V ďalšej časti navrhnem, aby Súdny dvor vyložil článok 20 ZFEÚ tak, že zahŕňa právo rozhodnúť sa zotrvať na území, ktoré je podstatnou súčasťou práv spojených s občianstvom Únie, ktorých účinné požívanie je chránené týmto článkom.
2.      Právo zotrvať na území ako súčasť práva občanov Únie na slobodný pohyb a pobyt
55.      Zo znenia článkov 20 a 21 ZFEÚ, z doterajšieho vývoja pojmu občianstvo Únie, ako aj z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že podstata práva spojeného s občianstvom na slobodný pohyb a pobyt nespočíva výlučne v práve na pobyt na území Európskej únie ako celku.
56.      Uvediem, že podstata práv občanov Únie zahŕňa aj právo občanov Únie rozhodnúť sa zotrvať na území.
57.      Po prvé články 20 a 21 ZFEÚ vo svojom znení zaručujú občanom Únie nielen právo na pobyt, ale aj právo slobodne sa pohybovať na území členských štátov Únie.
58.      Toto právo na pohyb je právom, a nie povinnosťou. Toto právo teda musí zahŕňať právo zotrvať na území.
59.      Okrem toho použitím príslovky slobodne sa v texte Zmluvy naznačuje, že existuje sloboda pohybu, čo nevyhnutne predpokladá voľbu, či toto právo uplatniť, alebo nie.(33)
60.      Po druhé rozhodnutie občanov Únie pobývať v inom členskom štáte, ako je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, je chránené právom Únie, ktoré v zásade zakazuje ich vyhostenie. Vyhostenie občana Únie je povolené len vtedy, ak je nevyhnutné na ochranu verejnej politiky a verejnej bezpečnosti,(34) čo sú dôvody, ktoré sa samy osebe majú vykladať reštriktívne.(35)
61.      Nie je dôvod, aby sa so statickými občanmi Únie, ktorí sa môžu odvolávať na článok 20 ZFEÚ, zaobchádzalo menej priaznivo ako s mobilnými občanmi Únie. Z tohto dôvodu v situácii, keď by statický občan Únie bol de facto nútený opustiť územie svojho vlastného členského štátu, jeho status spojený s občianstvom chráni jeho rozhodnutie zostať podobným spôsobom, akým chráni takéto rozhodnutie zo strany mobilného občana Únie.
62.      Je zrejmé, že statickí občania Únie sú chránení pred vyhostením z ich vlastného členského štátu medzinárodným právom, vrátane článku 3 protokolu č. 4 k EDĽP.(36)
63.      Článok 20 ZFEÚ tým, že zaručuje statickému občanovi Únie právo zotrvať na území, chráni tohto občana pred de facto vyhostením, čím zaručuje jeho právo na pobyt v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.
64.      Po tretie prevažná väčšina štátnych príslušníkov členských štátov Únie nevyužíva svoje právo na pohyb.(37) Hoci článok 20 ZFEÚ priznáva status občana Únie všetkým štátnym príslušníkom členských štátov, prevažná väčšina sa rozhodla zotrvať na území.(38) To však neznamená, že nie sú občanmi Únie.(39)
65.      Ich status občana si tiež vyžaduje právnu ochranu.
66.      Po štvrté, ak je status občana Únie, ako stanovil Súdny dvor, základným statusom všetkých štátnych príslušníkov členských štátov,(40) statická väčšina občanov Únie nemôže byť vylúčená z požívania práv, ktoré patria k tomuto statusu. Napokon status občana Únie by sa ťažko mohol považovať za základný, ak by bol relevantný len pre menšinu štátnych príslušníkov členských štátov, ktorí sa rozhodli odísť.(41)
67.      Po piate, ak je hlavným dôvodom ochrany práva na pobyt na území Európskej únie zo strany Súdneho dvora zabezpečiť, aby občania Únie mohli požívať práva, ktoré im právo Únie priznáva ako osobám s pobytom na tomto území,(42) tá istá výhoda je zabezpečená uznaním práva občana Únie zotrvať na území svojho členského štátu pobytu a štátnej príslušnosti.
68.      Väčšina práv vytvorených sekundárnymi právnymi predpismi Únie pre jednotlivcov nie je podmienená ich odchodom do iného členského štátu.
69.      Napokon, ak by Súdny dvor vykladal podstatu práv občanov Únie tak, že tieto práva zahŕňajú právo zotrvať na území, znamenal by takýto výklad jednostranné rozšírenie pojmu občianstvo? Nezastávam tento názor.
70.      Štátni príslušníci členských štátov Únie požívali právo na pohyb vyplývajúce z vnútorného trhu už pred zavedením statusu občana Únie. Tieto práva sa týkali ekonomicky aktívnych mobilných občanov (zamestnancov, samostatne zárobkovo činných osôb, uchádzačov o zamestnanie a študentov) a zahŕňali odvodené práva pre niektorých ich rodinných príslušníkov. Právo na slobodný pohyb a pobyt, ako súčasť práv spojených s občianstvom Únie, zavedené do Zmlúv v novej fáze procesu integrácie Únie, musí mať preto dodatočný význam a zmysel. Z voľby slovného spojenia „občianstvo Únie“ jasne vyplýva, že tento pojem má za cieľ vytvoriť dodatočnú väzbu pre štátnych príslušníkov členských štátov; väzbu, ktorá nie je založená len na ekonomickej logike trhu, ale spája štátnych príslušníkov členských štátov so širšou európskou spoločnosťou založenou na spoločných hodnotách,(43) bez toho, aby ich zbavovala ich národnej identity.(44) Táto väzba existuje bez ohľadu na to, či občan Únie odíde zo svojho členského štátu alebo v ňom zostane.
71.      Aj keď je možnosť odísť do iného členského štátu dôležitou súčasťou občianstva Únie, tento status sa má vykladať tak, že nielenže udeľuje práva osobám, ktoré sa rozhodnú túto možnosť využiť, ale musí chrániť aj tých, ktorí sa tak nerozhodnú.
72.      Zo všetkých týchto dôvodov by sa podľa môjho názoru mal článok 20 ZFEÚ vykladať tak, že chráni právo zotrvať na území. Na ochranu tohto práva nie je dôležité, či je občan nútený odísť do tretej krajiny alebo do iného členského štátu. V oboch prípadoch hrozí občanom Únie, že budú zbavení slobody rozhodnúť sa zotrvať na území, čím dôjde k zásahu do ich statusu občana. V obidvoch situáciách by takéto riziko mohlo preto viesť k odvodenému právu na pobyt pre ŠPTK, od ktorého je občan Únie závislý.
73.      Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedal tak, že článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nevylučuje, aby sa rodičovi, ktorý je ŠPTK, muselo udeliť odvodené právo na pobyt v členskom štáte, ktorého štátnu príslušnosť má jeho nezaopatrené maloleté dieťa, ktoré je statickým občanom, pričom tento rodič má právo na pobyt v inom členkom štáte. Právo spojené s občianstvom Únie „na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov“, zahŕňa právo rozhodnúť sa zotrvať na území, čím sa stáva irelevantnou otázka, či je občan Únie nútený odísť do tretej krajiny alebo do iného členského štátu.
3.      Podporne
74.      Ak Súdny dvor rozhodne, že článok 20 ZFEÚ sa uplatňuje len v prípade, ak je občan Únie nútený opustiť územie Európskej únie ako celok, rozhodovací orgán musí napriek tomu overiť, či občan Únie môže skutočne splniť podmienky na udelenie platného povolenia na pobyt v inom členskom štáte.
75.      Aj keby mala V právo na pobyt v Španielsku,(45) nerieši to otázku, či by sa k nej v tomto členskom štáte mohla pripojiť aj celá rodina – teda jej maloleté dieťa a manžel.
76.      Zdá sa, že holandské orgány založili svoje posúdenie výlučne na predpoklade, že manžel V a ich syn sú občanmi Únie, bez toho, aby vykonali akúkoľvek konkrétnu kontrolu, či môžu skutočne legálne pobývať v Španielsku.
77.      Možnosť, že sa presťahuje celá rodina, nemožno jednoducho predpokladať. Následne, predtým ako holandské orgány zamietli udeliť povolenie na pobyt V a nariadili jej odísť do Španielska, boli povinné overiť si, či presťahovanie rodiny bolo z právneho hľadiska možné.
78.      Ak by to tak nebolo, V by bola nútená vrátiť sa so svojím dieťaťom do tretej krajiny svojho pôvodu, keďže jej bolo nariadené opustiť Holandsko. Vzhľadom na závislosť od matky, ktorú žiadny z účastníkov konania v hlavnom konaní nespochybnil, by dieťa V, ktoré je občanom Únie, teda bolo nútené opustiť územie Európskej únie ako celok. To by malo za následok uplatnenie článku 20 ZFEÚ v súlade s odôvodnením Súdneho dvora v rozsudku Ruiz Zambrano a v nadväzujúcich rozsudkoch, čo by viedlo k povinnosti holandských orgánov uznať odvodené právo pobytu V.(46)
79.      Mohli by sa dieťa a manžel V presťahovať do Španielska?
80.      Ako občania Únie majú tak manžel V, ako aj ich dieťa právo odísť do Španielska a pobývať tam až tri mesiace (články 5 a 6 smernice o občianstve).
81.      Po uplynutí týchto troch mesiacov sa uplatňujú určité podmienky stanovené v článku 7 smernice o občianstve.
82.      Manžel V a ich dieťa by mohli pobývať v Španielsku za predpokladu, že sú pracovníkmi alebo samostatne zárobkovo činnými osobami [článok 7 ods. 1 písm. a)], majú dostatočné zdroje pre samých seba [článok 7 ods. 1 písm. b)]; alebo študujú a majú zároveň dostatočné zdroje a komplexné nemocenské poistenie [článok 7 ods. 1 písm. c)]. Syn V je dieťa a nie je pravdepodobné, že spĺňa niektorú z týchto podmienok.(47) Manžel V poberá sociálne dávky a je čiastočne oslobodený od práce z dôvodu zdravotného stavu, takže je tiež nepravdepodobné, že by mohol spadať do jednej z týchto situácií.
83.      Podľa článku 7 ods. 1 písm. d) smernice o občianstve nemusí občan Únie vykonávať žiadnu činnosť a aj napriek tomu bývať v inom členskom štáte, ak sa pripája k inému občanovi Únie. V prejednávanej veci to tak však nie je, keďže V je ŠPTK.
84.      V dôsledku toho sa zdá, že možnosť pobytu v Španielsku podľa práva Únie nie je pre V a jej rodinu právne realizovateľnou možnosťou, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
85.      Holandské orgány v každom prípade nemali odmietnuť právo na pobyt V predtým, ako overili, či jej dieťa a manžel ju mohli podľa práva Únie skutočne sprevádzať do Španielska.
B.      O druhej otázke
86.      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, kedy musí rozhodovací orgán pri rozhodovaní o udelení odvodeného práva na pobyt rodičovi, ktorý je ŠPTK, zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život. Konkrétne, uvedený súd chce vedieť, či rozhodnutie, ktoré ukladá rodičovi, ktorý je ŠPTK, na základe článku 6 ods. 2 smernice 2008/115, povinnosť bezodkladne opustiť územie a premiestniť sa do iného členského štátu, v ktorom požíva právo na pobyt, možno prijať bez posúdenia najlepších záujmov dieťaťa a jeho práva na rodinný život.
1.      O vysokej miere závislosti ako prahovej hodnote pre uplatnenie článku 20 ZFEÚ ako základu odvodeného práva na pobyt
87.      V judikatúre je posúdenie zasahovania do práva na rodinný život a najlepšie záujmy dieťaťa úzko spojené so stanovením miery závislosti, ktorá, ak je dostatočná, môže rodičovi, ktorý je ŠPTK, udeliť odvodené právo na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ.
88.      Súdny dvor stanovil vysokú mieru závislosti ako prahovú hodnotu pre udelenie odvodeného práva na pobyt v situáciách, v ktorých by táto závislosť inak vyžadovala, aby občan Únie opustil územie Európskej únie ako celok. Rovnakým spôsobom a z rovnakého dôvodu ako právo na pobyt na území Európskej únie môže prevážiť nad vnútroštátnymi opatreniami týkajúcimi sa prisťahovalectva len vo „veľmi špecifických situáciách“,(48)právo zotrvať na území je v súčasnej fáze vývoja integrácie Únie tiež chránené len v tých prípadoch, keď existuje dostatočná miera závislosti medzi občanom Únie a ŠPTK.
89.      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že článok 20 ZFEÚ nemožno uplatniť vo vzťahu k vnútroštátnym opatreniam, ak tieto opatrenia iba zasahujú do práva zotrvať na území. Prahová hodnota pre priznanie odvodeného práva na pobyt je skôr odňatím tejto voľby, ktorá existuje len v situácii, keď vnútroštátne opatrenie de facto núti občana Únie odísť.
90.      Rozumiem tomu tak, že dôvodom takéhoto obmedzenia je zasahovanie práv vyplývajúcich z občianstva Únie do právomocí členských štátov v oblasti imigračnej politiky. Hneď ako sa článok 20 ZFEÚ stane uplatniteľným, môže mať prednosť pred vnútroštátnymi opatreniami, vrátane zamietnutia povolenia na pobyt ŠPTK. Je preto potrebné starostlivo vyvážiť tieto dva záujmy.
91.      Vzhľadom na to by sa požiadavka vysokej miery závislosti mohla považovať za obmedzenie rozsahu situácií, v ktorých možno ŠPTK udeliť odvodené právo na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ.
2.      Závislosť a najlepšie záujmy dieťaťa
92.      Podľa judikatúry dochádza k odňatiu práv spojených s občianstvo len vtedy, ak by občan Únie musel skutočne alebo v praxi(49) odísť spolu so ŠPTK.
93.      Súdny dvor nezastáva názor, že by to tak bolo v prípade, ak je závislosť menšia.
94.      Súdny dvor napríklad v rozsudku Dereci rozhodol, že „samotná skutočnosť, že sa štátnemu príslušníkovi členského štátu môže zdať vhodné, aby s ním z dôvodov hospodárskej povahy alebo na účely zachovania jednoty rodiny na území Únie mohli rodinní príslušníci, ktorí nemajú štátnu príslušnosť členského štátu, bývať na území Únie, nestačí sama osebe na stanovenie, že občan Únie bude nútený opustiť územie Únie, ak takéto právo nebude priznané“(50).
95.      Samotná túžba po rodinnom živote teda nestačí.(51) Napríklad vo väčšine prípadov predložených Súdnemu dvoru, v ktorých by dospelý občan Únie musel opustiť svoj členský štát, ak by chcel pokračovať v rodinnom živote so ŠPTK, Súdny dvor nekonštatoval, že článok 20 ZFEÚ priznáva odvodené právo na pobyt. Zdá sa teda, že Súdny dvor je ochotný pripustiť, že „dospelá osoba [je] v zásade schopná existovať nezávisle od svojich rodinných príslušníkov“(52).
96.      Situácia je však odlišná, ak ide o maloletých občanov Únie.(53)
97.      Pri posudzovaní závislosti dieťaťa, ktoré je občanom Únie, od člena jeho rodiny, ktorý je ŠPTK, zvyčajne rodiča, príslušné orgány musia zohľadniť nielen právo dieťaťa na rešpektovanie rodinného života, zakotvené v článku 7 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ale aj najlepšie záujmy dieťaťa, chránené článkom 24 ods. 2 Charty.(54)
98.      Pri posudzovaní miery závislosti musia vnútroštátne rozhodovacie orgány komplexne vyhodnotiť všetky osobitné okolnosti každého jednotlivého prípadu.(55)
99.      Musia zohľadniť vek dieťaťa, jeho fyzický a emocionálny vývoj, mieru emocionálnych väzieb dieťaťa na rodiča, ktorý je ŠPTK, a riziká, ktoré odlúčenie tohto dieťaťa od tohto rodiča môže mať na rovnováhu dieťaťa.(56)
100. Ak na základe podrobného posúdenia vzťahu medzi nezaopatreným dieťaťom, ktoré je občanom Únie, a jeho rodičom, ktorý je ŠPTK, príslušné orgány, posudzujúce žiadosť rodiča o povolenie na pobyt, dospejú k záveru, že dieťa by bolo v prípade zamietnutia žiadosti nútené opustiť členský štát spolu s týmto rodičom, tento orgán musí uznať dostatočnú mieru závislosti a udeliť odvodené právo na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ.
101. Tento prístup, založený na dôsledkoch, ktorý vyžaduje posúdenie Charty na účely zistenia, či je článok 20 ZFEÚ uplatniteľný, bol kritizovaný.(57) Problémy spojené s týmto prístupom však možno prekonať rozlíšením medzi uplatniteľnosťou článku 20 ZFEÚ a jeho uplatnením v konkrétnom prípade ako dôvodom na udelenie odvodeného práva na pobyt.
102. Uplatniteľnosť článku 20 ZFEÚ vo vnútroštátnych situáciách závisí výlučne od skutočnosti, že osoba je štátnym príslušníkom členského štátu.
103. To jasne vyplýva z judikatúry. Napríklad v rozsudku X (Thajská matka)(58) Súdny dvor pri rozhodovaní o uplatniteľnosti článku 20 ZFEÚ uviedol, že „požívanie odvodeného práva na pobyt vyplývajúceho z článku 20 ZFEÚ nezávisí od výkonu práva tohto dieťaťa na voľný pohyb a pobyt v rámci Únie, ale od jeho občianstva Únie, teda postavenia, ktoré mu patrí nezávisle od výkonu uvedeného práva, a to len na základe toho, že má štátnu príslušnosť členského štátu“(59).
104. Situácia teda spadá do pôsobnosti článku 20 ZFEÚ už len na základe skutočnosti, že osoba je štátnym príslušníkom členského štátu, aj keď táto osoba nikdy neopustila svoj domovský štát. To umožňuje uplatnenie Charty v súlade s jej článkom 51 ods. 1, podľa ktorého práva zakotvené v tomto nástroji sa vzťahujú na členské štáty len vtedy, ak vykonávajú právo Únie.(60)
105. Ako bolo konštatované, uplatnenie článku 20 ZFEÚ s cieľom udeliť odvodené právo na pobyt v konkrétnom prípade závisí od miery závislosti medzi občanom Únie a ŠPTK, pričom na posúdenie tejto závislosti musí rozhodovací orgán zohľadniť práva zakotvené v Charte, predovšetkým najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život.
106. Tým je čiastočne zodpovedaná druhá otázka vnútroštátneho súdu. Práva uvedené v článkoch 7 a 24 Charty sú relevantné pre posúdenie, či by občan Únie bol povinný sprevádzať svojho rodiča, ktorý je ŠPTK, ktorý je požiadaný, aby odišiel.
107. Ak je teda miera závislosti taká, že maloletý občan Únie by bol nútený odísť, príslušné orgány musia rodičovi, ktorý je ŠPTK, udeliť odvodené právo na pobyt, aby bola chránená podstata práv maloletého občana Únie spojených s občianstvom, ktoré zahŕňajú právo zotrvať na území.
108. Ak Súdny dvor prijme môj návrh, že práva občanov Únie zahŕňajú nielen právo na pobyt na území Európskej únie, ale aj právo zotrvať na území, skutočnosť, že rodina môže byť nútená odísť do iného členského štátu, a nie mimo územia Európskej únie ako celku, stačí na uznanie existencie odvodeného práva na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ.
109. Ak naopak Súdny dvor neprijme tento navrhovaný výklad podstaty práv spojených s občianstvom, ale obmedzí uplatňovanie článku 20 ZFEÚ na situácie, v ktorých je občan Únie nútený opustiť územie Európskej únie ako celok, rozhodovací orgán by mal aj tak povinnosť overiť, či rodina môže skutočne odísť a pokračovať v rodinnom živote v Španielsku bez toho, aby takýto odchod narušil najlepšie záujmy dieťaťa a jeho rodinný život.
110. Aj keby mal byť maloletý občan Únie z dôvodu svojej závislosti od ŠPTK nútený
opustiť členský štát spolu s týmto ŠPTK, ak tomuto ŠPTK bolo odmietnuté právo na pobyt, členský štát môže odôvodniť zamietnutie žiadosti o odvodené právo na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ z iných dôvodov. Môže sa napríklad odvolať na dôvody verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti, aby takúto žiadosť zamietol.(61) Pri posudzovaní proporcionality odvolávania sa na takéto dôvody na účely zamietnutia žiadosti podľa článku 20 ZFEÚ by rozhodovací orgán musel aj naďalej zohľadňovať najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život.
111. V prejednávanej veci však nie je potrebné riešiť otázku možného odôvodnenia odmietnutia udelenia povolenia na pobyt zo strany vnútroštátnych orgánov. Zdá sa, že príslušné orgány odmietli udeliť V právo na pobyt na základe toho, že článok 20 ZFEÚ sa neuplatňuje, bez toho, aby sa pokúsili odôvodniť svoje odmietnutie na základe akéhokoľvek iného dôvodu.
112. Napokon, úplná odpoveď na druhú otázku vnútroštátneho súdu tiež vyžaduje, aby Súdny dvor objasnil, že príslušné orgány nemôžu prijať rozhodnutie na základe článku 6 ods. 2 smernice 2008/115 bez toho, aby preskúmali, či najlepšie záujmy dieťaťa a jeho právo na rodinný život vyžadujú, aby bolo udelené odvodené právo na pobyt a či tieto práva môžu byť obmedzené z iných legitímnych dôvodov.
113. Navrhujem preto, aby Súdny dvor na druhú otázku vnútroštátneho súdu odpovedal nasledujúcim spôsobom: Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány sú pri posudzovaní, či majú udeliť odvodené právo na pobyt rodičovi, ktorý je ŠPTK a ktorý má nezaopatrené maloleté dieťa, ktoré je občanom Únie, povinné overiť, či vzhľadom na najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život je miera závislosti medzi týmto maloletým dieťaťom a týmto rodičom taká, že by toto dieťa bolo nútené sprevádzať tohto rodiča, ak by tomuto rodičovi bolo odmietnuté právo na pobyt. Najlepšie záujmy dieťaťa a jeho právo na rodinný život treba posúdiť pred prijatím rozhodnutia, na základe článku 6 ods. 2 smernice 2008/115, ktorým sa ŠPTK ukladá povinnosť opustiť územie a odísť do iného členského štátu, v ktorom požíva právo na pobyt.
C.      Uplatnenie na okolnosti prejednávanej veci
114. V prejednávanej veci sa uplatní článok 20 ZFEÚ, pretože dieťa V je občanom Únie.
115. Na účely rozhodnutia o odvodenom práve na pobyt V musia príslušné orgány posúdiť, či medzi dieťaťom, ktoré je občanom Únie, a jeho matkou, ktorá je ŠPTK a ktorá požiadala o povolenie na pobyt, existuje vzťah závislosti, ktorý by dieťa nútil opustiť územie Holandska, ak by jeho matka bola povinná opustiť toto územie.
116. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že V sa o dieťa skutočne stará, keďže jeho otec nie je spôsobilý pravidelne pracovať a z tohto dôvodu poberá sociálne dávky.(62) Zdá sa tiež, že medzi dieťaťom a jeho matkou existuje vysoká miera závislosti. Je teda v najlepšom záujme dieťaťa, aby zostalo so svojou matkou.
117. Dieťa by teda bolo nútené opustiť Holandsko spolu so svojou matkou, ak by jej bolo odmietnuté právo na pobyt v tomto členskom štáte. Táto skutočnosť sa nezdá byť sporná a zdá sa byť v súlade so záverom príslušných holandských orgánov.
118. Ak je matka dieťaťa povinná opustiť Holandsko a dieťa je preto nútené sprevádzať ju z dôvodu ich vzťahu závislosti, vzhľadom na to, že článok 20 ZFEÚ priznáva občanom Únie právo na slobodný pohyb, stáva sa irelevantnou otázka, či by ona a jej syn museli odísť do Španielska alebo do tretej krajiny.
119. Ak je v najlepších záujmoch dieťaťa uplatniť svoje právo zotrvať na území, holandské orgány musia jeho matke, ktorá je ŠPTK, udeliť odvodené právo na pobyt.
120. Okrem toho sa za osobitných okolností prejednávanej veci zdá, že pobyt v Holandsku je v najlepších záujmoch tohto dieťaťa. Jeho právo spojené s občianstvom, teda právo zotrvať na území, by preto bolo chránené len vtedy, ak by sa jeho matke udelilo odvodené právo na pobyt.
IV.    Návrh
121. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko), takto:
1.      Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nevylučuje, aby sa rodičovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, muselo udeliť odvodené právo na pobyt v členskom štáte, ktorého štátnu príslušnosť má jeho nezaopatrené maloleté dieťa, ktoré je statickým občanom, pričom tento rodič má právo na pobyt v inom členkom štáte. Právo spojené s občianstvom Únie „na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov“, zahŕňa právo rozhodnúť sa zotrvať na území, čím sa stáva irelevantnou otázka, či je občan Únie nútený odísť do tretej krajiny alebo do iného členského štátu.
2.      Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány sú pri posudzovaní, či majú udeliť odvodené právo na pobyt rodičovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny a ktorý má nezaopatrené maloleté dieťa, ktoré je občanom Únie, povinné overiť, či vzhľadom na najlepšie záujmy dieťaťa a právo na rodinný život je miera závislosti medzi týmto maloletým dieťaťom a týmto rodičom taká, že by toto dieťa bolo nútené sprevádzať tohto rodiča, ak by tomuto rodičovi bolo odmietnuté právo na pobyt. Najlepšie záujmy dieťaťa a jeho právo na rodinný život treba posúdiť pred prijatím rozhodnutia, na základe článku 6 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, ktorým sa štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ukladá povinnosť opustiť územie a odísť do iného členského štátu, v ktorom požíva právo na pobyt.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Prepožičala som si formuláciu, ktorú už použil generálny advokát Jacobs vo svojich návrhoch vo veci Konstantinidis (C‑168/91, EU:C:1992:504, bod 46) v odlišnom kontexte pred zavedením občianstva EÚ Maastrichtskou zmluvou. Generálny advokát Jacobs použil tento pojem na podporu tvrdenia, že osoba, ktorá odíde do iného členského štátu ako pracovník alebo samostatne zárobkovo činná osoba, musí mať možnosť dovolávať sa ľudských práv zaručených právnym poriadkom Únie.
3      Rozsudok z 8. marca 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, ďalej len „rozsudok Ruiz Zambrano“, EU:C:2011:124).
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98).
5      Hoci to nebolo v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vysvetlené, bolo toto rozhodnutie s najväčšou pravdepodobnosťou vydané na základe článku 6 ods. 2 smernice 2008/115.
6      Napriek zjavnej existencii vzťahu závislosti medzi V a jej manželom sa zdá, že žiadosť o povolenie na pobyt bola podaná len na základe vzťahu medzi V a jej maloletým dieťaťom.
7      Podľa článku 6 ods. 1 smernice 2008/115 „členské štáty vydajú rozhodnutie o návrate každého štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území bez toho, aby boli dotknuté výnimky uvedené v odsekoch 2 až 5“. Článok 6 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje: „Od štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu a majú platné povolenie na pobyt alebo iné oprávnenie udeľujúce právo na pobyt, ktoré vydal iný členský štát, sa vyžaduje, aby bezodkladne odišli na územie tohto iného členského štátu. Ak dotknutý štátny príslušník tretej krajiny túto požiadavku nedodrží alebo ak sa z dôvodu verejného poriadku alebo národnej bezpečnosti požaduje jeho bezodkladný odchod, uplatňuje sa odsek 1.“
8      Pozri napríklad bod 23 rozsudku z 22. júna 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Thajská matka maloletého holandského dieťaťa)
[C‑459/20, ďalej len „rozsudok X (Thajská matka)“, EU:C:2023:499]: „Naproti tomu ustanovenia Zmluvy o fungovaní EÚ týkajúce sa občianstva Únie nepriznávajú štátnym príslušníkom tretích krajín žiadne autonómne právo. Prípadné práva priznané takýmto štátnym príslušníkom totiž nie sú vlastné práva týchto štátnych príslušníkov, ale ide o práva, ktoré sú odvodené od práv občana Únie.“
9      Z tohto odôvodnenia vnútroštátneho orgánu implicitne vyplýva, že miera závislosti dieťaťa od V je taká, že ak by V musela opustila Holandsko, dieťa by bolo tiež nútené odísť.
10      Súdny dvor použil takúto formuláciu po prvýkrát vo svojom rozsudku z 8. novembra 2012, Iida
(C‑40/11, ďalej len „rozsudok Iida“, EU:C:2012:691, bod 71). Odvtedy Súdny dvor použil rovnakú formuláciu vo viacerých veciach, ktoré nasledovali a tak či onak sa týkali odvodeného práva na pobyt ŠPTK. Rovnaká formulácia tak existuje v rozsudkoch z 8. mája 2013, Ymeraga a i. (C‑87/12, ďalej len „rozsudok Ymeraga“, EU:C:2013:291, bod 36); z 10. októbra 2013, Alokpa a Moudoulou (C‑86/12, ďalej len „rozsudok Alokpa“, EU:C:2013:645, bod 32); z 13. septembra 2016, CS (C‑304/14, ďalej len „rozsudok CS“, EU:C:2016:674, bod 29); z 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, ďalej len „rozsudok Rendón Marín“, EU:C:2016:675, bod 74); z 10. mája 2017, Chavez‑Vilchez a i. (C‑133/15, ďalej len „rozsudok Chavez‑Vilchez“, EU:C:2017:354, bod 63); z 5. mája 2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Pobyt rodinného príslušníka–Nedostatočné zdroje) (C‑451/19 a C‑532/19, ďalej len „rozsudok Subdelegación del Gobierno en Toledo“, EU:C:2022:354, bod 45); z 27. apríla 2023, M.D.(Zákaz vstupu do Maďarska) (C‑528/21, ďalej len „rozsudok M.D.“, EU:C:2023:341, bod 58); rozsudok X (Thajská matka), bod 24, a z 25. apríla 2024, NW a PQ (Utajované skutočnosti) (C‑420/22 a C‑528/22, ďalej len „rozsudok NW a PO“, EU:C:2024:344, bod 60). Napriek odkazom tak na rozsudok Ruiz Zambrano, ako aj na rozsudok z 15. novembra 2011, Dereci a i. (C‑256/11, ďalej len „rozsudok Dereci“, EU:C:2011:734), tieto rozsudky nepoužívajú presne takúto formuláciu.
11      Žiadosť pána Ruiza Zambrana bola pravdepodobne odôvodnená skorším rozsudkom z 19. októbra 2004, Zhu a Chen (C‑200/02, ďalej len „rozsudok Zhu a Chen“, EU:C:2004:639), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že odvodené právo na pobyt možno udeliť rodičovi, ktorý je ŠPTK, na základe statusu občianstva Únie maloletého dieťaťa tejto osoby.
12      Pozri rozsudky z 5. júna 1997, Uecker a Jacquet (C‑64/96 a C‑65/96, EU:C:1997:285, bod 23), a z 2. októbra 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 26). Na vnútornom trhu bolo vylúčenie vnútroštátnych situácií z pôsobnosti pravidiel Únie často odôvodnené očakávaním, že členský štát sa postará o vlastných štátnych príslušníkov, čo je dôvod, pre ktorý právo Únie nesmie zasahovať do situácií obrátenej diskriminácie.
13      Napríklad NIC SHUIBHNE, N.: The Resilience of EU Market Citizenship? In: CLMR, 2010, s. 1597.
14      Možno tvrdiť, že Súdny dvor uplatnil ustanovenia o občianstve vo výlučne vnútroštátnej situácii už vo svojom rozsudku z 2. marca 2010, Rottmann (C‑135/08, ďalej len „rozsudok Rottmann“, EU:C:2010:104). Aj keby však pán Rottmann napadol rozhodnutie nemeckých orgánov zrušiť rozhodnutie o udelení štátneho občianstva, ktorým získal nemecké štátne občianstvo v Nemecku, z kontextu v uvedenej veci vyplynulo skoršie cezhraničné premiestnenie, keďže sa narodil a žil v Rakúsku predtým, ako odišiel do Nemecka, pričom rakúske štátne občianstvo stratil z dôvodu nadobudnutia nemeckého štátneho občianstva. Súdny dvor sa však pri rozhodovaní vo veci neopieral o tento odchod v minulosti. Naopak, zastával názor, že potenciálna strata občianstva Únie z dôvodu straty štátneho občianstva členského štátu patrí do pôsobnosti práva Únie „z dôvodu svojej povahy a dôsledkov“ (rozsudok Rottmann, bod 42).
15      Pozri v tejto súvislosti LENAERTS, K., GUTIÉRREZ‑FONS, J. A.: Epilogue on EU citizenship: Hopes and Fears. In: KOCHENOV, D. (ed.):
EU Citizenship and Federalism: The Role of Rights, Cambridge: Cambridge, CUP, 2017, body 751 – 781, s. 761.
16      Rozsudok Ruiz Zambrano,
bod 42 (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
17      Ruiz Zambrano,
body 43 a 44.
18      Rozsudok z 5. mája 2011, McCarthy (C‑434/09, ďalej len „rozsudok McCarthy“, EU:C:2011:277, bod 50).
19      Rozsudok Dereci,
bod 66.
20      Pozri napríklad rozsudok zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, ďalej len „rozsudok O a i.“, EU:C:2012:776); ako aj rozsudky CS a Chavez ‑Vilchez.
21      Napríklad rozsudok Iida,
bod 71. Uvedená vec sa týkala otca, ŠPTK, ktorý žil v Nemecku a odvolával sa na článok 20 ZFEÚ na preukázanie svojho odvodeného práva na pobyt v situácii, v ktorej jeho dcéra, nemecká štátna príslušníčka, medzičasom odišla do Rakúska, aby tam po rozvode rodičov žila so svojou matkou. Zo skutkových okolností uvedenej veci nevyplynula žiadna možnosť, že by dieťa, ktoré je občanom Únie, bolo nútené opustiť Európsku úniu ako celok, ak by otcovi nebolo udelené povolenie na pobyt v Nemecku. Pozri v tom istom zmysle rozsudok Ymeraga,
bod 36.
22      Rozsudok Alokpa,
bod 35.
23      Rozsudok M.D.,
bod 62.
24      Rozsudok Rendón Marín,
bod 79.
25      V rozsudku Alokpa boli maloletí občania Únie nútení odísť do členského štátu, ktorého boli štátnymi príslušníkmi, a nie z neho odísť. V rozsudkoch M.D. a Rendón Marín nebolo odvodené právo na pobyt udelené alebo odňaté z dôvodov verejného poriadku.
26      Napríklad v rozsudku Rendón Marín (bod 78) Súdny dvor výslovne vysvetlil, že rozhodoval o existencii odvodeného práva na pobyt na základe osobitného kontextu danej veci, so zreteľom na právo na pobyt, keď uviedol: odmietnutie povolenia na pobyt „môže to viesť k obmedzeniu práva, konkrétne práva na pobyt uvedených detí, ktoré môžu byť z dôvodu sprevádzania pána Rendóna Marína nútené opustiť územie Únie ako celok“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
27      Hoci to nebolo vždy vyjadrené presne rovnakým znením a hoci existujú rozdiely v presnom znení v rôznych jazykoch, Súdny dvor v podstate vyjadril túto problematiku v nasledujúcich rozsudkoch: Dereci,
bod 66; O a i.,
bod 47; Ymeraga, bod 36; Alokpa, bod 32; Rendón Marín, bod
74; Chavez‑Vilchez,
bod 63; Subdelegación del Gobierno en Toledo;
bod 45 a M. D.,
bod 58.
28      V tejto súvislosti pozri tiež DAVIES, G.: The Right to Stay at Home: A Basis for Expanding European Family Rights.
In: KOCHENOV, D. (ed.).:
c. d., body 468 – 488, s. 471. Pozri tiež NIC SHUIBUHNE, N.: Ruiz Zambrano and the Essential Core of Union Citizenship:
In: CRAIG, P., SCHÜTZE, R. (ed.): Landmark Cases in EU Law, zväzok 2, Bloomsbury, 2025, body 169 – 185, s. 178.
29      Články 5 až 7 a článok 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46, ďalej len „smernica o občianstve“).
30      Pozri v tejto súvislosti rozsudok Zhu a Chen. Ten istý ŠPTK môže poskytnúť dostatočné zdroje.
31      Pozri v tejto súvislosti rozsudok X (Thajská matka).
32      Okrem znenia článkov 20 a 21 ZFEÚ, ktoré odkazujú na právo na pobyt, možno toto právo spájať s výhodami, ktoré vyplývajú z pobytu na území Európskej únie. To umožňuje požívanie nespočetných práv, ktoré právom Únia priznáva jednotlivcom prostredníctvom práva Únie, či už ide o spotrebiteľov, pracovníkov alebo jednoducho obyvateľov, ktorí majú právo dýchať čistý vzduch. Tieto mnohoraké práva však patria každému, kto má bydlisko na území Európskej únie, nielen občanom Únie – nejde o práva spojené s občianstvom Únie, ktorých odňatie je predmetom judikatúry vo veci Ruiz Zambrano. To však môže vysvetľovať dôležitosť uznania skutočnosti, že občania Únie majú právo na pobyt na území Európskej únie.
33      V trochu odlišnom kontexte, ako je kontext prejednávanej veci, už generálna advokátka Sharpston navrhla, že „podstatnou je existencia slobody vybrať si, či sa pohyb vykoná alebo nie. Opatrenie, ktoré ukladá povinnosť pohybu, obmedzuje túto voľbu. Je teda v rozpore s článkom 21 ods. 1 ZFEÚ“. Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci O a i. (C‑456/12 a C‑457/12, EU:C:2013:837, bod 134). Pozri tiež SAGER, T.: Freedom as Mobility – Implications of the Distinction between Actual and Potential Travelling.
In: Mobilities, 2006, body 465 – 488. Pokiaľ ide o diskusiu o možnom práve zotrvať na území v práve Únie, pozri IGLESIAS SÁNCHEZ, S.: A Citizenship Right to Stay? The Right Not to Move in a Union Based on Free Movement.
In: KOCHENOV, D. (ed.): c. d., body 371 – 393.
34      Pozri článok 28 smernice o občianstve.
35      Pozri napríklad rozsudok z 23. novembra 2010, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, bod 48), a rozsudok CS,
bod 37.
36      Súdny dvor tak uznal, že na základe medzinárodného práva členský štát nemôže odoprieť vstup svojmu vlastnému štátnemu príslušníkovi ani odoprieť jeho právo na pobyt na území. Pozri napríklad rozsudok McCarthy,
bod 29, a rozsudok zo 6. októbra 2021, A (Prekročenie hraníc na rekreačnom plavidle) (C‑35/20, EU:C:2021:813, bod 69). Je však treba poznamenať, že v prejednávanej veci je zrejmé, že holandské orgány sa nedomnievali, že im medzinárodné právo bráni v tom, aby de facto prinútili svojho štátneho príslušníka opustiť krajinu, ktorej je štátnym príslušníkom
37      K 1. januáru 2022 bolo zaznamenaných 13,7 milióna „mobilných“ občanov Únie (občania, ktorí sa presťahovali, aby žili, pracovali alebo študovali v inom členskom štáte). V roku 2021 1,4 milióna osôb, ktoré predtým mali pobyt v jednom členskom štáte Únie, migrovalo do iného členského štátu. Pozri Európska komisia, Správa Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru, Európskemu výboru regiónov podľa článku 25 ZFEÚ O dosiahnutom pokroku na ceste k skutočnému občianstvu EÚ v rokoch 2020 – 2023, COM(2023) 931 final, s. 19. To znamená, že menej ako 3 % občanov EÚ využilo svoje právo na pohyb. V roku 2021 využilo svoje právo na voľný pohyb len približne 0,2 % občanov EÚ.
38      V tejto súvislosti VAN ROERMUND, [G.C.G.J.: Migrants, humans and human rights. In: LINDAHL, H. (ed.): A Right to Inclusion and Exclusion? Normative Fault Lines of the EU's Area of Freedom, Security and Justice. Oxford: Hart, 2009, s. 171] napísal: „Myšlienka, že každý človek túži po tom, aby sa stal cestovateľom, je úplne utopická. Pre väčšinu osôb je sloboda pohybu právom, ktoré by uprednostnili nevykonávať, pretože odkazuje na veľmi odlišný model správania: a síce zraniteľného tuláka, a nie sebavedomého sluhu.“ [voľný preklad]
39      Vo svojom článku IGLESIAS SÁNCHEZ, S. (c. d., body 388 a 389) uviedla údaje zo štúdie z roku 2013, v ktorej sa viac ako 60 % občanov Únie považuje za občanov Európskej únie, hoci len malé percento z nich vykonáva svoje právo na voľný pohyb. Najnovšie údaje (2025) Eurobarometra ukazujú podobné údaje: 63 % občanov Únie sa cíti byť spätých s Európskou úniou (Standards Eurobarometer 103 – jar 2025).
40      Rozsudok z 29. apríla 2025, Komisia/Malta (Občianstvo investorom) (C‑ 181/23, ďalej len „rozsudok Komisia/Malta“, EU:C:2025:283, bod 92). Kým v tomto rozsudku Súdny dvor konštatoval, že „postavenie občana Únie má byť základným postavením štátnych príslušníkov členských štátov“, opieral sa o svoju skoršiu judikatúru, podľa ktorej sa toto postavenie považovalo za „určené na to, aby sa stalo základným postavením štátnych príslušníkov členských štátov“. Možno teda konštatovať, že v tejto otázke došlo k určitému vývoju od rozsudku z 20. septembra 2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, bod 31), v ktorom Súdny dvor túto skutočnosť konštatoval po prvýkrát. Súdny dvor zopakoval svoju formuláciu z rozsudku Grzelczyk v mnohých iných veciach, vrátane rozsudku Ruiz Zambrano (pozri bod 41). Jediná vec, v ktorej Súdny dvor pred rozsudkom Komisia/Malta vynechal slová „má byť“ alebo „majú“, bol jeho rozsudok z 5. septembra 2023, Udlændinge‑ og Integrationsministeriet (Strata dánskej štátnej príslušnosti) (C‑689/21, EU:C:2023:626, bod 38). Zmena formulácie v rozsudku Komisia/Malta bola teda pravdepodobne zámerná a svedčí o dôraznejšom potvrdení významu postavenia občianstva Únie. Takýto vývoj podľa môjho názoru svedčí o vyspelosti občianstva Únie, čo umožňuje jeho ďalší vývoj.
41      Niektoré ďalšie práva, ktoré článok 20 ZFEÚ priznáva občanom Únie a ktoré sú podrobnejšie rozpracované v článkoch 22 až 24 ZFEÚ, sa týkajú aj mobilných občanov. Právo voliť v miestnych alebo európskych voľbách v členskom štáte bydliska je teda relevantné pre občanov žijúcich v inom členskom štáte, než je štát ich štátnej príslušnosti. Právo na diplomatickú a konzulárnu ochranu v tretích krajinách prostredníctvom zastupiteľských úradov členských štátov iných ako členský štát štátnej príslušnosti sa vzťahuje na občanov, ktorí cestujú do tretích krajín, ale nie na statických alebo mobilných občanov v zmysle práv na voľný pohyb. Práva podávať petície Európskemu parlamentu, obrátiť sa na európskeho ombudsmana alebo písať inštitúciám Únie vo svojom materinskom jazyku sú však rovnako dôležité pre statických, ako aj mobilných občanov.
42      Pozri poznámku pod čiarou 32.
43      Pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Malta (bod 95). Vzhľadom na tento rozsudok, ktorý podporuje zavedenie európskeho rozmeru do vzdelávania, K. Grimonprez usúdil, že „uznanie Súdneho dvora, že občianstvo je založené na solidarite a dobrej viere, potvrdzuje, že jeho význam presahuje rámec mobilných občanov. Jeho účinky sa vzťahujú aj na tých, ktorí neprekračujú hranice“ [voľný preklad]. GRIMONPREZ, K.: EU citizenship based on common values: implications of Commission v Malta (C‑181/23) for the European dimension in citizenship education (Case Comment).
E.L. Rev. 2025, 502‑514, s. 512.
44      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 2024, Komisia/Česká republika (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑808/21, EU:C:2024:962, bod 163), a z 19. novembra 2024, Komisia/Poľsko (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑814/21, EU:C:2024:963, bod 160).
45      Vnútroštátny súd bude musieť overiť, či V má skutočne právo na pobyt v Španielsku. V vysvetlila, že sa pokúsila vzdať sa tohto práva, nie je však isté, či to bolo možné. Budem pokračovať v analýze na základe predpokladu uvedeného v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že V môže skutočne legálne pobývať v Španielsku.
46      Dodala by som, že nemožno prehliadnuť skutočnosť, že hoci obaja rodičia majú štátnu príslušnosť tretej krajiny, ich syn ju nemá, takže jeho presťahovanie do tejto tretej krajiny a pobyt v nej by mohli podliehať dodatočným požiadavkám.
47      Na základe rozsudku Zhu a Chen však možno tvrdiť, že syn V by mohol odísť do Španielska, ak by jeho matka mala dostatočné zdroje na podporu jeho potrieb v tomto členskom štáte.
48      Pojmy, ktoré Súdny dvor použil vo väčšine vecí týkajúcich sa odvodeného práva na pobyt založeného na článku 20 ZFEÚ. Pozri napríklad rozsudok NW a PQ,
bod 60 a citovaná judikatúra.
49      Pozri napríklad rozsudok Chavez‑Vilchez,
bod 63.
50      Rozsudok Dereci,
bod 68.
51      Pozri tiež rozsudky McCarthy,
body 49 a 50, alebo Ymeraga,
body 38, 39 a 43.
52      Pozri napríklad rozsudok zo 7. septembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Povaha práva na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ) (C‑624/20, EU:C:2022:639, bod 40).
53      Pozri v tomto zmysle rozsudok Subdelegación del Gobierno en Toledo,
bod 56 a citovaná judikatúra.
54      Rozsudok Chavez‑Vilchez,
bod 70.
55      Pozri v tomto zmysle rozsudky Rendón Marín (bod 85); Subdelegación del Gobierno en Toledo, (bod 53 a citovaná judikatúra) a rozsudok z 25. apríla 2024, NW a PQ (Utajované skutočnosti) (C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 77).
56      Pozri v tomto zmysle rozsudok Chavez‑Vilchez,
bod 71. Pozri tiež v tomto zmysle najmä rozsudky z 8. mája 2018, K.A. a i. (Zlúčenie rodiny v Belgicku) (C‑82/16, EU:C:2018:308, bod 72); a zo 7. septembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Povaha práva na pobyt podľa článku 20 ZFEÚ) (C‑624/20, EU:C:2022:639, body 38 a 39), ako aj X (Thajská matka) (bod 48).
57      Pozri napríklad ŠADL, U.: Case – Case‑law – Law: Ruiz Zambrano as an Illustration of How the Court of Justice of the European Union Constructs Its Legal Arguments._EUConst, 2013, body 205 – 209, s. 225.
58      Okolnosti tejto veci boli také, že dotknutý maloletý občan Únie, na základe ktorého jeho matka, ŠPTK, žiadala o priznanie odvodeného práva na pobyt v Holandsku, žil celý svoj život v tretej krajine.
59      Rozsudok X (Thajská matka) (bod 29) (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
60      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105).
61      Pozri napríklad rozsudok CS.
62      Súdny dvor spresnil, že ak je dotknutým občanom Únie dieťa, musia príslušné orgány určiť, ktorý rodič sa o dieťa skutočne stará a či existuje medzi dieťaťom a rodičom, ktorý je ŠPTK, vzťah závislosti (rozsudok Chavez‑Vilchez, bod 70). Okrem toho, aj keby závislosť existovala na oboch rodičoch, z ktorých jeden je ŠPTK a druhý je občanom Únie, samotná existencia a prítomnosť rodiča, ktorý je občanom Únie, v živote dieťaťa nie je sama osebe dostatočným dôvodom na odmietnutie odvodeného práva na pobyt rodičovi, ktorý je ŠPTK, ak je dieťa skutočne závislé od tohto neskôr uvedeného rodiča.