62007CC0348
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 19. novembra 2008 (
1
)
Vec C-348/07
Turgay Semen
proti
Deutsche Tamoil GmbH
„Smernica 86/653/EHS — Článok 17 — Samostatní obchodní zástupcovia — Zánik zmluvy — Nárok na náhradu — Stanovenie výšky náhrady“
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Hamburg, sa týka prebratia článku 17 smernice Rady z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov (86/653/EHS) (
2
) (ďalej len „smernica“). Landgericht žiada o výklad článku 17, najmä na účely určenia, či a za akých podmienok môže byť nárok obchodného zástupcu na náhradu obmedzený na provízie, ktoré stráca. Vnútroštátny súd potrebuje takýto výklad, aby mohol posúdiť, či sú príslušné vnútroštátne právne predpisy, ako ich vykladajú nemecké súdy, v rozpore s prístupom stanoveným v smernici na výpočet náhrady, ktorú môže obchodný zástupca požadovať v dôsledku ukončenia svojho zmluvného vzťahu so zastúpeným.
I — Skutkový stav, právny rámec, prejudiciálne otázky a predbežné otázky
2.
Tento návrh vyplynul z právneho sporu, ktorý začal na podnet pána Turgaya Semena (ďalej len „žalobca“), ktorý bol obchodným zástupcom spoločnosti Deutsche Tamoil GmbH (ďalej len „žalovaná“). V čase od 1. novembra 2001 do prevádzkoval žalobca ako obchodný zástupca čerpaciu stanicu žalovanej. Žalovaná patrí do líbyjského ropného investičného koncernu, ktorý okrem rozsiahlej siete čerpacích staníc v Nemecku podniká celosvetovo aj v oblasti hľadania ropy a jej rafinovania.
3.
Počas trvania jeho zmluvného vzťahu so žalovanou dostával žalobca províziu na základe ním predaného množstva pohonných hmôt. Výška žalobcom dosiahnutej provízie závisela od toho, či dotknutí zákazníci nakupovali pohonné hmoty prostredníctvom kariet, ktoré získali od žalovanej a ktoré umožňovali zníženie ceny, alebo či používali bežné spôsoby platenia.
4.
Podľa článku 17 smernice si môžu členské štáty zvoliť medzi dvoma systémami odškodnenia obchodných zástupcov pri ukončení zmluvného vzťahu so zastúpeným. Toto odškodnenie sa môže uskutočniť vo forme náhrady škody (článok 17 ods. 3) alebo náhrady (článok 17 ods. 2).
5.
Nemecko si zvolilo systém náhrady opísaný v článku 17 ods. 2. Podľa tohto článku, ako aj podľa príslušného nemeckého ustanovenia [§ 89b Handelsgesetzbuch (Obchodný zákonník) (ďalej len „HGB“)], majú takí obchodní zástupcovia, ako je žalobca, v dôsledku ukončenia ich zmluvného vzťahu za určitých podmienok nárok na náhradu voči zastúpenému. Účastníci konania vedú spor o výške náhrady a hlavne o tom, či je metóda na výpočet náhrady stanovená nemeckým právom zlučiteľná so smernicou.
6.
Článok 17 ods. 2 upravuje to, za akých podmienok sa má vyplatiť náhrada, ako aj to, aká metóda sa pri výpočte náhrady má použiť:
„a)
Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej:
—
priviedol zastúpenému nových zákazníkov alebo podstatne zvýšil finančný objem obchodov s existujúcimi zákazníkmi, a pokiaľ zastúpený má aj naďalej podstatné prínosy z obchodu s týmito zákazníkmi a
—
náhrada je primeraná všetkým skutočnostiam, najmä provízii za obchody, ktoré obchodný zástupca stratil [vyplatenie náhrady je vzhľadom na všetky okolnosti, najmä vzhľadom na stratu na províziách obchodného zástupcu z obchodov s týmito zákazníkmi, spravodlivé — neoficiálny preklad]. Členské štáty môžu pre tieto prípady zahrnúť uplatňovanie alebo absenciu ustanovení o obmedzení obchodu v zmysle článku 20;
b)
výška náhrady nesmie prekročiť čiastku rovnajúcu sa odškodneniu [náhrade — neoficiálny preklad] za jeden rok vypočítanú [vypočítanej — neoficiálny preklad] z priemernej ročnej odplaty obchodného zástupcu počas predchádzajúcich piatich rokov a pokiaľ dohoda trvala kratšie ako päť rokov, odškodnenie [náhrada — neoficiálny preklad] sa vypočíta ako priemer za toto obdobie;
c)
poskytnutie odškodného [tejto náhrady — neoficiálny preklad] nebráni obchodnému zástupcovi žiadať náhradu škody.“
7.
Článok 89b ods. 1 HGB, ktorý fakticky prevzal model výpočtu náhrady upravený v smernici (
3
), vo výraznej miere vychádza zo znenia článku 17 ods. 2:
„Obchodný zástupca môže požadovať od zastúpeného po zániku zmluvného vzťahu primeranú náhradu, pokiaľ
1.
má zastúpený z obchodu s novými zákazníkmi, ktorých získal obchodný zástupca, podstatné prínosy aj po ukončení zmluvného vzťahu;
2.
obchodný zástupca stratí v dôsledku ukončenia zmluvného vzťahu nárok na províziu, ktorú by v prípade pokračovania tohto zmluvného vzťahu mal z už uzatvorených alebo v budúcnosti uskutočnených obchodov so zákazníkmi, ktorých získal, a
3.
vyplatenie náhrady je s ohľadom na všetky okolnosti spravodlivé.
Za rovnocenné so získaním nového zákazníka sa považuje, pokiaľ obchodný zástupca zvýšil finančný objem obchodov s niektorým zákazníkom tak podstatne, že to z hospodárskeho hľadiska zodpovedá získaniu nového zákazníka.“
8.
Vnútroštátny súd vo svojom návrhu konštatuje, že podľa judikatúry nemeckých súdov týkajúcej sa § 89b HGB, kritériá, ktoré sú tam uvedené (a to podstatné prínosy pre zastúpeného aj po ukončení zmluvného vzťahu, strata provízií pre obchodného zástupcu a spravodlivosť akéhokoľvek vyplatenia provízie) sa majú chápať ako kumulatívne a navzájom obmedzujúce. Landgericht Hamburg má pochybnosti, či s týmto prístupom spojené obmedzenie náhrady, ktorá má byť vyplatená, je zlučiteľné s článkom 17 ods. 2 smernice a kladie tieto dve otázky:
„(1)
Je zlučiteľné s článkom 17 ods. 2 písm. a) smernice Rady, ak je nárok obchodného zástupcu na náhradu obmedzený výškou jeho strát na províziách vzniknutých v dôsledku ukončenia zmluvného vzťahu, aj keď prínosy, ktoré ostanú zastúpenému, treba oceniť vyššie?
(2)
Zohľadnia sa na uvedený účel v prípade koncernu, do ktorého patrí zastúpený, aj prínosy, ktoré pripadnú ostatným spoločnostiam patriacim do tohto koncernu?“
9.
Predtým, ako sa budem venovať obom prejudiciálnym otázkam, sa musím zaoberať predbežnou otázkou. Na pojednávaní bolo v mene žalovanej uvedené, že na základe zmien nemeckej judikatúry, ktoré nastali od podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sa stalo konanie pred Súdnym dvorom bezpredmetné. Najmä zmeny vnútroštátnej judikatúry týkajúce sa definície „stáleho zákazníka“ skoro vo všetkých prípadoch spôsobili, že vypočítaná strata provízie prekročila najvyššiu sumu stanovenú v článku 17 ods. 2 písm. b), takže prejudiciálna otázka, či sa môžu zohľadniť aj iné prínosy pre zastúpeného, sa stala bezpredmetnou.
10.
Súdny dvor už rozhodol, že k jeho úlohám podľa článku 234 ES nepatrí vydávať stanoviská (
4
) alebo odpovedať na hypotetické otázky. (
5
) Navyše v rozsudku Zabala a i. (
6
) zamietol návrh na začatie prejudiciálneho konania, pri ktorom bolo konanie vo veci samej pred vnútroštátnym súdom ukončené tým, že jeden z účastníkov konania uznal nároky druhého účastníka konania a v odôvodnení uviedol, že rozsudok Súdneho dvora už nie je pre účinné vyriešenie súdneho sporu potrebný. (
7
)
11.
Aj napriek tomu Súdny dvor opakovane zdôraznil, že „je výlučne vecou vnútroštátnych súdov, ktorým bol právny spor predložený…, aby pri zohľadnení osobitostí danej právnej veci posúdili tak nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie ich rozsudku, ako aj relevantnosť prejudiciálnych otázok, ktoré kladú Súdnemu dvoru“ (
8
), a že „návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania môže byť zamietnutý len vtedy, ak zjavne neexistuje žiaden súvis medzi požadovaným výkladom práva Spoločenstva a skutkovými okolnosťami alebo predmetom konania vo veci samej“ (
9
).
12.
Nebolo rozhodnuté, že zmeny vo vnútroštátnom práve po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú dôvodom na zamietnutie návrhu; v rozsudku CIA Security International (
10
) Súdny dvor zdôraznil, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa nestal nadbytočným z dôvodu, že vnútroštátne právo, ktoré bolo predmetom prejudiciálnych otázok, bolo zrušené a nahradené inými vnútroštátnymi právnymi predpismi. Dôvody nadbytočnosti návrhu sú ešte slabšie vo veci, ako je prejednávaná vec, v ktorej sa možné zmeny týkajú judikatúry vnútroštátnych súdov a ich dosah ešte stále nie je úplne istý. V súlade s tým by podľa môjho názoru nemal Súdny dvor odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach a odôvodniť to tak, že je vecou vnútroštátneho súdu posúdiť dosah novej vnútroštátnej judikatúry na relevantnosť odpovedí Súdneho dvora pre konečné rozhodnutie súdneho sporu, ktorý mu bol predložený.
II — Analýza
O prvej otázke
13.
Podľa prístupu obsiahnutého v nemeckom práve, ako ho vykladajú nemecké súdy, je nárok na náhradu obchodného zástupcu obmedzený reštriktívnym výkladom pojmu spravodlivosti, pričom náhrada je nespravodlivá vtedy, ak prekračuje stratu na províziách obchodného zástupcu. Na posúdenie toho, či tento prístup je zlučiteľný so smernicou, sa musia porovnať dve potenciálne konkurujúce zásady, ktoré boli identifikované v predchádzajúcich veciach týkajúcich sa článku 17.
14.
Na jednej strane Súdny dvor v právnych veciach Ingmar (
11
) a Honyvem (
12
) konštatoval, že článok 17 má kogentnú povahu. Súdny dvor okrem toho zdôraznil význam článku 17 ako minimálneho ochranného štandardu pre obchodných zástupcov a ďalej to, že vnútroštátne právne predpisy nemôžu zaviesť také úpravy, ktoré by stanovovali pre obchodných zástupcov nižšiu úroveň ochrany ako článok 17. (
13
)
15.
Na druhej strane Súdny dvor tak v rozsudku Ingmar, ako aj v rozsudku Honyvem rozhodol, že článok 17 „neposkytuje vždy podrobné pokyny, pokiaľ ide o metódu výpočtu náhrady pri zániku zmluvy“ (
14
), a že v rámci stanovenom článkom 17 „disponujú členské štáty voľnou úvahou pri výbere metódy výpočtu náhrady“ (
15
). Táto voľná úvaha sa podľa Súdneho dvora uplatní „najmä v súlade s kritériom spravodlivého zaobchádzania“ (
16
).
16.
Hoci má byť článkom 17 stanovená minimálna úroveň ochrany pre obchodných zástupcov, smernica zjavne predpokladá, že rozsah tejto ochrany sa môže medzi členskými štátmi odlišovať, a to podľa toho, ako jednotlivé členské štáty vykladajú v tejto súvislosti pojem spravodlivosti. Táto miera voľnej úvahy však nemôže byť neobmedzená, pretože by to viedlo k zmareniu základných cieľov smernice, a konkrétne cieľa harmonizácie praxe členských štátov v súvislosti s obchodnými zástupcami a stanovenia minimálnej úrovne ochrany pre nich. (
17
)
17.
Navyše v článku 17 sa výslovne uvádza: „Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej“ sú splnené určité podmienky (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Použitie slovného spojenia „má nárok“ a rozsudky Súdneho dvora tak vo veci Ingmar, ako aj vo veci Honyvem, spolu zdôrazňujú kogentnú povahu tejto úpravy a znamenajú, že členské štáty nesmú prijať také opatrenia, podľa ktorých by obchodnému zástupcovi bola odopretá náhrada, hoci sú splnené podmienky uvedené v tomto článku.
18.
Ako som už objasnil vo veci Honyvem, článok 17 ods. 2 totiž „ustanovuje nielen podmienky priznania náhrady…, ale tiež samotné prvky potrebné na výpočet tejto náhrady“ (
18
). Opatrenia členských štátov na prebratie ich povinností zo smernice musia preto rešpektovať relevantné podmienky na priznanie náhrady, ako aj prvky, ktoré sa pri výpočte náhrady musia zohľadniť.
19.
Na základe toho je zrejmé, že miera voľnej úvahy priznaná členským štátom platí v rámci hraníc, ktoré boli vymedzené úpravou zavedenou článkom 17 ods. 2 a členské štáty ich nesmú prekračovať.
20.
Kde teda ležia kogentné hranice stanovené úpravou zavedenou článkom 17 ods. 2? V rozsudku Honyvem Súdny dvor rozhodol, že talianska právna úprava, podľa ktorej sa výška náhrady určuje výlučne pevnými percentuálnymi sadzbami z provízií získaných v predchádzajúcich rokoch, je v rozpore so smernicou, pretože obchodní zástupcovia, ktorí by podľa iného prístupu, založeného na posúdení prínosov získaných zastúpeným, mali mať lepšie postavenie, podľa tejto úpravy nemohli získať vyššiu náhradu ako tieto pevné percentuálne sadzby. (
19
) Vo svetle tohto rozhodnutia a znenia článku 17 ods. 2 písm. a) prvej zarážky je zrejmé, že jedným z takýchto kogentných prvkov je meritokratický prístup, ktorý výšku nároku na náhradu robí závislou od výhod, ktoré zastúpený získa po skončení zmluvného vzťahu z práce obchodného zástupcu.
21.
Zo znenia smernice okrem toho vyplýva, že pri určovaní výšky náhrady sa musí prihliadať na koncept spravodlivosti a že sa pritom musia zohľadňovať straty na províziách obchodného zástupcu v dôsledku ukončenia zmluvného vzťahu so zastúpeným.
22.
Medzi účastníkmi konania je sporné, či koncepcia spravodlivosti môže viesť tak k zvýšeniu, ako aj k zníženiu nároku na náhradu prislúchajúceho obchodnému zástupcovi. Podľa názoru žalobcu sa riadi výška náhrady prednostne prínosmi plynúcimi zastúpenému a strata na províziách sa má zohľadňovať len ako prvok pri posúdení spravodlivosti, ktorý môže viesť k zvýšeniu alebo zníženiu náhrady. Talianska vláda taktiež zastáva názor, že pojem spravodlivosti pôsobí tak ako spodná hranica, ktorá môže náhradu zvýšiť, ako aj ako horná hranica, ktorá ju môže znížiť. Žalovaná je na rozdiel od uvedeného toho názoru, že prvky vymenované v článku 17 ods. 2 písm. a) sú kumulatívne a navzájom obmedzujúce a že každý z nich pôsobí ako horná hranica, ktorá ohraničuje nárok na náhradu na najnižšiu z týchto troch súm.
23.
Podľa môjho názoru slovné spojenie „do takej miery, do akej“ naznačuje, že pojem spravodlivosti má pôsobiť ako najvyššia hranica náhrady a nie ako faktor, ktorý ju môže zvýšiť aj nad sumu, ktorá vyplynie z výpočtu prínosov plynúcich zastúpenému. Či pojem spravodlivosti v tomto ohľade pôsobí len ako horná hranica, alebo aj ako dolná a horná hranica, nie je pre prejudiciálne otázky, ktorými sa Súdny dvor v prejednávanej veci zaoberá, relevantné. Smernica stanovuje, že náhrada nemôže presiahnuť sumu, ktorá sa považuje za spravodlivú. Medzi účastníkmi konania je sporné predovšetkým to, či voľná úvaha, ktorú Súdny dvor priznal členským štátom vo vzťahu k výpočtu náhrady a najmä vo vzťahu k pojmu spravodlivosti, zahŕňa aj právo definovať spravodlivosť v tom zmysle, že obmedzí náhradu na výšku strát na províziách. Ide o otázku týkajúcu sa obsahu zásady spravodlivosti, takpovediac týkajúcu sa metódy výpočtu hornej hranice zodpovedajúcej spravodlivosti. To, či pojem spravodlivosti môže pôsobiť aj ako dolná hranica, nie je predmetom tejto otázky.
24.
Ako sa teda nemecký prístup, ktorý obmedzuje definíciu spravodlivosti týmto spôsobom, zhoduje s vyššie uvedenými kogentnými prvkami smernice? Ako už bolo konštatované, považuje HGB, ako ho vykladajú nemecké súdy, každú náhradu, ktorá prevyšuje stratu provízií obchodného zástupcu, za nespravodlivú. Podľa žalovanej spočíva tento prístup na myšlienke, že obchodný zástupca nemá byť prostredníctvom náhrady na tom lepšie, ako by bol pri pokračovaní zmluvného vzťahu. Žalobca a talianska vláda sa domnievajú, že tento prístup zbavuje obchodného zástupcu nároku, ktorý by mu bol priznaný smernicou, a to nároku na náhradu, ktorá by bola spravodlivá za všetkých okolností a nielen vo svetle straty na províziách. Navyše je zrejmé, že uplatnenie kritéria spravodlivosti nemôže viesť k tomu, aby bol meritokratický prístup zakotvený v smernici a vyjadrený najmä v článku 17 ods. 1 písm. a) prvej zarážke zbavený akéhokoľvek potrebného účinku.
25.
Ak má mať voľná úvaha členských štátov v súvislosti s posúdením spravodlivosti význam, musí sa členským štátom v každom prípade umožniť, aby využívali pojem spravodlivosti na ohraničenie náhrady podľa ich vnútroštátnych predstáv o tom, čo je spravodlivé, a to v miere, v akej pri tom neporušujú vyššie uvedené kogentné prvky úpravy zavedenej článkom 17 ods. 2.
26.
Taký výklad pojmu spravodlivosti, podľa ktorého neumožňuje takú náhradu, ktorá presahuje stratu na províziách, nie je zjavne v rozpore s povinnosťou zohľadňovať výšku provízií, o ktoré obchodný zástupca prichádza. Smernica taktiež nevzbudzuje žiadne pochybnosti o tom, že pri posúdení spravodlivosti musia byť zohľadnené všetky okolnosti. Ohraničenie náhrady výškou straty na províziách je len prejavom rozhodnutia v súvislosti s relatívnou dôležitosťou rozličných okolností a nie rozhodnutím ignorovať okolnosti, ktoré by sa mali zohľadniť, preto by sa v zásade nemalo považovať za porušenie smernice.
27.
Takýto prístup nie je sám osebe ani v rozpore s meritokratickou požiadavkou, aby náhrada závisela od budúcich prínosov pre zastúpeného, pokiaľ pojem straty na províziách je vykladaný tak, že takéto prínosy môžu byť zohľadnené. V mnohých prípadoch straty na províziách obchodného zástupcu počas trvania zmluvného vzťahu odrážajú prínosy pre zastúpeného. Nemusí to však platiť vždy. Podľa správy Komisie o uplatňovaní článku 17 a ako to potvrdil právny zástupca žalovanej na pojednávaní, počítajú sa straty na províziách obchodného zástupcu podľa nemeckej právnej úpravy na účely určenia náhrady na základe provízií, ktoré obchodný zástupca získal v posledných dvanástich mesiacoch zmluvného vzťahu. Provízie dosiahnuté v poslednej fáze zmluvného vzťahu sú spravidla dobrým vodidlom, pokiaľ ide o prínosy plynúce zastúpenému a určenie straty na províziách obchodného zástupcu po ukončení zmluvného vzťahu. Podľa úpravy zavedenej v článku 17 ods. 2 sa však má náhrada počítať s ohľadom na budúce prínosy pre zastúpeného a straty obchodného zástupcu. Zo znenia článku 17 ods. 2 jednoznačne vyplýva, že táto orientácia na budúcnosť je kogentná. Provízie dosiahnuté v minulosti môžu slúžiť len ako indícia pre takéto budúce prínosy a straty.
28.
Ak sa výpočet náhrady zakladá na províziách získaných v minulosti, tak za určitých okolností nebude odrážať prínosy a straty, ktoré budú skutočne dosiahnuté v budúcnosti, napr. ak obchodný zástupca uskutoční rozsiahlu a úspešnú marketingovú kampaň, a to krátko pred ukončením zmluvného vzťahu, alebo ak cena výrobku predávaného v mene zastúpeného krátko pred alebo krátko po ukončení zmluvného vzťahu prudko stúpne. (
20
) Za takýchto okolností musí byť výpočet náhrady, ktorý sa zakladá na záverečnej fáze zmluvného vzťahu, upravený takým spôsobom, aby odrážal prínosy a straty, ktoré budú skutočne dosiahnuté v budúcnosti. Definícia „strát na províziách“ musí byť preto taká flexibilná, aby bolo zabezpečené, že poskytnutá náhrada skutočne odráža budúce prínosy pre zastúpeného a straty obchodného zástupcu a že môže byť primerane zohľadnené, ak po ukončení zmluvného vzťahu panujú iné okolnosti ako predtým. Je vecou vnútroštátneho súdu, aby rozhodol, či vzhľadom na skutočnosť, že výpočet náhrady musí byť kogentne orientovaný na budúcnosť, je nemecký prístup najmä v súvislosti s definíciou „strát na províziách“ v tomto ohľade dostatočne flexibilný.
O druhej otázke
29.
Druhá prejudiciálna otázka sa týka toho, či v prípade zastúpeného, ktorý je súčasťou koncernu, patria k prínosom, ktoré sa majú zohľadniť pri výpočte náhrady podľa článku 17 smernice, aj prínosy, ktoré pripadnú ostatným spoločnostiam patriacim do tohto koncernu.
30.
Podľa názoru žalobcu patrí k prínosom pre zastúpeného aj to, že jeho líbyjská materská spoločnosť dosahuje zisk od svojej dcérskej spoločnosti, t. j. od zastúpeného, ktorý využíva na účely zvýšenia obratu, úspory daní a zvýšenia vlastného zisku.
31.
Nemecká vláda uvádza, že ani § 89b HGB, ani článkom 17 smernice nemal byť upravený vzťah medzi materskými a dcérskymi spoločnosťami. Takéto otázky môžu byť zohľadnené pri skúmaní spravodlivosti náhrady, ale je vecou vnútroštátnych orgánov, aby v rámci svojej voľnej úvahy rozhodli, či a akým spôsobom sa bude zohľadňovať zisk iných spoločnosti, ktoré patria do toho istého koncernu ako zastúpený.
32.
Podľa názoru Komisie sa pri výpočte prínosov plynúcich zastúpenému v zmysle článku 17 v zásade nemajú zohľadňovať iné spoločnosti toho istého koncernu, okrem prípadu, ak k zmluvným povinnostiam obchodného zástupcu patrilo aj vytváranie alebo rozširovanie obchodných vzťahov tretích osôb s inými spoločnosťami patriacimi do koncernu. Pri výpočte náhrady sú podľa článku 17 ods. 2 písm. a) relevantné prínosy z transakcií so zákazníkmi, ktorých priviedol obchodný zástupca, alebo ktoré vyplynuli zo zvýšenia finančného objemu obchodov s existujúcimi zákazníkmi prostredníctvom obchodného zástupcu. To dokazuje, že článok 17 ods. 2 písm. a) je zameraný na zmluvný vzťah. Keďže náhrada je spojená s týmito procesmi získania nových zákazníkov pre zastúpeného alebo zvyšovania finančného objemu obchodov s existujúcimi zákazníkmi zastúpeného, neexistuje žiaden dôvod zohľadňovať iné prínosy ako tie, ktoré dosiahol samotný zastúpený, okrem prípadov, keď sa povinnosť obchodného zástupcu rozšírila takým spôsobom, že mal vykonávať podobné činnosti aj pre iné spoločnosti patriace k materskej spoločnosti zastúpeného.
33.
Žalovaná navyše uviedla, že ak by si obchodný zástupca mohol nárokovať podiel na zisku od iných spoločností, s ktorými nemá žiaden zmluvný vzťah, bolo by to spojené s rizikom nekontrolovateľných a scestných účinkov a vysvetľuje, že neexistuje žiaden dôvod na to, aby sa nemecký nájomca čerpacej stanice podieľal na zisku materskej spoločnosti, ktorá sa zaoberá ťažbou ropy v Líbyi.
34.
Talianska vláda sa domnieva, že hoci výpočet prínosov v zmysle článku 17 musí byť v zásade obmedzený prínosmi, ktoré plynú zastúpenému, existujú v dôsledku zásad zodpovednosti a dobromyseľnosti zakotvených v článku 4 smernice dôvody na domnienku, že musia existovať metódy, ktoré by zabránili porušeniu týchto zásad, keď sa zastúpený pokúša obmedziť náhradu, ktorá má byť vyplatená obchodnému zástupcovi tým, že prenesie prínosy z činnosti obchodného zástupcu na iné spoločnosti patriace do koncernu. Ako však talianska vláda sama podotýka, možno to dosiahnuť prostredníctvom nároku na náhradu škody.
35.
Je nesporné, že článok 17 ods. 2 písm. a) je zameraný v prvom rade na tie prínosy zastúpeného, ktoré vyplývajú z činnosti obchodného zástupcu v rámci zmluvného vzťahu medzi obchodným zástupcom a zastúpeným. Smernica sa výslovne vzťahuje na zákazníkov obchodného zástupcu a prínosy plynúce zastúpenému. Nespomína iné prínosy, ktoré by mohli byť zohľadnené. Zákonodarca Spoločenstva mal možnosť zahrnúť také prínosy, ktoré plynú iným spoločnostiam spojeným so zastúpeným, ale podľa všetkého túto možnosť nevyužil. Okrem toho zmluvný pôvod nároku na náhradu hovorí proti uznaniu nárokov na náhradu voči právnym subjektom, s ktorými obchodný zástupca nemal zmluvný vzťah.
36.
Na druhej strane sú členské štáty pri posúdení toho, či náhrada, ktorá sa má vyplatiť je spravodlivá, povinné zohľadniť „všetky okolnosti“. Pod pojmom „okolnosti“ však nie je možné v tomto prípade rozumieť všetky mysliteľné skutočnosti, ale len tie faktory, ktoré sú relevantné pre zmluvný vzťah medzi obchodným zástupcom a zastúpeným. Otázka, do akej miery je možné na základe zmluvy medzi obchodným zástupcom a zastúpeným predpokladať vzťah medzi obchodným zástupcom dcérskej spoločnosti a jej materskou spoločnosťou, musí byť rozhodnutá podľa vnútroštátneho práva pri posudzovaní, na individuálnom základe, konkrétneho zmluvného vzťahu medzi obchodným zástupcom a zastúpeným a jeho možného prepojenia s materskou spoločnosťou. Ak vnútroštátne právo nezakladá takýto vzťah medzi obchodným zástupcom a materskou spoločnosťou zastúpeného, potom prínosy plynúce materskej spoločnosti nemôžu byť považované za okolnosť v zmysle článku 17 ods. 2 písm. a).
37.
Vyššie uvedené dôvody hovoria v neprospech záveru, že prínosy plynúce iným spoločnostiam patriacim do toho istého koncernu ako zastúpený by sa mali zohľadniť pri výpočte náhrady v zmysle článku 17 ods. 2 písm. a).
III — Návrh
38.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky vnútroštátneho súdu takto:
1.
Vnútroštátne právne predpisy, ktoré obmedzujú výšku náhrady vyplácanej obchodným zástupcom na sumu provízií, ktoré títo obchodní zástupcovia strácajú v dôsledku ukončenia zmluvného vzťahu so zastúpeným, samy osebe nie sú v rozpore s meritokratickým a na budúcnosť orientovaným prístupom, ktorý si vyžaduje úprava zavedená článkom 17 ods. 2 písm. a) smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov, pokiaľ metóda výpočtu straty na províziách odráža skutočné straty na províziách, ktoré nastanú po skončení zmluvného vzťahu, aby tak boli zohľadnené prínosy, ktoré plynú zastúpenému z činnosti obchodného zástupcu.
2.
Článok 17 ods. 2 písm. a) smernice 86/653/EHS nevyžaduje, aby pri výpočte náhrady boli zohľadnené prínosy, ktoré plynú iným spoločnostiam koncernu ako tým, s ktorými mal obchodný zástupca zmluvný vzťah.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. ES L 382, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 177.
(
3
)	Pozri správu Komisie Európskych spoločenstiev o uplatňovaní článku 17 smernice o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov (86/653/EHS) [neoficiálny preklad], Brusel, 23. júla 1996, KOM(96) 364 v konečnom znení, s. 1 až 3.
(
4
)	Rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia/Novello, C-244/80, Zb. s. 3045, bod 18.
(
5
)	Rozsudok z 28. septembra 2006, Gasparini a i., C-467/04, Zb. s. I-9199.
(
6
)	Rozsudok z 15. júna 1995, Zabala Erasun a i./Instituto Nacional de Empleo, C-422/93, C-423/93 a C-424/93, Zb. s. I-1567.
(
7
)	Tamže, body 28 a 29.
(
8
)	Rozsudok zo 16. júla 1998, Imperial Chemical Industries/Colmer, C-264/96, Zb. s. I-4695, bod 15.
(
9
)	Tamže.
(
10
)	Rozsudok z 30. apríla 1996, CIA Security International/Signalson et Securitel, C-194/94, Zb. s. I-2201.
(
11
)	Rozsudok z 9. novembra 2000, Ingmar GB, C-381/98, Zb. s. I-6007, body 21 a 22.
(
12
)	Rozsudok z 23. marca 2006, Honyvem Informazioni Commerciali, C-465/04, Zb. s. I-2879.
(
13
)	Tamže, bod 28.
(
14
)	Tamže, bod 34.
(
15
)	Rozsudok Ingmar, už citovaný, bod 21.
(
16
)	Rozsudok Honyvem, už citovaný, bod 36.
(
17
)	Ide o ciele uvedené v odôvodneniach smernice.
(
18
)	Pozri moje návrhy vo veci Honyvem, už citovanej, bod 41.
(
19
)	Rozsudok Honyvem, už citovaný, bod 29.
(
20
)	Ak by toto nemalo byť zohľadnené, mohlo by to podporiť oportunistické správanie zastúpeného v súvislosti s otázkou, kedy má ukončiť zmluvný vzťah.