62023CC0059
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 27. februára 2025 (
1
)
Vec C‑59/23 P
Rakúska republika
proti
Európskej komisii
„Odvolanie – Jadrový priemysel – Pomoc plánovaná Maďarskom na vývoj dvoch nových jadrových reaktorov v jadrovej elektrárni Paks – Rozhodnutie vyhlasujúce pomoc za zlučiteľnú s vnútorným trhom pod podmienkou splnenia určitých záväzkov zo strany Maďarska“
I. Úvod
1.
Rakúska republika svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 30. novembra 2022, Rakúsko/Komisia, (
2
) ktorým bola zamietnutá jej žaloba pre neplatnosť rozhodnutia Komisie (EÚ) 2017/2112 zo 6. marca 2017 o opatrení/schéme pomoci/štátnej pomoci SA.38454 – 2015/C (ex 2015/N), ktorú Maďarsko zamýšľa zaviesť na podporu vývoja dvoch nových jadrových reaktorov v jadrovej elektrárni Paks II. (
3
)
II. Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
2.
Okolnosti predchádzajúce sporu, ako sú uvedené v bodoch 2 až 9 napadnutého rozsudku, možno na účely prejednávanej veci zhrnúť takto.
3.
Dňa 22. mája 2015 Maďarsko oznámilo Európskej komisii opatrenie na poskytnutie finančného príspevku na vývoj dvoch nových jadrových reaktorov jadrovej elektrárne Paks v Maďarsku, v ktorej sú už v prevádzke štyri jadrové reaktory (ďalej len „oznámené opatrenie“). Príjemcom oznámeného opatrenia bola spoločnosť MVM Paks II Nuclear Power Plant Development Private Company Limited by Shares (ďalej len „spoločnosť Paks II“), ktorá sa mala stať vlastníkom a prevádzkovateľom dvoch nových jadrových reaktorov. Spoločnosť Paks II je v 100 % vlastníctve maďarského štátu.
4.
Dňa 23. novembra 2015 Komisia rozhodla o začatí konania vo veci formálneho zisťovania podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ (
4
) a 6. marca 2017 prijala sporné rozhodnutie. Oznámené opatrenie, opísané v oddiele 2 sporného rozhodnutia, sa týka vývoja dvoch jadrových reaktorov ruského typu VVER 1200 (V491) (ďalej len „nové reaktory“), ktorých výstavbu má v plnej miere financovať maďarský štát v prospech spoločnosti Paks II, ktorá bude vlastníkom a prevádzkovateľom nových reaktorov. Očakáva sa, že štyri jadrové reaktory ruského typu VVER‑440 (V213), ktoré sú už v prevádzke v jadrovej elektrárni Paks, ktorú vlastní maďarský štátny obchodník s elektrinou a výrobca energie, budú do roku 2037 postupne vyradené z prevádzky a nahradené novými reaktormi, ktoré by mali byť uvedené do prevádzky v rokoch 2025 a 2026.
5.
V súlade s medzivládnou dohodou o spolupráci v oblasti mierového využívania jadrovej energie uzavretej 14. januára 2014 medzi Ruskou federáciou a maďarskou vládou (ďalej len „medzivládna dohoda“) obe krajiny spolupracujú v rámci jadrového programu na údržbe a ďalšom rozvoji súčasnej jadrovej elektrárne Paks. Podľa tejto dohody Ruská federácia aj Maďarsko určia jednu skúsenú organizáciu vo vlastníctve štátu a ovládanú štátom, ktorá bude finančne aj technicky zodpovedať za splnenie príslušných povinností ako dodávateľ alebo vlastník, pokiaľ ide o projekt, výstavbu a uvedenie do prevádzky nových reaktorov. Výstavbu týchto reaktorov Ruská federácia zverila kapitálovej spoločnosti Nizhny Novgorod Engineering Company Atomenergoproekt (ďalej len „JSC NIAEP“), ktorá uskutoční výstavbu nových reaktorov, a Maďarsko rozhodlo, že vlastníkom a prevádzkovateľom dvoch reaktorov bude spoločnosť Paks II. Na tento účel podpísali JSC NIAEP a spoločnosť Paks II 9. decembra 2014 zmluvu o inžinierskej činnosti, obstarávaní a výstavbe týchto reaktorov.
6.
V medzivládnej dohode sa Ruská federácia zaviazala poskytnúť Maďarsku štátny úver na financovanie vývoja nových reaktorov. Tento úver sa riadi medzivládnou dohodou o financovaní z 28. marca 2014 a poskytuje sa ním revolvingový úver vo výške 10 miliárd eur obmedzený výlučne na použitie pri projektovaní, výstavbe a uvádzaní do prevádzky uvedených reaktorov. Na financovanie investícií v jadrovej elektrárni Paks II Maďarsko poskytne dodatočnú sumu 2,5 miliardy eura pochádzajúcu z jeho vlastného rozpočtu. Maďarsko neprevedie finančné prostriedky potrebné na zaplatenie kúpnej ceny dvoch nových reaktorov na účty spoločnosti Paks II. Najväčší podiel týchto finančných prostriedkov bude vo vlastníctve Vnešekonombank (Banka pre rozvoj a zahraničné hospodárske vzťahy Ruska). Pri každom medzníku, ktorý sa bude považovať za splnený, spoločnosť Paks II požiada túto banku o zaplatenie 80 % splatnej sumy priamo v prospech JSC NIAEP. Zároveň požiada vládnu agentúru pre riadenie dlhu Maďarska o zaplatenie zvyšných 20 %.
7.
Komisia v spornom rozhodnutí konštatovala, že oznámené opatrenie predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ktorá je s výhradou podmienok uvedených v článku 3 tohto rozhodnutia zlučiteľná s vnútorným trhom podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ (ďalej len „predmetná pomoc“). Článok 3 sporného rozhodnutia ukladá Maďarsku povinnosť prijať viaceré opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby spoločnosť Paks II dodržiavala určité povinnosti a obmedzenia týkajúce sa najmä investičnej alebo reinvestičnej stratégie prevádzkovania aukčnej platformy a jej právnej a štrukturálnej samostatnosti.
III. Konanie na Všeobecnom súde, napadnutý rozsudok, konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
8.
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. februára 2018 Rakúska republika podala žalobu pre neplatnosť sporného rozhodnutia. Do konania na Všeobecnom súde vstúpilo ako vedľajší účastník na podporu Rakúskej republiky Luxemburské veľkovojvodstvo a na podporu Komisie Česká republika, Francúzska republika, Maďarsko, Poľská republika, Slovenská republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska. Rakúska republika uviedla na podporu svojej žaloby desať žalobných dôvodov. Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd preskúmal a zamietol všetky tieto žalobné dôvody – s výnimkou druhého a tretieho žalobného dôvodu, ktoré Rakúska republika vzala späť – a žalobu zamietol.
9.
Česká republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Poľská republika, Francúzska republika, Maďarsko a Komisia podali vyjadrenie k odvolaniu v rámci tohto odvolacieho konania. Pojednávanie sa konalo 12. novembra 2024. Rakúska republika a Luxemburské veľkovojvodstvo navrhujú, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok v celom rozsahu, vyhovel žalobe v prvostupňovom konaní a uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania. Komisia a Česká republika navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a uložil Rakúskej republike povinnosť nahradiť trovy konania. Francúzska republika a Maďarsko navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolanie. Poľská republika nepredložila formálne návrhy, ale len podporuje stanovisko Komisie.
IV. Analýza
10.
Na podporu svojho odvolania Rakúska republika uvádza štyri odvolacie dôvody. V súlade so žiadosťou Súdneho dvora sa tieto návrhy budú zaoberať len prvým, druhým a štvrtým odvolacím dôvodom, ktoré sú založené na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd, keď dospel k záveru, že neexistencia verejného obstarávania na výstavbu nových reaktorov nespôsobila nezákonnosť sporného rozhodnutia, na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa preskúmania primeranosti predmetnej pomoci a na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa určenia základných prvkov predmetnej pomoci.
A. O prvom odvolacom dôvode
11.
Prvý odvolací dôvod smeruje proti tomu, že Všeobecný súd zamietol prvý žalobný dôvod, ktorým Rakúska republika tvrdila, že sporné rozhodnutie je nezákonné z dôvodu, že JSC NIAEP bola poverená výstavbou nových reaktorov bez vyhlásenia verejného obstarávania, čo je v rozpore so základnými ustanoveniami práva verejného obstarávania, ktorého dodržiavanie je podľa nej neoddeliteľné od predmetu predmetnej pomoci.
12.
Tento odvolací dôvod sa skladá z troch častí. Najprv preskúmam spoločne prvé dve časti a následne tretiu časť.
1.
O prvej a druhej časti
a)
Zhrnutie výhrad vznesených Rakúskou republikou
1) Prvá časť
13.
Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu smeruje proti bodom 27 až 34 napadnutého rozsudku. V týchto bodoch Všeobecný súd zamietol výhradu Rakúskej republiky, podľa ktorej sa Komisia dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď v odôvodnení 280 sporného rozhodnutia konštatovala, že je povinná posúdiť zlučiteľnosť pomoci s inými ustanoveniami práva Únie, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, len pokiaľ ide o podmienky tejto pomoci, ktoré sú tak neoddeliteľne spojené s predmetom pomoci, že ich nemožno posúdiť samostatne. (
5
) V tejto súvislosti Všeobecný súd najprv zamietol tvrdenie Rakúskej republiky, podľa ktorého v rozsudku z 22. septembra 2020 Rakúsko/Komisia (
6
) Súdny dvor mal v úmysle rozšíriť rozsah tejto povinnosti a upustiť od svojej judikatúry, podľa ktorej treba rozlišovať medzi podmienkami, ktoré majú neoddeliteľnú súvislosť s predmetom pomoci, a podmienkami, ktoré ju nemajú. Ďalej uviedol, že povinnosť Komisie prijať definitívne stanovisko k tomu, či došlo alebo nedošlo k porušeniu iných ustanovení práva Únie, než sú ustanovenia práva štátnej pomoci, ktorá neberie do úvahy takéto rozlišovanie, odporuje na jednej strane procesným pravidlám a zárukám, ktorými sa vyznačujú konania špeciálne stanovené na kontrolu uplatňovania týchto ustanovení, a na druhej strane zásade autonómie správnych konaní a opravných prostriedkov, a vyvoláva riziko protirečenia.
14.
Rakúska republika podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom tvrdí, že jediným cieľom oznámeného opatrenia je podporiť výstavbu nových reaktorov a že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď rozhodol, že tento cieľ sa obmedzuje na poskytnutie týchto reaktorov. Podľa jej názoru podpora poskytnutá na výstavbu týchto reaktorov je sama osebe v rozpore s právom Únie, najmä s pravidlami verejného obstarávania. Rakúska republika tiež uvádza, že z výkladu rozsudku Rakúsko/Komisia v bodoch 29 a 30 napadnutého rozsudku, ktorý podal Všeobecný súd, nemožno vyvodiť, že Komisia môže v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ porušiť pravidlá práva verejného obstarávania. Ak by Komisia nebola povinná zohľadniť v tomto konaní iné relevantné ustanovenia práva EÚ, právo štátnej pomoci by sa stalo akýmsi „autonómnym režimom“ (self‑contained regime). Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí Všeobecný súd v bode 33 napadnutého rozsudku, riziku protichodných alebo nekonzistentných výsledkov nemožno zabrániť zachovaním autonómie správnych konaní. Naopak, čím menej sa v konaní podľa článku 108 ZFEÚ zohľadňujú iné pravidlá práva Únie, než sú pravidlá týkajúce sa štátnej pomoci, tým je toto riziko väčšie. Prísne rozlišovanie medzi správnymi konaniami by tiež narušilo právnu istotu.
2) Druhá časť
15.
Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu smeruje proti bodom 35 až 39 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd rozhodol, že Komisia v odôvodneniach 281 až 284 sporného rozhodnutia správne konštatovala, že zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov nepredstavuje podmienku pomoci, ktorá by s ňou bola neoddeliteľne spojená. (
7
) V tejto súvislosti Všeobecný súd uviedol, že keďže predmetná pomoc spočíva v bezodplatnom poskytnutí dvoch nových jadrových reaktorov v prospech spoločnosti Paks II na účely ich prevádzky, otázka, či zadanie zákazky na výstavbu malo byť predmetom verejného obstarávania, predchádza samotnému opatreniu pomoci, a že uskutočnenie verejného obstarávania a prípadné využitie iného podniku na ich výstavbu „by nemalo vplyv na predmet pomoci…, ani na príjemcu pomoci“. Okrem toho by porušenie pravidiel verejného obstarávania malo vplyv len na trh stavebných prác v oblasti výstavby jadrových elektrární, a nie na trh, ktorého sa týka predmetné opatrenie pomoci (pozri body 36 a 37 napadnutého rozsudku). Pokiaľ ide o vplyv neexistencie verejného obstarávania na výšku pomoci, Všeobecný súd uviedol, že nebolo preukázané, že iní uchádzači mohli dodať nové reaktory za lepších podmienok alebo za nižšiu cenu, a že aj keby verejné obstarávanie mohlo zmeniť výšku pomoci, táto okolnosť by sama osebe nemala nijaký vplyv na výhodu, ktorú táto pomoc predstavuje pre spoločnosť Paks II, takže „zvýšenie alebo zníženie výšky pomoci sa neprejavuje zmenou pomoci ako takej, ani zmenou jej protisúťažného účinku“ (bod 38 napadnutého rozsudku).
16.
Rakúska republika, ktorú podporuje Luxemburské veľkovojvodstvo, po prvé poukazuje na to, že ustanovenia o verejnom obstarávaní a ustanovenia o štátnej pomoci sledujú rovnaký cieľ, ktorým je zabezpečiť spravodlivú a nenarušenú hospodársku súťaž na vnútornom trhu. Postačuje to na vyvodenie záveru, že existuje neoddeliteľná súvislosť medzi priamym zadaním zákazky na výstavbu nových reaktorov a predmetným opatrením pomoci. Po druhé tvrdí, že vyhlásenie výberového konania v súlade s ustanoveniami práva verejného obstarávania mohla viesť k úplne odlišnej pomoci, pokiaľ ide o výšku a štruktúru tejto pomoci. V tomto kontexte je skutočnosť, že príjemcom pomoci nie je JSC NIAEP, nepodstatná. Rovnako tvrdenie, podľa ktorého zvýšenie alebo zníženie výšky pomoci by v prejednávanej veci nemalo za následok zmenu samotnej pomoci alebo jej protisúťažného účinku, nie je presvedčivé. Rozlišovanie, na ktorom je toto tvrdenie založené, medzi bezplatným poskytnutím nových reaktorov spoločnosti Paks II a prostriedkami, ktoré Maďarsko vyčlenilo na tento účel, je nesprávne. Po tretie Rakúska republika tvrdí, že existencia neoddeliteľnej súvislosti medzi zadaním verejnej zákazky na výstavbu nových reaktorov a predmetnou pomocou vyplýva zo samotnej dohody uzavretej medzi Ruskou federáciou a Maďarskom, z ktorej vyplýva, že zadanie zákazky na výstavbu a úver poskytnutý Ruskou federáciou predstavujú jeden a ten istý proces.
b)
Posúdenie
17.
Ako som uviedla, podľa môjho názoru je potrebné analyzovať prvú a druhú časť prvého odvolacieho dôvodu spoločne. Zdá sa mi totiž, že tvrdenia, ktoré Rakúska republika uviedla v rámci tejto prvej časti odvolacieho dôvodu, nespochybňujú tvrdenie obsiahnuté v bode 30 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Súdny dvor v rozsudku Rakúsko/Komisia nemal v úmysle upustiť od svojej predchádzajúcej judikatúry týkajúcej sa právneho kritéria založeného na rozlišovaní medzi podmienkami oddeliteľnými a neoddeliteľnými od predmetu pomoci (ďalej len „kritérium ‚neoddeliteľnej súvislosti‘ alebo ‚neoddeliteľnosti‘“), ale skôr spôsob, akým Všeobecný súd vykladal a uplatnil toto kritérium v prejednávanej veci. Táto časť teda podľa môjho názoru súvisí s druhou časťou prvého odvolacieho dôvodu.
18.
V zostávajúcej časti svojej analýzy po prvé pripomeniem relevantnú judikatúru týkajúcu sa rozsahu povinnosti Komisie preskúmať súlad opatrenia pomoci s inými ustanoveniami práva Únie, ako sú ustanovenia v oblasti štátnej pomoci. Po druhé preskúmam výhrady Rakúskej republiky z hľadiska zásad, ktoré vyplývajú z tejto judikatúry.
1) Pripomenutie relevantnej judikatúry
i) Kritérium „neoddeliteľnosti“: rozsudok Iannelli & Volpi
19.
Kritérium „neoddeliteľnej súvislosti“ bolo prvýkrát formulované v rozsudku z 22. marca 1977, Iannelli & Volpi (
8
). Súdnemu dvoru bola okrem iného položená otázka, či vnútroštátny súd, ktorý má rozhodnúť o zlučiteľnosti systému štátnej pomoci alebo o niektorých jeho podmienkach, môže zohľadniť prípadné porušenie článku 30 Zmluvy o EHS (teraz článok 34 ZFEÚ) v oblasti množstevných obmedzení dovozu. V rámci odpovede na túto otázku Súdny dvor najprv na jednej strane uviedol, že v systéme Zmluvy o EHS je uznanie prípadnej nezlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom výsledkom vhodného postupu, ktorého vykonanie prináleží Komisii, a na druhej strane, že článok 30 tejto Zmluvy má priamy účinok, (
9
) a následne v bode 14 tohto rozsudku konštatoval, že „podmienky pomoci, ktoré sú v rozpore s osobitnými ustanoveniami Zmluvy s výnimkou článkov 92 a 93 [teraz články 107 a 108 ZFEÚ], môžu byť natoľko neoddeliteľne spojené s predmetom pomoci, že ich nie je možné posudzovať izolovane, takže ich vplyv na zlučiteľnosť alebo nezlučiteľnosť pomoci ako celku sa potom musí nevyhnutne posudzovať v rámci konania podľa článku 93“. Spresnil, že inak je to „vtedy, keď je možné v rámci analýzy schémy pomoci oddeliť podmienky alebo prvky, ktoré síce sú súčasťou tejto schémy, ale nemožno ich považovať za nevyhnutné na dosiahnutie jej predmetu alebo fungovania“. V takom prípade totiž „neexistujú dôvody založené na rozdelení právomocí podľa článkov 92 a 93 [Zmluvy o EHS] na vyvodenie záveru, že v prípade porušenia iných ustanovení Zmluvy s priamym účinkom sa na tieto ustanovenia nemožno odvolávať na vnútroštátnych súdoch len z dôvodu, že príslušný prvok predstavuje podmienku pomoci“.
20.
Z rozsudku Iannelli & Volpi vyplýva, že ak je to nevyhnutné na posúdenie vnútroštátneho opatrenia v rámci konania o preskúmaní štátnej pomoci, Komisia je nielen oprávnená, ale za určitých podmienok povinná zohľadniť iné ustanovenia práva Únie a prípadne incidenčne konštatovať ich porušenie. Zdá sa, že dôvodom tejto povinnosti a právneho kritéria, ktoré vymedzuje jej pôsobnosť prinajmenšom v tom zmysle, ako to vyplýva z tohto rozsudku, je na jednej strane zachovať právomoc Komisie v oblasti kontroly štátnej pomoci, ktorú presadzuje Zmluva, a na druhej strane zabrániť tomu, aby výkon tejto právomoci vytvoril medzeru v systéme ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z priameho účinku práva Únie.
ii) Povinnosť konzistentnosti, ktorú má Komisia: rozsudky Komisia/Taliansko a Matra
21.
O niekoľko rokov neskôr bol Súdny dvor vyzvaný, aby vysvetlil dôsledky rozsudku Iannelli & Volpi na vzťah medzi konaním o preskúmaní pomoci a konaním o porušení. V rozsudku z 21. mája 1980, Komisia/Taliansko (
10
), Talianska republika najmä s odvolaním sa na rozsudok Iannelli & Volpi namietala neprípustnosť žaloby pre nesplnenie povinnosti, ktorá bola proti nej podaná z dôvodu porušenia článku 95 Zmluvy o EHS (teraz článok 110 ZFEÚ). Tvrdila, že vzhľadom na to, že sporné daňové opatrenie je určené na financovanie schémy pomoci, a teda predstavuje opatrenie neoddeliteľné od predmetu tejto schémy, toto opatrenie nemožno posúdiť v rámci žaloby pre nesplnenie povinnosti, ale len v konaní o preskúmaní štátnej pomoci. Po tom, čo Súdny dvor konštatoval, že ustanovenia Zmluvy o štátnej pomoci a ustanovenia o diskriminačnom zdaňovaní síce sledujú rovnaký cieľ, ktorým je nenarušená hospodárska súťaž na spoločnom trhu, majú však odlišné podmienky uplatnenia, následne potvrdil, že opatrenie uskutočnené prostredníctvom diskriminačného zdanenia, ktoré možno zároveň považovať za súčasť štátnej pomoci, môže kumulatívne podliehať dvom súborom ustanovení, a preto môže byť predmetom samostatného konania o nesplnení povinnosti. (
11
) Súdny dvor ďalej v bode 11 tohto rozsudku uviedol, že zo všeobecnej štruktúry Zmluvy vyplýva, že konanie o preskúmaní štátnej pomoci „nesmie nikdy viesť k výsledku, ktorý by bol v rozpore s osobitnými ustanoveniami Zmluvy“. Ak by teda v prejednávanej veci Súdny dvor na konci konania o nesplnení povinnosti vyhlásil, že sporná daň je v rozpore s ustanoveniami Zmluvy v oblasti diskriminačného zdaňovania, konanie začaté Komisiou na základe ustanovení o štátnej pomoci by v nijakom prípade nemohlo viesť k jej zachovaniu.
22.
V rozsudku z 15. júna 1993, Matra/Komisia (
12
), ktorý bol vyhlásený približne desať rokov po rozsudku Komisia/Taliansko, sa Súdny dvor, ktorý rozhodoval o žalobe pre neplatnosť rozhodnutia o povolení investičnej pomoci pre spoločný podnik dvoch výrobcov automobilov, vyjadril k vzťahu medzi konaním o preskúmaní štátnej pomoci a konaním podľa článkov 85 a 86 Zmluvy o EHS (teraz články 101 a 102 ZFEÚ), ktoré v rovnakom čase začala Komisia. Po pripomenutí zásad stanovených v rozsudkoch Iannelli & Volpi a Komisia/Taliansko Súdny dvor dospel k záveru, že povinnosť Komisie rešpektovať súlad medzi ustanoveniami o pomoci a inými ustanoveniami Zmluvy jej nemôže brániť v tom, aby prijala rozhodnutie o zlučiteľnosti štátnej pomoci bez toho, aby počkala na výsledok súbežného konania začatého podľa článku 85 alebo článku 86 Zmluvy o EHS „za predpokladu, že je na základe ekonomickej analýzy situácie presvedčená… že príjemca pomoci nie je schopný porušiť [tieto články]“ (
13
).
23.
V rozsudku Matra sa Súdny dvor prvýkrát vyjadril k vzťahu medzi rozsudkom Iannelli & Volpi a rozsudkom Komisia/Taliansko, pričom potvrdil tak autonómiu konania o preskúmaní pomoci, ako aj požiadavku, aby rozhodnutia prijaté na konci takéhoto konania boli v súlade s ostatnými ustanoveniami Zmluvy. Spresnil tiež, že takáto požiadavka konzistentnosti je nevyhnutná „najmä vtedy, keď tieto iné ustanovenia sledujú aj… cieľ, ktorým je nenarušená hospodárska súťaž na spoločnom trhu“ (
14
).
iii) Judikatúra Súdneho dvora po rozsudkoch Iannelli & Volpi, Komisia/Taliansko a Matra a ťažkosti pri uplatňovaní kritéria „neoddeliteľnosti“
24.
Zásady stanovené v rozsudkoch Komisia/Taliansko a Matra boli v priebehu rokov potvrdené. Súdny dvor tak opakovane rozhodol, (i) že konanie o preskúmaní štátnej pomoci nemôže nikdy smerovať k výsledku, ktorý by bol v rozpore s osobitnými ustanoveniami Zmluvy, (ii) že Komisia preto nemôže vyhlásiť štátnu pomoc, ktorá určitými svojimi podmienkami porušuje iné ustanovenia Zmluvy, za zlučiteľnú s vnútorným trhom, (
15
) (iii) že za zlučiteľnú nemožno vyhlásiť ani štátnu pomoc, ktorá určitými svojimi podmienkami porušuje všeobecné zásady práva Únie, (
16
) a (iv) že „v nijakom prípade“ nemožno ustanovenia o štátnej pomoci použiť na zmarenie iných ustanovení Zmluvy, ktoré s týmito ustanoveniami majú „spoločný cieľ“ zabezpečiť, aby zásahy členských štátov nemali za následok narušenie podmienok hospodárskej súťaže na vnútornom trhu. (
17
) Tieto zásady Súdny dvor nedávno opätovne potvrdil v rozsudkoch Rakúsko/Komisia (
18
) a Braesch a i. (
19
), ako aj v rozsudkoch týkajúcich sa pomoci poskytnutej leteckým spoločnostiam počas pandémie ochorenia COVID‑19. (
20
)
25.
Kritérium „neoddeliteľnosti“ uvedené v rozsudku Iannelli & Volpi bolo nedávno potvrdené v rozsudku z 2. mája 2019, A‑Fonds (
21
) a odvtedy sa uplatnilo pri rôznych príležitostiach, dokonca aj po vydaní rozsudku Rakúsko/Komisia (
22
), ako kritérium rozdelenia právomocí medzi vnútroštátne súdy a Komisiu (
23
) a na vymedzenie rozsahu povinnosti Komisie preskúmať v rámci konania o preskúmaní pomoci súlad predmetného opatrenia s ustanoveniami, ktoré nepatria do pôsobnosti práva štátnej pomoci. (
24
) Rozsah tejto povinnosti, ktorej cieľom je zabrániť tomu, aby sa pomoc, ktorá porušuje iné relevantné ustanovenia alebo všeobecné zásady práva Únie, vyhlásila za zlučiteľnú s vnútorným trhom, (
25
) teda v konečnom dôsledku závisí od viac či menej prísneho uplatňovania tohto kritéria.
26.
Súdny dvor sa napokon pokúsil spresniť podmienky uplatnenia tohto kritéria.
27.
Na jednej strane uviedol, že Komisia musí zohľadniť porušenia iných ustanovení práva Únie, než sú ustanovenia týkajúce sa pomoci, ktoré vyplývajú nielen z prvkov, podmienok alebo pravidiel, ktoré sú neoddeliteľné od pomoci alebo jej predmetu, ale aj tie, ktoré vyplývajú z pomoci alebo jej predmetu ako takého, alebo z „hospodárskej činnosti“, ktorú má táto pomoc financovať. (
26
) V tomto prípade je „neoddeliteľná súvislosť“ v zmysle judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Iannelli & Volpi in re ipsa.
28.
Na druhej strane Súdny dvor rozhodol, že spôsob financovania pomoci, akým je vnútroštátna daň osobitne určená na financovanie schémy pomoci, nemožno oddeliť od „pomoci ako takej“ (
27
) a že jej posúdenie, a to aj z hľadiska iných ustanovení Zmluvy, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, patrí do výlučnej právomoci Komisie. (
28
) Súdny dvor tiež uviedol, že pravidlá, ktoré stanovujú podmienky oprávnenosti schémy pomoci, sú neoddeliteľne spojené s pomocou ako takou a patria medzi faktory, ktoré má Komisia preskúmať v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ a prípadne aj schváliť. (
29
) Naopak, výber príjemcu individuálnej pomoci je súčasťou samotného „predmetu“ tejto pomoci. (
30
) V rozsudku Braesch a i. je zas uvedené, že opatrenia, o ktoré Komisia nepožiadala a ktoré prijal dotknutý členský štát na účely získania rozhodnutia Komisie o povolení pomoci na konci fázy predbežného preskúmania, nepredstavujú „neoddeliteľné podmienky“ v zmysle rozsudku Iannelli & Volpi (
31
), ani všeobecnejšie opatrenie, ktoré sú „z hľadiska skutkového stavu prepojené“ s pomocou ako takou, „ale z právneho hľadiska odlišné“, a ktoré boli prijaté členským štátom, ktorý pomoc oznámil. (
32
)
29.
Bez ohľadu na vysvetlenia Súdneho dvora zostáva judikatúra do značnej miery kazuistická, pokiaľ ide konkrétny význam kritéria „neoddeliteľnosti“. Niektoré pojmy, ktorými sa riadi jeho uplatňovanie, akými sú výrazy „predmet“ alebo „podmienka“ pomoci, prípadne „neoddeliteľnosť“ alebo „neoddeliteľná súvislosť“ s predmetom pomoci, sú stále nejasné.
30.
Na to, aby bolo možné poskytnúť kľúč k výkladu týchto pojmov v medziach toho, čo je nevyhnutné na účely prejednávanej veci, je podľa môjho názoru potrebné vychádzať z negatívnej definície pojmu „podmienka neoddeliteľne spojená s predmetom pomoci“, ktorý je uvedený v rozsudku Iannelli & Volpi.
31.
Podľa Súdneho dvora takouto podmienkou nie je podmienka alebo prvok, ktorý „síce je súčasťou schémy pomoci“, nemožno ho však považovať za „nevyhnutný na dosiahnutie jej predmetu alebo na jej fungovanie“ a z tohto dôvodu môže byť od tejto schémy oddelený. (
33
) Generálny advokát Saugmandsgaard Øe v súvislosti s pojmom „nevyhnutnosť“ vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok A‑Fonds (
34
), uviedol, že „je podmienka nevyhnutná na realizáciu predmetu alebo na fungovanie pomoci, ak je základným alebo podstatným prvkom pomoci, takže jej neuplatniteľnosť vedie k zmene rozsahu alebo hlavných charakteristík pomoci“. V zásade síce súhlasím s touto definíciou, ale pod podmienkou, že sa vzťahuje na opatrenie, ktoré dotknutý členský štát konkrétne zamýšľa, ako celok, (
35
) a nie izolovane na prvky tohto opatrenia, ktoré abstraktne zodpovedajú základným prvkom právneho pojmu „pomoc“.
32.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o pojem „predmet“ pomoci, ktorý zohráva ústrednú úlohu pri uplatňovaní kritéria „neoddeliteľnej súvislosti“, judikatúra uvedená v bodoch 19 až 28 týchto návrhov poskytuje usmernenie o tom, čo tento pojem nezahŕňa. Tento pojem sa teda líši tak od pojmu „činnosť financovaná“ pomocou, ako aj od pojmu „podmienka“, ktorý odkazuje na rôzne prvky opatrenia, ktorým členský štát zamýšľa vykonať pomoc v praxi. Rovnako si nemožno zamieňať pojem „predmet pomoci“ s pojmom „cieľ“, pričom prvý z nich je prostriedkom, ktorým dotknutý štát chce dosiahnuť druhý z nich. (
36
) Napríklad „podpor[a] hospodárskeho rozvoja oblastí s mimoriadne nízkou životnou úrovňou“ [článok 107 ods. 3 písm. a) ZFEÚ], „podpor[a] vykonávania dôležitého projektu spoločného európskeho záujmu“ alebo „náprav[a] vážnej poruchy fungovania v hospodárstve členského štátu“ [článok 107 ods. 3 písm. b) ZFEÚ], prípadne „rozvoj určitých hospodárskych činností“ [článok 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ] sú všetko ciele uznané Zmluvou, ktoré môžu členské štáty sledovať prostredníctvom opatrení, ktoré sa líšia svojou povahou, dotknutým odvetvím alebo činnosťou, prípadne totožnosťou alebo počtom príjemcov. (
37
) Každý z týchto zásahov má svoj vlastný „predmet“, ktorý je vymedzený konkrétnym cieľom sledovaným opatrením (napríklad zvýhodňovať určité poľnohospodárske prevádzky alebo priemyselné odvetvia, podporovať podniky nachádzajúce sa v konkrétnom regióne, podporovať investície do daných činností) a spôsobom, akým sa predpokladá jeho vykonávanie (napríklad oslobodenie od dane, otvorenie úverovej linky, štátna záruka, kapitálový vklad atď.). Tento predmet sa musí tiež určiť s prihliadnutím na všetky prvky predmetného zásahu, ako ho dotknutý členský štát konkrétne zamýšľal.
33.
Zhrniem to tak, že pri posudzovaní zlučiteľnosti štátnej pomoci s vnútorným trhom je Komisia povinná zohľadniť prípadné porušenie iných ustanovení práva Únie, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, ak takéto porušenie vyplýva z financovanej hospodárskej činnosti, z pomoci alebo z jej predmetu ako takých, prípadne z podmienok neoddeliteľne spojených s predmetom pomoci. Takáto neoddeliteľná súvislosť existuje v prípade prvkov alebo podmienok, ktoré sú nevyhnutné na dosiahnutie predmetu pomoci alebo na jej fungovanie, bez ktorých zamýšľaný štátny zásah nemôže dosiahnuť ciele, ktoré sleduje.
34.
Práve vzhľadom na judikatúru spomenutú v bodoch 19 až 28 týchto návrhov a na všetky doteraz uvedené úvahy je potrebné preskúmať výhrady uvedené Rakúskou republikou v rámci prvej a druhej časti jej prvého odvolacieho dôvodu.
2) O uplatnení v prejednávanej veci
35.
Skôr než sa pustím do analýzy, chcem poukázať na to, že aj keby sa tvrdenia uvedené odvolateľkou v rámci prvej časti jej prvého odvolacieho dôvodu chápali v tom zmysle – ako ich chápe Komisia a členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania na jej podporu –, že spochybňujú relevantnosť kritéria „neoddeliteľnosti“ v nadväznosti na rozsudok Rakúsko/Komisia, z judikatúry pripomenutej najmä v bode 25 týchto návrhov vyplýva, že tieto tvrdenia sú odsúdené na neúspech. (
38
)
i) O predmete oznámeného opatrenia
36.
V prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Rakúska republika vytýka Všeobecnému súdu, že nekonštatoval, že „predmetom“ spornej pomoci bola výstavba nových jadrových reaktorov. Všeobecný súd sa tým odchýlil od kvalifikácie tohto cieľa Komisiou v spornom rozhodnutí. Táto výhrada je v podstate zopakovaná v rámci druhého odvolacieho dôvodu. Česká republika, Francúzska republika a Maďarsko tvrdia, že Všeobecný súd v bodoch 36 a 37 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že predmetom spornej pomoci bolo „bezodplatné poskytnutie dvoch nových reaktorov [spoločnosti Paks II] na účely ich prevádzky“ (
39
). Komisia zas tvrdí, že hoci sa oznámené opatrenie týkalo vývoja dvoch jadrových reaktorov v Maďarsku, netýkalo sa výstavby týchto reaktorov ako takej, ale ich poskytnutia na účely používania.
37.
V tejto súvislosti treba uviesť, že v názve sporného rozhodnutia je oznámené opatrenie označené ako opatrenie, ktoré Maďarsko zamýšľa zaviesť „na podporu vývoja dvoch nových jadrových reaktorov v jadrovej elektrárni Paks II“. V odôvodnení 3 tohto rozhodnutia je toto opatrenie opísané ako určené „na poskytnutie finančného príspevku na vývoj dvoch nových jadrových reaktorov v lokalite jadrovej elektrárne Paks“. V odôvodnení 9 tohto rozhodnutia, ktoré je súčasťou oddielu 2 nazvaného „Podrobný opis opatrenia“ a pododdielu 2.1. nazvaného „Opis projektu“, sa uvádza, že „opatrenie pozostáva z vývoja dvoch nových jadrových reaktorov… v Maďarsku, ktorých výstavbu v plnej miere financuje Maďarská republika v prospech subjektu Paks II…, ktorý bude nové reaktory vlastniť a prevádzkovať“. V odôvodnení 15 tohto rozhodnutia, ktoré sa týka finančnej pomoci zamýšľanej Maďarskom, (
40
) je uvedené, že štátny úver poskytnutý Ruskou federáciou Maďarsku „na financovanie vývoja jadrovej elektrárne Paks II“„poskytuje… revolvingový úver vo výške 10 miliárd EUR“, ktorý Maďarsko „použije… na priame financovanie investícií do jadrovej elektrárne Paks II, ktoré sú potrebné na projektovanie a výstavbu… a… uvedenie do prevádzky“ nových reaktorov, pričom k tejto sume Maďarsko zabezpečí „ďalšiu sumu do výšky 2,5 miliardy EUR“ z vlastného rozpočtu. V odôvodnení 21 sporného rozhodnutia sa uvádza, že „Maďarsko a Rusko podpísali medzivládnu dohodu s cieľom vytvoriť v lokalite jadrovej elektrárne Paks nové kapacity“. Vo všeobecnosti Komisia vymedzuje a posudzuje oznámené opatrenie ako investičnú pomoc, ktorú „podniku Paks II poskytuje Maďarsko na vývoj projektu“ a ktorá sa týka investičných nákladov na dokončenie projektu. (
41
) Je pravda, že v odôvodnení 197 tohto rozhodnutia Komisia uviedla, že oznámeným opatrením „by sa… podniku Paks II poskytla hospodárska výhoda vzhľadom na to, že by vlastnil a prevádzkoval dva nové bloky jadrovej elektrárne plne financované Maďarskou republikou“. V odôvodnení 283 tohto rozhodnutia, ktoré sa týka dôvodov súvisiacich s preskúmaniu otázky existencie neoddeliteľnej podmienky, však Komisia uviedla, že „predmetom investičnej pomoci pre podnik Paks II je… umožniť tejto spoločnosti vyrábať elektrickú energiu bez toho, aby znášala investičné náklady na výstavbu jadrových zariadení“, čím jednoznačne prepája investície Maďarska do výstavby nových reaktorov. V odôvodneniach 324 až 328 uvedeného rozhodnutia Komisia považuje oznámené opatrenie za „vhodný nástroj na výstavbu… nových reaktorov“, ktorý zodpovedá „cieľ[u] spoločného záujmu podpory jadrovej energie“, (
42
) a v odôvodnení 332 sa uvádza, že toto opatrenie „stimuluje dosiahnutie cieľa spoločného záujmu, teda vývoja jadrovej elektrárne“. Nakoniec v odôvodnení 330 sporného rozhodnutia sa jasne uvádza, že spoločnosť Paks II „prevzal štát s jediným cieľom vývoja a sprevádzkovania“ týchto reaktorov a že dostane predmetnú pomoc na splnenie tohto cieľa. Rovnako v odôvodnení 334 tohto rozhodnutia sa uvádza, že podnik Paks II by ako príjemca „získal finančný príspevok na výstavbu výrobných aktív“ (
43
).
38.
Z toho vyplýva, že podľa môjho názoru odvolateľka správne tvrdí, že Všeobecný súd tým, že označil predmet spornej pomoci ako „bezodplatné poskytnutie“ nových reaktorov, neprijal opis tohto predmetu tak, ako je s výnimkou niekoľkých nezrovnalostí uvedený v spornom rozhodnutí, a to finančný príspevok maďarského štátu spoločnosti Paks II na vývoj – vrátane projektu, výstavby a uvedenia do prevádzky – dvoch nových jadrových reaktorov. Tým sa dopustil nesprávneho výkladu napadnutého aktu, čo predstavuje nesprávne právne posúdenie, ktoré možno namietať na Súdnom dvore v odvolacom konaní. (
44
)
39.
V rámci druhej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Rakúska republika podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom tiež tvrdí, že Všeobecný súd tým, že definoval predmet oznámeného opatrenia ako „bezodplatné poskytnutie dvoch nových jadrových reaktorov v prospech spoločnosti Paks II“, umelo rozlišoval medzi jednotlivými prvkami jedného a toho istého opatrenia. Výstavba nových reaktorov a priame zadanie zákazky spoločnosti JSC NIAEP boli totiž neoddeliteľnou súčasťou projektu, ktorý bol jadrom dohody uzavretej medzi Ruskou federáciou a Maďarskom.
40.
Komisia tvrdí, že táto výhrada, ktorá nebola vznesená na Všeobecnom súde, je neprípustná. V tejto súvislosti chcem poukázať na to, že hoci v súlade s článkom 170 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora nemožno v odvolaní zmeniť predmet sporu na Všeobecnom súde, (
45
) odvolateľ však má právo podať odvolanie, v rámci ktorého na Súdnom dvore uvedie odvolacie dôvody a tvrdenia vyplývajúce zo samotného napadnutého rozsudku, ktoré majú z právneho hľadiska spochybniť jeho dôvodnosť. (
46
) To je podľa môjho názoru prípad výhrady Rakúskej republiky. Ďalej chcem uviesť, že odvolateľka podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom touto výhradou nespochybňuje posúdenie skutkového stavu Všeobecným súdom, ale právnu kvalifikáciu skutkového stavu zo strany Všeobecného súdu, ktorá ho podľa nej viedla k nesprávnemu vymedzeniu predmetu spornej pomoci. Podľa ustálenej judikatúry je však nesprávna právna kvalifikácia skutkového stavu nesprávnym právnym posúdením, ktoré možno namietať v rámci odvolania. (
47
)
41.
Pokiaľ ide o vecnú stránku, je nesporné, že cieľom sledovaným pomocou zamýšľanou Maďarskom bolo podporiť výrobu jadrovej energie. Tento cieľ bol sledovaný prostredníctvom projektu financovania výstavby dvoch jadrových reaktorov, ktoré mali byť v prevádzke v elektrárni Paks a v dlhodobom horizonte mali nahradiť existujúce reaktory. Ako tvrdí Rakúska republika a ako vyplýva z opisu oznámeného opatrenia uvedeného v spornom rozhodnutí, poskytnutie nových reaktorov elektrárni Paks II bolo len jednou z fáz tohto projektu, ktorý bol zamýšľaný ako celok a zahŕňal projektovanie, výstavbu a uvedenie týchto reaktorov do prevádzky. (
48
) Nové reaktory, ktorých výstavba bola predmetom medzivládnej dohody, boli totiž „majetkom“ poskytnutým príjemcovi pomoci. Hoci spoločnosť Paks II sama neinvestovala do výstavby svojich budúcich výrobných aktív, keďže maďarské orgány nepovažovali za potrebné, aby sa priamo zadlžovala, (
49
) napriek tomu sa podieľala na každej fáze ich vývoja ako „organizáci[a] vo vlastníctve štátu a ovládan[á] štátom“, ktorú určilo Maďarsko a ktorá bude „finančne aj technicky“ zodpovedať za splnenie povinností v súvislosti s projektom (pozri odôvodnenie 11 sporného rozhodnutia). Z odôvodnenia 14 sporného rozhodnutia tak vyplýva, že práve tento podnik uzavrel so spoločnosťou JSC NIAEP zmluvu o inžinierskej činnosti, obstarávaní a výstavbe dvoch nových reaktorov a že bol zodpovedný aj za monitorovanie stavebných prác a schvaľovanie platieb splatných súm v prospech spoločnosti JSC NIAP za každú etapu prác (pozri odôvodnenie 39 sporného rozhodnutia).
42.
Za týchto podmienok Rakúska republika podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom správne tvrdí, že by bolo neprirodzené rozlišovať v oznámenom opatrení medzi výstavbou dvoch jadrových reaktorov a ich poskytnutím spoločnosti Paks II. Keď sa toto opatrenie chápe ako celok, je podľa môjho názoru jasné, že je určené na financovanie investícií do výstavby a uvedenia do prevádzky nových výrobných jednotiek v závode Paks.
43.
Z toho vyplýva, že aj keby sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho výkladu sporného rozhodnutia, keď definoval predmet spornej pomoci ako „bezodplatné poskytnutie dvoch nových reaktorov [spoločnosti Paks II] na účely ich prevádzky“, táto definícia predsa len bola výsledkom nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu.
ii) O existencii porušenia pravidiel verejného obstarávania vyplývajúceho z predmetu pomoci
44.
V rámci prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Rakúska republika na jednej strane tvrdí, že Všeobecný súd v podstate umožnil Komisii, aby pri svojom posúdení opatrenia pomoci nezohľadnila porušenie ustanovení o verejnom obstarávaní, a na druhej strane, že v prejednávanej veci takéto porušenie vyplývalo zo samotného predmetu spornej pomoci, a to financovania výstavby jadrovej elektrárne, takže Všeobecný súd v bodoch 28 až 32 napadnutého rozsudku nesprávne odlíšil prejednávanú vec od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Rakúsko/Komisia.
45.
Francúzska republika namieta neprípustnosť tejto výhrady z dôvodu, že nebola vznesená na Všeobecnom súde. V tejto súvislosti je pravda, že Rakúska republika vo svojej žalobe výslovne netvrdila, že priame zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov spoločnosti JSC NIAEP patrí do samotného predmetu spornej pomoci. Z bodu 20 napadnutého rozsudku však vyplýva, že na základe svojho výkladu rozsudku Rakúsko/Komisia napriek tomu tvrdila, že na účely posúdenia predmetnej pomoci nie je dôležité, či takéto priame zadanie predstavuje „neoddeliteľnú podmienku“ alebo dokonca „podmienku“ pomoci, keďže vo všeobecnosti štátna pomoc, ktorá porušuje ustanovenia práva Únie, nemôže byť vyhlásená za zlučiteľnú s vnútorným trhom. Nemožno teda konštatovať, že výhrada, ktorú Rakúska republika teraz uvádza na Súdnom dvore, mení predmet sporu na Všeobecnom súde. (
50
)
46.
Pokiaľ ide o vec samu, táto výhrada, ktorá je navyše dosť málo rozvinutá, musí byť podľa môjho názoru zamietnutá.
47.
Na jednej strane táto výhrada v rozsahu, v akom Všeobecnému súdu vytýka, že rozhodol, že Komisia „nemusí brať do úvahy pravidlá verejného obstarávania v rámci konania založeného na článku 108 ZFEÚ“, je založená na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku. V bodoch 28 až 32 tohto rozsudku sa totiž Všeobecný súd obmedzil na konštatovanie, že Súdny dvor v rozsudku Rakúsko/Komisia nemal v úmysle upustiť od svojej judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Iannelli & Volpi, čo nemožno spochybniť, ako som už mala príležitosť zdôrazniť. Naopak, na rozdiel od toho, čo si podľa všetkého myslí Rakúska republika, Všeobecný súd nepoprel skutočnosť, že Komisia je povinná v rámci tohto konania zohľadniť prípadné porušenie iného ustanovenia práva Únie, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, vrátane pravidiel verejného obstarávania, ak takéto porušenie vyplýva z predmetu dotknutej pomoci alebo z jednej z jej neoddeliteľných podmienok.
48.
Na druhej strane, ako uvádza najmä Česká republika, tá istá výhrada nemôže uspieť ani v rozsahu, v akom tvrdí, že porušenie ustanovení o verejnom obstarávaní, ktoré namieta žalobkyňa, vyplýva zo samotného „predmetu“ spornej pomoci alebo z ňou „financovanej činnosti“. Aj keby totiž Súdny dvor, ako navrhujem, dospel k záveru, že Všeobecný súd nesprávne vylúčil výstavbu nových reaktorov z predmetu tejto pomoci, priame zadanie zákazky na túto výstavbu spoločnosti JSC NIAEP môže predstavovať len „podmienku“ spojenú s týmto predmetom, ktorej neoddeliteľnú povahu vo vzťahu k predmetu je potrebné overiť.
iii) O existencii neoddeliteľnej podmienky
49.
V druhej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Rakúska republika spochybňuje analýzu Všeobecného súdu týkajúcu sa existencie „neoddeliteľnej súvislosti“ medzi priamym zadaním zákazky na výstavbu nových reaktorov spoločnosti JSC NIAEP a predmetom pomoci. Pokiaľ ide o vysvetlenie tvrdení uvedeného členského štátu, odkazujem na bod 16 týchto návrhov. Ako som uviedla v bode 17 týchto návrhov, niektoré tvrdenia uvedené v rámci prvej časti prvého odvolacieho dôvodu tiež v podstate smerujú k spochybneniu tejto analýzy.
50.
Pripomínam, že v bodoch 36 až 43 týchto návrhov som dospela k záveru, že definícia predmetnej pomoci, ktorú Všeobecný súd prijal najmä v bode 36 napadnutého rozsudku, je poznačená nesprávnym výkladom sporného rozhodnutia a že takáto definícia je v každom prípade založená na nesprávnej kvalifikácii skutkového stavu. Treba však pripomenúť, že ak odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu vykazuje porušenie práva Únie, ale jeho výrok sa zdá byť dôvodný z iných právnych dôvodov, takéto porušenie nemôže viesť k zrušeniu tohto rozsudku, odôvodnenie musí byť nahradené a odvolanie musí byť zamietnuté. (
51
) Je teda potrebné overiť, či napriek nesprávnemu právnemu posúdeniu, ktorého sa dopustil, Všeobecný súd v bode 39 napadnutého rozsudku správne dospel k záveru, že Komisia sa správne domnievala, že zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov nepredstavuje podmienku pomoci, ktorá by s ňou bola neoddeliteľne spojená.
51.
Z dôvodov, ktoré vysvetlím, zastávam názor, že to tak nie je.
52.
Po prvé a na úvod, síce súhlasím najmä s Francúzskou republikou, že tvrdenie Rakúskej republiky, podľa ktorého samotná skutočnosť, že pravidlá štátnej pomoci a pravidlá verejného obstarávania sledujú rovnaký cieľ spočívajúci v zabezpečení nenarušenej hospodárskej súťaže na vnútornom trhu, postačuje na vyvodenie záveru o existencii neoddeliteľnej podmienky, nemožno prijať, (
52
) Rakúska republika však správne pripomína, že táto konvergencia cieľov ukladá Komisii zvýšenú povinnosť zabezpečiť súlad medzi týmito dvoma súbormi ustanovení.
53.
Po druhé sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 36 napadnutého rozsudku rozhodol, že rozhodnutie o zadaní zákazky na výstavbu dvoch nových reaktorov nepredstavuje podmienku samotnej pomoci, keďže toto zadanie „sa týka bezodplatnej výroby a dodávky tovaru, a preto predchádza samotnému opatreniu pomoci“. Na jednej strane totiž predpoklad, na ktorom je založený takýto záver, a to že predmetom spornej pomoci je bezplatné poskytnutie dvoch nových jadrových reaktorov spoločnosti Paks II, je nesprávny, ako som preukázala vyššie. Na druhej strane, ako v podstate tvrdí Rakúska republika, ak je štátny zásah financovaný z pomoci podľa článku 107 ZFEÚ rozložený do rôznych fáz, kvalifikácii opatrenia prijatého v jednej z týchto fáz ako „podmienky“ alebo „neoddeliteľnej podmienky“ v zmysle rozsudku Iannelli & Volpi nebráni samotná skutočnosť, že toto opatrenie predchádza opatreniu, ktoré ukončuje celý proces. Aj keby teda Všeobecný súd správne uznal za predmet spornej pomoci samotné bezodplatné poskytnutie nových reaktorov spoločnosti Paks II, neznamenalo by to automaticky, že priame zadanie zákazky na ich výstavbu spoločnosti JSC NIAEP predstavuje skutočnosť, ktorá nesúvisí s predmetnou pomocou. Je síce pravda, ako tvrdí Francúzska republika, že výklad kritéria „neoddeliteľnosti“, ktorý by do pojmu „neoddeliteľná podmienka“ zahŕňal akúkoľvek „podmienku návrhu“ projektu financovaného z verejných zdrojov, by mal za následok zbavenie takéhoto kritéria potrebného účinku. Toto tvrdenie však v prejednávanej veci nemôže uspieť. Zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov nie je len „podmienkou návrhu“ alebo sekundárnym aspektom oznámeného opatrenia. Predmetná pomoc je totiž určená na vývoj týchto reaktorov a reaktory predstavujú majetok určený na poskytnutie príjemcovi.
54.
Po tretie, ako správne uvádza Rakúska republika, zo sporného rozhodnutia a napadnutého rozsudku vyplýva, že určenie spoločnosti JSC NIAEP ako subjektu povereného výstavbou bolo jedným z prvkov medzivládnej dohody, ktorej neoddeliteľnou súčasťou bola dohoda o financovaní spomenutá v bode 6 týchto návrhov, a bolo jednou z podmienok pôžičky určenej na financovanie väčšej časti investícií potrebných na vývoj nových reaktorov. V súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 25 týchto návrhov však spôsob financovania pomoci nemožno oddeliť od samotnej pomoci a jej posúdenie, a to aj z hľadiska iných ustanovení Zmluvy, než sú ustanovenia v oblasti štátnej pomoci, patrí do výlučnej právomoci Komisie.
55.
Po štvrté z judikatúry pripomenutej v bodoch 19 až 25 týchto návrhov nevyplýva, že prvok alebo podmienka pomoci, ktorá nemá priamy vplyv na určenie príjemcu alebo príjemcov tejto pomoci alebo na jej výšku, nemôže predstavovať „neoddeliteľnú podmienku“, ktorej zákonnosť musí Komisia preskúmať v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ. Na druhej strane z tejto judikatúry vyplýva, že takouto podmienkou je prvok alebo podmienka pomoci, ktorá sa ukáže ako „nevyhnutná na dosiahnutie jej predmetu alebo fungovania“. V prejednávanej veci, ako v podstate tvrdí Rakúska republika, zadanie zákazky na výstavbu spoločnosti JSC NIAEP bolo nevyhnutným prvkom tak na dosiahnutie predmetu spornej pomoci, ako aj na jej fungovanie. Na jednej strane totiž zo sporného rozhodnutia a napadnutého rozsudku vyplýva, že voľba spoločnosti JSC NIAEP ako podniku povereného návrhom, výstavbou a uvedením nových reaktorov do prevádzky bola neoddeliteľnou súčasťou medzivládnej dohody a že úver poskytnutý Ruskou federáciou Maďarsku bol spojený s takouto voľbou. (
53
) Na druhej strane zo skutočnosti, že tak pred Komisiou, ako aj na Všeobecnom súde a Súdnom dvore Maďarsko tvrdilo, že JSC NIAEP je jediná spoločnosť, ktorá je schopná dodať technológiu potrebnú na výstavbu nových reaktorov, vyplýva, že tento členský štát bol presvedčený, že z technického hľadiska je zadanie zákazky na výstavbu tomuto podniku nevyhnutnou voľbou na zabezpečenie životaschopnosti a úspechu projektu financovaného z predmetnej pomoci.
56.
Po piate a nakoniec si kladiem otázku, či na účely posúdenia existencie neoddeliteľnej podmienky v zmysle rozsudku Iannelli & Volpi je relevantné konštatovanie uvedené v bode 37 napadnutého rozsudku, podľa ktorého „by porušenie pravidiel verejného obstarávania malo vplyv len na trh stavebných prác v oblasti výstavby jadrových elektrární a nemôže mať vplyv na trh, ktorého sa týka predmetné opatrenie pomoci“. Po prvé takéto konštatovanie neumožňuje dospieť k záveru, že takéto zadanie nie je neoddeliteľnou podmienkou predmetnej pomoci. Určenie opatrení, ktoré nemožno oddeliť od pomoci, totiž logicky predchádza tak posúdeniu ich súladu s právom Únie, ako aj preskúmaniu ich vplyvu na zlučiteľnosť pomoci. Po druhé, a čo je dôležitejšie, pochybujem o dôvodnosti predpokladu, na ktorom je toto konštatovanie založené, a to že iba porušenie iného ustanovenia, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, ktoré by viedlo k ďalšiemu narušeniu hospodárskej súťaže alebo obchodu na trhu, na ktorý sa pomoc
vzťahuje, môže viesť k povinnosti Komisie konštatovať takéto porušenie v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ. (
54
) Z judikatúry Súdneho dvora totiž jasne vyplýva, že pri skúmaní otázky, či zamýšľaná pomoc spĺňa podmienku stanovenú v článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ, podľa ktorej táto pomoc nesmie nepriaznivo ovplyvniť podmienky obchodu tak, že by to bolo v rozpore so spoločným záujmom, Komisia musí zohľadniť negatívne účinky štátnej pomoci, ktoré môže mať táto pomoc na hospodársku súťaž a na obchod na vnútornom trhu ako celku, ktorý je podľa článku 26 ods. 2 ZFEÚ pritom vymedzený ako „oblasť bez vnútorných hraníc, v ktorej je zaručený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu v súlade s ustanoveniami zmlúv“ (
55
). Odkaz Francúzskej republiky a Maďarska na rozsudok z 31. januára 2001, Weyl Beef Products a i./Komisia (
56
), nemôže viesť k odlišnému záveru. V bodoch tohto rozsudku, na ktoré tieto členské štáty odkazujú, Všeobecný súd po konštatovaní, že sporné opatrenia sú neoddeliteľne spojené s predmetom spornej pomoci, preskúmal, či majú účinky, ktoré idú „nad rámec toho, čo je potrebné na to, aby sa pomocou dosiahli ciele povolené Zmluvou“. Takéto overenie je zjavne súčasťou preskúmania primeranosti pomoci, ktoré nadväzuje na vymedzenie rozsahu opatrení, ktoré sa majú zohľadniť na účely posúdenia jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom. Rozsudok Weyl Beef Products a i./Komisia teda neposkytuje spresnenie, pokiaľ ide o to, čo umožňuje kvalifikovať opatrenie ako „neoddeliteľnú podmienku“, ani nepodporuje tvrdenie, že na účely preskúmania, ktoré má Komisia vykonať v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ, sú relevantné len účinky takéhoto opatrenia, ktoré sa môžu prejaviť na „trhu, na ktorý sa vzťahuje predmet [sporného] opatrenia pomoci“. Naopak, tento rozsudok je v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku Iannelli & Volpi (
57
). To isté platí pre rozsudok z 3. decembra 2014, Castelnou Energía/Komisia (
58
), ktorý cituje najmä Komisia a v ktorom sa uvádza, že pokiaľ je podmienka pomoci nerozlučne spojená s predmetom pomoci, „posúdi Komisia jej zlučiteľnosť s inými ustanoveniami, než sú ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci, v rámci konania stanoveného článkom 108 ZFEÚ a toto posúdenie môže viesť k tomu, že dotknutá pomoc bude vyhlásená za nezlučiteľnú s vnútorným trhom“.
57.
V súvislosti s posledným uvedeným bodom zastávam názor, že nie je vylúčené, že porušenie ustanovenia práva Únie, ktoré môže viesť k narušeniu hospodárskej súťaže na inom trhu, ale ako v prejednávanej veci súvisí s trhom, na ktorý sa zameriava pomoc, Komisia musí zohľadniť v rámci svojho preskúmania zlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom.
iv) O povinnosti Komisie preskúmať prípadné porušenie ustanovení o verejnom obstarávaní
58.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď potvrdil záver Komisie, podľa ktorého priame zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov spoločnosti JSC NIAEP nepredstavuje „podmienku neoddeliteľnú“ od predmetu spornej pomoci.
59.
Z toho vyplýva, že rovnako nesprávne sa domnieval, že Komisia nie je povinná preskúmať v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia, otázku zlučiteľnosti tohto zadania s ustanoveniami v oblasti verejného obstarávania, ktorú v priebehu tohto konania vzniesla Rakúska republika a iné dotknuté osoby. (
59
)
3) Závery k prvej a druhej časti prvého odvolacieho dôvodu
60.
Na základe všetkých predchádzajúcich úvah sa domnievam, že prvá a druhá časť prvého odvolacieho dôvodu posudzované spoločne sú dôvodné.
2.
O tretej časti
61.
Tretia časť prvého odvolacieho dôvodu obsahuje dve výhrady. Prvá je založená na nedostatku odôvodnenia sporného rozhodnutia, ktorý Všeobecný súd nekonštatoval, a druhá na porušení ustanovení práva verejného obstarávania. Tieto výhrady smerujú proti bodom 40 až 49 a 196 až 203 napadnutého rozsudku.
62.
Body 40 až 49 napadnutého rozsudku sú súčasťou odôvodnenia, ktorým Všeobecný súd zamietol prvý žalobný dôvod Rakúskej republiky založený na neexistencii verejného obstarávania. V bodoch 41 a 42 Všeobecný súd po prvé uviedol, že Komisia v odôvodnení 285 sporného rozhodnutia správne konštatovala, že na účely odpovede na pripomienky, ktoré jej predložili dotknuté strany v súvislosti so zlučiteľnosťou oznámeného opatrenia so smernicou 2014/25, mohla odkázať na konanie o nesplnení povinnosti začaté proti Maďarsku, v ktorom nadobudla presvedčenie „založené na podrobnej analýze technických požiadaviek“ uvedených týmto členským štátom, že táto smernica sa neuplatňuje na zadávanie stavebných prác na nové reaktory na základe svojho článku 50 písm. c) (ďalej len „konanie o nesplnení povinnosti“). V bodoch 43 až 46 uvedeného rozsudku Všeobecný súd po druhé preskúmal odpoveď Komisie na písomné otázky položené v rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania a predložené podporné písomnosti, pričom konštatoval, že z tejto odpovede vyplýva a písomnosti potvrdzujú, že Komisia dospela k záveru, že priame zadanie stavebných prác na nových reaktoroch spoločnosti JSC NIAEP „by sa mohlo uskutočniť bez predchádzajúceho vyhlásenia výberového konania, keďže z technických dôvodov neexistovala hospodárska súťaž“. V bodoch 47 a 48 napadnutého rozsudku Všeobecný súd po tretie uviedol, že nemožno pripustiť, aby „aby v rámci konania týkajúceho sa zlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom došlo k spochybneniu všetkých skôr prijatých rozhodnutí, ktoré už boli predmetom osobitného konania“, keďže „zásada právnej istoty bráni tomu, aby Komisia opätovne preskúmala zadanie zákazky na výstavbu v rámci konania o štátnej pomoci ak v čase, keď rozhodla skončení konania o porušení, nemala k dispozícii nové informácie“. V bode 49 napadnutého rozsudku Všeobecný súd po štvrté a nakoniec dospel k záveru, že „Komisia sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sa pre potreby [sporného] rozhodnutia opierala o výsledok konania o nesplnení povinnosti“.
63.
V bodoch 196 až 203 napadnutého rozsudku Všeobecný súd naopak zamietol prvú časť desiateho žalobného dôvodu založenú na nedostatočnom odôvodnení sporného rozhodnutia, pokiaľ ide o zlučiteľnosť pomoci s inými ustanoveniami práva Únie. V týchto bodoch Všeobecný súd v podstate konštatoval, že vzhľadom na to, že Komisia v odôvodneniach 280 až 284 sporného rozhodnutia usúdila, že nie je povinná preskúmať otázku prípadného porušenia smernice 2014/25 vzhľadom na neexistenciu neoddeliteľnej súvislosti medzi týmto porušením a predmetom spornej pomoci, nebola povinná uviesť v spornom rozhodnutí dôvody, pre ktoré boli splnené podmienky stanovené v článku 50 písm. c) smernice 2014/25.
a)
O výhrade založenej na nekonštatovaní nedostatku odôvodnenia sporného rozhodnutia
64.
Rakúska republika tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že sporné rozhodnutie je dostatočne odôvodnené, pokiaľ ide o existenciu porušenia ustanovení v oblasti verejného obstarávania. Samotný odkaz na ukončené neverejné konanie o nesplnení povinnosti nepredstavuje dostatočné odôvodnenie. Tvrdí, že len vďaka pripomienkam Komisie a dokumentom, ktoré predložila v odpovedi na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté Všeobecným súdom, sa mohol Všeobecný súd oboznámiť s dôvodmi, ktoré viedli Komisiu k vylúčeniu existencie porušenia ustanovení v oblasti verejného obstarávania.
65.
Francúzska republika namieta neprípustnosť tejto výhrady z dôvodu, že bola prvýkrát vznesená v štádiu odvolania. V tejto súvislosti pripomínam, že z bodov 192 a 196 až 203 napadnutého rozsudku na jednej strane vyplýva, že Rakúska republika na Všeobecnom súde namietala nedostatočné odôvodnenie sporného rozhodnutia, pokiaľ ide o zlučiteľnosť pomoci s ustanoveniami práva verejného obstarávania, a na druhej strane, že Všeobecný súd túto výhradu preskúmal a zamietol ju. Z bodov 40 až 49 napadnutého rozsudku, ktorých obsah je uvedený v bode 62 týchto návrhov, ďalej vyplýva, že Všeobecný súd výslovne potvrdil odkaz Komisie na konanie o nesplnení povinnosti v odôvodnení 285 sporného rozhodnutia. Z toho vyplýva, že táto výhrada vzhľadom na to, že na jednej strane preberá výhrady, ktoré Rakúska republika uviedla na Všeobecnom súde, a na druhej strane vychádza z odôvodnenia napadnutého rozsudku, je prípustná. (
60
)
66.
Podľa ustálenej judikatúry platí, že hoci z odôvodnenia požadovaného článkom 296 ZFEÚ musia jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutej osobe pochopiť odôvodnenie prijatého opatrenia a príslušnému súdu preskúmať ho, takéto odôvodnenie musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a kontextu, v ktorom bol akt prijatý. (
61
) Z ustálenej judikatúry vyplýva, že povinnosť odôvodnenia predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, keďže táto otázka vyplýva z vecnej zákonnosti sporného aktu. Odôvodnenie rozhodnutia je totiž formálnym vyjadrením dôvodov, na ktorých toto rozhodnutie spočíva. Pokiaľ sú tieto dôvody postihnuté chybami, je nimi postihnutá legálnosť rozhodnutia z meritórneho hľadiska, ale nie jeho odôvodnenie, ktoré môže byť dostatočné, aj keď obsahuje chybné dôvody. (
62
)
67.
V prejednávanej veci Komisia odôvodnila svoj záver, podľa ktorého hodnotenie predmetnej pomoci nebolo ovplyvnené údajným porušením pravidiel verejného obstarávania, dvojakými dôvodmi. Na jednej strane v odôvodnení 283 tohto rozhodnutia a v prvom rade tvrdila, že takéto porušenie, aj keby bolo preukázané, by nemalo dodatočný rušivý účinok na hospodársku súťaž a obchod na trhu s elektrickou energiou, ktorého sa týka táto pomoc, a že v dôsledku toho nebola povinná rozhodnúť o jeho existencii. Na druhej strane v odôvodnení 285 tohto rozhodnutia a subsidiárne (
63
) odkázala na konanie o nesplnení povinnosti, v ktorom konštatovala, že smernica 2014/25 sa nevzťahuje na priame zadanie zákazky na výstavbu spoločnosti JSC NIAEP, a teda že nedošlo k porušeniu ustanovení tejto smernice, na ktoré sa odvoláva najmä Rakúska republika.
68.
Hlavné dôvody, ak spĺňajú požiadavky článku 296 ZFEÚ, sú z rovnakých dôvodov, aké sú uvedené v bodoch 49 až 59 týchto návrhov, postihnuté nesprávnym posúdením, ktoré ovplyvňuje ich vecnú zákonnosť.
69.
Za týchto podmienok sa dôvodnosť záveru Komisie, potvrdeného v napadnutom rozsudku, podľa ktorého nebola povinná preskúmať v spornom rozhodnutí otázku zlučiteľnosti zadania zákazky na výstavbu nových reaktorov s ustanoveniami o verejnom obstarávaní, zakladá len na subsidiárnych dôvodoch.
70.
Na úvod pripomínam, že rovnako ako všetky členské štáty zúčastnené na tomto konaní a Komisia sa domnievam, že Komisia bola v prejednávanej veci oprávnená splniť si povinnosť vykonať takéto preskúmanie pomocou odkazu na konanie o nesplnení povinnosti, ktoré bolo ukončené bez konštatovania porušenia týchto ustanovení. Predovšetkým z rozsudku Komisia/Taliansko spomenutého v bode 21 týchto návrhov totiž vyplýva, že kumulatívne uplatňovanie konania o nesplnení povinnosti a konania o preskúmaní štátnej pomoci je všeobecným pravidlom v prípade, že štátne opatrenie zároveň patrí do pôsobnosti ustanovení o štátnej pomoci a iných ustanovení Zmluvy. (
64
) Zo skutkových okolností veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, tiež vyplýva, že takéto kumulatívne uplatnenie nie je vylúčené, a to ani vtedy, ak existuje neoddeliteľná súvislosť medzi vnútroštátnym opatrením, ktoré sa považuje za odporujúce inému ustanoveniu Zmluvy, než sú ustanovenia v oblasti štátnej pomoci, a predmetom pomoci, prinajmenšom ak sa konanie o nesplnení povinnosti začalo pred začatím konania o preskúmaní štátnej pomoci.
71.
Takýto odkaz by však mohol v spornom rozhodnutí nahradiť preskúmanie dôvodnosti otázky nesúladu oznámeného opatrenia s ustanoveniami smernice 2014/25 v spornom rozhodnutí len pod podmienkou, že Komisia v tomto rozhodnutí uvedie skutkové a právne okolnosti, na základe ktorých dospela k záveru o neexistencii porušenia práva Únie. Hoci takáto povinnosť musí byť v súlade s požiadavkami na dôvernosť procesných písomností konania o nesplnení povinnosti, na ktoré sa odvolávajú najmä Poľská republika a Francúzska republika, takéto požiadavky nemôžu vylučovať povinnosť Komisie odôvodniť akty, ktoré prijíma.
72.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že odôvodnenie 285 sporného rozhodnutia sa obmedzuje na uvedeniu „predbežného záveru“, ku ktorému Komisia dospela v rámci konania o nesplnení povinnosti, neuvádza však skutkové a právne úvahy, na ktorých je tento záver založený. Je pravda, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 296 ZFEÚ, sa musí posudzovať s ohľadom nielen na jeho znenie, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich predmetnú oblasť. (
65
) V prejednávanej veci však Rakúska republika bez toho, aby jej Komisia v tomto bode odporovala, tvrdila, že ku dňu prijatia sporného rozhodnutia neboli informácie o konaní o nesplnení povinnosti, ktoré mohli prípadne napraviť nedostatky v znení odôvodnenia 285 tohto rozhodnutia, verejné ani prístupné dotknutým osobám zúčastneným na konaní, takže sa nemožno domnievať, že patria do kontextu, ktorý je týmto dotknutým stranám známy, čo by im umožnilo jasne a jednoznačne pochopiť dôvody, ktoré viedli Komisiu k záveru, že smernica 2014/25 nie je v prejednávanej veci uplatniteľná. (
66
) Na rozdiel od toho, čo tvrdí Francúzska republika, skutočnosť, že Komisia odôvodnila sporné rozhodnutie v priebehu konania, nemôže napraviť nedostatočnosť pôvodného odôvodnenia tohto rozhodnutia. Odôvodnenie totiž nemožno vysvetliť po prvý raz a a posteriori na súde s výnimkou mimoriadnych okolností, ktoré v prejednávanej veci neexistujú, keďže nejde o naliehavú situáciu. (
67
)
73.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že tejto výhrade treba vyhovieť.
b)
O výhrade založenej na porušení ustanovení o verejnom obstarávaní
74.
Rakúska republika podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom samostatnou výhradou „pripomína pochybnosti“, ktoré vyjadrila na pojednávaní na Všeobecnom súde, pokiaľ ide o uplatniteľnosť článku 50 písm. c) bodu ii) smernice 2014/25 za okolností prejednávanej veci, pričom toto ustanovenie umožňuje rokovacie konanie bez predchádzajúcej výzvy na súťaž, ak práce môže dodať „iba jeden konkrétny hospodársky subjekt“, lebo „z technických dôvodov neexistuje hospodárska súťaž“. Tvrdí, že je „oveľa pravdepodobnejšie“, že kritériá na zadanie zákazky na výstavbu nových reaktorov, ktoré stanovilo Maďarsko a ktoré sú zamerané najmä na bezpečnosť, boli umelo obmedzené, aby sa využilo ruské financovanie. V každom prípade, aj keby tieto kritériá boli objektívne, nebolo by možné vylúčiť, že vzhľadom na hodnotu zákazky by sa prostredníctvom verejného obstarávania našli iní uchádzači. Rakúska republika, podporovaná Luxemburským veľkovojvodstvom, tiež tvrdí, že najmä v bodoch 38 a 64 napadnutého rozsudku jej Všeobecný súd nesprávne pripísal dôkazné bremeno týkajúce sa toho, že nové reaktory mohli dodať iní uchádzači. Podľa jej názoru prináleží Maďarsku, ktoré sa chce odvolávať na výnimku stanovenú v článku 50 smernice 2014/25, aby preukázalo, že výzvu na súťaž možno vynechať.
75.
Nezdá sa mi, že by táto výhrada mohla uspieť v rozsahu, v akom smeruje proti bodom 40 až 49 napadnutého rozsudku. (
68
) Podľa môjho názoru jej preskúmanie Súdnym dvorom naráža na ťažkosti dvojakého druhu. Na jednej strane sú tvrdenia Rakúskej republiky nejasné a neúplné. Na druhej strane zo znenia dôvodov uvedených v bodoch 40 až 49 napadnutého rozsudku podľa môjho názoru vyplýva, že Všeobecný súd len na jednej strane konštatoval, že v rámci konania o nesplnení povinnosti Komisia „nadobudla presvedčenie“ založené na „podrobnej analýze technických požiadaviek“ uvedených Maďarskom, (
69
) že tento členský štát mohol v prejednávanej veci využiť postup bez predchádzajúceho vyhlásenia výberového konania podľa článku 50 písm. c) bodu ii) smernice 2014/25, (
70
) a na druhej strane, že za týchto podmienok je odkaz na výsledok tohto postupu uvedený v odôvodnení 285 sporného rozhodnutia odôvodnený. Naopak, z tých istých bodov napadnutého rozsudku podľa môjho názoru nevyplýva, že Všeobecný súd vykonal preskúmanie zákonnosti záveru, z ktorého Komisia subsidiárne vychádzala v spornom rozhodnutí a podľa ktorého sa smernica 2014/25 v prejednávanej veci neuplatňuje. Ako správne uviedla k tejto otázke Komisia na pojednávaní, Všeobecný súd vykonal v týchto bodoch iba overenie skutkového stavu.
c)
Závery k tretej časti
76.
Z uvedených dôvodov sa domnievam, že tretia časť prvého odvolacieho dôvodu je dôvodná v rozsahu, v akom vytýka Všeobecnému súdu, že nekonštatoval nedostatok odôvodnenia sporného rozhodnutia, ktorý som analyzovala v bodoch 71 a 72 týchto návrhov.
3.
Závery k prvému odvolaciemu dôvodu
77.
Na základe všetkých predchádzajúcich úvah navrhujem, aby Súdny dvor vyhovel prvému odvolaciemu dôvodu.
B. O druhom a štvrtom odvolacom dôvode
78.
Väčšina tvrdení, ktoré Rakúska republika uviedla v rámci svojho druhého a štvrtého odvolacieho dôvodu, sa prekrýva, a preto ich preskúmam spoločne. Tieto odvolacie dôvody smerujú proti bodom 51 až 65, ako aj 184 a 185 napadnutého rozsudku.
79.
V bodoch 51 až 65 napadnutého rozsudku Všeobecný súd analyzoval a zamietol prvú časť štvrtého žalobného dôvodu založenú na neprimeranosti predmetnej pomoci. V tejto časti žalobného dôvodu Rakúska republika tvrdila, že vzhľadom na neexistenciu verejného obstarávania na výstavbu dvoch nových reaktorov nebola zabezpečená primeranosť tejto pomoci, keďže nebolo možné zaručiť, že výška tejto pomoci bude obmedzená na minimum potrebné na realizáciu projektu. Všeobecný súd najprv uviedol, že „hoci článok 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ požaduje, aby bola pomoc obmedzená na minimum, nevyplýva z toho, že uskutočnenie verejného obstarávania je podmienkou primeranosti opatrenia pomoci“, a že taký postup „je len jedným z prostriedkov na obmedzenie pomoci na minimum potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa“ (body 59 a 60). Všeobecný súd ďalej konštatoval, že „tvrdenie Rakúskej republiky, podľa ktorého výstavba reaktorov sa mohla uskutočniť s nižšími nákladmi a s menšou pomocou, ak by sa konalo verejné obstarávanie, nie je podložené dôkazmi“, a že „Rakúskej republike prináležalo predložiť dôkazy naznačujúce alternatívne riešenie výstavby predmetných reaktorov“ (bod 64). Napokon Všeobecný súd v bode 65 napadnutého rozsudku uviedol, že „v každom prípade otázka, či je opatrenie pomoci obmedzené na minimum nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, sa v skutočnosti týka toho, či bezodplatné poskytnutie dvoch nových reaktorov nie je neprimerané, keďže je predmetom [spornej] pomoci“.
80.
V bodoch 177 až 190 napadnutého rozsudku Všeobecný súd analyzoval a zamietol deviaty žalobný dôvod založený na nedostatočnom určení predmetnej pomoci. V bode 183 tohto rozsudku na jednej strane pripomenul, že cieľom určenia prvkov pomoci je umožniť Komisii dospieť k záveru, že pomoc je vhodná, nevyhnutná a nie neprimeraná, a na druhej strane odkázal na rozsudok z 12. júla 2018, Rakúsko/Komisia (
71
), v ktorom už rozhodol, že Komisia nie je povinná vyčísliť presnú výšku grantového ekvivalentu vyplývajúceho z opatrenia pomoci pred preskúmaním primeranosti tohto opatrenia z hľadiska článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ. V bode 185 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o náklady na financovanie, Všeobecný súd najprv konštatoval, že odôvodnenie 28 sporného rozhodnutia uvádza náklady na financovanie dlhu počas celého trvania revolvingového úveru, a následne poukázal na to, že Rakúska republika neuviedla „nijaké podrobné tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že na základe údajov o úrokových sadzbách úveru uvedených v tomto odôvodnení spolu s neskoršími špecifikáciami uvedenými v poznámke pod čiarou [16] [uvedeného] rozhodnutia Komisia nebola schopná overiť primeranosť prvku pomoci a účel uvedenia nákladov na externé financovanie (úroky z úverov) v tomto smere, ktoré by súkromný investor musel zaplatiť za trhových podmienok“.
81.
Svojím druhým odvolacím dôvodom Rakúska republika vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne potvrdil preskúmanie primeranosti predmetnej pomoci, ktoré Komisia vykonala v spornom rozhodnutí a ktoré považuje za nedostatočné. Svojím štvrtým odvolacím dôvodom, ktorý sa delí na tri časti, Rakúska republika naopak vytýka Všeobecnému súdu, že potvrdil nedostatočné určenie predmetnej pomoci najmä z dôvodu neexistencie verejného obstarávania, nezohľadnenia nákladov na externé financovanie a nevyčíslenia grantového ekvivalentu.
82.
Maďarsko, Poľská republika a Komisia vyjadrujú z rôznych dôvodov námietky k prípustnosti druhého a/alebo štvrtého odvolacieho dôvodu. Hoci sú tieto námietky nedôvodné v tom zmysle, že sa týkajú týchto odvolacích dôvodov v celom rozsahu, niektorým z nich treba naopak vyhovieť, pokiaľ ide o jednotlivé výhrady uvedené Rakúskou republikou v rámci týchto odvolacích dôvodov. V ďalšej časti svojej analýzy uvediem tieto prípady.
83.
Hoci vo všeobecnosti súhlasím s tým, že druhý a štvrtý odvolací dôvod sú pomerne málo rozvinuté a niekedy nejasné, napriek tomu môžem označiť tri výhrady, ktoré sa týkajú vplyvu týchto faktorov v rámci preskúmania primeranosti predmetnej pomoci, ktoré vykonal Všeobecný súd: (i) neuskutočnenie postupu verejného obstarávania, (ii) nevyčíslenie grantového ekvivalentu a (iii) neurčenie nákladov na externé financovanie.
1.
O neuskutočnení postupu verejného obstarávania
84.
Rakúska republika tvrdí, že Všeobecný súd jasne neidentifikoval alebo nesprávne identifikoval predmet spornej pomoci, keď z neho vylúčil výstavbu nových jadrových reaktorov. To mu zabránilo „riadne“ preskúmať posúdenie primeranosti tejto pomoci Komisiou. Tvrdí, že hodnota zákazky, ktorú Maďarsko zaplatilo v súvislosti s výstavbou týchto reaktorov, je skutkovou okolnosťou, ktorú je nevyhnutné zohľadniť pri posúdení predmetnej pomoci. Z toho vyvodzuje, že na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd najmä v bode 65 napadnutého rozsudku, ktorého obsah je uvedený v bode 79 týchto návrhov, primeranosť tejto pomoci nebolo možné správne posúdiť bez uskutočnenia postupu verejného obstarávania. Takýto postup mohol viesť k úplne odlišnej pomoci, najmä pokiaľ ide o jej štruktúru a výšku. Samotné tvrdenie obsiahnuté v bode 59 napadnutého rozsudku, podľa ktorého „postup verejného obstarávania je len jedným z prostriedkov na obmedzenie pomoci na minimum potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa“, samo osebe nie je postačujúce, keďže neboli uvedené kritériá, na základe ktorých sa vykonalo preskúmanie primeranosti predmetnej pomoci. Napadnutý rozsudok je teda v tomto bode postihnutý nedostatkom odôvodnenia. (
72
)
85.
Ako som už mala príležitosť uviesť, z napadnutého rozsudku a najmä z jeho bodov 36 a 65 vyplýva, že Všeobecný súd sa domnieval, že predmet spornej pomoci spočíval v „bezodplatnom poskytnutí“ nových reaktorov. V bodoch 34 až 39 týchto návrhov som však dospela k záveru, že takáto definícia predmetu spornej pomoci, ktorá z jeho pôsobnosti vylučuje výstavbu nových jadrových reaktorov, je založená na nesprávnom výklade sporného rozhodnutia a na nesprávnej právnej kvalifikácii skutkového stavu. Tieto pochybenia však nevyhnutne spochybňujú predpoklad, na základe ktorého Všeobecný súd v bode 65 napadnutého rozsudku odmietol relevantnosť výhrad uvedených Rakúskou republikou v rámci jej štvrtého žalobného dôvodu.
86.
Keďže Všeobecný súd mal v bode 65 podrobnejšie poukázať na výhodu, ktorú spoločnosť Paks II získava z projektu financovaného Maďarskom z dôvodu vývoja a poskytnutia nových výrobných aktív, treba zdôrazniť, že existuje úzka súvislosť medzi touto výhodou a výškou investícií, ktoré Maďarsko vyčlenilo na tento projekt, vrátane skutočnej nákupnej ceny jadrovej elektrárne, (
73
) ktorá má aspoň čiastočne odrážať hospodársku hodnotu týchto aktív. Z toho vyplýva, že každé posúdenie primeranosti predmetnej pomoci nevyhnutne vychádzalo z tejto sumy.
87.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tejto výhrade treba podľa môjho názoru vyhovieť v rozsahu, v akom smeruje proti bodu 65 napadnutého rozsudku. Chcem však zdôrazniť, že tento bod obsahuje dôvod uvedený pre úplnosť, o čom svedčí použitie výrazu „v každom prípade“. Z toho vyplýva, že táto výhrada môže byť účinná len v rozsahu, v akom budú prijaté tvrdenia Rakúskej republiky smerujúce proti bodom 58 až 64 napadnutého rozsudku.
88.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide po prvé o dôvody uvedené v bodoch 58 a 59 napadnutého rozsudku a vysvetlené v bode 79 týchto návrhov, podľa môjho názoru nemožno spochybniť, ako som práve uviedla, že preskúmanie primeranosti predmetnej pomoci a najmä analýza jej obmedzenia na minimum nevyhnutné na uskutočnenie projektu, ktorý mala financovať, nemohlo opomenúť výšku investície stanovenej na realizáciu tohto projektu vrátane nákupnej ceny nových reaktorov. Nemožno spochybniť ani to, ako napokon uvádza samotný Všeobecný súd, že uskutočnenie postupu verejného obstarávania je pre Komisiu prostriedkom na zabezpečenie primeranosti ceny zákazky, keďže jej určenie podlieha hospodárskej súťaži. Ako však vyplýva z bodu 53 napadnutého rozsudku, Rakúska republika v rámci prvej časti svojho štvrtého žalobného dôvodu tvrdila, že vzhľadom na neexistenciu verejného obstarávania na výstavbu nových reaktorov nebola zaručená primeranosť predmetnej pomoci a že skutočnosti, o ktoré sa Komisia opierala, konkrétne neexistencia nadmernej kompenzácie a povinnosť vrátiť zisk, nie sú relevantné pre otázku, či bola predmetná pomoc obmedzená na nevyhnutné minimum. Za týchto podmienok Rakúska republika teraz správne tvrdí, že samotné tvrdenie obsiahnuté v bode 59 napadnutého rozsudku, podľa ktorého „postup verejného obstarávania je len jedným z prostriedkov na obmedzenie pomoci na minimum potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa“, nepostačuje ako odpoveď na výhrady, ktoré vzniesla, keďže neboli uvedené údaje o skutočnostiach, z ktorých Komisia vychádzala vzhľadom na nevykonanie takého postupu, a preto je napadnutý rozsudok v tomto ohľade postihnutý nedostatkom odôvodnenia. Protitvrdenia členských štátov zúčastnených na tomto konaní a Komisie, ktoré sa navyše všetky zakladajú na samotnom spornom rozhodnutí, neumožňujú napraviť nedostatky napadnutého rozsudku v tomto smere. (
74
)
89.
Pokiaľ ide po druhé o bod 64 napadnutého rozsudku, ktorého obsah je uvedený v bode 79 týchto návrhov, vo svojom prvom odvolacom dôvode Rakúska republika vytýka Všeobecnému súdu, že jej uložil dôkazné bremeno, pokiaľ ide o to, že iní uchádzači mohli postaviť nové reaktory s nižšími nákladmi. V tejto súvislosti stačí uviesť, že v tomto bode 64 Všeobecný súd odôvodňuje uloženie takéhoto dôkazného bremena Rakúskej republike odkazom na posúdenie trhu vykonané Maďarskom a overené Komisiou v rámci konania o nesplnení povinnosti, z ktorého vyplývalo, že iní vhodní dodávatelia nie sú k dispozícii. Keďže však dôkazy, o ktoré sa Komisia opierala v rámci tohto konania, neboli Rakúskej republike prístupné a sporné rozhodnutie nebolo v tomto bode dostatočne odôvodnené, dôkazné bremeno, ktoré presadzuje Všeobecný súd, nemôže byť v nijakom prípade opodstatnené.
90.
Z dôvodov uvedených v bodoch 85 až 89 týchto návrhov je táto výhrada podľa môjho názoru dôvodná.
2.
O nevyčíslení grantového ekvivalentu
91.
Rakúska republika tvrdí, že aj keby predmetná pomoc spočívala, ako uznáva Všeobecný súd, v poskytnutí nových reaktorov, Komisia mala vypočítať grantový ekvivalent (
75
) s cieľom kvantifikovať túto pomoc a posúdiť jej primeranosť.
92.
V tejto súvislosti nie je potrebné zaujať stanovisko k otázke, o ktorej diskutovali účastníci konania, či je Komisia povinná v každom prípade vyčísliť grantový ekvivalent, (
76
) a ja len zdôrazním, že v bodoch 188 až 190 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pripomenul, (i) že predmetná pomoc zahŕňa revolvingový úverov vo výške 10 miliárd eur a dodatočnú sumu 2,5 miliardy eur vyplatenú maďarským štátom, pričom tento úver mal financovať 80 % potvrdených investičných nákladov a dodatočná suma zvyšných 20 %, (ii) že do týchto súm boli zahrnuté všetky náklady, ktoré mohli byť spojené s investíciou, a (iii) že sporné rozhodnutie schválilo len projekt oznámený Maďarskom s vylúčením prípadného zvýšenia týchto súm, takže „akékoľvek financovanie, ktoré by presiahlo sumu 12,5 miliardy eur, by bolo úpravou existujúcej pomoci“, ktorú by bolo potrebné posúdiť v súlade s článkom 4 nariadenia (ES) č. 794/2004. (
77
) Zdá sa teda, že Všeobecný súd vychádzal z predpokladu, že prvok pomoci zodpovedá celkovému financovaniu poskytnutému maďarským štátom, ako je opísané v spornom rozhodnutí, a preto za okolností prejednávanej veci v každom prípade nebolo potrebné vypočítať grantový ekvivalent. Ako uvádza najmä Maďarsko, Rakúska republika nepredložila nijaké konkrétne tvrdenie, ktoré by spochybnilo odôvodnenie Všeobecného súdu a podporilo jej názor, podľa ktorého vzhľadom na nevyčíslenie grantového ekvivalentu nebolo možné posúdiť primeranosť predmetnej pomoci. Táto výhrada preto podľa môjho názoru nemôže uspieť.
3.
O neurčení nákladov na externé financovanie
93.
Rakúska republika vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 185 napadnutého rozsudku zamietol jej tvrdenie, podľa ktorého Komisia nebola schopná správne určiť výšku predmetnej pomoci, a teda posúdiť jej primeranosť, keďže neurčila náklady na externé financovanie (úroky z úverov) dlhu, ktoré by súkromný investor musel zaplatiť za trhových podmienok.
94.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že na podporu tejto výhrady sa Rakúska republika obmedzuje na zopakovanie tvrdení uvedených v žalobe podanej na Všeobecný súd, na ktorú odkazuje. Za týchto podmienok a vzhľadom na to, že sporné časti napadnutého rozsudku navyše nie sú presne uvedené, je táto výhrada podľa môjho názoru neprípustná. V každom prípade, ako zdôrazňuje Komisia vo svojich písomných podaniach, v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, keď si štát zobral pôžičku za úrokové sadzby uvedené v napadnutom rozhodnutí, (
78
) keď sa zistila existencia výhody pre spoločnosť Paks II, keď sa rozhodnutie týkalo financovania neprevyšujúceho sumu 12,5 miliardy eur (
79
) a keď, ako tvrdí samotná Rakúska republika, nešlo o bonifikovaný úver, Rakúskej republike prináležalo, aby vysvetlila, ako uviedol Všeobecný súd v bode 185 napadnutého rozsudku, prečo Komisia bez výpočtu nákladov na externé financovanie nebola schopná posúdiť primeranosť predmetnej pomoci. Táto výhrada preto v každom prípade nemôže uspieť.
4.
Závery k druhému a štvrtému odvolaciemu dôvodu
95.
Na základe vyššie uvedeného je podľa môjho názoru potrebné vyhovieť jedinej výhrade uvedenej v rámci druhého a štvrtého odvolacieho dôvodu, ktorá bola analyzovaná v bodoch 85 až 89 týchto návrhov.
C. Dôsledky analýzy
96.
Ak by Súdny dvor rozhodol, ako navrhujem, že prvý odvolací dôvod a výhrada analyzovaná v bodoch 85 až 89 týchto návrhov, ktorá bola vznesená v rámci druhého a štvrtého odvolacieho dôvodu, sú dôvodné, bolo by potrebné vyhovieť odvolaniu a zrušiť napadnutý rozsudok.
V. Návrh
97.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil za dôvodnú prvú, druhú a čiastočne tretiu časť prvého odvolacieho dôvodu, ako aj výhradu analyzovanú v bodoch 85 až 89 týchto návrhov, ktorá bola vznesená v rámci druhého a štvrtého odvolacieho dôvodu. Navrhujem preto vyhovieť odvolaniu a zrušiť napadnutý rozsudok.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	T‑101/18, EU:T:2022:728 (ďalej len „napadnutý rozsudok“).
(
3
)	Ú. v. EÚ L 317, 2017, s. 45 (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
(
4
)	Ú. v. EÚ C 8, 2016, s. 2 (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania“).
(
5
)	V odôvodneniach 279 až 287 sporného rozhodnutia, ktoré sú súčasťou oddielu 5.3.2. nazvaného „Súlad s právom Únie iným ako sú pravidlá štátnej pomoci“, Komisia odpovedala na pripomienky mnohých zainteresovaných strán týkajúce sa zlučiteľnosti oznámeného opatrenia okrem iného so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/25/EÚ z 26. februára 2014 o obstarávaní vykonávanom subjektmi pôsobiacimi v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb a o zrušení smernice 2004/17/ES (Ú. v. EÚ L 94, 2014, s. 243).
(
6
)	C‑594/18 P, EU:C:2020:742 (ďalej len „rozsudok Rakúsko/Komisia“).
(
7
)	V odôvodneniach 281 až 284 sporného rozhodnutia Komisia vylúčila existenciu neoddeliteľnej súvislosti medzi prípadným porušením smernice 2014/25 a predmetom pomoci. V odôvodnení 283 okrem iného uviedla: „Prípadné nedodržanie pravidiel verejného obstarávania by teda v tomto prípade mohlo mať za následok rušivý vplyv na trh stavebných prác v jadrovom odvetví. Predmetom investičnej pomoci pre podnik Paks II je však umožniť tejto spoločnosti vyrábať elektrickú energiu bez toho, aby znášala investičné náklady na výstavbu jadrových zariadení. Z toho dôvodu sa neidentifikoval žiadny dodatočný rušivý vplyv na hospodársku súťaž a obchod na trhu s elektrickou energiou, ktorý by vznikol nedodržaním smernice 2014/25/EÚ, pokiaľ ide o priame zadanie stavebných prác spoločnosti JSC NIAEP.“
(
8
)	74/76, EU:C:1977:51 (ďalej len „rozsudok Iannelli & Volpi“).
(
9
)	Pozri rozsudok Iannelli & Volpi (body 12 a 13).
(
10
)	73/79, EU:C:1980:129 (ďalej len „rozsudok Komisia/Taliansko“).
(
11
)	Pozri rozsudok Komisia/Taliansko (body 8 a 9).
(
12
)	C‑225/91, EU:C:1993:239 (ďalej len „rozsudok Matra“).
(
13
)	Pozri rozsudok Matra (body 41 až 45).
(
14
)	Pozri rozsudok Matra (bod 42).
(
15
)	Pozri najmä rozsudky z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia (C‑156/98, EU:C:2000:467, bod 78); z 3. mája 2001, Portugalsko/Komisia (C‑204/97, EU:C:2001:233, bod 41); z 19. septembra 2002, Španielsko/Komisia (C‑113/00, EU:C:2002:507, bod 78); z 12. decembra 2002, Francúzsko/Komisia (C‑456/00, EU:C:2002:753, bod 30), a z 15. apríla 2008, Nuova Agricast, (C‑390/06, EU:C:2008:224, bod 50).
(
16
)	Pozri rozsudok z 15. apríla 2008, Nuova Agricast (C‑390/06, EU:C:2008:224, bod 51).
(
17
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 13. marca 1979, Hansen (91/78, EU:C:1979:65, body 9 a 10); z 24. novembra 1982, Komisia/Írsko (249/81, EU:C:1982:402, bod 18); zo 7. mája 1985, Komisia/Francúzsko (18/84, EU:C:1985:175, bod 13); z 5. júna 1986, Komisia/Taliansko (103/84, EU:C:1986:229, bod 19), a z 20. marca 1990, Du Pont de Nemours Italiana (C‑21/88, EU:C:1990:121, bod 20).
(
18
)	Body 44 a 45 tohto rozsudku.
(
19
)	Pozri rozsudok z 31. januára 2023, Komisia/Braesch a i. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, bod 96) (ďalej len „rozsudok Braesch a i.“).
(
20
)	Pozri najnovšie rozsudok z 30. mája 2024, Ryanair/Komisia (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, bod 65).
(
21
)	C‑598/17, EU:C:2019:352, bod 48 (ďalej len „rozsudok A‑Fonds“).
(
22
)	Pozri rozsudky z 30. mája 2024, Ryanair/Komisia (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, bod 91), a Braesch a i., body 99 a 100, ako aj uznesenia z 15. júla 2024, YU/Komisia (C‑233/24 P, EU:C:2024:625), a zo 14. decembra 2023, CAPA a i./Komisia (C‑742/21 P, EU:C:2023:1000).
(
23
)	Pozri okrem rozsudku Iannelli & Volpi rozsudky A‑Fonds, body 47 a 48; zo 7. marca 2024, Fallimento Esperia a GSE (C‑558/22, EU:C:2024:209, body 60 a 61), ako aj Braesch a i., body 104, 107 a 108.
(
24
)	Od rozsudku Braesch a i. sa Súdny dvor opiera o toto kritérium aj na účely posúdenia postavenia „príslušnej strany“ v zmysle článku 108 ods. 2 ZFEÚ v prípade osôb, ktoré sa cítia poškodené poskytnutím pomoci, a teda ich aktívnej legitimácie na podanie žaloby proti rozhodnutiu Komisie prijatému v predbežnej fáze preskúmania pomoci. Porušenie záujmov týchto osôb sa musí posudzovať na základe záväzných účinkov rozhodnutia o schválení pomoci, či už vyplývajú z realizácie pomoci ako takej, jej predmetu alebo jej neoddeliteľných podmienok: pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2024, PBL a Abdelmouine/Komisia (C‑224/23 P, EU:C:2024:682, bod 59 a citovaná judikatúra).
(
25
)	Pozri napríklad rozsudok Braesch a i. (bod 100).
(
26
)	Pozri rozsudok Braesch a i. (body 98 a 103 a citovaná judikatúra).
(
27
)	Pozri rozsudky z 25. júna 1970, Francúzsko/Komisia (47/69, EU:C:1970:60, bod 4), a z 21. októbra 2003, Van Calster a i. (C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571, body 46 a 47).
(
28
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. októbra 1993, Scharbatke (C‑72/92, EU:C:1993:858, body 18 a 20). Pozri tiež rozsudok z 23. apríla 2002, Nygård (C‑234/99, EU:C:2002:244, bod 53). V poslednom uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že diskriminačnú povahu predmetnej parafiškálnej dane môže v prejednávanej veci konštatovať vnútroštátny súd, aj keď schému pomoci, ktorej je táto daň súčasťou, schválila Komisia, najmä s cieľom v prípade potreby napraviť porušenia práva Spoločenstva, ktoré táto inštitúcia nekonštatovala (pozri bod 60 tohto rozsudku).
(
29
)	Pozri rozsudok Braesch a i. (body 99 a 100).
(
30
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. mája 2024, Ryanair/Komisia (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, bod 92), a z 5. septembra 2024, PBL a Abdelmouine/Komisia (C‑224/23 P, EU:C:2024:682, bod 59 a citovaná judikatúra).
(
31
)	Pozri rozsudok Braesch a i. (bod 103).
(
32
)	Pozri rozsudok Braesch a i., bod 81, ako aj uznesenia z 15. júla 2024, YU/Komisia (C‑233/24 P, EU:C:2024:625, body 51 a 52), a zo 14. decembra 2023, CAPA a i./Komisia (C‑742/21 P, EU:C:2023:1000, bod 93).
(
33
)	Pozri rozsudok Iannelli & Volpi (body 14 a 17 a bod 3 výroku).
(
34
)	Pozri návrhy prednesené vo veci A‑Fonds, C‑598/17, EU:C:2018:1037, bod 81.
(
35
)	Túto definíciu Súdny dvor v rozsudku A‑Fonds neprevzal, ale obmedzil sa na konštatovanie, že taká podmienka sídla, ktorú stanovuje režim vrátenia dane z dividend vo veci samej, sa javí byť „neoddeliteľne spojená so samotným predmetom dotknutého opatrenia spočívajúceho v oslobodení od dane, ktoré poskytuje výhodu len vnútroštátnym podnikom“, a je „nevyhnutnou podmienkou na dosiahnutie cieľa a fungovania tejto schémy pomoci“ (pozri body 49 až 51 tohto rozsudku).
(
36
)	Chcem však poukázať na to, že niektoré nedávne rozsudky Súdneho dvora majú tendenciu používať tieto dva pojmy ako zameniteľné. Pozri napríklad rozsudky zo 6. júna 2024, Ryanair/Komisia (C‑441/21 P, EU:C:2024:477, bod 81), a z 30. mája 2024, Ryanair/Komisia (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, bod 92).
(
37
)	Napríklad cieľom spoločného záujmu, ktorý Komisia prijala pre oznámené opatrenie, bolo „presadzovanie nových investícií v oblasti jadrovej energie“ (pozri odôvodnenie 301 sporného rozhodnutia).
(
38
)	V tejto súvislosti stačí uviesť, že v rozsudku Rakúsko/Komisia Súdny dvor rozhodol, že porušenie práva Únie, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, vyplýva z hospodárskej činnosti financovanej z pomoci (pozri bod 45 tohto rozsudku), a nie z niektorej podmienky tejto pomoci. Preto ako tvrdí Komisia, ako aj členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na jej podporu, Komisia nemusela použiť kritérium „neoddeliteľnej súvislosti“ v zmysle rozsudku Iannelli & Volpi.
(
39
)	Pozri tiež body 36, 65 a 73 napadnutého rozsudku.
(
40
)	Pozri odôvodnenie 16 sporného rozhodnutia.
(
41
)	Pozri najmä odôvodnenie 325 sporného rozhodnutia.
(
42
)	Pozri odôvodnenia 324 a 328 sporného rozhodnutia.
(
43
)	Pozri odôvodnenia 300 a 304 sporného rozhodnutia.
(
44
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2024, Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, bod 112, ako aj citovaná judikatúra).
(
45
)	Pozri rozsudok z 29. júla 2019, Bayerische Motoren Werke a Freistaat Sachsen/Komisia (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, bod 69).
(
46
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2024, Aeris Invest/Komisia a SRB (C‑535/22 P, EU:C:2024:819, body 145 a 146, ako aj citovaná judikatúra).
(
47
)	Pozri rozsudok z 10. septembra 2024, Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, bod 169, ako aj citovaná judikatúra).
(
48
)	Realizácia každej fázy projektu bola predmetom samostatnej zmluvy: zmluva o zabezpečení inžinierskej činnosti, obstarávania a stavebných prác, zmluva o prevádzke a údržbe a zmluva o podmienkach dodávok paliva.
(
49
)	Pozri odôvodnenia 38 a 39 sporného rozhodnutia.
(
50
)	Táto výhrada okrem toho súvisí s odôvodnením napadnutého rozsudku uvedeným v bodoch 28 až 32 tohto rozsudku, a preto je prípustná v súlade s judikatúrou pripomenutou v poznámke pod čiarou 46 týchto návrhov.
(
51
)	Pozri rozsudok z 19. septembra 2024, Santini a i./Parlament (C‑198/21 P, EU:C:2024:768, bod 122).
(
52
)	Takéto tvrdenie nemôže byť podporené najmä rozsudkom Matra, na ktorý odkazuje Rakúska republika. Hoci je pravda, že v bode 43 tohto rozsudku Súdny dvor uviedol, že pri prijatí rozhodnutia o zlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom „Komisia nemôže ignorovať riziko narušenia hospodárskej súťaže na [tomto trhu]“, takéto spresnenie nadväzuje na pripomenutie rozsudku Iannelli & Volpi a kritérium neoddeliteľnej súvislosti (pozri bod 41 rozsudku Matra).
(
53
)	Pozri v tomto zmysle napríklad odôvodnenia 15, 28 a 39 sporného rozhodnutia.
(
54
)	Podobnú líniu analýzy navrhol generálny advokát Alber vo svojich návrhoch prednesených vo veci Portugalsko/Komisia (C‑204/97, EU:C:2000:254, body 87 a 88). Súdny dvor ju však neprijal: pozri rozsudok z 3. mája 2001, Portugalsko/Komisia (C‑204/97, EU:C:2001:233, body 40 a 41).
(
55
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Rakúsko/Komisia (bod 101).
(
56
)	T‑197/97 a T‑198/97, EU:T:2001:28, bod 78 (ďalej len „rozsudok Weyl Beef Products a i./Komisia“).
(
57
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Weyl Beef Products a i./Komisia (bod 77).
(
58
)	T‑57/11, EU:T:2014:1021, bod 184.
(
59
)	Je užitočné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci pri preskúmaní existencie a zákonnosti štátnej pomoci môže byť nevyhnutné, aby Komisia prípadne išla nad rámec samotného preskúmania skutkových a právnych okolností, o ktorých sa dozvedela, neprináleží jej z vlastného podnetu a pri neexistencii akéhokoľvek nepriameho dôkazu v tomto zmysle vyhľadať všetky informácie, ktoré by mohli vykazovať spojitosť s vecou, ktorá jej bola predložená, aj keď by také informácie boli verejne dostupné: pozri rozsudok z 5. septembra 2024, Slovinsko/Komisia (C‑447/22 P, EU:C:2024:678, bod 56). Tieto pravidlá sa podľa môjho názoru uplatňujú aj na povinnosť Komisie preskúmať v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ prípadné porušenie iných ustanovení práva Únie, než sú ustanovenia v oblasti štátnej pomoci.
(
60
)	V každom prípade na rozdiel od toho, čo tvrdí Francúzska republika, nedostatok odôvodnenia alebo nedostatočné odôvodnenie predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ a je to dôvod verejného poriadku, ktorý musí súd Únie preskúmať ex offo: pozri uznesenie z 9. marca 2017, Simet/Komisia (C‑232/16 P EU:C:2017:200, bod 80 a citovaná judikatúra). Pokiaľ ide o precedens, na ktorý sa odvoláva tento členský štát, a to rozsudok z 5. júna 2003, O’Hannrachain/Parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, bod 39), pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Prym a Prym Consumer/Komisia (C‑534/07 P, EU:C:2009:277, body 34 a 35).
(
61
)	Pozri rozsudok zo 4. októbra 2024, Aeris Invest/Komisia a SRB (C‑535/22 P, EU:C:2024:819, bod 114).
(
62
)	Pozri rozsudok z 10. septembra 2024, Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724).
(
63
)	V odôvodnení 285 sporného rozhodnutia Komisia uvádza, že „Komisia v každom prípade preskúmala dodržiavanie smernice [2014/25] zo strany Maďarka, a to v samostatnom konaní, pričom predbežný záver na základe dostupných informácií je, že na zverenie stavebných prác súvisiacich s dvoma reaktormi by postupy stanovené v [tejto smernici] na základe jej článku 50 písm. c) neboli uplatniteľné“.
(
64
)	Takéto pravidlo zohľadňuje autonómiu konania o porušení a konania o štátnej pomoci, ako aj skutočnosť, že Komisia má rozhodovaciu právomoc len v druhom uvedenom konaní.
(
65
)	Pozri rozsudok z 10. septembra 2024, Komisia/Írsko a i. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724).
(
66
)	Chcem poukázať na to, že prejednávaná vec, v ktorej ide o posúdenie zo strany Komisie, pokiaľ ide o zlučiteľnosť podmienky pomoci, ktorá je neoddeliteľná od jej predmetu, s právom Únie, sa líši od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 23. novembra 2023, Ryanair a Airport Marketing Services (C‑758/21 P, EU:C:2023:917), v ktorom Súdny dvor v bode 97 uviedol, že v prejednávanej veci môže postačovať implicitné odôvodnenie najmä vzhľadom na to, že v rámci konania podľa článku 108 ZFEÚ sa iné zainteresované osoby než dotknutý členský štát nemôžu domáhať kontradiktórneho konania pred Komisiou. V uvedenej veci boli totiž voči žalobkyniam prijaté opatrenia, ktorými sa prerušila premlčacia lehota, ktorá bola podľa nich prekročená, takže napriek tomu, že v rozhodnutí dotknutom v uvedenej veci boli uvedené len dátumy prijatia týchto opatrení, boli schopné pochopiť dôvody, pre ktoré sa Komisia domnievala, že tieto opatrenia môžu prerušiť plynutie tejto lehoty (pozri najmä bod 93 tohto rozsudku). Podobne sa prejednávaná vec odlišuje aj od veci, ktorá nedávno viedla k vydaniu rozsudku z 23. januára 2025, Neos/Ryanair a Komisia (C‑490/23 P, EU:C:2025:32), v ktorom na jednej strane išlo o rozhodnutie prijaté na konci fázy predbežného preskúmania podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ a na druhej strane, ako konštatoval Súdny dvor najmä v bodoch 58 a 59 tohto rozsudku, hrozilo, že rozsudkom Všeobecného súdu v tejto poslednej uvedenej veci bude Komisii uložená všeobecná povinnosť Komisii uviesť osobitné odôvodnenie každého ustanovenia a zásady práva Únie, ktoré by mohli byť poskytnutím pomoci porušené.
(
67
)	Pozri rozsudok z 11. mája 2023, Komisia/Sopra Steria Benelux a Unisys Belgium (C‑101/22 P, EU:C:2023:396, bod 88, ako aj citovaná judikatúra).
(
68
)	Pokiaľ ide o tvrdenia smerujúce k spochybneniu dôkazného bremena, ktoré Všeobecný súd uložil Rakúskej republike v bodoch 38 a 64 napadnutého rozsudku, odkazujem na analýzu druhého a štvrtého odvolacieho dôvodu.
(
69
)	Pozri bod 42 napadnutého rozsudku.
(
70
)	Chcem poukázať na to, že z napadnutého rozsudku vyplýva, že konanie o nesplnení povinnosti sa týkalo článku 40 ods. 3 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb (Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 19), ktorý predchádzal článku 50 písm. c) bodu ii) smernice 2014/25.
(
71
)	T‑356/15, EU:T:2018:439, bod 250.
(
72
)	Tvrdenie Komisie, podľa ktorého Rakúska republika uviedla takú výhradu až v rámci repliky, a teda je neprípustná, sa podľa môjho názoru zakladá na nesprávnom výklade odvolania. V tejto súvislosti pozri tiež judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 60 týchto návrhov.
(
73
)	Pozri odôvodnenie 40 sporného rozhodnutia.
(
74
)	Pokiaľ ide po prvé o tvrdenia Komisie, Českej republiky a Maďarska smerujúce k spochybneniu vplyvu kúpnej ceny nových reaktorov na preskúmanie primeranosti predmetnej pomoci, odkazujem na úvahy, ktoré som už uviedla v bodoch 85 a 88 týchto návrhov. Pokiaľ ide po druhé o to, že Česká republika a Poľská republika vo svojich písomných podaniach a Komisia v odpovedi na žiadosť Súdneho dvora na pojednávaní odkázali na oddiel 5.1. sporného rozhodnutia týkajúci sa uplatnenia zásady súkromného investora, Rakúska republika správne odpovedá, že cieľom týchto odôvodnení je určiť existenciu výhody pre spoločnosť Paks II, a nie posúdiť, či bola predmetná pomoc obmedzená na nevyhnutné minimum. Komisia síce v odôvodnení 337 sporného rozhodnutia odkázala na oddiel 5.1., je cieľom však bolo uviesť, že v dôsledku existujúceho zlyhania trhu sa domnieva, že celé financovanie výstavby dvoch nových reaktorov sa má považovať za štátnu pomoc. Po tretie ani odkaz Poľska na bod 84 usmernení o štátnej pomoci v oblasti ochrany životného prostredia a energetiky na roky 2014 – 2020 (Ú. v. EÚ C 200, 2014, s. 1) nie je relevantný, keďže Komisia v odôvodnení 55 sporného rozhodnutia rozhodla, že tieto usmernenia sa neuplatňujú na oznámené opatrenie. Napokon, pokiaľ ide o odkaz obsiahnutý najmä v písomných pripomienkach Českej republiky a Poľskej republiky, ktorý sa týka analýzy vykonanej Komisiou v odôvodneniach 338 až 342 sporného rozhodnutia, pokiaľ ide o riziko nadmernej kompenzácie príjemcu, chcem poukázať na to, že táto analýza sa líši od analýzy, ktorá sa týka obmedzenia pomoci na minimum nevyhnutné na zabezpečenie životaschopnosti financovaného projektu. To isté platí pre povinnosť odmeňovať maďarský štát za investíciu, ktorú bude mať prevádzkovateľ elektrárne Paks II a je uvedená v odôvodnení 343 sporného rozhodnutia.
(
75
)	Výpočet hrubého grantového ekvivalentu, ktorý umožňuje zistiť presnú výšku pomoci, ktorá má inú formu než obyčajná dotácia, je potrebný najmä vtedy, keď ide o posúdenie dodržiavania takých stropov, aké vyplývajú napríklad z uplatnenia pravidla de minimis: pozri v tejto súvislosti nariadenie Komisie (EÚ) 2023/2831 z 13. decembra 2023 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis (Ú. v. EÚ L, 2023/2831).
(
76
)	V zmysle neexistencie takej povinnosti pozri rozsudok z 12. júla 2018, Rakúsko/Komisia (T‑356/15, EU:T:2018:439, bod 250), spomenutý v bode 184 napadnutého rozsudku. Chcem však poukázať na to, že na rozdiel od toho, čo zrejme tvrdí Maďarsko, Súdny dvor vo svojom rozsudku Rakúsko/Komisia nerozhodol o tejto otázke z vecného hľadiska (pozri body 129 a 130 tohto rozsudku).
(
77
)	Nariadenie Komisie z 21. apríla 2004, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EÚ) 2015/1589 stanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (Ú. v. EÚ L 140, 2004, s. 1; Mim. vyd. 08/004, s. 3).
(
78
)	Odôvodnenie 28 a poznámka pod čiarou 16 sporného rozhodnutia.
(
79
)	Pozri bod 190 napadnutého rozsudku.