62015TJ0624(01)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá rozšírená komora)
z 2. októbra 2024 (
*1
)
„Štátna pomoc – Články 107 a 108 ZFEÚ – Bilaterálna investičná zmluva – Rozhodcovská doložka – Rumunsko – Pristúpenie k Európskej únii – Zrušenie schémy daňových stimulov pred pristúpením – Rozhodcovský rozsudok priznávajúci vyplatenie náhrady škody po pristúpení – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a ktorým sa nariaďuje jej vymáhanie – Článok 351 prvý odsek ZFEÚ – Povinnosť odôvodnenia – Pojem ‚štátna pomoc‘ – Výhoda – Selektívnosť – Pripísateľnosť štátu – Zlučiteľnosť s vnútorným trhom – Pomoc určená na podporu hospodárskeho rozvoja znevýhodnených oblastí – Vymáhanie – Pojem ‚hospodárska jednotka‘ – Legitímna dôvera – Právo byť vypočutý“
Vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV a T‑704/15 RENV,
European Food SA, so sídlom v Păntășești (Rumunsko),
Starmill SRL, so sídlom v Păntăşeşti,
Multipack SRL, so sídlom v Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, so sídlom v Păntăşeşti,
v zastúpení: N. Forwood, barrister‑at‑law, G. Forwood a W. De Catelle, advokáti,
žalobkyne vo veci T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, bydliskom v Oradei (Rumunsko), v zastúpení: N. Forwood, G. Forwood a W. De Catelle,
žalobca vo veci T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, bydliskom v Oradei,
European Drinks SA, so sídlom v Ştei (Rumunsko),
Rieni Drinks SA, so sídlom v Rieni (Rumunsko),
Transilvania General Import‑Export SRL, so sídlom v Oradei,
West Leasing SRL, predtým West Leasing International SRL, so sídlom v Păntăşeşti,
v zastúpení: J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă, a O. Chiriţă, advokáti,
žalobcovia vo veci T‑704/15 RENV,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: T. Maxian Rusche a P.‑J. Loewenthal, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorú v konaní podporujú:
Spolková republika Nemecko, v zastúpení: R. Kanitz, J. Möller a N. Scheffel, splnomocnení zástupcovia,
a
Španielské kráľovstvo, v zastúpení: M. J. Ruiz Sánchez, splnomocnená zástupkyňa,
a
Lotyšská republika, v zastúpení: K. Pommere, splnomocnená zástupkyňa,
a
Maďarsko, v zastúpení: M. Fehér a G. Koós, splnomocnení zástupcovia,
a
Poľská republika, v zastúpení: D. Lutostańska, B. Majczyna a M. Rzotkiewicz, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastníci konania,
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá rozšírená komora),
v zložení: predsedníčka komory A. Marcoulli, sudcovia V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (spravodajca) a W. Valasidis,
tajomník: A. Marghelis, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozsudok z 25. januára 2022, Komisia/European Food a i. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
po pojednávaní zo 4. a 5. marca 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok (
1
)
1
Žalobcovia, spoločnosti European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL a Scandic Distilleries SA vo veci T‑624/15, pán Ioan Micula vo veci T‑694/15, pán Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL a West Leasing SRL vo veci T‑704/15, sa svojimi žalobami založenými na článku 263 ZFEÚ domáhajú zrušenia rozhodnutia Komisie (EÚ) 2015/1470 z 30. marca 2015 o štátnej pomoci SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN), ktorú poskytlo Rumunsko – Rozhodcovský rozsudok z 11. decembra 2013 Micula/Rumunsko (Ú. v. EÚ L 232, 2015, s. 43, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
I. Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Žalobcovia boli v napadnutom rozhodnutí uvedení ako príjemcovia náhrady škody priznanej rozhodcovským rozsudkom vydaným 11. decembra 2013 vo veci ARB/05/20 Micula a i./Rumunsko (ďalej len „rozhodcovský rozsudok“) rozhodcovským súdom (ďalej len „rozhodcovský súd“) zriadeným pod záštitou Medzinárodného centra pre riešenie investičných sporov (ICSID).
3
Páni Ioan a Viorel Miculovci, švédski štátni príslušníci s bydliskom v Rumunsku, sú väčšinovými akcionármi v rámci skupiny European Food and Drinks Group (EFDG), ktorej činnosť sa týka výroby potravín a nápojov v oblasti Ștei‑Nucet v Bihorskej župe v Rumunsku. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import‑Export a West Leasing patria skupine EFDG.
4
Rumunské orgány prijali 2. októbra 1998 mimoriadny výnos vlády č. 24/1998, ktorým sa poskytol určitým investorom v znevýhodnených regiónoch, ktorí získali certifikát stáleho investora, rad investičných stimulov, medzi ktoré patria najmä také výhody, akými sú oslobodenie od platenia ciel a dane z pridanej hodnoty na stroje, vrátenie ciel zo surovín alebo aj oslobodenie od dane z príjmov právnických osôb, a ktoré boli uplatniteľné dovtedy, kým bola investičná oblasť kvalifikovaná ako „znevýhodnený región“.
5
Rozhodnutím z 25. marca 1999, uplatniteľným od 1. apríla 1999, rumunská vláda kvalifikovala banskú oblasť Ștei‑Nucet ako „znevýhodnený región“ na obdobie desiatich rokov.
6
Dňa 1. júla 2000 bol mimoriadnym výnosom vlády č. 75/2000 mimoriadny vládny výnos č. 24/1998 zmenený, pričom predmetné daňové stimuly (ďalej spoločne len „predmetná schéma daňových stimulov“) boli zachované.
7
Na základe certifikátov stálych investorov, ktoré získala European Food 1. júna 2000 a Starmill a Multipack 17. mája 2002, tieto tri spoločnosti investovali do banskej oblasti Ștei‑Nucet.
8
Vo februári 2000 sa začali rokovania o pristúpení Rumunska k Európskej únii. V tejto súvislosti Únia v spoločnej pozícii z 21. novembra 2001 uviedla, že v Rumunsku existuje „niekoľko existujúcich schém pomoci, ako aj nových nezlučiteľných schém pomoci, ktoré neboli zosúladené s acquis“, vrátane „výhod poskytnutých v rámci [predmetnej schémy daňových stimulov]“.
9
Dňa 29. mája 2002 bola medzi švédskou a rumunskou vládou uzavretá bilaterálna investičná zmluva o podpore a vzájomnej ochrane investícií (ďalej len „BIZ“). Táto zmluva nadobudla platnosť 1. júla 2003 a stanovuje sa v nej pre investorov každej z týchto dvoch krajín (vrátane investícií uzatvorených pred nadobudnutím účinnosti BIZ) poskytnutie určitej ochrany pri investovaní v druhej krajine.
10
V článku 2 ods. 3 BIZ sa okrem iného stanovuje, že „každá zmluvná strana zabezpečí investíciám investorov druhej zmluvnej strany nestranné a spravodlivé zaobchádzanie a nebude neprimeranými alebo diskriminačnými opatreniami poškodzovať správu, riadenie, udržiavanie, používanie, využitie alebo dispozíciu s investíciami týchto investorov“. Okrem toho sa v článku 7 BIZ stanovuje, že spory medzi investormi a signatárskymi krajinami rieši najmä rozhodcovský súd pod záštitou ICSID. V tejto súvislosti je v súlade s článkom 54 ods. 1 Dohovoru o urovnávaní investičných sporov medzi štátmi a štátnymi príslušníkmi iných štátov uzavretého 18. marca 1965 (ďalej len „dohovor ICSID“) každý zmluvný štát povinný vykonať rozhodcovské rozsudky vydané na jeho základe, pričom takýto rozsudok je záväzný pre strany, ktoré ho v súlade s článkom 53 ods. 1 toho istého dohovoru musia vykonať v súlade s jeho podmienkami.
11
Dňa 26. augusta 2004 Rumunsko zrušilo všetky opatrenia priznané na základe predmetnej schémy daňových stimulov okrem oslobodenia od dane z príjmov právnických osôb, pričom spresnilo, že „s cieľom splniť kritériá v pravidlách Spoločenstva o štátnej pomoci a tiež s cieľom dokončiť rokovania v kapitole č. 6 (Politika hospodárskej súťaže) [bolo] potrebné, aby sa vo vnútroštátnych predpisoch eliminovali všetky formy štátnej pomoci, ktoré [neboli] zlučiteľné s acquis communautaire v tejto oblasti“. Toto zrušenie nadobudlo účinnosť 22. februára 2005.
12
Dňa 28. júla 2005 páni Ioan a Viorel Miculovci, ako aj spoločnosti European Food, Starmill a Multipack (ďalej len „žalobcovia v rozhodcovskom konaní“) požiadali o zriadenie rozhodcovského súdu v súlade s článkom 7 BIZ s cieľom získať náhradu škody spôsobenej zrušením predmetnej schémy daňových stimulov.
13
Dňa 1. januára 2007 Rumunsko pristúpilo k Únii.
14
Rozhodcovský súd rozhodnutím z 24. septembra 2008 vyhlásil návrh na začatie rozhodcovského konania za prípustný.
15
Rozhodcovský súd v rozhodcovskom rozsudku dospel k záveru, že zrušením predmetnej schémy daňových stimulov pred 1. aprílom 2009 Rumunsko porušilo legitímnu dôveru žalobcov v rozhodcovskom konaní, ktorí sa domnievali, že tieto stimuly boli dostupné v podstate v rovnakej forme do 31. marca 2009 vrátane, nekonalo transparentným spôsobom, keďže včas neinformovalo týchto žalobcov a nezabezpečilo nestranné a spravodlivé zaobchádzanie s investíciami uvedených žalobcov, a to v zmysle článku 2 ods. 3 BIZ. Uložil preto Rumunsku povinnosť zaplatiť im v rozhodcovskom konaní sumu 791882452 rumunských lei (RON) (približne 178 miliónov EUR) ako náhradu škody, pričom táto suma bola stanovená predovšetkým s prihliadnutím na ujmu, ktorá bola týmto žalobcom údajne spôsobená v období od 22. februára 2005 do 31. marca 2009.
[omissis]
19
Komisia 1. októbra 2014 informovala Rumunsko o svojom rozhodnutí začať formálne vyšetrovacie konanie podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ v súvislosti s čiastočným vykonaním rozhodcovského rozsudku Rumunskom, ku ktorému došlo začiatkom roka 2014, ako aj v súvislosti s akýmkoľvek ďalším vykonaním alebo výkonom uvedeného rozsudku (ďalej len „rozhodnutie začať konanie“). V danom rozhodnutí, uverejnenom v Úradnom vestníku Európskej únie7. novembra 2014, vyzvala zainteresované strany, aby predložili svoje pripomienky.
[omissis]
25
Komisia 30. marca 2015 prijala napadnuté rozhodnutie, v ktorého článku 1 sa stanovuje, že zaplatenie náhrady škody, ktorá bola priznaná rozhodcovským súdom v rozhodcovskom rozsudku (ďalej len „sporné sumy“), jednému hospodárskemu subjektu, ktorý tvoria Ioan a Viorel Miculovci, ako aj spoločnosti European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export a West Leasing, predstavuje „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ktorá je nezlučiteľná s vnútorným trhom. Podľa článku 2 ods. 1 uvedeného rozhodnutia je Rumunsko povinné nevyplatiť žiadnu nezlučiteľnú pomoc uvedenú v článku 1 uvedeného rozhodnutia a vymôcť pomoc, ktorá už bola vyplatená subjektom z tejto hospodárskej jednotky, ako aj každú pomoc vyplatenú týmto subjektom, o ktorej Komisia nebola informovaná na základe článku 108 ods. 3 ZFEÚ, a každú pomoc, ktorá sa vyplatila po dátume prijatia toho istého rozhodnutia. V druhom odseku uvedeného článku sa uvádza, že žiadatelia sú spoločne zodpovední za vrátenie štátnej pomoci, ktorá bola ktorémukoľvek z týchto subjektov poskytnutá. V súlade s tretím a so štvrtým odsekom toho istého článku sa vymáhajú sumy vyplývajúce z vykonania alebo výkonu uvedeného rozsudku a úročia sa od dátumu, keď ich príjemca dostal k dispozícii.
II. Predchádzajúce konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom
[omissis]
28
Rozsudkom z 18. júna 2019, European Food a i./Komisia (T‑624/15, T‑694/15 a T‑704/15, ďalej len pôvodný rozsudok, EU:T:2019:423), Všeobecný súd napadnuté rozhodnutie zrušil. Prijal návrhy žalobcov, pričom vyhovel prvej časti prvého žalobného dôvodu vo veci T‑704/15 a prvej časti druhého žalobného dôvodu vo veciach T‑624/15 a T‑694/15 v rozsahu, v akom žalobcovia tvrdeniami predloženými na ich podporu spochybnili právomoc Komisie prijať uvedené rozhodnutie. Vyhovel aj druhej časti druhého žalobného dôvodu vo veciach T‑624/15 a T‑694/15 a prvej časti druhého žalobného dôvodu vo veci T‑704/15, ktoré sa v podstate týkali nesprávnej právnej kvalifikácie rozhodcovského rozsudku, pokiaľ ide o pojmy „výhoda“ a „pomoc“ v zmysle článku 107 ZFEÚ.
[omissis]
32
Rozsudkom z 25. januára 2022, Komisia/European Food a i. (C‑638/19 P, ďalej len rozsudok o odvolaní, EU:C:2022:50), Súdny dvor zrušil pôvodný rozsudok, vyhlásil, že nie je potrebné rozhodnúť o vzájomnom odvolaní, vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o žalobných dôvodoch a tvrdeniach, ktoré mu boli predložené a o ktorých nerozhodol, a konštatoval, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
III. Vyjadrenia účastníkov konania po vrátení veci
33
Spolková republika Nemecko, Lotyšská republika, Maďarská republika a Poľská republika nepredložili písomné pripomienky k dôsledkom, ktoré sa majú vyvodiť z rozsudku o odvolaní podľa článku 217 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
34
Žalobcovia vo veciach T‑624/15 RENV a T‑694/15 RENV navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
subsidiárne zrušil uvedené rozhodnutie v rozsahu, v akom:
–
sa týka každého z nich v týchto dvoch veciach,
–
bráni Rumunsku vykonať rozhodcovský rozsudok,
–
nariaďuje Rumunsku, aby vymohlo každú nezlučiteľnú pomoc,
–
stanovuje, aby boli spoločne a nerozdielne zodpovední za vrátenie štátnej pomoci prijatej ktorýmkoľvek zo subjektov uvedených v jeho článku 2 ods. 2,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli jednak v konaní na Všeobecnom súde a jednak v odvolacom konaní na Súdnom dvore.
35
Žalobcovia vo veci T‑704/15 RENV navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
subsidiárne zrušil uvedené rozhodnutie v rozsahu, v akom:
–
označuje Viorela Miculu za „podnik“ a považuje ho za časť hospodárskej jednotky, ktorá je príjemcom pomoci,
–
identifikuje príjemcu pomoci ako hospodársku jednotku, ktorú tvoria Viorel a Ioan Miculovci, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export a West Leasing,
–
stanovuje v článku 2 ods. 2, že Viorel a Ioan Miculovci, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export a West Leasing sú spoločne a nerozdielne zodpovední za vrátenie štátnej pomoci, ktorá im bola poskytnutá,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli jednak v konaní na Všeobecnom súde a jednak v odvolacom konaní na Súdnom dvore.
36
Vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV a T‑704/15 RENV Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žaloby,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania vrátane trov odvolacieho konania pred Súdnym dvorom.
37
Vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV a T‑704/15 RENV Španielske kráľovstvo navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žaloby,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
IV. Právny stav
[omissis]
A. O prípustnosti žalôb
42
Komisia, podporovaná Španielskym kráľovstvom, vzniesla námietku neprípustnosti na základe toho, že žalobcovia nemajú právny záujem na podaní žaloby.
43
Podľa Komisie Súdny dvor na základe rozsudku zo 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), v rozsudku o odvolaní uznal nezlučiteľnosť rozhodcovského rozsudku, na základe ktorého bola priznaná sporná náhrada, s právom Únie. Okrem toho v súlade s uznesením z 21. septembra 2022, Romatsa a i. (C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749), súdy Únie by museli uvedený rozsudok zrušiť a v žiadnom prípade by nemohli zaistiť jeho vykonanie. Za týchto okolností a z hmotnoprávneho hľadiska žalobcovia nemali „legitímny“ záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia.
44
Keď bola Komisia na pojednávaní požiadaná o objasnenie svojho tvrdenia, v podstate uviedla, že záujem na podaní žaloby je legitímny, ak nie je v rozpore so základným záujmom verejného poriadku Únie.
45
V doplňujúcich pripomienkach k dôsledkom, ktoré možno vyvodiť z rozsudku o odvolaní, žalobcovia uvádzajú, že žaloby sú prípustné.
46
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná len v rozsahu, v akom má táto osoba záujem na zrušení napadnutého aktu. Predpokladom takéhoto záujmu je, že samotné zrušenie aktu musí byť spôsobilé vyvolať právne následky, a teda žaloba musí byť spôsobilá svojím výsledkom priniesť prospech tomu, kto ju podal (rozsudok z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, bod 67). Záujem na podaní žaloby teda predstavuje podstatnú a prvú podmienku každej žaloby (rozsudok z 15. júna 2023, Shindler a i./Rada, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, bod 63).
47
Naproti tomu záujem na podaní žaloby chýba v tom prípade, ak by priaznivý výsledok žaloby nemohol v žiadnom prípade poskytnúť žalobcovi zadosťučinenie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. júna 2011, Evropaïki Dynamiki/ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, bod 49, a z 23. novembra 2017, Bionorica a Diapharm/Komisia, C‑596/15 P a C‑597/15 P, EU:C:2017:886, bod 85).
48
Okrem toho záujem žalobcu na podaní žaloby nezávisí od dôvodnosti jeho žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júla 2017, European Dynamics Luxembourg a i./Agentúra Európskej únie pre železnice, T‑392/15, EU:T:2017:462, bod 41).
49
V prejednávanej veci treba pripomenúť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí kvalifikovala vyplatenie sporných súm ako štátnu pomoc nezlučiteľnú s vnútorným trhom a nariadila Rumunsku, aby od žalobcov, teda od žalobcov v rozhodcovskom konaní a od piatich ďalších spoločností, vymáhalo už vyplatené sumy z dôvodu, že spolu tvoria hospodársku jednotku. Takéto rozhodnutie je zjavne v neprospech žalobcov, pretože sa v ňom vyžaduje, aby od nich Rumunsko vymáhalo vyplatené sumy spolu s úrokmi, ktoré by z nich vznikli až do dátumu ich skutočného vrátenia. V tejto súvislosti treba poznamenať, že podľa Komisie, ako vyplýva z odôvodnenia 42 uvedeného rozhodnutia, rumunské orgány rozhodcovský rozsudok v plnej miere vykonali.
50
Skutočnosť, že Súdny dvor rozhodol, že rozhodcovský rozsudok je od pristúpenia Rumunska k Únii nezlučiteľný s právom Únie, najmä s článkami 267 a 344 ZFEÚ, a že preto nemôže mať účinky (uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, body 42 a 43), nezbavuje žalobcov záujmu na podaní žaloby.
51
Na jednej strane, ako uvádzajú žalobcovia, totiž skutočnosť, že súd členského štátu nemôže v súlade s uznesením z 21. septembra 2022, Romatsa a i. (C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 44), pristúpiť k výkonu rozhodcovského rozsudku, je nezávislá od otázky, či je napadnuté, Komisiou prijaté rozhodnutie v súlade s právom Únie, a najmä od otázky, či opatrenie v ňom uvedené spĺňa z hmotnoprávneho hľadiska podmienky stanovené v článku 107 ods. 1 ZFEÚ na to, aby mohlo byť kvalifikované ako štátna pomoc v zmysle uvedeného ustanovenia a ako také podliehalo povinnosti vrátenia Rumunsku.
52
Na druhej strane skutočnosť, že vyplatenie sporných súm viedlo podľa Komisie k „vykonaniu rozsudku, ktorý porušuje základné zásady práva Únie“, nezbavuje žalobcov, bez ohľadu na dôvodnosť ich žaloby, práva napadnúť zákonnosť aktu, ktorý ich poškodzuje.
53
Okrem toho treba konštatovať, že Súdny dvor tým, že v bodoch 154 a 155 rozsudku o odvolaní uviedol, že pokiaľ ide o tvrdenia, časti žalobných dôvodov a žalobné dôvody týkajúce sa dôvodnosti napadnutého rozhodnutia, stav konania mu nedovoľuje rozhodnúť vo veci, hoci už mohol posúdiť ich prípustnosť, a že je preto potrebné vrátiť vec Všeobecnému súdu, aby o nich rozhodol, implicitne ale nevyhnutne dospel k záveru, že tento spor je prípustný.
54
Za týchto podmienok treba námietku neprípustnosti, ktorú Komisia odôvodňuje tým, že žalobcovia nemajú právny záujem na podaní žaloby, zamietnuť.
B. O dôvodnosti žalôb
[omissis]
1.
O prvom žalobnom dôvode, ktorý je založený na zneužití právomoci a na porušení článku 351 ZFEÚ a všeobecných právnych zásad
[omissis]
b)
O druhej časti, ktorá je založená na porušení článku 351 ZFEÚ a všeobecných právnych zásad
65
Žalobcovia v podstate tvrdia, že Rumunsko bolo povinné dodržať zmluvné záväzky, ktoré prijalo pred svojím pristúpením k Európskej únii na základe BIZ a dohovoru ICSID, najmä jeho článkov 53 a 54, v ktorých sa mu ukladala povinnosť vykonať rozhodcovský rozsudok, a to aj ak by vyplatenie sporných súm predstavovalo štátnu pomoc v zmysle práva Únie.
66
Podľa žalobcov sa dodržiavanie dohovoru ICSID Rumunskom uplatňuje na všetky štáty, ktoré sú signatármi uvedeného dohovoru, takže sa na tento dohovor môže odvolávať ktorýkoľvek tretí štát bez toho, aby musel preukázať osobitný záujem na vyriešení sporu.
67
Sťažovatelia poukazujú najmä na rozsudok Supreme Court of the United Kingdom (Najvyšší súd, Spojené kráľovstvo) z 19. februára 2020 vo veci Micula a i./Rumunsko, ktorý povolil vykonanie rozhodcovského rozsudku tým, že uznal, že „povinnosti zmluvných štátov [dohovoru ICSID vyplývajúce z] článkov 53, 54 a 69 sú vyjadrené absolútne, bez akéhokoľvek obmedzenia pokiaľ ide o osoby, na ktoré sa majú uplatňovať“.
68
Za týchto okolností podľa žalobcov platí, že aj keby BIZ nepatrila do pôsobnosti článku 351 ZFEÚ, táto okolnosť by nemala vplyv na povinnosť Rumunska vykonať rozhodcovský rozsudok podľa dohovoru ICSID, a to ani po jeho pristúpení k Únii. Súhlas Rumunska s rozhodcovským konaním by teda túto krajinu naďalej zaväzoval na základe článku 25 ods. 1 uvedeného dohovoru, v ktorom sa stanovuje, že ak zmluvný štát udelil súhlas s rozhodcovským konaním, nemôže ho už jednostranne odvolať.
69
Žalobcovia v tejto súvislosti vo veciach T‑624/15 RENV a T‑694/15 RENV dodávajú, že ak by Rumunsko svoje záväzky porušilo, ktorýkoľvek zmluvný štát, a to aj ktorýkoľvek zmluvný štát, ktorý nie je členom Únie, by mohol proti Rumunsku podať žalobu na Medzinárodný súdny dvor (MSD) podľa článku 64 dohovoru ICSID.
70
V dôsledku toho napadnuté rozhodnutie tým, že sa v ňom nariaďuje vymáhanie sporného opatrenia pomoci, bráni Rumunsku v splnení týchto povinností, a je preto v rozpore s článkom 351 prvým odsekom ZFEÚ, podľa ktorého práva a povinnosti vyplývajúce z dohovoru uzavretého medzi členským štátom pred jeho pristúpením a tretími štátmi nie sú ustanoveniami zmlúv dotknuté.
71
Napadnuté rozhodnutie je takisto v rozpore so všeobecnou zásadou práva Únie pacta sunt servanda, ktorej vyjadrením je článok 351 prvý odsek ZFEÚ. Okrem toho by sa ním porušila zásada lojálnej spolupráce medzi Úniou a členskými štátmi, ktorej recipročný charakter je zdôraznený v článku 4 ods. 3 ZEÚ a ktorý sa „zrkadlí“ v článku 351 ZFEÚ.
72
Komisia, ktorú v konaní podporuje Španielske kráľovstvo, tvrdenia žalobcov spochybňuje.
73
V článku 351 prvom odseku ZFEÚ sa stanovuje, že „ustanovenia Zmlúv neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu, medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane, a jedným alebo viacerými tretími krajinami na strane druhej“.
74
Podľa ustálenej judikatúry má článok 351 prvý odsek ZFEÚ za cieľ spresniť v súlade so zásadami medzinárodného práva, ktoré vyplývajú najmä z článku 30 ods. 4 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (United Nations Treaty Series, zv. 1155, s. 331), že uplatňovaním ZFEÚ nie je dotknutý záväzok dotknutého členského štátu dbať na práva tretích krajín vyplývajúci zo skoršieho dohovoru a plniť si príslušné povinnosti (pozri rozsudok z 15. septembra 2011, Komisia/Slovensko, C‑264/09, EU:C:2011:580, bod 41 a citovanú judikatúru).
75
Článok 351 prvý odsek ZFEÚ má všeobecnú pôsobnosť v tom zmysle, že sa uplatňuje na každý medzinárodný dohovor bez ohľadu na jeho predmet, ktorý môže mať vplyv na Zmluvy Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. augusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, bod 11).
76
Cieľom článku 351 prvého odseku ZFEÚ je teda ochrana práv tretích štátov (rozsudok z 13. júla 1966, Consten a Grundig/Komisia, 56/64 a 58/64, EU:C:1966:41, s. 500), tým, že umožňuje dotknutým členským štátom plniť záväzky, ktoré im vyplývajú zo skoršieho medzinárodného dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i., C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 61).
77
Článok 351 prvý odsek ZFEÚ naopak neumožňuje členským štátom domáhať sa práv vyplývajúcich z takýchto dohovorov v ich vnútorných vzťahoch v rámci Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. júla 1996, Komisia/Luxembursko, C‑473/93, EU:C:1996:263, bod 40, a zo 7. júla 2005, Komisia/Rakúsko, C‑147/03, EU:C:2005:427, bod 58).
78
Z toho vyplýva, že v článku 351 prvom odseku ZFEÚ výraz „práva a povinnosti“ odkazuje, pokiaľ ide o „práva“, na práva tretích štátov, a pokiaľ ide o „povinnosti“, na povinnosti členských štátov (rozsudok z 2. augusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, bod 12).
79
V dôsledku toho na účely určenia, či norma práva Únie môže byť zmarená predchádzajúcim medzinárodným dohovorom, treba preskúmať, či sa daným ustanovením ukladajú dotknutému členskému štátu povinnosti, ktorých plnenie môžu tretie štáty, ktoré sú zmluvnými stranami dohovoru, naďalej vyžadovať (rozsudky z 2. augusta 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, bod 13, a z 15. septembra 2011, Komisia/Slovensko, C‑264/09, EU:C:2011:580, bod 42).
80
Ak teda môže medzinárodný dohovor zmariť pravidlo práva Únie podľa článku 351 prvého odseku ZFEÚ, ide o dvojitú podmienku, a to že ide o dohovor uzavretý pred nadobudnutím platnosti Zmlúv Únie v dotknutom členskom štáte a že dotknutý tretí štát z neho odvodzuje práva, ktorých dodržiavanie môže od tohto členského štátu požadovať (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 1998, T. Port, C‑364/95 a C‑365/95, EU:C:1998:95, bod 61).
81
Keďže článok 351 prvý odsek ZFEÚ predstavuje pravidlo, ktoré môže povoliť odchýlky z uplatňovania práva Únie vrátane primárneho práva, musí sa vykladať reštriktívne, aby všeobecné pravidlá stanovené Zmluvami Únie neboli zbavené svojho zmyslu [rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu), C‑516/22, EU:C:2024:231, body 78 a 81].
82
V dohovore ICSID, ktorý pre Rumunsko nadobudol platnosť 12. októbra 1975, sa v článku 25 ods. 1 stanovuje:
„Súdna právomoc Strediska sa vzťahuje na každý právny spor vznikajúci priamo z investície medzi zmluvným štátom (alebo orgánom alebo zastúpením zmluvného štátu určeným Stredisku týmto štátom) a občanom iného zmluvného štátu, o ktorom strany v spore písomne súhlasia, že sa predloží Stredisku. Pokiaľ strany vyslovili súhlas, nemôže žiadna z nich jednostranne svoj súhlas odvolať.“
83
Článok 53 ods. 1 dohovoru ICSID znie takto:
„Rozhodcovský nález bude pre strany záväzný a nebude predmetom odvolania alebo akéhokoľvek iného opravného prostriedku, s výnimkou tých, ktoré sú uvedené v tomto Dohovore. Každá strana bude dodržiavať a plniť podmienky rozhodcovského nálezu…“.
84
V článku 54 ods. 1 dohovoru ICSID sa stanovuje:
„Každý zmluvný štát uzná rozhodcovský nález vydaný podľa tohto Dohovoru ako záväzný a bude na svojom území vymáhať plnenie peňažných záväzkov uložených v rozhodcovskom náleze, akoby to bolo konečné rozhodnutie súdu v tomto štáte. …“
85
V článku 64 dohovoru ICSID sa uvádza, že „akýkoľvek spor, ktorý vznikol medzi zmluvnými štátmi a týka sa výkladu alebo použitia tohto Dohovoru, ktorý sa nevyrieši rokovaním, predloží sa Medzinárodnému súdnemu dvoru na žiadosť ktorejkoľvek strany v tomto spore, pokiaľ sa spomenuté štáty nedohodnú na inom riešení“.
86
V článku 7 BIZ sa stanovuje, že spory medzi investormi a signatárskymi krajinami sa riešia najmä rozhodcovským súdom, ktorý uplatňuje dohovor ICSID.
87
V prejednávanej veci Komisia v odôvodneniach 126 a 127 napadnutého rozhodnutia uviedla, že práva a povinnosti, ktorých sa žalobcovia dovolávajú v rozhodcovskom konaní, vyplývajú z uplatňovania BIZ. Z konštatovania, že táto zmluva bola uzavretá medzi dvoma členskými štátmi, a nie medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi a jedným alebo viacerými tretími štátmi, Komisia dospela k záveru, že článok 351 ZFEÚ sa v tejto veci neuplatňuje. Odvodila z toho, že uplatnenie pravidiel týkajúcich sa štátnej pomoci nemá za okolností prejednávanej veci vplyv na práva a povinnosti chránené článkom 351 ZFEÚ.
88
Komisia v odôvodnení 129 napadnutého rozhodnutia dodala, že keďže žiadna tretia krajina, ktorá je zmluvnou stranou dohovoru ICSID, nie je zmluvnou stranou BIZ, ktorá bola predmetom rozhodcovského konania, článok 351 ZFEÚ nie je v prejednávanej veci relevantný.
89
Vzhľadom na tvrdenia žalobcov a odôvodnenie napadnutého rozhodnutia v tomto bode si analýza tejto časti vyžaduje, aby sa najprv overilo, či v prejednávanej veci záväzky, ktoré Rumunsko prijalo jednak na základe BIZ a jednak na základe dohovoru ICSID, patria do pôsobnosti článku 351 ZFEÚ.
1) O existencii záväzkov v zmysle článku 351 ZFEÚ, ktoré Rumunsko prijalo na základe BIZ
90
Ako vyplýva z bodov 74 a 78 vyššie, článok 351 ZFEÚ sa týka práv tretích krajín a zodpovedajúcich povinností členských štátov. Záväzky Rumunska prijaté pred jeho pristúpením na základe BIZ zodpovedajú právam Švédskeho kráľovstva prijatým na rovnakom základe.
91
V čase podpísania BIZ bolo Švédske kráľovstvo členským štátom Únie, a nie tretím štátom vo vzťahu k Únii. Takáto bilaterálna zmluva sa preto musí od pristúpenia Rumunska k Únii považovať za zmluvu týkajúcu sa dvoch členských štátov [rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu), C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 72].
92
Článok 351 ZFEÚ sa totiž neuplatňuje na bilaterálnu zmluvu uzavretú medzi dvoma členskými štátmi, ak zmluvnou stranou tejto zmluvy nie je žiaden tretí štát (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, bod 99).
93
Za týchto podmienok ku dňu poskytnutia pomoci, ktorý je rozhodujúci pre posúdenie uplatniteľnosti článku 351 ZFEÚ, v tomto prípade ku dňu vydania rozhodcovského rozsudku (pozri bod 62 vyššie), nemožno BIZ považovať za dohodu, z ktorej by v zmysle uvedeného článku vyplývali práva tretích štátov a povinnosti daného členského štátu, ktoré by mohli byť dotknuté vykonaním článkov 107 a 108 ZFEÚ na základe napadnutého rozhodnutia.
94
Okolnosť, že k udalosti, ktorá viedla k vzniku škody, konkrétne k zrušeniu sporného systému daňových stimulov, ktoré bolo údajne v rozpore s BIZ a za ktoré bola rozhodcovským rozsudkom priznaná náhrada, došlo pred pristúpením Rumunska k Únii, nemôže tento výklad spochybniť.
95
To isté platí pre tú okolnosť, že skutočnosti, na ktorých je zodpovednosť Rumunska založená, aspoň čiastočne nastali pred jeho pristúpením k Únii, keď bol tento štát ešte tretím štátom v zmysle článku 351 ZFEÚ.
96
Ako Súdny dvor zdôraznil v rozsudku o odvolaní, rozhodne nemožno vylúčiť, že podľa zásad vyplývajúcich z vnútroštátnych právnych poriadkov v oblasti občianskoprávnej zodpovednosti by takéto právo na náhradu vzniklo ku dňu zrušenia tejto predmetnej schémy daňových stimulov, čo je skutočnosť uznaná za príčinu vzniku škody (rozsudok o odvolaní, body 117 a 118). Toto právo na náhradu škody je naopak odlišné od práva na náhradu škody priznanú rozhodcovským rozsudkom, takže predmetné opatrenie v oblasti pomoci nebolo ku dňu tohto zrušenia poskytnuté (rozsudok o odvolaní, body 119 až 127).
97
Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba dospieť k záveru, že záväzky Rumunska prijaté na základe BIZ a preskúmavané v rámci tohto sporu nepatria do pôsobnosti článku 351 ZFEÚ.
98
Žalobcovia preto nemôžu tvrdiť, že Komisia napadnutým rozhodnutím porušila článok 351 ZFEÚ tým, že Rumunsku bránila v plnení jeho zmluvných povinností prijatých na základe BIZ.
2) O existencii záväzkov v zmysle článku 351 ZFEÚ, ktoré Rumunsko prijalo na základe dohovoru ICSID
99
Podľa rozsudku o odvolaní systém súdnych prostriedkov nápravy stanovený v Zmluvách o EÚ a FEÚ nahradil rozhodcovské konanie stanovené v BIZ, a to od pristúpenia Rumunska k Únii, konkrétne od 1. januára 2007 (rozsudok o odvolaní, bod 145).
100
Je nesporné, že rozhodcovský súd, ktorý uplatňuje dohovor ICSID a ktorému bol predložený spor medzi žalobcami v rozhodcovskom konaní a Rumunskom, nie je súčasťou súdneho systému Únie (rozsudok o odvolaní, bod 141).
101
Rozhodcovský rozsudok, ktorý rozhodcovský súd prijal 11. decembra 2013, teda po pristúpení Rumunska k Únii, preto nemohol vyvolať žiadne účinky, a tak ho nemožno vykonať na účely vyplatenia náhrady škody priznanej daným rozsudkom (pozri v tomto zmysle uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 43).
102
V dôsledku toho súd členského štátu, ktorý rozhoduje o nútenom výkone tohto rozhodcovského rozsudku, musí tento rozsudok odmietnuť, a preto v žiadnom prípade nemôže pristúpiť k výkonu tohto rozsudku, aby umožnil oprávneným osobám získať náhradu škody, ktorá im ním bola priznaná (uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 44). Toto zistenie platí pre Rumunsko ako členský štát.
103
Rumunsko preto nemalo povinnosť rozhodcovský rozsudok vykonať, a tým skôr ani vykonať ho bez ohľadu na prípadný nútený výkon.
104
Je preto nutné dospieť k záveru, že článok 53 dohovoru ICSID, podľa ktorého každá strana viazaná rozhodcovským rozsudkom musí tento rozsudok vykonať v súlade s jeho podmienkami, ako sa pripomína v bode 83 vyššie, v prejednávanej veci nezakladá povinnosti Rumunska, ktoré by patrili do pôsobnosti článku 351 ZFEÚ.
105
V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že článok 54 dohovoru ICSID, podľa ktorého „každý zmluvný štát uzná rozhodcovský nález vydaný podľa tohto Dohovoru ako záväzný a bude na svojom území vymáhať plnenie peňažných záväzkov uložených v rozhodcovskom náleze, akoby to bolo konečné rozhodnutie súdu v tomto štáte“, ako sa uvádza v bode 84 vyššie, nemá vytvárať práva v prospech tretích štátov, ktorým by zodpovedali záväzky Rumunska, ktoré v prejednávanej veci neexistujú.
106
Okrem toho, a ako už Súdny dvor rozhodol, cieľom dohovoru ICSID je napriek jeho mnohostrannej povahe upraviť dvojstranné vzťahy medzi zmluvnými stranami obdobným spôsobom ako dvojstranná zmluva. Hoci žalobcovia v podstate tvrdia, že tretie štáty, ktoré uzavreli dohovor ICSID, by mohli mať záujem na tom, aby si Rumunsko svoje záväzky voči inému členskému štátu splnilo tým, že v súlade s ustanoveniami daného dohovoru vykoná rozhodcovský rozsudok patriaci do pôsobnosti daného dohovoru, takýto čisto faktický záujem nemožno považovať za „právo“ v zmysle článku 351 prvého odseku ZFEÚ, ktoré by mohlo odôvodniť uplatnenie tohto ustanovenia [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu), C‑516/22, EU:C:2024:231, body 75 a 76].
107
Články 53 a 54 dohovoru ICSID preto nemožno vykladať tak, že sa nimi vytvorili „práva“ v zmysle článku 351 prvého odseku ZFEÚ v prospech tretích štátov – signatárov daného dohovoru, ktoré by zodpovedali povinnosti Rumunska vykonať rozhodcovský rozsudok.
108
Za týchto podmienok a bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o žalobcami uvádzanom vplyve článku 25 ods. 1 a článku 64 dohovoru ICSID na povinnosť Rumunska vykonať rozhodcovský rozsudok podľa daného dohovoru, napadnuté rozhodnutie tým, že sa ním nariadilo vrátenie pomoci, nemohlo tomuto členskému štátu zabrániť v splnení povinností, ktoré patria do pôsobnosti článku 351 ZFEÚ. Takéto rozhodnutie preto neporušilo posledný uvedený článok, podľa ktorého ustanovenia zmlúv nemajú vplyv na práva a povinnosti vyplývajúce z dohovoru uzavretého medzi členským štátom pred jeho pristúpením a tretími štátmi.
109
Komisia tak mohla bez toho, aby sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, konštatovať, že „uplatňovanie pravidiel štátnej pomoci nemá vplyv na práva a povinnosti stanovené v článku 351 ZFEÚ“.
110
Námietku týkajúcu sa porušenia článku 351 prvého odseku ZFEÚ je preto nutné zamietnuť, a v dôsledku toho aj námietku týkajúcu sa porušenia zásady pacta sunt servanda, ktorej je tento článok vyjadrením.
111
To isté platí aj pre námietku týkajúcu sa porušenia zásady lojálnej spolupráce v rozsahu, v akom sa vykonáva podľa článku 351 prvého odseku ZFEÚ.
112
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je nutné túto časť žalobného dôvodu, a teda aj prvý žalobný dôvod v celom rozsahu zamietnuť.
2.
O druhom dôvode založenom na porušení článku 107 ods. 1 ZFEÚ
113
Žalobcovia tvrdia, že Komisia nepreukázala, že podmienky stanovené v článku 107 ods. 1 ZFEÚ boli v prejednávanej veci splnené. Tento žalobný dôvod formulujú v troch častiach.
114
Komisia, ktorú v konaní podporuje Španielske kráľovstvo, tvrdenia žalobcov spochybňuje.
115
Treba pripomenúť, že podľa článku 107 ods. 1 ZFEÚ „pomoc poskytovaná v akejkoľvek forme členským štátom alebo zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určité podniky alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná s vnútorným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi“.
116
Podľa ustálenej judikatúry si kvalifikovanie ako „štátna pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ vyžaduje, aby boli splnené všetky podmienky uvedené v tomto ustanovení. Na to, aby sa teda opatrenie mohlo kvalifikovať ako štátna pomoc, musí ísť po prvé o zásah zo strany štátu alebo zo štátnych prostriedkov, po druhé tento zásah musí byť spôsobilý ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, po tretie musí priniesť výhodu svojmu príjemcovi a po štvrté musí narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť jej narušením (pozri rozsudok z 12. novembra 2013, MOL/Komisia, T‑499/10, EU:T:2013:592, bod 51 a citovanú judikatúru).
a)
O prvej časti založenej na neexistencii hospodárskej výhody
117
Žalobcovia tvrdia, že predmetné opatrenie v oblasti pomoci im neposkytuje žiadnu hospodársku výhodu. Predložili tri hlavné námietky.
118
V prvom rade žalobcovia tvrdia, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, rozhodcovským rozsudkom sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní neodškodnili za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov, ale priznala sa im náhrada škody ako náhrada ujmy, ktorú utrpeli v dôsledku toho, že im Rumunsko nezaistilo spravodlivé a nestranné zaobchádzanie, čím porušilo článok 2 ods. 3 BIZ. Ak by aj výklad uvedeného rozsudku Komisiou bol správny, kompenzáciu nepriamych dôsledkov tohto zrušenia, ako je ušlý zisk alebo strata príležitosti na získanie nových trhov, prinajmenšom nemožno kvalifikovať ako výhodu v zmysle právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci.
119
V druhom rade žalobcovia tvrdia, že podľa judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24), náhrada škody priznaná rozhodcovským rozsudkom nepredstavuje výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.
120
V treťom a poslednom rade, ak by aj rozhodcovský rozsudok mohol predstavovať výhodu, v napadnutom rozhodnutí sa nesprávne identifikuje ako predmetné opatrenie pomoci zaplatenie sporných súm, a nie uvedený rozsudok. Táto platba sa však uskutočnila v rámci „bežného priebehu“ výkonu alebo vykonania daného rozsudku, takže vyplatenie náhrady škody Rumunsku nemôže predstavovať výhodu oddelenú od výhody údajne priznanej tým istým rozsudkom.
121
Treba uviesť, že za štátnu pomoc sa považujú zásahy, ktoré sú bez ohľadu na formu spôsobilé priamo alebo nepriamo zvýhodniť niektoré podniky alebo ktoré treba považovať za hospodársku výhodu, ktorú by prijímajúci podnik za bežných trhových podmienok nedosiahol (pozri rozsudky z 15. mája 2019, Achema a i., C‑706/17, EU:C:2019:407, bod 83 a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. septembra 2020, Compagnie des pêches de Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, bod 39 a citovanú judikatúru).
122
V tejto súvislosti by sa na posúdenie toho, či členský štát poskytol danej spoločnosti výhodu, mala porovnať finančná situácia spoločnosti po zavedení opatrenia s finančnou situáciou, v ktorej by sa spoločnosť nachádzala, keby opatrenie zavedené nebolo. Za pomoc sa považujú najmä zásahy, ktoré rôznymi formami znižujú náklady obvykle zaťažujúce rozpočet podniku. Ide teda o výhodu, ak sa v dôsledku opatrenia a bez toho, aby to bolo odôvodnené povahou alebo štruktúrou dotknutého systému, zlepší celková finančná situácia príjemcu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. septembra 2020Compagnie des pêches de Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, bod 40).
123
Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najprv tretiu námietku založenú na nesprávnom určení predmetného opatrenia pomoci a až potom analyzovať prvú a druhú námietku, ktoré vychádzajú z predpokladu, že uvedené opatrenie predstavuje poskytnutie náhrady škody priznanej rozhodcovským rozsudkom.
1) O tretej námietke založenej na nesprávnom určení predmetného opatrenia pomoci
124
Žalobcovia v podstate tvrdia, ako sa uvádza v bode 120 vyššie, že predmetným opatrením pomoci nie je vyplatenie sporných súm, ale rozhodcovský rozsudok. Komisia sa tak v napadnutom rozhodnutí dopustila právnej chyby, keď nesprávne identifikovala preskúmavané opatrenie, takže nemohla bez nesprávneho posúdenia kvalifikovať uvedenú platbu ako výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.
125
V prejednávanej veci je predmetné opatrenie pomoci v odôvodnení 39 napadnutého rozhodnutia určené takto: „opatrením v rámci posúdenia je zaplatenie náhrady škody, ktorú [rozhodcovský] súd na základe rozsudku priznal žalobcom, buď vykonaním alebo výkonom tohto [rozhodcovského] rozsudku, a úroku vzniknutého od vydania [daného] rozsudku“.
126
Z odôvodnenia 39 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa týka „opisu opatrenia“ a je uvedené v časti 3 daného rozhodnutia, nazvanej „Opis opatrenia a dôvodov na začatie konania“, vyplýva, že opatrením, ktorého sa uvedené rozhodnutie týka, je zaplatenie sporných súm, a nie rozhodcovský rozsudok.
127
To, že Komisia určila, že predmetné opatrenie pomoci zodpovedá vyplateniu sporných súm, sa potvrdzuje v odôvodnení 123 napadnutého rozhodnutia, v ktorom sa uvádza, že „[uvedenou platbou] [žalobcom v rozhodcovskom konaní], buď vykonávaním alebo výkonom rozsudku, by sa zlepšilo ich konkurenčné postavenie“.
128
Toto zistenie nespochybňujú ani tvrdenia žalobcov na základe bodu 124 rozsudku o odvolaní, podľa ktorého „právo na náhradu škody priznanú ako nápravu ujmy, ktorá bola žalobcom v rozhodcovskom konaní údajne spôsobená z dôvodu zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov v rozpore s BIZ, bolo priznané len rozhodcovským rozsudkom“.
129
Treba totiž zdôrazniť, že Súdny dvor týmto rozhodol výlučne o právomoci Komisie rationae temporis prijať napadnuté rozhodnutie podľa článku 108 ZFEÚ. V bode 124 rozsudku o odvolaní tak rozhodol len o dátume, ku ktorému bolo žalobcom priznané právo na náhradu škody, a nie o tom, či vyplatenie sporných súm predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a v rozsahu, v akom sa v uvedenom rozhodnutí skúmala.
130
V tejto súvislosti otázka, či rozhodcovský rozsudok sám osebe, nezávisle od skúmaných platieb, predstavuje výhodu, ktorú možno kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, nemá vplyv na určenie sporného opatrenia pomoci, ktoré predstavuje vyplatenie sporných súm.
131
Okrem toho Súdny dvor v bode 135 rozsudku o odvolaní výslovne uviedol, že Komisia napadnutým rozhodnutím preskúmala vyplatenie sporných súm v rámci výkonu rozhodcovského rozsudku vzhľadom na pravidlá Zmluvy o FEÚ v oblasti štátnej pomoci.
132
Komisia navyše nemôže vyzvať Všeobecný súd, ako to vyplýva z jej doplňujúcich písomných pripomienok a z rozpravy na pojednávaní, aby odteraz považoval opatrenie, ktoré bolo predmetom jej preskúmania, za jedno opatrenie pozostávajúce z rozhodcovského rozsudku a jeho výkonu. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že v rámci žaloby o neplatnosť Všeobecný súd nemôže nahradiť odôvodnenie autora napadnutého aktu svojím vlastným odôvodnením (pozri rozsudok z 26. októbra 2016, PT Musim Mas/Rada, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, bod 64 a citovanú judikatúru).
133
Ak žalobcovia tvrdia aj to, že vyplatenie náhrady škody je len „automatickým dôsledkom“ rozhodcovského rozsudku, týmto tvrdením len konštatujú, že daný rozsudok je príčinou vyplatenia sporných súm Rumunskom, a nemôžu na základe takéhoto konštatovania dôvodne tvrdiť, že toto vyplatenie nepredstavuje výhodu odlišnú od uvedeného rozsudku.
134
V článku 107 ods. 1 ZFEÚ sa totiž nerozlišuje medzi štátnymi zásahmi podľa ich príčin, ale ako Komisia pripomenula v odôvodnení 80 napadnutého rozhodnutia, vymedzujú sa podľa svojich účinkov (rozsudky zo 4. marca 2021, Komisia/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, bod 61, a o odvolaní, bod 122).
135
Ak by aj rozhodcovský rozsudok nebolo možné oddeliť od jeho výkonu, stále platí, že zaplatenie sporných súm v rámci výkonu alebo prostredníctvom vykonania uvedeného rozsudku predstavovalo opatrenie predložené Komisii na posúdenie v napadnutom rozhodnutí.
136
Za týchto okolností bola Komisia, v rozpore s tvrdeniami žalobcov, oprávnená vymedziť predmetné opatrenie pomoci ako vyplatenie sporných súm, aby v rámci posúdenia existencie štátnej pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ overila, či takéto vyplatenie predstavuje hospodársku výhodu, ktorú by žalobcovia za bežných trhových podmienok nemali.
137
So zreteľom na vyššie uvedené treba túto námietku zamietnuť.
2) O prvej námietke vyplývajúcej z toho, že predmetné opatrenie pomoci nemôže predstavovať výhodu vyplatenú ako kompenzáciu za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov
138
Ako vyplýva z bodu 118 vyššie, táto námietka je založená na dvoch hlavných tvrdeniach.
i) O prvom tvrdení vyplývajúcom z toho, že sa Komisia dopustila chyby, keď dospela k záveru, že rozhodcovským rozsudkom sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní odškodnili za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov
139
Z bodu 131 vyššie vyplýva, že Komisia preskúmala vzhľadom na pravidlá Zmluvy o FEÚ v oblasti štátnej pomoci vyplatenie sporných súm, a nie predmetnú schému daňových stimulov, ktorá keďže bola zrušená pred pristúpením Rumunska k Únii, v čase prijatia napadnutého rozhodnutia už nebola platná (rozsudok o odvolaní, bod 135).
140
Na tento účel, ako vyplýva z odôvodnenia 93 napadnutého rozhodnutia, Komisia preskúmala, na akom základe rozhodcovský súd charakterizoval pomoc, ktorú poskytol žalobcom v rozhodcovskom konaní, a opis údajne utrpenej škody.
141
Z odôvodnenia 94 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia predovšetkým dospela k záveru, že rozhodcovský súd nahradil ujmu vyplývajúcu z predčasného zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov. Následne rozhodla, že vykonaním alebo výkonom rozhodcovského rozsudku Rumunskom sa žalobcom v rozhodcovskom konaní, ako to vyplýva z odôvodnenia 95 uvedeného rozhodnutia, priznala suma zodpovedajúca výhodám, ktoré mali dostať v rámci tejto schémy za obdobie od okamihu jej zrušenia 22. februára 2005 po jej plánované uplynutie platnosti 1. apríla 2009. Nakoniec konštatovala, že výška ujmy v podstate predstavuje na jednej strane úhradu ciel účtovaných za dovezený cukor a iné suroviny, ktorým by sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní vyhli, ak by nedošlo k uvedenému zrušeniu, a na druhej strane výšku ušlého zisku z predaja hotových výrobkov vyplývajúceho z tohto zrušenia.
142
Komisia preto v odôvodnení 96 napadnutého rozhodnutia kvalifikovala vyplatenie sporných súm ako hospodársku výhodu, ktorú by žalobcovia v rozhodcovskom konaní za bežných trhových podmienok nemohli získať, a to z dôvodu, že toto vyplatenie bolo určené ako náhrada škody za ujmu, ktorú utrpeli v dôsledku zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov.
143
S cieľom spochybniť výklad rozhodcovského rozsudku Komisiou žalobcovia tvrdia, že rozhodcovský súd priznal žalobcom v rozhodcovskom konaní náhradu škody ako náhradu ujmy, ktorú utrpeli, ako sa uvádza v bode 118 vyššie, a to v dôsledku toho, že Rumunsko nezabezpečilo nestranné a spravodlivé zaobchádzanie s investíciami žalobcov, čím porušilo článok 2 ods. 3 BIZ. V tejto súvislosti uvádzajú, že Rumunsko tento článok porušilo na jednej strane tým, že zrušilo hlavné výhody predmetnej schémy daňových stimulov, a pritom ponechalo v platnosti súvisiace povinnosti, a na druhej strane netransparentným konaním, keď žalobcov v rozhodcovskom konaní neinformovalo o zrušení tejto schémy včas.
144
Žalobcovia dodávajú, že hoci rozhodcovský súd pri vyčíslení utrpenej ujmy odkázal na predmetné schému daňových stimulov, táto okolnosť sama osebe nemôže znamenať, že rozhodcovským rozsudkom sa uvedená schéma obnovila.
145
V prejednávanej veci z bodu 872 rozhodcovského rozsudku, uvedeného v bode 27 rozsudku o odvolaní a v odôvodnení 26 napadnutého rozhodnutia, vyplýva, že rozhodcovský súd dospel k záveru, že zrušením predmetnej schémy daňových stimulov pred 1. aprílom 2009 Rumunsko po prvé porušilo legitímnu dôveru žalobcov v rozhodcovskom konaní, ktorí sa domnievali, že tieto stimuly budú dostupné v podstate v rovnakej forme do 31. marca 2009 vrátane, po druhé nekonalo transparentným spôsobom, keďže týchto žalobcov včas neinformovalo, a po tretie nezabezpečilo tak nestranné a spravodlivé zaobchádzanie s investíciami, ktoré uskutočnili uvedení žalobcovia, v zmysle článku 2 ods. 3 BIZ. Uvedený súd preto uložil Rumunsku povinnosť zaplatiť im náhradu škody, ktorej výška bola stanovená predovšetkým s prihliadnutím na ujmu, ktorá bola týmto žalobcom údajne spôsobená v období od 22. februára 2005 do 31. marca 2009.
146
Vzhľadom na uvedené treba po prvé uviesť, že ujmy nahrádzané rozhodcovským rozsudkom, ako sú stanovené vo výroku uvedeného rozsudku a zhrnuté v odôvodnení 27 napadnutého rozhodnutia, zodpovedajú týmto škodám: zvýšené náklady na cukor (za dovoz ktorého museli žalobcovia po zrušení nástroja týkajúceho sa surovín zaplatiť clá), zvýšené náklady na suroviny iné ako cukor a niektoré druhy polyetyléntereftalátu (PET, v prípade ktorých rozhodcovský súd zamietol žalobu o náhradu škody z dôvodu, že žalobcovia v rozhodcovskom konaní nástroj na dovoz surovín nikdy nevyužívali), strata možnosti vytvárať zásoby cukru za nižšie ceny (táto suma bola vypočítaná na základe ciel účtovaných za dovážaný cukor, ktorým by sa bolo možné vyhnúť, ak by sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní mohli zásobiť cukrom pred 1. aprílom 2009), ušlý zisk vyplývajúci z poklesu predaja hotových výrobkov (zodpovedajúci poklesu podielu na trhu s nealkoholickými nápojmi a inými výrobkami obsahujúcimi cukor v období rokov 2004 – 2008, pričom zdraženie cukru viedlo k zvýšeniu cien uvedených výrobkov, čo následne spôsobilo pokles predaja tých istých výrobkov).
147
K sumám zaplateným ako náhrada takto stanovenej ujmy prislúchajú úroky vypočítané v súvislosti so zvýšenými nákladmi na cukor a ďalšie suroviny od 1. marca 2007, v súvislosti so stratou príležitosti tvoriť zásoby cukru za nižšie ceny od 1. novembra 2009 a v súvislosti s ušlým ziskom od 1. mája 2008.
148
Po druhé, ako vyplýva z napadnutého rozhodnutia, predmetná schéma daňových stimulov poskytovala určitým investorom v regiónoch, ktoré rumunská vláda považovala za znevýhodnené, výnimku z ciel na suroviny potrebné na investíciu realizovanú v dotknutom znevýhodnenom regióne, pričom oslobodenie od ciel nahradilo po zmene schémy pôvodne stanovené vrátenie ciel.
149
Ako sa uvádza v bode 7 vyššie, žalobcovia v rozhodcovskom konaní ako investori v banskej oblasti Ștei‑Nucet, považovanej za znevýhodnenú, využívali od začiatku roka 2000 oslobodenie ciel na suroviny, ktoré poskytovala predmetná schéma daňových stimulov, a to až do jej zrušenia 22. februára 2005.
150
Po tretie treba dodať, že žalobcovia síce spochybňujú dôsledky, ktoré možno vyvodiť zo spôsobu výpočtu náhrady škody použitého rozhodcovským súdom, ale na druhej strane nespochybňujú, že výška náhrady škody bola stanovená s prihliadnutím na predmetnú schému daňových stimulov.
151
Z bodov 944 a 945 rozhodcovského rozsudku vyplýva, že metóda, ktorú rozhodcovský súd použil na výpočet utrpenej škody, bola navrhnutá žalobcami v rozhodcovskom konaní a spočívala vo vyčíslení zvýšených nákladov a ušlého zisku, ktoré žalobcovia v rozhodcovskom konaní utrpeli v dôsledku toho, že nemohli rozvíjať svoje podnikanie tak, ako plánovali, a to prostredníctvom dodatočných investícií a predaja výrobkov vyrobených z cukru.
152
V tejto súvislosti rozhodcovský súd v bode 917 rozsudku, ktorý je uvedený v odôvodnení 94 napadnutého rozhodnutia, uviedol, že náhradu škody bolo potrebné priznať na základe zásady, že „žalobca sa musí vrátiť do postavenia, v akom by bol ‚so všetkou pravdepodobnosťou‘, keby nebolo medzinárodného porušenia zákona“. Ďalej dospel k záveru, ako je uvedené v bode 928 uvedeného rozsudku, že iba straty spôsobené činom, ktorý predstavuje medzinárodné porušenie zákona, možno kompenzovať priznaním náhrady škody a že „všetky porušenia dvojstrannej investičnej zmluvy, na ktoré sa žalobcovia [v rozhodcovskom konaní] odvolávajú, vyplývajú z tej istej skutočnosti [, a to] predčasného zrušenia stimulov [poskytovaných v rámci predmetnej schémy daňových stimulov], alebo sú priamo spojené s týmto predčasným zrušením“.
153
Za týchto podmienok, ako uviedla Komisia v odôvodnení 94 napadnutého rozhodnutia, rozhodcovský súd pri posudzovaní náhrady škody splatnej žalobcom zohľadnil to, či straty skutočne vznikli a či priamo súviseli so zrušením predmetnej schémy daňových stimulov, ako to vyplýva najmä z bodu 953 rozhodcovského rozsudku, pokiaľ ide o priznanie náhrady škody za zvýšenie ceny cukru, z bodu 971 uvedeného rozsudku, pokiaľ ide o priznanie náhrady škody za zvýšenie cien surovín iných ako cukor a PET, z bodov 982 až 985 tohto rozsudku, pokiaľ ide o priznanie náhrady škody za stratu možnosti vytvárať si zásoby cukru, a z bodov 1016 až 1020 toho istého rozsudku, pokiaľ ide o priznanie náhrady škody za ušlý zisk z predaja hotových výrobkov.
154
Po štvrté a napokon, ako Súdny dvor zdôraznil v bode 117 rozsudku o odvolaní, náhrada škody priznaná rozhodcovským rozsudkom, keďže jej cieľom bolo napraviť ujmu, ktorá bola údajne spôsobená žalobcom v rozhodcovskom konaní z dôvodu zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov Rumunskom údajne v rozpore s BIZ, má svoj pôvod v tomto zrušení, ktoré predstavuje skutočnosť, ktorá viedla k vzniku škody, za ktorú bola rozhodcovským súdom priznaná táto náhrada.
155
Z bodov 146 až 154 vyššie vyplýva, že keď rozhodcovský súd dospel k záveru, že Rumunsko, ako sa pripomína v bode 145 vyššie, nezabezpečilo nestranné a spravodlivé zaobchádzanie s investíciami uskutočnenými žalobcami v rozhodcovskom konaní v zmysle článku 2 ods. 3 BIZ, mal v úmysle odškodniť ich za finančné dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov.
156
Ako Komisia zdôraznila na pojednávaní, rozhodcovský súd pritom ani necharakterizoval, ani nevyčíslil jednak ujmu vyplývajúcu z dôsledkov zachovania povinností uložených príjemcom predmetnej schémy daňových stimulov napriek zrušeniu výhod, ktoré s ňou boli predtým spojené, jednak ujmu vyplývajúcu z netransparentného správania Rumunska, ktoré investorov dostatočne neinformovalo, že táto schéma sa ukončí pred oznámeným dátumom jej ukončenia.
157
Žalobcovia preto nemôžu odôvodnene tvrdiť, že rozhodcovským rozsudkom sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní neodškodňovali za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov, ale priznala sa im náhrada škody ako náhrada ujmy, ktorá im vznikla v dôsledku správania Rumunska, ktoré jednak zachovalo povinnosti súvisiace s výhodami stanovených uvedenou schémou napriek zrušeniu tejto schémy a jednak ich o tomto zrušení včas neinformovalo, čím porušilo svoju povinnosť zabezpečiť nestranné a spravodlivé zaobchádzanie s investíciami investorov v súlade s článkom 2 ods. 3 BIZ.
ii) O druhom tvrdení vyplývajúcom z toho, že náhradu škody za nepriame dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov nemožno považovať za výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ
158
Žalobcovia dodávajú, ako je uvedené v bode 118 vyššie, že prinajmenšom ak by Všeobecný súd dospel k záveru, že rozhodcovským rozsudkom sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní odškodnili za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov, kompenzáciu nepriamych dôsledkov tohto zrušenia, ako je ušlý zisk alebo strata možnosti získať nové trhy, nemožno považovať za výhodu v zmysle právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci.
159
V tejto súvislosti žalobcovia zdôrazňujú, že sporné sumy nezodpovedajú sumám, ktoré by dostali, keby predmetná schéma daňových stimulov nebola zrušená. Podľa nich náhrada škody priznaná rozhodcovským súdom prostredníctvom rozhodcovského rozsudku kompenzuje nepriame dôsledky zrušenia uvedenej schémy, a to zvýšenie nákladov v dôsledku nemožnosti zásobiť sa cukrom pred plánovaným dátumom ukončenia platnosti schémy a zníženie zisku v dôsledku straty podielu na trhu vyplývajúcej zo zvýšenia nákladov na dovážané suroviny z dôvodu platenia ciel.
160
Aj keby za týchto podmienok vyplatenie sporných súm viedlo k odškodneniu za zrušenie neoprávnenej alebo nezlučiteľnej pomoci, ktorú predstavovala predmetná schéma daňových stimulov, žalobcovia vo veci T‑704/15 RENV zdôrazňujú, že sumy priznané rozhodcovským súdom ako náhrada za ušlý zisk alebo stratu príležitostí po zrušení tejto schémy nemôžu, v súlade s relevantnou judikatúrou, v žiadnom prípade predstavovať „výhody“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.
161
Podľa judikatúry, na ktorú sa žalobcovia odvolávajú, vymáhanie neoprávnenej pomoci s cieľom návratu do pôvodného stavu nezahŕňa odlišnú rekonštrukciu minulosti v závislosti od hypotetických okolností a zahŕňa len vrátenie výhody, ktorú táto pomoc poskytla svojmu príjemcovi, a nie vrátenie prípadného hospodárskeho zisku, ktorý príjemca získal využívaním tejto výhody (rozsudok z 21. decembra 2016, Komisia/Aer Lingus a Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:990, body 91 a 92).
162
V prvom rade treba uviesť, že na účely kvalifikácie náhrady škody priznanej rozhodcovským súdom prostredníctvom rozhodcovského rozsudku nie je relevantné, či táto náhrada zodpovedá alebo nezodpovedá náhrade za zrušenie neoprávnenej alebo nezlučiteľnej pomoci; v tomto ohľade je relevantné len to, či priznaná náhrada mohla predstavovať štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Okrem toho ani skutočnosť, že vymáhanie neoprávnenej pomoci zahŕňa, v súlade s judikatúrou, na ktorú sa žalobcovia odvolávajú, len vrátenie výhody poskytnutej touto pomocou príjemcovi, nemá žiadny vplyv na to, ako musí Komisia kvalifikovať náhradu škody priznanú uvedeným rozsudkom vzhľadom na toto ustanovenie.
163
Následne treba uviesť, že judikatúra uvedená v bode 161 vyššie bráni tomu, aby vymáhanie neoprávnenej pomoci zahŕňalo vrátenie prípadného hospodárskeho prospechu získaného z využitia neoprávnenej pomoci jej príjemcom. V napadnutom rozhodnutí sa však v každom prípade nariaďuje vrátenie sporných súm, a nie vrátenie hypotetickej výhody, ktorá mohla vzniknúť v dôsledku ich využitia príjemcom.
164
Výhodou, ktorú získali žalobcovia v tomto spore, je totiž vyplatenie náhrady škody priznanej rozhodcovským rozsudkom.
165
Okrem toho žaloba o náhradu škody, akú podali žalobcovia v rozhodcovskom konaní pred rozhodcovským súdom, nemôže viesť k obchádzaniu účinného uplatňovania pravidiel štátnej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, body 42 až 44). Náhrada škody vyplatená ako kompenzácia za stratu podielu na trhu alebo ako kompenzácia za stratu možnosti zásobiť sa surovinami alebo v konečnom dôsledku za akúkoľvek ujmu vyplývajúcu zo zrušenia schémy pomoci by sa preto nemohla vyhnúť označeniu za štátnu pomoc, ak by takáto náhrada škody zodpovedala vymedzeniu hospodárskej výhody v zmysle uvedených pravidiel.
166
V tomto smere Komisia v odôvodnení 96 napadnutého rozhodnutia uviedla toto:
„Priznanie náhrady škody žalobcom [v rozhodcovskom konaní] za ušlý zisk z dôvodu, že museli znášať svoje vlastné prevádzkové výdavky sami, predstavuje takisto hospodársku výhodu, ktorá by inak nebola dostupná za bežných trhových podmienok a pri neexistencii rozsudku; podnik by za bežných trhových podmienok musel sám znášať náklady nevyhnutné na jeho hospodársku činnosť, a preto by tento zisk nebol vytvoril. Po tretie zaplatením úroku žalobcom za platby, ktoré boli údajne splatné v minulosti, ktoré samotné sa však musia pokladať za také, ktorými sa poskytuje výhoda, sa poskytuje samostatná a dodatočná výhoda.“
167
Treba však konštatovať, že žalobcovia nepredložili žiadne tvrdenie, ktorým by sa mohli spochybniť závery Komisie uvedené v odôvodnení 96 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorých náhrada škody priznaná rozhodcovským súdom predstavuje hospodársku výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a to po analýze výhod, ktoré by žalobcom boli poskytnuté v rámci predmetnej schémy daňových stimulov za obdobie od okamihu jej zrušenia do plánovaného dátumu ukončenia jej platnosti.
168
Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti žalobcovia nepreukázali, že sa Komisia dopustila omylu, keď dospela k záveru, že predmetné opatrenie pomoci predstavuje hospodársku výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ktorá bola žalobcom v rozhodcovskom konaní vyplatená ako kompenzácia za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov.
169
V dôsledku toho treba túto námietku v celom rozsahu zamietnuť.
3) O druhej námietke, ktorá je založená na nezohľadnení rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87)
170
Ako vyplýva z bodu 119 vyššie, táto námietka je založená na predpoklade, že rozhodcovský rozsudok mal vo vzťahu k žalobcom právne účinky tým, že sa im v ňom priznala náhrada škody ako náhrada ujmy utrpenej v dôsledku údajného porušenia BIZ, ktorá bola základom ich práva na náhradu škody priznaného uvedeným rozsudkom. V dôsledku toho by vyplatenie náhrady škody na základe uvedeného rozsudku nemalo byť kvalifikované ako štátna pomoc podľa rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24).
171
Treba pripomenúť, že verejná pomoc, ktorá predstavuje opatrenia orgánu verejnej moci zvýhodňujúce určité podniky alebo určité výrobky, má podstatne odlišnú právnu povahu než náhrada škody, ktorú sú vnútroštátne orgány prípadne povinné vyplatiť jednotlivcom na kompenzáciu ujmy, ktorú im spôsobili. Takisto platí, že náhrada škody nepredstavuje štátnu pomoc v zmysle práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 1988, Asteris a i., 106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24).
172
V súlade s ustálenou judikatúrou treba okrem toho rozlišovať medzi žalobou o náhradu ujmy spôsobenej protiprávnym konaním a žalobou o zaplatenie súm splatných na základe právnej úpravy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 1988, Asteris a i., 106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 25 a 26 a citovanú judikatúru).
173
Ak totiž sumy požadované v súdnom konaní, hoci aj formálne ako náhrada škody, zodpovedajú vyplateniu výhody, ktorej sa žalobca domáha na základe právnych predpisov, cieľom žaloby nie je nahradiť ujmu odlišnú od ujmy spočívajúcej v nevyplatení výhody v plnej výške, o ktorej sa žalobca domnieval, že na ňu má na základe týchto právnych predpisov nárok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2023, DOBELES HES, C‑702/20 a C‑17/21, EU:C:2023:1, body 61 a 62).
174
Preto pokiaľ sa vnútroštátnou právnou úpravou zaviedla „štátna pomoc“ v zmysle v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, takúto pomoc predstavuje aj vyplatenie sumy požadovanej v súdnom konaní na základe tejto právnej úpravy (rozsudok z 12. januára 2023, DOBELES HES, C‑702/20 a C‑17/21, EU:C:2023:1, bod 65).
175
Príjemca pomoci preto, ako sa uvádza v bode 165 vyššie, nemôže obísť účinné uplatňovanie pravidiel štátnej pomoci tým, že bez toho, aby sa odvolal na právo Únie v oblasti štátnej pomoci, získa rozhodnutie o náhrade škody, ktorého účinok by mu v konečnom dôsledku umožnil pokračovať v uplatňovaní predmetnej pomoci počas niekoľkých rokov (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, body 42 až 44).
176
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodov 99 až 101 vyššie, súdny systém Únie, do ktorého rozhodcovský súd nepatrí (rozsudok o odvolaní, bod 141), od pristúpenia Rumunska k Európskej únii, t. j. od 1. januára 2007, nahradil rozhodcovské konanie stanovené v BIZ, takže rozhodcovský rozsudok prijatý uvedeným súdom po tomto pristúpení nemôže mať účinky voči žalobcom (uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, body 40 až 43).
177
Za týchto okolností a v každom prípade kvalifikácia prijatá v rozhodcovskom rozsudku nie je pri analýze otázky existencie štátnej pomoci rozhodujúca. Vyplatenie sporných súm na základe uvedeného rozsudku preto nemožno právne kvalifikovať ako náhradu škody v zmysle práva Únie len z toho dôvodu, že takáto kvalifikácia vyplýva z daného rozsudku.
178
V tomto ohľade bola preto Komisia oprávnená analyzovať existenciu štátnej pomoci bez ohľadu na právnu kvalifikáciu prijatú rozhodcovským súdom, ako aj v napadnutom rozhodnutí urobila.
179
Ako však vyplýva z analýzy prvej námietky z prvej časti druhého žalobného dôvodu, Komisia dospela k záveru, a žalobcom sa toto posúdenie nepodarilo spochybniť, že predmetné opatrenie pomoci predstavuje hospodársku výhodu, ktorá bola žalobcom v rozhodcovskom konaní vyplatená ako kompenzácia za dôsledky zrušenia predmetnej schémy daňových stimulov, a nie za škodu, ktorú údajne utrpeli v dôsledku správania Rumunska, ktoré jednak zachovalo povinnosti súvisiace s výhodami stanovenými uvedenou schémou napriek tomu, že ju zrušilo, a jednak ich o tomto zrušení včas neinformovalo.
180
Keďže nebolo preukázané, že vyplatenie sporných súm malo za následok nápravu ujmy vyplývajúcej z údajne protiprávneho konania Rumunska, ako je uvedené v bode 157 vyššie, žalobcovia nemôžu dôvodne tvrdiť, že predmetné opatrenie pomoci nemožno kvalifikovať ako štátnu pomoc podľa rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24).
181
Žalobcovia však dodávajú, že rozhodcovským rozsudkom ani nemohli byť odškodnení za zrušenie neoprávnenej alebo nezlučiteľnej pomoci, ktorú údajne predstavovala predmetná schéma daňových stimulov. Dôvodom je v podstate to, že táto schéma, ktorá bola zavedená pred vstupom Rumunska do Únie, nikdy nepodliehala právnym predpisom Únie v oblasti štátnej pomoci ani právomoci Komisie.
182
Na úvod je potrebné pripomenúť, že judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24), na ktorej porušenie sa žalobcovia odvolávajú, sa týka len kvalifikácie verejnej pomoci, keďže sa v nej stanovuje len to, že verejná pomoc má právnu povahu zásadne odlišnú od náhrady škody.
183
Ako vyplýva z bodov 139 až 157 vyššie, Komisia správne dospela k záveru, že výhoda, ktorú žalobcovia získali v rozhodcovskom konaní, nepredstavuje nápravu ujmy spôsobenej protiprávnym konaním v zmysle rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24). Z toho vyplýva, že tvrdenia žalobcov, ktorých cieľom je spochybniť dodatočné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia týkajúce sa neoprávnenosti pomoci, ktoré predložila Komisia s cieľom vylúčiť uplatnenie rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457), nemôžu spochybniť dôvodnosť tohto rozhodnutia v tomto smere.
184
V každom prípade a v záujme úplnosti možno pripomenúť, že podľa článku 64 ods. 1 bodu iii) Európskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Rumunskom na strane druhej, uzavretej a schválenej v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady a Komisie 94/907/ESUO, ES, Euratom z 19. decembra 1994 (Ú. v. ES L 357, 1994, s. 2; Mim. vyd. 11/059, s. 3, ďalej len „Európska dohoda“), každá verejná pomoc, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí, že túto súťaž naruší v dôsledku zvýhodňovania niektorých podnikov alebo výroby určitého tovaru, je nezlučiteľná s riadnym fungovaním uvedenej dohody, pokiaľ môže ovplyvniť obchod medzi Európskymi spoločenstvami a Rumunskom. Podľa článku 64 ods. 2 danej dohody sa všetky činnosti v rozpore s týmto článkom posudzujú „na základe kritérií vyplývajúcich z uplatňovania pravidiel článkov 85, 86 a 92 Zmluvy [o EHS, teraz články 101, 102 a 107 ZFEÚ]“.
185
S cieľom splniť svoj záväzok v oblasti zosúladenia podľa Európskej dohody Rumunsko v roku 1999 prijalo lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (zákon č. 143/1999 o štátnej pomoci), ktorý obsahoval rovnaké vymedzenie pojmu štátna pomoc ako to uvedené v článku 64 uvedenej dohody a v práve EÚ. V danom zákone sa určili Consiliul Concurenței (Rada pre hospodársku súťaž, Rumunsko) a Oficiul Concurenței (Úrad pre hospodársku súťaž, Rumunsko) ako vnútroštátne orgány zodpovedné za dohľad nad štátnou pomocou príslušné na posudzovanie zlučiteľnosti štátnej pomoci, ktorú Rumunsko poskytuje podnikom.
186
V prejednávanej veci Komisia spresnila, že na tento spor sa nevzťahuje judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 27. septembra 1988, Asteris a i. (106/87 až 120/87, EU:C:1988:457, body 23 a 24), a to z dôvodu, ako vyplýva z odôvodnenia 103 napadnutého rozhodnutia, že keďže predmetná schéma daňových stimulov mala za následok poskytnutie protiprávnej štátnej pomoci, náhrada škody priznaná žalobcom v rozhodcovskom konaní, ktorej výška zodpovedala daňovým stimulom, o ktoré boli pripravení po zrušení tejto schémy, sama predstavovala protiprávnu štátnu pomoc.
187
V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že rumunská Rada pre hospodársku súťaž dospela rozhodnutím z 15. mája 2000 k záveru, že „výnimky z ciel na suroviny by sa mali považovať za prevádzkovú štátnu pomoc“, a toto rozhodnutie nebolo napadnuté ani zrušené.
188
Za týchto podmienok samotná okolnosť, na ktorú sa odvolávajú na podporu svojho tvrdenia pripomenutého v bode 181 vyššie, že predmetná schéma daňových stimulov bola zavedená pred pristúpením Rumunska k Únii, neznamená, že tento systém nebol preskúmaný z hľadiska pravidiel platných v Únii v oblasti štátnej pomoci. Skutočnosť, že Komisia nemala právomoc takéto posúdenie vykonať, je v tomto ohľade irelevantná, keďže toto posúdenie vykonal orgán, ktorého právomoc nie je v tomto spore spochybnená.
189
Žalobcovia preto nemôžu len z tohto dôvodu opodstatnene tvrdiť, že sa Komisia dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď dospela k záveru, ako to vyplýva z odôvodnenia 103 napadnutého rozhodnutia, že náhrada škody priznaná rozhodcovským rozsudkom mala za následok odškodnenie žalobcov v rozhodcovskom konaní za zrušenie neoprávnenej alebo nezlučiteľnej pomoci, ktorú predstavovala predmetná schéma daňových stimulov, v súlade so zásadami judikatúry uvedenými v bodoch 172 až 174 vyššie.
190
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je nutné túto námietku, a teda aj celú túto časť žalobného dôvodu zamietnuť.
[omissis]
c)
O tretej časti založenej na tom, že predmetné opatrenie pomoci nemožno pripísať Rumunsku
201
Žalobcovia v podstate tvrdia, že v súlade s článkami 53 a 54 dohovoru ICSID je vykonanie alebo výkon rozhodcovského rozsudku Rumunskom nedobrovoľným a automatickým dôsledkom jeho právnych záväzkov voči ostatným signatárom daného dohovoru. Keďže Rumunsko je povinné vykonať tento rozsudok alebo zaistiť jeho výkon, zaplatenie sporných súm nie je jednostranným a autonómnym rozhodnutím tohto členského štátu. V dôsledku toho mu údajnú pomoc nemožno pripísať, aby bolo možné konštatovať, že predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.
202
Na podporu svojich tvrdení sa žalobcovia odvolávajú na judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 5. apríla 2006, Deutsche Bahn/Komisia (T‑351/02, EU:T:2006:104, body 100 až 102), podľa ktorej opatrenia, ktoré sú členské štáty povinné prijať podľa práva Únie a v súvislosti s ktorými nemajú možnosť voľnej úvahy, im nemožno pripísať. Tvrdia, že to isté by malo platiť aj pre opatrenia uložené podľa medzinárodného práva.
203
Rozhodcovský rozsudok by bol navyše v súlade s Dohovorom ICSID vykonateľný vo všetkých zmluvných krajinách vrátane krajín mimo Únie. Keďže teda žalobcovia v rozhodcovskom konaní majú právo vymáhať ho voči majetku Rumunska v zahraničí, o jeho výkone nutne nemusí rozhodovať rumunský súd, takže aj z tohto dôvodu nemožno údajnú pomoc pripísať Rumunsku.
204
Vo svojich písomných pripomienkach k záverom, ktoré treba vyvodiť z rozsudku v odvolacom konaní, žalobcovia dodali, že samotný rozhodcovský rozsudok v žiadnom prípade nemožno pripísať Rumunsku. Uvedený rozsudok totiž vydal nezávislý súd, takže Rumunsko nemalo nad jeho rozhodnutiami žiadnu kontrolu a nebolo možné odvolať sa proti nim na rumunských súdoch. Z tohto dôvodu rozhodcovský rozsudok nemohol byť pripísateľný tomuto členskému štátu.
205
Komisia, ktorú v konaní podporuje Španielske kráľovstvo, tvrdenia žalobcov spochybňuje.
206
Z judikatúry vyplýva, že na to, aby mohli byť výhody považované za „pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, musia byť pripísateľné štátu (pozri rozsudok z 13. septembra 2017, ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, bod 20 a citovanú judikatúru). V tejto súvislosti treba uviesť, že ak je výhoda poskytnutá orgánom verejnej moci, možno ju z definície pripísať štátu (pozri rozsudok z 15. decembra 2021, Oltchim/Komisia, T‑565/19, EU:T:2021:904, bod 160 a citovanú judikatúru).
207
V prejednávanej veci Komisia v piatej zarážke odôvodnenia 43 napadnutého rozhodnutia pripomína, že v rozhodnutí o začatí konania usúdila, že rozhodnutie priznať výhodu je pripísateľné Rumunsku bez ohľadu na to, či Rumunsko vykonalo rozsudok dobrovoľne alebo na príkaz súdu.
208
V odôvodneniach 118 až 120 napadnutého rozhodnutia Komisia predovšetkým konštatuje, že dobrovoľným rozhodnutím Rumunska uzatvoriť BIZ sa vytvorili podmienky priaznivé pre selektívnu výhodu.
209
Následne Komisia uvádza, že zaplatenie časti náhrady škody priznanej žalobcom v rozhodcovskom konaní na základe rozhodcovského rozsudku započítaním voči daniam, ktoré rumunským orgánom dlhoval jeden zo žalobcov, a zaplatenie zvyšku týmito orgánmi je možné tomuto členskému štátu pripísať, keďže tieto kroky boli vykonané dobrovoľne v rámci vykonávania uvedeného rozsudku.
210
Komisia sa okrem toho domnieva, že zaplatenie časti náhrady škody vykonané Rumunskom v nadväznosti na opatrenia prijaté na žiadosť žalobcov v rozhodcovskom konaní vnútroštátnymi súdmi a súdnymi exekútormi vymenovanými týmito súdmi je takisto pripísateľné tomuto členskému štátu, keďže tieto opatrenia sú pripísateľné orgánom verejnej moci rumunského štátu.
211
Komisia konštatovala, že Rumunsko nemá podľa práva Únie povinnosť rozhodcovský rozsudok vykonať, a dospela k záveru, že „akékoľvek rozhodnutie vykonávať alebo vykonať [tento] rozsudok, [či už] prijaté… rumunskou vládou alebo rumunskými vnútroštátnymi súdmi, je teda pripísateľné rumunskému štátu“.
212
S cieľom spochybniť posúdenie Komisie, či je sporné opatrenie pomoci pripísateľné Rumunsku, žalobcovia v podstate vychádzajú z predpokladu, že vykonanie alebo výkon rozhodcovského rozsudku Rumunskom predstavuje povinnosť tohto členského štátu voči ostatným signatárom dohovoru ICSID.
213
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že od pristúpenia Rumunska k Únii systém súdnych prostriedkov nápravy upravený v ZEÚ a ZFEÚ nahradil rozhodcovské konanie upravené v BIZ (rozsudok o odvolaní, bod 145), v dôsledku čoho rozhodcovský rozsudok vydaný po tomto pristúpení nemá voči Rumunsku žiadne účinky a nemožno ho vykonať (uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i, C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 43).
214
Za týchto okolností bolo Rumunsko povinné rozhodcovský rozsudok zrušiť (pozri v tomto zmysle uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 44). V dôsledku toho a tým skôr nemôžu žalobcovia odôvodnene tvrdiť, že Rumunsko malo povinnosť tento rozsudok vykonávať alebo vykonať (pozri v tomto zmysle uznesenie z 21. septembra 2022, Romatsa a i., C‑333/19, neuverejnené, EU:C:2022:749, bod 43).
215
V každom prípade sa v dohovore ICSID nemôžu v prejednávanej veci, pokiaľ ide o výkon rozhodcovského rozsudku, uložiť Rumunsku povinnosti, ktoré by malo voči tretím štátom a na ktoré by sa tieto štáty mohli voči Rumunsku odvolávať. Ako bolo uvedené v bode 106 vyššie, čisto faktický záujem tretieho štátu, ktorý uzavrel dohovor ICSID, na výkone takéhoto rozhodnutia nemožno stotožniť s „právom“ vo vzťahu k tomuto tretiemu štátu, ktoré by Rumunsku zakladalo povinnosť k takémuto výkonu prikročiť [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu), C‑516/22, EU:C:2024:231, bod 76].
216
Keďže predpoklad, z ktorého vychádzajú žalobcovia na podporu tejto časti, je nesprávny, tvrdenia, na ktorých je založený, nemajú vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
217
Okrem toho, keďže sa žalobcovia odvolávajú len na judikatúru týkajúcu sa práva Únie, nepredložili žiadne dôkazy, ktoré by mohli preukázať ich tvrdenie, že akt vyplývajúci zo záväzkov mimo vnútroštátneho právneho poriadku členského štátu nemožno považovať za rozhodnutie, ktoré možno pripísať tomuto štátu na účely uplatnenia článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Ako uvádza Komisia, akceptovať tvrdenia žalobcov by v praxi znamenalo umožniť všetkým členským štátom vyhnúť sa kontrole štátnej pomoci tým, že by prijali medzinárodný záväzok, ktorý by ich zaväzoval poskytnúť dané opatrenie štátnej pomoci.
218
Okrem toho skutočnosť, že sa Rumunsko pokúsilo vzniesť námietku proti výkonu rozhodcovského rozsudku alebo že Komisia nemala založiť svoje posúdenie pripísateľnosti opatrenia na dobrovoľnej povahe pristúpenia Rumunska k BIZ, ako tvrdia žalobcovia, nemôže znamenať, že vykonanie alebo výkon uvedeného rozsudku nebol Rumunsku pripísateľný z iných dôvodov, na ktoré sa Komisia odvoláva v napadnutom rozhodnutí. Ako totiž vyplýva z odôvodnenia 120 uvedeného rozhodnutia, ktoré bolo citované v bode 210 vyššie, je nepochybné, že orgány verejnej moci tohto členského štátu náhradu škody skutočne zaplatili, takže sa podieľali na jej vykonaní alebo výkone (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. mája 2019, Achema a i., C‑706/17, EU:C:2019:407, bod 48 a citovanú judikatúru).
219
Okrem toho, pokiaľ ide o okolnosť, na ktorú sa odvolávajú žalobcovia, podľa ktorej by výkon rozhodcovského rozsudku vynútený na základe súdneho rozhodnutia vydaného súdom tretieho štátu viedol k zaisteniu majetku Rumunska v zahraničí, stačí uviesť, že k takémuto výkonu v okamihu prijatia napadnutého rozhodnutia nedošlo, takže takéto tvrdenie je pre tento spor irelevantné.
220
Napokon skutočnosť, že rozhodcovský rozsudok vydal nezávislý súd, nemá žiadny vplyv na posúdenie pripísateľnosti predmetného opatrenia pomoci. Ako totiž vyplýva z bodov 125 až 136 vyššie, predmetom napadnutého rozhodnutia nie je uvedený rozsudok, ale zaplatenie sporných súm v rámci výkonu alebo vykonania daného rozsudku.
221
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je nutné túto časť žalobného dôvodu, a teda aj druhý žalobný dôvod v celom rozsahu zamietnuť.
[omissis]
5.
O piatom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom určení príjemcov predmetného opatrenia pomoci a na nedostatočnom odôvodnení
284
Žalobcovia tvrdia, že Komisia zjavne nesprávne a nedostatočne odôvodnila svoje posúdenie príjemcov predmetného opatrenia pomoci, keď dospela k záveru, že po prvé Ioan a Viorel Miculovci ako fyzické osoby tvorili s ostatnými žalobcami jednu hospodársku jednotku, pričom nepreukázala, že oni sami vykonávali hospodársku činnosť, aby ich bolo možné považovať za podniky v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, po druhé všetci tvorili jednu hospodársku jednotku a po tretie žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, boli príjemcami predmetného opatrenia pomoci.
285
Komisia tvrdenia žalobcov spochybňuje.
286
V záujme riadneho výkonu spravodlivosti je potrebné preskúmať druhú časť tohto žalobného dôvodu týkajúcu sa nedostatočného odôvodnenia napadnutého rozhodnutia pred prvou časťou tohto žalobného dôvodu týkajúcou sa dôvodnosti uvedeného rozhodnutia.
287
Vzhľadom na tvrdenia uvedené na podporu tohto žalobného dôvodu je takisto vhodné posúdiť každú časť tohto žalobného dôvodu po prvé v rozsahu, v akom sa týka Ioana a Viorela Miculovcov, a po druhé v rozsahu, v akom sa týka žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania.
a)
O druhej časti založenej na nedostatočnom odôvodnení
288
Treba pripomenúť, že odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ, v ktorom sa uvádza, že v právnych aktoch sa uvedú odôvodnenia, predstavuje podstatnú formálnu náležitosť (rozsudok z 18. júna 2015, Ipatau/Rada, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, bod 37), musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu preskúmať ho. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať v závislosti od okolností prípadu, najmä od obsahu dotknutého aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt týka v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky uvedené v článku 296 ZFEÚ, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale aj s ohľadom na jeho kontext, ako aj s ohľadom na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť (rozsudky z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 63, a z 15. apríla 2008, Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, bod 79).
289
V tejto súvislosti je potrebné na úvod uviesť, že v rozpore s tým, čo tvrdia žalobcovia, Komisia mohla bez toho, aby zmenila odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, reagovať na tvrdenia, ktoré žalobcovia uviedli počas konania pred Všeobecným súdom, na základe dôkazov prevzatých z rozhodcovského rozsudku, ktoré žalobcovia sami k žalobe priložili, ale ktoré neboli zahrnuté do odôvodnenia uvedeného rozhodnutia.
290
Ako bolo uvedené v bode 288 vyššie, odôvodnenie aktu treba posudzovať nielen s ohľadom na obsah samotného napadnutého aktu, ale aj s ohľadom na kontext, ktorého je súčasťou, čo je v tomto prípade rozhodcovské konanie a z neho vyplývajúci rozhodcovský rozsudok.
291
Tieto dôkazy boli navyše známe aj žalobcom v rozhodcovskom konaní, ktorým bol rozhodcovský rozsudok určený. Okrem toho treba konštatovať, že žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, mohli o týchto dôkazoch vedieť nepriamo, prostredníctvom Ioana a Viorela Miculovcov, teda svojich väčšinových akcionárov (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 12. septembra 2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Komisia, T‑68/03, EU:T:2007:253, bod 45).
292
Za týchto okolností nemôžu žalobcovia odôvodnene tvrdiť, že Komisia v odpovedi na ich tvrdenia uvedené v žalobe a replike doplnila odôvodnenie napadnutého rozhodnutia odkazom na obsah rozhodcovského rozsudku.
293
V prejednávanej veci, ako vyplýva z odôvodnenia 91 napadnutého rozhodnutia, Komisia dospela k tomuto záveru:
„Bratia Miculovci a tri [podniky, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní,] tvoria spoločne spolu jednu hospodársku jednotku, ktorá na účel uplatnenia článku 107 ods. 1 [ZFEÚ] predstavuje podnik. Ďalším spoločnostiam [ďalšie spoločnosti – neoficiálny preklad] skupiny EFDG, za ktorých údajné straty bola bratom Miculovcom priznaná náhrada škody na základe rozsudku (spoločnosti European Drinks S.A., Rieni Drinks S.A., Scandic Distilleries S.A., Transilvania General Import‑Export S.R.L., West Leasing S.R.L), tvoria rovnako časť tejto jednej hospodárskej jednotky. Konečným príjemcom opatrenia pomoci je táto jedna hospodárska jednotka, ktorú tvoria piati žalobcovia [v rozhodcovskom konaní] a tieto spoločnosti v rámci skupiny EFDG.“
1) O odôvodnení napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa v ňom určujú Ioan a Viorel Miculovci za príjemcov predmetného opatrenia pomoci
294
Po tom, ako Komisia v odôvodnení 85 napadnutého rozhodnutia uviedla, že tri podniky, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, a Ioan a Viorel Miculovci spoločne tvoria jednu hospodársku jednotku na účely uplatnenia pravidiel štátnej pomoci, vyvodila z toho záver, že tento jeden hospodársky subjekt sa má považovať za dotknutý podnik, a v odôvodneniach 85 až 89 uvedeného rozhodnutia uviedla dôvody, pre ktoré dospela k záveru, že týchto päť žalobcov v rozhodcovskom konaní tvorí jednu hospodársku jednotku. Konkrétne uviedla, že Ioan a Viorel Miculovci priamo alebo nepriamo vlastnili prakticky celý kapitál žalujúcich podnikov, takže na základe svojho „doslovne [takmer – neoficiálny preklad] výlučného“ vlastníctva vykonávali „úplnú kontrolu“ nad týmito podnikmi. V odôvodnení 88 uvedeného rozhodnutia dodala, že podniky, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, požiadali o vyplatenie sporných súm Ioanovi a Viorelovi Miculovcom, a z toho vyvodila záver, že takéto konanie svedčí o nedostatočnej nezávislosti podnikov, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, vo vzťahu k Miculovcom.
295
Napokon v reakcii na tvrdenia žalobcov, Komisia v tomto konaní poukázala na rozhodcovský rozsudok a predložila ich vlastné výpovede, z ktorých vyplýva, že tvorili jeden a ten istý podnik s podnikmi, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní. Poukázala tak na to, že počas rozhodcovského konania žalobcovia v rozhodcovskom konaní charakterizovali svoju podnikateľskú organizáciu ako „model integrovaného podniku“, „rodinný podnik, ktorého rozhodnutia sa prijímali ústne a v ktorom nebolo zvykom fungovať na základe písomných plánov“ alebo „integrovaný systém výrobných podnikov“.
296
Za týchto podmienok je napadnuté rozhodnutie dostatočne odôvodnené na to, aby Ioanovi a Viorelovi Miculovcom umožnilo zistiť dôvody, na základe ktorých Komisia usúdila, že ich treba považovať za osoby tvoriace spolu s podnikmi, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, jeden hospodársky subjekt na účely uplatňovania právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci, takže ich treba považovať za príjemcov predmetného opatrenia pomoci. Odôvodnenie uvedeného rozhodnutia bolo dostatočné tým skôr, že bolo prijaté v kontexte, s ktorým boli dobre oboznámení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2017, Grécko/Komisia, T‑314/15, neuverejnený, EU:T:2017:903, bod 110 a citovanú judikatúru).
297
Prvú námietku tejto časti je teda nutné zamietnuť.
2) O odôvodnení napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa v ňom určujú podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, za príjemcov predmetného opatrenia pomoci
298
Ako vyplýva z napadnutého rozhodnutia, Komisia po tom, ako v odôvodneniach 81 a 82 uvedeného rozhodnutia pripomenula vymedzenie podniku v zmysle judikatúry a podmienky umožňujúce usúdiť, že právne subjekty, fyzické i právnické osoby môžu spoločne tvoriť na účely uplatnenia pravidiel štátnej pomoci jednu hospodársku jednotku, uviedla dôvody, pre ktoré dospela k záveru, že všetci žalobcovia vrátane žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, tvoria jednu hospodársku jednotku.
299
Pokiaľ ide o skutočnosť, že žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, patrili do jednej hospodárskej jednotky, Komisia po tom, ako konštatovala, že boli súčasťou širšej skupiny podnikov, konkrétne skupiny EFDG, v odôvodnení 87 napadnutého rozhodnutia uviedla, že žalobcovia v rozhodcovskom konaní požadovali počas konania náhradu škody pre žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, a vyčíslila výšku požadovanej náhrady škody na základe strát, ktoré údajne utrpela táto skupina ako celok. V tom istom odôvodnení ďalej uviedla, že rozhodcovský súd zistil, že Ioan a Viorel Miculovci vlastnili najmenej 99,96 % ich kapitálu, a zdôraznila, že správanie žalobcov v rozhodcovskom konaní a posúdenia náhrady škody, ktoré uvedený súd vykonal, preukázali, že „bratia Miculovci a traja podnikoví žalobcovia [v rozhodcovskom konaní], ako aj… spoločnosti tvoriace súčasť skupiny EFDG, vytvárajú jednu hospodársku jednotku s jedným hospodárskym záujmom“. V odôvodnení 89 uvedeného rozhodnutia spresnila, že Ioan a Viorel Miculovci majú na základe svojho vlastníctva fakticky „úplnú kontrolu“ nad podnikmi, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania. Za týchto podmienok, ako je uvedené v bode 293 vyššie, Komisia dospela k záveru, že „konečným príjemcom opatrenia pomoci [bola] táto jedna hospodárska jednotka, ktorú tvoria piati žalobcovia [v rozhodcovskom konaní] a tieto spoločnosti v rámci [uvedenej skupiny]“.
300
V odpovedi na tvrdenia žalobcov v tomto konaní Komisia s odvolaním sa na výpovede žalobcov predložené v rozhodcovskom konaní ďalej dospela k záveru, že rozvoj skupiny EFDG sa riadil integrovaným a jednotným podnikovým plánom, pričom „nové podniky a nové investície [boli] integrované do existujúcich podnikov a investícií, takže všetky podniky spolupracovali na efektívnom vytváraní, výrobe, balení a distribúcii výrobkov“.
301
Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia a z kontextu, v ktorom bolo prijaté, vyplýva, že žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, boli schopné pochopiť dôvody, pre ktoré Komisia usúdila, že by sa takisto mali považovať za príjemcov predmetného opatrenia pomoci.
302
V tomto smere je navyše tvrdenie žalobcov, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadne odôvodnenie týkajúce sa údajného „skutočného využívania“ sporného opatrenia pomoci podnikmi, ktoré neboli žalobcami v rozhodcovskom konaní, irelevantné, keďže Komisia sa v uvedenom rozhodnutí pri určovaní príjemcov tohto opatrenia nikde neopiera o pojem „skutočné využívanie“.
303
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je nutné druhú námietku z tejto časti žalobného dôvodu, a teda aj uvedenú časť žalobného dôvodu v celom rozsahu zamietnuť.
b)
O prvej časti založenej na zjavne nesprávnom posúdení
304
Žalobcovia tvrdia, že Komisia právne a fakticky dostatočne nepreukázala, že Ioan a Viorel Miculovci z dôvodu svojej majetkovej účasti v podnikoch skupiny EFDG a z dôvodu väzieb, ktoré ich s uvedenými podnikmi spájali, mohli nad rámec výkonu svojich práv akcionárov týchto podnikov skutočne zasahovať do konkrétneho riadenia podnikov tejto skupiny tak, že s týmito podnikmi vytvorili jednu hospodársku jednotku.
305
Žalobcovia najmä uvádzajú, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia týkajúce sa existencie väčšinových podielov, ktorá nebola preukázaná, na kapitále žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, skutočnosti, že Ioan a Viorel Miculovci boli počas rozhodcovského konania oprávnení požadovať náhradu škody za straty, ktoré utrpeli prostredníctvom týchto podnikov, a skutočnosti, že rozhodcovský súd odškodnil päť žalobcov v rozhodcovskom konaní „kolektívne“, nepostačuje na preukázanie existencie kontroly Ioana a Viorela Miculovcov nad údajnou hospodárskou jednotkou, ktorú vytvorili s podnikmi skupiny EFDG.
306
Podľa žalobcov platí, že keďže príjemcami štátnej pomoci nemôžu byť fyzické osoby, ktoré samy nie sú podnikmi, Komisia sa v napadnutom rozhodnutí dopustila zjavne nesprávneho posúdenia tým, že za príjemcov predmetného opatrenia pomoci označila Ioana a Viorela Miculovcov, ktorí nevykonávali žiadnu hospodársku činnosť.
307
Žalobcovia dodávajú, že zatiaľ čo Ioan a Viorel Miculovci boli rozhodcovským rozsudkom odškodnení za ujmu, ktorú utrpeli výlučne ako akcionári žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, ani tieto podniky, ktoré nedostali nič, nemožno považovať za príjemcov predmetného opatrenia pomoci.
308
Okrem toho analýza vykonaná rozhodcovským súdom v rozhodcovskom rozsudku sa týkala obdobia od roku 2000 do roku 2009, a nie obdobia, ktoré sa zohľadňuje v napadnutom rozhodnutí.
309
Treba pripomenúť, že právo Únie v oblasti hospodárskej súťaže a osobitne zákaz stanovený v článku 107 ods. 1 ZFEÚ sa týkajú činností podnikov (rozsudok z 25. júla 2018, Komisia/Španielsko a i., C‑128/16 P, EU:C:2018:591, bod 34).
310
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti práva hospodárskej súťaže pojem „podnik“ zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť nezávisle od svojho právneho postavenia a spôsobu financovania (pozri rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 107 a citovanú judikatúru).
311
Hospodársku činnosť predstavuje každá činnosť, ktorá spočíva v ponúkaní tovaru alebo služieb na danom trhu (pozri rozsudok z 27. júna 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, bod 45 a citovanú judikatúru).
312
V práve hospodárskej súťaže Únie sa tak odkazom na činnosti podnikov stanovuje ako rozhodujúce kritérium existencia jednoty správania na trhu, a to bez toho, aby formálne oddelenie rôznych spoločností vyplývajúce z ich samostatnej právnej subjektivity mohlo vylúčiť túto jednotu na účely uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže (rozsudok z 27. júna 2024, Unichem Laboratories/Komisia, C‑166/19 P, neuverejnený, EU:C:2024:548, bod 52).
313
Ak právne samostatné fyzické alebo právnické osoby tvoria jednu hospodársku jednotku, treba s nimi z hľadiska uplatnenia pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže zaobchádzať ako s jediným podnikom. V oblasti štátnej pomoci vzniká otázka existencie hospodárskej jednotky v súvislosti s identifikáciou príjemcu pomoci [pozri rozsudok z 19. mája 2021, Ryanair/Komisia (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, bod 46 a citovanú judikatúru].
314
Medzi faktory, ktoré sa v judikatúre zohľadňujú pri určovaní existencie alebo neexistencie hospodárskej jednotky v oblasti štátnej pomoci, patrí najmä účasť príslušného podniku v skupine spoločností, ktorú jedna z nich priamo alebo nepriamo ovláda, vykonávanie rovnakých alebo paralelných hospodárskych činností, neexistencia hospodárskej nezávislosti dotknutých spoločností, vytvorenie jednej skupiny ovládanej jedným subjektom, možnosť subjektu, ktorý má kontrolný podiel v inej spoločnosti, vykonávať funkcie kontroly, riadenia a finančnej podpory tejto spoločnosti, ako aj existencia organických a funkčných väzieb medzi týmito spoločnosťami [pozri rozsudok z 19. mája 2021, Ryanair/Komisia (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, bod 47 a citovanú judikatúru].
315
Hoci sa hospodárska činnosť najčastejšie vykonáva priamo na trhu, nemožno tak vylúčiť jej vykonávanie jednak subjektom, ktorý je v priamom kontakte s trhom, a jednak nepriamo iným subjektom, ktorý tento subjekt ovláda v rámci hospodárskej jednotky, ktorú spolu tvoria (rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, EU:C:2006:8, body 109 a 110).
316
Treba však zdôrazniť, že samotné vlastníctvo podielov, hoci aj kontrolných, nepostačuje na charakterizovanie hospodárskej činnosti subjektu, ktorý vlastní tieto podiely, pokiaľ umožňuje len vykonávanie práv spojených s postavením akcionára alebo spoločníka a prípadne prijímanie dividend, ktoré sú len plodmi vlastníctva majetku (rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 111).
317
Naopak, subjekt, ktorý vlastní kontrolné podiely v spoločnosti a skutočne priamo alebo nepriamo vykonáva túto kontrolu vplyvom na jej riadenie, sa musí považovať za účastníka hospodárskej činnosti vykonávanej kontrolovaným podnikom, a musí byť preto sám kvalifikovaný ako podnik v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, EU:C:2006:8, body 112 a 113).
318
Pri rozhodovaní o tom, či sa majú spoločnosti, ktoré sú súčasťou skupiny, pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci považovať za hospodársku jednotku alebo za právne a finančne nezávislé, má Komisia širokú mieru voľnej úvahy (rozsudok z 29. júna 2000, DSG/Komisia, T‑234/95, EU:T:2000:174, bod 124).
319
Preskúmanie súdom Únie sa obmedzuje na overenie jednak dodržania procesných pravidiel a pravidiel odôvodnenia, jednak vecnej správnosti skutkových zistení, absencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomocí. Na tento účel musí súd Únie najmä overiť nielen vecnú presnosť, spoľahlivosť a koherentnosť predložených dôkazov, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú súbor relevantných údajov, ktoré treba zohľadniť pri posúdení komplexnej situácie, a či sú spôsobilé odôvodniť závery, ktoré sa z nich vyvodili [pozri rozsudok z 19. mája 2021, Ryanair/Komisia (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, body 69 a 70 a citovanú judikatúru].
320
V tomto smere musí súd Únie posúdiť zákonnosť rozhodnutia o štátnej pomoci na základe informácií, ktoré mala Komisia k dispozícii v čase prijatia tohto rozhodnutia, čo zahŕňa informácie, ktoré sa zdali byť relevantné pre posúdenie, ktoré sa má vykonať, a ktoré mohla na základe žiadosti získať v priebehu správneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2017, Komisia/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, body 70 a 71).
1) O prvej námietke založenej na zjavne nesprávnom posúdení v súvislosti s určením Ioana a Viorela Miculovcov ako príjemcov predmetného opatrenia pomoci
321
V tomto prípade je nesporné, že všetci žalobcovia v rozhodcovskom konaní boli príjemcami sporných súm. Ioan a Viorel Miculovci vo svojich odpovediach na písomné otázky, ktoré im Všeobecný súd položil 30. mája 2023 opatrením na zabezpečenie priebehu konania prijatým na základe článku 89 rokovacieho poriadku (ďalej len „opatrenie na zabezpečenie priebehu konania z 30. mája 2023“), výslovne potvrdili, že boli príjemcami uvedenej platby.
322
Skutočnosť, že časť sumy bola „blokovaná“ na účte otvorenom na meno či názov piatich žalobcov v rozhodcovskom konaní, nemôže toto zistenie spochybniť. Skutočný prevod štátnych prostriedkov sa totiž nevyžaduje, ak je právo príjemcom priznané (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2019, Arriva Italia a i., C‑385/18, EU:C:2019:1121, bod 36).
323
Ioan a Viorel Miculovci však tvrdia, že zo sporných súm mohli mať v podstate prospech len ako akcionári podnikov skupiny EFDG, a nie ako subjekty vykonávajúce hospodársku činnosť. Vyplýva to najmä z tvrdení rozhodcovského súdu na podporu rozhodcovského rozsudku.
324
Po prvé bez toho, aby žalobcovia spochybňovali skutkové zistenia, ku ktorým dospel rozhodcovský súd a ktoré sú uvedené v odôvodnení napadnutého rozhodnutia, zo spisu vyplýva, že počas rozhodcovského konania, ako to potvrdzujú vyjadrenia a výpovede predložené žalobcami v rozhodcovskom konaní 22. decembra 2009 a uvedené v odôvodnení rozhodcovského rozsudku, Ioan a Viorel Miculovci po úspechu svojich počiatočných investícií, ako vyplýva z bodu 160 uvedeného rozsudku, svoje činnosti v oblasti výroby nápojov rozšírili a vybudovali niečo, čo sa malo stať integrovaným výrobným systémom. V tejto súvislosti žalobcovia v rozhodcovskom konaní tvrdili, ako vyplýva z bodu 161 daného rozsudku, že rozšírenie ich výrobných činností prostredníctvom vytvárania nových podnikov bolo naplánované tak, aby nastalo v rovnakom čase, keď uplynie platnosť daňových stimulov poskytnutých predchádzajúcim spoločnostiam. Nové podniky a investície sa tak integrovali do existujúcich podnikov a investícií, aby všetky podniky spolupracovali „na efektívnej tvorbe, výrobe, balení a distribúcii výrobkov“. Konkrétne z ich repliky z 22. decembra 2009, uvedenej v bode 164 toho istého rozsudku, vyplýva, že žalobcovia v rozhodcovskom konaní presunuli svoj liehovar, ktorý sa neskôr stal spoločnosťou Scandic Distilleries, do Bihorskej župy, aby mohli predmetný systém daňových stimulov využívať.
325
Hoci Ioan a Viorel Miculovci pôvodne plánovali svoje činnosti z banského regiónu Ștei‑Nucet presmerovať, rozhodli sa, ako je uvedené v bode 554 rozhodcovského rozsudku, zostať v Bihorskej župe, aby mohli predmetný systém daňových stimulov využívať. V tejto súvislosti uviedli, že žalujúce podniky European Food, Starmill a Multipack boli založené na dovoz väčšiny surovín (prvá z nich), na vytvorenie vlastných integrovaných zariadení na mletie obilia (druhá z nich) a na vytvorenie obalov a označení takmer všetkých výrobkov spoločností v skupine (tretia z nich). Vo svojich výpovediach predložených 22. decembra 2009 ďalej uviedli, že ich model obchodnej stratégie smeroval k dosiahnutiu dlhodobej rentability prostredníctvom vertikálnej integrácie ich zariadení, a to s využitím uvedenej schémy. Žalobcovia v rozhodcovskom konaní teda museli uskutočniť počiatočnú investíciu, aby mohli využiť stimuly na rozvoj dlhodobo integrovanej, konkurencieschopnej a efektívnej činnosti.
326
Z vyjadrení žalobcov v rozhodcovskom konaní z 13. mája 2011, ako sú uvedené v bode 555 rozhodcovského rozsudku, ďalej vyplýva, že sa vymedzovali ako „rodinné podniky“ a že Ioan a Viorel Miculovci starostlivo zvažovali vplyv predmetnej schémy daňových stimulov, spôsob, akým by z nej mohli mať prospech, a pred prijatím rozhodnutia investovať porovnali nevýhody pôsobenia v znevýhodnenom regióne, ktorý nemal infraštruktúru a kvalifikovaných pracovníkov, s výhodami, ktoré poskytovala táto schéma.
327
Ako sa uvádza v bode 1067 rozhodcovského rozsudku, počas rozhodcovského konania sa žalobcovia v rozhodcovskom konaní odvolávali aj na svoj „celkový hospodársky model“, ktorý spočíval vo vybudovaní udržateľnej „výrobnej platformy“ po skončení platnosti predmetnej schémy daňových stimulov.
328
Zo svedectva jedného z vedľajších účastníkov konania, na ktoré sa odkazuje v bode 1072 rozhodcovského rozsudku, citovaného žalovanou stranou a uvedeného v bode 1071 uvedeného rozsudku, vyplýva, že do svojho prvého vyhlásenia pripojil diagramy znázorňujúce „integráciu rôznych zariadení“, ktoré v podstate zdôrazňovali, že pôvodné plánovanie skupiny EFDG týkajúce sa spoločného využívania tejto infraštruktúry umožnilo dosiahnuť značné úspory, ktoré boli opätovne investované do „rozšírenia a integrácie podniku“.
329
Z výpovedí a pripomienok predložených žalobcami v rozhodcovskom konaní je zrejmé, že Ioan a Viorel Miculovci zasahovali do hospodárskej činnosti žalujúcich podnikov, ktoré boli účastníkmi uvedeného konania, a priamo alebo nepriamo sa zapájali do ich riadenia.
330
Po druhé treba dodať, že kolektívna náhrada škody priznaná rozhodcovským rozsudkom a skutočnosť, že podniky, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, požiadali počas rozhodcovského konania o vyplatenie sporných súm Ioanovi a Viorelovi Miculovcom, čo títo nespochybňujú, potvrdzujú existenciu nedostatočnej funkčnej a organizačnej nezávislosti podnikov, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, vo vzťahu k týmto osobám.
331
Po tretie a napokon, z bodu 1245 rozhodcovského rozsudku, na ktorý sa odvoláva Komisia, vyplýva, že rozhodcovský súd nemal „v úmysle posúdiť, či náhrada škody určená akcionárom [bola] rovnocenná s ujmou, ktorú utrpela daná spoločnosť“, a dodal, že je presvedčený, že „vzhľadom na veľkosť ich podielov v spoločnostiach [skupiny EFDG Ioan a Viorel Miculovci] nepriamo utrpeli prinajmenšom veľkú časť, ak nie takmer celú ujmu, ktorú priamo utrpeli žalujúce spoločnosti“. Za týchto okolností žalobcovia nemôžu tvrdiť, že Ioan a Viorel Miculovci získali náhradu škody výlučne ako akcionári predmetných podnikov.
332
Ani ďalšie tvrdenia žalobcov nemôžu ich tvrdenia skutočne podporiť.
333
Predovšetkým skutočnosť, že ani sám Ioan Micula, ani sám Viorel Micula nevlastní väčšinový podiel v žiadnom z podnikov skupiny EFDG, nemá vplyv na existenciu jednej hospodárskej jednotky medzi nimi a týmito podnikmi, keďže spoločne sú väčšinovými akcionármi tých istých podnikov.
334
Žalobcovia ďalej tvrdia, že informácie prevzaté z rozhodcovského rozsudku sa týkajú len obdobia medzi rokmi 2000 a 2009, a preto nie sú relevantné na účely posúdenia existencie jednej hospodárskej jednotky v čase prijatia napadnutého rozhodnutia.
335
V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia vo svojich odpovediach na písomné otázky položené v rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania z 30. mája 2023 uviedla, že „žalobcovia počas formálneho vyšetrovacieho konania nikdy netvrdili, že by sa [kontrolné] väzby Ioana a Viorela Miculovcov na spoločnosti [skupiny EFDG], v súvislosti s ktorými bola priznaná náhrada škody, po období, [na ktoré sa vzťahuje náhrada škody], zmenili“. Komisia dodala, že hoci otázka existencie jednej hospodárskej jednotky bola počas formálneho vyšetrovacieho konania nastolená, „žalobcovia v rozhodcovskom konaní nepredložili žiadne skutočnosti alebo dôkazy, ktoré by boli v rozpore s predbežným záverom Komisie, že Ioan a Viorel Miculovci ovládali spoločnosti, za straty ktorých rozhodcovský súd priznal náhradu škody, ani dôvody, prečo [uvedený súd] priznal náhradu škody aj týmto fyzickým osobám“.
336
Žalobcovia, ktorí tieto tvrdenia nepopreli, nepreukázali a ani netvrdia, že sa ich kapitálová štruktúra alebo vnútorné prevádzkové metódy medzi koncom obdobia, za ktoré im bola poskytnutá náhrada škody, a prijatím napadnutého rozhodnutia zmenili.
337
Napokon, hoci Komisia v napadnutom rozhodnutí nedospela k záveru, ako sama uznáva, že Ioan Micula aj Viorel Micula by mali byť ako fyzické osoby považovaní za podniky na účely uplatňovania právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci, táto okolnosť nemá vplyv na kvalifikáciu príjemcov predmetného opatrenia pomoci, keďže v odôvodnení 85 uvedeného rozhodnutia dospela k záveru, že spolu so všetkými podnikmi, ktoré boli žalobcami v rozhodcovskom konaní, tvoria jeden hospodársky subjekt, ktorý predstavuje predmetný podnik na účely uplatňovania uvedených predpisov.
338
Ioan a Viorel Miculovci preto nemôžu tvrdiť, že nevykonávajú hospodársku činnosť, a spochybňovať tak to, že mali prospech z opatrenia štátnej pomoci prostredníctvom vyplatenia sporných súm.
339
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti a so zreteľom na širokú diskrečnú právomoc priznávanú Komisii sa prvá námietka v tejto časti musí zamietnuť.
2) O druhej námietke založenej na zjavne nesprávnom posúdení v súvislosti s určením žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, za príjemcov predmetného opatrenia pomoci
340
V prejednávanej veci po prvé z diagramu znázorňujúceho štruktúru skupiny EFDG, ktorý počas rozhodcovského konania vypracoval jeden zo znalcov poverených žalobcami v rozhodcovskom konaní a ktorý je uvedený v bode 937 rozhodcovského rozsudku, na ktorý sa odvoláva Komisia ako žalovaná strana, vyplýva, že Ioan a Viorel Miculovci vlastnia 95 % podiel v spoločnosti Transilvania General Import‑Export, ktorá vlastní jednak 20 % podiel v spoločnosti European Drinks, pričom zvyšných 80 % vlastnia priamo bratia Miculovci, a 58 % podiel v spoločnosti West Leasing, pričom zvyšných 42 % vlastnia takisto priamo bratia Miculovci.
341
Okrem toho diagram kapitálovej štruktúry podnikov skupiny EFDG potvrdzuje, že Ioan a Viorel Miculovci vlastnia 99 % podiel v spoločnosti Rieni Drinks a 96 % podiel v spoločnosti Scandic Distilleries.
342
Počas rozhodcovského konania, ako vyplýva z bodu 156 rozhodcovského rozsudku, ktorého správnosť žalobcovia nespochybňujú, Ioan a Viorel Miculovci výslovne potvrdili, že sú väčšinovými akcionármi spoločností skupiny EFDG.
343
Ioan a Viorel Miculovci, ktorí nepreukázali a ani netvrdia, že sa ich podiel v spoločnostiach skupiny EFDG od prijatia rozhodcovského rozsudku zmenil, ako vyplýva z bodu 336 vyššie, sú teda priamymi a nepriamymi vlastníkmi takmer celého kapitálu žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania. Okrem toho nie je sporné jednak to, že žalobcovia sú podnikmi v tom zmysle, že skutočne vykonávajú hospodársku činnosť, a jednak to, že tieto podniky patria do uvedenej skupiny, ktorá sa okrem iného zaoberá priemyselnou výrobou potravinárskych výrobkov, mlynárskych výrobkov a plastových obalov.
344
Za týchto okolností treba dospieť k záveru, že vzhľadom na ich vlastnícke právo vo vzťahu ku všetkým žalujúcim podnikom, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, Ioan a Viorel Miculovci prostredníctvom vlastníctva celého alebo takmer celého kapitálu v týchto podnikoch vykonávajú funkcie riadenia a finančnej podpory vo vzťahu ku všetkým uvedeným podnikom, čím si zabezpečujú výlučnú alebo takmer výlučnú kontrolu nad nimi.
345
Okrem toho, keďže vykonávajú rovnaké alebo súbežné hospodárske činnosti, podniky ovládané Ioanom a Viorelom Miculovcami tvoria z finančného a priemyselného hľadiska jednotný celok, a teda tvoria jednu skupinu, ktorú Miculovci kontrolujú.
346
Po druhé z výpovedí samotných žalobcov v rozhodcovskom konaní vyplýva, že ich model obchodnej stratégie bol zameraný na vertikálnu integráciu ich zariadení, že sa vymedzovali ako „rodinný podnik“, ktorého rozhodnutia sa prijímali ústne a v ktorom nebolo zvykom fungovať na základe písomných plánov, a napokon, že ich „celkový hospodársky model“ spočíval v budovaní výrobnej platformy udržateľnej aj po skončení platnosti predmetnej schémy daňových stimulov, pričom Ioan a Viorel Miculovci sa priamo podieľali na rozhodovaní o investovaní do nových zariadení a skúmali vplyv schémy, jej výhody a nevýhody, ako je uvedené v bodoch 325 až 327 vyššie.
347
Konkrétne žalobcovia v rozhodcovskom konaní tvrdili, že v rámci rozširovania ich výrobných činností, ako je uvedené v bode 324 vyššie, boli nové podniky a nové investície integrované do existujúcich podnikov a investícií, takže všetky podniky spolupracovali na „efektívnej tvorbe, výrobe, balení a distribúcii výrobkov“. V tejto súvislosti, ako sa uvádza v bode 328 vyššie, pôvodné plánovanie skupiny EFDG týkajúce sa spoločného využívania rôznych zariadení umožnilo dosiahnuť značné úspory, ktoré boli opätovne investované do „rozšírenia a integrácie podniku“.
348
Z analýzy prvej námietky v tejto časti tak vyplýva, že dôkazy v spise, ako sú uvedené v bodoch 324 až 328 vyššie, umožňujú potvrdiť existenciu hospodárskych a organizačných väzieb medzi žalobcami vrátane žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, v rámci toho istého trhu a tej istej integrovanej činnosti s cieľom dosiahnuť dlhodobú konkurencieschopnosť a efektívnosť.
349
Žalobcovia síce tvrdia, že Ioan a Viorel Miculovci nezasahovali do priameho riadenia podnikov skupiny EFDG, ale v tejto súvislosti len uvádzajú, že tieto podniky konali „nezávisle“ a samy určovali svoje správanie na trhu, ale na podporu tohto tvrdenia nepredkladajú žiadne konkrétne a zdokumentované dôkazy.
350
Po tretie a napokon možno konštatovať, že o absencii hospodárskej nezávislosti žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, v rozpore s tvrdením žalobcov, svedčí skutočnosť, že žalobcovia v rozhodcovskom konaní počas tohto konania žiadali, aby sa pri posudzovaní ich ujmy zohľadnila aj ujma, ktorú utrpeli tieto podniky.
351
Za týchto podmienok a v súlade so zásadami judikatúry uvedenými v bode 314 vyššie treba dospieť k záveru, že Ioan a Viorel Miculovci patria spolu so žalujúcimi podnikmi, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, na účely uplatňovania právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci do jedného a toho istého podniku.
352
Žalobcovia však dodávajú, že žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, nemožno považovať za príjemcov sporného opatrenia pomoci, keďže rozhodcovský súd im nepriznal žiadnu náhradu škody.
353
V tejto súvislosti stačí v každom prípade poznamenať, že Komisia nepovažovala podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, za príjemcov predmetného opatrenia pomoci z dôvodu, že mali skutočný prospech z vyplatenia sporných súm. Dospela k záveru, že tieto podniky boli príjemcami len z toho dôvodu, že spolu s ostatnými žalobcami tvorili jednu hospodársku jednotku, ktorá predstavovala predmetný podnik na účely uplatnenia pravidiel štátnej pomoci, ako to vyplýva z odôvodnení 85 až 91 napadnutého rozhodnutia.
354
Z bodov 340 až 351 vyššie tak vyplýva, že Komisia mohla oprávnene dospieť k záveru, že podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, tvorili spolu s ostatnými žalobcami na účely uplatňovania právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci jeden a ten istý podnik.
355
Sumy vyplatené žalobcom v rozhodcovskom konaní v rámci výkonu alebo vykonávania rozhodcovského rozsudku preto mohli priamo alebo nepriamo priniesť prospech podnikom, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania. Je to tak najmä preto, že Ioan a Viorel Miculovci, ktorí vykonávajú funkcie riadenia a finančnej podpory voči tým istým podnikom, by mohli považovať za potrebné investovať všetky tieto sumy alebo ich časť do finančnej konsolidácie alebo hospodárskeho rozvoja uvedených podnikov, aby sa udržateľným spôsobom sledoval hospodársky cieľ pridelený podnikom v skupine EFDG.
356
Preto skutočnosť, že žalujúce podniky, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, neboli označené za príjemcov náhrady škody priznanej rozhodcovským súdom na základe rozhodcovského rozsudku, nemá vplyv na ich označenie za príjemcov predmetného opatrenia pomoci.
357
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je nutné druhú námietku z tejto časti žalobného dôvodu, a teda aj túto časť a následne piaty žalobný dôvod v celom rozsahu zamietnuť.
6.
O šiestom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o vymáhanie pomoci
[omissis]
360
V druhej časti žalobného dôvodu žalobcovia tvrdia, že sporné sumy nemožno vymáhať od niektorých subjektov uvedených v napadnutom rozhodnutí, konkrétne vo veci T‑704/15 od pána Viorela Miculu, ktorého nemožno považovať za podnik, a v troch spojených veciach od žalujúcich podnikov, ktoré neboli účastníkmi rozhodcovského konania, keďže neboli v rozhodcovskom rozsudku označené za príjemcov.
361
V tejto súvislosti žalobcovia dodávajú, že sporné sumy možno vymáhať len od tých z nich, ktorí ich skutočne užívali, t. j. len od niektorých alebo všetkých žalobcov v rozhodcovskom konaní.
362
Podľa žalobcov preto Komisia nemala dospieť k záveru, že za vrátenie platieb sú spoločne a nerozdielne zodpovední všetci, ale mala preukázať, kto z nich mal z pomoci skutočne prospech.
363
Komisia tvrdenia žalobcov spochybňuje.
364
V súlade s právom Únie treba pripomenúť, že ak Komisia skonštatuje, že pomoc je nezlučiteľná s vnútorným trhom, je oprávnená uložiť členskému štátu povinnosť vymôcť túto pomoc od jej príjemcov (rozsudok z 8. mája 2003, Taliansko a SIM 2 Multimedia/Komisia, C‑328/99 a C‑399/00, EU:C:2003:252, bod 65).
365
Zrušenie neoprávnenej pomoci prostredníctvom vymáhania je logickým dôsledkom stanovenia jej neoprávnenosti a smeruje k obnoveniu predchádzajúcej situácie. Tento cieľ sa dosiahne, keď príjemca, resp. podniky, ktoré ju skutočne využili, predmetnú pomoc spolu s prípadnými úrokmi z omeškania vrátia (rozsudky z 21. decembra 2016, Komisia/Aer Lingus a Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:990, body 89 a 90, a z 13. decembra 2018, Transavia Airlines/Komisia, T‑591/15, EU:T:2018:946, bod 299). Týmto vrátením totiž stráca príjemca výhodu, z ktorej mal prospech v porovnaní so svojimi konkurentmi na trhu, a obnovuje sa situácia pred poskytnutím pomoci (rozsudok z 1. októbra 2015, Electrabel a Dunamenti Erőmű/Komisia, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, bod 110 a citovaná judikatúra).
366
V tomto smere treba pripomenúť, že existencia hospodárskej jednotky umožňuje identifikovať podnik, aj keď z právneho hľadiska táto hospodárska jednotka pozostáva z viacerých právnických alebo fyzických osôb, ktoré sú príjemcami predmetnej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. marca 2015, Pollmeier Massivholz/Komisia, T‑89/09, neuverejnený, EU:T:2015:153, body 122 a 123).
367
Vrátenie pomoci s cieľom obnoviť predchádzajúcu situáciu navyše nemožno v zásade považovať za opatrenie neprimerané cieľom ustanovení ZFEÚ o štátnej pomoci (pozri rozsudky z 11. marca 2010, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, bod 54 a citovanú judikatúru, a z 21. decembra 2016, Komisia/Aer Lingus a Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P a C‑165/15 P, EU:C:2016:990, bod 116 a citovanú judikatúru).
368
Všeobecný súd považuje za vhodné analyzovať v prvom rade druhú časť tohto žalobného dôvodu týkajúcu sa príjemcov pomoci a v druhom rade prvú časť tohto žalobného dôvodu týkajúcu sa výšky pomoci.
a)
O druhej časti založenej na tom, že napadnuté rozhodnutie obsahuje nesprávne právne posúdenie v rozsahu, v akom sa nariadilo vymáhanie predmetného opatrenia pomoci od niektorých žalobcov
369
V odôvodnení 160 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že Rumunsko musí vymáhať „každé zaplatenie náhrady škody, ktorú priznal [rozhodcovský] súd žalobcom_… pretože toto zaplatenie predstavuje neoprávnenú a nezlučiteľnú štátnu pomoc“, a dodala, že „keďže títo piati žalobcovia [v rozhodcovskom konaní] spolu s ostatnými relevantnými spoločnosťami v rámci skupiny EFDG predstavujú jednu hospodársku jednotku…, títo piati žalobcovia a ostatné relevantné spoločnosti v rámci skupiny EFDG sú spoločne zodpovedné za vrátenie štátnej pomoci, ktorú jednému z nich poskytlo Rumunsko“.
370
Na úvod treba uviesť, že keďže na podporu analýzy prvej námietky v prvej časti piateho žalobného dôvodu bolo konštatované, že Ioan a Viorel Miculovci tvoria súčasť jednej hospodárskej jednotky, treba zamietnuť tvrdenie, že sporné opatrenie pomoci nemohlo byť vymáhané, ako tvrdili žalobcovia vo veci T‑704/15, od Viorela Miculu z dôvodu, že ho nemožno na účely uplatňovania právnych predpisov v oblasti štátnej pomoci považovať za podnik.
371
Okrem toho, hoci v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v tejto oblasti sa vymáhanie neoprávnenej pomoci musí uskutočniť v súlade s vykonávacími pravidlami stanovenými uplatniteľným vnútroštátnym právom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, bod 108), žalobcovia vo veciach T‑624/15 RENV a T‑694/15 RENV naopak nemôžu na účely spochybnenia zákonnosti napadnutého rozhodnutia účelne tvrdiť, že vymáhanie „dlhov [žalujúcich podnikov] od Ioana Miculu protiprávne nerešpektuje právnu subjektivitu a porušuje rumunskú právnu úpravu týkajúcu sa spoločností, ktorá sa odráža v rôznych smerniciach o právach akcionárov“.
372
Pritom, aby spochybnili posúdenie Komisie, žalobcovia v podstate tvrdia, že sporné sumy sa mohli vymáhať len od podnikov, ktoré ich „skutočne využili“, teda len od žalobcov v rozhodcovskom konaní, ktorí boli v rozhodcovskom rozsudku označení za príjemcov. Tvrdia, že skutočnosť, že všetky žalujúce podniky patrili k jednému hospodárskemu subjektu, aj ak by bola dobre podložená, je irelevantná.
373
Žalobcovia opierajú svoje tvrdenia o rozsudok z 11. mája 2005, Saxonia Edelmetalle a ZEMAG/Komisia (T‑111/01 a T‑133/01, EU:T:2005:166, bod 113), a o rozsudok z 19. októbra 2005, Freistaat Thüringen/Komisia (T‑318/00, EU:T:2005:363, bod 324), v ktorých bola zopakovaná judikatúra Súdneho dvora, ako je uvedená v bode 365 vyššie.
374
V rozpore s tým, čo tvrdia žalobcovia, však rozsudky uvedené v bode 373 vyššie nebránia vymáhaniu opatrenia pomoci od všetkých subjektov tvoriacich jeden hospodársky subjekt.
375
Na jednej strane sa totiž veci, ktoré viedli k rozsudkom uvedeným v bode 373 vyššie, netýkajú, ako v prejednávanej veci, hospodárskych subjektov tvoriacich jeden a ten istý podnik v rámci jedného hospodárskeho subjektu.
376
Na druhej strane, ako bolo uvedené v bode 312 vyššie, sa v práve hospodárskej súťaže EÚ tým, že sa zameriava na činnosti podnikov, stanovuje ako rozhodujúce kritérium existencia jednoty správania na trhu, a to bez toho, aby formálne oddelenie rôznych spoločností vyplývajúce z ich samostatnej právnej subjektivity mohlo vylúčiť takúto jednotu na účely uplatňovania pravidiel hospodárskej súťaže.
377
V prejednávanej veci, ako vyplýva z analýzy piateho žalobného dôvodu, a najmä z bodov 344 a 355 vyššie, Ioan a Viorel Miculovci tým, že vykonávajú funkcie riadenia a finančnej podpory voči všetkým podnikom skupiny EFDG, môžu týmto podnikom umožniť, aby priamo alebo nepriamo využívali predmetné opatrenie pomoci, a to bez akéhokoľvek nezávislého rozhodnutia týchto podnikov. Vrátením predmetného opatrenia pomoci tak jeden hospodársky subjekt, ktorý tvoria všetci žalobcovia, stráca výhodu, ktorú mal na trhu v porovnaní so svojimi konkurentmi, a obnovuje sa situácia pred vyplatením pomoci.
378
So zreteľom na vyššie uvedené treba túto časť žalobného dôvodu zamietnuť.
[omissis]
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá rozšírená komora)
rozhodol takto:
1.
Veci T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV a T‑704/15 RENV sa spájajú na účely vyhlásenia rozsudku.
2.
Žaloby sa zamietajú.
3.
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, páni Ioan Micula a Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL a West Leasing SRL, predtým West Leasing International SRL, znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania Európskej komisie vo veciach T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
4.
Spolková republika Nemecko znáša svoje vlastné trovy konania vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
5.
Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania vo veciach T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
6.
Lotyšská republika znáša svoje vlastné trovy konania vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
7.
Maďarsko znáša svoje vlastné trovy konania vo veciach T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
8.
Poľská republika znáša svoje vlastné trovy konania vo veciach T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV a C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 2. októbra 2024.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
1
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.