62024CJ0197
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 13. novembra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/7/EÚ – Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách – Pôsobnosť – Článok 2 body 1 a 3 – Pojem podnik – Pojem obchodná transakcia – Zmluva o poskytovaní právnych služieb pri založení obchodnej spoločnosti – Smernica 93/13/EHS – Článok 2 písm. b) – Pojem spotrebiteľ – Fyzická osoba, ktorá využila služby advokáta na účely založenia obchodnej spoločnosti“
Vo veci C‑197/24 [Šiľarský] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Mestského súdu Bratislava IV (Slovenská republika) z 13. februára 2024 a doručený Súdnemu dvoru 12. marca 2024, ktorý súvisí s konaním:
AK
proti
RU,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory I. Jarukaitis, predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu štvrtej komory, sudcovia M. Condinanzi, N. Jääskinen a R. Frendo (spravodajkyňa),
generálny advokát: D. Spielmann,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
slovenská vláda, v zastúpení: E. V. Larišová a A. Lukáčik, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: P. Kienapfel, R. Lindenthal a D. Milanowska, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. apríla 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2, článku 2 bodov 1 a 3 a článku 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/7/EÚ zo 16. februára 2011 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. EÚ L 48, 2011, s. 1), ako aj článku 2 písm. b) a článku 8 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi AK, spoločnosťou poskytujúcou právne služby, a RU, fyzickou osobou, vo veci zaplatenia dlžnej odmeny za poskytnutie právnych služieb.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2011/7
3
Odôvodnenie 8 smernice 2011/7 uvádza:
„Rozsah tejto smernice by sa mal obmedziť na platby vykonávané ako odplata za obchodné transakcie. Táto smernica by nemala upravovať transakcie so spotrebiteľmi…“.
4
Článok 1 tejto smernice s názvom „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“ v odseku 2 stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na všetky platby uskutočnené ako odplata za obchodné transakcie.“
5
Podľa článku 2 uvedenej smernice s názvom „Vymedzenie pojmov“:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
1.
‚obchodné transakcie‘ sú transakcie medzi podnikmi alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej moci, ktoré vedú k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu;
…
3.
‚podnik‘ je akákoľvek organizácia iná ako orgán verejnej moci, konajúca v rámci svojej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, a to aj vtedy, ak je táto činnosť vykonávaná len jednou osobou;
…“
6
Článok 6 tej istej smernice, nazvaný „Náhrada nákladov na vymáhanie“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že sa úrok z omeškania stane splatným v rámci obchodných transakcií v súlade s článkom 3 alebo 4, bol veriteľ oprávnený získať od dlžníka minimálne paušálnu sumu vo výške 40 EUR.“
Smernica 93/13
7
Článok 1 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
„Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú – neoficiálny preklad] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.“
8
Podľa článku 2 písm. b) tejto smernice:
„Na účely tejto smernice:
…
b)
‚spotrebiteľ‘: znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k [jej] obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.“
9
Článok 8 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty môžu prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné [prísnejšie opatrenie zlučiteľné – neoficiálny preklad] so zmluvou v oblasti obsiahnutej touto smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa.“
Slovenské právo
Obchodný zákonník
10
Ustanovenie § 369c zákona č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník, v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej (ďalej len „Obchodný zákonník“) v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„(1)   Omeškaním dlžníka vzniká veriteľovi… právo na paušálnu náhradu nákladov spojených s uplatnením pohľadávky, a to bez potreby osobitného upozornenia. Výšku paušálnej náhrady nákladov spojených s uplatnením pohľadávky ustanoví vláda Slovenskej republiky nariadením.
(2)   Ustanovenie odseku 1 sa nepoužije, ak záväzok vznikol zo spotrebiteľskej zmluvy a dlžníkom je spotrebiteľ.“
Občiansky zákonník
11
Ustanovenie § 52 zákona č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník z 26. februára 1964, v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej (ďalej len „Občiansky zákonník“) stanovuje:
„(1)   Spotrebiteľskou zmluvou je každá zmluva bez ohľadu na právnu formu, ktorú uzatvára dodávateľ so spotrebiteľom.
(2)   Ustanovenia o spotrebiteľských zmluvách, ako aj všetky iné ustanovenia upravujúce právne vzťahy, ktorých účastníkom je spotrebiteľ, použijú sa vždy, ak je to na prospech zmluvnej strany, ktorá je spotrebiteľom. Odlišné zmluvné dojednania alebo dohody, ktorých obsahom alebo účelom je obchádzanie tohto ustanovenia, sú neplatné. Na všetky právne vzťahy, ktorých účastníkom je spotrebiteľ, sa vždy prednostne použijú ustanovenia Občianskeho zákonníka, aj keď by sa inak mali použiť normy obchodného práva.
(3)   Dodávateľ je osoba, ktorá pri uzatváraní a plnení spotrebiteľskej zmluvy koná v rámci predmetu svojej obchodnej alebo inej podnikateľskej činnosti.
(4)   Spotrebiteľ je fyzická osoba, ktorá pri uzatváraní a plnení spotrebiteľskej zmluvy nekoná v rámci predmetu svojej obchodnej činnosti alebo inej podnikateľskej činnosti.“
Zákon o advokácii
12
Ustanovenie § 18 ods. 4 zákona č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov, v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej (ďalej len „zákon o advokácii“) stanovuje:
„Advokát je povinný v priebehu poskytovania právnej služby informovať klienta, ktorý je spotrebiteľom právnej služby, o výške odmeny za úkon právnej služby ešte pred začatím tohto úkonu, inak mu odmena nepatrí. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
13
AK, spoločnosť poskytujúca právne služby, podala na Mestský súd Bratislava IV (Slovenská republika), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu, ktorou sa domáha, aby bola fyzickej osobe RU uložená povinnosť zaplatiť dlžnú odmenu za poskytnutie právnych služieb a paušálnu náhradu nákladov spojených s uplatnením pohľadávky v sume 40 eur v súlade s § 369c Obchodného zákonníka, ktorým sa vykonáva článok 6 smernice 2011/7.
14
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že RU s cieľom založiť spoločnosť s ručením obmedzeným podľa slovenského práva, ktorej mal byť spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, v roku 2022 kontaktoval advokátku, ktorá sa následne stala spoločníčkou žalobkyne vo veci samej. Ústne bola uzavretá zmluva o poskytnutí právnych služieb za paušálnu odmenu.
15
Podľa predkladajúceho vnútroštátneho súdu bol RU zaslaný návrh spoločenskej zmluvy a ďalšie dokumenty, okrem iných aj faktúra za služby, ktorá nebola uhradená k dátumu jej splatnosti, teda 17. januára 2023.
16
V rámci konania vo veci samej RU popiera, že uzavrel zmluvu o poskytovaní právnych služieb, ako aj existenciu dohody o odmene za tieto služby, a spoločenská zmluva, ako aj iné dokumenty mu boli zaslané bez toho, aby o to žiadal. Okrem toho sa domnieva, že z dôvodu svojho postavenia spotrebiteľa by sa spor mal riadiť ustanoveniami občianskeho práva, zatiaľ čo AK tvrdí, že ide o obchodný spor, ktorý sa riadi ustanoveniami obchodného práva.
17
Za týchto okolností Mestský súd Bratislava IV rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 1 ods. 2 v spojení s článkom 2 bodmi 1 a 3 a článkom 6 ods. 1 smernice [2011/7] vykladať v tom zmysle, že sa považuje (i) za ‚podnik‘ aj fyzická osoba, ktorá v prípade, o aký ide vo veci samej, využije právne služby advokáta smerujúce k založeniu obchodnej spoločnosti, ktorej sa má stať jej konateľom a jedným z dvoch zakladateľov a spoločníkov, a (ii) za ‚obchodnú transakciu‘ transakcia, ktorá v prípade, o aký ide vo veci samej, vedie k poskytnutiu služieb advokáta takejto fyzickej osobe smerujúcich k založeniu obchodnej spoločnosti?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, má sa pojem spotrebiteľ použitý v článku 2 písm. b) smernice [93/13] v spojení s článkom 8 tejto smernice vykladať tak, že v prípade, o aký ide vo veci samej, zahŕňa aj fyzickú osobu, proti ktorej sa uplatňuje pohľadávka zo zmluvy o poskytovaní právnych služieb, ak jej predmetom boli služby smerujúce k založeniu obchodnej spoločnosti a žalovaný mal byť jej konateľom a jedným z dvoch zakladateľov a spoločníkov?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
18
Treba uviesť, že žaloba, ktorú podala AK, je založená najmä na § 369c Obchodného zákonníka, ktorým sa do slovenského práva preberá článok 6 ods. 1 smernice 2011/7 uvedený v prvej otázke. Tento posledný uvedený článok ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby v prípade, že sa úrok z omeškania stane splatným v rámci obchodných transakcií, bol veriteľ oprávnený získať od dlžníka minimálne paušálnu sumu vo výške 40 eur.
19
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že predkladajúci vnútroštátny súd si kladie otázky, ktoré sa týkajú konkrétne pojmov „obchodná transakcia“ a „podnik“ v zmysle tejto smernice.
20
Treba teda konštatovať, že svojou prvou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 2 smernice 2011/7 v spojení s článkom 2 bodmi 1 a 3 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že fyzická osoba využila služby advokáta na účely založenia obchodnej spoločnosti, v ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, postačuje sama osebe na to, aby sa táto osoba považovala za „podnik“, a v dôsledku toho transakcia uzavretá s týmto advokátom za „obchodnú“ v zmysle týchto ustanovení.
21
Na úvod treba pripomenúť, že v súlade s článkom 1 ods. 2 smernice 2011/7 sa táto smernica vzťahuje na všetky platby uskutočnené ako odplata za „obchodné transakcie“. Tento pojem je definovaný v článku 2 bode 1 tejto smernice ako „transakcie medzi podnikmi alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej moci, ktoré vedú k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu“. Toto posledné uvedené ustanovenie treba vykladať s prihliadnutím na odôvodnenie 8 uvedenej smernice, ktoré spresňuje, že z jej pôsobnosti sú vylúčené transakcie so spotrebiteľmi (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, bod 30, a z 13. januára 2022, New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, bod 31, ako aj citovanú judikatúru).
22
Podľa článku 2 bodu 3 smernice 2011/7 je v zmysle tejto smernice „podnik“ akákoľvek organizácia iná ako orgán verejnej moci, konajúca v rámci svojej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, a to aj vtedy, ak je táto činnosť vykonávaná len jednou osobou.
23
Treba tiež uviesť, že smernica 2011/7 nahradila smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. ES L 200, 2000, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226). Súdny dvor však už v súvislosti s ustanoveniami tejto poslednej uvedenej smernice, ktoré sú rovnocenné s ustanoveniami uvedenými v bodoch 21 a 22 tohto rozsudku, rozhodol, že požiadavka, aby osoba konala ako organizácia v rámci svojej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, znamená, že táto osoba, bez ohľadu na jej formu a právne postavenie podľa vnútroštátneho práva, vykonáva túto činnosť systematicky a sústavne. Táto činnosť sa nemôže obmedziť na jednotlivé a samostatné poskytnutie služby a dotknutá transakcia musí patriť do rámca uvedenej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, body 33 a 34).
24
Na účely takéhoto posúdenia sa musia zohľadniť všetky okolnosti súvisiace s dotknutou transakciou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 2016, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, bod 41).
25
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by RU, ktorý je fyzickou osobou, vykonával systematicky a sústavne nezávislú hospodársku alebo odbornú činnosť, do ktorej rámca by patrila transakcia, v súvislosti s ktorou využil služby advokátky.
26
Táto úvaha tiež bráni hypotéze uvádzanej predkladajúcim vnútroštátnym súdom, podľa ktorej by RU mohol byť kvalifikovaný ako podnik na základe skutočnosti, že si vyžiadal právne služby na účely budúcej odbornej činnosti. Požiadavka, podľa ktorej dotknutá transakcia musí patriť do rámca hospodárskej alebo odbornej činnosti nezávislej od dotknutej osoby, sa totiž musí posudzovať v čase uzavretia tejto transakcie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. novembra 2024, Agenciart –Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, bod 35). V tejto súvislosti možnosť, že sa postavenie tejto osoby zmení, najmä v dôsledku uskutočnenej transakcie, nie je spôsobilá zmeniť postavenie, ktoré mala v čase uzavretia transakcie (pozri v tomto zmysle v súvislosti so smernicou 93/13 rozsudok z 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, bod 51).
27
Okrem toho, hoci z judikatúry uvedenej v bode 24 tohto rozsudku vyplýva, že súvislosť medzi dotknutou transakciou a cieľom sledovaným osobou, ktorá ju uzatvára, môže byť jednou zo skutočností, ktoré treba zohľadniť pri posúdení, či sa smernica 2011/7 uplatní v danom prípade, nemôže sama osebe stačiť na vyvodenie záveru, že RU konal ako „podnik“ v zmysle článku 2 bodu 3 smernice 2011/7, keď uzavrel transakciu, o ktorú ide vo veci samej.
28
V tejto súvislosti sa predkladajúci vnútroštátny súd pýta na prípadnú relevantnosť judikatúry Súdneho dvora vyplývajúcej z rozsudku z 3. júla 1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), ako aj z rozsudku zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), na účely prejednávanej veci, keďže vo veciach, v ktorých boli vydané tieto rozsudky, sa zohľadnili určité skutkové okolnosti, na základe ktorých sa dospelo k záveru, že dotknutá osoba vykonávala obchodnú činnosť.
29
Treba však pripomenúť, že tieto dve veci sa týkali výkladu pravidiel súdnej právomoci vo veciach spotrebiteľských zmlúv a že v týchto veciach Súdny dvor vykladal pojem „spotrebiteľ“ v zmysle týchto pravidiel súdnej právomoci. Na jednej strane, hoci odôvodnenie 8 smernice 2011/7 spresňuje, že transakcie so spotrebiteľmi nepatria do pôsobnosti tejto smernice, jej uplatniteľnosť je v článku 1 vymedzená pozitívne odkazom na „obchodné transakcie“ medzi „podnikmi“.
30
Na druhej strane, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 40 svojich návrhov, cieľom smernice 2011/7 je odradiť od oneskorených platieb a účinne chrániť veriteľa pred takýmito oneskoreniami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2024, Tusnia, C‑725/23, EU:C:2024:1015, bod 29 a citovanú judikatúru). Tieto ciele sú teda odlišné od cieľa sledovaného pravidlami právomoci vykladanými v rozsudkoch citovaných v bode 28 tohto rozsudku.
31
V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že úvahy Súdneho dvora v týchto rozsudkoch nemožno uplatniť na výklad pojmu „podnik“ v zmysle smernice 2011/7.
32
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 smernice 2011/7 v spojení s článkom 2 bodmi 1 a 3 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že fyzická osoba využila služby advokáta na účely založenia obchodnej spoločnosti, v ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, sama osebe nepostačuje na to, aby sa táto osoba považovala za „podnik“, a v dôsledku toho transakcia uzavretá s týmto advokátom za „obchodnú“ v zmysle týchto ustanovení.
O druhej otázke
33
Svojou druhou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 písm. b) smernice 93/13 v spojení s článkom 8 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že na fyzickú osobu, proti ktorej sa uplatňuje pohľadávka zo zmluvy o poskytovaní právnych služieb, ktorej predmetom je založenie obchodnej spoločnosti, v ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, sa vzťahuje pojem „spotrebiteľ“ v zmysle tejto smernice.
O právomoci Súdneho dvora
34
Predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že konanie vo veci samej sa netýka problematiky nekalých podmienok obsiahnutých v zmluve medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom. Domnieva sa však, že požadovaný výklad ustanovení smernice 93/13 je nevyhnutný v prípade, že by sa na žalovaného vo veci samej nevzťahoval pojem „podnik“ v zmysle článku 2 bodu 3 smernice 2011/7, keďže pojem „spotrebiteľ“ uvedený v § 52 ods. 4 Občianskeho zákonníka, ktorým sa do slovenského práva preberá článok 2 písm. b) smernice 93/13, je prevzatý do § 18 ods. 4 zákona o advokácii, o ktorý ide v spore vo veci samej.
35
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že Súdny dvor má právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúcich sa ustanovení práva Únie v situáciách, v ktorých, i keď skutkový stav vo veci samej nespadá priamo do pôsobnosti tohto práva, sú ustanovenia uvedeného práva na základe vnútroštátneho práva uplatniteľné z dôvodu odkazu stanoveného týmto právom na ich obsah (rozsudky zo 7. novembra 2018, K a B, C‑380/17, EU:C:2018:877, bod 34, ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2022, Cafpi a Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, bod 30).
36
V takýchto situáciách totiž existuje nepochybný záujem Európskej únie na tom, aby sa s cieľom predchádzať budúcim výkladovým rozdielom vykladali ustanovenia prebrané z práva Únie jednotným spôsobom (rozsudky zo 7. novembra 2018, K a B, C‑380/17, EU:C:2018:877, bod 35, ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2022, Cafpi a Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, bod 31).
37
Výklad ustanovení práva Únie Súdnym dvorom v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Únie, je teda odôvodnený, ak tieto ustanovenia sú na základe vnútroštátneho práva priamo a bezpodmienečne uplatniteľné na takéto situácie, aby sa zabezpečilo, že tieto situácie budú posudzované rovnako ako situácie, ktoré spadajú do pôsobnosti uvedených ustanovení (rozsudky zo 7. novembra 2018, K a B, C‑380/17, EU:C:2018:877, bod 36, ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2022, Cafpi a Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, bod 32).
38
V prejednávanej veci predkladajúci vnútroštátny súd, ktorý má jediný právomoc vykladať vnútroštátne právo v rámci systému súdnej spolupráce zavedeného článkom 267 ZFEÚ, uvádza, že slovenský zákonodarca sa rozhodol priamo a bezpodmienečne uplatniť pojem „spotrebiteľ“ uvedený v § 52 ods. 4 Občianskeho zákonníka aj v oblasti odmien advokátov prostredníctvom § 18 ods. 4 zákona o advokácii. Z tohto dôvodu je výklad tohto pojmu nevyhnutný na to, aby mohol rozhodnúť spor, ktorý prejednáva.
39
Tento súd tiež uvádza, že na jednej strane sa § 52 ods. 1 Občianskeho zákonníka, rovnako ako smernica 93/13, uplatňuje na „každú zmluvu bez ohľadu na právnu formu, ktorú uzatvára dodávateľ so spotrebiteľom“, a na druhej strane, že § 52 ods. 4 Občianskeho zákonníka preberá do slovenského práva článok 2 písm. b) smernice 93/13, pričom v podstate preberá znenie tohto ustanovenia.
40
Za týchto podmienok existuje nepochybný záujem Únie na tom, aby Súdny dvor rozhodol o požadovanom výklade.
41
V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na druhú otázku, ktorú položil predkladajúci vnútroštátny súd.
O veci samej
42
Na úvod treba uviesť, že cieľom článku 8 smernice 93/13 je umožniť členským štátom, aby v súlade so Zmluvou o FEÚ zabezpečili vyššiu úroveň ochrany dotknutého spotrebiteľa prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú prísnejšie ako ustanovenia uvedenej smernice [pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2023, mBank (Poľský register protiprávnych podmienok), C‑139/22, EU:C:2023:692, bod 39]. V prejednávanej veci sa však druhá otázka položená predkladajúcim vnútroštátnym súdom týka definície pojmu „spotrebiteľ“, a nie posúdenia, či sú dotknuté vnútroštátne ustanovenia prísnejšie.
43
Z toho vyplýva, že tento článok 8 nie je relevantný na účely poskytnutia užitočnej odpovede na túto druhú otázku.
44
Podľa definície uvedenej v článku 2 písm. b) tejto smernice „spotrebiteľ“ znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k jej obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.
45
Postavenie dotknutej osoby ako „spotrebiteľa“ sa teda musí posudzovať z hľadiska funkčného kritéria spočívajúceho v posúdení, či predmetný zmluvný vzťah súvisí s činnosťami, ktoré nie sú obchodom, podnikaním alebo povolaním. Súdny dvor mal okrem toho príležitosť spresniť, že pojem „spotrebiteľ“ v zmysle článku 2 písm. b) smernice 93/13 má objektívnu povahu a nezávisí od konkrétnych vedomostí, ktoré môže dotknutá osoba mať, alebo od informácií, ktoré táto osoba skutočne má k dispozícii [rozsudok z 8. júna 2023, YYY. (Pojem spotrebiteľ), C‑570/21, EU:C:2023:456, bod 30 a citovaná judikatúra].
46
Smernica 93/13 teda definuje zmluvy, na ktoré sa vzťahuje, odkazom na určitú vlastnosť zmluvných strán podľa toho, či konajú s cieľom vzťahujúcim sa na ich obchody, podnikanie alebo povolanie (rozsudok z 21. marca 2019, Pouvin a Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, bod 23, ako aj citovaná judikatúra).
47
V prejednávanej veci, ako bolo uvedené v bode 25 tohto rozsudku, a s výhradou overení, ktoré má vykonať predkladajúci vnútroštátny súd, žiadna zo skutočností poskytnutých týmto súdom nenaznačuje, že žalovaný vo veci samej vykonával v čase uzavretia zmluvy o poskytovaní právnych služieb nezávislú hospodársku alebo odbornú činnosť, do ktorej rámca by mohla patriť táto zmluva.
48
Toto posúdenie nemôže byť vyvrátené okolnosťou, že cieľom, ktorý sledoval RU, bolo vykonávanie obchodnej činnosti.
49
Súdny dvor už totiž rozhodol, že postavenie osoby ako „spotrebiteľa“ v zmysle smernice 93/13 sa musí posudzovať v čase uzavretia predmetnej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, bod 49 a citovanú judikatúru).
50
V tejto súvislosti skutočnosť, že situácia žalovaného vo veci samej sa mohla vyvíjať, nemôže zmeniť jeho postavenie, ktoré mal v deň uzavretia predmetnej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. marca 2025, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, bod 51).
51
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. b) smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „spotrebiteľ“ v zmysle tohto ustanovenia sa vzťahuje na fyzickú osobu, ktorá uzavrela zmluvu o poskytovaní právnych služieb na účely založenia obchodnej spoločnosti, ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, pod podmienkou, že táto osoba v čase uzavretia zmluvy nevykonávala samostatnú hospodársku alebo odbornú činnosť, do ktorej rámca by mohla patriť táto zmluva.
O trovách
52
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 1 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/7/EÚ zo 16. februára 2011 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách v spojení s článkom 2 bodmi 1 a 3 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
skutočnosť, že fyzická osoba využila služby advokáta na účely založenia obchodnej spoločnosti, v ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, sama osebe nepostačuje na to, aby sa táto osoba považovala za „podnik“, a v dôsledku toho transakcia uzavretá s týmto advokátom za „obchodnú“ v zmysle týchto ustanovení.
2.
Článok 2 písm. b) smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pojem „spotrebiteľ“ v zmysle tohto ustanovenia sa vzťahuje na fyzickú osobu, ktorá uzavrela zmluvu o poskytovaní právnych služieb na účely založenia obchodnej spoločnosti, ktorej sa mala stať spoluzakladateľom, spoločníkom a konateľom, pod podmienkou, že táto osoba v čase uzavretia zmluvy nevykonávala samostatnú hospodársku alebo odbornú činnosť, do ktorej rámca by mohla patriť táto zmluva.
Jarukaitis
Lenaerts
Condinanzi
Jääskinen
Frendo
Rozsudok bol vyhlásený v Luxemburgu 13. novembra 2025.
Tajomník
A. Calot Escobar
Predseda komory
I. Jarukaitis
(
*1
)	Jazyk konania: slovenčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.