ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 26. marca 1987 (*)„Všeobecné preferenčné colné sadzby – Žaloba o neplatnosť – Právny základ – Povinnosť odôvodniť akty Spoločenstva“Vo veci 45/86_Komisia Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Peter Gilsdorf, právny poradca, splnomocnený
zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, Georges
Kremlis, člen právneho servisu Komisie, v budove Jean Monnet, Kirchberg_žalobkyňa_protiRade Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Jean-Louis Dewost, generálny riaditeľ právneho
servisu, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci John Carbery, poradca
v právnom servise Rady, splnomocnený zástupca, s adresou na
doručovanie v Luxemburgu, Jörg Käser, riaditeľa právneho odboru
Európskej investičnej banky, 100, boulevard Konrad-Adenauer_žalovanej_ktorej
predmetom je návrh na zrušenie nariadenia Rady (EHS) č. 3599/85 zo
17. decembra 1985, ktoré stanovuje všeobecné preferenčné colné
sadzby pre rok 1986 pre určité priemyselné výrobky pochádzajúce
z rozvojových krajín, a nariadenia Rady (EHS) č. 3600/85
zo 17. decembra 1985, ktoré stanovuje všeobecné preferenčné colné
sadzby pre rok 1986 pre textilné výrobky pochádzajúce z rozvojových
krajín_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda A. J. Mackenzie Stuart, predsedovia komôr Y. Galmot,
C. N. Kakouris, T. F. O’Higgins
a F. A. Schockweiler, sudcovia G. Bosco,
T. Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet
a G. C. Rodríguez Iglesias_generálny advokát: C. O. Lenz_tajomník: D. Louterman, referentka_so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. decembra 1986_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. januára 1987_vyhlásil tentoRozsudok1        Návrhom
podaným do kancelárie Súdneho dvora 17. februára 1986, podala
Komisia žalobu podľa článku 173 ods. 1 Zmluvy EHS, ktorou sa domáha
zrušenia nariadenia Rady (EHS) č. 3599/85 zo 17. decembra
1985, ktoré stanovuje všeobecné preferenčné colné sadzby pre rok 1986
pre určité priemyselné výrobky pochádzajúce z rozvojových krajín
a nariadenia Rady (EHS) č. 3600/85 zo 17. decembra 1985,
ktoré stanovuje všeobecné preferenčné colné sadzby pre rok 1986 pre
textilné výrobky pochádzajúce z rozvojových krajín
(Ú. v. ES L 352, s. 1 a 107).2        Pokiaľ
ide o skutkový stav, žalobné dôvody a tvrdenia účastníkov konania,
odkazuje sa na správu z pojednávania. Tieto časti spisu sa nižšie
uvádzajú len v miere potrebnej pre posúdenie veci Súdnym dvorom.3        Pokiaľ
ide o pochybnosti Rady o prípustnosti žaloby, s ohľadom
na záujem Komisie na takomto postupe, treba konštatovať, že článok 173
zmluvy rozlišuje zreteľne právo na podanie žaloby inštitúciami
Spoločenstva a členskými štátmi na jednej strane a právo na
podanie žaloby fyzickými a právnickými osobami na druhej strane.
Prvý odsek článku 173 priznáva Komisii a každému členskému štátu
právo napadnúť zákonnosť nariadení Rady žalobou o neplatnosť,
pričom výkon tohto práva nie je podmienený preukázaním právneho záujmu
na veci. Žaloba je preto prípustná.4        Komisia
uvádza na podporu svojej žaloby na dva dôvody, ktoré podľa nej splývajú
v jediný žalobný dôvod: absenciu jasného právneho základu, čo je
samo o sebe porušením článku 190 Zmluvy EHS a v tomto
prípade aj porušením Zmluvy, pretože jeho výsledkom by bolo použitie
postupu jednomyseľným hlasovaním, namiesto postupu, ktorý sa má
uplatňovať podľa článku 113 Zmluvy a ktorý je podľa názoru Komisie
jediným správnym právnym základom.5        Článok
190 zmluvy stanovuje, že „nariadenia, smernice a rozhodnutia
prijaté Radou a Komisiou musia byť uvádzať dôvody, na ktorých sú
založené“. Z ustálenej súdnej praxe Súdneho dvora (najmä
z rozsudku zo 7. júla 1981, REWE-Handelsgesellschaft Nord
mbH/Hauptzollamt, 158/80, Zb. s. 1805) vyplýva, že na splnenie
povinnosti odôvodnenia je nevyhnutné, aby opatrenia Spoločenstva
obsahovali výklad skutkových a právnych podstát, ktoré viedli tieto
inštitúcie Spoločenstva k ich prijatiu, aby Súdny dvor mohol
vykonávať kontrolu a zároveň, aby členské štáty, ako aj ostatní
zúčastnení, boli oboznámení s podmienkami, za akých inštitúcie
Spoločenstva uplatňovali zmluvu.6        Je preto potrebné overiť, či sporné nariadenia zodpovedajú týmto požiadavkám.7        V tejto
súvislosti Rada tvrdila, že hoci je informácia o právnom základe
nepresná, úvodné ustanovenia nariadení poskytujú postačujúce,
alternatívne odkazy na ciele sledované Radou a ktoré sú zároveň
obchodnou politikou a politikou pomoci rozvojovým krajinám.8        Tieto
odkazy však nestačia na oboznámenie sa s právnym základom prípadu,
na základe ktorého Rada koná. Úvodné ustanovenia nariadení odkazujú na
zlepšenie podmienok prístupu rozvojových krajín na trhy krajín
poskytujúcich výhody a poukazujú iba na to, že prispôsobenie sa
všeobecnému preferenčnému systému Spoločenstva sa ukázalo, na základe
pätnásťročnej praxe, ako nevyhnutné. Z informácií, ktoré Rada
poskytla Súdnemu dvoru ďalej vyplýva, že formulácia „so zreteľom na
Zmluvu“ bola ponechaná z dôvodu rozdielnosti názorov na výber
vhodného právneho základu. Cieľom takejto formulácie bolo ponechať
právny základ dotknutých nariadení vágny.9        Vynechanie
odkazu na jasné ustanovenie Zmluvy nepredstavuje žiadnu podstatnú vadu,
pokiaľ je možné právny základ právneho aktu určiť na základe iných
záchytných bodov tohoto aktu. Takýto výslovný odkaz je však nevyhnutný,
pokiaľ sú zúčastnené strany a Súdny dvor ponechaní v neistote,
aký je presný právny základ.10      V odpovedi
na otázku Súdneho dvora Rada uviedla, že pri prijímaní napadnutých
nariadení bolo jej zámerom vychádzať z článkov 113 a 235
zmluvy. Vysvetlila, že sa odklonila od návrhu Komisie, v ktorom sa
hovorilo len o článku 113, pretože bola presvedčená, že tieto
sporné nariadenia sledujú nielen ciele obchodnej politiky, ale aj
dôležité ciele rozvojovej politiky. Vykonanie takejto rozvojovej
politiky presahuje rámec článku 113 Zmluvy a vyžaduje použitie
článok 235.11      Treba
zdôrazniť, že v rámci systému právomocí Spoločenstva nemôže voľba
právneho základu právneho aktu závisieť len od názoru inštitúcie na
určený cieľ, ale musí byť založená aj na objektívnych okolnostiach,
ktoré môže súd preskúmať.12      V tomto
prípade nemá spor o správny právny základ čisto formálny význam,
pretože články 113 a 235 zmluvy EHS obsahujú rôzne pravidlá, na
základe ktorých môže Rada uplatňovať svoju vôľu. Výber právneho základu
tak by mohol mať dôsledky na určenie obsahu napadnutých nariadení.13      Zo
samotného článku 235 vyplýva, že použitie tohto článku ako právneho
základu aktu je odôvodnené len vtedy, ak žiadne iné ustanovenie Zmluvy
neudeľuje inštitúciám Spoločenstva potrebnú právomoc na prijatie tohto
aktu.14      Musí
sa preto overiť, či Rada v tomto prípade mala právomoc prijať
napadnuté nariadenia len na základe jediného článku 113 Zmluvy tak, ako
to tvrdí Komisia.15      Je
bežné, že preferenčné colné sadzby udelené spornými nariadeniami sú
„zmenami v colných sadzbách“ v zmysle článku 113. Rada však
tvrdí, že ciele sledované nariadeniami v oblasti podpory rozvoja
prekračujú rámec bežnej obchodnej politiky.16      V prvom
rade treba zdôrazniť že, ako už konštatoval aj Súdny dvor, pojem
obchodná politika má ten istý obsah, bez ohľadu na to, či je uplatňovaný
v kontexte medzinárodnej činnosti štátu alebo Spoločenstva
(stanovisko 1/75 z 11. novembra 1975, Zb. s. 1355).17      Spojitosť
medzi obchodom a rozvojom postupne zosilnela v súčasnom
medzinárodnom spoločenstve. Bola uznaná v rámci Spojených národov,
konkrétne Konferenciou OSN o obchode a rozvoji (UNCTAD)
a v rámci dohody GATT, predovšetkým zaradením časti IV
s názvom „Obchod a rozvoj“.18      Práve
s touto perspektívou bol zostavený model, ktorým sa inšpiroval
systém všeobecných preferencií Spoločenstva, vykonávaný čiastočne
spornými nariadeniami. Tento systém je vyjadrením novej koncepcie
medzinárodných obchodných vzťahov, v ktorej majú významné miesto
rozvojové ciele.19      Zmluva
vzala do úvahy možný vývoj, definovala znaky a nástroje spoločnej
obchodnej politiky v článku 110 a v nasledujúcich
článkoch. Aj v článku 110 sa označuje, ako jeden z cieľov
obchodnej politiky, cieľ prispieť „k vyváženému rozvoju svetového
obchodu“, ktorý predpokladá, že obchodná politika sa prispôsobí možným
zmenám koncepcií v medzinárodných vzťahoch. Aj články 113
a 116 predpokladajú nielen konanie inštitúcií, vrátane uzatvárania
dohôd s tretími krajinami, ale aj spoločnú činnosť „v rámci
medzinárodných organizácií ekonomického charakteru“, čo je dostatočne
obsiahly výraz zahrňujúci medzinárodné organizácie, ktoré by sa mohli
zaoberať problematikou obchodu z hľadiska rozvojovej politiky.20      Súdny
dvor už uznal, že spojenie s problémami rozvoja nevylučuje akt
z oblasti spoločnej obchodnej politiky tak, ako to už bolo
definované v zmluve. Konštatoval, že spoločná obchodná politika
nebude môcť byť prospešne uskutočňovaná, ak by Spoločenstvo používalo
len prostriedky využívajúce tradičné aspekty zahraničného obchodu. Takto
chápaná „obchodná politika“ by sa postupne stala bezvýznamnou
(stanovisko 1/78 zo 4. októbra 1979, Zb. s. 2871).21      Z toho
vyplýva, že sporné nariadenia sú aktmi, ktoré spadajú do oblasti
spoločnej obchodnej politiky a že Rada, ktorá bola oprávnená ich
prijať v zmysle článku 113 Zmluvy, nebola oprávnená konať na
základe článku 235.22      Z predchádzajúceho
vyplýva, že napadnuté nariadenia nespĺňajú požiadavky zdôvodnenia
ustanovené v článku 190 zmluvy a neboli prijaté na správnom
právnom základe. Musia byť preto zrušené.23      Vzhľadom
na okolnosti tohto prípadu a požiadavky právnej istoty treba
určiť, že účinky zrušených nariadení sú konečné v zmysle článku 174
ods. 2 Zmluvy. O trovách24      Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci
nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
zmysle navrhnuté. Keďže Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je
opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania..Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:1.      Nariadenie
Rady č. 3599/85 zo 17. decembra 1985 stanovujúceho všeobecné
preferenčné colné sadzby pre rok 1986 pre určité priemyselné výrobky
pochádzajúce z rozvojových krajín a nariadenie Rady (EHS)
č. 3600/85 zo 17. decembra 1985 stanovujúceho všeobecné
preferenčné colné sadzby pre rok 1986 pre textilné výrobky pochádzajúce
z rozvojových krajín (Ú. v. ES L 352, s. 1
a 107), sa zrušujú.2.      Účinok zrušených nariadení treba považovať za konečný.3.      Rada je zaviazaná na náhradu trov.Mackenzie StuartGalmot            Kakouris      O’HigginsSchockweilerBoscoKoopmans      Everling            Bahlmann      JolietRodríguez IglesiasRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. marca 1987.Tajomník       PredsedaP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jazyk konania: francúzština.