Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
JULIANE
KOKOTT
prednesené
30. októbra
2025(1)
Vec C‑770/23 P
Európska komisia
proti
HB
„ Odvolanie – Verejné
zákazky
na
služby – Vymáhanie
zmluvnej
pohľadávky
Komisiou
formou
započítania s pohľadávkou,
ktorú
má
voči
nej
jej
zmluvný
partner – Zmluva,
ktorá
patrí
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu – Právomoc
Komisie
prijať
rozhodnutie o započítaní – Právomoc
súdov
Únie
rozhodovať o žalobe
podanej
proti
rozhodnutiu o započítaní “
Obsah
I.
Úvod
II.
Právny rámec
III.
Okolnosti predchádzajúce odvolaciemu konaniu
A.
Skutkové okolnosti predchádzajúce konaniu na Všeobecnom súde
B.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
C.
Udalosti, ktoré nastali po vyhlásení napadnutého rozsudku a po podaní tohto odvolania
IV.
Odvolacie konanie a návrhy účastníkov konania
V.
Posúdenie
A.
O odvolaní
1.
O pretrvávaní predmetu odvolania
2.
O veci samej
a)
O možnosti vymáhať spornú pohľadávku formou započítania (prvý odvolací dôvod)
b)
O možnosti vymáhať zmluvnú pohľadávku, ktorá patrí do právomoci vnútroštátneho súdu, formou započítania (druhý odvolací dôvod)
1)
Rozhodnutia o započítaní zmluvných pohľadávok sú napadnuteľnými aktmi v zmysle článku 263 ZFEÚ
2)
Prijatie rozhodnutia o započítaní na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky patriacej do právomoci vnútroštátneho súdu je však možné
3.
Návrh týkajúci sa odvolania
B.
O žalobe na Všeobecnom súde
C.
Predbežný záver
VI.
O trovách
A.
O trovách odvolacieho konania
B.
O trovách prvostupňového konania
VII.
Návrhy
I.      Úvod
1.        Podľa
článku 272 ZFEÚ
má
Súdny
dvor
Európskej
únie
právomoc
rozhodovať
na
základe
arbitrážnej
doložky
pripojenej k verejnoprávnej
alebo
súkromnoprávnej
zmluve
uzavretej
Úniou
alebo v mene
Únie.
Podľa
článku 274 ZFEÚ s výnimkou
právomoci,
ktorú
Súdnemu
dvoru
priznávajú
zmluvy,
spory, v ktorých
je
Únia
zúčastnenou
stranou,
nie
sú z tohto
dôvodu
vyňaté z právomoci
súdov
členských
štátov.
2.        V prípade
neexistencie
arbitrážnej
doložky v prospech
súdov
Únie
preto
patria
spory
týkajúce
sa
zmlúv
uzavretých
Európskou
komisiou
do
právomoci
vnútroštátnych
súdov.(2)
3.        Napriek
zdanlivej
jednoduchosti
tohto
rozdelenia
právomocí
sa
Súdny
dvor
už
viackrát
zaoberal
otázkou,
či
by
spor
týkajúci
sa
zmluvy
uzavretej
Komisiou
mal
byť
predložený
súdu
Únie
alebo
vnútroštátnemu
súdu.(3)
4.        V tejto
súvislosti
Súdny
dvor v rozsudku
ADR
Center/Komisia
(ďalej
len
„rozsudok
ADR“)(4) rozhodol,
že
Komisia
môže
využiť
svoju
právomoc
sama
priznať
vykonateľnosť v zmysle
článku 299 ZFEÚ
svojim
rozhodnutiam o vymáhaní
zmluvných
pohľadávok
len
vtedy,
ak
dotknutá
zmluva
obsahuje
arbitrážnu
doložku v prospech
súdu
Únie.
5.        Takéto
rozhodnutie,
ktoré
predstavuje
exekučný
titul,
totiž
predstavuje
akt
napadnuteľný
žalobou o neplatnosť
podľa
článku 263 ZFEÚ, v rámci
ktorého
musí
súd
Únie
preskúmať
dôvodnosť
takto
vymáhanej
pohľadávky.
Prijatie
takéhoto
titulu
na
vymáhanie
pohľadávky,
ktorá
vznikla
na
základe
zmluvy
patriacej
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu,
by
spor
vyňalo z právomoci
príslušného
súdu a obchádzalo
by
rozdelenie
právomocí
stanovené
Zmluvou.(5)
6.        Existuje
však
takéto
obmedzenie
aj v prípade,
ak
Komisia
vymáha
zmluvnú
pohľadávku,
ktorá
patrí
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu,
nie
prijatím
exekučného
titulu,
ale
formou
započítania?
Inými
slovami,
je
Komisia
zbavená
možnosti
vymáhať
formou
započítania
pohľadávku,
ktorú
uplatňuje
na
základe
zmluvy,
ktorá
neobsahuje
arbitrážnu
doložku v prospech
súdu
Únie?
7.        Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku(6) rozhodol,
že
je
to
tak. Podľa
Všeobecného
súdu
rovnako
ako
rozhodnutie,
ktoré
je
exekučným
titulom v zmysle
článku 299 ZFEÚ,
predstavuje
rozhodnutie o započítaní
akt,
ktorý
je
napadnuteľný
podľa
článku 263 ZFEÚ.
Pohľadávka
vyplývajúca
zo
zmluvy,
ktorá
neobsahuje
arbitrážnu
doložku,
patrí
na
účely
preskúmania
jej
dôvodnosti
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu.
Prijatie
rozhodnutia o započítaní
na
účely
vymáhania
takejto
pohľadávky
preto
predstavuje
tiež
obchádzanie
rozdelenia
právomocí
stanoveného
Zmluvou(7).
8.        V rámci
tohto
odvolacieho
konania
má
Súdny
dvor
posúdiť,
či
je
toto
riešenie
dôvodné.
9.        Predtým,
ako
sa
Súdny
dvor
bude
môcť
zaoberať
touto
problematikou,
bude
musieť
určiť,
či
je
predmet
tohto
odvolania
zachovaný.
Táto
otázka
vzniká
preto,
lebo
pohľadávka
spoločnosti
HB
voči
Komisii, s ktorou
Komisia
vykonala
sporné
započítanie,
už
neexistuje, v dôsledku
čoho
sa
rozhodnutie o započítaní,
ktoré
bolo
napadnuté v prvostupňovom
konaní,
stalo
bezpredmetným.
II.    Právny rámec
10.      Tento
spor
sa
riadi
ustanoveniami
nariadenia
(EÚ,
Euratom) 2018/1046 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Únie
(ďalej
len
„nariadenie o rozpočtových
pravidlách z roku
2018“)(8).
11.      Článok 98
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018,
nazvaný
„Stanovenie
pohľadávok“,
okrem
iného
stanovuje:
„1.      S cieľom
stanoviť
pohľadávku
zodpovedný
povoľujúci
úradník:
a)      overí,
či
dlh
existuje;
b)      zistí
alebo
overí
skutočný
stav a výšku
dlhu;
a
c)      overí
podmienky
splatnosti
dlhu.
Stanovenie
pohľadávky
predstavuje
uznanie
práva
Únie
voči
dlžníkovi a stanovuje
nárok
požadovať
od
dlžníka
zaplatenie
dlhu.
2.      Každá
pohľadávka
identifikovaná
ako
istá,
ktorá
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná,
sa
stanoví
príkazom
na
vymáhanie,
ktorým
dá
zodpovedný
povoľujúci
úradník
pokyn
účtovníkovi
na
vymáhanie
príslušnej
sumy.
Po
ňom
nasleduje
odoslanie
oznámenia o dlhu
dlžníkovi, a to
okrem
prípadov,
keď
okamžite
dôjde k vzdaniu
sa
vymáhania
pohľadávky v súlade s odsekom
4
druhým
pododsekom.
Príkaz
na
vymáhanie
aj
oznámenie o dlhu
vypracuje
zodpovedný
povoľujúci
úradník.
Povoľujúci
úradník
pošle
oznámenie o dlhu
ihneď
po
stanovení
výšky
pohľadávky a najneskôr
do
piatich
rokov
od
času,
keď
bola
inštitúcia
Únie
za
bežných
okolností
schopná
nárokovať
si
svoj
dlh.…
3.      Pred
stanovením
pohľadávky
sa
zodpovedný
povoľujúci
úradník
uistí,
že:
a)      pohľadávka
je
istá,
t. j. nie
je
ničím
podmienená;
b)      pohľadávka
je
pevne
stanovená v presnom
hotovostnom
vyjadrení;
c)      pohľadávka
je
splatná a nepodlieha
žiadnej
lehote
splatnosti;
…
4.      Oznámenie o dlhu
informuje
dlžníka o tom,
že:
a)      Únia
stanovila
príslušnú
pohľadávku;
…“
12.      V článku 101
ods. 1
treťom
pododseku
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
sa
stanovuje,
že
„[ú]čtovník
vymáha
sumy
splatné
do
rozpočtu
ich
vzájomným
započítaním v súlade s článkom 102“.
13.      Článok 102
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018,
ktorý
je
nazvaný
„Vymáhanie
formou
vzájomného
započítania“,
znie:
„1.      Ak
má
dlžník
voči
Únii
alebo
výkonnej
agentúre
plniacej
rozpočet
pohľadávku,
ktorá
je
istá v zmysle
článku 98
ods. 3 písm. a),
má
pevne
stanovenú
výšku,
je
splatná a týka
sa
sumy
uvedenej v platobnom
príkaze,
účtovník
po
uplynutí
lehoty
uvedenej v článku 98
ods. 4
prvom
pododseku písm. b)
vymáha
stanovené
pohľadávky
formou
vzájomného
započítania.
Účtovník
môže
vymáhať
pohľadávku
formou
vzájomného
započítania
ešte
pred
uplynutím
lehoty
uvedenej v článku 98
ods. 4
prvom
pododseku písm. b), a to
vo
výnimočnom
prípade,
keď
je
to
nevyhnutné z hľadiska
ochrany
finančných
záujmov
Únie a ak
má
oprávnené
dôvody
domnievať
sa,
že
pohľadávka
Únie
by
mohla
byť
nedobytná.
Účtovník
môže
vymáhať
pohľadávku
formou
vzájomného
započítania
ešte
pred
uplynutím
lehoty
uvedenej v článku 98
ods. 4
prvom
pododseku písm. b),
ak s tým
dlžník
súhlasí.
2.      Pred
vymáhaním
pohľadávky
podľa
odseku
1
tohto
článku
vedie
účtovník
konzultácie
so
zodpovedným
povoľujúcim
úradníkom a informuje
dotknutých
dlžníkov, a to
aj o prostriedkoch
nápravy v súlade s článkom 133.
…
3.      Vzájomné
započítanie
uvedené v odseku
1
má
rovnaký
účinok
ako
platba a zbavuje
Úniu
zodpovednosti
za
danú
dlžnú
sumu a za
prípadné
vzniknuté
úroky.“
14.      Článok 103
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
má
názov
„Postup
vymáhania v prípade
neuskutočnenia
dobrovoľnej
platby“ a stanovuje:
„1.      V prípade,
že
po
uplynutí
lehoty
uvedenej v článku 98
ods. 4
prvom
pododseku písm. b)
nie
je
vymožená
celá
suma,
účtovník
bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok 102,
informuje o tejto
skutočnosti
zodpovedného
povoľujúceho
úradníka a bezodkladne
začne
postup
vymáhania
pohľadávky
akýmikoľvek
právnymi
prostriedkami, v náležitých
prípadoch
aj
formou
uplatnenia
si
nároku
na
vopred
zloženú
záruku.
2.      Ak
nie
je
možné
uplatniť
metódu
vymáhania
uvedenú v odseku
1
tohto
článku a ak
dlžník
neuhradil
dlh
ani
po
formálnej
výzve
účtovníka,
účtovník
bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok 102,
vymáha
pohľadávku
prostredníctvom
vykonania
rozhodnutia
podľa
článku 100
ods. 2
alebo
na
základe
žaloby.“
III. Okolnosti predchádzajúce odvolaciemu konaniu
A.      Skutkové okolnosti predchádzajúce konaniu na Všeobecnom súde
15.      Okolnosti
predchádzajúce
sporu
sú
uvedené v bodoch 14
až 37
napadnutého
rozsudku a možno
ich
zhrnúť
takto.
16.      Únia
zastúpená
Európskou
agentúrou
pre
obnovu
(EAO)
vyhlásila
24. októbra
2007
verejné
obstarávanie s cieľom
uzavrieť
zmluvu
CARDS,
konkrétne
zákazku
na
poskytovanie
služieb
technickej
pomoci
Vysokej
súdnej
rade v Srbsku.
17.      Zákazka
CARDS
bola
10. júna
2008
zadaná
konzorciu
koordinovanému
spoločnosťou
HB. S tým
súvisiaca
zmluva
bola
následne
podpísaná 30. júla 2008 s maximálnou
hodnotou
zákazky
vo výške 1 999 125 eur.
Táto
zmluva
okrem
iného
stanovovala,
že
akýkoľvek
spor,
ktorý z nej
vyplýva
alebo s ňou
súvisí,
patrí
do
právomoci
súdov v Bruseli
(Belgicko)(9).
18.      V nadväznosti
na
zistenie
nezrovnalostí
Európskym
úradom
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF)
Komisia
prijala 15. októbra 2019
rozhodnutie
C(2019) 7319
final. V tomto
rozhodnutí
konštatovala,
že
platby
uskutočnené
na
základe
zmluvy
CARDS
vo výške 1 197 055,86 eura
boli
vyplatené
neoprávnene a mali
by
byť
od
spoločnosti HB
vymáhané
(ďalej
len
„rozhodnutie o vymáhaní
CARDS“).
19.      HB
podala
19. novembra
2019
na
Všeobecný
súd
dve
žaloby,
zapísané
pod
číslami T‑795/19 a T‑796/19,
ktorými
napadla
najmä
zákonnosť
rozhodnutia o vymáhaní
CARDS.
20.      HB
podala
7. februára
2020
na
Tribunal
de
première
instance
francophone
de
Bruxelles
(Frankofónny
súd
prvej
inštancie
Brusel,
Belgicko)
žalobu
proti
Únii
zastúpenej
Komisiou. V podstate
sa
najmä
domáhala
toho,
aby
bolo
rozhodnuté,
že
Únia
nie
je
oprávnená
vypovedať
zmluvu
CARDS.
Subsidiárne
navrhla,
aby
bola
Únii
uložená
povinnosť
zaplatiť
zmluvnú
náhradu
škody
zodpovedajúcu
výške
tejto
náhrady
škody.
21.      Frankofónny
súd
prvej
inštancie
Brusel
vydal 19. februára 2021
rozsudok, v ktorom
konštatoval,
že
má
právomoc
rozhodovať o žalobe
podanej
spoločnosťou
HB.
Rozhodol
však o prerušení
konania
vo
veci
samej
do
vydania
rozhodnutí,
ktorými
sa
skončí
konanie
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19.
22.      Rozsudkami z 21. decembra
2021 v týchto
veciach,
HB/Komisia(10) a HB/Komisia(11) (ďalej
spoločne
len
„rozsudky
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19,
HB/Komisia“),
Všeobecný
súd
okrem
iného
zamietol
žaloby
ako
neprípustné v rozsahu, v akom
smerovali k zrušeniu
rozhodnutia o vymáhaní
CARDS.
Okrem
toho
uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
vrátane
trov
konania o nariadení
predbežného
opatrenia,
ktoré
začala
HB.
23.      Listom z 31. marca 2022
Komisia
vyjadrila
svoj
súhlas s výškou
trov
konania,
ktoré
jej
boli
uložené
na
základe
rozsudkov
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19,
t. j. s celkovou
sumou
19 904,76 eura.
Uviedla
však,
že
má v úmysle
zaplatiť
túto
sumu
formou
započítania,
keďže
pohľadávka
vyplývajúca z rozhodnutia o vymáhaní
CARDS v podstate
zostala
nezaplatená.
24.      Komisia
prijala
13. mája
2022
rozhodnutie,
ktorým
vykonala
započítanie
pohľadávky
spoločnosti
HB
voči
nej
na
náhradu
trov
konania
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19
na
jednej
strane a pohľadávky
vo výške 1 197 055,86
eura,
ktorú
voči
spoločnosti
HB
uplatňovala
na
základe
rozhodnutia o vymáhaní
CARDS
(ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“),
na
druhej
strane.
B.      Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
25.      Podaním
doručeným
do
kancelárie
Všeobecného
súdu 18. júla 2022
podala
HB
žalobu,
ktorou
sa
domáhala
zrušenia
sporného
rozhodnutia,
ako
aj
uloženia
povinnosti
Komisii
nahradiť
jej
majetkovú
ujmu.
26.      Napadnutým
rozsudkom
Všeobecný
súd
zrušil
sporné
rozhodnutie
(bod 1
výroku), v zostávajúcej
časti
žalobu
zamietol
(bod 2
výroku) a rozhodol,
že
HB a Komisia
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania
(bod 3
výroku).
C.      Udalosti, ktoré nastali po vyhlásení napadnutého rozsudku a po podaní tohto odvolania
27.      Rozsudkom z 26. septembra
2024 v spojených
veciach C‑160/22 P a C‑161/22 P,
Komisia/HB,
Súdny
dvor
zrušil
rozsudky
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19,
vrátil
tieto
veci
Všeobecnému
súdu s tým,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr
(ďalej
len
„rozsudok v spojených
veciach C‑160/22 P a C‑161/22 P,
Komisia/HB“)(12).
IV.    Odvolacie konanie a návrhy účastníkov konania
28.      Podaním z 13. decembra
2023,
ktoré
bolo
upravené 15. decembra 2023,
Komisia
podala
odvolanie
proti
napadnutému
rozsudku.
29.      Európska
komisia
navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        zrušil
body 1 a 3
výroku
napadnutého
rozsudku,
–        rozhodol s konečnou
platnosťou v súlade s článkom 61
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
tak,
že
zamietne
návrh
na
zrušenie
sporného
rozhodnutia
podaný
spoločnosťou
HB v prvostupňovom
konaní,
–        uložil
spoločnosti
HB
povinnosť
nahradiť
trovy
tohto
konania
na
Súdnom
dvore a konania
na
Všeobecnom
súde.
30.      HB
navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        zamietol
odvolanie
podané
Komisiou,
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
všetky
trovy
konania.
31.      Návrhom
podľa
článku 149
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
zaslaným
účastníkom
konania 21. októbra 2024
Súdny
dvor
vyzval
účastníkov
konania,
aby
zaujali
stanovisko k otázke,
či
sa
toto
odvolanie
stalo
bezpredmetným
po
vyhlásení
rozsudku v spojených
veciach C‑160/22 P a C‑161/22 P,
Komisia/HB. Účastníci
konania
na
túto
výzvu
odpovedali v stanovenej
lehote.
32.      Súdny
dvor
podľa
článku 76
ods. 2
rokovacieho
poriadku
upustil
od
nariadenia
pojednávania.
V.      Posúdenie
33.      V prejednávanej
veci
sa
treba
najprv
zaoberať
odvolaním
(časť A) a následne
žalobou
podanou
na
Všeobecný
súd
(časť B).
A.      O odvolaní
34.      Skôr
než
sa
budem
zaoberať
podstatou
tohto
odvolania
(2),
preskúmam,
či
predmet
tohto
odvolania
pretrváva
napriek
strate
predmetu
sporného
rozhodnutia
napadnutého v prvostupňovom
konaní
(1).
1.      O pretrvávaní predmetu odvolania
35.      Na
úvod
je
užitočné
pripomenúť,
že
započítaním
pohľadávky
dlžník
(v tomto
prípade
Komisia),
voči
ktorému
má
veriteľ
(v tomto
prípade
HB)
tzv.
„hlavnú“
alebo
„pasívnu“
pohľadávku,
započíta
túto
pohľadávku s takzvanou
„vzájomnou“
alebo
„aktívnou“
pohľadávkou,
ktorú
má
sám
voči
veriteľovi
hlavnej
pohľadávky.
Inými
slovami,
namiesto
toho,
aby
svojmu
veriteľovi
zaplatil
sumu
hlavnej
pohľadávky,
odpočíta
túto
sumu
od
sumy
vzájomnej
pohľadávky,
aby
sa
zabránilo
vzájomnému
vyplácaniu
dvoch
súm
medzi
tými
istými
osobami.
36.      Započítanie
je
teda
osobitným
spôsobom
zániku
záväzkov
dlžníka a zároveň
naopak
spôsobom
vymáhania
pohľadávok,
ktoré
má
údajne
tento
dlžník
voči
svojmu
veriteľovi.(13)
37.      V prejednávanej
veci,
ako
bolo
uvedené v bodoch 22
až 24
vyššie,
na
jednej
strane
hlavná
pohľadávka,
ktorú
bola
Komisia
dlžná
spoločnosti HB,
predstavovala
19 904,76 eura a pochádzala z trov
konania,
ktoré
Všeobecný
súd
uložil
Komisii
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19,
HB/Komisia.
Na
druhej
strane
vzájomná
pohľadávka,
ktorú
Komisia
uplatňovala
voči
spoločnosti HB a ktorá
bola
čiastočne
vymožená
sporným
rozhodnutím,
predstavovala
1 197 055,86
eura a tvorila
ju
suma,
ktorú
Komisia
požadovala
od
spoločnosti
HB
na
základe
zmluvy
CARDS.
38.      Ako
sa
však
uvádza v bode 27
vyššie,
Súdny
dvor
rozsudkom v spojených
veciach C‑160/22 P a C‑161/22 P,
Komisia/HB,
zrušil
rozsudky
vo
veciach T‑795/19 a T‑796/19,
HB/Komisia, a vrátil
tieto
veci
Všeobecnému
súdu s tým,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr.
Komisia
preto
už
nie
je
povinná
zaplatiť
HB
tieto
trovy
konania,
takže
hlavná
pohľadávka
už
neexistuje.
39.      V dôsledku
toho – ako
Komisia
uznala
vo
svojej
odpovedi
na
otázky
Súdneho
dvora – sporné
rozhodnutie
napadnuté v prvostupňovom
konaní
sa
stalo
bezpredmetným a musí
byť
zrušené.
40.      Okrem
toho v rozsudku v spojených
veciach C‑160/22 P a C‑161/22 P,
Komisia/HB,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
rozhodnutie o vymáhaní
CARDS
sa
má
považovať
za
napadnuteľný
akt v zmysle
článku 263 ZFEÚ a že
Všeobecný
súd
sa
nesprávne
domnieval,
že
patrí
do
rámca
zmluvných
vzťahov.
Vzájomná
pohľadávka
Komisie
voči
spoločnosti
HB v spornom
rozhodnutí
teda
patrí
do
právomoci
Všeobecného
súdu. Z toho
vyplýva,
že
riešenie v rozsudku
ADR,
ktoré
sa
týka
vymáhania
zmluvnej
pohľadávky
patriacej
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu a ktoré
je
základom
riešenia
prijatého v napadnutom
rozsudku,
už
nie
je v prejednávanej
veci
relevantné.
41.      Komisia
sa
však
domnieva,
že
toto
odvolanie
sa
nestalo
bezpredmetným,
najmä
preto,
že
Súdny
dvor
musí
objasniť,
či
je
riešenie
prijaté
Všeobecným
súdom v napadnutom
rozsudku
platné
na
účely
prijatia
budúcich
rozhodnutí o vymáhaní
formou
započítania
pohľadávok
zo
zmlúv
neobsahujúcich
arbitrážne
doložky v prospech
súdu
Únie.
42.      Za
týchto
podmienok
treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
musí
predmet
sporu,
rovnako
ako
záujem
na
konaní,
pretrvávať
až
do
vyhlásenia
rozhodnutia
súdu,
inak
musí
byť
konanie
zastavené(14).
43.      Z článku 56
ods. 2 a 3
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
okrem
toho
vyplýva,
že
privilegovaní
žalobcovia,
ako
je
Komisia,
nemusia
preukázať
záujem
na
podaní
odvolania(15).
Predložený
právny
spor
však
možno
rozhodnúť
len v prípade,
že
sformulované
právne
otázky
nie
sú
na
účely
vyriešenia
predmetu
sporu
výlučne
teoretickej
povahy(16).
Privilegovaní
žalobcovia
teda
nemajú
neobmedzenú
možnosť
podávať
odvolania
na
Súdnom
dvore
proti
rozsudkom
Všeobecného
súdu(17),
ani
nie
sú
zbavení
všetkých
povinností,
pokiaľ
ide o pretrvávanie
predmetu
sporu(18).
44.      Súdny
dvor
preto
nemá
za
úlohu
zaoberať
sa v rámci
odvolania
všeobecnými a abstraktnými
otázkami
alebo
dávať
„lekcie z práva“(19).
Súdny
dvor
preto
odmieta
rozhodovať o odvolaní,
ak
by
jeho
rozsudok
mal
význam
iba
pre
podobné
hypotetické
prípady v budúcnosti(20).
45.      V rámci
posúdenia
záujmu
neprivilegovaných
žalobcov
na
konaní
však
Súdny
dvor
pripúšťa,
že
za
určitých
okolností
si
takíto
žalobcovia
môžu
zachovať
záujem
domáhať
sa
zrušenia
aktu,
ktorý
bol v priebehu
konania
zrušený, s cieľom
dosiahnuť,
aby
autor
napadnutého
aktu v budúcnosti
urobil
náležité
zmeny a zabránil
tak
nebezpečenstvu,
že
sa
bude
opakovať
protiprávny
stav,
ktorý
napadnutý
akt
údajne
obsahuje(21).
Pretrvávanie
takéhoto
záujmu
je
prípustné
najmä
vtedy,
ak
je
predvídateľné,
že
dotknutá
inštitúcia
prijme v krátkodobom
alebo
strednodobom
horizonte
nové
akty
založené
práve
na
právnom
výklade
spochybnenom
žalobcom(22).
46.      Takéto
odôvodnenie
sa
musí
uplatniť o to
viac
pri
posudzovaní
pretrvávania
predmetu
sporu,
ako v tomto
prípade
pri
danom
odvolaní
podanom
privilegovaným
žalobcom,
ktorý
nemusí
preukázať
záujem
na
konaní.
47.      Ako
sa
uvádza v bode 7
vyššie,
Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku
rozhodol,
že v prípade, o aký
ide v prejednávanej
veci, v ktorom
vzájomná
pohľadávka
vymáhaná
formou
započítania
pochádza
zo
zmluvy,
ktorá
neobsahuje
arbitrážnu
doložku v prospech
súdu
Únie,
Komisia
nemá
právomoc
použiť
tento
spôsob
vymáhania.
48.      Ako
Komisia
uviedla
vo
svojich
písomných
podaniach, z toho
vyplýva,
že
podľa
právneho
stavu
vymedzeného v odôvodnení
napadnutého
rozsudku,
ktorý
je
povinná
dodržiavať(23),
už
nemôže
využiť
započítanie
na
vymáhanie
pohľadávok,
ktoré
uplatňuje
voči
zmluvným
partnerom, s ktorými
je
viazaná
zmluvami
neobsahujúcimi
arbitrážnu
doložku v prospech
súdu
Únie.
Komisia
však
na
základe
číselných
údajov
preukázala,
že
tieto
pohľadávky
sú
veľmi
početné a predstavujú
významnú
rozpočtovú
položku.
49.      Z toho
vyplýva,
že
zánik
predmetu
sporného
rozhodnutia
zrušeného
výrokom
napadnutého
rozsudku
nevedie k zániku
dôsledkov,
ktoré
má
riešenie
prijaté v odôvodnení
tohto
rozsudku
pre
Komisiu(24) a všeobecnejšie
pre
právny
poriadok
Únie.
Zánik
tohto
predmetu
totiž
nespôsobuje
zánik
právneho
posúdenia,
na
ktorom
je
založený
výrok
napadnutého
rozsudku(25),
ktorý
je
predmetom
tohto
odvolacieho
konania.
Ak
by
sa
toto
konanie
skončilo
zastavením
konania,
toto
riešenie
obsiahnuté v odôvodnení, o ktoré
sa
výrok
napadnutého
rozsudku
nevyhnutne
opiera,
by
teda
nadobudlo
právnu
silu
res iudicata(26).
50.      Za
týchto
podmienok
by
bolo v rozpore
nielen
so
zásadami
právnej
istoty a ochrany a riadneho
hospodárenia s financiami
Únie,
ale
aj
so
zásadami
hospodárnosti
konania a riadneho
výkonu
spravodlivosti,
ak
by
sa
konštatovalo,
že
toto
odvolanie
sa
stalo
bezpredmetným, a uložila
sa
Komisii
povinnosť,
aby
sa
snažila o objasnenie
právneho
stavu,
pokiaľ
ide o započítanie
zmluvných
pohľadávok,
tým,
že
by
podala
ďalšie
odvolania.
51.      Navyše
sa v žiadnom
prípade
nezdá,
že
by
zánik
predmetu
sporného
rozhodnutia
mal
za
následok
ukončenie
sporu
medzi
účastníkmi
konania, a odvolanie
by
sa
preto
stalo
bezpredmetným(27).
52.      Z toho
vyplýva,
že
bez
ohľadu
na
zánik
predmetu
prvostupňového
konania
(pozri
body 105 a 106
nižšie)
nezanikol
predmet
tohto
odvolania, a preto
je
potrebné
vo
veci
rozhodnúť.
2.      O veci samej
53.      Podľa
Komisie
odôvodnenie
Všeobecného
súdu v napadnutom
rozsudku
obsahuje
nesprávne
právne
posúdenie z dvoch
dôvodov.
54.      Na
jednej
strane
Komisia
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
nesprávne
rozhodol,
že
nemôže
vymáhať
zmluvnú
pohľadávku,
ktorej
dôvodnosť
sa
namieta,
na
príslušnom
vnútroštátnom
súde
započítaním (a).
55.      Na
druhej
strane
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
posúdil
rozhodnutia o započítaní
ako
rozhodnutia,
ktoré
sú
exekučnými
titulmi, a uplatnil
na
ne
závery
uvedené v rozsudku
ADR (b).
a)      O možnosti vymáhať spornú pohľadávku formou započítania (prvý odvolací dôvod)
56.      V rámci
svojho
prvého
odvolacieho
dôvodu
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa v bodoch 60 a 61
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.
Preskúmanie,
či
je
pohľadávka
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná,
údajne
nesprávne
zamenil s preskúmaním
jej
dôvodnosti a nesprávne
sa
konštatovalo,
že
námietka
je
skutočnosťou,
ktorú
treba
zohľadniť
pri
posúdení,
či
je
pohľadávka
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná.
57.      V uvedených
bodoch
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
Komisia
pri
prijímaní
sporného
rozhodnutia
porušila
rozdelenie
právomocí
medzi
súd
Únie a vnútroštátne
súdy
pri
rozhodovaní o zákonnosti
započítania
týkajúceho
sa
pohľadávky
zmluvnej
povahy,
ktorá
bola
napadnutá
pred
vnútroštátnym
súdom,
ktorý
mal
jediný
právomoc
určiť,
či
je
uvedená
pohľadávka
dôvodná a či
je
vo
všeobecnosti
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná,
čo
umožňuje
jej
zohľadnenie v rámci
započítania.(28)
58.      Ako
správne
poznamenáva
Komisia, z tohto
odôvodnenia
skutočne
vyplýva,
že
Všeobecný
súd
implicitne,
ale
nevyhnutne
konštatoval,
že
skutočnosť,
či
pohľadávka
bola
alebo
nebola
spochybnená,
bola
okolnosťou,
ktorú
treba
zohľadniť
pri
preskúmaní,
či
je
táto
pohľadávka
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná v zmysle
ustanovení
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018.
59.      Tento
výklad
však
neobstojí
pri
preskúmaní
relevantných
ustanovení
tohto
nariadenia
vzhľadom
na
ich
znenie,
štruktúru a cieľ.
60.      Po
prvé
stanovenie
pohľadávky
predstavuje
uznanie
práva
Únie
voči
dlžníkovi a stanovuje
nárok
požadovať
od
dlžníka
zaplatenie
dlhu
(článok 98
ods. 1
druhý
pododsek
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018).
Pred
stanovením
pohľadávky
sa
zodpovedný
povoľujúci
úradník
najmä
uistí,
že:
a) pohľadávka
je
istá,
t. j. nie
je
ničím
podmienená;
b) pohľadávka
je
pevne
stanovená v presnom
hotovostnom
vyjadrení; a c)
pohľadávka
je
splatná a nepodlieha
žiadnej
lehote
splatnosti
[článok 98
ods. 3 písm. a)
až
c)
tohto
nariadenia].
61.      Po
druhé
zodpovedný
povoľujúci
úradník
stanoví
každú
pohľadávku,
ktorá
je
identifikovaná
ako
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná, v príkaze
na
vymáhanie
pohľadávok,
ktorým
dá
pokyn
účtovníkovi
na
vymáhanie
príslušnej
sumy.
Po
tomto
príkaze
na
vymáhanie
pohľadávky
nasleduje
oznámenie o dlhu
dlžníkovi, v ktorom
ho
informuje o stanovení
pohľadávky a o lehote
splatnosti
(článok 98
ods. 2
prvý
pododsek,
článok 98
ods. 4
prvý
pododsek,
ako
aj
článok 100
ods. 1
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018).
62.      Po
tretie,
pokiaľ
sa
zodpovedný
povoľujúci
úradník
nerozhodne
zrušiť
stanovenú
pohľadávku
úplne
alebo
čiastočne,
môže
sa
vzdať
jej
vymáhania
len v riadne
odôvodnených
prípadoch,
keď
vymáhanie
nie
je
možné
alebo
je v rozpore
so
zásadou
proporcionality
(článok 101
ods. 2
až
6
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018).
63.      Napokon
po
štvrté,
ak
má
dlžník
pohľadávku
voči
Únii,
účtovník
vymáha
zistenú
pohľadávku
Únie
formou
započítania
po
tom,
ako
dlžník
dostal
príležitosť
predložiť
svoje
pripomienky
(článok 101
ods. 1
tretí
pododsek a článok 102
ods. 1 a 2
prvý
pododsek,
ako
aj
článok 133
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018).
64.      Zo
spoločného
výkladu
týchto
ustanovení
vyplýva,
že
istá
povaha
pohľadávky
sa
týka
len
skutočnosti,
že
nie
je
ničím
podmienená
(bod 60 vyššie), a nemožno
si
ju
zamieňať s jej
nespornou
povahou(29).
65.      Istá
povaha
pohľadávky
je
teda
stanovená a príkaz
na
vymáhanie
vydaný
ešte
predtým,
ako
bol
dlžník
informovaný o stanovení
tejto
pohľadávky
prostredníctvom
oznámenia o dlhu,
ktoré
bude
možné
napadnúť
(bod 61
vyššie).
Je
pravda,
že
účtovník
musí
umožniť
dlžníkovi
predložiť
svoje
pripomienky
predtým,
ako
pristúpi k vymáhaniu
stanovenej
pohľadávky
formou
započítania
(bod 63 vyššie).
Nemôže
sa
však
vzdať
vymáhania
pohľadávky
po
jej
stanovení,
aj
keď
je
napadnutá,
pokiaľ
sa
nerozhodne
túto
pohľadávku
zrušiť
(bod 62 vyššie).
66.      V dôsledku
toho
nespochybniteľnosť
nároku
nie
je
podmienkou
na
stanovenie
tejto
pohľadávky a jej
vymáhanie
formou
započítania.
Naopak,
ak
je
pohľadávka
stanovená,
príslušný
povoľujúci
úradník a účtovník
sa
nemôžu
vzdať
vymáhania
formou
započítania.
67.      Je
to v súlade s cieľom
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018,
ktorým
je
ochrana
finančných
záujmov a riadne
hospodárenie s rozpočtom
Únie,
ktoré
sú
nevyhnutné
na
fungovanie
Únie.(30)
68.      Všeobecný
súd
teda v prípadoch,
ktoré
predchádzali
tomuto
konaniu,
správne
rozhodol,
že
skutočnosť,
že
je
pohľadávka
sporná,
nebráni
uplatneniu
započítania
na
jej
vymoženie.(31)
69.      Z toho
vyplýva,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
založil
svoje
odôvodnenie v bodoch 60 a 61
napadnutého
rozsudku
implicitne,
ale
nevyhnutne
na
úvahe,
že
spochybnenie
pohľadávky
konštatovanej
Úniou
by
bránilo
vymáhaniu
tejto
pohľadávky
formou
započítania.
Prvý
odvolací
dôvod
Komisie
je
teda
dôvodný a treba
mu
vyhovieť.
b)      O možnosti vymáhať zmluvnú pohľadávku, ktorá patrí do právomoci vnútroštátneho súdu, formou započítania (druhý odvolací dôvod)
70.      V rámci
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu
Komisia
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
konštatoval,
že
prijatie
rozhodnutia o započítaní
na
účely
vymáhania
zmluvnej
pohľadávky
patriacej
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu
by
viedlo k obchádzaniu
rozdelenia
súdnych
právomocí
stanoveného
primárnym
právom.
Aj
keby
takéto
rozhodnutie o započítaní
predstavovalo
akt
napadnuteľný
na
súde
Únie,
nemožno
ho v tejto
súvislosti
považovať
za
také
rozhodnutie,
ktoré
predstavuje
exekučný
titul v zmysle
článku 299 ZFEÚ,
akým
je
rozhodnutie,
ktoré
bolo
predmetom
rozsudku
ADR.
71.      Na
účely
posúdenia
týchto
výhrad
je v prvom
rade
potrebné
potvrdiť,
že
Všeobecný
súd
správne
kvalifikoval
rozhodnutia o započítaní
ako
napadnuteľné
akty v zmysle
článku 263 ZFEÚ
(body 52 a 54
napadnutého
rozsudku)
(1).
72.      V druhom
rade
posúdim
otázku,
či
má
Komisia
napriek
tomu
právomoc
prijímať
takéto
rozhodnutia
na
účely
vymáhania
zmluvných
pohľadávok,
pri
ktorých
preskúmanie
dôvodnosti
patrí
do
súdnej
právomoci
vnútroštátneho
súdu
(2).
1)      Rozhodnutia o započítaní zmluvných pohľadávok sú napadnuteľnými aktmi v zmysle článku 263 ZFEÚ
73.      Podľa
judikatúry v prípade
existencie
zmluvy,
ktorá
viaže
žalobcu
na
jednu z inštitúcií,
možno
na
súdy
Únie
podať
žalobu
na
základe
článku 263 ZFEÚ
len
vtedy,
keď
má
napadnutý
akt
vyvolávať
záväzné
právne
účinky,
ktoré
nepatria
do
zmluvných
vzťahov
spájajúcich
zmluvné
strany a ktoré
zahŕňajú
výkon
verejných
právomocí
zverených
zmluvnej
inštitúcii
ako
správnemu
orgánu.(32)
74.      Je
pravda,
že
započítanie
predstavuje
mechanizmus,
ktorý
sa
bežne
používa v občianskom
práve
medzi
súkromnými
osobami,
ktoré
nemajú
verejné
právomoci.(33) Prijatie
rozhodnutia o započítaní
podľa
režimu
zavedeného
nariadením o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
na
účely
vymáhania
zmluvnej
pohľadávky
je
však
aktom,
ktorý
nepatrí
do
zmluvného
vzťahu
medzi
zmluvnými
stranami a ktorý
zahŕňa
výkon
verejných
právomocí
zverených
zmluvnej
inštitúcii
ako
správnemu
orgánu.
75.      Na
jednej
strane,
ak
Komisia
započíta
vzájomnú
pohľadávku,
ktorú
údajne
má
voči
svojmu
zmluvnému
partnerovi
na
základe
zmluvy s hlavnou
pohľadávkou,
ktorú
má
voči
nej
táto
zmluvná
strana
na
základe
iného
zmluvného
alebo
jednostranného
vzťahu(34),
toto
rozhodnutie
vyvoláva
záväzné
právne
účinky,
ktoré
presahujú
zmluvný
vzťah, z ktorého
vyplýva
vzájomná
pohľadávka.
76.      Na
druhej
strane
prijatie
takéhoto
rozhodnutia
zahŕňa
výkon
verejných
právomocí
zverených
Komisii
ako
správnemu
orgánu. V tejto
súvislosti
záväzné
právne
účinky
takéhoto
rozhodnutia
presahujú
akýkoľvek
zmluvný
vzťah
medzi
zmluvnými
stranami
bez
ohľadu
na
to,
či
hlavná a vzájomná
pohľadávka,
ktoré
sú
predmetom
rozhodnutia o započítaní,
vyplývajú z tej
istej
zmluvy.
77.      Ako
som
totiž
vysvetlila
vo
veci
ADR,
záväzné
právne
účinky
rozhodnutia
prijatého
na
základe
verejných
právomocí
zverených
zmluvnej
inštitúcii
ako
správnemu
orgánu
sa
nikdy
nevzťahujú
len
na
zmluvný
vzťah
medzi
zmluvnými
stranami.
Takéto
rozhodnutie
má
vždy
aj
mimozmluvné
právne
účinky
už z dôvodu,
že
tieto
účinky
sú
založené
na
mimoriadnej a mimozmluvnej
všeobecnej
právomoci
zmluvnej
inštitúcie.(35)
78.      Pokiaľ
ide o rozhodnutia o započítaní,
tieto
patria
do
výkonu
takýchto
verejných
právomocí, a to v podstate z dvoch
dôvodov.
79.      Na
jednej
strane
prijatie
rozhodnutia o započítaní
má
povahu
výkonu
verejných
právomocí,
pretože
Komisia
je
povinná,
ako
bolo
uvedené v bodoch 64
až 66
vyššie,
prijať
takéto
rozhodnutie,
aj
keď
takto
vymáhaná
pohľadávka
je
predmetom
sporu.
80.      Na
druhej
strane a predovšetkým,
na
rozdiel
od
vzťahov
medzi
súkromnými
subjektmi v občianskom
práve,
zmluvný
partner
Komisie
nemôže
voči
tejto
inštitúcii
uplatniť
započítanie,
ak
táto
inštitúcia
spochybňuje
vymáhanú
pohľadávku.
Nariadenie o rozpočtových
pravidlách
nestanovuje
žiadny
mechanizmus
započítania,
ktorý
by
umožňoval
zmluvnému
partnerovi
vykonať
započítanie
za
takýchto
okolností.
81.      Okrem
toho
zo
znenia
článku 102
ods. 1 v spojení s článkom 111
ods. 3
až
5
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
vyplýva,
že
zmluvný
partner
Komisie
môže
mať
voči
Únii
pohľadávku,
ktorá
je
istá,
má
pevne
stanovenú
výšku a je
splatná,
len
ak
bola
príslušná
suma
uvedená v platobnom
príkaze.
Takýto
platobný
príkaz
sa
vydá
len
vtedy,
ak
zodpovedný
povoľujúci
úradník
vopred
súhlasil s tým,
aby
sa
výdavok
hradil z rozpočtu, a to
po
tom,
ako
najmä
overí,
že
sú
splnené
podmienky
stanovené v právnom
záväzku, v ktorom
sa
stanovuje
tento
výdavok.
Ak
sa
teda
Komisia
domnieva,
že
výdavok,
ktorý
od
nej
zmluvný
partner
požaduje,
nie
je
odôvodnený,
takýto
platobný
príkaz
nebude
vydaný a zmluvný
partner
teda
nebude
disponovať
pohľadávkou,
ktorá
je
istá,
má
stanovenú
výšku a je
splatná,
ktorú
by
mohol
uplatniť v rámci
započítania.
82.      Z toho
vyplýva,
že
Všeobecný
súd v ustálenej
judikatúre
správne
rozhodol,
že
rozhodnutia o započítaní
prijaté
Komisiou
predstavujú
akty
napadnuteľné
na
súdoch
Únie
žalobou o neplatnosť
podľa
článku 263 ZFEÚ(36).
2)      Prijatie rozhodnutia o započítaní na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky patriacej do právomoci vnútroštátneho súdu je však možné
83.      Je
pravda,
že v kontexte
tohto
odvolania
sa
Komisia
stotožňuje s názorom
Všeobecného
súdu
vyjadreným v napadnutom
rozsudku,
podľa
ktorého
rozhodnutie o započítaní
zmluvnej
pohľadávky
patriacej
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu
je
aktom
napadnuteľným
na
základe
článku 263 ZFEÚ
na
súde
Únie.
Domnieva
sa
však,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia,
keď z tohto
konštatovania
vyvodil,
že
prijatie
takéhoto
rozhodnutia
vedie k obchádzaniu
rozdelenia
súdnych
právomocí
stanoveného
Zmluvou.
Dôvod, z ktorého
vychádza
rozsudok
ADR,
nemožno v tejto
súvislosti
uplatniť
na
rozhodnutia o započítaní.
84.      V rozsudku
ADR
Súdny
dvor
objasnil,
že
Komisia
nemá
právomoc
prijímať
vykonateľné
rozhodnutia v zmysle
článku 299 ZFEÚ
na
vymáhanie
zmluvných
pohľadávok,
ktoré
patria
do
právomoci
vnútroštátnych
súdov.
Komisia
preto
nemôže
prijať
takéto
rozhodnutia
na
vymáhanie
pohľadávok
pochádzajúcich
zo
zmlúv,
ktoré
neobsahujú
arbitrážnu
doložku v prospech
súdu
Únie(37).
85.      Dôvod
tohto
obmedzenia
pritom
spočíva
nielen v skutočnosti,
že
rozhodnutie,
ktoré
je
exekučným
titulom v zmysle
článku 299 ZFEÚ,
predstavuje
napadnuteľný
akt
podľa
článku 263 ZFEÚ,
ale
tiež a predovšetkým v skutočnosti,
že v rámci
takejto
žaloby
musí
súd
Únie
preskúmať
dôvodnosť
pohľadávky.
86.      Ako
som
uviedol
vo
veci
ADR,
podľa
článku 299
štvrtého
odseku
ZFEÚ
možno
výkon
vykonateľného
rozhodnutia
zastaviť
len
rozhodnutím
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
pričom
vnútroštátne
súdy
príslušnej
krajiny
majú
právomoc
iba
vo
vzťahu k sťažnostiam
na
protiprávny
spôsob
výkonu
rozhodnutia.
Okrem
toho
rokovacie
poriadky
tak
Všeobecného
súdu,
ako
aj
Súdneho
dvora
stanovujú,
že
žiadosti
podľa
článku 299 ZFEÚ o odklad
výkonu
právnych
aktov
sú
prípustné
iba v spojení
so
žalobou
podanou
na
Všeobecný
súd,
resp.
na
Súdny
dvor(38).
87.      Za
týchto
okolností
právo
na
účinný
súdny
prostriedok
nápravy
vyžaduje,
aby
súd
Únie,
ktorý
rozhoduje o takomto
opravnom
prostriedku,
preskúmal
aj
dôvodnosť
vymáhanej
pohľadávky(39). V opačnom
prípade
by
sa
vymáhanie
pohľadávky
mohlo
uskutočniť
bez
akéhokoľvek
súdneho
preskúmania.
88.      Prijatie
vykonateľného
rozhodnutia
na
vymáhanie
zmluvnej
pohľadávky
patriacej
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu,
by
teda
znamenalo
odňatie
právomoci
príslušného
vnútroštátneho
súdu
preskúmať
dôvodnosť
tejto
pohľadávky, a tým
obchádzanie
poriadku
súdnej
právomoci
ustanoveného
zmluvou.
89.      Ako
však
správne
tvrdí
Komisia,
toto
odôvodnenie
neplatí
pre
rozhodnutia o započítaní v zmysle
článku 102
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018,
akým
je
sporné
rozhodnutie,
ktoré
je
predmetom
napadnutého
rozsudku.
90.      Je
pravda,
že
článok 102
ods. 3
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
stanovuje,
že
započítanie
uvedené v odseku
1
tohto
článku
má
rovnaký
účinok
ako
platba a oslobodzuje
Úniu
od
sumy
dlhu a prípadne
od
splatných
úrokov.
91.      V prípade
vymáhania
zmluvnej
pohľadávky
predloženej
vnútroštátnemu
súdu
na
preskúmanie
jej
dôvodnosti z dôvodu
neexistencie
arbitrážnej
doložky v dotknutej
zmluve
však
treba
vykonať
teleologické
zúženie
tohto
ustanovenia,
teda
ho
vykladať
reštriktívne v tom
zmysle,
že
započítanie
nezbavuje
Úniu
dlhu
(hlavnej
pohľadávky).
Oslobodí
ju
len
od
povinnosti
vyplatiť
hlavnú
pohľadávku
až
do
skončenia
preskúmania
prípadného
spochybnenia
dôvodnosti
vzájomnej
pohľadávky
vymáhanej
formou
započítania.
92.      Ako
som
uviedla v prípade
ADR,
za
týchto
okolností
má
rozhodnutie o započítaní
iba
praktický
účinok, a nie
právny
vo
vzťahu k vymáhanej
vzájomnej
pohľadávke(40).
Takéto
rozhodnutie
sa
môže
stať
právoplatným,
buď
preto,
že
zmluvný
partner
ho
nenapadne
pred
súdom
Únie,
alebo
preto,
že
súd
potvrdí
jeho
platnosť v rozsudku,
ktorý
nadobudne
právnu
silu
res iudicata.
Tým
však
nie
je
dotknutá
otázka
dôvodnosti
vzájomnej
pohľadávky,
ktorá
je
predmetom
tohto
rozhodnutia.
Nemôže
totiž
stanoveniu
tejto
pohľadávky
priznať
konečnú
právnu
silu.
Podmienky,
za
ktorých
nadobúda
stanovenie
uvedenej
pohľadávky
právnu
silu,
sú
naopak
určené
právnym a zmluvným
režimom,
ktorý
sa
na
ňu
vzťahuje, a podliehajú
posúdeniu
príslušného
súdu.
93.      Za
týchto
okolností
sa
preskúmanie
vykonávané
súdom
Únie,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba o neplatnosť
proti
rozhodnutiu o započítaní
prijatému
na
základe
článku 102
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018,
obmedzuje
na
overenie
podmienok
stanovených
týmto
nariadením
na
prijatie
takéhoto
rozhodnutia
(pozri
body 60
až
66
vyššie).
Ani
táto
kontrola,
ani
právna
sila
res iudicata
takto
vydaného
rozsudku
však
nemôžu
zahŕňať
dôvodnosť
vymáhanej
zmluvnej
vzájomnej
pohľadávky(41).
Táto
otázka
totiž
nespadá
do
právomoci
súdu
Únie z dôvodu
absencie
rozhodcovskej
doložky v príslušnej
zmluve(42).
94.      V dôsledku
toho
toto
súdne
preskúmanie
vykonávané
súdom
Únie
vo
vzťahu k rozhodnutiu o započítaní
nevedie k obchádzaniu
systému
súdnych
právomocí
stanoveného
primárnym
právom.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
platí
pre
rozhodnutia,
ktoré
sú
exekučným
titulom a ktoré
sú
predmetom
rozsudku
ADR v oblasti
rozhodnutí o započítaní,
je
teda
možné,
že
súd
rozhodujúci o zákonnosti
rozhodnutia o započítaní a súd,
ktorý
rozhoduje o dôvodnosti
pohľadávky
uplatňovanej
Komisiou a vymáhanej
formou
tohto
započítania,
nie
sú
rovnaké.
95.      Zároveň
obmedzenie
preskúmania
vykonávaného
súdom
Únie
na
podmienky
stanovené v nariadení o rozpočtových
pravidlách z roku 2018
na
prijatie
rozhodnutia o započítaní,
ktorého
súčasťou
nie
je
overenie
dôvodnosti
dotknutej
vzájomnej
pohľadávky,
nepredstavuje
porušenie
práva
na
účinný
súdny
prostriedok
nápravy.
Vyplýva
to
zo
skutočnosti
uvedenej v bodoch 91 a 92
vyššie,
že
rozhodnutie o započítaní
nemá
za
následok,
že
stanovenie
vymáhanej
vzájomnej
pohľadávky
sa
stane
konečným.
Jeho
účinkom
je
len
odloženie
zaplatenia
hlavnej
pohľadávky,
ktorú
má
zmluvný
partner,
až
do
skončenia
konania o preskúmaní
dôvodnosti
vzájomnej
pohľadávky
na
príslušnom
vnútroštátnom
súde.
96.      Ako
Komisia
správne
uznáva,
ak
by
príslušný
vnútroštátny
súd
zistil,
že
táto
pohľadávka
neexistuje,
bola
by
samozrejme
povinná
vyplatiť
svojmu
zmluvnému
partnerovi
zadržanú
sumu
hlavnej
pohľadávky,
prípadne
spolu s úrokmi(43).
Ako
už
Všeobecný
súd
uznal v podobných
prípadoch,
mohol
by
tiež v rámci
možností,
ktoré
mu v tejto
súvislosti
poskytuje
jeho
procesný
poriadok,
prerušiť
konanie
vo
veci
opravného
prostriedku
proti
rozhodnutiu o započítaní
pohľadávky
až
do
rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu o dôvodnosti
dotknutej
pohľadávky(44).
97.      Je
pravda,
že
prijatie
rozhodnutia o započítaní,
pokiaľ v praxi
pokrýva
výšku
vzájomnej
pohľadávky
uplatňovanej
Komisiou
(v dôsledku
nevyplatenia
hlavnej
pohľadávky
zmluvného
partnera),
má
za
následok
prenesenie
dôkazného
bremena
na
súd
príslušný
na
konanie
vo
veci
zmluvy,
aby
rozhodol o dôvodnosti
vzájomnej
pohľadávky.
Nie
je
teda
úlohou
Komisie
obrátiť
sa
na
tento
súd s cieľom
preskúmať
dôvodnosť
jej
údajnej
pohľadávky a získať
exekučný
titul
na
jej
vymáhanie.
Namiesto
toho
prináleží
zmluvnému
partnerovi,
aby
mu
vec
predložil s cieľom
preskúmať
dôvodnosť
pohľadávky
uplatňovanej
Komisiou a prípadne
dosiahnuť
vydanie
rozsudku,
ktorým
by
sa
Komisii
uložila
povinnosť
zaplatiť
sumu
hlavnej
pohľadávky
zadržanej
na
základe
rozhodnutia o započítaní.
98.      Napriek
tomu
je
takéto
znevýhodnenie
zmluvného
partnera
voči
Komisii
tým,
že
sa
jej
pri
vymáhaní
pohľadávok
poskytuje
táto
možnosť,
odôvodnené
potrebou
chrániť
finančné
záujmy
Únie(45).
Ako
sme
už
uviedli
vo
veci
ADR,
nebolo
by v súlade s touto
zásadou,
keby
Komisia
bola
povinná
vyplácať
prostriedky
Únie
dlžníkovi,
ktorý
je v omeškaní,
platobne
neschopný
alebo
jednoducho
dobrovoľne
neplnil(46).
99.      Z tohto
dôvodu
je
podľa
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku
2018
započítanie
povinným
prioritným
spôsobom
vymáhania
pohľadávok
Únie
pred
akýmkoľvek
iným
spôsobom
vymáhania(47).
Ako
správne
konštatoval
Všeobecný
súd v iných
veciach,
účtovník
nemôže
upustiť
od
započítania,
ak
má
dlžník
pohľadávku
voči
Únii a neplní
dobrovoľne(48).
Naopak,
ak
pohľadávku
nebolo
možné
vymáhať
prostredníctvom
započítania
alebo
výkonu
akejkoľvek
predchádzajúcej
zábezpeky,
účtovník
môže
túto
pohľadávku
vymáhať
alternatívne
prijatím
rozhodnutia,
ktoré
je
exekučným
titulom,
alebo
prostredníctvom
titulu
získaného
súdnou
cestou(49).
100. Preto
sa
aj
rozhodnutia,
ktoré
predstavujú
exekučný
titul v zmysle
článku 299 ZFEÚ,
ktorý
je
predmetom
rozsudku
ADR,
odlišujú
od
rozhodnutí o započítaní,
ktoré
sú
predmetom
prejednávanej
veci.
Keďže
prvé z nich
sú
možnosťou,
ktorú
má
Komisia k dispozícii
rovnako
ako
získanie
titulu
súdnou
cestou,
je
odôvodnené,
aby
ich
použitie
bolo
obmedzené
na
základe
článkov 272 a 274 ZFEÚ
(pozri
body 1
až 5
vyššie).
Naopak,
keďže
použitie
druhých
uvedených
rozhodnutí
je
obligatórne a nie
fakultatívne,
ich
účinky
nemôžu
priznať
právnu
silu
stanoveniu
pohľadávky,
ktorá
podľa
týchto
ustanovení
primárneho
práva
patrí
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu,
pokiaľ
ide o preskúmanie
jej
dôvodnosti.
101. Z týchto
úvah
vyplýva,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia,
keď
konštatoval,
že
za
okolností
prejednávanej
veci
Komisia
nemala
právomoc
prijať
sporné
rozhodnutie
na
základe
riešenia
prijatého v rozsudku
ADR.
Druhý
odvolací
dôvod
Komisie
je
teda
tiež
dôvodný a treba
mu
vyhovieť.
3.      Návrh týkajúci sa odvolania
102. Z vyššie
uvedeného
preskúmania
vyplýva,
že
odôvodnenie
Všeobecného
súdu,
na
ktorom
je
založený
bod 1
výroku
napadnutého
rozsudku,
vychádza z nesprávneho
právneho
posúdenia.
Tento
rozsudok
teda
treba
zrušiť v rozsahu, v akom
zrušil
sporné
rozhodnutie v bode 1
jeho
výroku.
B.      O žalobe na Všeobecnom súde
103. Článok 61
prvý
odsek
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
stanovuje,
že
ak
Súdny
dvor
zruší
rozhodnutie
Všeobecného
súdu,
môže
sám
vydať
konečný
rozsudok,
ak
to
stav
konania
dovoľuje.
104. Tak
je
to
aj v tomto
prípade.
105. Ako
bolo
uvedené v bodoch 37
až 39
vyššie,
keďže
hlavná
pohľadávka
HB
voči
Komisii,
ktorú
Komisia
započítala s jej
údajnou
vzájomnou
pohľadávkou
voči
spoločnosti HB
na
základe
zmluvy
CARDS,
už
neexistuje,
sporné
rozhodnutie
sa
stalo
bezpredmetným.
106. Konanie o návrhu
na
zrušenie
tohto
rozhodnutia,
ktorý
podala HB
na
Všeobecný
súd,
sa
preto
zastavuje.
C.      Predbežný záver
107. Zo
všetkých
predchádzajúcich
úvah
vyplýva,
že
napadnutý
rozsudok
treba
zrušiť v rozsahu, v akom
zrušil
sporné
rozhodnutie v bode 1
jeho
výroku,
uviesť a konštatovať,
že
konanie o návrhu
na
zrušenie
sporného
rozhodnutia,
ktorý
podala
HB
na
Všeobecný
súd,
sa
zastavuje.
VI.    O trovách
A.      O trovách odvolacieho konania
108. Podľa
článku 184
ods. 2
rokovacieho
poriadku,
ak
odvolanie
nie
je
dôvodné
alebo
ak
je
dôvodné a Súdny
dvor
sám
rozhodne s konečnou
platnosťou o veci,
rozhodne
aj o trovách
konania.
Podľa
článku 138
ods. 1
tohto
rokovacieho
poriadku,
ktorý
sa
uplatňuje
na
odvolacie
konanie
na
základe
článku 184
ods. 1
rokovacieho
poriadku,
účastník
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
je
povinný
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
109. Keďže
HB
nemala
úspech
vo
svojich
návrhoch v tomto
odvolacom
konaní a Komisia
navrhla
uložiť
spoločnosti
HB
povinnosť
nahradiť
trovy
tohto
odvolacieho
konania,
je
opodstatnené
uložiť
spoločnosti HB
povinnosť
nahradiť
trovy
tohto
odvolacieho
konania.
B.      O trovách prvostupňového konania
110. Článok 149
rokovacieho
poriadku
stanovuje,
že
ak
Súdny
dvor
zistí,
že
žaloba
sa
stala
bezpredmetnou, a preto
nie
je
dôvod
rozhodnúť,
rozhodne
aj o trovách
konania.
Podľa
článku 142
rokovacieho
poriadku,
ak
Súdny
dvor
konanie
vo
veci
zastavil,
rozhodne o náhrade
trov
konania
podľa
voľnej
úvahy.
111. V prejednávanej
veci
sa
ukazuje,
konanie o návrhu
na
zrušenie,
ktorý
podala
HB v prvostupňovom
konaní,
je
potrebné
zastaviť,
pretože
sporné
rozhodnutie
sa
stalo
bezpredmetným.
112. Z tejto
analýzy
vyplýva,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
zrušil
sporné
rozhodnutie,
hoci
Komisia
mala
právomoc
ho
prijať,
takže
návrhom
Komisie v tejto
súvislosti v prvostupňovom
konaní
treba
vyhovieť.
Okrem
toho
bod 2
výroku
napadnutého
rozsudku,
ktorým
sa
zamieta
návrh
spoločnosti
HB
na
náhradu
jej
majetkovej
ujmy,
nemožno
zrušiť.
113. Táto
analýza
však
tiež
ukázala,
že
opravné
prostriedky
proti
rozhodnutiu o započítaní
zmluvnej
pohľadávky,
ktorá
patrí
do
právomoci
vnútroštátneho
súdu,
sú
zložité.
Okrem
toho
HB
preukázala
všetku
požadovanú
náležitú
starostlivosť,
keď
sa v súvislosti
so
sporným
započítaním
obrátila
na
Všeobecný
súd,
ako
aj
na
vnútroštátny
súd
príslušný
na
preskúmanie
dôvodnosti
predmetnej
pohľadávky.
114. Za
týchto
okolností
bude
vec
spravodlivo
posúdená
tak,
že
sa
každému
účastníkovi
konania
uloží
povinnosť
znášať
svoje
vlastné
trovy
prvostupňového
konania,
ako
to
bolo v napadnutom
rozsudku.
Návrh
Komisie
na
zrušenie
bodu 3
výroku
tohto
rozsudku a na
zaviazanie
spoločnosti
HB
na
náhradu
trov
konania
pred
Všeobecným
súdom
sa
teda
musí
zamietnuť.
VII. Návrhy
115. Na
základe
predchádzajúcich
úvah
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
rozhodol
takto:
1.      Bod 1
výroku
rozsudku
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo 4. októbra 2023,
HB/Komisia
(T‑444/22,
EU:T:2023:604),
sa
zrušuje.
2.      Konanie o návrhu
na
zrušenie
vo
veci T‑444/22
sa
zastavuje.
3.      HB
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania a je
povinná
nahradiť
trovy
odvolacieho
konania,
ktoré
vznikli
Európskej
komisii.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      Rozsudky z 11. júla
1985,
Maag/Komisia
(43/84,
EU:C:1985:328,
bod 26); z 9. septembra 2015,
Lito
Maieftiko
Gynaikologiko
kai
Cheirourgiko
Kentro/Komisia
(C‑506/13 P,
EU:C:2015:562,
bod 19), a z 28. februára 2019,
Alfamicro/Komisia
(C‑14/18 P,
EU:C:2019:159,
bod 49).
3      S cieľom
uviesť
len
najznámejšie z mnohých
prípadov v tejto
oblasti
pozri
rozsudky z 18. apríla 2013,
Komisia/Systran a Systran
Luxembourg
(C‑103/11 P,
EU:C:2013:245); z 9. septembra 2015,
Lito
Maieftiko
Gynaikologiko
kai
Cheirourgiko
Kentro/Komisia
(C‑506/13 P,
EU:C:2015:562);
zo 16. júla 2020,
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2020:576), a z 26. septembra 2024,
Komisia/HB
(C‑160/22 P a C‑161/22 P,
EU:C:2024:799).
Pozri v tejto
súvislosti
aj
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veciach
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
body 95 a nasl.),
ako
aj
Komisia/HB
(C‑160/22 P, C‑161/22 P a C‑597/22 P,
EU:C:2024:84,
body 60 a nasl.).
4      Rozsudok
zo
16. júla
2020
(C‑584/17 P,
EU:C:2020:576,
bod 73).
5      Pozri v tejto
súvislosti
tiež
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
body 48
až
58 a 95
až
105).
6      Rozsudok
zo
4. októbra
2023,
HB/Komisia
(T‑444/22,
ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“,
EU:T:2023:604).
7      Napadnutý
rozsudok
(body 56,
57,
60 a 61).
8      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 18. júla
2018 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Únie, o zmene
nariadení
(EÚ)
č. 1296/2013,
(EÚ)
č. 1301/2013,
(EÚ)
č. 1303/2013,
(EÚ)
č. 1304/2013,
(EÚ)
č. 1309/2013,
(EÚ)
č. 1316/2013,
(EÚ)
č. 223/2014,
(EÚ)
č. 283/2014 a rozhodnutia
č. 541/2014/EÚ a o zrušení
nariadenia
(EÚ,
Euratom)
č. 966/2012
(Ú. v. EÚ L 193,
2018,
s. 1).
Toto
nariadenie
je
však v súčasnosti
nahradené
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ,
Euratom)
2024/2509 z 23. septembra
2024 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Únie
(Ú. v. EÚ L,
2024/2509).
9      Rozsudok z 21. decembra
2021,
HB/Komisia
(T‑795/19,
EU:T:2021:917,
bod 4).
10      T‑795/19,
EU:T:2021:917.
11      T‑796/19,
EU:T:2021:918.
12      EU:C:2024:799.
13      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Léger
vo
veci
Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2002:501,
bod 26), a návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Spielmann
vo
veci
E. (Započítanie
pohľadávok)
(C‑481/24,
EU:C:2025:632,
body 22 a nasl.).
14      Pozri
rozsudok z 19. septembra
2024,
Coppo
Gavazzi a i./Parlament
(C‑725/20 P,
EU:C:2024:766,
bod 40 a citovanú
judikatúru).
15      Rozsudky z 8. júla
1999,
Komisia/Anic
Partecipazioni
(C‑49/92 P,
EU:C:1999:356,
bod 171); z 22. februára 2005,
Komisia/max.mobil
(C‑141/02 P,
EU:C:2005:98,
bod 48), a z 21. decembra 2016,
Rada/Front
Polisario
(C‑104/16 P,
EU:C:2016:973,
body 69 a 70).
Títo
privilegovaní
žalobcovia
tiež
nemusia
preukázať
záujem
na
konaní
na
účely
podania
žaloby o neplatnosť,
pozri
rozsudok z 13. októbra
2011,
Deutsche
Post a Nemecko/Komisia
(C‑463/10 P a C‑475/10 P,
EU:C:2011:656,
bod 36).
16      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
Rada/Zhejiang
Xinan
Chemical
Industrial
Group
(C‑337/09 P,
EU:C:2012:22,
bod 35).
17      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi v spojených
veciach
Komisia/Siemens
Österreich a i. a Siemens
Transmission & Distribution a i./Komisia
(C‑231/11 P až C‑233/11 P,
EU:C:2013:578,
bod 33).
18      Pozri v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Poiares
Maduro
vo
veci
Komisia/max.mobil
(C‑141/02 P,
EU:C:2004:646,
bod 19).
19      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Poiares
Maduro
vo
veci
Komisia/max.mobil
(C‑141/02 P,
EU:C:2004:646,
bod 21).
20      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 19. júla
2012,
Rada/Zhejiang
Xinan
Chemical
Industrial
Group
(C‑337/09 P,
EU:C:2012:471,
bod 50).
21      Pozri
najmä
rozsudky
zo
6. marca 1979,
Simmenthal/Komisia
(92/78,
EU:C:1979:53,
bod 32);
zo 7. júna 2007,
Wunenburger/Komisia
(C‑362/05 P,
EU:C:2007:322,
body 55
až 62); z 28. mája 2013,
Abdulrahim/Rada a Komisia
(C‑239/12 P,
EU:C:2013:331,
bod 63);
zo 4. septembra 2018,
ClientEarth/Komisia
(C‑57/16 P,
EU:C:2018:660,
bod 48), a z 19. septembra 2024,
Coppo
Gavazzi a i./Parlament
(C‑725/20 P,
EU:C:2024:766,
bod 42).
22      Pozri
najmä
rozsudky z 19. septembra
2024,
Coppo
Gavazzi a i./Parlament
(C‑725/20 P,
EU:C:2024:766,
body 43
až 47);
Santini a i./Parlament
(C‑198/21 P,
EU:C:2024:768,
body 38
až
42), a z 19. septembra
2024,
Falqui/Parlsment
(C‑391/21 P,
EU:C:2024:769,
body 41
až 44).
23      Rozsudky z 26. apríla
1988,
Asteris a i./Komisia
(97/86,
99/86,
193/86 a 215/86,
EU:C:1988:199,
bod 27); z 3. októbra
2000,
Industrie
des
poudres
sphériques/Rada
(C‑458/98 P,
EU:C:2000:531,
bod 81), a z 20. júna
2024,
EUIPO/Indo
European
Foods
(C‑801/21 P,
EU:C:2024:528,
bod 92).
24      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 21. decembra
2011,
Francúzsko/People’s
Mojahedin
Organization
of
Iran
(C‑27/09 P,
EU:C:2011:853,
bod 49), a z 19. júla 2012,
Rada/Zhejiang
Xinan
Chemical
Industrial
Group
(C‑337/09 P,
EU:C:2012:471,
bod 47).
25      Pokiaľ
ide o význam
odôvodnenia
napadnutého
rozsudku
pri
posudzovaní
predmetu
odvolania,
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Poiares
Maduro
vo
veci
Komisia/max.mobil
(C‑141/02 P,
EU:C:2004:646,
bod 22), a návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi v spojených
veciach
Komisia/Siemens
Österreich a i. a Siemens
Transmission & Distribution a i./Komisia
(C‑231/11 P až C‑233/11 P,
EU:C:2013:578,
body 34
až 38).
26      Rozsudky
zo 14. septembra
1999,
Komisia/AssiDomän
Kraft
Products a i. (C‑310/97 P,
EU:C:1999:407,
bod 54); z 1. júna 2006,
P & O European
Ferries
(Vizcaya) a Diputación
Foral
de
Vizcaya/Komisia
(C‑442/03 P a C‑471/03 P,
EU:C:2006:356,
bod 44), a z 19. apríla 2012,
Artegodan/Komisia
(C‑221/10 P,
EU:C:2012:216,
bod 87).
27      Pokiaľ
ide o zohľadnenie
tohto
aspektu
pri
posudzovaní
pretrvávania
predmetu
odvolania,
pozri
uznesenie z 1. decembra
2004,
ÚHVT/Zapf
Creation
(C‑498/01 P,
EU:C:2004:760,
bod 12),
ako
aj
rozsudky z 21. decembra
2011,
Francúzsko/People’s
Mojahedin
Organization
of
Iran
(C‑27/09 P,
EU:C:2011:853,
bod 48), a z 19. júla
2012,
Rada/Zhejiang
Xinan
Chemical
Industrial
Group
(C‑337/09 P,
EU:C:2012:471,
bod 51).
28      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
29      Pokiaľ
ide o definíciu
nároku,
ktorý
sa
považuje
za
nesporný,
pozri
článok 3
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES)
č. 805/2004 z 21. apríla
2004,
ktorým
sa
vytvára
európsky
exekučný
titul
pre
nesporné
nároky
(Ú. v. EÚ L 143,
2004,
s. 15;
Mim.
vyd.
19/007,
s. 38).
30      Pozri v tomto
zmysle
článok 317 a článok 322
ods. 1 ZFEÚ,
ako
aj
rozsudok
ADR,
bod 100 a citovanú
judikatúru.
Pozri
tiež v tomto
zmysle,
už
pred
kodifikáciou
započítania
ako
spôsobu
vymáhania
pohľadávok
Únie
článkom 73
nariadenia
Rady
(ES,
Euratom)
č. 1605/2002 z 25. júna
2002 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Európskych
spoločenstiev
(Ú. v. ES L 248,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
01/004,
s. 74),
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Léger
vo
veci
Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2002:501,
bod 68).
31      Pozri
rozsudky
zo 17. januára 2007,
Grécko/Komisia
(T‑231/04,
EU:T:2007:9,
bod 118), a z 21. septembra 2017,
Eurofast/Komisia
(T‑87/16,
EU:T:2017:641,
bod 65).
Pozri
tiež v tomto
zmysle
rozsudok z 8. novembra
2011,
Walton/Komisia
(T‑37/08,
EU:T:2011:640,
bod 60).
32      Rozsudky z 9. septembra
2015,
Lito
Maieftiko
Gynaikologiko
kai
Cheirourgiko
Kentro/Komisia
(C‑506/13 P,
EU:C:2015:562,
bod 20), a ADR,
bod 65.
33      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Léger
vo
veciach
Danværn
Production
(C‑341/93,
EU:C:1995:139,
body 27
až 31) a Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2002:501,
body 44 a 45),
ako
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Spielmann
vo
veci
E. (Započítanie
pohľadávok)
(C‑481/24,
EU:C:2025:632,
body 22 a nasl.).
34      V prejednávanej
veci
išlo o trovy
konania,
ktorých
zaplatenie
bolo
Komisii
uložené v inej
veci;
pokiaľ
ide o ďalšie
príklady,
pozri
vec, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 10. júla 2003,
Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2003:400)
(dotácia
poskytnutá
okrem
iného
zmluvnému
partnerovi
Komisie),
alebo
aj
vec, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 11. júla
2019,
IPPT
PAN/Komisia a REA
(T‑805/16,
EU:T:2019:496)
(pohľadávka
voči
zmluvnému
partnerovi
Komisie
na
základe
inej
zmluvy).
35      Rozsudok
ADR,
body 69 a 70.
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
body 100
až 104).
Pozri
tiež v tomto
zmysle
rozsudky
zo
17. januára
2019,
Aristoteleio
Panepistimio
Thessalonikis/ERCEA
(T‑348/16
OP,
EU:T:2019:14,
bod 165) a z 11. júla
2019,
IPPT
PAN/Komisia a REA
(T‑805/16,
EU:T:2019:496,
bod 175).
36      Pozri
najmä
rozsudky z 8. októbra
2008,
Helkon
Media/Komisia
(T‑122/06,
EU:T:2008:418,
body 46
až 52),
zo 6. októbra 2015,
Technion a Technion
Research & Development
Foundation/Komisia
(T‑216/12,
EU:T:2015:746,
bod 53), a zo 14. novembra 2017,
Alfamicro/Komisia
(T‑831/14,
EU:T:2017:804,
body 191
až 193).
Všeobecný
súd
založil
túto
líniu
judikatúry
najmä
na
rozsudku z 10. júla 2003,
Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2003:400,
body 42 a 45,
ako
aj
výrok).
37      Rozsudok
ADR,
bod 73.
38      Pozri
ustanovenia
článku 161
ods. 1 v spojení s článkom 156
ods. 1 a 2
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu,
ako
aj
ustanovenia
článku 165
ods. 1 v spojení s článkom 160
ods. 1 a 2
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora,
ako
aj
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
bod 49).
39      Rozsudok
ADR,
bod 88.
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
body 133
až 136).
40      Pozri
návrhy,
ktoré
som
preniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
poznámka
pod
čiarou 41).
41      Pokiaľ
ide o podobné
riešenie,
pozri § 322
ods. 1
Zivilprozessordnung
(nemecký
občiansky
súdny
poriadok),
podľa
ktorého
rozsudky
môžu
nadobudnúť
právnu
silu
res iudicata
len v rozsahu, v akom
sa v nich
rozhoduje o podaných
návrhoch.
42      Podobné
otázky
vo
všeobecnosti
vznikajú v prípade,
že
preskúmanie
dôvodnosti
pohľadávky
vymáhanej
formou
započítania
patrí
(potenciálne)
do
právomoci
iného
súdu
ako
Všeobecného
súdu,
pozri v tejto
súvislosti
rozsudky z 5. februára
2025,
Poľsko/Komisia
(T‑830/22 a T‑156/23,
EU:T:2025:131,
body 23
až 31)
(prejednávané
odvolanie
vo
veci C‑296/25 P), a Poľsko/Komisia
(T‑1033/23,
EU:T:2025:129,
body 18
až 26)
(prejednávané
odvolanie
vo
veci C‑297/25 P).
Inak je
to v prípade,
ak
je
Všeobecný
súd
sám
príslušný
na
posúdenie
dôvodnosti
vzájomnej
pohľadávky,
ktorá
je
predmetom
vymáhania:
pozri
napríklad
rozsudok z 11. júla 2019,
IPPT
PAN/Komisia a REA
(T‑805/16,
EU:T:2019:496,
bod 33 a nasl.);
pozri
však v tejto
súvislosti
rozsudok
ADR,
body 80
až
89,
ako
aj
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
bod 113 a nasl.).
43      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo 17. januára 2019,
Aristoteleio
Panepistimio
Thessalonikis/ERCEA
(T‑348/16
OP,
EU:T:2019:14,
body 175 a 176).
Rovnako
sa
zdá
byť
pochopiteľné,
že
zmluvný
partner
prípadne
na
príslušnom
súde
spochybní
výšku
hlavnej
pohľadávky,
ktorú
mu
Komisia
uznáva,
ak s touto
sumou
nesúhlasí.
Rozhodnutie o započítaní,
prípadne
potvrdené
Všeobecným
súdom,
tiež
nemôže
priznať
konečnú
právnu
silu
určeniu
tejto
sumy,
ak
jej
preskúmanie
patrí
do
právomoci
iného
súdu
ako
Všeobecného
súdu.
44      Pozri v tomto
zmysle
mutatis
mutandis
rozsudok
zo
4. mája
2017,
Meta
Group/Komisia
(T‑744/14,
EU:T:2017:304,
body 47, 49 a 258).
45      Pozri v tejto
súvislosti
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
bod 111).
46      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
ADR
Center/Komisia
(C‑584/17 P,
EU:C:2019:941,
poznámka
pod
čiarou 41).
Pozri
tiež v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
vo
veci
Komisia/CCRE
(C‑87/01 P,
EU:C:2002:501,
bod 57).
47      Pozri
článok 101
ods. 1
tretí
pododsek,
článok 102
ods. 1
prvý
pododsek a článok 103
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018.
48      Pozri
rozsudky z 15. apríla
2011,
Česká
republika/Komisia
(T‑465/08,
EU:T:2011:186,
body 129 a 130) a z 21. septembra 2017,
Eurofast/Komisia
(T‑87/16,
EU:T:2017:641,
body 67 a 68).
49      Pozri
článok 103
nariadenia o rozpočtových
pravidlách z roku 2018.