62019CC0307
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 26. novembra 2020 (
1
)
Vec C‑307/19
Obala i lučice d.o.o.
proti
NLB Leasing d.o.o.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Najvyšší obchodný súd, Chorvátska republika)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Nariadenie (ES) č. 1393/2007 – Pojem ‚občianske a obchodné veci‘ – Doručovanie ‚súdnych‘ alebo ‚mimosúdnych‘ písomností – Neurčené ‚odosielajúce orgány‘ – Notár, ktorý vydal exekučný príkaz na základe ‚verejnej listiny‘ – ‚Osobitná‘ alebo ‚výlučná‘ právomoc v súvislosti s parkovaním na verejnej komunikácii“
I. Úvod
1.
Navrhovateľka je súkromný subjekt, ktorý spravuje verejné parkovacie priestranstvá v Zadare (Chorvátsko). Uvedený subjekt uskutočnil kontrolu motorového vozidla, ktorého majiteľkou je odporkyňa, pričom toto vozidlo bolo zaparkované v rámci vymedzeného parkovacieho miesta na ulici. V motorovom vozidle sa nenachádzal parkovací lístok. Navrhovateľka vystavila denný parkovací lístok, ktorý zostal nezaplatený. Navrhovateľka preto požiadala o vymáhanie tejto sumy prostredníctvom exekučného príkazu vydaného notárom v Chorvátsku, ktorý bol odporkyni doručený v Slovinsku.
2.
Táto vec je ďalšou epizódou v pomerne rozsiahlej procesnej ságe o nezaplatených parkovacích lístkoch a notároch. (
2
) Podstatou problému je zrejme istá dvojitá privatizácia, ktorú uskutočnil chorvátsky zákonodarca a ktorá sa prejavuje tak na úrovni správy, ako aj na úrovni vymáhania. Záležitosť, ktorá sa v iných členských štátoch bežne vníma ako problém správnej povahy, je zverená súkromným subjektom. Okrem toho následné vymáhanie pohľadávky nie je otázkou, ktorou sa zaoberajú súdy, ale – prinajmenšom na prvom stupni – notári.
3.
To v prvom rade nielen vytvára isté napätie v celom systéme, ale okrem toho tak vznikajú systémové kolízie s nástrojmi súkromného práva EÚ a v jeho rámci. Práve v tomto kontexte dva nižšie vnútroštátne súdy konštatovali nedostatok právomoci v tejto veci, a následne bola vec predložená Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Najvyšší obchodný súd, Chorvátska republika), ktorý v súvislosti s napadnutím uvedeného exekučného príkazu vydaného notárom, rozhoduje o konflikte právomoci.
4.
Uvedený vnútroštátny súd žiada o usmernenie okrem iného v týchto otázkach: i) spôsob určenia, či spor obsahuje „občianske a obchodné veci“ v zmysle naradenia (ES) č. 1393/2007 (
3
) (ďalej len „nariadenie o doručovaní“) a nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 (
4
) (ďalej len „prepracované bruselské nariadenie“); ii) či notári v Chorvátsku môžu v kontexte nariadenia o doručovaní vydávať exekučné príkazy osobám s bydliskom v iných členských štátoch, a iii) pod ktorú konkrétnu právomoc takéto spory spadajú v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia.
II. Právny rámec
A. Právo Únie
1.
Prepracované bruselské nariadenie
5.
Podľa článku 1 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia:
„1.   Toto nariadenie sa uplatňuje v občianskych a obchodných veciach bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu. Neuplatňuje sa najmä na daňové, colné a správne veci ani na zodpovednosť štátu za úkony a opomenutia pri výkone štátnej moci (acta iure imperii).“
6.
Článok 4 uvedeného nariadenia zakotvuje pravidlo „domovského štátu“, podľa ktorého osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu. Podľa výnimky v článku 5 tohto nariadenia však takéto osoby možno žalovať aj na súdoch iného členského štátu, avšak „len na základe kritérií upravených v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly“.
7.
Článok 7 prepracovaného bruselského nariadenia, ktorý patrí do oddielu s názvom „Osobitná právomoc“, stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v inom členskom štáte:
1.
a)
v zmluvných veciach na súdoch podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
b)
na účely tohto ustanovenia, ak sa účastníci zmluvy nedohodli inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
–
pri predaji tovaru miesto v členskom štáte, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať,
–
pri poskytnutí služieb miesto v členskom štáte, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť;
c)
ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a);
2.
vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok;“
8.
Článok 24 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia upravuje výlučnú právomoc v tom zmysle, že „v konaniach, ktorých predmetom sú vecné práva k nehnuteľnosti alebo nájom nehnuteľnosti“, ju majú „súdy členského štátu, v ktorom sa táto nehnuteľnosť nachádza“.
2.
Nariadenie o doručovaní
9.
Článok 1 ods. 1 nariadenia o doručovaní definuje rozsah pôsobnosti tohto nariadenia takto:
„1.   Toto nariadenie sa uplatní v občianskych a obchodných veciach, keď sa má odoslať súdna alebo mimosúdna písomnosť z jedného členského štátu do iného, aby sa tam doručila. Neuplatňuje sa najmä na daňové, colné a správne veci alebo na zodpovednosť štátu za konanie alebo nečinnosť pri výkone jeho verejnej moci (acta iure imperii).“
10.
Článok 2 tohto nariadenia, ktorý má názov „Odosielajúce a prijímajúce orgány“, stanovuje:
„1.   Každý členský štát určí úradné osoby, orgány alebo iné osoby, ďalej len ‚odosielajúce orgány‘, príslušné na odosielanie súdnych alebo mimosúdnych písomností určených na doručenie v inom členskom štáte.
…
4.   Každý členský štát poskytne Komisii tieto údaje:
a)
názvy a adresy prijímajúcich orgánov uvedených v odsekoch 2 a 3;
b)
ich miestnu príslušnosť;
c)
prostriedky, ktoré majú k dispozícii na prijímanie písomností, a
d)
jazyky, ktoré sa môžu používať na vyplnenie vzorového tlačiva uvedeného v prílohe I.
Členské štáty oznámia Komisii všetky následné zmeny týchto údajov.“
11.
Článok 4 ods. 1 nariadenia o doručovaní uvádza, že „súdne písomnosti sa odosielajú priamo a čo najrýchlejšie medzi orgánmi určenými podľa článku 2“.
12.
Doručovanie „súdnych písomností“ prostredníctvom poštových služieb členských štátov možno uskutočniť v zmysle článku 14 nariadenia o doručovaní. Doručovanie „mimosúdnych písomností“ sa riadi článkom 16 nariadenia o doručovaní, podľa ktorého sa tieto dokumenty „môžu odosielať na účely doručenia v inom členskom štáte v súlade s ustanoveniami tohto nariadenia“.
B. Chorvátske právo
1.
Zadarské rozhodnutie o organizácii
13.
Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru [rozhodnutie o organizácii a spôsobe výberu parkovného v meste Zadar (ďalej len „rozhodnutie o organizácii“)] (Glasnik Grada Zadra č. 4/2011) určuje parkovacie zóny, čas, kedy sa vyberá poplatok za parkovanie na ulici, a hodinovú sadzbu za parkovanie. Článok 2 tohto rozhodnutia definuje verejné parkoviská ako „verejné priestranstvá určené na zastavenie motorových vozidiel a ich parkovanie“. Článok 4 stanovuje, že verejné parkoviská sú v súlade so zákonom o bezpečnosti cestnej premávky ako parkoviská označené.
14.
Podľa článku 5 rozhodnutia o organizácii označenie verejného parkoviska zabezpečí správca parkoviska pod vedením príslušného útvaru miestneho samosprávneho orgánu. Článok 6 tohto rozhodnutia určuje „všeobecné zmluvné podmienky používania parkovísk“ stanovujúce dni a hodiny, počas ktorých sa platí poplatok za parkovanie. Napokon článok 7 rozhodnutia o organizácii uvádza, že zastavením motorového vozidla na verejnom parkovisku a jeho zaparkovaním sa vyjadruje súhlas so všeobecnými podmienkami parkovania a uzatvára sa tak zmluva medzi vodičom alebo majiteľom motorového vozidla a správcom parkoviska.
2.
Zadarské rozhodnutie o poverení
15.
Správu a údržbu parkovísk, verejných garáží a cestných terminálov v meste Zadar upravuje Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (rozhodnutie o komunálnych činnostiach mesta Zadar) (Glasnik Grada Zadra č. 16/2009). Článok 3 ods. 15 písm. a) tohto rozhodnutia poveruje navrhovateľku údržbou a správou parkovísk, verejných garáží a cestných terminálov.
III. Skutkový stav, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana („odporkyňa“) je spoločnosť zabezpečujúca v Slovinsku financovanie na účely využívania motorových vozidiel, vybavenia a nehnuteľností.
17.
Dňa 30. júna 2012 motorové vozidlo získané na lízing od odporkyne bolo zaparkované na ulici v Zadare (Chorvátsko). Uvedená ulica je vymedzená ako parkovacie priestranstvo a sú na nej vyznačené parkovacie miesta. Pred zaparkovaním je povinné zakúpiť si parkovací lístok.
18.
V rovnaký deň Obala i lučice d.o.o. („navrhovateľka“), spoločnosť s ručením obmedzeným, ktorú založilo mesto Zadar na účely správy a údržby verejných priestranstiev určených na parkovanie motorových vozidiel, kontrolovala zaplatenie parkovacieho lístku pri motorovom vozidle, ktoré poskytla odporkyňa na lízing. Parkovací lístok sa vo vozidle nenachádzal. Navrhovateľka preto vystavila denný parkovací lístok [vo výške 84 chorvátskych kún (HRK), teda približne 13 eur]. Uvedený parkovací lístok však nebol nikdy zaplatený.
19.
Chorvátska republika pristúpila 1. júla 2013 k Európskej únii.
20.
Dňa 20. februára 2017 začala navrhovateľka vymáhať pohľadávku vyplývajúcu z nezaplateného parkovacieho lístka prostredníctvom návrhu na vykonanie exekúcie na základe „verejnej listiny“, podaného u notára v meste Pula (Chorvátsko). Tento dokument bol výpisom z účtovných záznamov navrhovateľky, z ktorých vyplýva dlh odporkyne.
21.
Notár vydal 8. marca 2017 na základe uvedenej „verejnej listiny“ exekučný príkaz na sumu vo výške 1825,25 HRK (približne 282 eur). Táto celková suma pozostávala z hodnoty nezaplateného denného lístka (84 HRK), z doteraz vynaložených nákladov konania (HRK 1235) a tiež z „predpokladaných nákladov“ (506,25 HRK). Doručenie exekučného príkazu sa uskutočnilo prostredníctvom doporučeného listu s potvrdením o doručení.
22.
Odporkyňa napadla exekučný príkaz na Trgovački sud u Pazinu (Obchodný súd Pazin, Chorvátsko). Tento súd vyhlásil, že nemá právomoc rozhodovať, a vec postúpil na rozhodnutie Trgovački sudu u Zadru (Obchodný súd Zadar, Chorvátsko). Aj tento súd vyhlásil, že nemá právomoc rozhodovať a prejednávanú vec postúpil na rozhodnutie Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Najvyšší obchodný súd, Chorvátska republika).
23.
Vnútroštátny súd síce uvádza, že vymáhaná suma je nízka, avšak poukazuje na to, že chorvátske súdy prejednávajú veľmi veľa podobných vecí. Práve v tomto skutkovom a právnom rámci Visoki trgovački sud (Najvyšší obchodný súd) rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Sú notári oprávnení doručovať písomnosti podľa nariadenia [1393/2007], keď doručujú svoje rozhodnutia v prípadoch, v ktorých sa nariadenie č. 1215/2012 neuplatňuje, ak vezmeme do úvahy, že na notárov v Chorvátsku, ktorí v rámci právomocí zverených vnútroštátnym právom konajú v exekučných konaniach na základe ‚verejnej listiny‘, sa nevzťahuje pojem ‚súd‘ v zmysle nariadenia č. 1215/2012? Inými slovami, hoci sa na notárov nevzťahuje pojem ‚súd‘ uvedený v nariadení č. 1215/2012, môžu v prípade, keď konajú v rámci právomocí zverených vnútroštátnym právom v exekučných konaniach na základe ‚verejnej listiny‘, uplatňovať pravidlá o doručovaní písomností stanovené v nariadení [č. 1393/2007]?
2.
Môže byť parkovanie na ulici a na verejnej komunikácii, ak je právo na výber parkovného stanovené v Zakon o sigurnosti prometa na cestama (zákon o bezpečnosti cestnej premávky) a v právnych predpisoch týkajúcich sa vykonávania komunálnych činností ako činností orgánov verejnej moci zahrnuté medzi občianske veci v zmysle nariadenia [1215/2012], ktoré upravuje otázku právomoci súdov, ako aj uznávania a výkonu rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, a to konkrétne v prípade, že ak sa zistí prítomnosť vozidla bez parkovacieho lístka alebo s neplatným parkovacím lístkom, na toto vozidlo sa okamžite vzťahuje povinnosť zaplatiť denný parkovací lístok, ako keby bolo vozidlo zaparkované celý deň, a to bez ohľadu na presnú dobu využitia parkovacieho miesta, takže táto úhrada denného parkovacieho lístka má sankčnú povahu, pričom v niektorých členských štátoch sa takéto parkovanie považuje za dopravný priestupok?
3.
Môžu súdy v súdnych sporoch týkajúcich sa parkovania na ulici a na verejnej komunikácii, ak je právo na výber parkovného stanovené v zákone o bezpečnosti cestnej premávky a v právnych predpisoch týkajúcich sa vykonávania komunálnych činností ako činností orgánov verejnej moci, doručovať písomnosti žalovaným v inom členskom štáte podľa nariadenia [č. 1393/2007]?
Ak sa na základe vyššie uvedených otázok konštatuje, že tento typ parkovania je zahrnutý medzi občianske veci, kladú sa nasledujúce doplňujúce otázky.
4.
V prejednávanej veci platí domnienka uzatvorenia zmluvy pri zaparkovaní na ulici na mieste, ktoré je označené horizontálnym a/alebo vertikálnym značením, to znamená, že sa predpokladá, že zaparkovaním sa uzatvára zmluva, a v prípade nezaplatenia ceny podľa hodinovej sadzby za parkovanie sa požaduje zaplatenie denného parkovacieho lístka. Vzniká preto otázka, či táto domnienka uzatvorenia zmluvy zaparkovaním a súhlas s úhradou ceny za denný parkovací lístok v prípade, ak lístok nebol zakúpený podľa hodinovej sadzby za parkovanie alebo ak uplynula doba, na ktorú bol lístok zakúpený, sú v rozpore so základnými ustanoveniami v oblasti poskytovania služieb stanovenými v článku 56 Zmluvy o fungovaní Európskej únie a v iných ustanoveniach práva Európskej únie.
5.
Parkovanie v prejednávanej veci sa uskutočnilo v Zadare, v Chorvátsku, a preto existuje súvislosť medzi touto zmluvou a chorvátskymi súdmi. Predstavuje však toto parkovanie ‚službu‘ v súlade s článkom 7 ods. 1 nariadenia [č. 1215/2012] vzhľadom na to, že pojem služba v sebe zahŕňa, že strana, ktorá ju poskytuje, vykonáva určitú činnosť, to znamená, že vykonáva túto určitú činnosť za odmenu? Vzniká teda otázka, či činnosť navrhovateľky postačuje na to, aby sa považovala za službu. V prípade neexistencie osobitnej právomoci chorvátskych súdov podľa článku 7 ods. 1 nariadenia [č. 1215/2012] by príslušným na rozhodnutie sporu bol súd podľa bydliska odporkyne.
6.
Možno parkovanie na ulici a na verejnej komunikácii, ak je právo na výber parkovného stanovené zákonom o bezpečnosti cestnej premávky a právnymi predpismi týkajúcimi sa vykonávania komunálnych činností ako činností orgánov verejnej moci, pričom výber parkovného sa uskutočňuje len v určitom čase počas dňa, považovať za zmluvu o nájme nehnuteľnosti na základe článku 24 ods. 1 nariadenia [č. 1215/2012]?
7.
Ak v prejednávanej veci nemožno uplatniť vyššie uvedenú domnienku, že toto parkovanie predstavuje uzatvorenie zmluvy (štvrtá prejudiciálna otázka), možno tento typ parkovania, v rámci ktorého právomoc v oblasti výberu parkovného vyplýva zo zákona o bezpečnosti cestnej premávky, pričom sa stanovuje povinnosť úhrady denného parkovacieho lístka v prípade, ak lístok nie je zaplatený vopred za dobu využitia parkovacieho miesta, alebo ak uplynula doba, na ktorú bol lístok zakúpený, považovať za vec týkajúcu sa nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia [č. 1215/2012]?
8.
Parkovanie v prejednávanej veci sa uskutočnilo pred pristúpením Chorvátskej republiky k Európskej únii, konkrétne 30. júna 2012 o 13:02 hod. Kladie sa preto otázka, či je v tomto spore uplatniteľné ako rozhodné právo nariadenie č. 593/2008 alebo nariadenie č. 864/2007, s ohľadom na ich časovú pôsobnosť.
Ak má Súdny dvor Európskej únie právomoc odpovedať na otázky súvisiace s uplatňovaním hmotného práva, kladie sa nasledujúca otázka.
9.
Je domnienka uzatvorenia zmluvy zaparkovaním a domnienka súhlasu s úhradou ceny za denný parkovací lístok v prípade, ak lístok nebol zakúpený podľa hodinovej sadzby za parkovanie, alebo ak uplynula doba, na ktorú bol lístok zakúpený, v rozpore so základnými ustanoveniami v oblasti poskytovania služieb stanovenými v článku 56 ZFEÚ a s inými ustanoveniach práva Európskej únie, bez ohľadu na to, či vlastníkom vozidla je fyzická alebo právnická osoba? Inými slovami, možno v súvislosti s určením hmotného práva uplatniť v tomto spore ustanovenia článku 4 nariadenia č. 593/2008 (vzhľadom na to, že spis neobsahuje žiaden dôkaz, ktorý by preukázal, že strany dospeli k dohode o rozhodnom práve)?
–
Pokiaľ sa predpokladá, že dochádza k uzatvoreniu zmluvy, išlo by v tomto prípade o zmluvu o poskytovaní služieb, a teda, možno túto zmluvu o parkovaní považovať za službu v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 593/2008?
–
Subsidiárne, možno toto parkovanie považovať za nájomnú zmluvu v súlade s článkom 4 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 593/2008?
–
Subsidiárne, ak by sa na toto parkovanie vzťahovali ustanovenia článku 4 ods. 2 nariadenia č. 593/2008, vzniká otázka, čo je v tomto prípade predmetom plnenia vzhľadom na to, že navrhovateľka v podstate len vyznačuje povrch cesty na účely parkovania a vyberá parkovné, zatiaľ čo odporkyňa parkuje vozidlo a platí za parkovanie. Ak by sa teda za plnenie charakteristické pre zmluvu považovalo konanie navrhovateľky, uplatnilo by sa chorvátske právo, ale ak by sa za takéto plnenie považovalo konanie odporkyne, uplatnilo by sa slovinské právo. Možno na tento spor uplatniť aj ustanovenia článku 4 ods. [3] nariadenia č. 593/2008 vzhľadom na to, že právo na výber parkovného je v tomto prípade upravené chorvátskym právom, s ktorým má zmluva užšie väzby?
–
Pokiaľ sa predpokladá, že ide o mimozmluvný záväzok uvedený v nariadení č. 864/2007, možno tento mimozmluvný záväzok považovať za škodu, takže rozhodné právo by sa určilo podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 864/2007?
–
Subsidiárne, možno tento typ parkovania považovať za bezdôvodné obohatenie, takže rozhodné právo by sa určilo podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 864/2007?
–
Subsidiárne, možno tento typ parkovania považovať za konanie bez príkazu (negotiorum gestio), takže rozhodné právo by sa určilo podľa článku 11 ods. 1 nariadenia č. 864/2007?
–
Subsidiárne, možno tento typ parkovania považovať za predzmluvnú zodpovednosť zo strany odporkyne, takže rozhodné právo by sa určilo podľa článku 12 ods. 1 nariadenia č. 864/2007?“
24.
Písomné pripomienky v tomto konaní predložila navrhovateľka, nemecká a chorvátska vláda, ako aj Európska komisia. Všetci účastníci konania, ku ktorým sa pripojila aj slovinská vláda, odpovedali – s výnimkou nemeckej vlády – na písomné otázky, ktoré im položil Súdny dvor.
IV. Analýza
25.
V súlade s požiadavkou Súdneho dvora sa vo svojej analýze sústredím na otázky vnútroštátneho súdu 1 až 3 a otázky 5 až 7. Tieto návrhy som preto rozdelil nasledujúcim spôsobom. Najprv sa v krátkosti vyjadrím k prípustnosti (A). Analýzu veci samej začnem preformulovaním otázok (B.1). Následne sa budem venovať pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní (B.2). Potom sa zameriam na otázku, či notári v Chorvátsku môžu doručovať (v zmysle nariadenia o doručovaní) exekučné príkazy na základe „verejnej listiny“ (B.3). Ďalej sa budem zaoberať otázkou, či parkovanie vo vymedzenom parkovacom priestore na verejnej komunikácii možno považovať za činnosť, ktorá v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia zakladá „osobitnú“ alebo „výlučnú“ právomoc (B.4). Na záver sa zameriam na širšie systematické otázky, ktoré z prejednávanej veci vyplývajú (C).
A. Prípustnosť
1.
Uplatnenie práva Únie ratione temporis
26.
K spornému zaparkovaniu motorového vozidla došlo 30. júna 2012. Chorvátsko pristúpilo k Európskej únii 1. júla 2013. Exekučný príkaz bol vydaný 8. marca 2017.
27.
Uplatnenie práva Únie ratione temporis nie je v prípadoch, ako je tento, relevantné, a to z dôvodov, ktoré som podrobne opísal vo svojich návrhoch vo veciach Nemec a Pula Parking (
5
), pričom k tomuto prístupu sa následne v oboch prípadoch priklonil aj Súdny dvor. (
6
) Skutočnosť, že (skutkový) základ sporu predchádza vstupu členského štátu k Únii, nie je rozhodujúca. Dôležité je v tejto súvislosti jednak to, že exekučné konanie, ktorým sa vymáha uvedená pohľadávka, sa začalo po pristúpení Chorvátska k Európskej únii a nepochybne spadá do časovej pôsobnosti procesných pravidiel a do rámca, ktorý sa potenciálne uplatňuje z vecného hľadiska, a jednak to, že otázky položené tomuto Súdnemu dvoru sa týkajú výkladu práve týchto procesných nástrojov.
28.
Keďže v prejednávanej veci ide práve o tento prípad, Súdny dvor má ratione temporis právomoc odpovedať na otázky, ktoré položil vnútroštátny súd.
2.
Prípustnosť otázok spojených s vecou samou
29.
Komisia poukazuje na to, že vnútroštátny súd, ktorý v rámci svojho právneho systému čelí konfliktu právomoci dvoch súdov nižšieho stupňa, môže Súdnemu dvoru položiť iba prejudiciálne otázky, ktoré mu umožnia vyriešiť právne problémy, o ktorých rozhoduje. Nemôže však klásť prejudiciálne otázky súvisiace v tomto prípade s vecou samou. To znamená, že otázka 1 a prvá časť otázky 3 (ktorej cieľom je zistiť, či notári v Chorvátsku môžu doručovať „súdne a mimosúdne písomnosti“) by sa mali považovať za neprípustné. Prejednávaná vec ešte na vnútroštátnej úrovni nie je vo fáze skúmania veci samej, pretože vnútroštátny súd najprv musí vyriešiť konflikt právomoci, ktorý viedol k veci, o ktorej tento súd rozhoduje. Predpokladá sa preto, že účastníci konania ešte nemali príležitosť vyjadriť svoje stanovisko k niektorým z uvedených otázok.
30.
Rozumiem obavám Komisie. Ja ich však nemám.
31.
Po prvé vo veciach týkajúcich sa prepracovaného bruselského nariadenia je rovnako ako v akomkoľvek inom systéme vymedzenia právomoci vec sama prepojená s právomocou. Na určenie právomoci je často potrebná práve predbežná a približná analýza veci samej. Rozdiel medzi nimi nie je z tohto pohľadu vôbec zreteľný. Aj keby bol, otázka 1 a prvá časť otázky 3 majú zjavný vzťah k skutkovým okolnostiam a predmetu hlavnej žaloby, a preto nie sú mimo všeobecných hraníc prejudiciálneho konania.
32.
Po druhé fáza, v ktorej sa konanie nachádza pred vnútroštátnym súdom, nie je kritériom posúdenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Článok 267 ZFEÚ je nástrojom spolupráce, v zmysle ktorého sa všetky predložené prejudiciálne otázky považujú za relevantné, aj keď existujú isté hranice. (
7
) V tomto rámci je to výhradne vnútroštátny súd, ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, ako aj za potrebu a relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. (
8
) Preto je nutné predpokladať, že vnútroštátny súd zistil, že v súvislosti s efektívnym riešením týchto otázok existuje dôležitá potreba usmernenia Súdneho dvora. (
9
)
33.
Preto navrhujem, aby sa otázky vnútroštátneho súdu 1 a 3 považovali za prípustné, aj keď je potrebné ich spolu s ďalšími otázkami do istej miery preformulovať.
B. O veci samej
1.
Otázky a ich poradie
34.
Z prečítania otázok 1 až 3, a potom otázok 5 až 7 návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že prejednávaná vec sa vo svojej podstate dotýka troch dôležitých prvkov medzinárodného súkromného práva EÚ. Prvý z nich sa týka obsahu a povahy pohľadávky vyplývajúcej z nezaplateného parkovacieho lístka (otázka 2 a druhá časť otázky 3). Ide teda o otázku, či vymáhanie takého dlhu je sporom týkajúcim sa „občianskych a obchodných vecí“. Druhý prvok sa vzťahuje na vymáhanie a procesné hľadisko uplatnenia pohľadávky v konkrétnom kontexte chorvátskeho práva (otázka 1 a prvá časť otázky 3). Konkrétne, môžu notári v Chorvátsku doručovať exekučné príkazy vydané na základe „verejných listín“ v zmysle nariadenia o doručovaní? Tretí prvok sa týka súdu, ktorý má právomoc rozhodovať o pohľadávke (otázky 5 až 7). Konkrétne, existuje v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia osobitná právomoc, pod ktorú môže spadať vymáhanie nezaplateného parkovacieho lístka, čo by znamenalo, že právomoc majú súdy iného členského štátu, ako je členský štát v ktorom má dlžník bydlisko?
35.
Vzhľadom na uvedené chápanie otázok, ktoré sú predmetom týchto návrhov, pristúpim k miernej úprave ich poradia. Otázka 2 a druhá časť otázky 3 sa týkajú pôsobnosti. Budem sa nimi zaoberať na začiatku. Uvedené otázky možno preformulovať v tom zmysle, že ich cieľom je zistiť, či okolnosti prejednávanej veci spadajú do pôsobnosti pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní. Následne sa budem zaoberať otázkou 1 a prvou časťou otázky 3, ktoré nastoľujú dva problémy, a to: i) či notári v Chorvátsku môžu doručovať „súdne písomnosti“ a ii) či môžu doručovať len mimosúdne písomnosti v zmysle nariadenia o doručovaní, alebo dokonca nemôžu doručovať ani tie. Napokon sa zameriam na otázky 5 až 7, ktoré je podľa mňa vhodné preformulovať s cieľom posúdiť, či parkovanie vo vymedzenom priestore na verejnej komunikácii možno považovať za činnosť, na základe ktorej vzniká „osobitná“ alebo „výlučná“ právomoc v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia.
2.
Otázka 2 a druhá časť otázky 3
36.
Vnútroštátny súd sa v otázke 2 a v druhej časti otázky 3 pýta, či okolnosti prejednávanej veci spadajú do pôsobnosti pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle článku 1 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní.
37.
Názory účastníkov konania a vedľajších účastníkov konania sa v tejto súvislosti rozchádzajú. Nemecká a slovinská vláda sa domnievajú, že prejedávaná vec sa nachádza mimo pôsobnosti pojmu „občianske a obchodné veci“. Podľa nich je rozhodujúci pôvod právomoci, na základe ktorej bola zmluva uzavretá a ktorá sa v tejto súvislosti vymáha. Ide o verejnú moc označovať a spravovať verejné parkovacie miesta a kontrolovať podmienky parkovania na týchto miestach. Navrhovateľka, chorvátska vláda a Komisia majú opačný názor. Rozhodujúcim aspektom na určenie, či ide o „občianske a obchodné veci“; podľa nich nie je pôvod právomoci, ale spôsob jej výkonu.
38.
Pri odpovedi na otázky vnútroštátneho súdu sa pokúsim nájsť v judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa pojmu „občianske a obchodné veci“ test alebo aspoň prevládajúci prístup a). Keď nájdem prístup, ktorý bude podľa môjho názoru vhodné uprednostniť, uplatním ho na okolnosti prejednávanej veci. b)
a)
Judikatúra a pojem „občianske a obchodné veci“
39.
Pojem „občianske a obchodné veci“ je štandardným východiskom pri definovaní pôsobnosti právnych noriem prijatých v zmysle poverení nachádzajúcich sa (v súčasnosti) v hlave V ZFEÚ. (
10
)
40.
Žiaden z uvedených nástrojov však neobsahuje pozitívne vymedzenie pojmu „občianske a obchodné veci“. (
11
) Je teda úlohou Súdneho dvora, aby od prípadu k prípadu určil, či sa okolnosti veci, ktorú prejednáva, týkajú „občianskych a obchodných vecí“. (
12
)
41.
Nevyhnutným dôsledkom tohto prístupu je jeho kazuistická povaha a občasný nedostatok právnej istoty v hraničných prípadoch. Takýto výsledok je vzhľadom na spoločný cieľ uvedených právnych nástrojov trochu paradoxný. Ich cieľom je totiž jednak zabezpečiť právnu istotu prostredníctvom jednotných pravidiel týkajúcich sa konfliktu právomoci a jednak zjednodušiť formálne náležitosti súdnych rozhodnutí, ich doručovanie a vymáhanie v rámci jednotného trhu.
42.
Aké prístupy teda prevládajú? Keďže pojem „občianske a obchodné právomoci“ je prierezový vo vzťahu ku všetkým nástrojom medzinárodného súkromného práva EÚ, mohlo by byť užitočné sa predovšetkým zamerať na „bruselský režim“ (1) a následne na nariadenie o doručovaní a iné nástroje „hlavy V“ (2).
1) Bruselský režim
43.
Tento režim tvorí päť nástrojov. (
13
) Keďže každý z nich sa týka konfliktu právomoci v právnych sporoch o „občianskych a obchodných veciach“, (
14
) Súdny dvor sa snaží vykladať tento výraz jednotne. (
15
) V súvislosti s pojmom „občianske a obchodné veci“ však existujú dva, dokonca možno až tri prístupy podľa toho, ktorý prvok sa považuje za rozhodujúci. Tieto prístupy možno snáď najvhodnejšie označiť ako prístup z hľadiska „predmetu“ i) a z hľadiska „právneho vzťahu“ ii).
i) Prístup z hľadiska „predmetu“
44.
Prístup k výkladu pojmu „občianske a obchodné veci“ z hľadiska „predmetu“ nachádzame v dvoch (pod)kategóriách judikatúry. V prvej kategórii judikatúry, ktorá sa odráža najmä v skorších rozsudkoch Súdneho dvora, sa vychádza z autonómnejšieho a komparatívnejšieho výkladu pojmu občianske a obchodné veci. (
16
) Vychádza z podobností medzi systémami členských štátov.
45.
Výborným príkladom tohto prístupu je rozsudok vo veci Rüffer. Išlo o exekúciu namierenú proti fyzickej osobe z Nemecka, ktorou sa vymáhali náklady na odstránenie vraku plavidla z rieky v Holandsku. Súdny dvor bol pravdepodobne výrazne ovplyvnený porovnávacím, induktívnym posúdením generálneho advokáta Warnera (
17
) a konštatoval, že „všeobecné zásady, vyplývajúce zo súboru vnútroštátnych právnych systémov členských štátov“ sa týkajú správy verejných vodných ciest, vrátane odstraňovania vrakov, ako výkonu verejnej moci. (
18
) Táto vec preto patrila mimo pôsobnosť pojmu „občianske a obchodné veci“ v zmysle Bruselského dohovoru. (
19
) Skutočnosť, že spor sa začal podľa holandského občianskeho práva, sa ďalej nezohľadňovala. (
20
)
46.
Vo veci Rüffer tak autonómna povaha pojmu „občianske a obchodné veci“ umožnila na účely bruselského režimu preklasifikovať odlišnú inštitucionálnu voľbu členského štátu. Aj v rozsudkoch vo veciach Lechouritou a Sonntag došlo k podobnému komparatívnemu posúdeniu „klasifikácie“ veci na účely vnútroštátneho práva členských štátov (aj keď tvrdenia členských štátov, a teda induktívne odôvodnenia neboli jednotné), a to prostredníctvom odkazu na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva. (
21
)
47.
Súdny dvor potom postupne zmenil smerovanie. Hoci nikdy jasne nezaznelo, prečo sa tak stalo, možno si to jednoducho vysvetliť z pragmatického hľadiska: ako uviedla generálna advokátka Trstenjak, od „komparatívneho pohľadu“ sa pravdepodobne upustilo z dôvodu rozdielnych koncepcií a veľkého množstva vnútroštátnych právnych poriadkov členských štátov. (
22
)
48.
Namiesto uvedeného prístupu sa potom ustálila druhá kategória judikatúry. Tá zohľadňuje vnútroštátne právo, ktoré v tejto oblasti existuje. (
23
) Súdny dvor sa však neviaže iba na vnútroštátne právo: vo veci flyLAL‑Lithuanian Airlines, v ktorej išlo o žalobu o náhradu škody vyplývajúcej z porušenia článkov 81 a 82 ES (teraz články 101 a 102 ZFEÚ), Súdny dvor charakterizoval spor v tom zmysle, že sa týka „občianskej a obchodnej veci“, a to zjavne s odkazom na právo Únie, pričom vnútroštátne lotyšské právo viac neposudzoval. (
24
)
49.
Aj keď samozrejme opisujem všeobecný trend, v rámci ktorého existujú výnimky, naďalej sa používal jazyk, ktorý hovoril o „autonómnom pojme“ práva Únie. Ako v množstve iných oblastí práva Únie, najmä vzhľadom na to, že Únia pozostáva z 27 členských štátov, od skutočného porovnávania sa čoraz viac upúšťalo. Namiesto toho sa výraz „autonómny“ začal v praxi čoraz častejšie používať v zmysle „tak, ako to definuje dotknutý členský štát, okrem prípadov, že ide o priveľmi svojráznu situáciu“.
ii) Prístup z hľadiska „právneho vzťahu“
50.
Prístup z hľadiska „právneho vzťahu“ vyplýva z rozsudku vo veci Henkel. (
25
) Tento prístup si vyžaduje preskúmanie, či vo veci prejednávanej Súdnym dvorom ide o jednostranný výkon verejnej moci v rámci konkrétneho právneho vzťahu medzi účastníkmi konania.
51.
V tejto súvislosti sa Súdny dvor riadi dvoma všeobecnými ukazovateľmi. Po prvé vytvorí „referenčný rámec“, ktorý slúži na určenie všeobecných právnych noriem uplatňujúcich sa na vzťahy medzi súkromnými osobami. Vytvorí ho zohľadnením i) „základu podanej žaloby“ a ii) „podrobných podmienok jej podania“ v zmysle príslušných vnútroštátnych zákonov členského štátu. (
26
) Po druhé Súdny dvor posúdi, či predmetný spor vyplýva z jednostranného výkonu verejnej moci mimo vytvoreného „referenčného rámca“. (
27
)
52.
V posledných rokoch sa používa tak prístup z hľadiska „predmetu“, ako aj prístup z hľadiska „právneho vzťahu“, pričom judikatúra neuprednostňuje ani jeden z nich. V najaktuálnejších rozsudkoch Súdneho dvora sa dokonca oba prístupy výslovne označujú ako alternatívy. (
28
)
2) Nariadenie o doručovaní a iné nástroje vyplývajúce z „hlavy V“
53.
Rozsudok vo veci Fahnenbrock je jediným precedensom, v ktorom sa vykladá pojem „občianske a obchodné veci“, ako sa uvádza v článku 1 ods. 1 nariadenia o doručovaní. Táto vec sa týka žaloby fyzických osôb namierenej proti jednostrannej a retroaktívnej reštrukturalizácii gréckych štátnych dlhopisov. Súdny dvor pri zisťovaní, či vec spadá do pôsobnosti nariadenia o doručovaní, uplatnil prístup z hľadiska „právneho vzťahu“, pričom citoval judikatúru vychádzajúcu z bruselského režimu, keď na základe predbežného posúdenia dostupných dôkazov zisťoval, či vzťah medzi účastníkmi konania možno zjavne charakterizovať výkonom verejnej moci. (
29
) Vzhľadom na nepochybne nedostatočné dôkazy, ktoré mal Súdny dvor k dispozícii, napokon dospel k záveru, že nejde o takýto prípad. (
30
)
54.
Pokiaľ ide o judikatúru týkajúcu sa iných nástrojov na základe „hlavy V“, (
31
) veľa sa z nej nedozvieme: uvedené nástroje neobsahujú pozitívnu definíciu výrazu „občianske a obchodné veci“, (
32
) pričom Súdny dvor ešte neposkytol usmernenie o výklade tohto pojmu v podobe, v akej sa v týchto nástrojoch nachádza. (
33
)
3) Definovanie „občianskych a obchodných vecí“
55.
Toto nie sú prvé (ani posledné) návrhy, v ktorých sa hľadá objasnenie toho, ako sa má na základe kazuistickej judikatúry Súdneho dvora vykladať pojem „občianske a obchodné veci“ na účely bruselského režimu a mimo neho. V konkurencii charakteristickej podrobným akademickým systémom a triedením návrhy nepochybne neobstoja. Ani by to nemalo byť ich zámerom.
56.
Napriek tomu je kľúčové hlbšie zamyslenie o teste, ktorý sa má v tejto súvislosti použiť v hraničných prípadoch ako vo veci samej.
57.
Ak by sa pri posúdení výberu parkovného zameranom na obsah zvolil prístup z hľadiska „predmetu“ a ak by sa kládol mimoriadny dôraz na „autonómnu povahu“ definície podľa práva Únie, ktorá by prípadne mala oporu v komparatívnom prehľade podporujúcom predpoklad, že v tejto otázke existujú niektoré všeobecné právne zásady spoločné pre členské štáty, bolo by možné dospieť k záveru, že v niektorých iných členských štátoch, ktorých počet nie je bezvýznamný, či dokonca vo väčšine z nich, je správa parkovacích miest v mestách a ukladanie pokút za parkovanie bez parkovacieho lístka svojou povahou činnosťou patriacou do správneho práva. Naopak, posúdenie z hľadiska predmetu, ktoré vychádza z vnútroštátnej voľby uskutočnenej v členskom štáte, bude pravdepodobne smerovať k tomu, že ide o občiansku vec, keďže Chorvátsko, a možno ešte niekoľko iných členských štátov sa rozhodlo, že takýto typ vzťahov označí za občianske, pričom táto legislatívna voľba sama osebe nevyhnutne nie je z pohľadu EÚ vylúčená. Ak by sa uplatnilo posúdenie z hľadiska „právneho vzťahu“ a dôraz by sa kládol na prítomné inštitucionálne právomoci, spor by bol zrejme „občianskou a obchodnou vecou“. Napokon je otázne, ako by fungoval test na základe alternatívnych kritérií (
34
) spočívajúcich v „predmete“ na jednej strane a v povahe „právneho vzťahu“ na strane druhej, keďže každé z uvedených kritérií by mohlo vec viesť iným smerom.
58.
Je nepochybné, že základom uvedeného posúdenia je určenie, či procesné alebo hmotnoprávne vzťahy tvoriace základ sporu sú spojené s výkonom verejnej moci. (
35
) Samotná existencia alternatívnych prístupov však spôsobuje istú ťažkopádnosť: účastník konania, ktorý stojí pred otázkou, či sa na jeho spor môže vzťahovať zjednodušený režim práva Únie týkajúci sa uznania rozsudkov alebo doručovania dokumentov, sa len ťažko dokáže s určitosťou rozhodnúť, ktorý prístup má použiť, aby zistil, či sa má spor považovať za spor v „občianskych a obchodných veciach“ v zmysle uvedených právnych nástrojov.
59.
Navrhujem, aby prístup vychádzal hlavne z hľadiska „právneho vzťahu“. Tento prístup podľa mňa najspoľahlivejšie funguje v prenesenom zmysle slova ako železničná výhybka, ktorá umožní prechod z jedných procesných koľají na druhé, v snahe nájsť „správnu“ inštitucionálnu cestu v členskom štáte v rámci predbežného štádia určovania právomoci.
60.
Po prvé prístup na základe „povahy právneho vzťahu“ najlepšie vystihuje to, čo je potrebné urobiť: bruselský režim rovnako ako niekoľko ďalších systémov občianskej, alebo dokonca trestnej alebo správnej horizontálnej spolupráce v rámci Únie si vyžaduje v štádiu určovania právomoci v každom členskom štáte zistenie relevantných inštitucionálnych partnerov v určitých oblastiach. Schopnosť identifikovať inštitúcie s podobnou príslušnosťou a právomocami, ktoré by mohli, a teda mali v rámci dotknutého režimu spolupracovať, nemožno podceniť. Cieľ uvedeného prístupu nespočíva v nepriamom harmonizovaní predmetu.
61.
Z tohto pohľadu by bolo zvláštne, ak by bol predmet, ktorý dotknutý právny nástroj neharmonizuje, a dokonca ani pozitívne nevymedzuje, kľúčovým kritériom určenia (alebo skôr prostriedkom zmeny) inštitucionálnej právomoci v členskom štáte. (
36
)
62.
Po druhé väčší dôraz na exaktnú povahu predmetného vzťahu môže priniesť viac presnosti a jasnosti, a to najmä v prípade existencie viacerých právnych vzťahov. Za týchto okolností sa zdá, že Súdny dvor v spore, o ktorom rozhoduje, izoluje určujúci vzťah od akýchkoľvek vzťahov nachádzajúcich sa „nad ním“ alebo „pod ním“, a to nie je také jednoduché v prípade „prístupu na základe predmetu“ (
37
). „Prístup na základe právneho vzťahu“ sa preto lepšie uplatňuje aj v zložitých sporoch.
63.
Po tretie v situáciách, v ktorých sa členský štát zaoberá návrhom na vykonanie exekúcie, ktorý môže vyplývať s nekalého „tvarovania“ sporu podľa vnútroštátneho práva, alebo obsahuje kategorizáciu či rozdelenie, ktoré v dožiadanom členskom štáte jednoducho nie sú prípustné, je stále možné využiť hmotnoprávnu ex post„záchrannú brzdu“ v podobe porušenia verejného poriadku. (
38
) Pokiaľ však ide o pôsobnosť pojmu „občianske a obchodné veci“, ktorá je napokon otázkou právomoci, Súdny dvor vyžaduje široký výklad tohto pojmu. (
39
)
64.
Po štvrté prístup na základe „právneho vzťahu“ do veľkej miery rešpektuje existenciu naozaj autonómneho pojmu „občianske a obchodné veci“ v práve Únie, teda pojmu, ktorý by nemal závisieť výhradne od vnútroštátneho práva. (
40
) Povaha analýzy právneho vzťahu vo svojej podstate skutočne spočíva na funkciách a záväznosti, ktoré vnútroštátne právo pripisuje aktom verejnej moci a z nich vyplývajúcich opatrení. Trochu paradoxne sa tak tento prístup nevyhnutne prekrýva skôr s prvou, už nepoužívanou kategóriou prístupu z hľadiska „predmetu“ ako s myšlienkou „autonómneho“ pojmu „občianskych a obchodných vecí“ (
41
).
65.
Musím však pripustiť, že táto predstava mi veľmi neprekáža, pretože som nikdy neveril, že by v osobitnom kontexte bruselského režimu mohol existovať takýto „jednorožec“ v podobe skutočne autonómnej definície v rámci práva Únie. Je potrebné prijať prirodzený problém „autonómnych/nie úplne autonómnych“ definícií (ako je pojem „občianske a obchodné veci“ v prejednávanej veci), ktoré nemajú vlastné hmotnoprávne pozadie. Namiesto toho len využívajú štruktúru konkrétneho vnútroštátneho právneho systému a možno s výnimkou úplne bizarných vnútroštátnych legislatívnych rozhodnutí sa premieňajú do rôznych „tvarov“ podľa vnútroštátneho práva a prejednávaného sporu. Takýto záver je možno do istej miery studenou sprchou, avšak vzhľadom na súčasnú podobu legislatívneho rámca, ktorý neobsahuje pozitívnu definíciu pojmu „občianske a obchodné veci“, neexistuje nijaké prijateľné vymedzenie tohto pojmu.
66.
Napokon po piate môžu byť pri určení existencie verejnej moci nápomocné tieto „usmernenia“ v rámci prístupu na základe „povahy právneho vzťahu“. Vôbec síce nejde o zoznam podmienok, avšak uvedené usmernenia odrážajú úvahy vyplývajúce z judikatúry: i) je potrebné začať s právnym vzťahom, ktorý dotknutý spor charakterizuje; ii) tento právny vzťah sa posúdi v rámci, ktorý sa všeobecne uplatňuje na súkromné osoby, a iii) zistí sa, či spor vznikol z jednostranného výkonu verejnej moci, ktoré je mimo bežného súkromného „referenčného rámca“.
b)
Uplatnenie na prejednávanú vec
67.
Najprv preskúmam, či sa povaha základného „právneho vzťahu“ vzťahuje na „občianske a obchodné veci“, aby som zistil, či sú v prejednávanej veci splnené požiadavky „pôsobnosti“ vyplývajúce z článkov 1 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní (1). Keď dospejem k záveru, že ide o taký prípad, zameriam sa na osobitné otázky, na ktoré poukázali niektorí vedľajší účastníci konania, predovšetkým na požiadavku zakúpenia celodenného parkovacieho lístka a na otázku dodatočných nákladov vyplývajúcich z porušenia povinnosti zakúpiť si parkovací lístok, pričom uvedené skutočnosti preskúmam s cieľom zistiť, či ich existencia mohla posunúť povahu takého právneho vzťahu mimo rámca pôsobnosti prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní (2).
1) Povaha právneho vzťahu medzi účastníkmi konania
68.
Predovšetkým je potrebné stanoviť právny vzťah, ktorý je základom prejednávaného sporu, ako to vyplýva z „usmernení“ zhrnutých v bode 66 vyššie. Ide tu o vzťah medzi navrhovateľkou a odporkyňou, ktorý sa prinajmenšom na prvý pohľad javí ako zmluva o parkovaní. Práve tento právny vzťah tvorí základ. V zmysle judikatúry (
42
) teda vzťah, ktorý sa má skúmať, nie je „smerom hore“ medzi mestom Zadar a navrhovateľkou, teda medzi poverujúcim orgánom a povereným subjektom.
69.
Následne je potrebné zistiť rámec, ktorý sa uplatňuje na súkromné osoby v podobnom type vzťahov. Chorvátska vláda vysvetľuje, že zmluva medzi navrhovateľkou a vodičom motorového vozidla, ktoré vlastní odporkyňa, má súkromnoprávnu povahu. Spolu s navrhovateľkou táto vláda následne odkazuje vo všeobecnosti na Zakon o parničnom postupku (chorvátsky Občiansky súdny poriadok), Zakon o obveznim odnosima (zákon o záväzkových vzťahoch) a Ovršni zakon (exekučný zákon). Neuvádza však konkrétne ustanovenia. Nedá sa preto zistiť, či záväzky a dôsledky z nich plynúce sú záväzkami a dôsledkami typickými pre občianskoprávnu žalobu. Toto zistenie prináleží vnútroštátnemu súdu. Na účely týchto návrhov je však zrejme opodstatnené predpokladať, že to tak je, pretože v súdnom spise nič nenasvedčuje opaku.
70.
Po stanovení (a prijatí) referenčného rámca je následne potrebné zistiť, či sa hmotnoprávne alebo procesnoprávne aspekty prejednávaného sporu od takto vymedzeného rámca odchyľujú z dôvodu zjavného výkonu verejnej moci.
71.
V tejto súvislosti nevyplýva z nijakého ustanovenia, na ktoré poukazujú účastníci konania alebo vedľajší účastníci, že konanie, ktoré je podstatou tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prebieha mimo rámca vzťahujúceho sa na súkromné osoby, alebo že ide o konanie charakteristické (jednostranným) výkonom verejnej moci ktoroukoľvek stranou právneho vzťahu. Nič totiž nepoukazuje na to, že by navrhovateľka mohla vydať exekučný titul. (
43
) Chorvátska vláda v odpovedi na písomnú otázku potvrdila, že navrhovateľka sa v tejto súvislosti musí obrátiť na príslušného notára (alebo na príslušný súd) rovnako ako akákoľvek iná súkromná osoba, čo samozrejme musí overiť vnútroštátny súd.
72.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa zdá, že vymáhanie (zmluvných) záväzkov v prejednávanej veci má občianskoprávnu povahu. (
44
)
73.
Je pravda, že ako uvádza slovinská vláda, podstata prejednávaného návrhu na vykonanie exekúcie vychádza z právomoci mesta Zadar vytvoriť na svojom území priestranstvá na parkovanie a spôsob ich používania a poveriť navrhovateľku úlohou správy týchto priestranstiev a vymáhania záväzkov.
74.
Komisia však správne poukazuje na to, že existencia verejnej moci „vyššie“ nemusí byť vždy určujúca v súvislosti s povahou zmluvných záväzkov „nižšie“. Tieto zmluvné záväzky sú napokon subjektívnej povahy vo vzťahu k navrhovateľke a odporkyni, (
45
) pričom návrh na vykonanie exekúcie bol, zdá sa, podaný v občianskoprávnom rámci, a ak tomu rozumiem správne, obmedzuje sa len na uvedené subjektívne záväzky.
75.
Zo súdneho spisu nevyplýva, že by samotná účasť mesta Zadar vzhľadom na jeho prítomnosť vo vlastníckej štruktúre navrhovateľky poznačila predmetné vymáhanie acta iure imperii. (
46
) Rovnako nič nepoukazuje na to, že by navrhovateľka vykonávala v mene mesta Zadar verejnú moc. V Chorvátsku môžu súkromné subjekty vykonávať údržbu a správu parkovísk, rovnako ako na nich môžu parkovať. Uvedené potvrdila aj chorvátska vláda v odpovedi na písomnú otázku, ktorú jej položil Súdny dvor. To, či uvedená činnosť prebieha alebo neprebieha na verejnom pozemku, nič nemení na vymáhateľnosti zmluvného záväzku, ktorý z tejto činnosti vyplýva, pokiaľ k vymáhaniu dochádza na základe chorvátskeho občianskeho práva a bez výkonu verejnej moci.
76.
Z tohto pohľadu navrhovateľka a odporkyňa konajú ako dve súkromné osoby, pričom uplatňujú práva, ktoré im bežne prináležia, a vzťahujú sa na nich rovnaké procesné pravidlá ako na kohokoľvek iného. (
47
) Práve preto sa nezdá, že by za týchto okolností dochádzalo k odklonu od „referenčného rámca“.
77.
Z vyššie uvedených dôvodov preskúmanie „právneho vzťahu“ neodhalilo nijaký náznak výkonu verejnej moci, a preto bola zistená právomoc v zmysle článku 1 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia a nariadenia o doručovaní.
2) Poukazuje povinnosť denného parkovacieho lístka a jednostranne uložené poplatky na výkon verejnej moci?
78.
Vnútroštátny súd rovnako ako nemecká a slovinská vláda sa domnievajú, že na vyššie uvedené závery môže mať vplyv existencia „sankčných prvkov“ v prejednávanej veci. Tieto prvky sa nachádzajú v dodatočných poplatkoch, ktoré vznikli. Uvedené subjekty tiež tvrdia, že povinnosť zaplatiť denný parkovací lístok je to isté ako uloženie pokuty.
79.
Pre mňa tieto obavy v prejednávanej veci nie sú presvedčivé.
80.
Dôležité je pripomenúť, že otázka, či je spor „občianskou a obchodnou vecou“, je otázkou posúdenia právomoci. Práve v tomto kontexte Súdny dvor vo veci Pula Parking vysvetlil, že právomoc je prítomná, pretože nebola uložená „pokut[a], ktorú možno považovať za pokutu vyplývajúcu z aktu verejnej moci“. Súdny dvor ďalej v súvislosti s vecou samou objasnil, že dlh za parkovanie „nemá sankčnú povahu, ale predstavuje preto len protiplnenie za poskytnutú službu“ (
48
).
81.
Navrhovateľka a chorvátska vláda poukazujú na to, že cena denného lístka je stanovená pred použitím parkovacieho priestoru a je uvedená na vertikálnej značke, a tiež zverejnená v úradnom vestníku mesta Zadar. Je teda jednou zo súboru podmienok parkovania na tomto mieste. Tieto podmienky síce možno pokladať za jednostranné, avšak požiadavku zaplatiť denný parkovací lístok možno považovať za jednu zo „štandardných podmienok“, ktoré sú súčasťou parkovacích požiadaviek, a dotknutá osoba ich konkludentne prijíma. Tieto povinnosti neboli uložené ani upravené jednostranne ako výsledok účasti verejnej moci. (
49
) Rovnaké štandardné podmienky sa totiž bežne používajú v súkromných parkovacích priestoroch. Vymáhanie dlhu za parkovanie sa preto podľa chorvátskej vlády nijako neodlišuje od vymáhania akéhokoľvek iného súkromnoprávneho dlhu. „Ohraničenie“ právomoci teda zostáva neporušené a nemožno predpokladať očividný výkon verejnej moci.
82.
Rovnaký záver platí, aj pokiaľ ide o dodatočné poplatky vyplývajúce z dlhu za parkovanie. Navrhovateľka a chorvátska vláda podrobne rozpísali pôvod týchto nákladov. (
50
) Chorvátska vláda tiež poukazuje v súvislosti s pôvodom uvedených podmienok na článok 13 rozhodnutia o organizácii. Tieto skutočnosti samozrejme musí overiť vnútroštátny súd. Vzhľadom na rozpis uvedených poplatkov však nie je úplne jasné, ako by mohli byť samostatne alebo ako celok považované za akt verejnej moci. Uvedené podmienky súvisia s nákladmi na vymáhanie nesplateného dlhu v inom jazyku a inom členskom štáte. Je prirodzené, že cezhraničné vymáhanie, a to aj v rámci Únie, je spojené s dodatočnými nákladmi a malo by byť prípustné ich „pripísať“ dlžníkovi hlavnej sumy. Žiaden z týchto nákladov zrejme nevyplýva z výkonu verejnej moci, a to napriek tomu, že sú nevyhnutne vyššie vzhľadom na osobitné exekučné konanie zakotvené v chorvátskom právnom poriadku.
83.
Z toho vyplýva, že dve skutočnosti, na ktoré poukázali niektorí vedľajší účastníci konania, nič nemenia na dosť jasnej povahe právneho vzťahu medzi navrhovateľkou a odporkyňou. Jednoducho povedané, jednostranné, a dokonca ani nekalé zmluvné podmienky nemožno zrazu považovať za výkon verejnej moci len preto, že nie sú priaznivé pre spotrebiteľa. Podstata výkonu verejnej moci nespočíva len v existencii vyjednávacej pozície, alebo dokonca v jej využívaní či zneužívaní. Ak by to bolo inak, spotrebiteľské zmluvy by zrazu stáli mimo pôsobnosti bruselského režimu, pretože mnohé z nich sú do veľkej miery jednostranné bez možnosti o nich vyjednávať a obsahujú sankčné prvky. Len ťažko by však niekto tvrdil, že na základe uvedených pevne stanovených podmienok majú byť označené ako výkon verejnej moci zo strany spoločností, a preto nemajú spadať do pôsobnosti pojmu „občianske a obchodné veci“.
3) Predbežný záver
84.
V priebehu tohto konania neboli prednesené nijaké presvedčivé tvrdenia, ktoré by mohli viesť k prehodnoteniu záveru Súdneho dvora vo veci Pula Parking. Zdá sa, že predmetný vzťah medzi navrhovateľkou a odporkyňou spĺňa požiadavky právomoci, aby spadal do pôsobnosti článkov 1 ods. 1 prepracovaného bruselského dohovoru a dohovoru o doručovaní.
85.
Je síce pravda, že v niektorých členských štátoch spadajú podmienky parkovania na verejných komunikáciách v obciach a prípadné pokuty za porušenie jeho podmienok do pôsobnosti správneho práva. Táto skutočnosť však poukazuje na prirodzené limity prístupu založeného na predmete, keď sa s jeho pomocou definuje, čo sú v rámci bruselského režimu občianske alebo obchodné veci. Rozmanitosť znamená, že ak sa v jednom členskom štáte alebo členských štátoch predmetný problém považuje za otázku správneho práva, neznamená to, že to tak musí byť aj vo zvyšku Európy.
86.
Napokon je potrebné pripomenúť, že skutočnosť, že typ vzťahov ako v prejednávanej veci sa skutočne môže vzťahovať na „občianske a obchodné veci“, neznamená, že sú splnené aj ostatné podmienky uplatnenia prepracovaného bruselského nariadenia alebo nariadenia o doručovaní. Súdny dvor už v súvislosti s prepracovaným bruselským nariadením konštatoval vo veci Pula Parking, že notári sa na účely tohto nariadenia nemôžu považovať za „súdy“. (
51
) V nasledujúcej časti sa budem venovať podobnému posúdeniu z hľadiska nariadenia o doručovaní.
87.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal takto:
„Pojem ‚občianske a obchodné veci‘ uvedený v článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1393/2007 sa má vykladať tak, že vyžaduje, aby sa právny vzťah, ktorý charakterizuje príslušný spor a skúma sa v rámci, ktorý sa vo všeobecnosti uplatňuje na súkromné osoby v podobných situáciách, neprejavoval jednostranným uplatnením verejnej moci jednou zo strán sporu.
Určenie, či boli tieto podmienky splnené, síce prináleží vnútroštátnemu súdu, avšak okolnosti prejednávanej veci nepoukazujú na to, že by k takémuto uplatneniu verejnej moci došlo.“
3.
Otázka 1 a prvá časť otázky 3
88.
V otázke 1 a prvej časti otázky 3 sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či notári v Chorvátsku môžu doručovať exekučné príkazy vyhotovené na základe „verejnej listiny“. Vnútroštátny súd pochybuje o tom, že je to možné, pričom odkazuje na rozsudok Súdneho dvora vo veci Pula Parking. Chorvátska vláda a Komisia tento postoj nespochybňujú, avšak tvrdia, že notári v Chorvátsku môžu využiť možnosť uvedenú v článku 16 nariadenia o doručovaní a odosielať „mimosúdne písomnosti“.
89.
Vzhľadom na uvedené tvrdenia zvýrazňujú otázka 1 a prvá časť otázky 3 dva aspekty: i) či notári v Chorvátsku môžu odosielať „súdne písomnosti“ v zmysle nariadenia o doručovaní, a ak áno, ii) či sa notári v Chorvátsku môžu opierať o paralelný spôsob doručovania, ktorý umožňuje článok 16 nariadenia o doručovaní (teda o doručovanie „mimosúdnych písomností“).
a)
Odosielanie „súdnych písomností“ notármi v Chorvátsku
90.
Nariadenie o doručovaní v časti svojho článku 1 ods. 1 upravuje odosielanie „súdnych písomností“. Aj keď neexistuje nijaká judikatúra o výklade pojmu „súdne písomnosti“, z formulácie tohto pojmu jasne vyplýva, že ide o písomnosti, ktoré musia byť vyhotovené „súdmi“ členského štátu, pričom sa odkazuje na prierezové pojmy práva Únie „súd“ alebo „tribunál“ a na rozsiahlu judikatúru Súdneho dvora o týchto pojmoch. (
52
)
91.
Ako som podrobne uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Pula Parking a ako následne potvrdil Súdny dvor, povaha, druh činnosti a konanie pred notármi v Chorvátsku, ktoré vedie k vyhotoveniu exekučného príkazu v prípadoch, ako je tento, nespĺňa podmienku potrebnú na to, aby bolo možné hovoriť o „súde“ v zmysle judikatúry a prepracovaného bruselského nariadenia. (
53
)
92.
Takýto výklad je ďalej posilnený nedávnym uznesením Súdneho dvora, podľa ktorého exekučné príkazy notárov v Chorvátsku ako také nespadajú do pôsobnosti prepracovaného bruselského nariadenia, pretože vo všeobecnosti sa nepovažujú za „súdne“ rozhodnutia. (
54
)
93.
Nevidím dôvod, pre ktorý by rovnaký záver nemal platiť aj v súvislosti s nariadením o doručovaní, pričom v priebehu tohto konania neboli v tejto súvislosti prednesené nijaké tvrdenia. Notári v Chorvátsku teda nekonajú pri vydávaní exekučných príkazov ako súdy, a preto nemôžu odosielať „súdne písomnosti“ v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia o doručovaní.
b)
Odosielanie „mimosúdnych písomností“ notármi v Chorvátsku
94.
Navrhovateľka, chorvátska vláda a Komisia zastávajú názor, že notári v Chorvátsku môžu doručovať „mimosúdne písomnosti“ v zmysle článku 16 nariadenia o doručovaní.
95.
Toto ustanovenie sa týka odosielania „mimosúdnych písomností“ s cieľom doručiť ich do iného členského štátu. (
55
) Nedefinuje, čo predstavuje „mimosúdnu“ písomnosť. (
56
)
96.
Rovnako ako pri iných ustanoveniach práva Únie, ktoré neodkazujú na ustanovenia vnútroštátneho práva členských štátov, by sa pri pojme „mimosúdne písomnosti“ malo vychádzať z toho, že má autonómnu povahu pojmu práva Únie. Mal by sa vykladať extenzívne a nemal by sa obmedzovať len na dokumenty vyplývajúce zo súdnych konaní. (
57
) Súdny dvor v tejto súvislosti vo veci Tecom Mican a Arias Dominguez konštatoval, že pojem „mimosúdne písomnosti“ možno vykladať tak, že „zahŕňa dokumenty vyhotovené alebo osvedčené orgánom verejnej moci alebo úradnou osobou, a zároveň súkromné písomnosti, ktorých úradné doručenie ich adresátovi s bydliskom alebo sídlom v cudzine je nevyhnutné na uplatnenie, preukázanie alebo zachovanie práva alebo právneho nároku v občianskej alebo obchodnej veci“ (
58
).
97.
Podľa článku 2 a článku 4 ods. 1 nariadenia o doručovaní prebieha doručovanie dokumentov v zásade medzi „odosielajúcimi orgánmi“ a „prijímajúcimi orgánmi“, ktoré určia členské štáty. (
59
) Fungovanie tohto systému si vyžaduje dodržanie „povinnosti určenia“ v zmysle článku 2 nariadenia o doručovaní. Podľa prvého pododseku tohto článku „každý členský štát určí úradné osoby, orgány alebo iné osoby“, ktoré môžu konať ako „odosielajúce orgány“ príslušné na odosielanie súdnych alebo mimosúdnych písomností určených na doručenie v inom členskom štáte. (
60
) V zmysle štvrtého pododseku tohto článku poskytne dotknutý členský štát Komisii podrobné údaje o určenom orgáne.
98.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd vo svojom uznesení poukazuje na to, že príslušný notár doručil odporkyni exekučný príkaz prostredníctvom chorvátskej pošty doporučeným listom s potvrdením o doručení. Z pohľadu navrhovateľky, chorvátskej vlády a Komisie je takéto doručenie na základe výkladu článku 14 v spojení s článkom 16 nariadenia o doručovaní prípustné.
99.
Takýto pohľad je správny len do istej miery.
100.
Súdny dvor už mal viackrát príležitosť zúčastniť sa na diskusii o tom, či notári členských štátov môžu konať ako „odosielajúce orgány“ s cieľom doručiť „mimosúdne písomnosti“. Komisia odkazuje na rozsudky Súdneho dvora vo veci Tecom Mican a Arias Dominguez a vo veci Roda Golf a Beach Resort. Týkali sa možnosti, aby španielski notári uplatňovali článok 16 nariadenia o doručovaní, konať pri takomto doručovaní ako „odosielajúce orgány“. (
61
) Konštatovanie Súdneho dvora v uvedených veciach však malo abstraktnú povahu a potvrdilo, že dokumenty zaslané notárom môžu byť považované za „mimosúdne písomnosti“. Tieto rozsudky sa pritom nevzťahujú na situácie, v ktorých členský štát nekonal v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia o doručovaní a neurčil „notárov“ ako „odosielajúce orgány“.
101.
Práve o to však v prejednávanej veci ide.
102.
Ako vyplýva z odpovedí chorvátskej vlády a Komisie na otázku, ktorú položil Súdny dvor, pri plnení svojej povinnosti poskytnúť údaje v zmysle článku 2 ods. 4 nariadenia o doručovaní chorvátska vláda neurčila notárov ako „odosielajúce orgány“. Takéto určenie je pritom na účely článku 16 nariadenia o doručovaní zásadné. Vzhľadom na to, že tento článok konkrétne uvádza, že „mimosúdne písomnosti“ sa majú odosielať „v súlade s ustanoveniami tohto nariadenia“, je totiž takéto doručenie nevyhnutne spojené s požiadavkami poskytnúť údaje v zmysle článku 2 nariadenia o doručovaní. Potvrdzuje to aj odôvodnenie 6 nariadenia o doručovaní, podľa ktorého je zjednodušené používanie rámca vytvoreného nariadením dostupné len v prípade odosielania dokumentov „medzi miestnymi orgánmi, ktoré sú určené členskými štátmi, priamo…“. Z toho vyplýva, že len orgány, ktoré boli určené na vykonávanie uvedených úloh ratione temporis, môžu v zmysle nariadenia o doručovaní zasielať mimosúdne písomnosti. (
62
) V opačnom prípade by bol narušený zámer a spoľahlivosť takto doručovaných dokumentov. (
63
)
103.
Keďže je nepochybné, že notári v Chorvátsku neboli v čase vymáhania hlavného dlhu na zozname určených orgánov, nemohol notár v meste Pula uplatniť článok 16 nariadenia o doručovaní s cieľom riadne doručiť exekučný príkaz vyhotovený na základe „verejnej listiny“ ako „mimosúdnu písomnosť“ v zmysle nariadenia o doručovaní. Tento notár takisto nemohol na tento účel využiť chorvátsku poštu, pretože článok 14 nariadenia o doručovaní sa na „mimosúdne písomnosti“ uplatňuje, len ak sú splnené podmienky článku 16 tohto nariadenia. (
64
)
104.
Dotknutý notár mal konať prostredníctvom Trgovački sud u Zadru (Obchodný súd Zadar), aby mohol využiť zjednodušenie doručenia vyplývajúce z nariadenia o doručovaní. (
65
) Neurobil to, a preto sa doručenie, ku ktorému v prejednávanej veci došlo, musí na účely nariadenia o doručovaní považovať za neprípustné.
c)
Predbežný záver
105.
Z vyššie uvedených dôvodov navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázku 1 vnútroštátneho súdu a na prvú časť jeho otázky 3 odpovedal takto:
„Nariadenie č. 1393/2007 sa má vykladať v tom zmysle, že exekučný príkaz založený na ‚verejnej listine‘ sa môže označiť za ‚mimosúdnu písomnosť‘ v zmysle článku 1 ods. 1 tohto nariadenia vtedy, ak je subjekt, ktorý ho vydal, súdnym orgánom členského štátu a tvorí súčasť jeho súdneho systému.
Články 2 a 16 nariadenia č. 1393/2007 sa majú vykladať v tom zmysle, že ak členský štát neurčil notárov ako ‚odosielajúce orgány‘ v zmysle článku 2 ods. 1 tohto nariadenia, nemôžu títo notári zasielať ‚mimosúdne písomnosti‘ na účely ich doručenia do iného členského štátu v zmysle ustanovení uvedeného nariadenia.“
4.
Otázky 5 až 7
106.
Otázkami 5 až 7 sa vnútroštátny súd v podstate pýta na povahu predmetnej činnosti s cieľom rozhodnúť, či sa týka oblasti nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti alebo vecných práv a) alebo zmluvných vecí b) v zmysle prepracovaného bruselského nariadenia. Uvedené možnosti postupne preskúmam.
a)
Nároky z mimozmluvnej zodpovednosti alebo vecné práva?
107.
Navrhovateľka, chorvátska vláda a Komisia zastávajú názor, že chorvátske súdy majú „osobitnú“ právomoc v zmysle článku 7 prepracovaného bruselského nariadenia. Zhodujú sa tiež v tom, že v prejednávanej veci nejde o „nárok z mimozmluvnej zodpovednosti“. Vnútroštátny súd sa pýta, či sa parkovanie môže týkať osobitného druhu nájomnej zmluvy vzťahujúcej sa na vecné práva a či sa naň preto môže uplatňovať článok 24 prepracovaného bruselského nariadenia.
108.
Mohlo by nezaplatenie parkovacieho lístka na verejnej komunikácii byť vecou „nároku z mimozmluvnej zodpovednosti“? Zrejme nie.
109.
Po prvé je nepochybné, že prejednávaná vec vychádza z vymáhania dlhu založeného na porušení (nepochybne konkludentne uzavretej) zmluvy. V tejto súvislosti judikatúra vylučuje „zmluvné veci“ z pôsobnosti článku 7 ods. 2 prepracovaného bruselského nariadenia. (
66
) Spor sa preto nachádza mimo rámca pôsobnosti uvedeného ustanovenia. Po druhé, aj keby sa uvedená vylučujúca judikatúra zmenila, vymáhaný dlh by sa aj naďalej považoval za dôsledok neplnenia pôvodných zmluvných povinností. (
67
) Znova by teda aj tak platilo, že žaloba by nepatrila do kategórie vecí „nároku z mimozmluvnej zodpovednosti“.
110.
Ďalej treba zohľadniť tvrdenie vnútroštátneho súdu, podľa ktorého by sa prejednávaná vec mohla týkať osobitného druhu nájomnej zmluvy v zmysle článku 24 prepracovaného bruselského nariadenia.
111.
V tomto prípade postačuje pripomenúť, že judikatúra týkajúca sa tohto ustanovenia vyžaduje, aby išlo o rozsah, zloženie, vlastníctvo alebo držbu nehnuteľnosti alebo o iné vecné práva. (
68
) Skutkové okolnosti opísané v súdnom spise nenaznačujú, že držba alebo iné vecné práva v parkovacom priestore boli v okamihu zaparkovania prevedené na odporkyňu (alebo že o nich nejakým spôsobom ide). Proti takémuto výkladu svedčí aj dôvod existencie uvedeného článku. (
69
) Komisia preto správne poukazuje na to, že na prejednávanú vec sa nevzťahuje ani článok 24 prepracovaného bruselského nariadenia.
b)
Dôvod, prečo ide o zmluvnú vec
112.
Spor spadá v skutočnosti do pôsobnosti článku 7 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia.
113.
Pojem „zmluvné veci“ v zmysle tohto ustanovenia (ktorý je autonómnym pojmom práva Únie) si vyžaduje, aby sa Súdny dvor zameral na objektívny právny dôvod. (
70
) To znamená, že ak je na podporu žaloby žalobcu uvedené neplnenie zmluvy, musia sa za „zmluvné veci“ považovať všetky záväzky, ktoré z dotknutej zmluvy vyplývajú. (
71
) O právomoci v zmysle článku 7 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia možno dokonca hovoriť aj vtedy, ak jedna zmluvná strana popiera existenciu zmluvy, (
72
) za predpokladu, že nie je zjavné, že nejde o právny vzťah, s ktorým vyjadrila slobodný súhlas jedna osoba vo vzťahu k druhej (inak povedané o negatívny štandard). (
73
)
114.
Tieto podmienky sú zrejme v prejednávanej veci splnené, aj keď to ešte samozrejme musí overiť vnútroštátny súd.
115.
Právny dôvod, ktorý opisuje vnútroštátny súd, jasne poukazuje na to, že v zmysle chorvátskeho práva bola uzavretá zmluva, keď sa vodič vozidla na lízing, ktorého vlastníkom je odporkyňa, rozhodol využiť parkovací priestor na účely zaparkovania svojho auta. Jednoduchý výklad článku 7 rozhodnutia o organizácii, ktorý sa ešte musí overiť, poukazuje na to, že zo zmluvy vyplývala požiadavka zaplatiť platný parkovací lístok na celý čas parkovania. Pri kontrole však takýto lístok nebol vo vozidle prítomný. (
74
) Navrhovateľka preto tvrdí, že došlo k nesplneniu nepochybne podstatnej podmienky zmluvy. Ani jedna zmluvná strana však netvrdí, že v skutočnosti zmluva neexistuje, alebo že nebol vyjadrený slobodný súhlas so samotnými podmienkami parkovania.
116.
Je vhodné zdôrazniť, že otázka „slobodného súhlasu“ pri vzniku zmluvy sa má odlíšiť od spravodlivej povahy podmienok tejto zmluvy. Je nepochybné, že slobodný súhlas je možné vyjadriť aj so zmluvou, ktorá je „nespravodlivá“ z hľadiska formulácie jej podmienok a všeobecného rozloženia práv a povinnosti medzi zmluvnými stranami. (
75
) V konečnom dôsledku je práve toto dôvod, pre ktorý existuje celé osobitné právne odvetvie, ktorým je „ochrana spotrebiteľa“, pričom však ani ono nevychádza z predpokladu, že ak existujú nejaké nekalé zmluvné podmienky, nemožno hovoriť o slobodnej vôli jednej alebo druhej strany pri uzatváraní zmluvy, a preto zmluva neexistuje.
117.
Z tohto pohľadu by sa článok 7 ods. 1 prepracovaného bruselského nariadenia zjavne mohol uplatňovať.
118.
Ďalej je potrebné posúdiť, či sa predmetná zmluva mohla týkať poskytovania služieb. Vnútroštátny súd a Komisia vyjadrujú v tejto súvislosti pochybnosti. Podľa nich je poskytnutie priestoru na parkovanie príliš okrajové na to, aby mohlo predstavovať „službu“. Rovnako poukazujú na nevyhnutnosť vykladať článok 7 ods. 1 písm. b) prepracovaného bruselského nariadenia reštriktívne.
119.
Je pravda, že z judikatúry týkajúcej sa pojmu „služby“ prinajmenšom vyplýva, že zmluvná strana, ktorá poskytuje služby, vykonáva konkrétnu činnosť za odmenu. (
76
) Nevidím pritom dôvod, prečo by takáto činnosť nemohla existovať aj v prejednávanej veci. To znamená, že činnosť navrhovateľky, ktorú možno označiť za službu, spočíva v sprístupnení označených parkovacích miest v parkovacom priestore na verejnej komunikácii mesta Zadar. Navrhovateľka ponúka možnosť parkovať na uvedenom parkovacom mieste, pričom vodič motorového vozidla vo vlastníctve odporkyne túto možnosť príjme a poskytne za ňu protihodnotu. (
77
)
120.
Z toho vyplýva, že poskytovanie parkovacieho miesta skutočne môže predstavovať „službu“ v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) druhej zarážky prepracovaného bruselského nariadenia.
121.
Aj v prípade, že by to tak nebolo, sa však podľa článku 7 ods. 1 písm. c) prepracovaného bruselského nariadenia uplatňuje článok 7 ods. 1 písm. a) na zmluvy, ktoré nie sú ani zmluvami o „predaji tovaru“, ani zmluvami o „poskytovaní služieb“. Na zmluvu sa na tomto základe v každom prípade uplatňuje uvedené ustanovenie, pričom nie je nevyhnutne potrebné podrobnejšie skúmať jej presnú povahu.
122.
Z pohľadu práva Únie teda nič nebráni uzavretiu zmluvy len na základe zaparkovania motorového vodidla, a to aj v prípade, že neexistuje parkovací lístok.
123.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky 5 až 7 takto:
„Článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že zaparkovanie motorového vozidla na určenom parkovacom mieste nachádzajúcom sa na verejnej komunikácii môže v zmysle právneho poriadku členského štátu, v ktorom bol poverený vydávaním parkovacích lístkov a výberom parkovného súkromný subjekt, predstavovať ‚zmluvnú vec‘ v zmysle uvedeného ustanovenia.“
C. Post scriptum
124.
Táto vec sa týka otázky právomoci v súvislosti s parkovacím lístkom vymáhaným notármi v Chorvátsku. Ide o problém, ktorý sa neustále opakuje. Zdá sa, že vzhľadom na počet prípadov prichádzajúcich z Chorvátska týkajúcich sa tejto záležitosti (
78
) a vzhľadom na vyhlásenie vnútroštátneho súdu v tejto veci, ktoré je v súlade s vyhláseniami iných chorvátskych súdov v predchádzajúcich veciach týkajúcich sa množstva podobných prípadov, ktoré v súčasnosti tieto vnútroštátne súdy prejednávajú, uvedené situácie poukazujú na systematické problémy vyvolávajúce niekoľko otázok.
125.
Predpokladám, že neistota, s ktorou sa stretávajú iné členské štáty a zjavne aj niektoré vnútroštátne súdy, sa týka „dvojitej osobitosti“ inštitucionálnej a procesnej voľby v Chorvátsku. Po prvé oblasť, ktorá má v iných členských štátoch skôr správnu povahu, bola v tomto prípade „zverená“ súkromnej spoločnosti. Po druhé vymáhaním (výkonom) takto vytvoreného súkromnoprávneho nároku sú následne poverené osoby, ktoré zjavne nie sú súčasťou bežného súdneho systému členského štátu, a to v konaní, ktoré v záujme odbremenenia súdov zjavne „zužuje“ procesné práva potenciálnych povinných osôb. (
79
)
126.
Ak by sa ktorákoľvek z uvedených vnútroštátnych volieb posudzovala samostatne, asi by to nevyvolalo priveľkú pozornosť. Veď napokon „privatizáciu“ niektorých prvkov verejnej moci vidíme všade, či už ide o spôsob používania verejného priestoru (vrátane verejného parkovania), (
80
) súkromné vymáhanie dlhov alebo pokusy vytvoriť a prevádzkovať súkromné väznice. Obľúbeným slovom posledných rokov je odbremenenie súdov, najmä pokiaľ ide o zjednodušenie súdneho konania týkajúceho sa malých alebo nenamietaných nárokov.
127.
Práve kombináciu uvedených dvoch prvkov však niektoré členské štáty, a zjavne aj Chorvátsko, vnímajú s istou mierou neistoty, vychádzajúc prinajmenšom z množstva sporov, ktoré na základe tejto konštelácie vznikajú. Zatiaľ tieto spory zjavne prichádzajú ako veci týkajúce sa právomoci. Skrýva sa v nich však množstvo hlbších vecných otázok, ktoré vedľajší účastníci týchto konaní formulujú ako otázky súvisiace s právomocou, (
81
) keďže práve na nej sú uvedené veci v súčasnosti založené. Svedčia pritom o prehlbujúcej sa vecnej neistote súvisiacej s tým, čo možno vnímať ako dosť nezvyčajný procesný a inštitucionálny režim, ktorý si členský štát zvolil v súvislosti s istým typom nárokov.
128.
Som presvedčený, že uvedené otázky nie sú ani zďaleka vyriešené a je nevyhnutné, že sa budú pred Súdnym dvorom znova objavovať, a preto si dovolím využiť relatívnu slobodu, pridelenú generálnym advokátom Zmluvami, ktorá spočíva nielen v podpore Súdneho dvora, ale nepriamo aj vnútroštátnych súdov, pričom sa sústredím na tri aspekty, v ktorých môže mať východisková procesná autonómia členského štátu isté obmedzenia a ktoré následne preskúmajú vnútroštátne súdy.
129.
Po prvé existujú isté obmedzenia uvedenej „privatizácie“ a „zverenia“, ak voľba systému a konania prekračuje hranice toho, čo je prijateľné v rámci vnútroštátnej procesnej autonómie, a príliš sa začína odchyľovať od spoločného základu a tradície systémov ostatných členských štátov. Uvedené obmedzenia sa najčastejšie formujú v priestore vymedzenom zásadami ekvivalencie a efektivity, (
82
) výhradami voči povinnosti uznať alebo vymáhať na základe verejného poriadku, (
83
) a rovnosťou medzi občanmi Únie pri ich rovnakom prístupe k právnej ochrane, nezávisle od ich práva na účinný prostriedok nápravy v zmysle článku 47 Charty základných práv Európskej únie alebo v spojení s týmto právom.
130.
Takéto výhrady pravdepodobne vzniknú v prípadoch, keď členský štát deleguje službu, ktorá je vo svojej podstate verejná, na súkromný subjekt, prepojí ju s domnienkou uzavretia súkromnoprávnej zmluvy a s jednostranne stanovenou cenou za jej porušenie, (
84
) a potom sa pri vymáhaní plnenia tejto zmluvy prostredníctvom orgánu, ktorý nie je bezprostredne vnímaný ako súčasť súdneho systému tohto členského štátu, dovoláva nástroja práva Únie, ktorý bol vytvorený pre výhradne súkromné spory. Takáto dvojitá privatizácia môže v konečnom dôsledku priniesť vzájomné odcudzenie členských štátov a z toho vyplývajúce odmietnutie zohľadniť v iných členských štátoch takéto typy rozhodnutí ako vymáhateľné.
131.
Po druhé akúkoľvek potenciálnu prekážku voľného pohybu osôb v zmysle práva Únie možno preskúmať z rôznych uhlov pohľadu, napríklad podľa umiestnenia verejných parkovacích priestranstiev a implicitných podmienok ich používania: možno rezidenti v Chorvátsku dostávajú parkovaciu kartu a platené parkovanie je nevyhnutné len v prípade nerezidentov; možno sú informácie uvedené na mieste na parkovisku nedostatočné na to, aby z nich jasne vyplývali podmienky parkovania, a možno údajné „uprednostnenie“ platenia za parkovanie na základe hodinovej sadzby, ako tvrdí chorvátska vláda, netreba bezvýhradne prijať v prípade, že všetky verejné parkovacie priestranstvá sa nachádzajú pri centrálnej hotelovej oblasti alebo pri turistických atrakciách. (
85
)
132.
Rovnako netvrdím, že komplexne rozumiem chorvátskemu notárskemu systému. Napriek tom vnímam s celkovou skepsou akýkoľvek systém, ktorého zámerom je vykonať zjednodušené cezhraničné vymáhanie údajne nesplatených dlhov a pritom odmeňovať vymáhajúci subjekt pri každom vymáhaní prostredníctvom podielu, výnosu alebo účasti na zisku, pretože tento systém tak motivuje vymáhajúci subjekt, aby rýchle vymáhanie uprednostnil pred náležitým procesným postupom. Ak je navyše konečná suma neprimeraná pôvodnému dlhu (v tomto prípade je viac ako dvadsaťkrát vyššia ako pôvodná hodnota denného lístka), vyvoláva to vo mne závažné nezodpovedané otázky.
133.
Po tretie tu je otázka ochrany fyzických osôb ako spotrebiteľov a vo všeobecnosti otázka uplatnenia právnej úpravy Únie v oblasti ochrany spotrebiteľov tak v štádiu právomoci, (
86
) ako aj pri posudzovaní opodstatnenosti takýchto nárokov. (
87
) V prejednávanej takéto otázky nevznikajú, pretože navrhovateľka je právnická osoba. Ak však fyzická osoba vstúpi do zmluvného vzťahu s právnickou osobou, ktorá je financovaná zo strany štátu alebo verejných orgánov, a to aj v prípade, že to urobí dobrovoľne, nemalo by právo takúto fyzickú osobu považovať za „zraniteľnú“, keďže je len „bežným“ spotrebiteľom, a uplatňovať tak vyšší štandard preskúmania, (
88
) a to najmä v prípade, že verejná moc zverená súkromným osobám má k dispozícii kontrolu, ktorá naznačuje, že ide o monopol alebo dominantné postavenie pri poskytovaní určitých služieb? Domnievam sa, že takéto situácie by mali pritiahnuť ešte väčšiu mieru pozornosti príslušných súdov vzhľadom na potenciálnu nekalosť v prípadoch, v ktorých sa podobné nároky vymáhajú cezhranične prostredníctvom súkromného systému charakteristického zjavne motivačným systémom odmeny pre „vymáhajúci subjekt“. (
89
)
134.
Na záver si nemyslím, že by právo Únie bránilo privatizácii správy parkovania na verejných komunikáciách. Nebráni ani prijímaniu množstva inštitucionálnych a procesných opatrení zabezpečujúcich zjednodušené vymáhanie dlhov. „Nezvyčajné“ inštitucionálne opatrenia však nevyhnutne majú dosť neobvyklé procesné dôsledky v rámci systému zjednodušenej spolupráce, ktorý je postavený na štandardizovaných postupoch. Ak sa teda verejné zrazu stane súkromným, bude k dispozícii aj ochrana, ktorá sa za normálnych okolností vzťahuje na súkromné občianske transakcie. To platí a fortiori v prípadoch, v ktorých začnú relevantní partneri v iných členských štátoch vnímať určitý inštitucionálny systém – oprávnene alebo nie – ako podnikanie s cezhraničným vymáhaním dlhov podporované verejným právom, a nie ako nezávislého rozhodcu zabezpečujúceho nútený výkon rozhodnutia.
V. Návrh
135.
Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky 1 až 3 a otázky 5 až 7, ktoré v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania položil Visoki trgovački sud Republike hrvatske (Najvyšší obchodný súd, Chorvátska republika), takto:
Otázka 1 a prvá časť otázky 3
„Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 z 13. novembra 2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že exekučný príkaz založený na ‚verejnej listine‘ sa môže označiť za ‚súdnu písomnosť‘ v zmysle článku 1 ods. 1 tohto nariadenia vtedy, ak je subjekt, ktorý ho vydal, súdnym orgánom členského štátu a tvorí súčasť jeho súdneho systému.
Články 2 a 16 nariadenia č. 1393/2007 sa majú vykladať v tom zmysle, že ak členský štát neurčil notárov ako ‚odosielajúce orgány‘ v zmysle článku 2 ods. 1 tohto nariadenia, nemôžu títo notári zasielať ‚mimosúdne písomnosti‘ na účely ich doručenia do iného členského štátu.“
Otázka 2 a druhá časť otázky 3
„Pojem ‚občianske a obchodné veci‘ uvedený v článku 1 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach a článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1393/2007 sa má vykladať tak, že vyžaduje, aby sa právny vzťah, ktorý charakterizuje príslušný spor a skúma sa v rámci, ktorý sa vo všeobecnosti uplatňuje na súkromné osoby v podobných situáciách, neprejavoval jednostranným uplatnením verejnej moci jednou zo strán sporu.
Určenie, či boli tieto podmienky splnené, síce prináleží vnútroštátnemu súdu, avšak okolnosti prejednávanej veci nepoukazujú na to, že by k takémuto uplatneniu verejnej moci došlo.“
Otázky 5 až 7
„Článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že zaparkovanie motorového vozidla na určenom parkovacom mieste nachádzajúcom sa na verejnej komunikácii môže v zmysle právneho poriadku členského štátu, v ktorom bol poverený vydávaním parkovacích lístkov a výberom parkovného súkromný subjekt, predstavovať ‚zmluvnú vec‘ v zmysle uvedeného ustanovenia.“
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	V súvislosti s nezaplatenými parkovacími lístkami a notármi v Chorvátsku pozri, okrem iných, rozsudky z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193); z 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199), a zo 7. mája 2020, PARKING a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351). Pozri tiež uznesenia z 11. apríla 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, neuverejnené, EU:C:2019:304), a zo 6. novembra 2019, EOS Matrix (C‑234/19, neuverejnené, EU:C:2019:986).
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 13. novembra 2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 (Ú. v. EÚ L 324, 2007, s. 79).
(
4
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
(
5
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, body 23 až 54), a vo veci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 28 až 36).
(
6
)	Rozsudky z 15. decembra 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, body 21 až 27), a z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 24 až 28).
(
7
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 26. marca 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (Disciplinárny režim sudcov) (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 43 až 48 a citovaná judikatúra).
(
8
)	Pozri rozsudok z 10. decembra 2018, Wightman a i. (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 26 a citovaná judikatúra).
(
9
)	Tamže, bod 28 a citovaná judikatúra.
(
10
)	Pozri napríklad článok 1 ods. 1 nariadenie Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 174, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 121) (v ktorom sa však používa variácia na uvedený pojem, a to „občianske alebo obchodné veci“); článok 2 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky (Ú. v. EÚ L 143, 2004, s. 15; Mim. vyd. 19/007, s. 38); článok 2 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 z 11. júla 2007, ktorým sa ustanovuje Európske konanie vo veciach s nízkou hodnotou sporu (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 1); článok 1 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 136, 2008, s. 3); článok 1 ods. 2 smernice Rady 2002/8/ES z 27. januára 2003 o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch (Ú. v. ES L 26, 2003, s. 41; Mim. vyd. 19/006, s. 90); článok 1 ods. 1 rozhodnutia Rady 2001/470/ES z 28. mája 2001 o vytvorení Európskej súdnej siete pre občianske a obchodné veci (Ú. v. ES L 174, 2001, s. 25; Mim. vyd. 19/004, s. 145); a článok 2 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 655/2014 z 15. mája 2014 o zavedení konania týkajúceho sa európskeho príkazu na zablokovanie účtov s cieľom uľahčiť cezhraničné vymáhanie pohľadávok v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 189, 2014, s. 59).
(
11
)	Z tohto dôvodu pretrváva pôvodné rozhodnutie nevymedziť tento pojem pozitívne, pričom toto rozhodnutie vyplýva zo snahy zohľadniť rôzne vnútroštátne kategorizácie. Pozri správu P. Jenarda o Dohovore z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES, C 59, 1979, s. 1), s. 9 až 10. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Reischl vo veci LTU (29/76, EU:C:1976:121, s. 1558).
(
12
)	V súvislosti s prvým prípadom, v ktorom sa opisuje „autonómna“ povaha pojmu, pozri rozsudok zo 14. októbra 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 3).
(
13
)	Ide o tzv. „Bruselský dohovor“ [Dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 304, 1978, s. 36)]; „Luganský dohovor z roku 1988“ [Dohovor o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 319, 1988, s. 9)]; „nariadenie Brusel I“ [Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42)]; „Luganský dohovor z roku 2007“ (Dohovor o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 339, 2007, s. 3)]; a prepracované bruselské nariadenie.
(
14
)	Pozri článok 1 ods. 1 Bruselského dohovoru; Luganský dohovor z roku 1988; nariadenie Brusel I; Luganský dohovor z roku 2007; a prepracované bruselské nariadenie.
(
15
)	Pozri nedávny rozsudok zo 16. júla 2020, Movic a i. (C‑73/19, EU:C:2020:568, bod 32).
(
16
)	Prvýkrát Súdny dvor tento prístup oznámil v rozsudku zo 14. októbra 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, body 3 a 5), avšak neuplatnil ho.
(
17
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Rüffer (814/79, EU:C:1980:229, s. 3827 až 3831).
(
18
)	Rozsudok zo 16. decembra 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, bod 11).
(
19
)	Tamže, bod 12.
(
20
)	Tamže, s. 3812, ods. 1.
(
21
)	Pozri predovšetkým rozsudky z 21. apríla 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, bod 36), a z 15. februára 2007, Lechouritou a i. (C‑292/05, EU:C:2007:102, body 37 až 38). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Lechouritou a i. (C‑292/05, EU:C:2006:700, body 54 až 56).
(
22
)	Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Sapir a i. (C‑645/11, EU:C:2012:757, bod 42).
(
23
)	Rozsudky z 11. apríla 2013, Sapir a i. (C‑645/11, EU:C:2013:228, body 35 až 37) (týkajúci sa vymáhania sumy, ktorá bola neprávom vyplatená na základe nemeckého zákona odškodnení osôb poškodených nacistickým režimom); z 12. septembra 2013, Sunico a i. (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 37) (týkajúci sa žaloby vo veci zodpovednosti z iného ako zmluvného vzťahu podľa anglického práva), a z 28. júla 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, body 35 až 38 a bod 42) (týkajúci sa pokuty uloženej z dôvodu porušenia maďarského zákona o hospodárskej súťaži).
(
24
)	Rozsudok z 23. októbra 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 18, 28 a 33).
(
25
)	Rozsudok z 1. októbra 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30). Pozri tiež rozsudky zo 14. novembra 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, body 31 až 36), a z 15. mája 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, body 32 až 36).
(
26
)	Ako bolo jasne uvedené napríklad v nedávnych rozsudkoch z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 34); z 28. februára 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 48 a citovaná judikatúra), a zo 7. mája 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, bod 35).
(
27
)	Pozri rozsudok z 28. februára 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 49 a citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudok zo 7. mája 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, bod 38), ktorý dal túto úlohu vnútroštátnemu súdu.
(
28
)	Pozri rozsudok z 3. septembra 2020, Supreme Site Services a i. (C‑186/19, EU:C:2020:638, bod 55).
(
29
)	Rozsudok z 11. júna 2015, Fahnenbrock a i. (C‑226/13, C‑245/13 a C‑247/13, EU:C:2015:383, bod 51).
(
30
)	Tamže, body 46 a 58.
(
31
)	Uvedená v poznámke pod čiarou 10 vyššie.
(
32
)	Z prípravných dokumentov týkajúcich sa len dvoch z uvedených nástrojov pritom vyplýva, že existovala snaha o podobný výklad ako v prípade bruselského režimu. Pozri návrh Komisie vzťahujúci sa na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa v záujme uľahčenia cezhraničného vymáhania pohľadávok v občianskych a obchodných veciach vytvára európsky príkaz na zablokovanie účtov [KOM(2011) 445 v konečnom znení], s. 5, a návrh smernice Rady o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch [KOM(2002) 13 v konečnom znení], s. 5.
(
33
)	To neznamená, že v súvislosti s týmito nástrojmi neexistuje nijaká judikatúra. Pozri napríklad rozsudok zo 6. septembra 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675) týkajúci sa konania o európskom platobnom rozkaze podľa nariadenia (ES) č. 1896/2006 (Ú. v. EÚ L 399, 2006, s. 1).
(
34
)	Pozri poznámku pod čiarou 28 vyššie.
(
35
)	Naopak, ak spor nevyplýva z konania alebo postupu, ktoré sú spojené s „priamym“ výkonom verejnej moci (napríklad jedným z účastníkov konania), vec spadá do pôsobnosti pojmu „občianske a obchodné veci“. Pozri rozsudky z 28. apríla 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 45), a z 18. októbra 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 42).
(
36
)	To je dôsledok, ktorý tvorcovia bruselského režimu vôbec nepredpokladali, prinajmenšom nie pred vznikom „autonómnej“ definície v staršej judikatúre Súdneho dvora (pozri poznámku pod čiarou 11 vyššie).
(
37
)	Pozri najmä rozsudok z 23. októbra 2014, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 35 a 37). Pozri tiež rozsudky zo 14. novembra 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, body 30 až 31); z 15. mája 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, body 22 až 23), a z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, body 19 až 20).
(
38
)	Pozri napríklad rozsudok Bundesgerichtshof (nemecký Spolkový súdny dvor) (BGH, 16. 9. 1993, Sonntag, IX ZB 82/90, s. 21), ktorý reaguje na rozsudok Súdneho dvora z 21. apríla 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), a konštatuje sa v ňom, že výkon talianskeho rozsudku podľa nariadenia Brusel I by sa nevyhnutne dotkol základov celého nemeckého systému sociálneho poistenia. Rozsudok Bundesgerichtshof sa tak vzdialil od rozhodnutia Súdneho dvora.
(
39
)	Pozri nedávny rozsudok zo 16. júla 2020, Movic a i. (C‑73/19, EU:C:2020:568, bod 34).
(
40
)	Ako nedávno pripomenul generálny advokát Szpunar v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Movic a i. (C‑73/19, EU:C:2020:297, bod 35).
(
41
)	Ale aj s druhou kategóriou, ktorá teraz prevažuje, teda s kategóriou definície „predmetu“ vymedzenou v bodoch 48 a 49 vyššie, ktorá tiež odkazuje hlavne na rozdelenie vyplývajúce z vnútroštátneho práva.
(
42
)	Pozri bod 62 vyššie.
(
43
)	Pozri tiež rozsudok z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 37).
(
44
)	Tamže, bod 35 a návrhy, ktoré som predniesol v tej istej veci (EU:C:2016:825, body 49 až 51).
(
45
)	Ako už Súdny dvor uznal v rozsudku z 18. októbra 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 42).
(
46
)	Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré som predniesol vo veci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, bod 51 a citovaná judikatúra).
(
47
)	Pozri podobne rozsudok z 12. septembra 2013, Sunico a i. (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 44).
(
48
)	Rozsudok z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 36).
(
49
)	Pozri rozsudok z 15. novembra 2018, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:956, bod 42).
(
50
)	Ako boli uvedené v bode 20 vyššie.
(
51
)	Rozsudok z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 59).
(
52
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 68 až 107).
(
53
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 108 a 114), a rozsudok z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 56 až 59). Pozri tiež rozsudok z 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, bod 50).
(
54
)	Uznesenie z 11. apríla 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, neuverejnené, EU:C:2019:304, bod 27).
(
55
)	V súvislosti so zahrnutím tohto pojmu do Haagskeho dohovoru o civilnom konaní z roku 1896 pozri KNÖFEL, O. L.: Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung? In: Praxis des Internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPRax). 2017, s. 249 – 250.
(
56
)	Definíciu neobsahujú ani predchodcovia tohto ustanovenia; pozri článok 16 dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii, o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych alebo obchodných veciach v členských štátoch Európskej únie (Ú. v. ES C 261, 1997, s. 2), a článok 16 nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 37; Mim. vyd. 19/001, s. 227). Je potrebné si všimnúť, že nariadenie č. 1348/2000 vytvorilo glosár písomností, ktoré možno doručovať podľa nariadenia o doručovaní, pričom každý členský štát má odkazom na vlastný právny poriadok určiť dokumenty, ktoré považuje za „doručiteľné“. Pozri článok 17 písm. b) nariadenia č. 1348/2000. Nariadenie o doručovaní tento systém glosárov neprebralo. Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, body 35 až 37).
(
57
)	Rozsudok z 25. júna 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, body 49, 50 a 56 až 59). Pozri tiež rozsudok z 11. novembra 2015, Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, body 32 a 33).
(
58
)	Pozri rozsudok z 11. novembra 2015 (C‑223/14, EU:C:2015:744, bod 44).
(
59
)	Pozri rozsudok zo 16. septembra 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, bod 34).
(
60
)	Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, bod 33), a v ktorých vysvetľuje pôvod tohto systému vyplývajúci z Haagskeho dohovoru.
(
61
)	Rozsudok z 25. júna 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 59), a z 11. novembra 2015, Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, body 26 a 33).
(
62
)	Pozri odôvodnenie 6 nariadenia o doručovaní, v ktorom sa vysvetľuje, že členské štáty sa môžu rozhodovať o určení alebo obnovení „odosielajúcich“ a „prijímajúcich orgánov“ každých päť rokov.
(
63
)	Pozri odôvodnenie 7 nariadenia o doručovaní.
(
64
)	Pozri rozsudok z 25. júna 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 60).
(
65
)	Ako potvrdzujú odpovede chorvátskej vlády a Komisie na písomné otázky Súdneho dvora, len relevantné chorvátske mestské súdy (općinski sud), župné súdy (županijski sudovi), obchodné súdy (trgovački sudovi), Najvyšší obchodný súd (Visoki trgovački sud) a Najvyšší súd Chorvátskej republiky (Vrhovni sud Republike Hrvatske) mohli v tejto krajine konať ako „odosielajúce orgány“ oprávnené zaslať v predmetnom čase „mimosúdne písomnosti“ v zmysle nariadenia o doručovaní.
(
66
)	Pozri napríklad rozsudok z 13. júla 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, bod 2), a z 12. mája 2011, Berliner Verkehrsbetriebe (C‑144/10, EU:C:2011:300, bod 30).
(
67
)	Pozri rozsudok z 9. júla 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, bod 28 a citovaná judikatúra).
(
68
)	Pozri rozsudok zo 16. novembra 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
69
)	Pozri rozsudok z 15. januára 1985, Rösler (241/83, EU:C:1985:6, bod 19). Pozri tiež rozsudok zo 14. decembra 1977, Sanders (73/77, EU:C:1977:208, body 15 a 16).
(
70
)	Pozri nedávny rozsudok z 26. marca 2020, Králová (C‑215/18, EU:C:2020:235, body 41 až 44 a citovaná judikatúra).
(
71
)	Rozsudok z 15. júna 2017, Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
72
)	Rozsudok zo 4. marca 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, body 7 a 8).
(
73
)	Pozri napríklad rozsudok zo 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 24).
(
74
)	Neexistencia platného parkovacieho lístka alebo akéhokoľvek lístka nie je pre uzavretie zmluvy rozhodujúca. Ako uviedol Súdny dvor, samotný lístok predstavuje len nástroj, ktorým sa zhmotňuje zmluva. V podobnom zmysle pozri rozsudok zo 7. novembra 2019, Kanyeba a i. (C‑349/18 až C‑351/18, EU:C:2019:936, bod 48).
(
75
)	Ide o podobnú situáciu ako v bode 83, v ktorom boli použité podobné tvrdenia v súvislosti s predpokladom, že nejde o občiansku ani obchodnú vec. Tak ako nerovnosť vo vyjednávacej pozícii neposúva samotný vzťah mimo občianskej alebo obchodnej oblasti, rovnako skutočnosť, že zmluva je svojou povahou jednostranná, štandardne formulovaná zmluva, ku ktorej môže druhá strana iba pristúpiť, neznamená, že zmluva neexistuje.
(
76
)	Pozri rozsudok z 8. marca 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, bod 38 a citovaná judikatúra).
(
77
)	Neuznať ponuku zaparkovať na určitom mieste ako službu by úplne skreslilo celú kategóriu „pasívnych“ služieb. Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 4. októbra 2001, Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506, bod 52).
(
78
)	Zoznam takýchto predchádzajúcich prípadov týkajúcich sa rovnakých otázok, pričom však niektoré boli vyhlásené za neprípustné, je uvedený v poznámke pod čiarou 2 vyššie.
(
79
)	Pozri moje návrhy vo veci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 111 až 113).
(
80
)	Ako vyplýva z nedávnej štúdie francúzskeho združenia dopravných orgánov, výkon verejnej moci spočívajúci vo vytvorení systémov parkovania a v delegovaní správy týchto systémov na súkromný subjekt nie je v mnohých členských štátoch zriedkavosťou. Pozri štúdiu GART: La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? 2016, s. 20, 28, s 34 a 35.
(
81
)	Ako bolo uvedené v bodoch 83 a 116 vyššie.
(
82
)	V oblasti súdnej spolupráce pozri rozsudok z 8. novembra 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, bod 50), a nedávny rozsudok z 12. decembra 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, bod 29). V súvislosti s uplatnením týchto zásad pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Dimos Zagoriou (C‑217/16, EU:C:2017:385, body 24 až 65).
(
83
)	Pozri bod 63 vyššie.
(
84
)	Ako bolo uvedené v bode 21 vyššie.
(
85
)	Nie je na mieste, aby som spochybňoval tieto údajné „preferencie“. Zo súdneho spisu však vyplýva, že nič nebráni tomu, aby motorové vozidlo parkovalo na rovnakom mieste celý deň alebo dokonca aj dlhšie. Chorvátska vláda dokonca na túto možnosť sama poukazuje v odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby to overil. Takýto systém však nevyhnutne vyvoláva otázku, prečo nie je k dispozícii denný parkovací lístok, ak celodenné parkovanie je možné, a či je takýto systém neférový alebo či odrádza istý typ ľudí, aby na mieste parkovali.
(
86
)	Ako napríklad články 17 až 19 alebo napokon aj článok 45 ods. 1 písm. e) prepracovaného bruselského nariadenia.
(
87
)	Môže ísť o smernicu Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288); smernicu 98/6/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o ochrane spotrebiteľa pri označovaní cien výrobkov ponúkaných spotrebiteľom (Ú. v. ES L 80, 1998, s. 27; Mim. vyd. 15/004, s. 32); a smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
(
88
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 16. júla 1998, Gut Springenheide a Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, bod 37), a zo 16. mája 1989, Buet a EBS (382/87, EU:C:1989:198, bod 13).
(
89
)	Vzhľadom na to, že k nim dochádza „po uskutočnení obchodnej transakcie“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách.