HOTĂRÂREA CURȚIIdin 23 aprilie 1986?(1)Parti écologiste „Les Verts” împotrivaParlamentului European „Acțiune în anulare – Campanie de informare pentru alegerea Parlamentului European”În cauza 294/83_Parti
écologiste „Les Verts”, asociație fără scop lucrativ cu sediul în
Paris, reprezentată de domnul Étienne Tête, delegat special, și de
Christian Lallement, din cadrul Baroului din Lyon, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la E. Wirion, 1, place du Théâtre, reclamant, împotrivaParlamentului European,
reprezentat de domnii Pasetti‑Bombardella, jurisconsult, Roland Bieber,
consilier juridic, Johannes Schoo, administrator principal, domnii
Jean‑Paul Jacqué, profesor la Facultatea de Drept și Științe Politice
din cadrul Universității din Strasbourg, și Jürgen Schwarz, profesor la
Universitatea din Hamburg, în calitate de agenți, și de Lyon Caen,
avocat, cu domiciliul ales în Luxemburg, la sediul său profesional,
plateau du Kirchberg, BP 1601, pârât, având
ca obiect anularea a două decizii ale Biroului Parlamentului European,
prima din 12 și 13 octombrie 1982, a doua din 29 octombrie 1983, privind
alocarea fondurilor prevăzute la poziția bugetară 3708, CURTEA, compusă
din domnii T. Koopmans, președinte de cameră, îndeplinind funcția de
președinte, U. Everling, K. Bahlmann și R. Joliet, președinți de cameră,
G. Bosco, O. Due, Y. Galmot, C. Kakouris și T. F. O’Higgins,
judecători, avocat general: domnul G. F. Mancini_grefier de ședință: doamna D. Louterman_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 decembrie 1985, pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererea introductivă depusă la grefa Curții la 28 decembrie 1983, „Les
Verts – Parti écologiste”, asociație fără scop lucrativ cu
sediul în Paris, a cărei constituire a fost declarată la Préfecture de
police la 3 martie 1980, a formulat, în temeiul articolului 173 al
doilea paragraf din Tratatul CEE, o acțiune în anularea, pe de o parte, a
Deciziei din 12 octombrie 1982 a Biroului Parlamentului European
privind alocarea fondurilor înscrise la poziția 3708 din bugetul general
al Comunităților Europene și, pe de altă parte, a Deciziei din 29
octombrie 1983 a Biroului lărgit al Parlamentului European privind
adoptarea reglementărilor pentru utilizarea fondurilor destinate
rambursării cheltuielilor efectuate de formațiunile politice
participante la alegerile europene din 1984. 2        Poziția
3708 a fost înscrisă în bugetul general al Comunităților Europene
pentru exercițiile financiare pentru anii 1982, 1983 și 1984, în
secțiunea referitoare la Parlamentul European, la titlul 3 privitor la
cheltuielile aferente desfășurării funcțiilor specifice ale instituției
(JO 1982, L 31, p. 114, JO 1983, L 19, p. 112, și JO
1984, L 12, p. 132). Această poziție prevede o contribuție
destinată pregătirii viitoarelor alegeri europene. Bugetele pentru anii
1982 și 1983 sunt însoțite de o notă similară. Astfel, se menționează că
„aceste alocări trebuie să servească la cofinanțarea pregătirilor
pentru campania de informare pentru cea de a doua alegere directă care
va avea loc în 1984” și că „Biroul Parlamentului European va stabili
condițiile privitoare la aceste cheltuieli”. Nota conținută de bugetul
pentru 1984 precizează că această cofinanțare va avea loc „în
conformitate cu Decizia din 12 octombrie 1982 a Biroului”. În total, 43
de milioane ECU au fost alocate acestei poziții. 3        La
12 octombrie 1982, Biroul, compus din președinte și din cei doisprezece
vicepreședinți ai Parlamentului, a adoptat, la propunerea președinților
grupurilor politice, o decizie privind alocarea fondurilor înregistrate
la poziția 3708 (denumită în continuare „Decizia din 1982”). Cu această
ocazie, Biroul s‑a întrunit în ședință în prezența președinților
grupurilor politice și a delegaților membrilor neafiliați. Unul dintre
grupurile politice, și anume cel al coordonării tehnice, și‑a manifestat
opoziția față de principiul acordării de fonduri grupurilor politice
pentru campania electorală. 4        Această
decizie, care nu a fost publicată, prevede că alocările înregistrate la
poziția 3708 din bugetul Parlamentului European se repartizează în
fiecare an între grupurile politice, membrii neafiliați și un fond de
rezervă pentru 1984. Această repartiție se face după cum urmează: a)
fiecare dintre cele șapte grupuri primește o alocație forfetară
reprezentând 1 % din totalul fondurilor; b) în plus, fiecare grup
primește pentru fiecare dintre membrii săi 1/434 din totalul fondurilor
rămase după deducerea alocațiilor forfetare; c) fiecare dintre membrii
neafiliați primește, de asemenea, 1/434 din totalul fondurilor rămase
după deducerea alocațiilor forfetare; d) suma totală a fondurilor
alocate grupurilor politice și membrilor neafiliați în temeiul regulilor
enunțate la literele b) și c) nu poate să depășească 62 % din
valoarea totală a alocărilor înregistrate la poziția 3708; e) în fiecare
an, o sumă reprezentând 31 % din valoarea totală a fondurilor
înregistrate la poziția 3708 este alocată pentru constituirea unui fond
de rezervă. În ceea ce privește acest fond de rezervă, se prevede că
acesta va fi distribuit, în funcție de numărul de voturi obținute, între
toate formațiunile politice care, la alegerile din 1984, ar obține fie
peste 5 % din voturile valabil exprimate în statul membru în care
aceste formațiuni și‑au prezentat candidați, fie peste 1 % din
voturile valabil exprimate în cel puțin trei state membre în care au
avut candidați (denumită în continuare „clauza de 1 %”). În
sfârșit, se menționează că detaliile referitoare la repartizarea acestui
fond de rezervă se vor preciza ulterior. 5        La
12 octombrie 1982, Biroul Parlamentului European, întrunit în aceleași
condiții, a adoptat, de asemenea, dispoziții privind utilizarea de către
grupurile politice a mijloacelor financiare destinate campaniei de
informare pentru alegerile europene din 1984 (denumite în continuare
„normele din 1982 privind utilizarea fondurilor”). Aceste dispoziții, ce
nu au fost publicate, sunt rezultatul recomandărilor făcute de un grup
de lucru format din președinții grupurilor politice și prezidat de
președintele Parlamentului European. 6        Din
punctul de vedere al utilizării fondurilor, se aplică următoarele
norme. Fondurile puse la dispoziția grupurilor politice nu pot fi
utilizate decât pentru finanțarea activităților care sunt direct legate
de pregătirea și desfășurarea campaniei de informare în vederea
alegerilor din 1984. Cheltuielile administrative (în special retribuirea
colaboratorilor ocazionali, închirierea spațiilor și a principalelor
echipamente de birou, cheltuielile de telecomunicații) nu pot să
depășească 25 % din fondurile alocate. Fondurile nu pot fi
utilizate pentru achiziționarea de bunuri imobile sau de mobilier de
birou. Grupurile politice trebuie să depună fondurile care le sunt
alocate într‑un cont bancar deschis anume în acest scop. 7        Președinții
grupurilor politice sunt responsabili pentru utilizarea fondurilor în
scopuri compatibile cu dispozițiile adoptate. În ultimă instanță, un
raport cu privire la utilizarea fondurilor se prezintă unor autorități
de control, responsabile cu verificarea fondurilor Parlamentului
European.8        Din
punctul de vedere al contabilității, aceste dispoziții prevăd ținerea
unei contabilități separate de bugetul de venituri și cheltuieli
aferente celorlalte activități ale grupurilor politice. Acestea trebuie
să instituie sisteme contabile care să îndeplinească anumite condiții
specifice. Aceste sisteme trebuie să distingă între trei categorii de
cheltuieli (cheltuieli administrative, cheltuieli pentru întruniri și
cheltuieli de publicare și de publicitate), care sunt, la rândul lor,
împărțite pe proiecte. În fiecare an, începând cu data primului transfer
de fonduri către grupuri, acestea trebuie să prezinte un raport privind
modul în care au fost utilizate aceste fonduri (plăți, angajamente,
rezerve) în perioada analizată. Acest raport trebuie transmis
președintelui Parlamentului European și președintelui Comisiei de
control bugetar. 9        La
secțiunea „Restituirea fondurilor neutilizate”, se specifică faptul că
fondurile puse la dispoziție pot fi folosite cel târziu cu 40 de zile
înainte de data alegerilor pentru a contracta angajamente de plată, cu
condiția ca plata să se facă cel târziu la 40 de zile după data
alegerilor. Toate fondurile care nu sunt utilizate în conformitate cu
criteriile menționate mai sus trebuie restituite Parlamentului European
în termen de trei luni de la data alegerilor. După caz, Parlamentul
European poate să recupereze sumele care îi aparțin, procedând la
reținerea unei sume egale din fondurile ce urmează a fi transferate
grupurilor în temeiul poziției 3706 (activități politice suplimentare). 10      La
29 octombrie 1983, Biroul lărgit, care este compus din Birou și din
președinții grupurilor politice, a adoptat „Reglementările privind
utilizarea fondurilor destinate rambursării cheltuielilor formațiunilor
politice care vor participa la alegerile din 1984” (JO C 293,
p. 1) (denumite în continuare „reglementările din 1983”). 11      Aceste
reglementări precizează, așa cum s‑a specificat în Decizia din 1982,
formula pe baza căreia se distribuie rezerva de 31 %. Condițiile
referitoare la pragul electoral pe care trebuie să îl obțină
formațiunile politice pentru a beneficia de o parte din aceste fonduri
au fost deja enunțate în Decizia din 1982. Reglementările din 1983
precizează, în plus, că formațiunile politice care doresc să beneficieze
de clauza de 1 % trebuie să depună, cu cel mult 40 de zile înainte
de alegeri, o declarație de afiliere la secretarul general al
Parlamentului European. Aceste reglementări conțin, de asemenea,
diferite norme referitoare la alocarea fondurilor. Pentru partidele,
listele sau alianțele reprezentate, fondurile sunt puse la dispoziția
grupurilor politice și a membrilor neafiliați începând cu prima ședință
de după alegeri. Pentru partidele, listele sau alianțele care nu sunt
reprezentate în Parlamentul European, se prevăd următoarele: –        cererile
de rambursare trebuie depuse la secretarul general al Parlamentului
European în termen de 90 de zile de la data publicării rezultatelor
alegerilor în statul membru respectiv, însoțite de documente
justificative; –        perioada
în cursul căreia cheltuielile pot fi considerate cheltuieli aferente
alegerilor din 1984 începe la 1 ianuarie 1983 și se încheie la 40 de
zile după data acestor alegeri; –        cererile
trebuie însoțite de declarații contabile care să dovedească că aceste
cheltuieli au fost făcute în legătură cu alegerile pentru Parlamentul
European; –        criteriile
aplicabile cheltuielilor grupurilor politice care au fost expuse mai
sus se aplică în egală măsură și cheltuielilor contractate de
formațiunile care nu sunt reprezentate în Parlamentul European. 12      Asociația reclamantă invocă șapte motive în susținerea acțiunii sale: 1)      necompetența; 2)      încălcarea
tratatelor, în special a dispozițiilor articolului 138 din Tratatul CEE
și a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 13 din Actul privind
alegerea reprezentanților în Adunare prin vot universal direct; 3)      încălcarea
principiului general al egalității tuturor cetățenilor în fața legii
electorale; 4)      încălcarea dispozițiilor articolului 85 și ale următoarelor din Tratatul CEE; 5)      încălcarea
Constituției franceze prin nerespectarea principiului egalității
cetățenilor în fața legii; 6)      excepția
de nelegalitate și de inaplicabilitate, întrucât votul ministrului
francez în Consiliul Comunităților Europene în timpul deliberărilor
asupra bugetului ar fi nelegal, ceea ce ar atrage nelegalitatea
deliberării Consiliului și a actelor subsecvente ale procedurii
bugetare; 7)      abuzul
de putere, deoarece Biroul Parlamentului European ar fi utilizat
fondurile înscrise la poziția 3708 pentru a asigura realegerea membrilor
Parlamentului European aleși în 1979.  Cu privire la admisibilitatea acțiunii 1.
Cu privire la calitatea procesuală activă
a asociației Les Verts – Confédération écologiste – Parti écologiste 13      După
încheierea procedurii scrise, a reieșit că, prin Protocolul din 29
martie 1984, asociația reclamantă „Les Verts – Parti écologiste”, precum
și o altă asociație denumită „Les Verts – Confédération écologiste” au
decis dizolvarea și apoi fuzionarea lor în vederea constituirii unei noi
asociații sub denumirea „Les Verts – Confédération écologiste – Parti
écologiste”. Această asociație a fost înregistrată la Préfecture de
police din Paris la 20 iunie 1984 (JORF din 8.11.1984, N. C.,
p. 10241, notă care le înlocuiește și le anulează pe cele apărute
în JORF din 25.7.1984, N. C. 172, p. 6604 și 6608). Această
nouă asociație este cea care a prezentat la alegerile europene din iunie
1984 lista „Les Verts – Europe Écologie”, după depunerea, la 28 aprilie
1984, a declarației de afiliere menționate la articolul 4 din
reglementările din 1983. Această asociație este cea care, prin
scrisoarea din 23 iulie 1984, a depus la Secretariatul general al
Parlamentului European o cerere de rambursare în temeiul acestor
reglementări. În urma acestei cereri, a primit suma de 82 958 ECU,
calculată prin aplicarea la cele 680 080 de voturi obținute a unui
coeficient de finanțare per vot de 0,1206596. 14      Ținând
seama de aceste noi elemente, Parlamentul European a susținut în primul
rând că asociația reclamantă „Les Verts – Parti écologiste”, prin
faptul că a fost dizolvată, a pierdut calitatea procesuală în prezenta
acțiune și că regula păstrării personalității sale juridice pentru
nevoile lichidării nu se poate aplica prezentei acțiuni, aceasta din
urmă fiind transmisă noii asociații. Fără a contesta posibilitatea noii
asociații „Les Verts – Confédération écologiste – Parti écologiste” de a
continua acțiunea formulată de asociația reclamantă, Parlamentul
European a susținut apoi că această acțiune trebuia introdusă într‑un
termen stabilit de către Curte și că trebuia să emane în mod clar de la
organele statutare competente ale noii asociații. Apreciind că această
ultimă condiție nu era îndeplinită, Parlamentul European a solicitat
respingerea cererii introductive. 15      Trebuie
subliniat în primul rând că din Protocolul din 29 martie 1984 rezultă
că dizolvarea celor două asociații, inclusiv a asociației reclamante, a
intervenit sub rezerva fuziunii lor în vederea constituirii unei noi
asociații. Dizolvarea, fuziunea și crearea noii asociații au avut loc,
așadar, în temeiul unuia și al aceluiași act, astfel încât există o
continuitate temporală și juridică între asociația reclamantă și noua
asociație, aceasta din urmă devenind titulara drepturilor și a
obligațiilor celei dintâi. 16      În
al doilea rând, protocolul de fuziune specifică în mod expres faptul că
acțiunile judiciare inițiate, în special cele introduse în fața Curții,
„vor fi continuate în aceiași termeni” și „prin aceleași modalități”. 17      În
al treilea rând, chiar Parlamentul European a făcut trimitere, în
cursul procedurii orale, la o decizie a Consiliului național
interregional al noii asociații din 16 și 17 februarie 1985. Potrivit
acestei decizii, care a fost citită în ședință de către avocatul noii
asociații, Consiliul național interregional, organ competent potrivit
statutului să stea în justiție, a decis în mod expres, dată fiind
atitudinea dilatorie a Parlamentului European, să continue acțiunea
inițiată de asociația „Les Verts – Parti écologiste”.18      În
aceste condiții, voința noii asociații de a menține și de a continua
acțiunea formulată de una dintre asociațiile din care s‑a format,
acțiune al cărei beneficiu i‑a fost în mod expres transmis, nu poate fi
pusă la îndoială, iar concluziile contrare ale Parlamentului European
sub acest aspect trebuie respinse. 19      Deși
Parlamentul European nu a prezentat niciun motiv de inadmisibilitate
legată de condițiile prevăzute la articolul 173 din tratat, Curtea
trebuie să verifice din oficiu dacă acestea sunt îndeplinite. În speță,
este evidentă necesitatea de a se statua în mod expres asupra
următoarelor aspecte: dacă Curtea este competentă să judece o acțiune în
anulare, formulată în temeiul articolului 173 din tratat, împotriva
unui act adoptat de Parlamentul European; dacă Decizia din 1982 și
reglementările din 1983 sunt acte care urmăresc să producă efecte
juridice față de terți; dacă aceste acte privesc în mod direct și
individual asociația reclamantă în sensul articolului 173 al doilea
paragraf din tratat.  2.
Cu privire la competența Curții de a
judeca o acțiune în anulare, formulată în temeiul articolului 173 din
tratat, împotriva unui act adoptat de Parlamentul European20      Trebuie
remarcat, cu titlu preliminar, că Decizia din 1982 și reglementările
din 1983 au fost adoptate de către organe ale Parlamentului European și,
în consecință, trebuie considerate ca fiind acte adoptate de însuși
Parlamentul European. 21      Asociația
reclamantă apreciază că, în considerarea dispozițiilor articolului 164
din tratat, controlul legalității actelor adoptate de către instituții,
care este încredințat Curții prin articolul 173 din tratat, nu poate fi
limitat la actele Consiliului și ale Comisiei, sub sancțiunea denegării
de dreptate. 22      Parlamentul
European consideră de asemenea că, în conformitate cu funcția sa
generală de protectoare a dreptului comunitar, astfel cum este definită
la articolul 164 din tratat, Curtea poate să controleze legalitatea
altor acte în afara celor adoptate de Consiliu și de Comisie. În opinia
sa, lista pârâților potențiali care figurează la articolul 173 din
tratat nu este exhaustivă. Parlamentul European nu contestă faptul că,
în domenii cum ar fi bugetul și problemele legate de organizarea de
alegeri directe, în care i‑au fost atribuite competențe sporite în urma
modificării tratatelor și în care poate să adopte el însuși acte
juridice, se supune controlului jurisdicțional exercitat de Curte. În
cazul alocării de fonduri pentru cofinanțarea campaniei de informare
pentru cea de a doua rundă de alegeri directe, Parlamentul European își
exercită drepturile în mod direct. În consecință, acesta nu urmărește să
sustragă controlului jurisdicțional actele adoptate în această materie.
Cu toate acestea, Parlamentul consideră că o interpretare extensivă a
articolului 173 din tratat, în temeiul căreia actele pe care le adoptă
ar fi susceptibile de o acțiune în anulare, ar trebui să conducă la a‑i
recunoaște calitatea de a introduce această acțiune în anulare împotriva
actelor adoptate de Consiliu și de Comisie. 23      Trebuie
subliniat în primul rând că, în această privință, Comunitatea Economică
Europeană este o comunitate bazată pe ordinea de drept, întrucât nici
statele sale membre, nici instituțiile sale nu pot să se sustragă
controlului ce vizează conformitatea actelor adoptate de acestea cu
carta constituțională fundamentală, reprezentată de tratat. În special
prin articolele 173 și 184, pe de o parte, și prin articolul 177, pe de
altă parte, tratatul a instituit un sistem complet de căi de atac și de
proceduri menit să încredințeze Curții de Justiție controlul legalității
actelor adoptate de instituții. Persoanele fizice și juridice sunt
astfel protejate împotriva situației în care li s‑ar aplica acte cu
aplicabilitate generală pe care nu pot să le atace direct în fața
Curții, date fiind condițiile speciale de admisibilitate prevăzute la
articolul 173 al doilea paragraf din tratat. Atunci când instituțiile
comunitare sunt responsabile cu punerea în aplicare în plan
administrativ a acestor acte, persoanele fizice și juridice pot să
introducă la Curte o acțiune directă împotriva actelor de aplicare care
le sunt adresate sau care le privesc în mod direct și individual,
invocând în sprijinul acțiunii lor nelegalitatea actului general de
bază. Atunci când această punere în aplicare revine autorităților
naționale, aceste persoane pot să susțină în fața instanțelor naționale
nevaliditatea actelor cu aplicabilitate generală și să le determine pe
acestea să se adreseze Curții de Justiție pe calea întrebărilor
preliminare. 24      Este
adevărat că, spre deosebire de textul articolului 177 din tratat, care
vizează actele adoptate de instituții fără a face alte precizări, textul
articolului 173 din tratat nu face trimitere decât la actele
Consiliului și ale Comisiei. Cu toate acestea, sistemul tratatului este
în sensul de a deschide calea acțiunii directe împotriva „tuturor
dispozițiilor adoptate de instituții și care vizează producerea unui
efect juridic”, astfel cum Curtea a avut deja ocazia să sublinieze în
Hotărârea din 31 martie 1971 (Comisia/Consiliul, 22/70, Rec.,
p. 263). Parlamentul European nu figurează în mod expres printre
instituțiile ale căror acte pot fi atacate, deoarece Tratatul CEE, în
versiunea sa originară, nu îi conferea decât atribuții consultative și
de control politic, nu și competența de a adopta acte destinate să
producă efecte juridice față de terți. Articolul 38 din Tratatul CECO
demonstrează că acolo unde Parlamentului i s‑a conferit de la început
competența de a adopta dispoziții cu caracter obligatoriu, astfel cum
este cazul articolului 95 al patrulea paragraf ultima teză din același
tratat, actele sale nu au putut fi excluse, din principiu, de la
exercitarea acțiunii în anulare. 25      În
timp ce, în conformitate cu Tratatul CECO, acțiunea în anulare
împotriva actelor adoptate de instituții face obiectul a două dispoziții
distincte, în Tratatul CEE, aceasta este reglementată numai de
articolul 173, care îmbracă astfel un caracter general. O interpretare a
articolului 173 din tratat care ar exclude actele adoptate de
Parlamentul European din rândul actelor care pot fi atacate ar conduce
la un rezultat contrar atât spiritului tratatului, astfel cum a fost
exprimat la articolul 164, cât și sistemului acestuia. Actele pe care
Parlamentul European le adoptă în sfera Tratatului CEE ar putea,
într‑adevăr, în absența posibilității de a le supune controlului Curții,
să impieteze asupra competențelor statelor membre sau ale altor
instituții sau să depășească limitele competențelor ce au fost conferite
Parlamentului. Prin urmare, se impune a considera că acțiunea în
anulare poate fi îndreptată împotriva actelor adoptate de Parlamentul
European destinate să producă efecte juridice față de terți. 26      Este
momentul pentru a analiza dacă Decizia din 1982 și reglementările din
1983 au caracterul unor dispoziții destinate să producă efecte juridice
față de terți.  3.
Cu privire la aspectul dacă Decizia din
1982 și reglementările din 1983 au sau nu au caracterul unor acte care
vizează producerea unor efecte juridice față de terți27      Cele
două acte atacate se referă la alocarea fondurilor înscrise în bugetul
Parlamentului European pentru pregătirea alegerilor europene din 1984.
Acestea se referă la alocarea acestor fonduri unor terți pentru
cheltuieli aferente unor activități ce urmează să se desfășoare în afara
Parlamentului European. În această privință, actele reglementează
drepturile și obligațiile atât ale formațiunilor politice care erau deja
reprezentate în Parlamentul European din 1979, cât și ale celor ce
urmau să participe la alegerile din 1984. Ele stabilesc cuantumul
fondurilor care revine fiecăreia dintre aceste formațiuni, fie în
funcție de numărul locurilor obținute în 1979, fie în funcție de numărul
voturilor obținute în 1984. Pentru acest motiv, actele în cauză
vizează, așadar, să producă efecte juridice față de terți, ceea ce le
face susceptibile de a constitui obiectul unei acțiuni în temeiul
articolului 173 din tratat.28      Argumentul
potrivit căruia atribuțiile de control încredințate Curții de Conturi
în temeiul articolului 206a din tratat ar exclude competența de control a
Curții de Justiție trebuie respins. Într‑adevăr, Curtea de Conturi nu
poate decât să examineze legalitatea cheltuielilor în raport cu bugetul
și cu actul de drept derivat care stă la baza acestor cheltuieli
(denumit, de regulă, act de bază). Prin urmare, controlul său este, în
orice caz, distinct de cel exercitat de Curtea de Justiție, care poartă
asupra legalității acestui act de bază. Actele atacate în speță
reprezintă, în realitate, echivalentul unui act de bază, deoarece prevăd
principiul pe baza căruia se efectuează aceste cheltuieli și stabilesc
modalitățile în care se efectuează acestea. 4.
Cu privire la aspectul dacă actele
atacate privesc în mod direct și individual asociația reclamantă în
sensul articolului 173 al doilea paragraf din tratat29      Asociația
reclamantă evidențiază faptul că are personalitate juridică și că
deciziile atacate, care au drept rezultat acordarea unui ajutor
formațiunilor politice rivale, o privesc, cu siguranță, în mod direct și
individual.30      Parlamentul
European apreciază că, potrivit jurisprudenței actuale a Curții
referitoare la această condiție, acțiunea asociației reclamante este
inadmisibilă. Cu toate acestea, Parlamentul adresează întrebarea dacă o
interpretare extensivă a primului paragraf al articolului 173 din tratat
nu ar trebui să aibă incidență asupra interpretării celui de al doilea
paragraf al aceluiași articol. Parlamentul subliniază în această
privință că asociația reclamantă nu este un terț oarecare, ci, în
calitate de partid politic, ocupă o poziție intermediară între
reclamanții privilegiați și simplii justițiabili. Potrivit acestuia,
s‑ar impune luarea în considerare la nivel comunitar a funcției speciale
a partidelor politice. Statutul special al partidelor justifică, în
opinia sa, recunoașterea dreptului la acțiune, în temeiul articolului
173 al doilea paragraf din tratat, împotriva actelor care stabilesc în
ce condiții și până la concurența cărei sume urmează să primească, cu
ocazia alegerilor directe, fonduri provenind de la Parlamentul European,
cu scopul de a face ca acesta să devină mai cunoscut. În cadrul
memoriului în apărare, Parlamentul European concluzionează că, potrivit
acestui raționament, reglementările din 1983 privesc în mod direct și
individual partidele politice. 31      Trebuie
subliniat, în primul rând, că actele atacate privesc în mod direct
asociația reclamantă. Acestea constituie, într‑adevăr, o reglementare
completă, suficientă sieși și care nu necesită niciun fel de dispoziții
de aplicare, calculul cuantumului din aceste fonduri care trebuie alocat
fiecărei formațiuni politice în cauză efectuându‑se automat și nelăsând
nicio marjă de apreciere. 32      Mai trebuie verificat dacă actele atacate privesc în mod individual asociația reclamantă. 33      În
această privință, analiza trebuie să se axeze pe Decizia din 1982.
Această decizie a aprobat însuși principiul de acordare a fondurilor
înscrise la poziția 3708 formațiunilor politice; aceasta a stabilit, de
asemenea, partea din aceste fonduri care ar urma să revină grupurilor
politice constituite în Adunarea aleasă în 1979 și membrilor neafiliați
din această Adunare (69 %), precum și partea din fonduri destinată
să fie repartizată între toate formațiunile politice, indiferent dacă
sunt sau nu sunt reprezentate în Adunarea aleasă în 1979, participante
la alegerile din 1984 (31 %); în sfârșit, această decizie a
stabilit modul în care se împart cele 69 % între grupurile politice
și membrii neafiliați. Reglementările din 1983 s‑au mărginit să
confirme Decizia din 1982 și să o completeze, precizând formula pe baza
căreia se distribuie fondul de rezervă de 31 %. Prin urmare,
aceasta trebuie considerată ca fiind parte integrantă din decizia
inițială. 34      Decizia
din 1982 se referă la toate formațiunile politice, deși tratamentul
rezervat acestora este diferit pentru formațiunile care au fost
reprezentate în Adunarea aleasă în 1979 și cele care nu au fost
reprezentate. 35      Prezenta
acțiune se referă la o situație care nu a fost niciodată examinată de
Curte. Deoarece au avut reprezentanți în instituție, unele formațiuni
politice au participat la luarea unei decizii care vizează atât
tratamentul care le este rezervat, cât și tratamentul acordat
formațiunilor rivale care nu erau reprezentate. În aceste condiții și
dat fiind faptul că este vorba de alocarea de fonduri publice pentru
pregătirea alegerilor și că se reclamă o inegalitate în repartizarea
acestor fonduri, nu se poate considera că actul privește în mod
individual numai formațiunile care erau reprezentate și care puteau fi,
prin ipoteză, identificate la data adoptării actului atacat. 36      O
astfel de interpretare ar conduce, într‑adevăr, la crearea unei
inegalități de protecție jurisdicțională între formațiunile concurente
care candidează la aceleași alegeri. Formațiunile nereprezentate nu s‑ar
putea opune la repartizarea în litigiu a fondurilor înainte de
începutul campaniei electorale, pentru că ele nu ar putea invoca
nelegalitatea deciziei de bază decât în susținerea unei acțiuni
împotriva deciziilor individuale care le‑ar refuza rambursarea unor sume
mai mari decât cele prevăzute. Ele s‑ar afla astfel în imposibilitatea
de a formula o acțiune în anulare în fața Curții înainte de data
alegerilor și nici nu ar fi în măsură să obțină, în temeiul articolului
185 din tratat, suspendarea executării deciziei de bază criticate. 37      În
aceste condiții, trebuie să se considere că asociația reclamantă, care
era constituită la data adoptării Deciziei din 1982 și care era
susceptibilă să prezinte candidați la alegerile din 1984, este
individual vizată de actele atacate. 38      Având
în vedere toate aceste considerații, se impune a constata că acțiunea
este admisibilă.  Cu privire la fondul acțiunii39      În
cadrul primelor trei motive invocate, asociația reclamantă califică
sistemul instituit de Parlamentul European ca un sistem de rambursare a
cheltuielilor aferente campaniei electorale. 40      Prin
intermediul primului motiv, asociația reclamantă arată că tratatul nu
oferă nicio bază legală pentru adoptarea unui asemenea sistem. Prin cel
de al doilea motiv, asociația solicită Curții să constate că, în orice
caz, această materie este cuprinsă în conceptul de procedură electorală
uniformă menționat la articolul 138 alineatul (2) din tratat și că, în
acest temei, rămâne în continuare de competența legiuitorilor naționali,
în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din Actul privind alegerea
reprezentanților în Adunare prin vot universal direct. 41      Prin
intermediul celui de al treilea motiv, asociația reclamantă critică
inegalitatea de șanse între formațiunile politice, întrucât cele care
erau deja reprezentate în Parlamentul ales în 1979 au participat de două
ori la repartiția fondurilor înscrise la poziția 3708. Acestea din urmă
au participat mai întâi la împărțirea celor 69 % rezervate
grupurilor politice și membrilor neafiliați din Adunarea aleasă în 1979,
după care ar fi participat și la repartiția fondului de rezervă de
31 %. Astfel, ar fi fost în mod considerabil avantajate în
comparație cu formațiunile care nu avuseseră deja reprezentanți în
Adunarea aleasă în 1979. 42      Parlamentul
European răspunde simultan primelor două motive. Acesta consideră
necesar să releve o contradicție între cele două motive: fie chestiunea
este de competența Comunității, fie nu este de competența ei, însă este
exclus ca asociația reclamantă să poată susține ambele teze în același
timp. Parlamentul European subliniază îndeosebi faptul că nu este vorba
de un sistem de rambursare a cheltuielilor aferente campaniei
electorale, ci de participarea la o campanie de informare cu scopul de a
face Parlamentul mai cunoscut în rândul electoratului cu ocazia
alegerilor, astfel cum se arată clar atât în nota la poziția 3708, cât
și în normele de aplicare. Participarea Parlamentului European la o
astfel de campanie de informare ar rezulta din atribuțiile ce i‑au fost
recunoscute de către Curte, prin Hotărârea din 10 februarie 1983
(Luxemburg/Parlamentul European, 230/81, Rec., p. 255, 287), de
a‑și stabili propria organizare internă și de a lua „măsurile
corespunzătoare pentru a asigura buna funcționare și desfășurare a
procedurilor sale”. Dat fiind că nu este vorba de rambursarea
cheltuielilor aferente campaniei electorale, primele două motive
invocate ar fi nefondate. 43      Pe
de altă parte, Parlamentul European solicită respingerea și a celui de
al treilea motiv, deoarece nu s‑a adus atingere egalității de șanse
între diversele formațiuni politice. Obiectul reglementării este de a
permite o informare eficace cu privire la Parlament. Partidele politice
reprezentate în Adunarea aleasă în 1979 au făcut deja dovada
activităților lor în favoarea integrării europene. Dat fiind că sunt
formațiuni mai importante, ele au o reprezentativitate mai mare și sunt
în măsură să difuzeze un volum mai mare de informații. În consecință,
alocarea unor sume mai mari acestor formațiuni pentru campania lor de
informare este justificată. Alocarea a 69 % din fonduri pentru
finanțarea prealabilă a campaniei de informare și a 31 % pentru
finanțarea a posteriori a tuturor formațiunilor politice care au
participat la alegeri reprezintă o decizie care ține de libertatea de
apreciere politică a Parlamentului European. Astfel cum a mai precizat
Parlamentul European în timpul ședinței, Biroul și Biroul lărgit au
hotărât ca alocarea fondurilor să se facă pe baza unei formule care ține
în mod firesc seama de contribuția diferitelor formațiuni la promovarea
conceptului de integrare politică în rândul opiniei publice din statele
membre. 44      Trebuie
reafirmat, în primul rând, că Parlamentul European este autorizat, în
virtutea competenței de organizare internă recunoscute de tratate, să ia
măsurile corespunzătoare pentru a asigura buna funcționare și
desfășurare a procedurilor sale, astfel cum rezultă din Hotărârea Curții
din 10 februarie 1983, citată anterior. Trebuie totuși subliniat că
sistemul de finanțare instituit nu ar face parte din această competență
de organizare internă dacă s‑ar dovedi că el nu poate fi distinct de un
sistem de rambursare forfetară a cheltuielilor de campanie electorală. 45      Pentru
a analiza temeinicia primelor trei motive, trebuie, așadar, stabilită
mai întâi natura reală a sistemului de finanțare instituit prin actele
atacate. 46      În
această privință, trebuie remarcat în primul rând că actele atacate
sunt cel puțin ambigue. Decizia din 1982 nu face decât să specifice că
se referă la alocarea fondurilor înscrise la poziția 3708, în timp ce
nota internă care o sintetizează vorbește deschis de finanțarea
campaniei electorale. În ceea ce privește reglementările din 1983,
acestea nu precizează dacă cheltuielile a căror rambursare este
prevăzută în dispozițiile acestora trebuie să servească la difuzarea de
informații cu privire la Parlamentul European însuși sau cu privire la
pozițiile pe care formațiunile politice le‑au adoptat sau intenționează
să le adopte în viitor. 47      Este
adevărat că normele din 1982 cu privire la utilizarea fondurilor
prevedeau faptul că sumele alocate nu puteau fi folosite decât în
legătură cu campania de informare pentru alegerile din 1984. În acest
scop, acestea au specificat natura cheltuielilor care puteau fi
acoperite, au desemnat persoanele responsabile de buna utilizare a
fondurilor, au impus ținerea unei contabilități separate și defalcate pe
tipuri de cheltuieli și prezentarea unor rapoarte privind modul în care
au fost utilizate fondurile. Această modalitate era, pentru Parlamentul
European, o garanție că fondurile puse la dispoziția grupurilor
politice vor fi folosite, în principal, pentru a acoperi costurile
aferente organizării întrunirilor și tipăririi publicațiilor (broșuri,
anunțuri în presă, afișe). 48      Trebuie
totuși remarcat că aceste norme nu sunt suficiente pentru a risipi
ambiguitatea cu privire la natura informațiilor furnizate. Într‑adevăr,
normele din 1982, la fel ca și actele atacate, nu au condiționat
alocarea fondurilor de natura mesajelor difuzate. Parlamentul European
consideră că, prin prezentarea unui raport cu privire la activitatea
lor, candidații contribuiau la informarea cu privire la modul în care
instituția parlamentară își îndeplinise misiunea. Este evident că,
într‑o campanie de informare de acest tip, pe care Parlamentul European o
caracterizează drept contradictorie, informațiile cu privire la rolul
Parlamentului European și propaganda de partid sunt indisociabile. În
plus, Parlamentul European a recunoscut în timpul ședinței că membrii
săi nu pot face o delimitare strictă între declarațiile pur electorale
și cele cu caracter informativ. 49      În
sfârșit, trebuie subliniat că fondurile puse la dispoziția
formațiunilor politice puteau fi cheltuite în timpul campaniei
electorale. Acest lucru este evident în primul rând în cazul fondurilor
provenind din fondul de rezervă de 31 % care a fost repartizat
între formațiunile participante la alegerile din 1984. Într‑adevăr,
cheltuielile care puteau fi rambursate erau cele care fuseseră efectuate
în legătură cu alegerile europene din 1984, începând cu 1 ianuarie 1983
și până la 40 de zile după data alegerilor. Același lucru este însă
valabil și pentru cele 69 % din fondurile repartizate în fiecare an
între grupurile politice și membrii neafiliați din Adunarea aleasă în
1979. Din normele din 1982 citate anterior reiese, într‑adevăr, că o
treime din totalul acestor fonduri (din care s‑au scăzut alocațiile
forfetare) ar trebui transferată abia după alegerile din 1984. În plus,
sumele alocate din cele 69 % din fondurile totale ar putea fi
destinate constituirii de fonduri de rezervă și acoperirii
angajamentelor de plată până cel târziu cu 40 de zile înainte de
alegeri, cu condiția ca plățile să fie efectuate în termen de cel mult
40 de zile după data alegerilor. 50      În
aceste condiții, trebuie constatat că sistemul de finanțare instituit
nu poate fi distinct de o schemă de rambursare forfetară a cheltuielilor
aferente campaniei electorale. 51      În
al doilea rând, trebuie analizat dacă actele atacate nu au fost
adoptate cu încălcarea dispozițiilor articolului 7 alineatul (2) din
Actul privind alegerea reprezentanților în Adunare prin vot universal
direct din 20 septembrie 1976. 52      Potrivit
acestei dispoziții, „până la intrarea în vigoare a unei proceduri
electorale uniforme și sub rezerva altor dispoziții din prezentul act,
procedura electorală este reglementată, în fiecare stat membru, de
dispoziții naționale”. 53      Noțiunea
de procedură electorală în sensul acestei dispoziții cuprinde, printre
altele, norme destinate să asigure regularitatea operațiunilor
electorale și egalitatea de șanse între candidații în campania
electorală. Din această categorie de norme fac parte și cele prin care
se pun bazele unui sistem de rambursare a costurilor campaniei
electorale. 54      Problema
rambursării cheltuielilor aferente campaniei electorale nu face parte
din cele câteva aspecte care au fost reglementate prin Actul din 1976.
În consecință, în stadiul actual al dreptului comunitar, instituirea
unui sistem de rambursare a cheltuielilor din campania electorală și
stabilirea modalităților de punere în aplicare a acestuia sunt încă de
competența statelor membre. 55      Motivul
dedus de asociația reclamantă din încălcarea articolului 7 alineatul
(2) din Actul din 1976 trebuie, în consecință, să fie admis. Prin
urmare, Curtea constată că nu este necesar să se pronunțe asupra
celorlalte motive invocate.  Cu privire la cheltuielile de judecată56      În
conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. Reclamantul nu a solicitat ca pârâtul
să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată. În consecință, deși
pârâtul a căzut în pretenții, fiecare parte va suporta propriile
cheltuieli de judecată. Pentru aceste motive, CURTEAdeclară și hotărăște: 1)      Anulează
Decizia Biroului Parlamentului European din 12 octombrie 1982 privind
alocarea fondurilor înscrise la poziția 3708 din bugetul general al
Comunităților Europene, precum și reglementările Biroului lărgit din 29
octombrie 1983 privind utilizarea fondurilor destinate rambursării
cheltuielilor efectuate de formațiunile politice participante la
alegerile din 1984. 2)      Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Koopmans Everling       Bahlmann JolietBosco Due       Galmot       KakourisO’HigginsPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 aprilie 1986. Grefier        Pentru președinteP. Heim        T. Koopmans             Președinte de cameră 1 Limba de procedură: franceza.