62020CC0581
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 9 septembrie 2021 (
1
)
Cauza C‑581/20
Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad
împotriva
TOTO SpA – Costruzioni Generali,
Vianini Lavori SpA
[cerere de decizie preliminară formulată de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria)]
„Cerere de decizie preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competență judiciară și recunoașterea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Noțiunea de materie civilă și comercială – Măsuri provizorii și de conservare – Contract de executare de lucrări de construcție a unui drum public”
1.
În anul 2015, pentru a garanta obligațiile asumate în cadrul unui contract de achiziții publice încheiat în Polonia în vederea construcției unui tronson de autostradă, întreprinderile adjudecatare au oferit autorității contractante poloneze garanții emise de o societate de asigurări bulgară.
2.
Câțiva ani mai târziu, întreprinderile adjudecatare au sesizat fără succes o instanță poloneză, solicitându‑i să adopte măsuri provizorii și de conservare pentru a împiedica autoritatea contractantă să utilizeze garanțiile respective. Acestea au formulat o cerere similară în fața instanțelor bulgare, care a fost respinsă în primă instanță și admisă în apel.
3.
Autoritatea contractantă a declarat recurs la Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria). Recursul vizează printre altele aspectul dacă, în lumina articolului 35 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
2
), instanțele bulgare au competență internațională pentru a adopta măsurile provizorii și de conservare solicitate (
3
).
4.
Dacă nu ne înșelăm, Curtea nu s‑a pronunțat până în prezent decât o singură dată cu privire la articolul menționat (
4
). Hotărârile pronunțate în temeiul prevederilor anterioare (
5
) clarifică totuși întrebările instanței de trimitere, fără a le soluționa.
5.
La indicațiile Curții, prezentele concluzii se vor referi numai la cea de a doua întrebare preliminară. Răspunsul va necesita o evaluare aprofundată a relației dintre două instanțe din state membre diferite – cea care judecă cauza pe fond și cea care se pronunță exclusiv cu privire la măsurile provizorii și de conservare – în situații transfrontaliere, în privința cărora articolul 35 urmărește să evite „prejudiciile aduse părților prin prelungirea termenelor inerente oricărei proceduri internaționale” (
6
).
I. Cadrul juridic
A.
Regulamentul nr. 1215/2012
6.
În considerentul (33) se arată că:
„Atunci când o instanță competentă cu privire la fond dispune aplicarea de măsuri provizorii, inclusiv măsuri de conservare, ar trebui asigurată libera circulație a acestora în temeiul prezentului regulament. Cu toate acestea, măsurile provizorii, inclusiv cele de conservare, dispuse de o astfel de instanță fără citarea pârâtului nu ar trebui să fie recunoscute și executate în temeiul prezentului regulament, cu excepția cazului în care hotărârea ce conține măsura îi este notificată sau comunicată pârâtului înainte de executare. Acest lucru nu ar trebui să împiedice recunoașterea și executarea acestor măsuri în temeiul legislației naționale. Atunci când măsurile provizorii, inclusiv cele de conservare, sunt dispuse de o instanță dintr‑un stat membru care nu este competentă cu privire la fond, efectul acestor măsuri ar trebui limitat, în temeiul prezentului regulament, la teritoriul statului membru respectiv.”
7.
Conform articolului 2:
„În sensul prezentului regulament:
(a)
«hotărâre» înseamnă o hotărâre pronunțată de o instanță dintr‑un stat membru, indiferent de denumirea acesteia, inclusiv un decret, un ordin, o ordonanță sau un mandat de executare, precum și o decizie privind stabilirea de către un grefier al instanței a cheltuielilor de judecată.
În sensul capitolului III, «hotărâre» include măsurile provizorii și de conservare dispuse de o instanță care, în temeiul prezentului regulament, este competentă să judece cauza pe fond. Noțiunea nu include măsurile provizorii, inclusiv de conservare, dispuse de o astfel de instanță fără citarea pârâtului, cu excepția cazului în care hotărârea care cuprinde măsura este notificată sau comunicată pârâtului înaintea executării;
[…]”
8.
Articolul 29, în secțiunea „Litispendență și conexitate”, prevede:
„(1)   Fără a se aduce atingere dispozițiilor de la articolul 31 alineatul (2), în cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
(2)   În cazurile menționate la alineatul (1), la cererea unei instanțe sesizate cu litigiul, orice altă instanță sesizată informează fără întârziere prima instanță referitor la data la care a fost sesizată în conformitate cu articolul 32.
(3)   Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”
9.
Conform articolului 35 („Măsuri provizorii și de conservare”):
„Măsurile provizorii și de conservare prevăzute de legislația unui stat membru pot fi solicitate instanțelor statului membru în cauză chiar dacă o instanță dintr‑un alt stat membru are competența să judece cauza pe fond.”
10.
În conformitate cu articolul 36, în secțiunea „Recunoaștere”:
„(1)   Hotărârile judecătorești pronunțate într‑un stat membru se recunosc în celelalte state membre fără a fi necesară vreo procedură specială.
[…]”
11.
Articolul 42 alineatul (2) prevede:
„În scopul executării într‑un stat membru a unei hotărâri pronunțate în alt stat membru care impune o măsură provizorie și de conservare, reclamantul furnizează autorității competente de executare:
(a)
o copie a hotărârii, care întrunește condițiile necesare în vederea stabilirii autenticității acesteia;
(b)
certificatul eliberat în conformitate cu articolul 53, care conține o descriere a măsurii și care atestă că:
(i)
instanța este competentă să judece cauza pe fond;
(ii)
hotărârea este executorie în statul membru de origine; și
(c)
dovada notificării sau comunicării hotărârii, în cazul în care măsura a fost dispusă fără ca pârâtul să fie citat.”
12.
Articolul 45 alineatul (1) litera (c) enunță:
„(1)   La cererea oricărei părți interesate, se refuză recunoașterea unei hotărâri:
[…]
(c)
dacă hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată între aceleași părți în statul membru solicitat.”
B.
Dreptul național. Grazhdanski Protsesualen Kodeks (
7
)
13.
În prezenta cauză, sunt relevante articolul 18 (imunitatea statelor), articolele 389-396 (adoptarea de măsuri provizorii), articolele 397-403 (măsuri de conservare) și articolele 274-280 (căi de atac împotriva ordonanțelor).
14.
Având în vedere că concluziile noastre se vor concentra exclusiv pe interpretarea articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/12, nu se impune transcrierea articolelor respective.
II. Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
15.
Printr‑un contract din 30 iulie 2015, Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad (denumită în continuare „Trezoreria Republicii Polone”) a atribuit construcția autostrăzii S-5 Poznan‑Wrocław, tronsonul Poznan A2, Gluchovo‑Wronczyn, întreprinderilor TOTO SpA – Costruzioni Generali și Vianini Lavori SpA, care își desfășurau activitatea sub forma unui consorțiu înregistrat în Italia.
16.
Părțile au inclus în contract clauza 20.6, care atribuia competența pentru soluționarea litigiilor dintre acestea instanțelor de la domiciliul autorității contractante (și anume, instanțelor poloneze) (
8
).
17.
În temeiul contractului respectiv au fost emise garanțiile nr. 02900100000348 și nr. 02900100000818 pentru a asigura executarea contractului (
9
) și, respectiv, eventuala plată a unei „penalități contractuale” după finalizarea lucrărilor (
10
). Ambele garanții au fost furnizate de societatea de asigurări bulgară Evroins AD și sunt reglementate de dreptul material polonez.
18.
Întreprinderile beneficiare au introdus acțiuni în constatare negativă împotriva Trezoreriei Republicii Polone la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia). Acestea au solicitat să se constate că trezoreria menționată nu avea dreptul să solicite plata penalității contractuale convenite, întrucât nu erau îndeplinite condițiile privind plata respectivă, și nici să pretindă o penalitate contractuală pentru executarea cu întârziere a contractului pe care o invoca (
11
).
19.
De asemenea, întreprinderile menționate au solicitat instanței „să adopte măsuri provizorii constând în obligarea pârâtei, în special, să nu utilizeze garanțiile nr. 02900100000348 și nr. 02900100000818, acordate de societatea de asigurări Evroins AD” (
12
).
20.
Prin ordonanța din 7 iunie 2019, Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) a refuzat să adopte măsurile provizorii și de conservare solicitate (
13
).
21.
La 31 iulie 2019, întreprinderile adjudecatare au solicitat din nou adoptarea măsurilor respective, de data aceasta în fața Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), în susținerea acțiunilor formulate în fața Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul regional din Varșovia).
22.
Cererea a fost respinsă în primă instanță, însă a fost admisă în apel de Sofiyski apelativen sad (Curtea de Apel din Sofia, Bulgaria). Aceasta din urmă a dispus, cu condiția depunerii unei cauțiuni, instituirea unui sechestru asigurător asupra creanței Trezoreriei Republicii Polone, constând în garanțiile nr. 02900100000348 și nr. 02900100000818, acordate în favoarea sa de societatea de asigurări Evroins AD.
23.
Trezoreria Republicii Polone a declarat recurs la Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria). În cadrul recursului, aceasta a formulat de asemenea o somație europeană de plată, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 (
14
), formularul E (
15
).
24.
Întreprinderile adjudecatare, care s‑au opus somației prin intermediul formularului F din Regulamentul nr. 1896/2006, l‑au prezentat în memoriul lor în răspuns la recurs.
25.
În acest context, Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria) adresează Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 1 din [Regulamentul nr. 1215/12] trebuie interpretat în sensul că o acțiune precum cea descrisă în prezenta decizie de trimitere trebuie considerată, în tot sau în parte, o cauză care se încadrează în materia civilă sau comercială în sensul articolului 1 alineatul (1) din acest regulament?
2)
După exercitarea dreptului de a depune o cerere de adoptare a măsurilor provizorii și de conservare, cu privire la care instanța care este competentă pentru judecarea cauzei pe fond a statuat, instanța sesizată cu cererea de instituire a unei măsuri provizorii în același temei și în baza articolului 35 din [Regulamentul nr. 1215/12] trebuie considerată ca nefiind competentă de la momentul prezentării dovezilor privind adoptarea unei decizii în acest sens de către instanța care a judecat cauza pe fond?
3)
Dacă din răspunsurile la primele două întrebări preliminare rezultă că instanța sesizată cu o cerere în conformitate cu articolul 35 din [Regulamentul nr. 1215/12] este competentă, condițiile pentru dispunerea măsurilor de conservare în conformitate cu articolul 35 din [Regulamentul nr. 1215/12] trebuie interpretate în mod autonom? Trebuie să rămână neaplicată o prevedere care, într‑o cauză precum cea de față, nu permite dispunerea unei măsuri de conservare împotriva unei instituții publice?”
III. Procedura în fața Curții
26.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 5 noiembrie 2020. S‑a respins soluționarea sa în conformitate cu articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții.
27.
Au formulat observații scrise TOTO – Costruzioni Generali și Vianini Lavori, Republica Polonă și Comisia Europeană. Toate acestea, precum și Trezoreria Republicii Polone, au participat la ședința desfășurată la 15 iulie 2021.
IV. Analiză
28.
Astfel cum am arătat anterior, concluziile noastre se vor axa pe cea de a doua întrebare preliminară. Aceasta se referă în esență la relația dintre instanțele din diferite state membre în fața cărora, în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012, se solicită adoptarea în mod succesiv de măsuri provizorii și de conservare.
29.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesară interpretarea articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/2012, care va permite să se stabilească dacă o instanță (în speță, o instanță bulgară) care nu este competentă cu privire la fond poate adopta măsuri provizorii și de conservare atunci când instanța competentă pe fond (în speță, o instanță poloneză) s‑a pronunțat deja cu privire la o cerere identică.
30.
Înainte de a propune un răspuns la această întrebare, vom sublinia câteva aspecte generale privind Regulamentul nr. 1215/2012 care pot contribui la procesul de reflecție.
A.
Chestiuni prealabile: măsurile provizorii și de conservare în Regulamentul nr. 1215/2012
1. Regimul competenței judiciare internaționale și circulația hotărârilor privind măsurile provizorii și de conservare
31.
Regulamentul nr. 1215/2012 introduce două mijloace de obținere a măsurilor provizorii și de conservare în litigiile incluse în domeniul său de aplicare:
–
În primul rând, acesta conferă competență internațională instanțelor care, în conformitate cu secțiunile 1-6 din capitolul II, sunt de asemenea competente să se pronunțe pe fondul cauzei (
16
). Competența acestor instanțe nu depinde de existența unei legături specifice între obiectul măsurii și instanța competentă (
17
). În plus, cu excepția pe care o vom indica, o măsură adoptată de o instanță competentă pentru procedura principală beneficiază de regimul de recunoaștere și de executare prevăzut de Regulamentul nr. 1215/2012.
–
În al doilea rând, articolul 35 din regulamentul menționat prevede că instanțele care nu au competența să judece cauza pe fond pot adopta măsuri provizorii și de conservare referitoare la litigiul respectiv.
32.
În această a doua ipoteză, Curtea supune anumitor cerințe posibilitatea ca o instanță care nu este competentă să judece cauza pe fond să fie totuși competentă să se pronunțe asupra cererii de măsuri provizorii (
18
):
–
Măsurile provizorii și de conservare trebuie să fie „destinate menținerii unei situații de fapt sau de drept pentru a proteja drepturile a căror recunoaștere este, pe de altă parte, solicitată instanței de fond” (
19
).
–
Nu este posibilă adoptarea de măsuri care, prin efectele lor, înlocuiesc de facto procedura pe fond, cu alte cuvinte, care să contribuie la eludarea regulilor de competență în etapa cercetării judecătorești (
20
).
–
Trebuie să existe o legătură reală între instanța care nu este competentă să judece cauza pe fond și măsura solicitată. Acordarea unei astfel de măsuri „necesită […] o deosebită circumspecție și o cunoaștere aprofundată a împrejurărilor concrete în care măsura este destinată să își producă efectele” (
21
).
33.
Aceste condiții se explică prin faptul că articolul 35 din Regulamentul nr. 1215/2021 conferă părții care solicită adoptarea de măsuri provizorii și de conservare un avantaj de natură să plaseze partea adversă într‑o situație defavorabilă, întrucât implică o derogare de la regimul de competență instituit chiar de regulament. Prin urmare, acesta trebuie interpretat în mod restrictiv (
22
).
34.
În plus, prin stabilirea unei instanțe competente suplimentare, articolul 35 ar putea de asemenea să favorizeze strategiile de forum shopping (
23
) și abuzul (
24
).
35.
În temeiul Regulamentului nr. 1215/2012, competența instanței de a adopta măsuri provizorii și de conservare în conformitate cu articolul 35 este de asemenea supusă unei limitări majore: efectul acestor măsuri este limitat la teritoriul statului membru în cauză (
25
).
36.
Cu toate acestea, nu trebuie ignorat faptul că admisibilitatea măsurilor provizorii și de conservare de către o altă instanță decât cea care judecă sau va judeca (
26
) cauza pe fond răspunde unor nevoi practice specifice de protecție jurisdicțională provizorie și asigurătorie (
27
) ușor de înțeles.
37.
Dispoziția respectivă oferă părții interesate posibilitatea de a obține o măsură provizorie și de conservare în statul membru în care se află bunurile sau persoana împotriva căreia va fi executată măsura respectivă. Se evită astfel inconvenientul de a introduce o acțiune în justiție mai întâi în străinătate și de a obține ulterior recunoașterea hotărârii pronunțate de altă instanță (
28
).
38.
Această posibilitate este cu atât mai necesară cu cât măsurile provizorii și de conservare dispuse inaudita parte de către instanța care judecă cauza pe fond (a căror adoptare menține efectul lor de surpriză) nu sunt autorizate, în principiu (
29
), să circule în mod liber (
30
) între statele membre în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012 (
31
).
39.
Excluderea de la libera circulație a unor astfel de măsuri este canalizată prin intermediul definiției „hotărârii”, prevăzută la articolul 2 litera (a) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1215/2012. În practică, aceasta se traduce prin cerința stabilită la articolul 42 alineatul (2): executarea, într‑un stat membru, a măsurii provizorii și de conservare dispuse într‑un alt stat membru de către instanța din litigiul principal este condiționată de prezentarea certificatului prevăzut la articolul 53. Acest certificat conține mențiuni specifice care atestă calitatea de instanță și citația adresată pârâtului sau, în lipsa acesteia, notificarea măsurii.
2. Relația dintre instanțele competente
40.
Nu există o ierarhie formală între instanțele competente la care poate recurge solicitantul de măsuri provizorii sau de conservare, care are posibilitatea de a alege între acestea. Prin urmare, pot exista situații de pluralitate de proceduri privind măsuri provizorii și de conservare, în privința cărora legiuitorul nu a stabilit în mod expres o anumită soluție.
a) Pluralitate de proceduri privind măsurile provizorii și de conservare
41.
Regulamentul nr. 1215/2012 conține o normă specifică (articolul 35) pentru măsurile provizorii și de conservare. S‑ar putea afirma că această normă completează astfel posibilitatea naturală a instanței competente pe fond de a le adopta. În același timp, dispoziția respectivă creează premisele pentru inițierea unor proceduri identice în fața unor instanțe diferite, cu riscul unor hotărâri ireconciliabile între ele.
42.
În opinia noastră, principiul priorității, care, în secțiunea „Litispendență și conexitate” din Regulamentul nr. 1215/2012, reglementează pluralitatea de proceduri în care există identitate de părți, obiect și cauză, în conformitate cu articolul 29 din acesta, poate fi extins la etapa adoptării măsurilor de conservare a acestor proceduri (
32
).
43.
Conform acestui principiu, instanța sesizată cu cea de a doua cerere „suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate”. Instanța învestită cu cea de a doua cerere trebuie să își decline competența în favoarea instanței sesizate cu prima cerere, odată ce aceasta din urmă se declară competentă (
33
).
44.
Astfel cum am explicat, coexistența unor cereri de măsuri provizorii și de conservare în fața unei instanțe competente pe fond și a unei instanțe necompetente (dar care este sesizată în temeiul articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/2012) oferă părții interesate o opțiune pentru a evita întârzierile care sunt în general asociate cu punerea în aplicare într‑un stat membru a măsurii adoptate într‑un alt stat membru.
45.
Din această perspectivă, s‑ar putea considera paradoxal faptul că, în temeiul normei privind litispendența, o persoană care solicită o măsură provizorie și de conservare în fața unei a doua instanțe tocmai pentru a evita întârzierile primei instanțe trebuie să procedeze astfel exclusiv în statul în care se desfășoară procedura principală, doar pentru că cererea privind adoptarea măsurii respective a fost depusă mai întâi în acel stat (
34
).
46.
Ca alternativă, ar fi plauzibil să nu se aplice norma generală privind litispendența (articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012) în ceea ce privește măsurile provizorii și de conservare și să se abordeze problema a două hotărâri ireconciliabile, dacă acestea ar ajunge să fie pronunțate, atunci când se decide a posteriori cu privire la recunoașterea și la executarea acestora (
35
).
47.
Considerăm însă că o astfel de soluție ar putea să nu fie conformă cu regulamentul respectiv.
48.
Deși Curtea nu s‑a pronunțat cu privire la acest aspect, a făcut referire în termeni negativi la „existența mai multor criterii de competență judiciară referitoare la același raport juridic, care este contrară obiectivelor convenției”, în ceea ce privește articolul 24 din Convenția de la Bruxelles (
36
).
49.
În prezent, este suficient să spunem că excepțiile de la norma privind litispendența figurează în regulament și niciuna dintre ele nu corespunde celei descrise (
37
). Propunerile de modificare a acestui aspect, făcute cu privire la articolul 35 din Regulamentul nr. 1215/2012, nu au fost incluse în text, ceea ce se opune unui tratament special al litispendenței cererilor de măsuri provizorii și de conservare în sistemul în vigoare (
38
).
50.
În concluzie, considerăm că norma privind litispendența prevăzută la articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012 se aplică cererilor de măsuri provizorii și de conservare. Din aceasta decurg două consecințe: a) se acordă prioritate instanței în fața căreia a fost introdusă prima cerere de măsuri provizorii, odată ce aceasta s‑a declarat competentă, și b) din același moment, instanța în fața căreia este introdusă a doua cerere de măsuri provizorii trebuie să se abțină în favoarea instanței sesizate inițial.
b) Incompatibilitatea dintre măsurile provizorii și de conservare adoptate de instanțe diferite
51.
Scenariul în care măsurile provizorii și de conservare sunt dispuse de două instanțe (una competentă în temeiul articolului 24 din Convenția de la Bruxelles, iar cealaltă aleasă de părți pentru a judeca cauza pe fond) a fost abordat de Curte în Hotărârea Italian Leather (
39
), în legătură cu articolul 27 alineatul (3) din convenția menționată.
52.
În hotărârea respectivă, Curtea:
–
A clarificat că incompatibilitatea care împiedică recunoașterea unei hotărâri străine se referă la efectele juridice ale hotărârilor, iar nu la existența unor cadre juridice diferite în statele membre sau la aprecierea diferită de către instanțele respective a aceleiași cerințe (
40
).
–
A confirmat că incompatibilitatea apare atunci când consecințele hotărârilor în cauză, în cazul în care acestea se produc în mod simultan într‑un stat membru, perturbă ordinea sa socială (
41
).
–
A susținut că, în aceste condiții și având în vedere că motivul de refuz al recunoașterii prevăzut la articolul 27 alineatul (3) din Convenția de la Bruxelles are caracter imperativ, instanța solicitată trebuie să refuze recunoașterea hotărârii străine (
42
).
53.
Faptul că articolul 27 alineatul (3) din Convenția de la Bruxelles și actualul articol 45 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1215/2012 (
43
) sunt identice permite să se afirme că, în temeiul acestuia din urmă, se impune aceeași soluție.
B.
Răspunsul la cea de a doua întrebare preliminară
54.
Îndoielile instanței de trimitere care au dat naștere celei de a doua întrebări preliminare, precum și argumentele părților în această privință se bazează pe mai multe motive pe care le vom aborda în următoarea ordine:
–
în primul rând, vom analiza efectele clauzei contractuale de alegere a instanței competente în favoarea instanțelor poloneze;
–
în continuare, vom examina legătura efectivă dintre măsurile solicitate și teritoriul bulgar;
–
în final, ne vom pronunța asupra relevanței pentru instanța bulgară a hotărârii instanței poloneze de respingere a măsurilor provizorii și de conservare.
1. Clauza privind alegerea instanței competente: obstacol în calea adoptării de măsuri de către instanțele bulgare?
55.
Competența instanței din litigiul principal de a adopta măsuri provizorii și de conservare nu depinde de existența unei legături speciale între obiectul măsurii și instanța competentă; este suficient să existe circumstanțele care, în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012, justifică atribuirea competenței în ceea ce privește fondul cauzei.
56.
O astfel de circumstanță este aceea că părțile au convenit asupra alegerii instanței competente prin intermediul unei clauze care atribuie competență exclusivă în temeiul articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012.
57.
Totuși, având în vedere că aceasta se bazează pe autonomia de voință, este legitim să ne întrebăm dacă orice acord atributiv de competență se extinde în mod automat la măsurile provizorii și de conservare. În sens invers, se poate pune întrebarea dacă o alegere a instanței competente exclude în mod sistematic posibilitatea oferită de articolul 35 din Regulamentul nr. 1215/2012.
58.
Curtea nu a soluționat încă această problemă. Hotărârea Italian Leather clarifică, în orice caz, că competența prevăzută la articolul 35 poate coexista cu cea a unei alte instanțe alese de părți pentru soluționarea definitivă a litigiului.
59.
În opinia noastră, părțile pot (cel puțin, nu găsim niciun motiv care să le împiedice) să extindă sau să deroge, prin acord, de la competența judiciară internațională pentru măsurile provizorii atunci când se află într‑o situație prevăzută de Regulamentul nr. 1215/2012. Aspectul privind litigiile care sunt acoperite de acordul de alegere a instanței competente și cele care nu sunt acoperite este determinat în funcție de interpretarea acordului pe care l‑au încheiat.
60.
Desigur, ar fi recomandabil ca părțile să își declare în mod expres intenția ca respectiva clauză să acopere și măsurile provizorii. În lipsa unei intenții clare, se poate presupune (
44
) că o clauză de alegere a instanței competente, redactată în termeni generali, extinde competența instanței alese la adoptarea de măsuri provizorii sau de conservare.
61.
În schimb, această soluție nu s‑ar aplica în cazul excluderii accesului la orice altă instanță dintr‑un alt stat membru decât cea convenită (
45
): renunțarea la beneficiul oferit de articolul 35 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu trebuie să fie prezumată.
62.
În prezenta cauză, părțile au inclus în contractul lor o clauză care stabilea în termeni generali instanțele poloneze drept instanțe competente pentru soluționarea litigiilor dintre ele, Polonia fiind sediul autorității contractante (
46
).
63.
Instanța de trimitere nu contestă competența exclusivă a instanțelor poloneze în ceea ce privește fondul cauzei; ea ridică însă problema dacă aceasta este exclusivă și în ceea ce privește măsurile provizorii.
64.
Observațiile guvernului polonez și ale societăților adjudecatare nu coincid în ceea ce privește domeniul de aplicare al alegerii instanței competente prin contract (
47
). În ceea ce ne privește, împărtășim opinia Comisiei, potrivit căreia este de competența instanței de trimitere să aprecieze dacă această alegere acoperă sau nu măsurile provizorii, cu excluderea oricărei alte instanțe (
48
).
65.
În acest context, va trebui să se aibă în vedere faptul că, pentru a asigura predictibilitatea instanței competente pentru părți, „[o] clauză atributivă de competență nu poate privi decât diferendele născute sau care urmează să se nască cu ocazia unui raport de drept determinat, ceea ce limitează întinderea unei convenții atributive de competență doar la diferendele care își află originea în raportul de drept cu ocazia căruia a fost convenită respectiva clauză […]” (
49
).
66.
Clauza atributivă de competență nu se va aplica, așadar, unui „litigiu [care] nu este în mod rezonabil previzibil pentru întreprinderea victimă la momentul la care a acceptat această clauză” (
50
).
67.
Fără a aduce atingere faptului că, astfel cum am arătat, decizia aparține instanței de trimitere, considerăm că părțile semnatare ale clauzei convenite în prezenta cauză puteau să prevadă în mod rezonabil faptul că una dintre ele ar putea, dacă ar fi cazul, să solicite o măsură provizorie și de conservare pentru a se opune executării garanțiilor. În contextul contractelor de achiziții publice, diferendele privind executarea garanțiilor de către autoritățile contractante sunt destul de frecvente.
2. Legătura efectivă
68.
În cazul în care se constată că clauza atributivă de competență nu produce efecte în ceea ce privește protecția provizorie, înlăturând astfel competența exclusivă a instanțelor poloneze, o astfel de constatare nu ar avea însă drept consecință imediată reținerea competenței instanțelor bulgare drept instanțe care trebuie sesizate în temeiul articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/2012.
69.
În această ipoteză, competența instanțelor bulgare ar depinde, în primul rând, de dispozițiile normelor naționale în domeniu. De asemenea, ar trebui să existe o legătură efectivă între obiectul măsurii provizorii și de conservare și competența teritorială a statului membru (Bulgaria).
70.
Existența unei legături efective în prezentul litigiu a dat naștere unor îndoieli exprimate în temeiul a două motive:
–
caracterul mobil al bunurilor aflate pe teritoriul bulgar, asupra cărora se va executa măsura;
–
plata efectivă a garanției contestate trebuie să fie efectuată către Trezoreria Republicii Polone, pe teritoriul polonez, pentru nereguli legate de executarea unui contract de lucrări încheiat și executat în Polonia (
51
).
71.
Cerința privind existența unei legături efective este direct legată de rațiunea existenței articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/2012, și anume aceea ca măsura să fie dispusă și pusă în aplicare în același stat membru. Prin urmare, legătură efectivă se materializează în mod concret în activele care fac obiectul măsurii provizorii și de conservare.
72.
În schimb, locul în care se plătește garanția este irelevant.
73.
Astfel cum am arătat anterior, în prezenta cauză, scopul măsurilor provizorii și de conservare era de a obține constatarea faptului că Trezoreria Republicii Polone nu avea dreptul de a recupera sumele garantate. În executarea acestor măsuri, curtea de apel bulgară a dispus sechestrul asigurător asupra creanței autorității contractante poloneze împotriva societății de asigurări bulgare Evroins AD.
74.
Legătura efectivă dintre instanțele bulgare și măsurile provizorii și de conservare va depinde, în definitiv, de aspectul dacă se consideră că creanța menționată este localizată în Bulgaria (
52
), aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.
3. Hotărârea pronunțată în Polonia ca obstacol în calea adoptării de măsuri de conservare de către instanțele bulgare
75.
Instanța bulgară ar trebui să se declare necompetentă pentru a adopta măsura provizorie și de conservare solicitată în cazul în care o cerere identică (
53
) a fost introdusă în fața instanței (poloneze) care judecă litigiul principal pe fond, iar aceasta a refuzat să o acorde?
76.
Răspunsul admite două abordări, în funcție de aspectul dacă hotărârea instanței poloneze de respingere a acordării măsurilor provizorii și de conservare este definitivă sau nu. Având în vedere că informațiile furnizate nu permit să se deducă cu certitudine deplină natura hotărârii respective, vom aborda cele două ipoteze posibile.
a) Hotărâre definitivă: eventuala recunoaștere a acesteia
77.
În economia Regulamentului nr. 1215/2012, o procedură, fie că este vorba despre una de fond sau despre una privind măsuri de conservare, inițiată într‑un stat membru, poate fi încheiată prin invocarea caracterului definitiv (
54
) al unei hotărâri având același obiect, pronunțată într‑un alt stat membru, prin intermediul căii procedurale adecvate.
78.
Din observațiile părților deducem că autoritatea de lucru judecat (
55
) a hotărârii instanței poloneze reprezintă un aspect controversat, care trebuie clarificat de instanța de trimitere. În orice caz, decât să discutăm despre autoritatea de lucru judecat (noțiune care întâmpină dificultăți atunci când este aplicată unor hotărâri cu caracter provizoriu), preferăm să facem referire la caracterul definitiv, cu alte cuvinte final și fără cale de atac, al hotărârii judiciare.
79.
În cazul în care se confirmă că hotărârea prin care se dispune măsura de conservare are caracter definitiv în Polonia, aceasta poate produce efecte și în Bulgaria și poate împiedica (atât timp cât circumstanțele de fapt rămân aceleași) (
56
) adoptarea unei alte măsuri cu identitate de obiect, părți și cauză.
80.
Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria) solicită de asemenea să se determine momentul la care trebuie să se deducă consecințele normative ale existenței hotărârii străine. În special, aceasta solicită să se stabilească dacă ar trebui să se declare necompetentă de îndată ce a fost prezentată dovada existenței acestei hotărâri.
81.
Răspunsul este, în principiu, afirmativ. În conformitate cu articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, nu este necesară vreo procedură specială pentru recunoașterea, în alt stat membru, a hotărârii pronunțate într‑un stat membru. Cu toate acestea, partea care o invocă trebuie să respecte condițiile de formă prevăzute la articolul 37, prin prezentarea unei copii certificate a hotărârii și a certificatului menționat la articolul 53, care, conform formulării literale a regulamentului, nu este obligatoriu (
57
). Instanța sau autoritatea în fața căreia este invocată hotărârea străină poate solicita de asemenea o traducere sau o transcriere a certificatului, în conformitate cu articolul 37 alineatul (2).
82.
Partea prejudiciată de recunoașterea hotărârii pronunțate deja are dreptul de a solicita respingerea acesteia în temeiul unuia dintre motivele prevăzute la articolul 45, dacă consideră necesar. O astfel de cerere poate fi formulată pe cale incidentală, în conformitate cu articolul 36 alineatul (3) din regulament.
83.
Articolul 45 alineatul (1) litera (c) nu va putea fi invocat în acest context: în împrejurările din prezenta cauză, în Bulgaria nu există încă o măsură cu efecte ireconciliabile cu cele ale hotărârii poloneze, astfel încât argumentul împotriva recunoașterii hotărârii poloneze nu ar fi admis.
b) Hotărâre susceptibilă de o cale de atac: norma privind litispendența
84.
În cazul în care hotărârea instanței poloneze este susceptibilă de o cale de atac în Polonia, va trebui să se considere, în sensul Regulamentului nr. 1215/2012, că procedura privind măsurile provizorii este încă pendinte în țara respectivă.
85.
În acest context, partea interesată poate solicita, desigur, recunoașterea măsurii în Bulgaria (
58
). Totuși, faptul că aceasta este încă susceptibilă de o cale de atac poate face ca o astfel de cerere să fie prematură. Regulamentul autorizează instanța solicitată să suspende recunoașterea unei hotărâri străine atunci când este contestată în statul membru de origine (
59
).
86.
În cazul în care o cerere de măsuri provizorii identică și ulterioară este pendinte în Bulgaria, ni se pare mai adecvată norma privind litispendența, care impune obligații din oficiu instanței sesizate ulterior cu cauze.
87.
Documentul care atestă hotărârea poloneză are (sau poate avea, în cazul în care îndeplinește condițiile stabilite de sistemul juridic aplicabil) (
60
) valoarea probatorie privind elementele centrale prevăzute la articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012:
–
servește la stabilirea identității părților, a obiectului și a cauzei celor două proceduri;
–
conține data la care a fost depusă cererea în fața instanței inițiale;
–
atestă faptul că instanța inițială s‑a declarat competentă să dispună sau să refuze măsura provizorie și de conservare (
61
).
88.
În cazul în care, în urma constatării acestor aspecte, se confirmă atât faptul că instanța poloneză a fost prima care a fost sesizată cu litigiul, cât și identitatea triplă de obiect, de părți și de cauză, instanța bulgară trebuie să se abțină de la judecarea cauzei, în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012.
V. Concluzie
89.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la cea de a doua întrebare preliminară adresată de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă, Bulgaria) după cum urmează:
„1)
Articolul 35 din Regulamentul (UE) nr. 1215/12 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că instanța sesizată cu o cerere de măsuri provizorii, inclusiv de conservare, trebuie să se abțină de la acordarea acestora atunci când: a) instanța dintr‑un alt stat membru, sesizată cu fondul cauzei, a pronunțat o hotărâre definitivă cu privire la măsurile respective, b) persoana interesată invocă această hotărâre definitivă, prezentând documentele prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012 pentru recunoașterea sa în statul membru în care procedura este încă pendinte, și c) cererile aflate pe rolul celor două instanțe au același obiect, aceeași cauză și implică aceleași părți.
2)
În cazul în care hotărârea pronunțată de instanța competentă cu privire la fond nu este încă definitivă, instanța sesizată ulterior în temeiul articolului 35 din Regulamentul nr. 1215/2012, în fața căreia este pendinte cererea de măsuri provizorii și de asigurare cu aceeași cauză, același obiect și între aceleași părți, trebuie, în temeiul articolului 29 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1215/2012, să se abțină de la judecarea cauzei în favoarea instanței sesizate inițial.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
3
)	Utilizăm noțiunea „măsuri provizorii și de conservare” deoarece este cea utilizată în Regulamentul nr. 1215/2012. În realitate, ar trebui să se precizeze cărei categorii de măsuri îi corespunde măsura solicitată în fiecare caz.
(
4
)	Hotărârea din 3 septembrie 2020, Supreme Site Services și alții (C‑186/19, EU:C:2020:638).
(
5
)	Articolul 24 din Convenția de la Bruxelles din 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3, denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”) și articolul 31 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74, denumit în continuare „Regulamentul nr. 44/2001”). Modul de redactare a acestor dispoziții și a actualului articol 35 nu este identic; în plus, legiuitorul a stabilit regimul măsurilor provizorii în alte secțiuni ale Regulamentului nr. 1215/2012. Cu toate acestea, modificările nu afectează utilitatea jurisprudenței anterioare a Curții ca punct de referință pentru prezenta cauză.
(
6
)	Hotărârea din 28 aprilie 2005, St. Paul Dairy (C‑104/03, EU:C:2005:255, denumită în continuare „Hotărârea St. Paul Dairy”, punctul 12).
(
7
)	Codul de procedură civilă, Bulgaria, denumit în continuare „GPK”.
(
8
)	Conform punctului 2 din observațiile guvernului polonez, clauza era formulată astfel: „Instanța competentă de la sediul autorității contractante […] este competentă să soluționeze orice litigiu care poate lua naștere în legătură cu executarea [contractului]”.
(
9
)	În conformitate cu rezumatul deciziei de trimitere, această garanție a fost acordată pentru executarea în conformitate cu contractul, în valoare totală de 52294272,43 [zloți polonezi (PLN)]; în anexa 4 din 25 ianuarie 2019 s‑a stabilit că garanția respectivă este valabilă până la 31 iulie 2019 în cuantumul menționat, drept garanție în caz de neexecutare sau de executare defectuoasă a contractului până la valoarea maximă a acesteia, și până la 30 iunie 2024, drept garanție pentru executarea lucrărilor în conformitate cu contractul până la suma de 15877,73 PLN.
(
10
)	În conformitate cu decizia de trimitere, această garanție a fost acordată pentru a asigura plata unei penalități contractuale în valoare de 9314671,95 PLN până la 31 iulie 2019, care avea scopul de a garanta finalizarea la timp a lucrărilor de construcție, astfel cum se specifica în contract.
(
11
)	Decizia de trimitere, punctul 2.
(
12
)	Decizia de trimitere, punctul 4.
(
13
)	Conform deciziei de trimitere, punctul 4, instanța poloneză a considerat că cererile de măsuri provizorii erau neîntemeiate, ca urmare a lipsei interesului de a exercita acțiunea, având în vedere că nu exista niciun motiv acceptabil pentru ca pârâta să nu poată semna o altă anexă și, în plus, întreprinderile nu dovediseră că refuzul de a adopta măsuri provizorii ar putea face imposibilă sau extrem de dificilă executarea unei eventuale hotărâri viitoare prin care să se ia în considerare drepturile potențiale ale reclamanților. De asemenea, instanța poloneză a considerat că întreprinderile nu dovediseră că refuzul de a adopta măsuri provizorii putea da naștere unui prejudiciu ireparabil și nici în ce măsură eventualele penalități contractuale puteau pune în pericol stabilitatea lor financiară.
(
14
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată (JO 2006, L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108).
(
15
)	Somația de plată a fost emisă în favoarea sa împotriva societății de asigurări Evroins AD și avea valoarea de 4086197,80 PLN cu titlu de principal, care include dobânzi în cuantum de 3322112,05 PLN și o sumă de 76405,75 PLN.
(
16
)	Nu se face referire expresă la competența sa de a adopta măsuri provizorii sau de conservare, însă ea rezultă în mod natural în virtutea familiarității sale cu cauza. Aceasta reiese implicit din considerentul (30) al Regulamentului nr. 1215/2012; a se vedea de asemenea Hotărârea din 17 noiembrie 1998, Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543, punctul 19, denumită în continuare „Hotărârea Van Uden”).
(
17
)	Hotărârea din 27 aprilie 1999, Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, punctul 41).
(
18
)	Condițiile au fost elaborate pe baza interpretării dispozițiilor corespunzătoare din Convenția de la Bruxelles și din Regulamentul nr. 44/2001.
(
19
)	Hotărârea din 26 martie 1992, Reichert și Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149. punctul 34), Hotărârea Van Uden, punctul 37, și Hotărârea din 3 septembrie 2020, Supreme Site Services și alții (C‑186/19, EU:C:2020:638, punctul 50).
(
20
)	Hotărârea Van Uden, punctul 43 și următoarele, Hotărârea din 27 aprilie 1999, Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, punctul 42), și Hotărârea St. Paul Dairy, punctul 18.
(
21
)	Hotărârea Van Uden, punctul 38.
(
22
)	Hotărârea St. Paul Dairy, punctul 11. Articolul 35 reprezintă în mod cert o anomalie a sistemului: acest lucru rezultă inclusiv din includerea sa într‑o secțiune specială, separat de normele de competență propriu‑zise, deși figurează tot în cuprinsul capitolului II din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
23
)	Această preocupare a fost evidențiată de participanții la ședință, care nu au căzut de acord în ceea ce privește amploarea reală a riscului. Comisia, în special, a sugerat că articolul 35 însuși conține elemente de autorestricție. Acest lucru este adevărat: legiuitorul, precum și Curtea în interpretarea sa au restrâns domeniul de aplicare al dispoziției. Totuși, nu putem achiesa la unele dintre argumentele Comisiei: în special, la ideea că măsurile care trebuie acordate în temeiul articolului 35 trebuie să fie urgente. În primul rând, în majoritatea cazurilor, adoptarea măsurilor de conservare și provizorii este solicitată cu caracter urgent, ceea ce, de facto, afectează eficacitatea presupusei limite. În al doilea rând, este încă neclar dacă urgența constituie sau nu o condiție pentru aplicarea articolului 35; în caz afirmativ, aceasta ar trebui interpretată în mod independent.
(
24
)	În ședință, s‑a făcut referire în mod expres la riscul „supragarantării”, care rezultă din adoptarea mai multor măsuri de conservare în același scop de către două instanțe diferite, care nu sunt obligate să comunice între ele în acest context (în ceea ce privește încercarea nereușită de a include o obligație în acest sens în Regulamentul nr. 1215/2012, a se vedea nota de subsol 38 din prezentele concluzii). Regulamentul nu oferă o soluție pentru această situație în afara celei care rezultă din aplicarea normelor privind litispendența sau recunoașterea.
(
25
)	Considerentul (33) și articolul 2 litera (a) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1215/2012. Această restricție se intuia deja în regimul anterior, care impunea existența unei legături efective între scopul măsurilor solicitate și competența teritorială a statului în care se află instanța sesizată.
(
26
)	Aceasta poate fi atât instanța care judecă în prezent cauza pe fond, cât și instanța care o va judeca în viitor, în cazul în care măsura este acordată înainte de începerea procedurii principale.
(
27
)	Hotărârea din 21 mai 1980, Denilauler (125/79, EU:C:1980:130, punctele 15 și 16), și Hotărârea din 26 martie 1992, Reichert și Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149, punctul 33). A se vedea de asemenea, în ceea ce privește prejudiciul care rezultă din prelungirea termenelor în procedurile internaționale, Hotărârea St. Paul Dairy, punctul 12.
(
28
)	Inconvenientele care există chiar și în regimul simplificat de recunoaștere automată și de executare în afara procedurii de exequatur prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012: persoana interesată va trebui să obțină în statul de origine documentele pe care trebuie să le prezinte în statul solicitat; nu se poate exclude a priori ca partea împotriva căreia se pretinde recunoașterea sau executarea să poate solicita refuzul acesteia prin procedura corespunzătoare; nu se poate exclude nici necesitatea ca măsura adoptată într‑un stat membru să fie adaptată pentru a fi executată în alt stat membru.
(
29
)	Libera lor circulație este posibilă numai dacă pârâtul a fost citat sau, în caz contrar, dacă i s‑a notificat hotărârea care conține măsura înainte de executarea sa.
(
30
)	Conform considerentului (33), limitarea se aplică în ceea ce privește atât executarea, cât și recunoașterea.
(
31
)	În temeiul considerentului (33), ele pot, în schimb, să circule liber, dacă dreptul național permite acest lucru.
(
32
)	Nu pierdem din vedere faptul că există îndoieli cu privire la o aplicare mecanică a articolului 29 în domeniul măsurilor provizorii și de conservare, pentru motive care variază în funcție de caracteristicile situației care implică o dualitate de procese.
(
33
)	Regula priorității temporale este inversată, în mod excepțional, în cazul în care există o alegere a instanței competente cu caracter exclusiv: a se vedea articolul 31 alineatele (2) și (3). În prezenta cauză, prima cerere de măsuri de conservare a fost depusă la instanța poloneză, care a fost aleasă de părțile contractante pentru soluționarea litigiilor dintre acestea.
(
34
)	Acest argument nu convinge pe toată lumea. Propunerea de Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3), întocmit la cererea Comisiei, era de a acorda prioritate în orice caz instanței competente pe fond, având în vedere că aceasta cunoaște mai bine cauza: a se vedea punctul 777. În această linie se înscrie articolul 15 din Regulamentul (UE) 2019/1111 al Consiliului din 25 iunie 2019 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești și privind răpirea internațională de copii (JO 2019, L 178, p. 1), care nu are corespondent în niciun alt instrument.
(
35
)	Astfel cum se propune într‑o parte a doctrinei: a se vedea Eichel, F., „Art. 35 Brüssel Ia‑VO”, în Wieczorek/Schütze, Zivilprozessordnung und Nebengesetze, Band 13/2, a 4‑a ediție, 2019, punctul 83, cu alte referiri.
(
36
)	Hotărârea St. Paul Dairy, punctul 20.
(
37
)	Amintim de asemenea că argumentul privind durata excesivă a procedurilor, invocat drept temei pentru neaplicarea ex‑articolului 21 din Convenția de la Bruxelles, a fost respins de Curte prin Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657)
(
38
)	A se vedea Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3), citat la nota de subsol 34. Propunerea Comisiei de Regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, COM(2010) 748 final, în favoarea unei comunicări între instanțe pentru coordonarea procedurilor, a fost de asemenea respinsă.
(
39
)	Hotărârea din 6 iunie 2002 (C‑80/00, EU:C:2002:342, denumită în continuare „Hotărârea Italian Leather”).
(
40
)	Ibidem, punctul 44.
(
41
)	Ibidem, punctul 48.
(
42
)	Ibidem, punctul 2 din dispozitiv.
(
43
)	„[…] se refuză recunoașterea unei hotărâri […] dacă hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată între aceleași părți în statul membru solicitat”.
(
44
)	În mod logic, prezumția ar permite dovada contrară.
(
45
)	Luând în considerare consecințele sale: orice măsură care nu poate fi executată în statul membru al instanței alese ar fi supusă recunoașterii și executării. În acest sens, a se vedea nota de subsol 28 din prezentele concluzii.
(
46
)	A se vedea punctul 16 din prezentele concluzii. Pornim de la prezumția că Trezoreria Republicii Polone a contestat competența instanțelor bulgare invocând clauza respectivă.
(
47
)	Punctul 7 și următoarele, în special punctul 11 din observațiile Republicii Polone și punctele 28 și 29 din observațiile formulate de TOTO – Costruzioni Generali și Vianini Lavori.
(
48
)	Punctul 19 din observațiile scrise ale Comisiei. A se vedea printre altele Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punctul 67).
(
49
)	Prin analogie, Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punctul 68).
(
50
)	Ibidem, punctul 70.
(
51
)	Observațiile Republicii Polone, punctul 36.
(
52
)	Creanța, ca bun necorporal, nu are o locație fizică; localizarea sa poate fi determinată prin raportare la înregistrarea contabilă în care este reprezentată sau printr‑o ficțiune juridică.
(
53
)	Instanța de trimitere nu ridică nicio obiecție bazată pe pretinsa lipsă de identitate sau pe o schimbare survenită a circumstanțelor, astfel încât nu vom insista asupra acestui aspect.
(
54
)	În ceea ce privește recunoașterea unei hotărâri străine care nu este încă definitivă, a se vedea punctul 85 din prezentele concluzii.
(
55
)	La autoritatea de lucru judecat fac referire decizia de trimitere și observațiile părților.
(
56
)	Trebuie să insistăm asupra faptului că este necesar să existe identitate de obiect, de părți și de cauză: în caz contrar (de exemplu, ca urmare a survenirii unor evenimente care provoacă variații semnificative ale situației inițiale), nimic nu ar împiedica formularea unei noi cereri de măsuri provizorii și de conservare, eventual în fața unei instanțe străine care nu este competentă să judece fondul cauzei. Prin însăși natura lor, astfel de măsuri sunt acordate sau refuzate în funcție de împrejurările prezentate instanței la un anumit moment. În cazul în care aceste împrejurări se schimbă, refuzul inițial nu împiedică acordarea ulterioară a măsurilor.
(
57
)	Dovada pare să fie examinată, spre deosebire de situația care se regăsea în regimul anterior: articolul 55 din Regulamentul nr. 44/2001 prevedea posibilitatea de a renunța la certificatul prevăzut în anexa V la regulamentul respectiv sau de a‑l înlocui cu documente echivalente. Este discutabil dacă ar trebui să se includă informațiile prevăzute la actualul articol 42, deoarece acestea sunt literalmente necesare doar pentru executarea măsurii; considerentul (33) se referă în schimb la o circulație restrânsă, tot în scopul recunoașterii, iar „hotărârea” definită la articolul 2 se referă la capitolul III în ansamblul său. În orice caz, pentru prezenta cauză, întrebarea poate să rămână deschisă.
(
58
)	Regulamentul nr. 1215/2012 nu condiționează recunoașterea sau executarea hotărârilor străine de caracterul lor definitiv.
(
59
)	Articolul 38 litera (a).
(
60
)	Documentul național din statul solicitat sau cel prevăzut de convenție; Regulamentul nr. 1215/2012 nu reglementează acest aspect.
(
61
)	Sens în care nu este necesară o declarație formală; a se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Cartier parfums‑lunettes și Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109).