61991CJ0259_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 4. oktober 1991 indgaaet til Domstolen den 11. oktober 1991 og to kendelser af 14. november 1991 indgaaet til Domstolen den 19. december 1991 har henholdsvis Pretura di Venezia (sag C-259/91) og Pretura di Parma (sag C-331 og C-332/91) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2.
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag anlagt af paa den ene side Pilar Allué, der er spansk statsborger, og Carmel Mary Coonan, der er britisk statsborger, mod universitet i Venezia, og paa den anden side Susanne Herman Barta, der er tysk statsborger, Beatrice Sellinger, Rosalba Del Maestro og Gillian Mansfield, der er britiske statsborgere, mod universitetet i Parma.
3 Allué, Coonan, Sellinger, Del Maestro og Mansfield har i aarene fra 1980 til 1986 virket som lektorer i fremmedsprog ved ovennaevnte universiteter. Ved begyndelsen af det akademiske aar 1986/87 meddelte universiteterne dem, at deres ansaettelseskontrakt ikke kunne fornyes og henviste herved til bestemmelserne i artikel 28 i praesidentdekret nr. 382 af 11. juli 1980 (herefter benaevnt "dekretet"). I denne artikels stk. 3 hedder det: "De i stk. 1 naevnte kontrakter (om ansaettelse som lektorer i fremmedsprog) kan ikke loebe laengere end det akademiske aar, for hvilket de er indgaaet. De kan fornyes hvert aar, dog hoejst i fem aar".
4 Barta har haft samme stilling ved universitet i Parma fra det akademiske aar 1981/82 indtil udgangen af aaret 1984/85. Efter at Barta skriftligt havde underrettet universitetet om, at hun var gravid, blev hendes kontrakt ikke fornyet for det foelgende aar.
5 I de sager, de paagaeldende har anlagt til proevelse af afgoerelserne om ikke at forlaenge deres kontrakter, har de i det vaesentlige for de paagaeldende nationale retter nedlagt paastand om, at det fastslaas, at deres arbejdsforhold er af privatretlig karakter, og at universiteterne doemmes til at betale dem forskellen mellem den oppebaarne loen og de beloeb, de ville have haft krav paa ifoelge loentabellen for en hjaelpelaerer ansat paa bestemt tid, samt at de kendes berettiget til ydelser i henhold til socialsikring og anden obligatorisk forsikring fra kontraktens indgaaelse, og at den mellem parterne afsluttede kontrakt kendes indgaaet paa ubestemt tid, saaledes at universiteterne tilpligtes at betale dem den tilkommende loen fra kontrakternes ophoerstidspunkt.
6 I sagen mellem Allué og Coonan og universitetet i Venezia har Domstolen den 30. maj 1989 afsagt en praejudiciel dom (sag 33/88, Sml. s. 1591), hvori den bl.a. har fastslaaet, at EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse om tidsbegraensning af universiteters ansaettelse af lektorer i fremmedsprog, saafremt der principielt ikke er fastsat en saadan tilsvarende begraensning for universiteternes andre arbejdstagere.
7 De forelaeggende retter bemaerker, at denne dom er blevet fortolket forskelligt af de italienske retter, der har faaet forelagt tvister vedroerende foreneligheden med traktatens artikel 48, stk. 2, af begraensningen til et aar af ansaettelseskontrakten for lektorer i fremmedsprog i medfoer af artikel 28, stk. 3, i dekretet. Visse retter mener, at Domstolen har erklaeret samtlige bestemmelser heri uforenelige med traktatens artikel 48, stk. 2, hvorimod Corte di cassazione i tre domme har fundet, at Domstolen alene har udtalt sig om den maksimale frist paa fem aar for fornyelsen af ansaettelseskontrakterne for lektorer i fremmedsprog.
8 Da ovennaevnte dom saaledes rejste fortolkningsproblemer, har Pretura di Venezia besluttet at udsaette sagen og anmode Domstolen om:
"... i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 ... at udtale sig om den fortolkning, der skal anlaegges af dens dom af 30. maj 1989 i sag 33/88, for saa vidt angaar den del af domskonklusionen, hvorefter 'EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse om tidsbegraensning af universiteters ansaettelse af lektorer i fremmedsprog, saafremt der principielt ikke er fastsat en saadan tilsvarende begraensning for universiteternes andre arbejdstagere', idet Domstolen anmodes om at praecisere, hvorvidt EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for en anvendelse af artikel 28, stk. 3, i praesidentdekret nr. 382 af 11. juli 1980, ogsaa for saa vidt angaar den del af bestemmelsen, hvorefter de omhandlede arbejdskontrakter ikke kan indgaas for laengere tid end undervisningsaaret."
Paa samme maade har Pretura di Parma anmodet Domstolen om:
"... i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 at udtale sig om raekkevidden og fortolkningen af den dom af 30. maj 1989 i sag 33/88, for saa vidt som det deri (i domskonklusionens punkt 2) udtales, at 'EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse om tidsbegraensning af universiteters ansaettelse af lektorer i fremmedsprog, saafremt der principielt ikke er fastsat en saadan tilsvarende begraensning for universiteternes andre arbejdstagere', idet Domstolen anmodes om at praecisere,
' om traktatens artikel 48, stk. 2, efter Domstolens fortolkning heraf i dommen af 30. maj 1989 (sag 33/88) er til hinder for at anvende en national lov i en medlemsstat (i det foreliggende tilfaelde for Italiens vedkommende artikel 28, stk. 3, i praesidentdekret nr. 382 af 1980) i det omfang, hvori denne bestemmelse begraenser en som privatretlig defineret kontraktsgyldighedsperiode til ét aar og dermed fastsaetter en tidsbegraensning, naar andre arbejdstagere i medlemsstaten i oevrigt ° og som regel ° er tilsikret fastansaettelse i henhold til lov nr. 230 af 18. april 1962, hvorved tilfoejes, at den i naervaerende sag omhandlede ansaettelseskontrakt ikke er af en saadan saerlig beskaffenhed, at der er grundlag for at goere undtagelse fra foeromtalte generelle garantiordning' ".
9 Hvad naermere angaar hovedsagernes faktiske omstaendigheder og retlige baggrund samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Ved deres praejudicielle spoergsmaal soeger de nationale retter i det vaesentlige oplyst, om traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for, at lovgivningen i en medlemsstat begraenser varigheden af ansaettelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog ved et universitet til et aar med mulighed for fornyelse, naar der principielt ikke gaelder nogen saadan begraensning for de oevrige laerere.
11 Det skal erindres, at ligebehandlingsprincippet, der har fundet saerligt udtryk i traktatens artikel 48, stk. 2, ifoelge Domstolens praksis ikke blot indebaerer et forbud mod aabenlyse former for forskelsbehandling, begrundet i nationalitet, men ogsaa mod alle skjulte former for forskelsbehandling, hvorved det samme faktisk bliver resultatet, selv om forskelsbehandlingen udoeves paa grundlag af andre formelle kriterier (jf. bl.a. dom af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1).
12 I ovennaevnte dom af 30. maj 1989 har Domstolen fastslaaet, at den i artikel 28, stk. 3, i dekretet omhandlede begraensning af varigheden af ansaettelsen som lektor i fremmedsprog ved et universitet, selv om den finder anvendelse uanset den paagaeldende arbejdstagers statsborgerforhold, hovedsagelig rammer arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater. Af de af den italienske regering fremlagte statistiske oplysninger fremgaar nemlig, at kun 25% af lektorerne i fremmedsprog er italienske statsborgere.
13 Denne konstatering, som i dommen af 30. maj 1989 vedroerte maksimumgraensen paa seks aar for lektorer i fremmedsprog, gaelder ligeledes for saa vidt angaar reglen om etaarig ansaettelse i ovennaevnte artikel 28, stk. 3.
14 Som begrundelse for sidstnaevnte regel har den italienske regering anfoert, at antallet af ansaettelser af lektorer ved de italienske universiteter afhaenger af behovet for undervisning og de oekonomiske midler, som universiteterne raader over til deres afloenning. Alene en etaarig kontrakt goer det muligt under disse omstaendigheder at sikre en hensigtsmaessig forvaltning af universiteterne.
15 Hertil bemaerkes, at bestemmelserne i traktaten ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fastsaetter bestemmelser, der finder anvendelse paa alle uden forskel, og som har til formaal at sikre en hensigtsmaessig forvaltning af deres universiteter, og som saerlig kan ramme statsborgere i de oevrige medlemsstater. Saadanne bestemmelser skal imidlertid vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, dvs. udgoere hensigtsmaessige og noedvendige foranstaltninger til at opnaa det forfulgte maal.
16 I denne henseende skal foerst bemaerkes, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat indgaar tidsbegraensede ansaettelseskontrakter med lektorer i fremmedsprog, naar det paa ansaettelsestidspunktet staar klart, at behovet for undervisning ikke overstiger kontraktens gyldighedsperiode.
17 Kontrakter, der skal opfylde konstante undervisningsbehov, saaledes som det er tilfaeldet med de fremmedsprog, der er obligatoriske eller de klart mest efterspurgte sprog, skal derimod indgaas paa ubestemt tid ligesom ansaettelseskontrakterne for de oevrige laerere, der skal opfylde disse behov.
18 Dersom antallet af studerende, der oensker at foelge kurserne i et bestemt fremmedsprog, senere falder, eller dette sprog ikke laengere i en medlemsstat tillaegges samme prioritet, eller universitetet ikke laengere raader over de fornoedne oekonomiske midler til at varetage denne undervisning, kan der ske afskedigelse af lektorer, der er blevet overfloedige, med henblik paa at tilpasse personalet til de nye forhold. Denne foranstaltning vil paavirke arbejdstagernes frie bevaegelighed i mindre grad end den omtvistede foranstaltning.
19 Kontrakternes tidsbegraensning til et aar med mulighed for fornyelse udgoer nemlig en usikkerhedsfaktor for lektorerne i henseende til opretholdelsen af arbejdsforholdet og kan muliggoere misbrug fra de nationale forvaltningsmyndigheders side. Dette fremgaar bl.a. af den praksis, som er naevnt af Kommissionen, og som bestaar i at goere fornyelsen af kontrakten betinget af accept af en loennedgang.
20 Afskedigelsen kan ganske vist anfaegtes ved domstolene og er ligeledes betinget af opfyldelse af visse formaliteter, som f.eks. iagttagelse af et varsel. Disse krav gaelder imidlertid for alle ansaettelseskontrakter, hvorfor intet berettiger til at fravige dem, naar de vedroerer lektorer i fremmedsprog.
21 De nationale retters spoergsmaal boer derfor besvares saaledes, at traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for, at en medlemsstat opretholder en lovgivning, hvorefter ansaettelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog i alle tilfaelde hoejst kan indgaas for ét aar med mulighed for forlaengelse, naar der principielt ikke er fastsat en saadan tilsvarende begraensning for de oevrige laerere.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og den italienske regering, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for de nationale retter, tilkommer det disse at traeffe afgoerelse om sagernes omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Pretura di Venezia og Pretura di Parma ved kendelser af henholdsvis 4. oktober 1991 og 14. november 1991, for ret:
EOEF-traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for, at en medlemsstat opretholder en lovgivning, hvorefter ansaettelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog i alle tilfaelde hoejst kan indgaas for ét aar med mulighed for forlaengelse, naar der principielt ikke er fastsat en saadan tilsvarende begraensning for de oevrige laerere.