61998CC0464_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I den sag, som er indbragt for Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Østrig), kritiseres Friedrich Stefan, som er østrigsk notar, for med urette at have givet den tyske bank Westdeutsche Landesbank Girozentrale pant i fast ejendom i tyske DEM på et tidspunkt, hvor tinglysning af pant i fast ejendom ifølge østrigsk ret skulle foretages i national valuta.
2. Den omtvistede pant omfattede to ejendomme beliggende i Østrig, og blev stiftet som sikkerhed for et lån i tyske DEM, som sagsøgeren i hovedsagen havde ydet Grundstücks- und Bauprojektentwiklungs GmbH . Efter at pantsætterens bo var taget under konkursbehandling, blev der rejst tvivl om gyldigheden af tinglysningen af panteretten, ikke blot i forhold til østrigsk ret, men også i forhold til fællesskabsretten. Således er EF-traktatens artikel 73 B (nu artikel 56 EF) til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en panteret i fast ejendom, der skal tjene som sikkerhed for en fordring, som skal betales i en anden medlemsstats valuta, skal tinglyses i national valuta .
3. På tinglysningstidspunktet var Republikken Østrig endnu ikke medlem af De Europæiske Fællesskaber. Det var den derimod på det tidspunkt, hvor pantsætterens bo blev taget under konkursbehandling.
4. Den østrigske ret fandt det således nødvendigt at få afklaret det tidsmæssige anvendelsesområde for traktatens artikel 73 B, som fortolket af Domstolen i ovennævnte Trummer og Mayer-dom. Den forelæggende ret vil på grundlag af Domstolens svar tage stilling til overensstemmelsen af dens nationale lovgivning med fællesskabsretten, idet gyldigheden af panteretten og dermed spørgsmålet om Friedrich Stefan's erstatningsansvar afhænger heraf.
I - Relevante retsforskrifter
A - Fællesskabsretten
5. EØF-traktatens artikel 67-73, som foreskrev, at der skulle ske en gradvis liberalisering af kapitalbevægelserne, blev med virkning fra den 1. januar 1994 erstattet af EF-traktatens artikel 73 B, EF-traktatens artikel 73 C og 73 D (nu artikel 57 EF og 58 EF), EF-traktatens artikel 73 E (ophævet ved Amsterdam-traktaten) og EF-traktatens artikel 73 F og 73 G (nu artikel 59 EF og 60 EF).
6. Det bestemmes i traktatens artikel 73 B:
»1. Inden for rammerne af bestemmelserne i dette kapitel er alle restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande forbudt.
2. Inden for rammerne af bestemmelserne i dette kapitel er alle restriktioner for betalinger mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande forbudt.«
7. Eftersom hverken tiltrædelsestraktaten eller akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (herefter »tiltrædelsesakten«) indeholder overgangsbestemmelser, fik traktatens artikel 73 B ff. virkning i Østrig fra den 1. januar 1995, som var datoen for dennes tiltrædelse.
B - Østrigsk ret
8. Det bestemmes i § 3, stk. 1, i Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940 (anordning om værdifaste rettigheder), som ændret ved § 4 i Schillinggesetz (lov om indførelse af Schilling som møntfod) :
»Inden for Grundbuchgesetz' anvendelsesområde kan pant i fast ejendom efter denne anordnings ikrafttrædelse kun indrømmes i andre valutaer end Schilling, hvis det beløb, den faste ejendom skal hæfte for, bestemmes ud fra prisen på finguld.«
II - Faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
9. Den 16. september 1991 ydede Westdeutsche Landesbank Girozentrale et lån på 20 mio. DEM til Grundstücks- und Bauprojektentwiklungs GmbH. Ved eksigibel notarialakt tinglyste Friedrich Stefan den omtvistede panteret i fast ejendom i denne møntfod i to ejendomme, som begge var beliggende i Wien og tilhørte pantsætteren.
10. Den 7. juni 1995 blev pantsætterens bo taget under konkursbehandling. Sagsøgeren i hovedsagen forsøgte at udøve sin panteret og anlagde sag med henblik på at få det pantsatte aktiv realiseret. Konkursboets kurator, som repræsenterede pantsætteren, bestred over for Oberster Gerichtshof gyldigheden af den tinglyste panteret, idet han gjorde gældende, at det ikke var muligt at tinglyse pant i fast ejendom i udenlandsk valuta. Sagsøgeren i hovedsagen tilsluttede sig endelig denne vurdering og indvilgede i, at pantet blev slettet fra tingbogen.
11. Derefter anlagde banken sag ved Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien, hvor den nedlagde påstand om, at sagsøgte i hovedsagen skulle yde banken erstatning. Sagsøgeren i hovedsagen henviste til, at sagsøgte i hovedsagen i strid med sine forpligtelser i forbindelse med udarbejdelsen af en kontrakt ikke havde informeret banken om, at tinglysningen af panteretten ikke udgjorde en gyldig sikringsakt. Banken har anført, at den ville have indvilget i at tinglyse panteretten i østrigske schilling.
12. Sagsøgte i hovedsagen bestrider, at panteretten er ugyldig, og påberåber sig herved traktatens artikel 73 B.
13. Den forelæggende ret har anført, at det før Republikken Østrig tiltrådte Den Europæiske Union ved flere lejligheder er blevet fastslået, at § 3 i Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940 er til hinder for tinglysning af pant i fast ejendom i udenlandsk valuta. Indførelser i tingbogen, som foretages i strid med denne regel, er uafhjælpeligt ugyldige og har ingen retsvirkninger. I henhold til østrigsk ret skal de slettes ex officio.
14. Ifølge den forelæggende ret påvirker ophævelsen af Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940 ikke de retsforhold, som blev stiftet indtil den 31. december 1998 .
15. Efter østrigsk ret er det - medmindre andet udtrykkeligt følger af loven - ikke muligt med tilbagevirkende kraft at afhjælpe ugyldige retsakter, hvilket betyder, at det udelukkende er forbuddet i traktatens artikel 73 B mod restriktioner for kapitalbevægelser og betalinger, der kunne være til hinder for anvendelsen af Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940. Som følge af fællesskabsrettens forrang for medlemsstaternes nationale ret, skal dette princip finde anvendelse forud for den dagældende østrigske lovgivning.
16. Den forelæggende ret har taget udgangspunkt i den situation, hvor traktatens artikel 73 B forbyder hindringer for tinglysning af pant i fast ejendom i udenlandsk valuta.
Den forelæggende ret finder, at såfremt denne bestemmelse skulle finde anvendelse med tilbagevirkende kraft til datoen for Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union på en panteret i fast ejendom, som er ugyldig, men som findes indført i tingbogen på dette tidspunkt, bevarer den omtvistede tinglysning af panteretten alle sin retsvirkninger og den vil dermed for sagsøgte i hovedsagen udgøre en virksom sikringsakt.
Derimod, dersom traktatens artikel 73 B ikke kan tillægges tilbagevirkende kraft, udgør tinglysningen af panteretten i den faste ejendom, som er uafhjælpeligt ugyldig, ikke nogen gyldig sikringsakt i henhold til § 3 i Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940.
III - De præjudicielle spørgsmål
17. På denne baggrund har Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Udgør det en med EF-traktatens artikel 73 B forenelig restriktion for kapitalbevægelser og betalinger, at det ikke tillades at stifte en panteret i fast ejendom for en fordring, der faktisk skal betales i fremmed valuta (i den foreliggende sag DEM - Deutsche Mark)?
2) a) Finder EF-traktatens artikel 73 B anvendelse på pant i fast ejendom, som er stiftet i DEM før Østrigs tiltrædelse af Det Europæiske Fællesskab, og som dermed var behæftet med en uafhjælpelig mangel på det tidspunkt, det blev stiftet, således at pantet får gyldighed?
eller
b) Har fællesskabsrettens bestemmelser om frie kapitalbevægelser, navnlig EF-traktatens artikel 73 B, som følge af Østrigs ansøgning om tiltrædelse af 17. juli 1989 og udtalelsen af 31. juli 1991, haft til virkning, at det var tilladt at stifte pant i fast ejendom i fremmed valuta i Østrig den 16. december 1991?«
IV - Fortolkningen af traktatens artikel 73 B (første præjudicielle spørgsmål)
18. Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om traktatens artikel 73 B er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en panteret i fast ejendom, der skal tjene som sikkerhed for en fordring, som skal betales i en anden medlemsstats valuta, skal tinglyses i national valuta.
19. I Trummer og Mayer-dommen besvarede Domstolen udtrykkeligt dette spørgsmål bekræftende. Ligesom den foreliggende sag vedrørte denne sag en panteret i fast ejendom, som de østrigske myndigheder havde afvist fra tingbogen med henvisning til, at den var stiftet i D-mark.
20. Det bemærkes, at Domstolen traf sin afgørelse, efter at den havde udtalt følgende: »Da en panteret i fast ejendom som den i hovedsagen omhandlede dels er uadskilleligt knyttet til en kapitalbevægelse, i det foreliggende tilfælde realisering af en investering i fast ejendom, dels er omfattet af afsnit IX i den nomenklatur for kapitalbevægelser, som er indeholdt i bilaget til direktiv 88/361, er den omfattet af traktatens artikel 73 B« .
21. Domstolen angav to hovedbegrundelser for sin afgørelse om at kvalificere forbuddet mod tinglysning af pant i fast ejendom i en anden medlemsstats valuta som en hindring for de frie kapitalbevægelser.
22. For det første udtalte Domstolen, at »nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede svækker forbindelsen mellem den fordring, som skal sikres - og som skal betales i en anden medlemsstats valuta - og panteretten i fast ejendom, der på grund af efterfølgende valutabevægelser kan tænkes at få en lavere værdi end den sikrede fordring, hvilket nødvendigvis nedsætter sikkerhedens effektivitet og dermed gør den mindre attraktiv« . Ifølge Domstolen kan »[b]estemmelserne ... derfor afholde de pågældende fra at fastsætte en fordring i en anden medlemsstats valuta og dermed fratage dem en ret, som udgør en bestanddel af den frie bevægelighed for kapital og betalinger ...« .
23. For det andet udtalte Domstolen, at der var risiko for, at de pågældende bestemmelser »påfører de kontraherende parter yderligere udgifter, da de tvinger dem til at beregne fordringen i national valuta udelukkende med henblik på tinglysningen af panteretten og dermed til i givet fald at få fastslået ombytningsforholdet« .
24. Blandt parterne er det kun sagsøgeren i hovedsagen, der har argumenteret for, at Domstolen skal ændre kurs i forhold til retspraksis fra Trummer og Mayer-dommen.
25. Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at Domstolen lagde en urigtig forudsætning til grund for sin afgørelse i den pågældende sag.
26. Domstolen foretog en kvalifikation af den nationale lovgivning på grundlag af traktatens artikel 73 B, og anerkendte følgelig, at medlemsstaterne var »berettiget til at træffe de nødvendige foranstaltninger til, at reglerne om pantsætning af fast ejendom under overholdelse af kravene til bestemthed og transparens på den ene side fastlægger de rettigheder, som tilkommer panthaverne i fast ejendom indbyrdes, samt rettighederne for panthaverne i fast ejendom som helhed, og på den anden side fastlægger rettighederne for de øvrige kreditorer« .
Imidlertid bemærkede Domstolen, at de nationale bestemmelser »indeholder et usikkerhedsmoment, som kan hindre virkeliggørelsen af [dette] formål ...« . I den forbindelse peges der på muligheden i henhold de pågældende bestemmelser for at fastsætte »panterettens værdi ... ud fra prisen på finguld«, idet denne værdi »for øjeblikket [er] udsat for tilsvarende svingninger som værdien af en udenlandsk valuta« .
27. Imidlertid har sagsøgeren i hovedsagen gjort gældende, at det på tidspunktet for tinglysningen af den i hovedsagen omhandlede panteret ikke var muligt at indføre pantet i tingbogen ud fra prisen på finguld.
28. I den forbindelse bemærkes, at Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien har citeret § 3, stk. 1, i Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940 uden at oplyse om, at muligheden for at fastlægge prisen for den faste ejendom ud fra prisen på finguld var blevet afskaffet i østrigsk ret på det tidspunkt, hvor den omtvistede tinglysning blev foretaget.
29. Det skal tilføjes, at eftersom der ikke foreligger ubestridelige oplysninger om, hvorvidt denne bestemmelse finder anvendelse, er der grundlag for at henholde sig til Trummer og Mayer-dommen. Heri bemærkede Domstolen, at det, selv om Kommissionen under den mundtlige forhandling havde oplyst, at dette led i bestemmelserne, ifølge de oplysninger, den rådede over, ikke længere blev benyttet i praksis, måtte konstateres, at det formelt stadig indgår i bestemmelserne .
30. Sagsøgeren i hovedsagen har tilføjet, at opretholdelsen af den nuværende retspraksis ville indebære, at samtlige udenlandske valutaer skulle tillades, og at de nationale bestemmelser, som er gældende i de fleste medlemsstater, og hvorefter tinglysning af pant i fast ejendom kun må foretages i visse udenlandske valutaer, ligeledes ville være i strid med EF-traktaten.
Sagsøgeren i hovedsagen har derimod ikke anført, af hvilke grunde denne konstatering danner grundlag for at rejse tvivl om indholdet af Domstolens praksis. I øvrigt må det lægges til grund, at Domstolens praksis finder anvendelse på enhver national bestemmelse med samme karakteristika som dem, der var genstand for Trummer og Mayer-dommen.
31. Endelig har sagsøgeren i hovedsagen indvendt, at tilladelsen til at tinglyse pant i fast ejendom i en hvilken som helst fremmed valuta kan føre til, at tingbogen i uacceptabel grad blottes for gennemsigtighed. Banken har i den forbindelse anført, at panthavere, som står lavere i prioritetsrækken, og som må finde sig i en panteret i fremmed valuta, udsættes for en risiko for kurssvingninger, som de ikke kan gardere sig mod. Denne risiko udmønter sig i, at værdien af deres sikkerhed reduceres i forhold til værdien af det pantsatte gode.
32. Det svar, Domstolen gav i Trummer og Mayer-dommen med hensyn til argumentationen om, at en panthavers ret til at tinglyse pant i fast ejendom i fremmed valuta fører til manglende gennemsigtighed, kan fuldt ud overføres til den foreliggende sag.
33. Domstolen bemærkede, at panthavere med en lavere prioritetsplads efter de pågældende bestemmelser sættes i stand til at kende det nøjagtige beløb på de foranstående prioriteter og dermed får mulighed for at vurdere værdien af den sikkerhed, de tilbydes, men at dette skete på bekostning af et usikkerhedsmoment for de fordringshavere, hvis krav er fastsat i en udenlandsk valuta . Det samme gælder for så vidt angår formålet med bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, som ifølge sagsøgeren i hovedsagen tilsigter at beskytte panthavere med lavere prioritet mod risikoen for valutaudsving.
Ud over at bestemmelserne indebærer en hindring for de frie kapitalbevægelser medfører deres anvendelse i forhold til indehaveren af en panteret i fast ejendom i fremmed valuta, at denne udsættes for de samme risici for valutaudsving, mens andre sikkerhedsstillelser, som ikke udsættes for disse, ville drage fordel heraf.
34. De forhold, som sagsøgeren i hovedsagen har fremført, kan således ikke føre til at rejse tvivl om Domstolens praksis.
V - Det tidsmæssige anvendelsesområde for traktatens artikel 73 B [de præjudicielle spørgsmål under 2)]
35. Med disse spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om traktatens artikel 73 B finder anvendelse på en panteret i fast ejendom, som - selv om den blev tinglyst før Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union - endnu fandtes i tingbogen på tidspunktet for denne tiltrædelse.
36. Med spørgsmål 2 b) ønskes det oplyst, om traktatens artikel 73 B kunne finde anvendelse i Østrig, før denne stat tiltrådte Den Europæiske Union, særligt på det tidspunkt, hvor Østrig havde indgivet sin ansøgning om tiltrædelse eller hvor Kommissionen havde afgivet en positiv udtalelse.
37. Med spørgsmål 2 a) ønskes det oplyst, om den omtvistede panteret i fast ejendom efterfølgende kan gøres gyldig.
38. Disse spørgsmål behandles i det følgende.
A - Spørgsmålet, om traktatens artikel 73 B kan finde anvendelse før Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union [spørgsmål 2 b)]
39. Selv om det antages, at fællesskabsretten kan finde anvendelse, før en stat har tiltrådt Den Europæiske Union, er det en betingelse for, at den påberåbte fællesskabsbestemmelse kan finde anvendelse, at den eksisterer og faktisk er trådt i kraft på det tidspunkt, hvor den pågældende tvist må antages at være omfattet af den.
40. Imidlertid har Kommissionen anført, at den omtvistede panteret i fast ejendom blev tinglyst den 16. december 1991, hvorimod traktatens artikel 73 B først trådte i kraft den 1. januar 1994, i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 73 A (ophævet ved Amsterdam-traktaten) .
41. Med andre ord, selv om EØF-traktaten skulle finde anvendelse med tilbagevirkende kraft i Republikken Østrig, dvs. ved udgangen af 1991 eller næsten tre år før denne stats tiltrædelse, kan den forelæggende ret umuligt drage brugbare konsekvenser heraf med henblik på løsningen af tvisten, idet traktatens artikel 73 B endnu ikke var udstedt.
42. Spørgsmålet må således besvares benægtende.
B - Spørgsmålet, om den omtvistede pant i fast ejendom efterfølgende kan gøres gyldig [spørgsmål 2 a)]
43. Panteretten kan gøres gyldig efterfølgende på to forskellige måder. Enten sker det som følge af, at reglen om tilbagevirkende kraft bringes i anvendelse, hvilket forudsætter, at traktatens artikel 73 B finder anvendelse på den omtvistede panteret, selv om bestemmelsen ikke eksisterede på tinglysningstidspunktet. Eller også kan pantet efterfølgende gøres gyldigt som konsekvens af den umiddelbare anvendelse af traktatens artikel 73 B, det vil sige som følge af, at bestemmelsen er trådt i kraft i løbet af den periode, hvor pantet var indført i tingbogen.
1. Spørgsmålet, om traktatens artikel 73 B finder anvendelse med tilbagevirkende kraft
44. Det kan vanskeligt antages, at et tredjeland, selv om det har ansøgt om optagelse i Den Europæiske Union, ifølge traktaten kan være undergivet de samme rettigheder og forpligtelser, før det er tiltrådt, som dem, der gælder for medlemsstaterne. Som anført ovenfor gælder dette i særdeleshed, når den bestemmelse, der påberåbes, ikke eksisterede på det tidspunkt, da den omtvistede retsakt blev foretaget. Det gælder også, når de pågældende retlige situationer ligger forud for det tidspunkt, hvor de nye retsregler indføres. I den foreliggende sag kan man vanskeligt forestille sig, at den lov, som oprindeligt fandt anvendelse, ændres med tilbagevirkende kraft som følge af tiltrædelsen.
45. Den proces, som en stat, der tiltræder Den Europæiske Union, skal igennem, formaliseres ved indgåelsen af en traktat mellem medlemsstaterne og de stater, der har ansøgt om tiltrædelse, hvorved de sidstnævnte »bliver medlemmer af Den Europæiske Union og bliver parter i de traktater, som danner grundlag for Unionen, med de deri foretagne ændringer og tilføjelser« . Den medfører for de nye tiltrædende medlemsstater, nye rettigheder og forpligtelser med virkning fra traktatens ikrafttrædelse, dvs. fra den 1. januar 1995 .
46. Det bestemmes i artikel 2 i tiltrædelsesakten, som er knyttet til tiltrædelsestraktaten, og hvis bestemmelser udgør en integrerende del af denne : »Fra tiltrædelsesdatoen er bestemmelserne i de oprindelige traktater og de retsakter, der er vedtaget af institutionerne før tiltrædelsen, bindende for de nye medlemsstater og gælder i disse stater på de vilkår, som er fastsat i disse traktater og i denne akt.«
47. Tiltrædelsesakten påfører således først de nye medlemsstater forpligtelser, fra den er trådt i kraft, medmindre tiltrædelsesakten indeholder særlige betingelser herom .
48. Dette bekræftes af Domstolens faste praksis. De materielle fællesskabsretlige regler skal for at sikre overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning fortolkes således, at de kun omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen .
49. Da der ikke findes særlige betingelser for anvendelse af traktatens artikel 73 B, som kan medføre, at den kan omfatte situationer, som er opstået inden Republikken Østrigs tiltrædelse, kan bestemmelsen ikke få nogen indflydelse på, om panteretten var i overensstemmelse med den nationale lovgivning på det tidspunkt, hvor den blev indført i tingbogen.
50. Tilbage er at vurdere det retsforhold, som er opstået på grundlag af denne tinglysning i lyset af fællesskabsretten, således som den trådte i kraft i tinglysningsperioden, dvs. på det tidspunkt, hvor Republikken Østrig blev medlem af Den Europæiske Union og dermed blev omfattet af forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 73 B.
2. Den umiddelbare anvendelighed af traktatens artikel 73 B
51. Ifølge den nationale ret er panteretten blevet tinglyst i strid med gældende østrigsk ret på det daværende tidspunkt. Imidlertid blev tinglysningen ikke formelt anfægtet, før pantsætterens bo blev taget under konkursbehandling i 1995, hvorefter pantet blev slettet fra tingbogen. Dermed fandtes pantet i tingbogen i en periode, hvor også traktatens artikel 73 B var gældende, idet denne bestemmelse trådte i kraft i Østrig samtidig med denne stats tiltrædelse.
52. Der er således grundlag for at rejse spørgsmålet, om denne bestemmelse finder anvendelse på den omtvistede panteret og kan bidrage til løsningen af tvisten i hovedsagen.
53. Først er der imidlertid grund til at bemærke, at dette spørgsmål kun er relevant, såfremt tinglysningen ikke er definitivt ugyldig i henhold til østrigsk ret. Således er det på grundlag af national ret, det skal vurderes, om bevarelsen af panteretten i tingbogen på tidspunktet for Republikken Østrigs tiltrædelse - hvis den ikke er udtryk for, at tinglysningen utvivlsomt er gyldig - i det mindste åbner mulighed for, at tinglysningen gøres gyldig. Mine ovenstående betragtninger om, at traktatens artikel 73 B ikke kan finde anvendelse med tilbagevirkende kraft, idet national ret findes at være den eneste referencenorm inden Republikken Østrigs tiltrædelse, peger i samme retning.
54. I den forbindelse har Kommissionen anført, at spørgsmål 2 a), som vedrører spørgsmålet, om tinglysningen kan gøres gyldig, er formuleret på en måde, som kan opfattes som selvmodsigende .
Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien har i forelæggelseskendelsen anført, at: »Indførsler i tingbogen af en panteret udtrykt i fremmed valuta, foretaget i strid med [§ 3 i Verordnung über wertbeständige Rechte af 16. november 1940] er behæftet med en uafhjælpelig mangel og [ikke har nogen] retsvirkning«, og retten har derved fremhævet tvetydigheden i det forelagte spørgsmål, idet det fremgik af gældende østrigsk ret på det daværende tidspunkt, at en sådan tinglysning fra starten var absolut ugyldig. Tinglysningen kan således ikke senere gøres gyldig, for eksempel i forbindelse med ikrafttrædelsen af traktatens artikel 73 B.
Således søges det med det præjudicielle spørgsmål - på uforenelig vis - at forene det forhold, at den omtvistede tinglysning er behæftet med en ugyldighed, som er uafhjælpelig, med en eventuel mulighed for senere at gøre den gyldig.
55. Som anført af Kommissionen forekommer selvmodsigelsen kun på det umiddelbare plan, idet den østrigske ret finder, at den mangel, som panteretten er behæftet med, som det anføres i forelæggelseskendelsen, kan gøres gyldig. Den omstændighed, at den forelæggende ret ønsker en afklaring af, om traktatens artikel 73 B kan finde anvendelse på den omtvistede panteret, bekræfter i øvrigt, at dens ugyldighed efter national ret ikke er definitiv.
56. Det er således ikke åbenbart, at det forelagte spørgsmål er uden relevans for løsningen af tvisten i hovedsagen, og det bør herefter antages til realitetsbehandling .
57. Såfremt det antages, at tinglysning af pant i fremmed valuta var ulovlig i 1991, forelå den således heller ikke på det tidspunkt, hvor traktatens artikel 73 B trådte i kraft i Østrig, hvilket berettiger til at rejse spørgsmålet om virkningerne af denne tilknytning til fællesskabsretten. Under alle omstændigheder er det svar, som jeg vil foreslå Domstolen at give den østrigske ret, baseret på den situation, hvor den omtvistede sikringsakt endnu forelå på tidspunktet for Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union.
58. Eftersom sikkerheden ikke fra sin begyndelse var omfattet af ordningen i traktatens artikel 730 B, kunne det antages, at bestemmelsens virkninger omfattede den i det korte tidsrum mellem Republikken Østrigs tiltrædelse og slettelsen af panteretten på grundlag af fællesskabsrettens forrang over national ret, som følger af denne tiltrædelse.
59. Domstolen har allerede taget stilling til spørgsmålet om det tidsmæssige anvendelsesområde for visse bestemmelser i traktaten som følge af en medlemsstats tiltrædelse.
60. I den ovennævnte dom i sagen Saldanha og MTS skulle der tages stilling til, om EF-traktatens artikel 6, stk. 1 (efter ændring nu artikel 12, stk. 1, EF), om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet var umiddelbart anvendelig.
61. Denne sag vedrørte den østrigske lovgivning om, at udenlandske statsborgere, når de var sagsøgere i en sag for østrigske retter på sagsøgtes begæring, skulle stille et beløb som sikkerhed for sagsomkostningerne (cautio judicatum solvi).
62. Efter at Domstolen havde fastslået, at tiltrædelsesakten ikke indeholder særlige betingelser for så vidt angår anvendelsen af traktatens artikel 6, udtalte den, at »denne bestemmelse [skal] anses for at gælde umiddelbart og for at være bindende for Republikken Østrig fra tiltrædelsesdatoen, således at den finder anvendelse på de fremtidige virkninger af forhold, der er opstået før denne nye medlemsstats tiltrædelse af Fællesskaberne« .
63. Det er nødvendigt at tage stilling til, i hvilket omfang den regel, som blev knæsat ved dommen i sagen Saldanha og MTS, kan anvendes med henblik på besvarelsen af det spørgsmål, som er forelagt i nærværende sag.
64. Det bemærkes, at de faktiske omstændigheder i sagen Saldanha og MTS ikke er af samme art som i nærværende sag. Den retlige norm, som den førstnævnte sag vedrørte, var en processuel regel, hvorimod den i hovedsagen omhandlede regel er en materiel regel, som omfatter kontraktlige situationer.
65. En panteret i fast ejendom er en sikkerhed, som en pantsætter yder panthaveren ved, at opfyldelsen af en forpligtelse tilknyttes en fast ejendom. Bortset fra, at denne sikkerhed udgør et tillæg til hovedaftalen, må det lægges til grund, at valget af såvel denne garanti som af det gode, som er genstand for sikkerheden, beror på en aftale mellem parterne. Der er således ingen tvivl om dens kontraktmæssige natur.
66. Følgelig kan ændringer i den gældende lovgivning på området efter deres art føre til radikale ændringer i parternes forudfastsatte kontraktforhold. Efter min opfattelse skal de heraf følgende konsekvenser for medkontrahenterne nøje vurderes, således at den retssikkerhed, som de har krav på, ikke trues. Disse konsekvenser fastsættes på grundlag af den gældende ret på et vist stade, hvorfor anvendelsen af nyt sæt retsregler på kontrakten ville svare til at ændre ved det grundlag, som parterne har indgået aftale om.
67. Dette ræsonnement kan ikke overføres til de situationer, som de processuelle regler, der var genstand for dommen i sagen Saldanha og MTS, fandt anvendelse i. I den pågældende sag var konsekvenserne for parterne i henhold til den pågældende lovgivning ikke forudfastsat i en aftale. De formelle regler, som parterne skulle overholde, men ikke havde valgt, kunne af retsplejehensyn ændres efter lovgivers ønske, hvilket forklarer, at tilpasningerne hertil umiddelbart skulle godtages.
68. Det skal tilføjes, at den umiddelbare anvendelighed af en processuel regel eller af en materiel regel uden for kontraktforhold ikke nødvendigvis har samme konsekvenser som den umiddelbare anvendelighed af en materiel regel i kontraktforhold.
I særdeleshed finder den nye norm på det processuelle område »i realiteten ikke anvendelse på de faktiske omstændigheder og handlinger, som er genstand for retssagen, men på selve retssagen, og de omhandler kun senere processkridt og berører derfor som udgangspunkt ikke de procedurer, der allerede er afsluttet og så meget desto mindre de afgørelser, der er truffet vedrørende sagens realitet« .
På det kontraktlige område er det visse af de årsager, som har dannet grundlag for, at kontrakten kunne indgås, der sættes over styr på et stade, hvor denne har fået retskraft og dermed ikke - uden aftale mellem parterne - kan ændres, hverken med hensyn til sit grundlæggende indhold eller til de nærmere regler heri. Den umiddelbare anvendelse af den nye lov ville i en vis forstand svare til at give dens virkninger tilbagevirkende kraft .
69. Af disse grunde kan materielle regler om kontraktforhold ikke undergives samme tidsmæssige regler for anvendelse som andre normer.
70. Domstolen har selv foretaget en delvis tilsvarende sondring med hensyn til spørgsmålet om den tidsmæssige anvendelsesområde for retsakter, som er afledt af fællesskabsretten .
71. Som anført ovenfor indeholder hverken traktatens artikel 73 B eller gennemførelsesbestemmelserne til tiltrædelsesakten nogen nærmere anvisninger, som danner grundlag for at antage, at regelsættet i denne artikel finder anvendelse på situationer, der lå forud for Republikken Østrigs tiltrædelse. Det fremgår heller ikke af bestemmelsen, om traktatens artikel 73 B bør tillægges den betydning, at den ændrer ved fremtidige virkninger af kontrakter, som var under udførelse på det tidspunkt, hvor bestemmelsen trådte i kraft.
72. For så vidt angår spørgsmålet om fællesskabsretten finder anvendelse på sådanne kontrakter, kan der af dommen af 24. september 1998, Tögel, som vedrørte offentlige kontrakter, udledes oplysninger til brug for svaret .
73. I denne sag havde en østrigsk socialforsikringsinstitution indgået rammeaftaler med forskellige virksomheder vedrørende sygetransport. En tredjepart, som ikke var fået tilladelse til at udøve denne virksomhed i overensstemmelse med de nærmere bestemmelser i rammeaftalerne, anlagde sag med påstand om, at den kompetente østrigske ret skulle fastslå, at det omtvistede udbud burde have været genstand for en offentlig udbudsprocedure.
74. Et af de spørgsmål, som blev forelagt af den nationale ret, var, om fællesskabsretten pålægger en medlemsstats ordregivende myndighed, på opfordring fra en borger, at gribe ind i bestående retsforhold, som er indgået på ubestemt tid eller for flere år på en måde, som ikke er i overensstemmelse med det direktiv, som fandt anvendelse i den pågældende sag.
75. Med andre ord ønskede den østrigske ret oplyst, om den offentlige myndighed, som skulle benytte tjenesteydelser om sygetransport i henhold til rammeaftalerne, var forpligtet til at genoverveje betingelserne heri, som følge af, at der var udstedt en ny fællesskabsregel.
76. Domstolen bemærkede, at »de i hovedsagen omhandlede rammeaftaler [var] indgået i 1984, dvs. endog før [direktivet] ... blev udstedt« . Derefter fastslog Domstolen, at der ikke efter fællesskabsretten skal foretages ændringer i bestående retsforhold, »når disse retsforhold er påbegyndt inden udløbet af fristen for gennemførelse af [direktivet] ...« .
77. Det følger af Tögel-dommen, at det regelsæt, som finder anvendelse på kontrakter i tilfælde af ændringer i lovgivningen, er det, der var gældende ved kontraktens indgåelse. Dermed har Domstolen tilsyneladende bekræftet, at der gælder en grænse mellem nye regler, som kan ændre kontrakter under gennemførelse, og regler, som finder anvendelse inden for områder, hvor hensynet til retssikkerheden og den berettigede forventning er mindre truet, såsom lovgivning om processuelle spørgsmål.
Heraf følger, at kontrakter ikke er omfattet af senere ændringer i lovgivningen, når det ikke udtrykkeligt eller utvetydigt fremgår af disse, at de finder umiddelbar anvendelse på kontrakter under udførelse på en sådan måde, at de berørtes retssikkerhed sikres og der tages hensyn til disses berettigede forventning.
78. Jeg føler mig ikke overbevist om, at den således fastlagte grænse er uanfægtelig.
79. For at dette skulle være tilfældet, måtte det godtgøres, at de årsager, som har ført til den nye lovgivning, ikke er sådanne, som kan berettige til at rejse tvivl om de private interesseforhold, som den tilsigter at regulere, hovedsagelig på grund af deres underliggende fællesskabsinteresse.
80. Det skulle også antages, at retssikkerheden eller den berettigede forventning hos hver enkelt af parterne i en kontrakt, som er under gennemførelse, automatisk trues af enhver ny retlig norm, som potentielt finder anvendelse på retsforholdet mellem parterne.
81. Dette er imidlertid ikke altid tilfældet. Det pågældende niveau af fællesskabsinteresse, som ligger til grund for den nye lovgivning, kan undertiden legitimere, at den anvendes umiddelbart. I øvrigt kan denne lovgivning meget vel være uden konsekvenser for medkontrahenternes retssikkerhed og berettigede forventning.
82. Med hensyn til fællesskabsinteressen i denne sag skal det blot bemærkes, at de frie kapitalbevægelser udgør et fuldgyldigt princip i fællesskabsretten. I den forbindelse pålægges den medlemsstaterne i kraft af fællesskabsretten forrang for national ret, og særligt de nye medlemsstater fra deres tiltrædelse. Det kan ikke accepteres, at kontraktfriheden fører til at opretholde retlige situationer, som er urimelige eller ikke er tilpasset til udviklingen af retten og opfattelserne, såfremt den - når den kommer til udtryk gennem tidsubegrænsede kontrakter - har endelige virkninger. Heri ligger der en stivhed i den gældende ret og en faktor, der medfører forsinkelser i fællesskabsrettens regelskabende funktioner.
83. Sådanne ulemper kan kun begrundes i kravene om retssikkerhed og om berettiget forventning. Ikrafttrædelsesdatoen for en ny fællesskabsnorm skal efter min opfattelse tilpasses under hensyn til overholdelsen af andre fællesskabsretlige principper.
84. Så snart det er påvist, at anvendelsen af traktatens artikel 73 B på de fremtidige virkninger af en kontrakt, som er i færd med at blive opfyldt, ikke kan skade denne, kan jeg ikke se, af hvilken grund den ikke skulle kunne træde i kraft umiddelbart.
85. I den foreliggende sag er det min opfattelse, at konsekvenserne af anvendelsen af denne bestemmelse på kontrakter, som er ved at blive opfyldt, og som er omfattet af en lovgivning som i den foreliggende sag, efter deres art ikke kan anfægte retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
86. De regler, som kan udledes af traktatens artikel 73 B, indeholder intet krav om anvendelse af en bestemt valuta, eftersom de opstiller en valgfrihed på området. På denne baggrund er den omtvistede sikringsakt, uanset om panteretten tinglyses i national valuta i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som fandt anvendelse før statens tiltrædelse, eller i fremmed valuta, i strid med denne lovgivning, i overensstemmelse med fællesskabsretten. Anvendelsen af traktatens artikel 73 B i løbet af den periode, hvor panteretten eksisterede, kan således på intet tidspunkt anfægte dens gyldighed med henvisning til, at den ene valuta burde have været valgt frem for en anden.
87. Således burde tinglysningen af panteretten i D-mark, i det mindste fra Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union, kunne opnå en ny gyldighed.
88. Parternes oprindelige hensigt var i øvrigt at skabe en faktisk sikkerhed, som kunne tjene som forskriftsmæssig sikringsakt.
89. Det skal tilføjes, at det ikke fremgår af sagen, at tredjemænd har været interesseret i, at panteretten blev slettet på grund af tilsidesættelsen af den nationale lovgivning, hvilket bekræftes af den omstændighed, at den eneste, der har anfægtet den omtvistede panteret, var en af medkontrahenterne.
90. Således kan ikrafttrædelsen af traktatens artikel 73 B i stedet for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, formentlig efter sin art ikke anfægte retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
91. Som følge deraf skal traktatens artikel 73 B fortolkes således, at den finder umiddelbar anvendelse på en situation som den i hovedsagen, hvor en panteret i fast ejendom, selv om den blev tinglyst inden Republikken Østrig tiltrådte Den Europæiske Union, efter dette tidspunkt blev omfattet af en sag med henblik på dens realisering, uden at dette er i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Forslag til afgørelse
92. På baggrund af ovenstående skal jeg foreslå Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien, på følgende måde:
»1) EF-traktatens artikel 73 B (nu artikel 56 EF) er til hinder for en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter indførelse i tingbogen af en panteret, som stilles som sikkerhed for en fordring, der skal betales i en anden medlemsstats valuta, skal tinglyses i den nationale valuta.
2) Traktatens artikel 73 B skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke omfatter tinglysningen af en panteret i Østrig i en anden medlemsstats valuta, før denne stat tiltrådte Den Europæiske Union.
Traktatens artikel 73 B skal fortolkes således, at den finder umiddelbart anvendelse i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et pant, selv om det er tinglyst inden Republikken Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union, har været genstand for en sag om realisation af pantet efter denne dato, idet retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke herved tilsidesættes.«