61992CC0408_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. De foreliggende praejudicielle sager ligger i forlaengelse af Barber-dommen, hvori Domstolen som bekendt fastslog foelgende:
"Det er i strid med traktatens artikel 119, at en mand, der afskediges af driftsmaessige grunde, kun er berettiget til opsat pension ved den normale pensionsalders indtraeden, mens en kvinde i samme situation er berettiget til aktuel arbejdsophoerspension, naar dette skyldes anvendelsen af forskellige aldersbetingelser for de to koen, som svarer til den forskel, der gaelder efter den nationale lovbestemte pensionsordning." (1)
Af Barber-dommen foelger derfor, at saadanne former for forskelsbehandling i erhvervstilknyttede pensionsordninger skal ophaeves. I de foreliggende sager er det centrale spoergsmaal, paa hvilken maade dette skal ske. Inden for begge de omhandlede pensionsordninger har man valgt at saette de kvindelige ansattes normale pensionsalder op til samme niveau som for de mandlige ansatte.
Baggrunden for sag C-408/92 (Smith m.fl.)
2. Constance Smith og de oevrige sagsoegere i hovedsagen i sag C-408/92 er eller har vaeret tilsluttet en erhvervstilknyttet, "contracted-out" pensionsordning, nemlig Avdel Pension & Life Assurance Plan (herefter benaevnt "ordningen"), som administreres af deres arbejdsgiver, Avdel Systems Limited.
Ordningen finansieres dels ved bidrag fra arbejdsgiveren, dels ved et bidrag fra arbejdstageren paa 5% af den pensionsgivende loen med fradrag af skattenedsaettelse. I medfoer af ordningen har de tilsluttede paa det normale pensionstidspunkt ret til en pension, eller de kan vaelge at konvertere en del af den aarlige pension til et skattefrit kontantbeloeb. Paa visse betingelser kan de ligeledes overfoere vaerdien af pensionsrettigheder, som de har optjent i et tidligere beskaeftigelsesforhold, til ordningen.
Foer den 1. juli 1991 var det i ordningen bestemt, at den normale pensionsalder for maend var 65 aar og for kvinder 60 aar. Fra den 1. juli 1991 blev ordningen aendret, saaledes at den normale pensionsalder for maend og kvinder blev 65 aar. Ifoelge forelaeggelseskendelsen gaelder aendringen saavel for ydelser paa grundlag af beskaeftigelsesperioder efter den 1. juli 1991, som for ydelser, der er erhvervet paa grundlag af beskaeftigelsesperioder forud for den 1. juli 1991. Konsekvenserne af aendringerne har specielt vaeret foelgende:
a) Hvis en kvinde gaar paa pension som 60-aarig, vil hendes pension aktuarmaessigt blive nedsat med 4% p.a. for hvert aar mellem det tidspunkt, hvor hun gaar paa pension, og det tidspunkt, hvor hun fylder 65 aar, mens hun efter den tidligere regel ville have faaet fuld pension.
b) Hvis en kvinde udtraeder af ordningen, foer hun fylder 65 aar, bliver de allerede optjente pensionsrettigheder, som kan overfoeres til en anden ordning eller anvendes til koeb af en forsikringspolice, beregnet paa grundlag af en normal pensionsalder paa 65 aar.
c) Hvis en kvinde gaar paa pension som 60-aarig, bliver de pensionsydelser, hun tidligere har optjent hos en anden arbejdsgiver paa grundlag af en pensionsalder paa 60 aar, aktuarmaessigt nedsat med 4% p.a. for hvert aar mellem det tidspunkt, hvor hun gaar paa pension, og det tidspunkt, hvor hun fylder 65 aar. Imidlertid kan de samlede pensionsudbetalinger med hensyn til disse ydelser ikke vaere mindre end det beloeb, der er tilsikret den paagaeldende paa tidspunktet for overfoerslen til ordningen. Konsekvensen heraf kan vaere, at det samlede nettofradrag i pensionsrettighederne begraenses.
3. 78 kvindelige ansatte har anlagt sag ved Bedford Industrial Tribunal for at anfaegte den nye ordning. Deres soegsmaal stoettes navnlig paa EF-traktatens artikel 119. Efter aftale mellem parterne er fem sager blevet udvalgt som proevesager. Disse sager kan inddeles i tre kategorier:
a) Kvinder, som er gaaet paa pension efter den 1. juli 1991, paa et tidspunkt, hvor de var mellem 60 og 65 aar. Dette er tilfaeldet for sagsoegerne Smith, Ball og McHugh. I medfoer af de nye regler er deres pension blevet nedsat med henholdsvis 20%, 8,3% og 11,28%.
b) Kvinder, som stadig er i arbejde, og som har overfoert rettigheder, de har optjent hos en tidligere arbejdsgiver, til ordningen. Dette er tilfaeldet for sagsoegeren Parker' s vedkommende. Saafremt disse kvinder gaar paa pension paa et tidspunkt, hvor de er mellem 60 og 65 aar, bliver deres pensionsrettigheder aktuarmaessigt nedsat med 4% p.a., indtil deres 65. aar, under forbehold af det ovenfor naevnte beloeb, der er tilsikret dem.
c) Kvinder, som stadig er i arbejde, og som ikke laengere er tilsluttet ordningen. Dette er situationen for sagsoegeren Vance, der har forladt ordningen frivilligt. Hun kan goere krav paa en opsat pension beregnet i forhold til de rettigheder, hun har optjent, mens hun har vaeret tilsluttet ordningen, men vaerdien af denne pension beregnes paa grundlag af den normale pensionsalder paa 65 aar (2).
4. Bedford Industrial Tribunal besluttede ved afgoerelse af 2. november 1992 at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er det ° naar den normale pensionsalder i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning er forskellig for maend og kvinder (henholdsvis 65 og 60 aar), og en arbejdsgiver paa baggrund af dommen i sagen Barber mod Guardian Royal Exchange Assurance Group soeger at ophaeve denne forskelsbehandling ° uforeneligt med EOEF-traktatens artikel 119, at arbejdsgiveren indfoerer en faelles pensionsalder paa 65 aar for maend og kvinder
i) med hensyn til ydelser, som udbetales til ansatte i henhold til den erhvervstilknyttede pensionsordning, og som er baseret paa antallet af pensionsgivende tjenesteaar efter ligestillingstidspunktet, der var den 1. juli 1991
ii) med hensyn til ydelser, som udbetales til ansatte i henhold til den erhvervstilknyttede pensionsordning, og som er baseret paa antallet af pensionsgivende tjenesteaar den 17. maj 1990 eller derefter, men foer ligestillingstidspunktet, naar dette var den 1. juli 1991
iii) med hensyn til ydelser, som udbetales til ansatte i henhold til den erhvervstilknyttede pensionsordning, og som er baseret paa antallet af pensionsgivende tjenesteaar foer den 17. maj 1990, naar ligestillingstidspunktet var den 1. juli 1991?
2) Er arbejdsgiveren ° hvis hele spoergsmaal 1) eller en del af det maa besvares benaegtende ° efter artikel 119 forpligtet til at begraense de uheldige konsekvenser saa meget som muligt, for saa vidt angaar kvinder, hvis ydelser beroeres af arbejdsgiverens beslutning om at ophaeve forskellen i pensionsalder?
3) Kan arbejdsgiveren ° hvis hele spoergsmaal 1) eller en del af det maa besvares bekraeftende ° i overensstemmelse med artikel 119 paaberaabe sig princippet om en objektiv begrundelse ved at henvise til, at virksomhedens eller den erhvervstilknyttede pensionsordnings behov begrunder en nedsaettelse af de ydelser, der udbetales til kvinder, og hvilke faktorer er i bekraeftende fald relevante ved afgoerelsen af, om det er godtgjort, at der foreligger en saadan objektiv begrundelse?"
Baggrunden for sag C-28/93 (Van den Akker m.fl.)
5. Van den Akker og de oevrige sagsoegere i hovedsagen (sag C-28/93) er alle ansat hos juridiske personer, som hoerer til koncernen Koninklijke Shell. De er derfor tilsluttet den af koncernen oprettede erhvervstilknyttede pensionsordning, Stichting Shell Pensioenfonds (herefter benaevnt "pensionsfonden"), som er sagsoegte i hovedsagen.
Indtil den 31. december 1984 indeholdt de for pensionsordningen gaeldende bestemmelser en sondring mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere, idet pensionsalderen for maend var fastsat til 60 aar og for kvinder 55 aar. Derfor kunne mandlige arbejdstagere fortsaette 5 aar laengere i ordningen end kvindelige og dermed optjene en hoejere nominel pension, saaledes at forstaa, at optjeningen af pensionsrettighederne for begge gruppers vedkommende afsluttedes, naar det maksimale antal pensionsgivende tjenesteaar var tilbagelagt.
Denne sondring blev ophaevet med virkning fra den 1. januar 1985, da pensionsalderen blev fastsat til 60 aar for alle de tilsluttede. I forbindelse med denne aendring blev der indfoert foelgende overgangsbestemmelser. De kvindelige arbejdstagere, som allerede var tilsluttet ordningen den 1. januar 1985, havde valget mellem at tilslutte sig den nye ordning og acceptere, at pensionsalderen blev sat op fra 55 til 60 aar, eller at deltage i ordningen paa den maade, at pensionsalderen paa 55 aar blev bevaret. Valget skulle foretages senest den 31. december 1986. I mangel af en udtrykkelig accept af en pensionsalder paa 60 aar blev den paagaeldende anset for at have valgt en pensionsalder paa 55 aar. Alle sagsoegerne i hovedsagen valgte, udtrykkeligt eller stiltiende, at opretholde en pensionsalder paa 55 aar.
6. Som foelge af Barber-dommen ansaa pensionsfonden det for noedvendigt at aendre pensionsbestemmelserne saaledes, at den mulighed, der ved aendringen af ordningen i 1985 er givet de kvindelige arbejdstagere for ogsaa efter den 1. januar 1985 at opretholde en pensionsalder paa 55 aar, blev afskaffet med virkning fra den 1. juni 1991.
Ved aendringen blev der fastsat foelgende kompensationsordning. Foerst skulle der foretages en beregning af den forringelse af kontantvaerdien af de forud for den 17. maj 1990 optjente pensionsrettigheder, som var en konsekvens af aendringen. Derefter kompenseredes der for denne forringelse, idet hver enkelt af de tilsluttede personer senest den 1. december 1991 kunne vaelge et (til kontantvaerdien svarende) tidligere begyndelsestidspunkt for pensionen uden anvendelse af fradraget ved foertidspensionering. Saafremt der ikke blev indsendt nogen erklaering, blev den tilsluttede anset for at have valgt at benytte denne mulighed.
Ifoelge forelaeggelseskendelsen har pensionsfonden givet tilsagn om, at den vil tage aendringen op til fornyet overvejelse, saafremt det viser sig, at en undladelse af at gennemfoere aendringen ikke indebaerer en risiko for, at EF-traktatens artikel 119 tilsidesaettes. Pensionsfonden frygter nemlig, at saafremt det fastslaas, at der foreligger en tilsidesaettelse af bestemmelsen, vil mandlige arbejdstagere i samme situation ° saafremt aendringen ikke gennemfoeres ° kunne goere krav paa de samme rettigheder, som de kvindelige arbejdstagere har i medfoer af den i 1985 gennemfoerte overgangsordning, og navnlig, at de saa vil vaelge en pensionsalder paa 55 aar.
7. Sagsoegerne i hovedsagen er af den opfattelse, at artikel 119 og Barber-dommen ikke goer det noedvendigt at foretage den naevnte aendring, og at aendringen derfor skal ophaeves. De har derfor indbragt sagen for Kantongerecht, Haag (herefter bemaevnt "Kantongerecht" med paastand om, at dette anerkendes.
Kantongerecht har fundet det noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"A. Er det i strid med EOEF-traktatens artikel 119, at pensionsalderen ° i en erhvervstilknyttet pensionsordning, hvorefter pensionsalderen fra den 1. januar 1985 har vaeret fastsat til 60 aar for saavel mandlige som kvindelige medlemmer ° efter den 17. maj 1990 fortsat fastsaettes til 55 aar for en begraenset gruppe kvindelige medlemmer, saafremt dette
a) foelger af en overgangsordning, der blev indfoert pr. 1. januar 1985 (da pensionsalderen, som tidligere var fastsat til 60 aar for mandlige medlemmer og til 55 aar for kvindelige medlemmer, ved en aendring af reglementet blev gjort ens og fastsat til 60 aar), og
b) overgangsordningen udelukkende finder anvendelse paa de kvindelige medlemmer (eller kvinder, som soegte at blive medlemmer), der saavel den 31. december 1984 som den 1. januar 1985 var ansat hos en arbejdsgiver, der var tilsluttet pensionsordningen (' de ringere stillede' ), og
c) overgangsordningen ligeledes gik ud paa, at de ringere stillede kunne vaelge mellem en pensionsalder paa 55 eller 60 aar, og at dette valg skulle foretages i en periode, som allerede (senest) udloeb den 31. december 1986.
B. Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal A., om overgangsordningen for tilfaelde, hvor der ikke rettidigt er tilkendegivet et udtrykkeligt valg, gaar ud paa, at det saa er den oprindelige pensionsalder paa 55 aar, der gaelder, eller at det saa er den almindelige pensionsalder paa 60 aar, der gaelder?"
Er det foreneligt med EF-traktatens artikel 119, at kvindelige arbejdstageres pensionsalder saettes op til det samme niveau som for maend til gennemfoerelse af Barber-dommen?
8. Trods forskellene mellem de to sager er det centrale spoergsmaal, som Domstolen her skal tage stilling til, det samme, nemlig om ° og i bekraeftende fald i hvilket omfang ° man i en erhvervstilknyttet pensionsordning, for at tage hensyn til foelgerne af Barber-dommen kan goere aldersbetingelserne for pensionsretten ensartede ved at saette pensionsalderen op for de kvindelige arbejdstagere i stedet for at saette den ned for de mandlige. Specielt fremgaar det af Smith-sagen, at dette indebaerer en ulempe for kvindelige arbejdstagere, da de for fremtiden skal vaere ansat i loennet beskaeftigelse i laengere tid for at kunne goere krav paa fuld erhvervstilknyttet pension.
Jeg vil foerst behandle dette centrale spoergsmaal paa det principielle plan for derefter at besvare de spoergsmaal, der er stillet i de to sager.
9. Selv om det drejer sig om et oemtaaleligt emne, er jeg af den opfattelse, at det principielle svar ifoelge faellesskabsretten er ret klart. Jeg henviser til, at et lignende spoergsmaal er forelagt Domstolen i sag C-200/91, Coloroll, hvor High Court of Justice (Chancery Division) oensker at faa oplyst, om gennemfoerelsen af lighedsprincippet kraever, at ydelser til det ringere stillede koen i alle tilfaelde saettes op, eller om det derimod er i overensstemmelse med artikel 119, at ydelserne til det andet koen saettes ned (3). I mit forslag til afgoerelse af 28. april 1993 i sagerne Ten Oever, Moroni, Neath og Coloroll (4) har jeg paa grundlag af Domstolens praksis opstillet en sondring mellem pensionsydelser, alt efter om de baseres paa en tidligere forskelsbehandling (efter Barber-dommen), eller om de vedroerer arbejdspraestationer, der er ydet efter udfaerdigelsen af en ny ordning, der (i medfoer af Barber-dommen) er tilpasset ligebehandlingsprincippet. Denne sondring er ogsaa her af vaesentlig betydning.
10. Med hensyn til ydelser, der har stoette i tidligere beskaeftigelsesperioder, for hvilke der gjaldt en diskriminerende ordning, skal der, indtil der udstedes bestemmelser, der ophaever denne forskelsbehandling, gennemfoeres en forhoejelse af ydelserne til det ringere stillede koen, saa de kommer op paa samme niveau som for det gunstigst stillede koen. Det er nemlig Domstolens faste praksis i sager vedroerende forskelsbehandling med hensyn til koen, at den ordning, der gaelder for det gunstigst stillede koen, ogsaa anvendes paa det ringere stillede koen, da disse regler "er de eneste, man kan henholde sig til" ved en oejeblikkelig gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet (5).
Ved anvendelsen af denne retspraksis skal der naturligvis tages hensyn til begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen. Som Domstolen for nylig har udtalt i dommene i Ten Oever-, Moroni- og Neath-sagerne, betyder dette, at
"den direkte virkning af traktatens artikel 119 kun [kan] paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede paaroerende ° som anfoert i dommen ° forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse" (6).
Med andre ord kan den naevnte retspraksis vedroerende "de eneste regler, man kan henholde sig til" ° for saa vidt angaar erhvervstilknyttede pensionsordninger ° kun anvendes for beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990.
11. Situationen er fundamentalt anderledes for ydelser paa grundlag af en ny ordning, som er tilpasset ligebehandlingsprincippet, og som vedroerer fremtidige beskaeftigelsesperioder, dvs. beskaeftigelsesperioder efter ordningens ikrafttraeden. Jeg er enig med Avdel Systems Ltd, den britiske og den tyske regering samt Kommissionen i, at det ikke er i strid med faellesskabsretten at nedsaette saadanne ydelser, saa laenge ydelserne for mandlige og kvindelige arbejdstagere er fastsat paa samme niveau. Saafremt det forholdt sig anderledes, ville det betyde en uoensket indblanding fra Faellesskabets side paa et omraade, som paa nuvaerende tidspunkt hoerer under medlemsstaternes kompetence, idet medlemsstaterne, som Domstolen gentagne gange har understreget, "har en rimelig skoensmargen med hensyn til de sociale beskyttelsesforanstaltningers art og de konkrete betingelser for deres gennemfoerelse" (7).
I modsaetning til, hvad sagsoegerne i de to sager har gjort gaeldende, aendrer Defrenne II-dommen ikke herved. Det er rigtigt, at Domstolen i Defrenne II-dommen udtalte, at i betragtning af det sociale formaal, der ligger til grund for artikel 119 ° saaledes som det kommer til udtryk i bestemmelsen i artikel 117 om at fremme en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkaar (8) ° "[kan man] ... se bort fra indvendingen om, at denne artikel kan overholdes paa anden maade end gennem en stigning i de laveste loenninger" (9). Som jeg allerede har fremfoert i mit forslag til afgoerelse af 28. april 1993 (10), skal man laese denne praemis i dens rette sammenhaeng. Hovedsagen drejede sig nemlig om et erstatningskrav fra Defrenne mod hendes tidligere arbejdsgiver, Sabena, paa grund af loendiskrimination med hensyn til arbejde, der var blevet udfoert i det foregaaende aarti. Praemissen maa derfor antages kun at vedroere en forskelsbehandling, der har fundet sted tidligere, og for hvis vedkommende Domstolen ° som allerede naevnt ° kraever, at den fordelagtigste ordning ogsaa skal anvendes paa den ringere stillede gruppe.
12. Det her forsvarede anbringende finder i oevrigt stoette i den for nylig afsagte dom i Roks-sagen. I Roks-sagen blev der forelagt Domstolen det spoergsmaal, om faellesskabsretten er til hinder for indfoerelse af en national lovgivning, der ° ved at goere opretholdelsen af retten til en ydelse i anledning af uarbejdsdygtighed afhaengig af en betingelse med hensyn til indtaegt, som baade maend og kvinder skal opfylde ° medfoerer, at kvinder for fremtiden mister rettigheder, som de havde i medfoer af den direkte virkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7/EOEF (11). Under henvisning til medlemsstaternes kompetence for saa vidt angaar socialpolitikken svarede Domstolen, at
"faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat i forbindelse med kontrollen af de sociale udgifter traeffer foranstaltninger, hvorved visse kategorier af personer mister socialsikringsydelser, forudsat at staten herved overholder princippet om ligebehandling af maend og kvinder, som fastslaaet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 ..." (12).
Ovenstaaende maa ligeledes gaelde for saa vidt angaar anvendelsen af EF-traktatens artikel 119 paa erhvervstilknyttede pensionsordninger. Bestemmelsen kraever lige loen til maend og kvinder, men fastlaegger ikke et bestemt niveau for fremtidige ydelser fra den erhvervstilknyttede pensionsordning.
Besvarelse af spoergsmaalene i Smith-sagen
13. Naar ovenstaaende anvendes paa Smith-sagen, giver det foelgende resultat. Som Bedford Industrial Tribunal med rette anfoerer i sit foerste spoergsmaal, skal der sondres mellem tre situationer.
Jeg begynder med den sidste, nemlig fastsaettelsen af pensionsalderen til 65 aar for maend og kvinder for pensionsydelser, der udbetales paa grundlag af beskaeftigelsesperioder, der ligger foer den 17. maj 1990. Faellesskabsretligt er sagen klar. En saadan handling beroeres ikke af EF-traktatens artikel 119, da bestemmelsen ° i hvert fald med hensyn til forskelsbehandling, der er en foelge af forskelle i pensionsalder ° ikke har direkte virkning for disse ydelser, og der heller ikke kan paapeges andre bestemmelser eller principper i faellesskabsretten, der goer det noedvendigt at tilpasse erhvervstilknyttede pensionsordninger til lighedsprincippet ved at fastsaette en generel (hoejere eller lavere) pensionsalder. Jeg har dog fuld forstaaelse for den opfattelse, som sagsoegerne i hovedsagen og den tyske regering har fremfoert, nemlig at en forhoejelse af pensionsalderen for kvinder kan vaere et indgreb i de optjente rettigheder i den senere aendrede erhvervstilknyttede pensionsordning. Men i betragtning af, at der for den paagaeldende periode ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser, kan denne problematik kun loeses efter national ret. Af udtalelserne fra de regeringer, der har deltaget i sagen, fremgaar i oevrigt, at der efter national ret er en raekke muligheder. Den britiske regering goer i denne forbindelse opmaerksom paa de i Det Forenede Kongerige gaeldende bestemmelser i kontrakt- og "trust"-retten, mens den tyske regering henviser til de i tysk ret gaeldende principper om beskyttelse af berettigede forventninger og af allerede erhvervede rettigheder ("Prinzip des Vertrauens- und Bestandsschutz") samt til Bundesarbeitsgericht' s praksis (13). Dertil skal foejes, at Avdel Systems Limited som begrundelse for en aendring af ordningen med tilbagevirkende kraft absolut ikke kan paaberaabe sig de oekonomiske foelger af Barber-dommen, da denne dom netop ikke gaelder for beskaeftigelsesperioder forud for domsafsigelsen.
14. Derefter er der spoergsmaalet om en fastsaettelse af en ensartet pensionsalder paa et hoejere niveau for mandlige og kvindelige ansatte for saa vidt angaar pensionsydelser, der er optjent paa grundlag af beskaeftigelsesperioder, der ligger mellem den 17. maj 1990 og tidspunktet for fastsaettelsen af den ensartede pensionsalder, i dette tilfaelde den 1. juli 1991. Da disse beskaeftigelsesperioder ligger efter Barber-dommen, gaelder her fuldt ud den regel, der foelger af Domstolens praksis, nemlig at ligebehandlingsprincippet kraever, at den ordning, der gaelder for det mest begunstigede koen (i dette tilfaelde kvinder), skal anvendes paa det ringere stillede koen (i dette tilfaelde maend).
I modsaetning til Kommissionen, der kun anser tidspunktet for udbetalingen af pensionen for relevant for bedoemmelsen af, om EF-traktatens artikel 119 er overholdt (14), mener jeg derfor, at EF-traktatens artikel 119 ikke tillader nogen fastsaettelse af en ensartet hoejere pensionsalder for ydelser, der er optjent paa grundlag af disse beskaeftigelsesperioder.
15. For saa vidt endelig angaar fastsaettelse af en ensartet hoejere pensionsalder for ydelser optjent paa grundlag af beskaeftigelsesperioder efter datoen for fastsaettelsen af en ensartet pensionsalder, er jeg i lighed med den britiske og den tyske regering af ovennaevnte grunde (se punkt 11 og 12) af den opfattelse, at en saadan fremgangsmaade ikke er i strid med EF-traktatens artikel 119, i hvert fald i det omfang ligebehandlingsprincippet fuldt ud respekteres.
16. Dette sidste punkt foerer mig frem til Bedford Industrial Tribunal' s andet spoergsmaal: Er arbejdsgiveren ° selv om artikel 119 ikke er til hinder for, at der fastsaettes en ensartet, hoejere pensionsalder ° alligevel efter bestemmelsen forpligtet til at begraense de uheldige konsekvenser saa meget som muligt, for saa vidt angaar kvinder, hvis ydelser beroeres af beslutningen om at fastsaette en ensartet pensionsalder? Med hensyn til fastsaettelse af en ensartet pensionsalder for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder forud for den 17. maj 1990, er svaret klart, idet der ikke af EF-traktatens artikel 119 kan udledes nogen forpligtelse for arbejdsgiveren med hensyn til denne periode.
Jeg behoever ikke komme naermere ind paa situationen med hensyn til ydelser vedroerende beskaeftigelsesperioder mellem den 17. maj 1990 og datoen for fastsaettelsen af en ensartet pensionsalder. Som allerede naevnt er artikel 119 her til hinder for at fastsaette en ensartet, hoejere pensionsalder.
Men hvad saa med hensyn til ophaevelse af forskellen for saa vidt angaar fremtidige tjenesteaar (dvs. aarene efter det i ordningen fastsatte tidspunkt for fastsaettelse af en ensartet pensionsalder, den 1.7.1991)? Smith og de oevrige sagsoegere i hovedsagen goer gaeldende, at arbejdsgiveren her er forpligtet af det faellesskabsretlige proportionalitetsprincip. Den metode, der vaelges til at ophaeve den forbudte forskelsbehandling, maa ikke medfoere, at pensionsydelserne til kvinder nedsaettes mere end strengt noedvendigt for at opfylde virksomhedens behov. I denne forbindelse skal der bl.a. tages hensyn til de overskud, som pensionsfonden raader over, eller til alternative finansieringsmetoder, f.eks. forhoejelse af bidragene, og i hvilken udstraekning arbejdsgiveren hidtil har draget fordel af opretholdelsen af en diskriminerende pensionsordning (hvilket haevdes at vaere tilfaeldet her, da Avdel Systems Limited ikke har betalt bidrag siden den 1.6.1989).
Denne argumentation maa afvises. Arbejdsgiveren er i medfoer af EF-traktatens artikel 119 forpligtet til at ophaeve enhver ulighed i afloenningen af mandlige og kvindelige ansatte. Proportionalitetsprincippet kan efter min opfattelse ikke paaberaabes for at hindre gennemfoerelsen af "en saa grundlaeggende faellesskabsretlig bestemmelse som princippet om ligebehandling af maend og kvinder" (15).
17. Det tredje spoergsmaal i Smith-sagen kraever kun et svar for saa vidt angaar den anden situation, nemlig om pensionsydelser til ansatte paa grundlag af beskaeftigelsesperioder fra den 17. maj 1990, men inden tidspunktet for fastsaettelsen af en ensartet pensionsalder, den 1. juli 1991. Spoergsmaalet er her, om arbejdsgiveren i denne periode alligevel kan saette pensionsalderen op for kvinder og som foelge deraf nedsaette deres ydelser, saafremt han kan anfoere en objektiv begrundelse derfor, f.eks. virksomhedens eller den erhvervstilknyttede pensionsordnings behov.
Jeg er tilboejelig til i denne forbindelse at indtage et restriktivt standpunkt. Arbejdsgiveren traeffer jo selv beslutning om varigheden af den paagaeldende periode og de dermed forbundne udgifter. Jo hurtigere pensionsordningen tilpasses ligebehandlingsprincippet, jo kortere er den periode, hvori reglen om "de eneste regler, man kan henholde sig til" gaelder, og ° i konsekvens heraf ° jo mindre er udgifterne i denne forbindelse for arbejdsgiveren og pensionsordningen. Det forekommer mig derfor ikke rigtigt, saaledes som det er anfoert af Avdel Systems Limited, at tillade en fleksibel anvendelse af de kriterier, som Domstolen bl.a. i Bilka-dommen har udviklet om en objektiv begrundelse for tilfaelde af indirekte forskelsbehandling (16). Jeg er dog enig med Det Forenede Kongeriges regering i, at Domstolen ikke paa forhaand maa udelukke muligheden for objektivt begrundede undtagelser.
18. En saadan mulighed maa dog kun benyttes i saerlige tilfaelde, naermere bestemt for at tage hensyn til omstaendigheder, der ikke har nogen sammenhaeng med koensdiskriminering, og som svarer til et akut behov, der vedroerer selve virksomhedens eksistens eller pensionsordningens solvens. Med hensyn til virksomhedens eksistens, mener jeg, at en raekke af ° men ikke alle (17) ° de af Avdel Systems Ltd for Bedford Industrial Tribunal (18) anfoerte faktorer kan kvalificeres som saadanne akutte behov. Jeg taenker her f.eks. paa en virksomheds behov for at gennemfoere absolut noedvendige investeringer eller for at imoedegaa store udsving i antallet af ansatte (19). Med hensyn til den erhvervstilknyttede pensionsordning mener jeg, at en undtagelse er mulig, naar en fuldstaendig gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet bringer den finansielle ligevaegt (20) i den paagaeldende ordning, og dermed dens solvens, i alvorlig fare (21). Jeg vil heller ikke udelukke, at en erhvervstilknyttet pensionsordning af hensyn til de komplicerede aktuarmaessige beregninger, som gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet kan give anledning til ° i de foreliggende tilfaelde er det f.eks. noedvendigt at foretage saerskilte beregninger for tre forskellige beskaeftigelsesperioder ° kan foretraekke en ud fra en administrativ eller aktuarmaessig synsvinkel mindre indviklet, alternativ fremgangsmaade til gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet for saa vidt angaar den her omhandlede periode. Hvis en saadan alternativ fremgangsmaade benyttes, skal der dog fuldt ud tages hensyn til de rettigheder, som artikel 119 har medfoert til fordel for privatpersoner fra den 17. maj 1990, som er datoen for afsigelsen af Barber-dommen (22).
Det siger sig selv, at det tilkommer den nationale retsinstans at bedoemme og kontrollere disse elementer og navnlig at afgoere, om den af arbejdsgiveren og/eller den erhvervstilknyttede pensionsordning paaberaabte begrundelse intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (23) og ikke indeholder nogen begraensning af ligebehandlingsprincippet ud over, hvad der er strengt noedvendigt (24).
Besvarelse af spoergsmaalene i Van den Akker-sagen
19. I modsaetning til Smith-sagen drejer Van den Akker-sagen sig om en ophaevelse af forskellen i pensionsalder for maend og kvinder, der er gennemfoert foer Barber-dommen, nemlig den 1. januar 1985, hvorved de paa davaerende tidspunkt tilsluttede kvinder i en begraenset periode (fra begyndelsen af 1985 til slutningen af 1986) kunne vaelge, om de oenskede at bevare en lavere pensionsalder. Det ovenfor (i punkt 8) formulerede centrale spoergsmaal undergaar derfor en forskydning, idet vaegten laegges paa virkningen af Barber-dommen paa en overgangsordning, der var indgaaet foer Barber-dommen ° og endda foer Bilka-dommen (25) ° idet spoergsmaalet er, om en saadan overgangsordning, der personelt og tidsmaessigt er begraenset, skal ophaeves? Kan mandlige arbejdstagere, hvis en saadan overgangsordning opretholdes, goere krav paa de samme rettigheder som dem, der gaelder for kvindelige arbejdstagere, der i forbindelse med overgangsordningen af 1985 har valgt en pensionsalder paa 55 aar?
20. De parter, der har deltaget i sagen for Domstolen, har gjort forskellige synspunkter gaeldende. Sagsoegerne i hovedsagen og den nederlandske regering er af den opfattelse, at EF-traktatens artikel 119 ikke er til hinder for den overgangsordning, som sagen drejer sig om. Sagsoegerne i hovedsagen paaberaaber sig navnlig praemisserne i Barber-dommen, hvori Domstolen udtalte, at bydende retssikkerhedshensyn er til hinder for, at der rejses tvivl om retsforhold, hvis virkninger allerede er udtoemt (26). I den foreliggende sag er virkningerne af de paagaeldende retsforhold efter deres opfattelse allerede udtoemt, idet fristen for, hvornaar man kunne vaelge at goere brug af overgangsordningen, er udloebet, nemlig den 31. december 1986. Et andet standpunkt ville ikke tilgodese det grundlaeggende retssikkerhedsprincip.
Ifoelge pensionsfonden derimod foelger det af Barber-dommen, at ogsaa den overgangsordning, der her er tale om, nu er forbudt. Naar henses til den maade, paa hvilken Domstolen har begraenset de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen, er det efter pensionsfondens opfattelse ikke laengere tilladt at diskriminere ved at opretholde forskellig pensionsalder for maend og kvinder for rettigheder, der optjenes efter den 17. maj 1990.
Kommissionen erklaerer sig enig i denne opfattelse. Kommissionen finder ikke, at sagsoegerne i hovedsagen kan modsaette sig ophaevelsen af overgangsordningen under henvisning til EF-traktatens artikel 119, som efter Kommissionens opfattelse ikke er til hinder for en nedsaettelse for fremtiden af den bedst stillede gruppes pensionsydelser til samme niveau, som gaelder for den ringere stillede gruppe, saafremt ligebehandlingsprincippet blot overholdes. Om sagsoegernes erhvervede rettigheder er blevet kraenket, vil vaere et andet spoergsmaal, som i princippet skal besvares i henhold til national ret. Kommissionen anser det i oevrigt ikke for noedvendigt at afpasse sit standpunkt naermere paa baggrund af de omstaendigheder, der er naevnt i Kantongerecht' s foerste spoergsmaal, litra a), b) og c). Kommissionen finder navnlig, at der af Domstolens praksis vedroerende socialsikringsydelser kan udledes gode argumenter for et anbringende om, at ligebehandlingsprincippet skal overholdes strengt, ogsaa inden for rammerne af den her behandlede overgangsordning.
21. Jeg vil herefter straks undersoege den retspraksis, som Kommissionen har henvist til. Det drejer sig om en raekke domme (i Borrie Clarke-sagen (27), Dik-sagen (28) og Johnson-sagen (29)), hvori Domstolen har udtalt sig om, hvorvidt det er foreneligt med direktiv 79/7, at lovbestemte overgangsbestemmelser ° der normalt er fastsat ved tilpasningen af den nationale lovgivning til direktivet ° har som konsekvens, at en bestemt diskriminerende ordning fortsat gaelder ogsaa efter det paagaeldende direktivs gennemfoerelsestidspunkt (23.12.1984) (30). Domstolen har resolut erklaeret dette i strid med direktiv 79/7. Den har i denne forbindelse foerst og fremmest henvist til den direkte virkning af det i direktiv 79/7, artikel 4, stk. 1, fastsatte forbud mod forskelsbehandling, og den i direktivets artikel 5 opstillede forpligtelse for medlemsstaterne til at ophaeve alle bestemmelser, der er i strid med ligebehandlingsprincippet (31). Endvidere har Domstolen fremhaevet, at
"direktivet ikke indeholder nogen undtagelse fra ligebehandlingsprincippet i artikel 4, stk. 1, der kunne hjemle opretholdelse af en diskrimination, der bestod efter tidligere gaeldende national lovgivning. Det foelger heraf, at en medlemsstat ikke efter den 22. december 1984 maa opretholde en forskelsbehandling, der skyldes, at ydelsesvilkaarene er de samme som foer den naevnte dato. Det goer herved ingen forskel, at en saadan forskelsbehandling foelger af overgangsbestemmelser, der er givet i forbindelse med indfoerelsen af en ny ydelse" (32).
22. Skal denne retspraksis, som kraever, at ligebehandlingsprincippet faar umiddelbar tidsmaessig virkning, anvendes fuldt ud paa den foreliggende problematik, saaledes som Kommissionen har gjort gaeldende? Jeg tvivler staerkt herpaa. Denne tvivl naeres bl.a. af, at i modsaetning til direktiv 79/7 indeholder direktiv 86/378/EOEF, hvori der er truffet bestemmelser til gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (33), i artikel 8, stk. 2, foelgende overgangsbestemmelse:
"Dette direktiv er ikke til hinder for, at rettigheder og pligter, som vedroerer en periode for medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning, der ligger forud for revisionen af den paagaeldende ordning, fortsat er undergivet de bestemmelser i ordningen, som var gaeldende for den paagaeldende periode."
I modsaetning til direktiv 79/7 indeholder direktiv 86/378 saaledes en udtrykkelig bestemmelse, hvori det er fastsat, at den nye lov skal respektere tidligere ordninger (34).
23. Hvorfor indeholder direktiv 79/7 da ikke en saadan undtagelse, naar direktiv 86/378 goer det? Efter min mening kan dette navnlig forklares med, at det i direktiv 79/7 drejer sig om lovbestemte (35) ordninger om social sikring, det vil med Domstolens ord sige
"socialsikringsordninger eller -ydelser, f.eks. alderspension, som direkte er reguleret ved lov, saaledes at der ikke foreligger nogen overenskomst inden for den paagaeldende virksomhed eller erhvervsgren, og som obligatorisk finder anvendelse paa almindelige grupper af arbejdstagere" (36).
For saadanne ordninger gaelder altid princippet om, at den nye lov har virkning umiddelbart (37). Desuden maa man ikke glemme, i) at medlemsstaterne fik seks aar til at tilpasse lovgivningen og de administrative bestemmelser (38), og ii) at direktivet for saa vidt angaar alders- og arbejdsophoerspensioner indeholder en undtagelse vedroerende fastsaettelsen af pensionsalderen, hvis gyldighed Domstolen aldrig har draget i tvivl (39).
Ved erhvervstilknyttede pensionsordninger derimod befinder man sig paa et overenskomstomraade. Med hensyn til overgangsregler spiller her andre overvejelser en rolle end ved lovbestemte ordninger, der har et generelt sigte, f.eks. respekt for parternes frie vilje og for den ligevaegt, der er bragt i stand ved indgaaede aftaler. Generelt accepteres det med hensyn til aftaler, at den nye lov respekterer den gamle. Umiddelbar anvendelse af den nye ordning skal kun sikres, saafremt almene interesser lider alvorlig skade ved, at situationer, der er opstaaet under den gamle ordning, fortsaetter (40).
24. Princippet om, at en ny lov respekterer tidligere regler for saa vidt angaar overenskomstmaessige situationer, der har en vis udstraekning i fremtiden, finder jeg meget tiltalende. Men jeg finder alligevel, at det ikke skal anvendes her, naar henses til Domstolens praksis, navnlig dommene i sagerne Defrenne II og Barber. I den foerste dom udtalte Domstolen:
"Da artikel 119 er ufravigelig, gaelder forbuddet mod forskelsbehandling mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere nemlig ikke blot for de offentlige myndigheder, men tillige for alle overenskomster, som kollektivt regulerer arbejdsloennen, og for aftaler mellem private." (41)
Saaledes accepteredes den direkte (og i princippet umiddelbare) anvendelse af artikel 119 paa horisontale, navnlig overenskomstmaessige, ordninger.
I Barber-dommen, saaledes som det i oevrigt ogsaa er tilfaeldet i Defrenne II-dommen, har Domstolen dog begraenset denne umiddelbare virkning ved at fastsaette en begraensning af de tidsmaessige virkninger af dommen, saaledes at bestemmelsen faar den virkning i et begraenset tidsrum, at den respekterer bestaaende situationer. Det forekommer mig, at Domstolen hermed, ved i sin praksis at fastsaette en overgangsordning, selv har gennemfoert den afvejning af de generelle faellesskabsinteresser (isaer kravet om en ensartet og generel anvendelse af faellesskabsretten) over for private interesser (isaer retssikkerhed og beskyttelse af kontraktforhold, der er indgaaet i god tro), som ligger til grund for princippet om respekt for bestaaende forhold. Det er derfor ogsaa denne overgangsordning, der udgoer en del af Barber-dommen, som skal anvendes ved fortolkningen af EF-traktatens artikel 119.
25. Konkret betyder det foelgende. Da den direkte virkning af EF-traktatens artikel 119 ifoelge Barber-dommen kun kan paaberaabes for beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, kan de mandlige arbejdstagere i Koninklijke Shell-koncernen i hvert fald ikke paaberaabe sig, at overgangsordningen er i strid med EF-traktatens artikel 119 for saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for Barber-dommen. Det siger endvidere sig selv, at kvindelige arbejdstagere, der i forbindelse med overgangsordningen har valgt at bevare en pensionsalder paa 55 aar, og som var fyldt 55 aar forud for Barber-dommen, ikke beroeres af Barber-dommen. I deres tilfaelde foreligger der netop den situation, som Domstolen omtalte i praemis 44 i Barber-dommen, nemlig at
"bydende retssikkerhedshensyn [er] til hinder for, at der rejses tvivl om retsforhold, hvis virkninger allerede er udtoemt".
26. Modsat sagsoegerne i hovedsagen er jeg dog af den opfattelse, at man ikke kan betragte den situation, hvori kvindelige arbejdstagere, som i forbindelse med overgangsordningen har valgt en pensionsalder paa 55 aar, men som paa tidspunktet for afsigelsen af Barber-dommen endnu ikke var fyldt 55 aar, befinder sig i, som en situation "hvis virkninger allerede er udtoemt". De optjener nemlig fortsat eller har fortsat optjent yderligere pensionsrettigheder, ogsaa efter Barber-dommen. For de beskaeftigelsesperioder, der er udfoert af disse kvindelige ansatte og de tilsvarende mandlige ansatte efter den 17. maj 1990, gaelder stadig i fuld udstraekning den sidste saetning i Barber-dommens praemis 44, hvori Domstolen udtrykkeligt udelukker, at den nye fortolkning af artikel 119 skal begraenses:
"Endelig bemaerkes, at virkningerne af den naevnte fortolkning ikke boer begraenses, for saa vidt angaar pensionsrettigheder, der erhverves efter afsigelsen af naervaerende dom." (42)
27. Overgangsordningen skal altsaa, som pensionsfonden med rette antog, tilpasses for at tage hensyn til foelgerne af Barber-dommen (43). For beskaeftigelsesperioder mellem den 17. maj 1990 og den 1. juni 1991, datoen for aendringen af pensionsordningen, gaelder den ovenfor naevnte regel om "de eneste regler, man kan henholde sig til" (ovenfor i punkt 10). For beskaeftigelsesperioder derefter er en fastsaettelse af en hoejere pensionsalder for kvindelige ansatte, der var omfattet af overgangsordningen, til samme pensionsalder som de mandlige ansatte, forenelig med EF-traktatens artikel 119, for saa vidt ligebehandlingsprincippet i den forbindelse fuldt ud respekteres (jf. ovenfor i punkt 11).
28. Med hensyn til problematikken vedroerende en forhoejelse med tilbagevirkende kraft af pensionsalderen for de kvindelige ansatte for saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder, der ligger mellem Barber-dommen og datoen for fastsaettelsen af en ensartet pensionsalder for maend og kvinder, kan jeg henvise til svaret i Smith-sagen (jf. ovenfor i punkt 17). Dette problem er ikke naevnt af parterne i denne sag, maaske paa grund af den af pensionsfonden udarbejdede kompensationsordning (jf. ovenfor, punkt 6).
Forslag til afgoerelse
29. Herefter skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal i de foreliggende sager saaledes:
I begge sager:
"Det er ikke i strid med EF-traktatens artikel 119, at en arbejdsgiver i medfoer af Domstolens dom af 17. maj 1990 i sag C-262/88, Barber, inden for rammerne af en erhvervstilknyttet pensionsordning haever de kvindelige ansattes pensionsalder til samme niveau som for de mandlige ansatte for fremtidige beskaeftigelsesperioder, dog under forudsaetning af, at det i artikel 119 fastsatte princip om lige loen til maend og kvinder respekteres fuldt ud. I betragtning af begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen er faellesskabsretten heller ikke til hinder for, at denne fremgangsmaade benyttes med hensyn til beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990. Faellesskabsretten er dog til hinder for, at samme fremgangsmaade benyttes med hensyn til beskaeftigelsesperioder, der ligger mellem den 17. maj 1990 og tidspunktet for fastsaettelsen af den ensartede pensionsalder. For sidstnaevnte beskaeftigelsesperioder skal ligebehandlingsprincippet gennemfoeres ved at lade den ordning, der gaelder for medlemmerne af det bedst stillede koen, finde anvendelse paa medlemmerne af det ringere stillede koen."
I sag C-408/92, Smith m.fl.
"1) EF-traktatens artikel 119 indeholder i ingen af de tre ovennaevnte situationer den forpligtelse, som Bedford Industrial Tribunal har angivet i sit andet spoergsmaal.
2) I den tredje situation, som er skitseret af Bedford Industrial Tribunal, kan der ved gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet kun i ganske saerlige situationer tages hensyn til omstaendigheder, som intet har at goere med forskelsbehandling med hensyn til koen, og som svarer til et akut behov, der vedroerer selve virksomhedens eksistens eller den erhvervstilknyttede pensionsordnings solvens. Det tilkommer den nationale retsinstans at undersoege disse forhold og at kontrollere, at ligebehandlingsprincippet ikke begraenses mere end hoejst noedvendigt."
I sag C-28/93, Van den Akker m.fl.
"Naar henses til Barber-dommen, er det i strid med EF-traktatens artikel 119, inden for rammerne af en erhvervstilknyttet pensionsordning og for saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder, der ligger efter den 17. maj 1990, fortsat at fastsaette pensionsalderen til 55 aar for en begraenset gruppe kvindelige tilsluttede, der paa det tidspunkt endnu ikke har naaet pensionsalderen, mens pensionsalderen for mandlige ansatte er fastsat til 60 aar. At denne situation udgoer en del af en forud for Barber-dommen aftalt overgangsordning aendrer intet herved."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) ° Dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 35, og punkt 3 i domskonklusionen.
(2) ° I forelaeggelsesafgoerelsen er yderligere naevnt en fjerde kategori, nemlig kvinder, der har vaeret tilsluttet ordningen, men som i mellemtiden er afgaaet ved doeden. Da ingen af sagerne for den nationale ret vedroerer dette tilfaelde, lader jeg det herefter ude af betragtning.
(3) ° Jf. spoergsmaal 1, punkt 2, iii), i Coloroll-sagen.
(4) ° Sagerne C-109/91, C-110/91, C-152/91 og C-200/91, Sml. I, s. 4932 og 4933, punkt 60.
(5) ° Domstolen har foerste gang udviklet dette kriterium i sagen Razzouk og Beydoun med hensyn til retten til ligebehandling af kvindelige og mandlige EF-tjenestemaend (dom af 20.3.1984, forenede sager 75/82 og 117/82, Sml. s. 1509, praemis 19). Domstolen har derefter anvendt kriteriet for at sikre anvendelse af det i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 (jf. den fuldstaendige reference i fodnote 11) stadfaestede ligebehandlingsprincip, saa laenge den nationale lovgiver ikke (i fuldt omfang) har gennemfoert direktivet, jf. bl.a. dom af 24.6.1987, sag 384/85, Borrie Clarke, Sml. s. 2865, praemis 12, og en nyere dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Roks, Sml. I, s. 571, praemis 18. I Kowalska- og Nimz-dommene har Domstolen ogsaa overfoert denne praksis til EF-traktatens artikel 119, jf. dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 19, og af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, praemis 18.
(6) ° Dom af 6.10.1993, sag C-109/91, Ten Oever, Sml. I, s. 4879, praemis 20, og punkt 2 i domskonklusionen, af 14.12.1993, sag C-110/91, Moroni, Sml. I, s. 6591, praemis 31, og punkt 3 i domskonklusionen, og af 22.12.1993, sag C-152/91, Neath, Sml. I, s. 6953, praemis 18, og punkt 1 i domskonklusionen.
(7) ° Dom af 12.7.1984, sag 184/83, Hofmann, Sml. s. 3047, praemis 27, af 7.5.1991, sag C-229/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2205, praemis 22, og af 19.11.1992, sag C-226/91, Molenbroek, Sml. I, s. 5943, praemis 15. Jf. tillige Roks-dommen (dom af 24.2.1994, citeret i fodnote 5), hvori Domstolen med hensyn til direktiv 79/7 bekraeftede, at direktivet dog ikke griber ind i den kompetence, som i henhold til traktatens artikel 117 og 118 tilkommer medlemsstaterne med henblik paa fastlaeggelsen af deres socialpolitik inden for rammerne af et snaevert samarbejde tilrettelagt af Kommissionen, og, som foelge heraf, i arten og omfanget af socialsikringsforanstaltningerne, bl.a. for saa vidt angaar den sociale tryghed, samt de konkrete betingelser for deres gennemfoerelse ... (praemis 28). Det samme gaelder efter min opfattelse fuldt ud for EF-traktatens artikel 119.
(8) ° Domstolen har gentagne gange paapeget, at denne bestemmelse, selv om den kan vaere af betydning for fortolkningen af andre faellesskabsretlige bestemmelser, i det vaesentlige har karakter af en programerklaering, og at gennemfoerelsen af de deri naevnte formaal skal ske som led i den politik, det paahviler de kompetente myndigheder naermere at fastlaegge, jf. dom af 29.9.1987, sag 126/86, Giménez Zaera, Sml. s. 3697, praemis 13 og 14. Domstolen har for nylig bekraeftet dette i sin dom af 17.3.1993, forenede sager C-72/91 og C-73/91, Sloman Neptun, Sml. I, s. 887, praemis 25 og 26, og tilfoejet, at artikel 117 ikke tillader nogen domstolskontrol med medlemsstaternes socialpolitik (praemis 27).
(9) ° Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne II, Sml. s. 455, praemis 15.
(10) ° Forslag til afgoerelse, punkt 60.
(11) ° Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19.12.1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24).
(12) ° Roks-dommen, praemis 29 (min fremhaevelse), med henvisning til dom af 11.6.1987 (Teuling, Sml. s. 2497) og den i fodnote 7 citerede dom i sag C-229/89, Kommissionen mod Belgien. Dette princip er faktisk allerede indeholdt i praemis 22 i Teuling-dommen og i praemis 24 sidstnaevnte dom, dog uden den her fremhaevede saetning.
(13) ° I afsnit 14 og 15 i det skriftlige indlaeg henviser den tyske regering navnlig til den saakaldte enkemandspensions -dom ( Witwerrenten-Urteil ), afsagt af Bundesarbeitsgericht den 5.9.1989 (3 AZR 575/88, bl.a. trykt i Betriebs-Berater, 1989, s. 2400, og i Der Betrieb, 1989, s. 2615), hvori der med hensyn til beskyttelsen af erhvervede rettigheder anvendes en tre-trins-teori ved gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet inden for private enke- og enkemandspensionsforsikringer. Ifoelge denne laere kan en arbejdsgiver kun gennemfoere en ligestilling af pensionsalderen med tilbagevirkende kraft, naar han kan paavise, at der foreligger konkrete tvingende hensyn ( zwingende Gruende ), f.eks. at der foreligger en oekonomisk noedsituation, at der skal ske en nedsaettelse af en ikke-planlagt overdaekning, eller at der er sket et alvorligt brud paa forpligtelser i et tillidsforhold.
(14) ° Under retsmoedet paapegede advokaten for sagsoegerne i Smith-sagen med rette, at der i Kommissionens opfattelse ikke er taget hensyn til de saerlige kendetegn ved erhvervstilknyttede pensionsordninger. Som Domstolen bemaerkede i de i fodnote 6 citerede domme i Ten Oever-sagen (praemis 17), Moroni-sagen (praemis 29) og Neath-sagen (praemis 14), har erhvervstilknyttede pensionsordninger nemlig i den forstand den saerlige karakter, at erhvervelsen af retten til pension ... sker gradvis i loebet af hele arbejdstagerens beskaeftigelsesforloeb, og den faktiske udbetaling af ydelsen ... opsaettes indtil opnaaelsen af en bestemt alder .
(15) ° Udtrykket stammer fra Roks-dommen, praemis 36.
(16) ° Dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, praemis 36. Disse kriterier er, at midlerne er i overensstemmelse med virksomhedens virkelige behov, er egnede til at opnaa det maal, den forfoelger, og er noedvendige herfor .
(17) ° Efter min opfattelse kommer omkostningsfaktorer med en generel potentiel virkning ikke i betragtning, saaledes som de af Avdel Systems Ltd naevnte potentielle omkostninger i forbindelse med en begraenset stigning i prisindekseringen og udsigten til en konjunkturtilbagegang.
(18) ° Afsnit 7.4 i forelaeggelsesafgoerelsen.
(19) ° Avdel Systems Ltd paaberaaber sig i denne forbindelse konsekvenserne for sit personale, saafremt mandlige ansatte (i alt ca. 90% af de ansatte) i meget stort omfang ville goere brug af den ret, de faar tilkendt til fuld pension, fra de fylder 60 aar.
(20) ° At Domstolen ved bedoemmelsen af, om forskelsbehandling er begrundet, er villig til at tage hensyn til den finansielle ligevaegt i den paagaeldende ordning, fremgaar bl.a. af dom af 7.7.1992, sag C-9/91, Equal Opportunities Commission, Sml. I, s. 4297, praemis 15-18 (lovbestemte pensionsordninger), og af 27.10.1993, sag C-338/91, Steenhorst-Neerings, Sml. I, s. 5475, praemis 23 (lovbestemt ordning om uarbejdsdygtighedsydelse).
(21) ° Det forhold alene, at gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet har finansielle konsekvenser, der til en vis grad paavirker den finansielle ligevaegt i en erhvervstilknyttet pensionsordning, er derfor ikke tilstraekkelig som begrundelse. Det skal dreje sig om vanskeligheder, der ikke eller naesten ikke kan overvindes. Hvis det, bl.a. under hensyntagen til den begraensede periode og pensionsordningens finansielle stilling (f.eks. eksisterende overskud, reserver og lignende), drejer sig om overstigelige hindringer, kan der analogt henvises til, hvad Domstolen udtalte i Roks-dommen, der er citeret i fodnote 5, vedroerende lovbestemte socialsikringsforanstaltninger: Selv om budgetmaessige hensyn kan vaere afgoerende for en medlemsstats socialpolitiske valg og paavirke arten og omfanget af de socialsikringsforanstaltninger, staten oensker at traeffe, udgoer de imidlertid ikke i sig selv et maal for socialpolitikken og kan derfor ikke begrunde en forskelsbehandling paa grundlag af koen (praemis 35).
(22) ° Jf. med hensyn til direktiv 79/7, dom af 8.3.1988, sag 80/87, Dik, Sml. s. 1601, praemis 14.
(23) ° Jf. dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 15.
(24) ° Jf. proportionalitetskriteriet, saaledes som dette er formuleret bl.a. i Bilka-dommen (praemis 36) og i Teuling-dommen, citeret i fodnote 12 (praemis 18). De valgte midler skal vaere egnede til at opnaa det berettigede maal og skal endvidere vaere noedvendige herfor. Dette betyder ikke kun, at den nationale ret i det konkrete tilfaelde skal undersoege, om den foranstaltning, som arbejdsgiveren og/eller den erhvervstilknyttede pensionsordning har truffet, er relevant, dvs. at der er en logisk forbindelse mellem den og det forfulgte maal (med hensyn til et tilfaelde, hvor Domstolen ikke fandt foranstaltningen relevant, se dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247, praemis 16), men tillige om der for arbejdsgiveren og/eller den erhvervstilknyttede pensionsordning ikke er noget brugbart alternativ, som medfoerer en mindre begraensning af ligebehandlingsprincippet.
(25) ° Jf. fodnote 16.
(26) ° Jf. Barber-dommen, praemis 41 og 44.
(27) ° Jf. fodnote 5.
(28) ° Jf. fodnote 22.
(29) ° Dom af 11.7.1991, sag C-31/90, Sml. I, s. 3723.
(30) ° I Borrie Clarke-sagen forsvarede Det Forenede Kongerige en saadan overgangsordning med hensyn til invaliditetsydelser med det argument, at personer, der tidligere kunne faa udbetalt ydelserne, havde en berettiget forventning om ikke at miste dem som foelge af lovaendringen, og at denne forventning skulle tilgodeses, jf. Borrie Clarke-dommen, praemis 4.
(31) ° Jf. Borrie Clarke-dommen, praemis 9, og Dik-dommen, praemis 8.
(32) ° Borrie Clarke-dommen, praemis 10. Se endvidere Dik-dommen, praemis 9, og Johnson-dommen, praemis 32.
(33) ° Raadets direktiv 86/378/EOEF af 24.7.1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (EFT L 225, s. 40).
(34) ° Kommissionens oprindelige forslag indeholdt ikke denne overgangsbestemmelse. Derimod indeholdt forslaget i artikel 10 en lignende overgangsbestemmelse med hensyn til anvendelsen af forskellige aktuarmaessige beregningsfaktorer for maend og kvinder.
(35) ° Jf. artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 og anden betragtning i praeamblen til dette direktiv. Artikel 3, stk. 1, litra b), bestemmer, at direktivet tillige finder anvendelse paa de sociale bistandsordninger, i det omfang disse er bestemt til at supplere eller traede i stedet for de i litra a) omhandlede ordninger.
(36) ° Ten Oever-dommen, citeret i fodnote 6, praemis 9, med henvisning til dom af 25.5.1971 (sag 80/70, Defrenne I, praemis 7). Se tillige Moroni-dommen, citeret i fodnote 6, praemis 14. Sammenlign den definition, som Domstolen i sin faste praksis giver af begrebet social sikringsydelse, som omhandlet i forordning nr. 1408/71, nemlig en ydelse, der tildeles de berettigede uden nogen individuel bedoemmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier og forudsat, at den vedroerer en af de risici, der udtrykkeligt er anfoert i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, jf. bl.a. dom af 16.7.1992, sag C-78/91, Hughes, Sml. I, s. 4839, praemis 15, og af 10.3.1993, sag C-111/91, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 817, praemis 29.
(37) ° Med hensyn til grundene til denne umiddelbare anvendelighed se P. Roubier' s klassiker, Le droit transitoire, Paris, Dalloz, 1960, s. 340 ff.
(38) ° Jf. artikel 8, stk. 1, i direktiv 79/7.
(39) ° Jf. Equal Opportunities Commission-dommen, citeret i fodnote 20, som bekraeftet i dommen i sagen Thomas m.fl., der er citeret i fodnote 24, praemis 9.
(40) ° Jf. bl.a. F. Chabas, i Maezaud, Mazeaud og Chabas, Leçons de droit civil, I, Introduction à l' étude du droit, Paris, Montchrestien, 1991, nr. 147, s. 197 og 198, J. Ghestin og G. Goubeaux, Traité de droit civil. Introduction générale, Paris, LGDJ, 1990, nr. 373, s. 333 og 334, og P. Roubier, Le droit transitoire, s. 380 ff.
(41) ° Defrenne II-dommen, citeret i fodnote 9, praemis 39. Senere bekraeftet i fast praksis, bl.a. i dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 12, og af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, praemis 17 (i Nimz-dommen kun vedroerende kollektive overenskomster).
(42) ° Domstolen har udtrykkeligt henvist til begrundelsen i praemis 44 i Barber-dommen i forbindelse med den praesicering af den tidsmaessige virkning af Barber-dommen, som den har givet i Ten Oever-dommen (praemis 19), Moroni-dommen (praemis 31) og Neath-dommen (praemis 16).
(43) ° Pensionsfonden paaberaaber sig i den forbindelse tillige et andet argument, nemlig at Domstolen i praemis 32 i Barber-dommen udtalte, at artikel 119 forbyder enhver form for loenmaessig forskelsbehandling af maend og kvinder, uanset hvilken ordning der giver anledning til forskelsbehandlingen (praemis 32, min fremhaevelse). Jeg vil ikke her komme naermere ind paa, om denne passage skal fortolkes saaledes, som pensionsfonden har anfoert. Den skal nemlig laeses i sammenhaeng med andet punktum i samme praemis, hvoraf fremgaar, at Domstolen ikke anser den omstaendighed, at en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, i henhold til en contracted-out ordning er baseret paa den lovbestemte pensionsordning, som en begrundelse for en saadan forskelsbehandling.