61985CC0403_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
De faktiske omstaendigheder og baggrunden for sag 403/85 er i enkeltheder anfoert i retsmoederapporten . Jeg skal derfor tillade mig at henvise til den .
Inden jeg gennemgaar de anbringender, der af sagsoegeren er paaberaabt til stoette for paastanden om annullation af beslutningen af 6 . maj 1985, hvorved Kommissionen har bortvist sagsoegeren fra tjenesten, finder jeg det noedvendigt at praecisere den sammenhaeng, som mit forslag til afgoerelse skal ses i . Sammenhaengen staar i forbindelse med beskaffenheden af Domstolens kontrol med de beslutninger, der af ansaettelsesmyndigheden gennemfoeres som disciplinaerforanstaltning .
Domstolen har ogsaa mindet om beskaffenheden af denne kontrol i praemisserne 34 og 35 i dommen af 29 . januar 1985 i sag 228/83 mellem de samme parter ( 1 ), hvori det hedder :
"Domstolen har tidligere, bl.a . i dom af 30 . maj 1973 ( i sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml . s.*543 ), fastslaaet, at det, naar de handlinger, en tjenestemand lastes for, er bevist, tilkommer ansaettelsesmyndigheden at vaelge den hertil svarende sanktion . Domstolen kan ikke saette sin vurdering i stedet for denne myndigheds undtagen i tilfaelde af aabenbare vildfarelser eller magtfordrejning ."
Jeg skal indledningsvis fastslaa, at der ikke er fremfoert noget anbringende om magtfordrejning under naervaerende sag, og at der derfor ikke er behov for at undersoege dette spoergsmaal .
Herefter skal det saaledes soeges fastslaaet, hvorvidt de to anbringender, der er paaberaabt af sagsoegeren, hr . F ., nemlig utilstraekkelig begrundelse og vildfarelse i forbindelse med beslutningen, samt tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet i valget af sanktion, godtgoer, at der foreligger en aabenbar vildfarelse fra Kommissionens side .
Beslutningens begrundelse, der af sagsoegeren er betegnet som fejlagtig og utilstraekkelig
1 . Faktiske forhold, der anfoeres imod sagsoegeren
I praemis 37 i sin foernaevnte dom af 29 . januar 1985 har Domstolen fastslaaet, at den foerste beslutning om fjernelse fra tjenesten begraensede sig til at angive, at "sagsoegeren 'korporligt gik loes paa' generaldirektoeren for personale og administration 'med legemsbeskadigelse til foelge' . Det er ikke paa grundlag af disse summariske angivelser muligt at fastslaa, om beslutningen alene har sit grundlag i sagsoegerens forklaring, eller og i bekraeftende fald i hvilken udstraekning ansaettelsesmyndigheden ogsaa har truffet sin afgoerelse paa grundlag af Morel' s og hans sekretaers forklaringer, som sagsoegeren i det vaesentlige har bestridt rigtigheden af ."
Den nye beslutning om fjernelse fra tjenesten af 6 . maj 1985 indeholder seks betragtninger ( nr . 6-11 inkl .), der i enkeltheder beskriver haendelsesforloebet og de legemsbeskadigelser, som Morel blev udsat for .
En af disse betragtninger angaar - saaledes som Kommissionen selv har anfoert det - en omstaendighed, der bestrides af sagsoegeren, nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt der blev kastet med et askebaeger .
En anden betragtning henviser til Morel' s erklaering, hvorefter sagsoegeren tildelte ham en raekke spark, mens han laa paa gulvet, hvilket sagsoegeren paastaar ikke at kunne huske .
Jeg er af den opfattelse, at man maa se bort fra disse to betragtninger, og alene spoerge sig selv, hvorvidt de andre forhold, der er gentaget i beslutningen, er af en saadan beskaffenhed, at de kan udgoere en aabenbar vildfarelse i fremstillingen og vurderingen af de faktiske forhold .
I betragtning nr . 6 fastslaas det, at F .
- har slaaet Morel,
- har grebet fat i hans skjorte, der blev revet i stykker,
- fik ham til at falde ned fra sin stol, hvilket medfoerte hudafskrabninger paa haanden .
Disse faktiske omstaendigheder er ikke bestridt .
Betragtning nr . 9 omtaler de resultater, som to laeger er naaet til med hensyn til de legemskraenkelser og -beskadigelser, som Morel blev udsat for .
Ifoelge betragtning nr . 10 gaelder det, at "disse legemskraenkelser og -beskadigelser, der ikke kan bestrides, er direkte og indirekte foraarsaget af den voldsomhed, hvormed hr . F . angreb sin samtalepartner ".
Da denne konstatering heller ikke er blevet bestridt, er aarsagssammenhaengen mellem sagsoegerens handlinger og de skader, som Morel led, saaledes godtgjort .
Man kan saaledes sige, at den konklusion, som Kommissionen drager af samtlige faktiske forhold i betragtning nr . 11, nemlig "at det er fastslaaet, at hr . F . korporligt gik loes paa generaldirektoeren", logisk foelger af de forinden anfoerte faktiske omstaendigheder .
De faktiske forhold, der bestrides eller ikke anerkendes af sagsoegeren, udgoer ikke noget forhold, der er noedvendigt for at naa frem til denne konklusion .
Jeg er derfor af den opfattelse, at den anfaegtede beslutnings begrundelse i henseende til de faktiske omstaendigheder kan anses som tilstraekkelig og ikke behaeftet med nogen vildfarelse .
2 . Baggrunden for de faktiske omstaendigheder
Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning ikke anskuer sagsoegerens handlemaade i den "provokerende og ydmygende sammenhaeng" i forbindelse med moedet den 6 . oktober 1982, hvor forholdet efter hans opfattelse var det, at Morel naegtede at tage hensyn til sagsoegerens gentagne anbringender, Morel' s oenske om at skade ham, hans latterudbrud og spoergsmaalet om, hvorvidt Morel havde indhentet samtykke fra kabinetssekretaeren for den franske minister for samarbejde til at bringe F .' s udstationering i Paris til ophoer .
Det fremgaar imidlertid af sagen, at samtlige disse omstaendigheder paa det kraftigste er blevet bestridt af Morel og af Petit-Laurent, der som den eneste deltog i moedet mellem de to .
Jeg er derfor af den opfattelse, at man maa se bort fra disse omstaendigheder, ganske som der med hensyn til de faktiske omstaendigheder maa ses bort fra de forhold, der bestrides af sagsoegeren .
3 . Spoergsmaalet om formildende omstaendigheder
F . er endvidere af den opfattelse, at den anfaegtede beslutning ikke indeholder nogen gyldig gendrivelse af de formildende omstaendigheder, der er anfoert af disciplinaerraadet .
Dette klagepunkt stoetter sig utvivlsomt til de passager i Domstolens dom af 29 . januar 1985, hvor denne udtalte, at det er "absolut noedvendigt, at betragtningerne til beslutningen klart angiver *... de overvejelser, ud fra hvilke ansaettelsesmyndigheden har valgt en bestemt sanktion" ( praemis 35 ), samt har fastslaaet, at den foerste beslutning om fjernelse fra tjenesten ikke gjorde det muligt at "bedoemme ansaettelsesmyndighedens grunde til at vaelge en strengere sanktion end den af disciplinaerraadet foreslaaede" ( praemis 40 ).
Der skal i den forbindelse opstilles en sondring mellem spoergsmaalet om sagsoegerens ansvar for den handling, han har begaaet, og spoergsmaalet om formildende omstaendigheder .
Hvad angaar ansvarsspoergsmaalet, sker bedoemmelsen med udgangspunkt i artikel 86, stk . 1, i tjenestemandsvedtaegten, der goer anvendelsen af disciplinaere sanktioner afhaengig af et krav om, at den undladelse af at opfylde de pligter, som paahviler tjenestemanden i henhold til vedtaegten, er begaaet forsaetligt eller uagtsomt .
I den forbindelse skal jeg fastslaa, at betragtning nr . 15 i Kommissionens beslutning af 6 . maj 1985 foerst henviser til praemis 8 i Domstolens dom i sag 12/68 ( 2 ), dernaest henviser til en laegelig udtalelse, der er afgivet af laegerne De Geyter og Dumont den 27 . oktober 1982, og endelig konkluderer, at de af F . begaaede handlinger, "er blevet begaaet med fuld viden ".
De to specialister har rent faktisk fastlaaet, at "F . maa i lovens forstand anses som ansvarlig paa det tidspunkt, hvor de faktiske omstaendigheder, der bebrejdes ham, fandt sted, og ogsaa nu maa anses som ansvarlig ". Betingelsen om, at der skal have vaeret handlet "forsaetligt" er saaledes opfyldt .
Herefter skal det soeges fastslaaet, hvorvidt der trods alt foreligger formildende omstaendigheder, som sagsoegeren kan paaberaabe sig .
I modsaetning til beslutningen af 7 . april 1983 gaelder det om beslutningen af 6 . maj 1985, at den i enkeltheder giver en begrundelse for, hvorfor Kommissionen er af den opfattelse, at de omstaendigheder, der er anfoert af disciplinaerraadet, ikke har den formildende karakter, som disciplinaerraadet tillaegger dem . Ni betragtninger er viet til dette spoergsmaal .
Hvad angaar F .' s tilstand af usikkerhed og angst, har Kommissionen gjort en raekke forhold gaeldende, der efter min opfattelse ikke kan bestrides .
Det kan saaledes ikke benaegtes, at sagsoegeren i objektiv henseende gennem det forhold, at han har ladet sig opstille som kandidat til valgene til regionalforsamlingen for Korsika, har bidraget til den situation, som han befandt sig i, da han den 6 . oktober 1982 gav moede paa sin overordnedes kontor . Det er ubestrideligt, at han ikke havde overholdt forpligtelserne i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 15 . Disse to omstaendigheder har i det mindste bidraget til, at sagsoegerens tilstand af usikkerhed opstod . Det er ligeledes indiskutabelt, at tjenestens interesse for Kommissionens vedkommende har kunnet medfoere, at sagsoegeren under alle omstaendigheder blev kaldt tilbage til Bruxelles inden udloebet af perioden for udstationeringen i Paris, hvilket gaelder uafhaengigt af hans mandat ifoelge valget . Det er ubestridt, at enhver tjenestemand formodes at kende vedtaegten, og at det fremgaar af dennes artikel 15, at det tilkommer ansaettelsesmyndigheden at traeffe afgoerelse om tjenesteforholdet for en tjenestemand, der er blevet valgt til et offentligt hverv, og at den under hensyntagen til dette hvervs betydning og omfanget af de pligter, det medfoerer, afgoer, om tjenestemanden kan forblive i aktiv tjeneste eller skal ansoege om tjenestefrihed af personlige aarsager for et tidsrum af hans mandats varighed .
Endelig forholder det sig saaledes, at dersom sagsoegeren var blevet underkastet en af disse administrative foranstaltninger, havde han raadet over vidtstrakte muligheder for at goere indsigelse herimod paa forskellige niveauer .
Tjenestemanden er den 6 . oktober 1982 saaledes ikke blevet stillet over for uforudselige eller urimelige fremtidsudsigter .
Jeg er derfor af den opfattelse, at Kommissionen ikke har begaaet nogen aabenbar fejl i forbindelse med sin afgoerelse af, at den tilstand af usikkerhed og angst, som disse fremtidsudsigter gav anledning til, ikke kunne vaere af en saadan alvor, at den udgoer en formildende omstaendighed .
Betragtningerne 20-22 inkl . i den anfaegtede beslutning vedroerer "den lave frustrationstaerskel" og sagsoegerens "impulsive natur ".
Kommissionen er af den opfattelse, at "selv om saadanne forskelle i taerskelvaerdier mellem forskellige personer kan forklare forskelle i adfaerden, kan de ikke under nogen omstaendigheder retfaerdiggoere, at man griber til fysisk vold", og "at ved at skride til voldsudoevelse har sagsoegeren overskredet en taerskel, der er uacceptabel, naar talen er om en tjenestemands ansvar i forbindelse med udoevelsen af sine opgaver ".
Kommissionen oensker hermed utvivlsomt at anfoere, at der mellem det hoeflige og beherskede udtryk for en uenighed og fysisk vold eksisterer en bred skala af mulige reaktioner, hvorved personer, der daarligt taaler frustrationer, kan udtrykke deres utilfredshed, henholdsvis deres oproerte sindstilstand, saa som klageskrig, slag i bordet, etc .
Jeg mener, at det er vanskeligt at anse dette raesonnement som aabenbart fejlagtigt . Enten er tilfaeldet det, at sagsoegeren helt havde mistet kontrollen over sine handlinger, i hvilket tilfaelde han overhovedet ikke ville kunne underkastes nogen sanktion - men psykiaterne har fastslaaet, at dette ikke er tilfaeldet i naervaerende sag - eller forholdet er det, at han havde en vis mulighed for at beherske sig, i hvilket tilfaelde Kommissionen ikke har uret, naar den finder, af F . ikke burde have overskredet taersklen til fysisk vold mod sin foresatte .
Hvad angaar den tredje omstaendighed, der er lagt til grund af disciplinaerraadet, hvorefter der er handlet uden overlaeg, har Kommissionen udtalt, at overlaeg under visse omstaendigheder kan anses som en skaerpende omstaendighed, hvorimod det forhold, at overlaeg ikke foreligger, ikke kan anses som en formildende omstaendighed .
Da disciplinaerraadet og Kommissionen i naervaerende tilfaelde har gjort brug af begreber fra kriminalretten ( der ikke optraeder i vedtaegten ), maa det vaere tilladt at rette opmaerksomheden mod denne retsdisciplin og der soege den fortolkning, der skal gives disse begreber .
Jeg maa imidlertid fastslaa, at i kriminalretten i det land, hvor de faktiske omstaendigheder har fundet sted, og hvis retter derfor ville have vaeret kompetente til at paakende sagen, dersom Morel havde indgivet anmeldelse, udgoer overlaeg rent faktisk en skaerpende omstaendighed . Det hedder i artikel 398 i den belgiske straffelov :
"Den, der forsaetligt goer sig skyldig i legemsbeskadigelse eller legemskraenkelse, straffes med faengsel fra otte dage til seks maaneder og med en boede *...
Er der handlet med overlaeg, er straffen faengsel fra en maaned til et aar og en boede *..."
Jeg har ikke kunnet fastslaa, hvorledes retstilstanden ifoelge kriminalretten er i samtlige andre medlemsstater, men har dog kunnet konstatere, at tysk, britisk, fransk, italiensk og luxembourgsk ret ligeledes anser overlaeg som en skaerpende omstaendighed .
Saaledes er beslutningens begrundelse heller ikke paa dette punkt behaeftet med nogen aabenbar fejl .
I en udtalelse af 8 . marts 1983 gav disciplinaerraadet udtryk for den opfattelse, "en adfaerd som den under punkt 1 beskrevne maa bedoemmes saa meget strengere, som det er en tjenestemand med rang af ekspeditionssekretaer, der har udvist den", ligesom det senere hedder : "en tjenestemand, der har baaret sig ad som beskrevet under punkt 1, maa derfor paalaegges den strengeste sanktion" ( punkt 8 ).
Imidlertid har disciplinaerraadet derpaa fundet, at der forelaa de formildende omstaendigheder, der er omtalt ovenfor, og anbefalede derfor degradering af F . fra loenklasse A*5, loentrin 4, til loenklasse A*6, loentrin 8 .
I sin beslutning af 6 . maj 1985 naaede Kommissionen med hensyn til de faktiske omstaendigheder praktisk taget til det samme resultat som disciplinaerraadet, nemlig "at med hensyn til beskaffenheden maa adfaerden bedoemmes med en saerlig strenghed, saa meget mere som det er en tjenestemand med rang af ekspeditionssekretaer, der har udvist den ".
Efter at have forkastet de formildende omstaendigheder naaede Kommissionen til det resultat, at "enhver sanktion, der gaar ud paa degradering, vil vaere upassende under hensyn til den fastslaaede forsoemmelighed, hvis alvor ikke kan formildes af de omstaendigheder, der er anfoert af disciplinaerraadet ".
Kommissionen har derfor fastsat en sanktion om fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension som hjemlet i vedtaegtens artikel 86, stk . 2, litra f ).
Beslutningen fastslaar saaledes klart grundene til, at Kommissionen har valgt en strengere sanktion end den, der er anfoert af disciplinaerraadet .
Herefter skal det vurderes, hvorvidt Kommissionen, efter at den har afvist, at der skulle foreligge formildende omstaendigheder, har fastsat en straf, der er aabenbart overdreven, ved paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, saaledes som de fremgaar af beslutningens begrundelse, at have fastsat sanktionen om fjernelse fra tjenesten .
Den paastaaede tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
I modsaetning til medlemsstaternes straffelove, der knytter forseelserne til korresponderende sanktioner ( med et minimum og et maksimum ), frembyder tjenestemandsvedtaegten ikke bestemmelser af denne opbygning .
Ved afgoerelsen af, om den af Kommissionen fastsatte sanktion i det konkrete tilfaelde er overdreven, noedes man saaledes til at goere brug af andre kriterier .
Det skal indledningsvis fastslaas, at den fastsatte sanktion ikke er den strengest mulige, idet sagsoegerens pensionsrettigheder ikke er beroert .
Man kan endvidere spoerge, om det ikke i almindelighed skulle kunne medfoere fjernelse fra tjenesten, dersom de samme handlinger var begaaet inden for en national forvaltning eller i en privat virksomhed . Det er givetvis ikke tilfaeldet, at dette ikke skulle kunne ske .
Endelig kan man som sammenligningskriterier inddrage forhold, hvorunder Domstolen selv har annulleret eller naegtet at annullere beslutninger om fjernelse af tjenestemaend fra tjenesten .
Mig bekendt har Domstolen tidligere kun i ét tilfaelde antaget, at der forelaa en aabenbar vildfarelse fra ansaettelsesmyndighedens side i forbindelse med en beslutning om at bringe et ansaettelsesforhold til ophoer . Det drejer sig om sag 18/63 ( 3 ), der angik opsigelsen af en sygeplejerskes kontrakt som hjaelpeansat . Der var sket et faerdselsuheld i den umiddelbare naerhed af Kommissionens kontorer, og en tjenestemand havde givet sagsoegeren, der paa det tidspunkt var vagthavende, ordre til at begive sig til uheldsstedet med sit foerstehjaelpsudstyr . Det blev bebrejdet sygeplejersken, at hun ikke havde udfoert denne opgave med den omhu, der paahvilede hende, og at hun stillet over for det oploeb, der var omkring den tilskadekomne, naegtede at yde hjaelp; endelig blev det bebrejdet hende, at hun ikke medbragte sit forbindsudstyr . Efter at have undersoegt samtlige sagens omstaendigheder, naaede Domstolen til det resultat, at Kommissionens reaktion var aabenbart overdreven, og at den anfaegtede beslutning, der hvilede paa et ugyldigt retsgrundlag, maatte annulleres .
I en raekke andre domme har Domstolen frifundet ansaettelsesmyndigheden i sager om annullation af beslutning om fjernelse fra tjenesten .
Det drejer sig om foelgende tilfaelde :
- Tjenestemanden tog ikke det mindste initiativ til at udfoere det loebende arbejde, der paahvilede ham, ligesom han naegtede at udfoere det under paaskud af, at det ikke svarede til hans niveau, samt udeblev uden grund og ikke udviste den fornoedne punktlighed . ( 4 )
- Butikstyveri, skrivelser til den overordnede, der viste at tjenestemanden over for sine kolleger lagde en ondskabsfuld, uundskyldelig og utilboerlig adfaerd for dagen, tyveri af dokumenter, samt sandsynligvis affattelse af et anonymt brev; ( i denne sag fastslog den speciallaege i psykiatri, der var udpeget af Domstolen, at sagsoegeren "ikke var ganske tilregnelig "). ( 5 )
- Lastvaerdigt forhold, henholdsvis medvirken til lastvaerdig forhold udvist af en anden tjenestemand, der udgjorde misbrug af offentligt hverv, og krav om betaling af et beloeb for at hjaelpe en person, der oenskede at blive ansat ved Kommissionen . ( 6 )
- Tjenestemands naegtelse af at genoptage sit arbejde, kraenkelse af lydighedspligten ( vedtaegtens artikel 21, stk . 3 ), og pligten til til enhver tid at staa til raadighed for sin institution ( vedtaegtens artikel 55, stk . 1 ). ( 7 )
Jeg mener, at de forhold, der bebrejdes F ., ikke er mindre graverende end de, der forelaa i de ovennaevnte sager .
Sagsoegeren har endelig stoettet et anbringende paa en anden sag og herved bebrejdet Kommissionen, "at den er partisk ". Det drejer sig om sag 18/78 ( 8 ), der angik et slagsmaal mellem to tjenestemaend i loenklasse C*2 .
Det er imidlertid med rette, at Kommissionen har anfoert, at denne sag ikke kan tjene som "model" for naervaerende sag, fordi det indbyrdes ansvar mellem de to tjenestemaend, der var impliceret i slagsmaalet, ikke var blevet fastslaaet af Kommissionen, og fordi Domstolen i meget kraftige vendinger havde kritiseret den passivitet, som Kommissionen dengang havde lagt for dagen .
Det skal ogsaa anfoeres, at ved vurderingen af Kommissionens sanktionsvalg, er gerningstidspunktet afgoerende . Derfor er samtlige betragtninger vedroerende de foelger, som sagsoegeren er blevet udsat for efter begivenhederne, uden betydning for vurderingen af sanktionens alvor i forhold til de fastslaaede kendsgerninger .
Jeg kan derfor kun naa til det samme resultat som det, som generaladvokat Mancini naaede til i forbindelse med den foerste sag mellem de samme parter ( 9 ).
Efter at have omtalt Domstolens praksis i sagerne Van Eick og De Greef, hvorefter "Domstolen ikke kan saette sin vurdering i stedet for den naevnte myndigheds undtagen i tilfaelde af klar overskridelse af skoennets graenser eller magtfordrejning", naaede Mancini til det resultat, at "den anfaegtede beslutning ikke (( er )) behaeftet med nogen af disse mangler ".
Afgoerende er utvivlsomt tidspunktet for Kommissionens beslutning af 7 . april 1983 . Men beslutningen af 6 . maj 1985 rummer en mere udfoerlig begrundelse end den foerste og foelger det samme logiske skema som det, der er beskrevet af Mancini i sidste afsnit af punkt 7 i hans forslag til afgoerelse . Dette raesonnement er derfor efter min opfattelse tillige gyldigt, for saa vidt angaar beslutningen af 6 . maj 1985 . Jeg citerer Mancini : "Ansaettelsesmyndigheden naar efter en konstatering af, at sagsoegeren er tilregnelig, og at de af ham paaberaabte omstaendigheder ikke paa baggrund af hans forseelses grovhed har formildende karakter til det resultat, at 'der herefter ikke bestaar et passende forhold mellem den af disciplinaerraadet anbefalede sanktion og den begaaede forseelse' . Der er intet ufornuftigt eller vilkaarligt ved dette raesonnement, det er tvaertimod sammenhaengende og i overensstemmelse med de kriterier, der maa gaelde for en god forvaltningspraksis i disciplinaersager ."
Jeg kan i lighed med Mancini saaledes kun naa til det resultat, at anbringendet vedroerende den paastaaede tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet maa forkastes .
Da jeg saaledes har maattet naa til det resultat, at der ikke gennem de to anbringender, der er gjort gaeldende af sagsoegeren, er godtgjort nogen aabenbar vildfarelse fra Kommissionens side, kan jeg kun foreslaa Domstolen, at sagsoegte frifindes . I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, og artikel 70 boer hver af parterne baere sine omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Sml . 1985, s.*275 .
( 2 ) X . mod Kontrolkommissionen, dom af 27 . maj 1970, Sml . s.*55 .
( 3 ) Estelle Schmitz mod Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, dom af 19 . marts 1964, Sml . 1954-1964, s.*463 .
( 4 ) Dom af 11 . juli 1968 i sag 35/67, Sml . 1965-1968, s.*523, og dom af 4 . februar 1970, sag 13/69, Sml . s.*1, Van Eick mod Kommissionen .
( 5 ) Dom af 7 . maj 1969, Sml . s.*27, og dom af 27 . maj 1970, Sml . s.*55, X . mod Kontrolkommissionen for De europaeiske Faellesskaber .
( 6 ) Dom af 30 . maj 1973, sag 49/72, Drescig mod Kommissionen, Sml . s.*565; dom af 30 . maj 1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml . s.*543 .
( 7 ) Dom af 16 . december 1976, sag 124/75, Perinciolo mod Raadet, Sml . s.*1953 .
( 8 ) Dom af 14 . juni 1979, sag 18/78, V . mod Kommissionen, Sml . s.*2093 .
( 9 ) Forslag til afgoerelse af 13 . december 1984, sag 228/83, Sml . 1985, s.*275 .