61989CJ0346_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. november 1989, har Den Italienske Republik i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(89)1525 af 30. august 1989 vedroerende udbetaling af forskud paa grundlag af de bogfoerte udgifter, der finansieres gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, for saa vidt som Kommissionen herved nedsatte de ansoegte forskud.
2 Ifoelge artikel 1, stk. 2, samt artikel 2 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196) finansierer EUGFL, Garantisektionen, restitutionerne ved udfoersel til tredjelande og interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne. Ifoelge artikel 4, stk. 2, tredje afsnit, som affattet i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 3183/87 af 19. oktober 1987 om saerlige bestemmelser for finansieringen af den faelles landbrugspolitik (EFT L 304, s. 1), stiller medlemsstaterne de fornoedne finansielle midler, der skal daekke de i artikel 1, stk. 2, omhandlede udgifter, til raadighed for deres udbetalende organer.
3 Ifoelge artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 729/70 yder Kommissionen efter hoering af Fondskomitéen ved aarets begyndelse et forskud og i aarets loeb yderligere betalinger. Ifoelge bestemmelsens sidste afsnit, der blev indsat ved forordning nr. 3183/87 og aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2048/88 af 24. juni 1988 om aendring af forordning (EOEF) nr. 729/70 (EFT L 185, s. 1), traeffer Kommissionen fra januar 1988 kun beslutning om de maanedlige forskud i betragtning af de udgifter, der er afholdt med de i artikel 4, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 729/70 omhandlede finansielle midler.
4 Betingelserne for udbetaling af de maanedlige forskud fastsaettes i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2776/88 af 7. september 1988 om de oplysninger, som medlemsstaterne skal fremsende med henblik paa bogfoering af de udgifter, der finansieres gennem EUGFL, Garantisektionen (EFT L 249, s. 9). Ifoelge forordningens artikel 3, stk. 1, skal medlemsstaterne underrette Kommissionen om det samlede beloeb af de betalte udgifter. Ifoelge artikel 4, stk. 2, andet afsnit, kan Kommissionen udsaette udbetalingen af forskud til de medlemsstater, der fremsender de i artikel 3 omhandlede meddelelser med forsinkelse, eller hvis meddelelserne indeholder uoverensstemmelser, som kraever yderligere kontrol.
5 Med den begrundelse, at Den Italienske Republik havde undladt at opkraeve visse afgifter i henhold til maelkekvotesystemet i regnskabsaaret 1988/1989 og inden den 30. juni 1989 at indbetale de paagaeldende beloeb til Kommissionen, nedsatte denne ved den anfaegtede beslutning de udgifter, Den Italienske Republik havde anfoert at have afholdt i juli 1989, med 47 164 600 000 LIT.
6 Det fremgaar af sagen, at der inden udstedelsen af denne beslutning havde fundet en brevveksling sted mellem Kommissionen og Den Italienske Republik, hvorunder parterne havde fremsat deres synspunkter.
7 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
8 For det foerste skal sagens genstand fastlaegges. De anbringender, Den Italienske Republik har fremsat til stoette for annullationspaastanden, og forhandlingerne mellem parterne vedroerer ikke spoergsmaalet, om de italienske myndigheders manglende opkraevning i regnskabsaaret 1988/1989 af visse afgifter i henhold til maelkekvotesystemet er i overensstemmelse med faellesskabsreglerne, men spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen i forbindelse med beslutningerne om de maanedlige forskud har kompetence til at kontrollere, om medlemsstaterne har afholdt udgifterne i overensstemmelse med faellesskabsretten.
9 Til stoette for paastanden har Den Italienske Republik foerst anfoert, at Kommissionen ikke har kompetence til at nedsaette de forskud, en medlemsstat har ansoegt om paa grundlag af de i loebet af en referenceperiode afholdte udgifter. Italien mener, at den ordning, der blev indfoert ved forordningerne nr. 3183/87, nr. 2048/88 og nr. 2776/88 ikke aendrede den retlige karakter af forskuddet til en refusionsordning, og Kommissionen kan udelukkende - i henhold til artikel 4 i forordning nr. 2776/88 - forsinke udbetalingen af forskuddene, hvis oplysningerne fremkommer for sent, eller hvis de indeholder uoverensstemmelser, som kraever yderligere kontrol. Italien haevder herefter, at saafremt Kommissionen ved en overtraedelse af faellesskabsretten tillaegges kompetence til at nedsaette forskuddene, vil man foregribe proceduren vedroerende afslutningen af aarsregnskaberne og tilsidesaette kontradiktionsprincippet.
10 Kommissionen har heroverfor i det vaesentlige anfoert, at forordningerne nr. 3183/87 og nr. 2048/88 aendrede forskudsordningen til en ordning med maanedlige udbetalinger paa grundlag af de faktisk afholdte udgifter. Artikel 1, 2 og 3 i forordning nr. 729/70 er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter Kommissionen alene har ret til at finansiere de udgifter, der er afholdt i overensstemmelse med faellesskabsretten. Kommissionen har tilbagevist de anbringender, der stoettes paa en tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet.
11 For saa vidt angaar, for det foerste, anbringendet om, at Kommissionen ikke har kompetence til at nedsaette udbetalingen af de maanedlige forskud, bemaerkes, at i henhold til artikel 1, 2 og 3 i forordning nr. 729/70 finansierer EUGFL, Garantisektionen, restitutionerne ved udfoersel til tredjelande og interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne, som ydes henholdsvis foretages "efter Faellesskabets regler inden for rammerne af den faelles markedsordning for landbruget".
12 I henhold til Domstolens faste praksis (jf. domme af 15.12.1987, sag 326/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 5091, praemis 7, og sag 332/85, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 5143, praemis 7, samt dom af 24.3.1988, sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, praemis 11) tillader disse bestemmelser kun Kommissionen at anerkende saadanne beloeb som paahvilende EUGFL, der er opstillet i de forskellige sektorer for landbrugsprodukter, hvorfor alle andre udbetalte beloeb, isaer beloeb, som de nationale myndigheder fejlagtigt har ment sig bemyndiget til at udbetale inden for rammerne af den faelles markedsordning, paahviler medlemsstaterne.
13 Betingelserne for at lade EUGFL finansiere udgifterne kan i oevrigt ikke fortolkes anderledes, naar henses til formaalet med forordning nr. 729/70. Da gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik skal sikre, at de erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater behandles ens, kan en medlemsstats nationale myndigheder ikke ved en udvidende fortolkning af en bestemt forskrift stille de erhvervsdrivende i denne medlemsstat bedre end de erhvervsdrivende i de andre medlemsstater, hvor der anlaegges en mere restriktiv fortolkning af den paagaeldende forskrift.
14 Det kan herefter fastslaas, at Kommissionen ved gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik ikke kan afholde udgifter i strid med de for den relevante faelles markedsordning gaeldende forskrifter.
15 Denne regel gaelder generelt. Den skal ikke alene anvendes ved den aarlige afslutning af de nationale kontorers og organers regnskaber, men ogsaa i forbindelse med yderligere udbetalinger i loebet af aaret, som siden aendringen af forskudsordningen i henhold til forordningerne nr. 3183/87 og nr. 2048/88 foretages paa grundlag af de bogfoerte udgifter, der er afholdt i loebet af en bestemt forudgaaende periode.
16 Foelgelig har Kommissionen inden den endelige beslutning vedroerende afslutningen af aarsregnskaberne kompetence til at nedsaette de maanedlige forskud paa grundlag af den enkelte medlemsstats regnskabssituation over for EUGFL, saafremt den konstaterer, at det nationale organ i strid med faellesskabsretten ikke har opkraevet visse indtaegter til gunst for EUGFL eller har afholdt visse udgifter, der belaster EUGFL.
17 For saa vidt angaar, for det andet, anbringendet vedroerende en tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet, bemaerkes, at dette princips raekkevidde skal bedoemmes ud fra arten af den anfaegtede beslutning.
18 Det bemaerkes i denne forbindelse, at beslutninger om maanedlige forskud, som i loebet af regnskabsaaret alene traeffes paa grundlag af de til enhver tid disponible oplysninger, kun har midlertidig og foreloebig karakter og ikke kan foregribe den endelige beslutning vedroerende afslutningen af aarsregnskaberne. Denne beslutning traeffes efter en saerlig kontradiktorisk sagsbehandling, hvorunder medlemsstaterne sikres fuld garanti for at kunne fremfoere alle deres synspunkter.
19 Det er derfor indtil afslutningen af aarsregnskaberne muligt at aendre beslutningerne om maanedlige forskud, der saaledes ikke endeligt kan skade den beroerte medlemsstats oekonomiske interesser. Det er nemlig kun beslutningen om aarsafslutningen, som endeligt bestemmer medlemsstatens oekonomiske situation i forhold til EUGFL. Saafremt det ved udstedelsen af beslutningen maatte vise sig, at Kommissionen uberettiget har nedsat forskuddene, er den forpligtet til at genoprette den skade, den har paafoert den paagaeldende medlemsstat.
20 Overholdelsen af kontradiktionsprincippet, hvis grundlaeggende karakter Domstolen altid har fremhaevet, indebaerer saaledes ikke, at der ved vedtagelsen af beslutninger om de maanedlige forskud - naar henses til deres saerlige karakter - skal anvendes samme indviklede kontradiktoriske procedure som ved den aarlige afslutning af regnskaberne.
21 Det kan herefter fastslaas, at Den Italienske Republiks mulighed for under den brevveksling, der gik forud for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, at fremsaette sine synspunkter i det foreliggende tilfaelde opfylder kravet om overholdelse af kontradiktionsprincippet.
22 Heraf foelger, at sagsoegte boer frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
23 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Den Italienske Republik har tabt sagen, paalaegges det den at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.