62021CJ0567
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
8. juuni 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Artiklid 33 ja 36 – Liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamine – Teise liikmesriigi kohtus sellele eelküsimusena tuginemine – Selle otsuse tagajärjed liikmesriigis, kus otsus tehti – Taotluse saanud liikmesriigis pärast nimetatud otsust esitatud hagi vastuvõetavus – Riigisisesed menetlusnormid, mis näevad ette nõuete koondamise ühte menetlusse
Kohtuasjas C‑567/21,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa) 8. septembri 2021. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. septembril 2021, menetluses
BNP Paribas SA
versus
TR,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, kohtunikud M. Safjan, N. Piçarra, N. Jääskinen (ettekandja) ja M. Gavalec,
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
BNP Paribas SA, esindajad: avocats V. Bringer, N. Coutrelis ja M. Lévis,
–
TR, esindajad: avocats A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen ja F. Thiriez,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: A. Daniel ja A.‑L. Desjonquères,
–
Šveitsi valitsus, esindajad: N. Marville-Dosen ja J. Schickel-Küng,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: S. Noë ja W. Wils,
olles 16. veebruari 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikleid 33 ja 36.
2
Taotlus on esitatud BNP Paribas SA ja TRi vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab viimase töölepingu ülesütlemist, mille kohta on Inglise kohus teinud otsuse, mille tagajärjed hiljem Prantsuse kohtutele esitatud hagi vastuvõetavusele annavad alust vaidlustamiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 44/2001
3
Määruse nr 44/2001 põhjendused 2, 6, 16 ja 19 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)
Teatavad erinevused kohtualluvust ja kohtuotsuse täitmist käsitlevates siseriiklikes eeskirjades takistavad siseturu häireteta toimimist. Olulised on sätted, millega ühtlustataks eeskirjad kohtualluvuse konflikti kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning lihtsustataks vorminõudeid, et käesoleva määrusega seotud liikmesriikide kohtuotsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine oleks kiire ja lihtne.
[…]
(6)
Selleks et saavutada tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, on vajalik ja asjakohane, et kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise eeskirju reguleeritaks ühenduse õigusaktiga, mis on siduv ja vahetult kohaldatav.
[…]
(16)
Tulenevalt vastastikusest usaldusest õigusemõistmisse ühenduses tunnustatakse liikmesriikide kohtuotsuseid automaatselt ilma täiendavate menetlusteta, välja arvatud juhul, kui vaidluse aluseks on kohtuotsuse tunnustamine.
[…]
(19)
Tuleks tagada [27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32)] ja käesoleva määruse vaheline järjepidevus ning selleks tuleks ette näha üleminekusätted. Järjepidevust on vaja ka Euroopa […] Kohtu tõlgendustes [selle] konventsiooni kohta […]“.
4
Määruse III peatüki, mis käsitleb tunnustamist ja täitmist, 1. jaos „Tunnustamine“ asuvas artiklis 33 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata.
2.   Huvitatud pool, kes tõstatab menetluse käigus peaküsimusena otsuse tunnustamise, võib käesoleva peatüki 2. ja 3. jaos sätestatud korras taotleda otsuse tunnustamise otsust.
3.   Kui liikmesriigi kohtus toimuva menetluse tulemus sõltub otsusest juhusliku tunnustamisküsimuse kohta, kuulub see küsimus nimetatud kohtu pädevusse.“
5
Määruse nr 44/2001 sama 1. jao artiklis 36 on sätestatud:
„Mitte mingil juhul ei või kontrollida välismaise kohtuotsuse sisu.“
6
See määrus tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1). Määruse nr 1215/2012 artikli 66 lõike 2 järgi jätkatakse määruse nr 44/2001 kohaldamist siiski enne 10. jaanuari 2015 algatatud kohtumenetlustes tehtud otsuste suhtes, mis kuuluvad viimati nimetatud määruse kohaldamisalasse.
Väljaastumisleping
7
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping (ELT 2020, L 29, lk 7; edaspidi „väljaastumisleping“) võeti vastu 17. oktoobril 2019 ja see jõustus 1. veebruaril 2020.
8
Väljaastumislepingu artikli 67 „Õigusasutuste tehtud otsuste kohtualluvus, tunnustamine ja täitmise tagamine ning seotud koostöö keskasutuste vahel“ lõike 2 punktis a on ette nähtud:
„Nii Ühendkuningriigis kui ka liikmesriikides, juhul kui tegemist on Ühendkuningriiki hõlmava olukorraga, kohaldatakse kohtuotsuste, otsuste, ametlike dokumentide, kohtulike kokkulepete ja muude kokkulepete tunnustamise ja täitmise suhtes järgmisi õigusakte või sätteid:
a)
määrus […] nr 1215/2012 enne üleminekuperioodi lõppu algatatud kohtumenetluste raames tehtud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise suhtes […]“.
9
Väljaastumisepingu artiklis 126 on ette nähtud üleminekuperiood, mis algab lepingu jõustumise kuupäeval ja lõpeb 31. detsembril 2020 ning mille jooksul kohaldatakse vastavalt sama lepingu artikli 127 lõike 1 esimesele lõigule liidu õigust Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis, kui väljaastumislepingus ei ole sätestatud teisiti.
Riigisisene õigus
Prantsuse õigus
10
Tööseadustiku (code du travail) artikli L. 1234‑5 esimeses lõigus on sätestatud:
„Töötajal on õigus kahjuhüvitisele juhul, kui järgitud ei ole etteteatamistähtaega, välja arvatud siis, kui ta on toime pannud raske rikkumise.“
11
Tööseadustiku artikli L. 1234‑9 esimese lõigu kohaselt:
„Töötajal, kellega on sõlmitud tähtajatu tööleping ja kelle tööleping öeldakse üles […], on õigus saada töölepingu ülesütlemise hüvitist, välja arvatud raske rikkumise korral.“
12
Tööseadustiku artiklis L. 1235‑3 on sätestatud, et kui tööleping öeldakse üles muul põhjusel kui tegelik ja mõjuv põhjus, võib kohus teha ettepaneku ennistada töötaja tööle nii, et tal säilivad omandatud soodustused, ja kui üks pooltest sellisest ennistamisest keeldub, mõistab kohus töötajale tööandjalt välja hüvitise.
13
Tööseadustiku artikli R. 1452‑6 redaktsioonis, mis kehtis enne selle kehtetuks tunnistamist 20. mai 2016. aasta dekreediga nr 2016‑660 töövaidluskomisjoni menetluse ja töövaidluste kohtuliku lahendamise kohta (décret no 2016-660, du 20 mai 2016, relatif à la justice prud’homale et au traitement judiciaire du contentieux du travail) (JORF, 25.5.2016, tekst nr 30), oli sätestatud:
„Kõik nõuded, mis on seotud samade poolte vahelise töölepinguga, on ühe menetluse ese, olenemata sellest, kas nende esitaja on hageja või kostja.
Seda reeglit ei kohaldata, kui nõuete alus on tekkinud või teatavaks saanud pärast töövaidluskomisjoni poole pöördumist.“
Ühendkuningriigi õigus
14
Töötajate õiguste 1996. aasta seaduse (Employment Rights Act 1996) X osa kannab pealkirja „Töölepingu õigusvastane ülesütlemine“.
15
X osa I peatükk „Õigus sellele, et töölepingut ei öelda üles õigusvastaselt“ sisaldab § 98, mis on sõnastatud järgmiselt:
„(1) Kui käesoleva osa sätete kohaselt arutatakse küsimust, kas töötaja töölepingu ülesütlemine on õiguspärane või õigusvastane, peab tööandja tõendama:
(a)
töölepingu ülesütlemise põhjust (või kui neid on mitu, siis peamist põhjust) ja
(b)
seda, et tegemist on lõikes 2 nimetatud põhjuse või muu mõjuva põhjusega, mille korral on põhjendatud öelda üles töötaja tööleping, kes töötab sellisel töökohal nagu asjaomane töötaja.
(2) Põhjus kuulub käesoleva lõike kohaldamisalasse, kui
[…]
(b)
see on seotud töötaja käitumisega.
[…]
(4) Kui tööandja on lõike 1 tingimused täitnud, siis seda, kas töölepingu ülesütlemine on õiguspärane või õigusvastane, otsustatakse (tööandja esitatud põhjust silmas pidades):
(a)
lähtuvalt sellest, kas konkreetsetel asjaoludel (mille hulka kuuluvad ka tööandja ettevõtte suurus ja haldusressursid) on tööandja seda põhjust töötaja töölepingu ülesütlemiseks piisavaks pidades toiminud mõistlikult või mitte, ning
(b)
lähtuvalt õiglusest ja konkreetsetest asjaoludest.
[…]“.
16
Nimetatud X osa II peatükk „Õiguskaitsevahendid töölepingu õigusvastase ülesütlemise korral“ sisaldab § 118, milles on sätestatud, et kui kohus mõistab § 112 lõike 4 ja § 117 lõike 3 kohaselt välja hüvitise töölepingu õigusvastase ülesütlemise eest, koosneb see hüvitis ühelt poolt põhihüvitisest (basic award) ja teiselt poolt kahjuhüvitisest (compensatory award).
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
17
Prantsuse äriühing BNP Paribas, endine BNP SA, võttis põhikohtuasja kostja 25. augustil 1998 Inglise õiguse alusel sõlmitud lepingu alusel tööle oma Londoni (Ühendkuningriik) filiaali.
18
Pooled sõlmisid 2. aprillil 2009 Prantsuse õiguse alusel tähtajatu töölepingu, mis nägi ette asjaomase isiku tööle lähetamise Singapuri. Töölepingu 16. augusti 2010. aasta lisa kohaselt määrati ta seejärel tööle Londoni filiaali.
19
Põhikohtuasja kostja tööleping öeldi 30. septembril 2013 üles raske rikkumise tõttu tulenevalt Singapuris lähetuse ajal aset leidnud tegudest; ta vaidles töölepingu ülesütlemisele vastu.
20
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et 20. detsembril 2013 esitas töötaja Employment Tribunal, London Centralile (Londoni töökohus, Ühendkuningriik; edaspidi „Inglise kohus“) hagi, milles palus tuvastada töölepingu õigusvastane ülesütlemine ja määrata kindlaks sellest tuleneva kahju hüvitamine, jättes endale seejuures õiguse hiljem esitada rahalisi nõudeid seoses töölepingu lõpetamisega.
21
See kohus leidis 26. septembri 2014. aasta otsuses (edaspidi „Ühendkuningriigi kohtuotsus“), et hagi on Ühendkuningriigi õiguse järgi põhjendatud, ja saatis ülejäänud kahju hüvitamise küsimused arutamiseks hilisemale kohtuistungile. BNP Paribas maksis asjaomasele isikule kahjuhüvitisena 81175 Inglise naela (GBP) (ligikaudu 96517 eurot). Selles kohtuotsuses märkis nimetatud kohus eelkõige, et BNP Paribas sanktsioneeris töötajat Prantsuse tööseadustiku alusel, kuid selle äriühingu esindaja oli nõustunud, et vaidlus tuleks lahendada 1996. aasta töötajate õiguste seaduse ja Ühendkuningriigi kohtupraktika järgi.
22
Töötaja pöördus 27. novembril 2014 conseil de prud’hommes de Paris’sse (Pariisi töövaidluskomisjon, Prantsusmaa), et äriühingult BNP Paribas mõistetaks tema kasuks välja erinevad summad, eelkõige kahjuhüvitis tegeliku ja mõjuva põhjuseta töölepingu ülesütlemise eest, etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitis, töölepingu ülesütlemise hüvitis ning töölepingus ette nähtud lisatasud ja preemiad. Töövaidluskomisjoni 17. mai 2016. aasta otsuses tunnistati need nõuded Ühendkuningriigi kohtuotsuse seadusjõu tõttu vastuvõetamatuks.
23
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) tühistas 22. mai 2019. aasta kohtuotsusega 17. mai 2016. aasta otsuse. Apellatsioonikohus leidis, et Ühendkuningriigi kohtuotsusel on seadusjõud osas, milles sellega tuvastati, et töölepingu ülesütlemine ei põhine tegelikul ja mõjuval põhjusel, kuid nõuded, mille töötaja esitas Prantsusmaal, on siiski vastuvõetavad. Nimetatud kohus märkis, et Inglise kohtule esitatud hagis oli sõnaselgelt märgitud, et asjaomane isik taotleb „põhihüvitist ja kahjuhüvitist“, kuid mitte „töölepingu lõpetamisega seotud hüvitisi ja sotsiaalsoodustusi“, mille nõude ta soovis esitada teisele kohtule. Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) leidis, et Inglise kohtule esitatud rahalised nõuded ei olnud samad ja nende alus ei ole sama kui Pariisi apellatsioonikohtule esitatud nõuetel, mistõttu ei saa nende osas tugineda kohtuotsuse seadusjõule. Ta mõistis BNP Paribas’lt välja kahjuhüvitise töölepingu tegeliku ja mõjuva põhjuseta ülesütlemise eest, etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitise, töölepingu ülesütlemise hüvitise ning lisatasud ja preemiad Prantsuse õiguse ja põhikohtuasjas kõnealuse töölepingu järgi.
24
BNP Paribas esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsuse kassatsioonikohus), kes on käesolevas menetluses eelotsusetaotluse esitanud kohus. Ta tugineb eelkõige määruse nr 44/2001 artiklile 33 ja väidab, et Ühendkuningriigi kohtuotsuse tõttu ei olnud Prantsuse kohtutel õigust asjaomase töötaja esitatud nõudeid läbi vaadata. Sellega seoses leiab ta esiteks, et kohtuotsuse seadusjõu vastuväidet oleks tulnud hinnata, lähtudes välisriigi kohtuotsuse seadusjõust ja tõhususest liikmesriigis, kus see tehti, ning oleks tulnud kontrollida, kas see kohtuotsus takistaks teise liikmesriigi kohtunikke tegemast otsust nõuete kohta, mille oleks võinud esitada juba esimesena nimetatud riigis algatatud menetluses. Teiseks väidab ta, et põhikohtuasjas on Prantsusmaal esitatud töötaja nõuetel sama ese, nimelt soov saada hüvitist tema töölepingu ülesütlemisega kaasnenud tagajärgede eest, ja sama alus, st 2. aprillil 2009 sõlmitud tööleping, nagu need olid juba Inglise kohtule esitatud nõuetel, mistõttu on need nõuded vastuolus viimasena nimetatud kohtu otsuse seadusjõuga ja seega vastuvõetamatud.
25
Sellega seoses soovib Cour de cassation (kassatsioonikohus) esiteks teada, kas määruse nr 44/2001 artikleid 33 ja 36 arvestades võib liikmesriigi kohtus tehtud otsuse tunnustamine muuta vastuvõetamatuks samade poolte vahel sama lepingu alusel esitatud hagi, mis on hiljem esitatud teises liikmesriigis ja milles palutakse teha otsus nõuete kohta, mida ei esitatud sellele välisriigi kohtule, juhul kui otsuse teinud, st esimesena nimetatud liikmesriigi õigus näeb ette nõuete koondamise või menetluse ühtsuse reegli ning samasugune kord võib olla ette nähtud ka taotluse saanud liikmesriigi, st selle teise riigi õiguses.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib käesoleval juhul Ühendkuningriigi õigusega seoses, et äriühing BNP Paribas tugineb abuse of process’i reeglile, mis sai alguse Court of Chancery (England and Wales) (finantskohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) 20. juuli 1843. aasta kohtulahendist Henderson vs. Henderson, mille kohaselt „tuleb pooltel siis, kui nende vaidlusest saab kohtuasja ese pädevas kohtus, esitada kogu oma vaidlus sellele kohtule, et selle saaks kõigis aspektides korraga lahendada, piiramata siiski edasikaebuse esitamise õigust“. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab Prantsuse õiguse kohta, et Pariisi töövaidluskomisjoni pöördumise ajal kehtis veel nn unicité d’instance’i (menetluse ühtsus) reegel, mis oli toodud tööseadustiku artiklis R. 1452‑6 ja nägi ette, et kõik samade poolte vahelise töölepinguga seotud nõuded tuleb üldjuhul lahendada ühes menetluses.
27
Teiseks, juhul kui otsustatakse, et välisriigis tehtud kohtuotsuse tagajärgedest määruse nr 44/2001 artikli 36 tähenduses ei tulene vastuvõetamatust, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus nendel asjaoludel teada, milline tagajärg võib olla „aluse“ ja „eseme“ samasusel selle määruse artiklite 33 ja 36 kohaldamisel, eelkõige arvestades konkreetseid nõudeid, mis on käesoleval juhul esitatud vastavalt Inglise kohtule ja Prantsuse kohtutele.
28
Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimesena teada, kas „sama ese“ on kõikidel nõuetel, mille eesmärk on sanktsioneerida rahaliselt ühest ja samast töölepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmise eest, või tuleb neid nõudeid eristada olenevalt sellest, kas need puudutavad lepingu täitmisega seotud kohustusi või lepingu lõpetamisest tulenevaid kohustusi.
29
Teisena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsemalt teada, kas samasugune „ese“ on ühelt poolt töölepingu õigusvastase ülesütlemise korral makstaval kahjuhüvitisel, nagu see on Ühendkuningriigi õiguses ette nähtud töötajate õiguste 1996. aasta seaduses, ja teiselt poolt tegeliku ja mõjuva põhjuseta töölepingu ülesütlemise eest makstaval hüvitisel, nagu see on Prantsuse õiguses ette nähtud tööseadustiku artiklis L. 1235‑3, või ka veel etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitisel ja töölepingu ülesütlemise hüvitisel, mis on vastavalt ette nähtud nimetatud seadustiku artikli L. 1234‑5 esimeses lõigus ja artikli L. 1234‑9 esimeses lõigus.
30
Kolmandaks ja viimaseks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellisel hagil, nagu on võimalik esitada Ühendkuningriigis töölepingu õigusvastase ülesütlemise korral, ja hagil töölepingus ette nähtud lisatasu ja preemia maksmiseks, on „sama alus“ ja „sama ese“, kui need kaks hagi põhinevad samal pooltevahelisel lepingulisel suhtel.
31
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 44/2001] artikleid 33 ja 36 tuleb tõlgendada nii, et kui otsuse teinud liikmesriigi õigus annab sellele otsusele seadusjõu, mis takistab algatada samade poolte vahel uut kohtuasja selliste nõuete menetlemiseks, mille oleks võinud esitada juba algses kohtuasjas, siis on taotluse saanud liikmesriigis, mille ratione temporis kohaldatavad õigusnormid nägid tööõiguses ette samasuguse nõuete koondamise kohustuse, sellel kohtulahendil selline mõju, et selle riigi kohus ei või nende nõuete üle otsustada?
2.
Kui esimese küsimuse vastus on eitav, siis kas [määruse nr 44/2001] artikleid 33 ja 36 tuleb tõlgendada nii, et Ühendkuningriigi unfair dismissal’i menetluse laadsel kohtuasjal on sama alus ja sama ese nagu töölepingu ülesütlemise tegeliku ja mõjuva põhjuse puudumise tuvastamise kohtuasjal Prantsuse õiguses, ja kas töötaja nõuded, millega ta palub Prantsuse kohtul välja mõista kahjuhüvitise töölepingu ülesütlemise eest ilma tegeliku ja mõjuva põhjuseta, etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitise ning töölepingu ülesütlemise hüvitise pärast seda, kui Ühendkuningriigis on tehtud kohtuotsus, millega on tuvastatud unfair dismissal ja mõistetud selle alusel tema kasuks välja kahjuhüvitised (compensatory award), on seetõttu vastuvõetamatud? Kas seoses sellega tuleb töölepingu tegeliku ja mõjuva põhjuseta ülesütlemisega tekitatud kahju hüvitist, millel võib olla sama alus ja ese nagu compensatory award’il, eristada töölepingu ülesütlemise hüvitisest ja etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitisest, mis on Prantsuse õiguses ette nähtud siis, kui ülesütlemisel on tegelik ja mõjuv põhjus, kuid mitte siis, kui ülesütlemise põhjus on raske rikkumine?
3.
Ühtlasi, kas [määruse nr 44/2001] artikleid 33 ja 36 tuleb tõlgendada nii, et Ühendkuningriigi unfair dismissal’i menetluse laadsel kohtuasjal ja kohtuasjal, milles nõutakse töölepingukohaste lisatasude või preemiate väljamaksmist, on sama alus ja ese, kuna need kohtuasjad põhinevad samal lepingulisel suhtel nende poolte vahel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
32
Esiteks, mis puudutab määruse nr 44/2001 ajalist kohaldatavust, siis tuleb märkida, et see määrus tunnistati kehtetuks ja asendati määrusega nr 1215/2012, kuid viimati nimetatud määruse artikli 66 lõike 2 kohaselt jätkatakse esimesena nimetatud määruse kohaldamist enne 10. jaanuari 2015 algatatud kohtumenetlustes tehtud otsuste suhtes.
33
Seega tuleb teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamise või täitmise taotluse raames selleks, et teha kindlaks, kumb neist kahest määrusest on ajaliselt kohaldatav, võtta aluseks selle hagi esitamise kuupäev, mille lahendamisel tehti kohtuotsus, mille tunnustamist või täitmist taotletakse (vt selle kohta 6. juuni 2019. aasta kohtuotsus Weil, C‑361/18, EU:C:2019:473, punkt 24).
34
Käesoleval juhul esitati hagi, mille lahendamisel tehti kohtuotsus, mille tunnustamise üle põhikohtuasjas vaieldakse, 20. detsembril 2013 Inglise kohtule. Sellest järeldub, et määrus nr 44/2001 on ratione temporis kohaldatav eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas vaidluses.
35
Teiseks, mis puudutab määruse nr 44/2001 ratione loci kohaldatavust hoolimata Ühendkuningriigi väljaastumisest Euroopa Liidust, siis tuleb märkida, et vastavalt väljaastumislepingu artikli 67 lõike 2 punktile a koostoimes artiklitega 126 ja 127 kohaldatakse määrust nr 1215/2012 Ühendkuningriigi ja liikmesriikide suhtes Ühendkuningriigiga seotud olukorras, kui tegemist on enne üleminekuperioodi lõppu ehk 31. detsembrit 2020 algatatud kohtumenetlustes tehtud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmisega.
36
Sellest nähtub, et samadel tingimustel on kohaldatavad ka tunnustamist ja täitmist käsitlevad sätted, mis sisalduvad määruses nr 44/2001, mis oli väljaastumislepingu vastuvõtmise ajal juba kehtetuks tunnistatud ja asendatud määrusega nr 1215/2012.
37
Kuna käesoleval juhul tehti Ühendkuningriigi kohtuotsus, mille tunnustamist Prantsusmaal taotletakse, 20. detsembril 2013 algatatud kohtumenetluse raames, on määrus nr 44/2001 põhikohtuasjas ratione loci kohaldatav.
38
Kolmandaks tuleb määruse nr 44/2001 tõlgendamise kohta meelde tuletada, et nagu ilmneb ka selle põhjendusest 19 ja kuivõrd see määrus asendab liikmesriikidevahelistes suhetes 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mida on muudetud hilisemate konventsioonidega uute liikmesriikide selle konventsiooniga ühinemise kohta (edaspidi „Brüsseli konventsioon“), kehtivad Euroopa Kohtu tõlgendused konventsiooni sätete kohta ka selle määruse sätete suhtes, juhul kui nende õigusaktide sätteid võib pidada samaväärseks (14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt, C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
39
Käesolevas eelotsusetaotluses konkreetselt viidatud sätteid arvestades tuleb märkida, et samaväärsed on ühelt poolt Brüsseli konventsiooni artiklid 26 ja 29 ning teiselt poolt määruse nr 44/2001 artiklid 33 ja 36, kuna esimesena nimetatud artiklite sõnastus on sisuliselt üle võetud viimati nimetatud artiklites. Järelikult kehtib Euroopa Kohtu juba ühtede kohta antud tõlgendus ka teiste suhtes.
40
Neljandaks ja viimaseks, mis puudutab käesolevas kohtuasjas esitatud küsimuste ulatust, siis tuleb ühelt poolt täpsustada, et põhikohtuasjas kõne all olev olukord vastab määruse nr 44/2001 artikli 33 lõikes 3 nimetatud olukorrale, st olukorrale, kus ühes liikmesriigis (nn päritoluliikmesriik) tehtud kohtuotsuse tunnustamisele tuginetakse eelküsimusena teise liikmesriigi (nn taotluse saanud liikmesriik) kohtus. Teiselt poolt nähtub P. Jenardi koostatud aruandest Brüsseli konventsiooni kohta (EÜT 1979, C 59, lk 44), et selle konventsiooni artikli 26 kolmas lõik, mis on samaväärne nimetatud määruse artikli 33 lõikega 3, käsitleb juhtumeid, kus tunnustamisele tuginetakse eelküsimusena, see tähendab mõne muu menetluse käigus vastuväitena kohtuotsuse seadusjõust tulenevalt, takistamaks seda, et teises liikmesriigis selliste taotluste esitamine, mis puudutavad küsimusi, mis on samasugused kui otsuses juba lahendatud küsimused, seaks selle otsuse kahtluse alla.
Esimene küsimus
41
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 44/2001 artiklit 33 koostoimes selle määruse artikliga 36 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui päritoluliikmesriigis tehtud töölepingut puudutava kohtuotsuse tunnustamine taotluse saanud liikmesriigis toob kaasa selle, et taotluse saanud liikmesriigi kohtule esitatud nõuded on vastuvõetamatud põhjusel, et päritoluliikmesriigi õiguses on ette nähtud menetlusnorm selle kohta, et ühte menetlusse tuleb koondada kõik sellest töölepingust tulenevad nõuded.
42
Sellega seoses tuleb märkida, nagu seda tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 37, et mõistet „tunnustamine“ ei ole defineeritud määruses nr 44/2001, mille artikli 33 lõikes 1 on üksnes sätestatud, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata, ning artiklis 36 on ette nähtud, et mitte mingil juhul ei või kontrollida välismaise kohtuotsuse sisu.
43
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb määruse nr 44/2001 sätteid tõlgendada iseseisvalt, võttes arvesse määruse süsteemi ja eesmärke (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Gothaer Allgemeine Versicherung jt, C‑456/11, EU:C:2012:719, punkt 25, ning 7. märtsi 2018. aasta kohtuotsus E.ON Czech Holding, C‑560/16, EU:C:2018:167, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Mis puudutab määruse nr 44/2001 eesmärke, siis nähtub selle põhjendustest 2, 6 ja 16, et määruse eesmärk on eelkõige tagada selle määrusega seotud liikmesriikide poolt tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, nähes ette ühtsed kohtualluvuse eeskirjad ning lihtsustades kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise vorminõudeid (vt selle kohta 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Aktiva Finants, C‑433/18, EU:C:2019:1074, punkt 25).
45
Mis puudutab määrusega nr 44/2001 loodud süsteemi, siis määruse põhjenduses 16 on rõhutatud, kui oluline on vastastikune usaldus õigusemõistmise vastu liidus, seda enam kui liikmesriikide kohtud peavad kohaldama ühtseid kohtualluvuse eeskirju. See vastastikune usaldus õigustab liikmesriigis tehtud kohtuotsuste automaatset tunnustamist, nagu on ette nähtud selle määruse artikli 33 lõikes 1, ning tähendab, et selliste kohtuotsuste sisu ei kontrollita, nagu seda kinnitab määruse artikkel 36 (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Gothaer Allgemeine Versicherung jt, C‑456/11, EU:C:2012:719, punktid 28, 35 ja 37; 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus Salzgitter Mannesmann Handel, C‑157/12, EU:C:2013:597, punktid 31 ja 32, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 40).
46
Selline usaldus eeldab samuti, et kohtuotsuse tunnustamise põhimõtet käsitlevaid sätteid, nagu need on ette nähtud määruse nr 44/2001 artiklis 33, ei tõlgendataks kitsendavalt, samas kui sätteid, mis näevad ette erandid sellest põhimõttest, tuleb tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Gothaer Allgemeine Versicherung jt, C‑456/11, EU:C:2012:719, punktid 28 ja 30; 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 41, ning 20. juuni 2022. aasta kohtuotsus London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association, C‑700/20, EU:C:2022:488, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Nagu Euroopa Kohus on käesoleva kohtuotsuse punktis 40 mainitud P. Jenardi aruandele viidates selles kontekstis juba meelde tuletanud, peab tunnustamine „andma otsustele niisuguse seadusjõu ja tõhususe, nagu neil on liikmesriigis, kus need on tehtud“. Seega peab määruse nr 44/2001 artikli 33 alusel tunnustatud välismaisel otsusel olema taotluse saanud riigis põhimõtteliselt samasugune mõju nagu riigis, kus otsus tehti (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Gothaer Allgemeine Versicherung jt, C‑456/11, EU:C:2012:719, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
48
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 42–52 sisuliselt märkis, tuleneb sellest kohtupraktikast, et kui liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamisele tuginetakse määruse nr 44/2001 alusel, tuleb põhimõtteliselt esiteks selle kindlakstegemiseks, milline peab olema selle kohtuotsuse mõju taotluse saanud liikmesriigis, lähtuda üksnes otsuse teinud liikmesriigi õigusnormidest, ja teiseks omistada kohtuotsusele seadusjõud ja tõhusus, nagu tal on liikmesriigis, kus see otsus on tehtud.
49
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et otsuse teinud liikmesriigi õigus kohustab pooli koondama kõik sama õigussuhtega seotud nõuded ühte menetlusse, vastasel juhul on need nõuded vastuvõetamatud. Seega tuleb kindlaks teha, kas selline menetlusnorm puudutab päritoluliikmesriigis tehtud kohtuotsuse seadusjõu ja tõhususe valdkonda, kui seda otsust tunnustatakse taotluse saanud liikmesriigis, mistõttu taotluse saanud liikmesriigi kohtule hiljem samade poolte vahel ja sama õigussuhte alusel esitatud uued nõuded on vastuvõetamatud.
50
Sellega seoses tuleb märkida, et selline nõuete koondamise riigisisene õigusnorm on menetlusnorm ja selle eesmärk on vältida, et nõudeid, mis on seotud samade poolte ühe ja sama õigussuhtega, lahendatakse mitmes erinevas menetluses, seda nii nõuetekohase õigusemõistmise kui ka asjaomaste poolte huvides. Selline õigusnorm ei reguleeri aga kohtuotsuse seadusjõudu ja tõhusust, mis on otsusel liikmesriigis, kus see tehti, käesoleva kohtuotsuse punktis 47 viidatud kohtupraktika tähenduses. Järelikult ei ole see õigusnorm kohaldatav sellise kohtuotsuse tagajärgede kindlaksmääramiseks, mille tunnustamisele tuginetakse selleks, et vaielda vastu samade poolte vahel sama õigussuhet puudutava hagi vastuvõetavusele, mis on esitatud teises liikmesriigis pärast selle kohtuotsuse tegemist.
51
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 58–62 sisuliselt rõhutas, võiks vastupidine tõlgendus seada kahtluse alla selle määruse III peatükis sisalduvate tunnustamist käsitlevate sätete kohaldamise ja kahjustada ka nende sätete rakendamist, millega määratakse ühtselt kindlaks liikmesriikide kohtute alluvus ja mis sisalduvad nimetatud määruse II peatükis, kuna see võib takistada poolel esitada uusi nõudeid kohtule, mis on samas määruses kindlaks määratud kui kohtualluvuse järgi pädev kohus.
52
Igal juhul on Euroopa Kohus meelde tuletanud, et kuigi tunnustamise tulemusena tuleks välisriigi kohtuotsustele põhimõtteliselt anda niisugune seadusjõud ja tõhusus, nagu neil on liikmesriigis, kus need on tehtud, siis teisiti on see kohtuotsuse täimisele pööramisel, sest siis ei ole mingisugust alust anda sellele otsusele niisuguseid õigusi, mida tal ei ole päritoluliikmesriigis, või mõju, mida ei oleks taotluse saanud liikmesriigis kohapeal tehtud sama liiki kohtuotsusel (vt selle kohta 28. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 66, ning 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
53
Samuti tuleb arvestada, et juhul kui välisriigi kohtuotsust tunnustatakse taotluse saanud liikmesriigis, integreeritakse see selle liikmesriigi õiguskorda ning kohaldatakse selle riigi menetlusnorme.
54
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, millised menetlusnormid on kohaldatavad pärast päritoluliikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist ja millised võimalikud menetluslikud tagajärjed kaasnevad sellega hiljem esitatud nõuetele.
55
Kõiki eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artiklit 33 koostoimes selle määruse artikliga 36 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui päritoluliikmesriigis tehtud töölepingut puudutava kohtuotsuse tunnustamine taotluse saanud liikmesriigis toob kaasa selle, et taotluse saanud liikmesriigi kohtule esitatud nõuded on vastuvõetamatud põhjusel, et päritoluliikmesriigi õiguses on ette nähtud menetlusnorm selle kohta, et ühte menetlusse tuleb koondada kõik sellest töölepingust tulenevad nõuded, olenemata taotluse saanud liikmesriigi menetlusnormidest, mida kohaldatakse pärast selle kohtuotsuse tunnustamist.
Teine ja kolmas küsimus
56
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ja kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
57
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 33 koostoimes selle määruse artikliga 36
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus, kui päritoluliikmesriigis tehtud töölepingut puudutava kohtuotsuse tunnustamine taotluse saanud liikmesriigis toob kaasa selle, et taotluse saanud liikmesriigi kohtule esitatud nõuded on vastuvõetamatud põhjusel, et päritoluliikmesriigi õiguses on ette nähtud menetlusnorm selle kohta, et ühte menetlusse tuleb koondada kõik sellest töölepingust tulenevad nõuded, olenemata taotluse saanud liikmesriigi menetlusnormidest, mida kohaldatakse pärast selle kohtuotsuse tunnustamist.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.