62023TJ0348_RES
Kohtuasi T‑348/23
Zalando SE
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (seitsmes koda laiendatud koosseisus) 3. septembri 2025. aasta otsus
Digiteenused – Määrus (EL) 2022/2065 – Väga suureks digiplatvormiks määramine – Õigusvastasuse vastuväide – Määruse 2022/2065 artikli 33 lõiked 1 ja 4 – Õiguskindlus – Võrdne kohtlemine – Proportsionaalsus – Põhjendamiskohustus
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenuste ühtne turg – Määrus 2022/2065 – Väga suured digiplatvormid – Määramise kriteeriumid – Digiplatvorm – Mõiste – Teabe talletamine ja edastamine üldsusele teenusesaaja taotlusel – Ulatus – Aktiivsed digiplatvormi teenuse saajad – Mõiste – Ulatus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, põhjendused 13, 18, 19, 41 ja 77 ning artikli 2 lõiked 1 ja 2, artikli 3 punkt b, punkti g alapunkt i ja punkt p, artiklid 7, 8, artikli 24 lõige 2, artikli 33 lõiked 1 ja 4; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/31, põhjendus 42 ja artikkel 14)
(vt punktid 25–46 ja 60–66)
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenuste ühtne turg – Määrus 2022/2065 – Väga suured digiplatvormid – Eri meetodite olemasolu aktiivsete digiplatvormi teenuse saajate kuu keskmise arvu arvutamiseks – Aktiivne digiplatvormi teenuse saaja – Mõiste – Selguse ja täpsuse nõue – Õiguskindluse põhimõtte rikkumine – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, põhjendused 13 ja 77 ning artikli 2 lõige 1, artikli 3 punkt p, artikli 24 lõige 2, artikli 33 lõiked 1, 3 ja 4 ning artikkel 43; komisjoni määrus 2023/1127, artikli 4 lõiked 1 ja 2 ning artikli 6 lõige 3)
(vt punktid 76–80, 84–101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114 ja 117–119)
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenuste ühtne turg – Määrus 2022/2065 – Digiplatvormide pakkujate läbipaistvusaruannete esitamise kohustus – Kohustus avaldada teave liidus tegutsevate aktiivsete teenusesaajate kuu keskmise arvu kohta – Väga suurteks digiplatvormideks määratud kauplemiskohtade pakkujatele kehtestatud lisakohustused – Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine – Puudumine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artiklid 20 ja 38; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, artikli 3 punkt h, artikli 24 lõiked 2 ja 3, artikli 33 lõige 1 ning artiklid 34–43)
(vt punktid 123, 124, 126, 129, 130 ja 135–147)
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenuste ühtne turg – Määrus 2022/2065 – Väga suured digiplatvormid – Määramise kriteeriumid – Aktiivsete digiplatvormi teenuse saajate kuu keskmine arv – Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, artikli 24 lõige 2 ja artikli 33 lõige 1)
(vt punktid 154–164)
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenuste ühtne turg – Määrus 2022/2065 – Komisjoni otsus, millega Zalando platvorm määrati väga suureks digiplatvormiks – Põhjendamiskohustuse rikkumine – Puudumine
(ELTL artikkel 296; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, artikli 3 punkti g alapunkt iii ja punkt i ning artikli 24 lõige 2)
(vt punktid 173–175)
Kokkuvõte
Jättes rahuldamata Zalando SE tühistamishagi Euroopa Komisjoni otsuse peale, millega Zalando SE platvorm määrati väga suureks digiplatvormiks (
1
), kohaldas Üldkohus esimest korda digiteenuste määrust 2022/2065 (
2
). Sellega seoses täpsustas ta väga suureks digiplatvormiks määramise kriteeriumide ulatust, selgitades mõisteid „digiplatvorm“ ja „aktiivne teenusesaaja“ ning kriteeriume selliste teenusesaajate kuu keskmise arvu (KKA) hindamiseks.
Hageja on Saksa õiguse alusel asutatud äriühing, kes peab veebipoodi, mis on kättesaadav eelkõige veebisaidil www.zalando.de ja vastavatel teiste riikide tippdomeeninimedega võrguaadressidel. Poe kliendid võivad osta tooteid, mida hageja kas müüb otse müügiteenuse Zalando Retail raames või mida müüvad programmis Partner Programm osalevad kolmandast isikust müüjad.
Hageja avaldas 17. veebruaril 2023 vastavalt määruse 2022/2065 artikli 24 lõikele 2 Zalando platvormi, nii Zalando Retaili kui ka Partner Programmi, KKA 83,341 miljonit kasutajat. Kuna tema poolt Partner Programmi raames turustatud toodete brutoväärtus oli 37% kõigi turustatud toodete brutoväärtusest, leidis ta aga, et selle platvormi KKA suuruseks tuleb määrata 37% kõigist kasutajatest, st 30,836 miljonit.
Vaidlustatud otsuses määratles komisjon Zalando platvormi määruse 2022/2065 artikli 33 lõike 4 alusel väga suureks digiplatvormiks, kuna selle KKA oli 83,341 miljonit ja ületas seega selles artiklis ette nähtud 45 miljoni künnise. Ta leidis, et määrusest 2022/2065 (
3
) nähtub, et mõiste „aktiivne digiplatvormi teenuse saaja“ hõlmab kõiki teenusesaajaid, kes asjaomast platvormi tegelikult kasutavad, eelkõige puutudes kokku sellel platvormil levitatava teabega, ning et see ei piirdu isikutega, kes seal tehinguid teevad. Käesoleval juhul kuvati hageja poolt otse turustatavaid tooteid koos kolmandast isikust müüjate turustatavate toodetega, ilma et platvormi liideses oleks olnud võimalik neid eristada. Seetõttu leidis komisjon, et teenusesaajate hulgast ei ole võimalik kindlaks teha neid, kes puutusid kokku üksnes hageja tooteid puudutava teabega, ja neid, kes puutusid kokku üksnes kolmandast isikust müüjate tooteid puudutava teabega.
Zalando SE, keda toetab kutseühing Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), esitas selle otsuse peale Üldkohtule tühistamishagi.
Üldkohtu hinnang
Esimesena märkis Üldkohus, et platvorm Zalando on digiplatvorm, kuna kolmandast isikust müüjad turustavad seal Partner Programmi raames tooteid. Ta tuletas meelde, et digiplatvorm on määruse 2022/2065 artikli 3 punkti i tähenduses „majutusteenus, milles teenusesaaja taotlusel talletatakse ja levitatakse üldsusele teavet“. Tegemist on selle määruse artikli 3 punktis g nimetatud vahendusteenuste alamkategooriaga.
Üldkohus tõdes, et Partner Programmi raames kasutab hageja kolmandast isikust müüjate toodete turustamiseks nende esitatud teavet, täpsemalt nende toodete kujutisi ja kirjeldusi. Kuigi hageja võib nende toodete esitusviisi muuta või täiendada, ei muuda see asjaolu, et see teave pärineb vähemalt osaliselt müüjatelt. Nimelt ei nähtu määrusest 2022/2065 ega ka selle määrusega muudetud direktiivist 2000/31 (
4
), et teabe talletamine ja levitamine selle määruse artikli 3 punkti i tähenduses ei hõlmaks sellise teabe talletamist ja levitamist, mille esitusviisi on digiplatvormi pakkuja muutnud või täiendanud.
Sellega seoses märkis Üldkohus, et mõistet „teave“ tuleb seoses majutusteenustega direktiivi 2000/31 tähenduses mõista laialt. Seega on võimalik, et hageja edastab kolmandast isikust müüjatelt pärinevat teavet ning samas toimetab nende müüjate tekstide sõnastust nii, et see on kooskõlas tema ärinõuetega, seda pelga eesmärgiga „tagada ühtne ostukogemus, mis eristub konkurentide juures saadavast kogemusest“.
Lisaks tuletas Üldkohus meelde, et andmed kolmandast isikust müüjate turustatavate toodete pakkumiste kohta kujutavad endast „teavet“, mis järeldub eelkõige määruses 2022/2065 sätestatud mõiste „ebaseaduslik sisu“ määratlusest. Sellest tuleneb, (
5
) et see mõiste hõlmab „teavet“, mis on seotud ebaseaduslike toodete müügi või ebaseaduslike teenuste osutamisega, olenemata sellest, kas tegemist on nõuetele mittevastavate või võltsitud toodete müügiga või toodete müügi või teenuste osutamisega tarbijakaitseõigust rikkudes. Järelikult võib pelk turustamise eesmärgil tootele viitamine kujutada endast ebaseaduslikku sisu, eelkõige juhul kui see toode on ebaseaduslik, ning järelikult tuleb seda käsitada teabena nimetatud määruse tähenduses. Sellest järeldub, et kolmandast isikust müüjate toodete pakkumisi Partner Programmi raames tuleb pidada teenusesaajate esitatud teabeks sama määruse artikli 3 punkti i tähenduses.
Üldkohus lisas, et vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei võimalda Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb vastutusest vabastamist, millele võivad tugineda direktiivi 2000/31 artiklis 14 nimetatud majutusteenuse pakkujad, täpsustada mõistet „vahendusteenus“ määruse 2022/2065 artikli 3 punkti g tähenduses.
Direktiivi 2000/31 artiklis 14 on nimelt ette nähtud, et majutusteenuse osutaja ei vastuta teenusesaaja taotlusel talletatud teabe eest eelkõige juhul, kui tal ei ole tegelikku teavet „ebaseadusliku tegevuse või teabe kohta“.
Sellega seoses on Euroopa Kohus kohtuotsuses L’Oréal jt (
6
) täpsustanud, et internetis teenuse osutaja kuulumiseks direktiivi 2000/31 artikli 14 reguleerimisalasse „on peamine see, et ta peab olema „vahendajast teenuseosutaja“ selle direktiivi II peatüki 4. jaos väljendatud seadusandja tahte tähenduses“. Nii otsustas Euroopa Kohus, et selline vahendajast teenuseosutaja ei ole internetis teenuse osutaja, kui ta selle asemel, et piirduda neutraalse teenuse osutamisega klientide sisestatud andmeid puhtalt tehniliselt ja automaatselt töödeldes, tegutseb aktiivselt viisil, mille tulemusel tal on teave nende andmete kohta ja kontroll nende üle. Piirates sel viisil mõiste „vahendajast teenuseosutaja“ ulatust, soovis Euroopa Kohus siiski piirata ka neile teenuseosutajatele võimaldatud vastutusest vabastamise ulatust. Lisaks on Euroopa Kohus viidanud mõiste „vahendajast teenuseosutaja“ määratlemiseks direktiivi 2000/31 II peatüki 4. jao tähenduses kohtuotsusele Google France ja Google. (
7
) Sellest kohtuotsusest tuleneb aga, et kõnealuse mõiste tõlgendus põhineb nimetatud direktiivi põhjendusel 42, milles on märgitud, et „[e]randeid vastutuse valdkonnas [mis on eelkõige tehtud selle direktiivi artikliga 14] kohaldatakse üksnes juhtudel, kui infoühiskonna teenuse osutaja tegevus piirdub […] tehnilise käitamise toiminguga“, täpsustades seejuures, et „[s]ee tegevus on üksnes tehnilise, automaatse ja passiivse iseloomuga“.
Sellest järeldub, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus on andnud mõistele „vahendajast teenuseosutaja“, piirdub „[direktiivi 2000/31] II peatüki 4. jaos väljendatud seadusandja tahte tähenduse[ga]“ (
8
), ning et seda tõlgendust ei saa kasutada selleks, et kohaldada määrust 2022/2065, milles on ette nähtud omaenda vastutuse kord. Veelgi enam, arvestades et nimetatud määruse artikli 89 lõikega 1 jäeti välja direktiivi 2000/31 II peatüki 4. jagu, mis oli Euroopa Kohtu tõlgenduse ese.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole seadusandja märkinud, et mõiste „vahendusteenused“, mille Euroopa Kohus määratles viitega direktiivi 2000/31 põhjendusele 42, tuleb määruse 2022/2065 kohaldamiseks säilitada.
Teisena tõdes Üldkohus, et määruse 2022/2065 artikli 3 punktist p nähtub, et selleks, et teenusesaajat saaks pidada aktiivseks digiplatvormi teenuse saajaks, peab ta olema üksnes olnud kontaktis selle platvormiga, eelkõige puutudes kokku sellel platvormil majutatava ja selle veebiliidese kaudu levitatava teabega. Ta märkis, et nii hageja kui ka kolmandast isikust müüjate müüdavaid tooteid võidakse kuvada samal veebilehel. Ta märkis samuti, et tarbijad võivad puutuda kokku teabega toodete kohta, mida turustavad üksnes kolmandast isikust müüjad, ning seejärel otsustavad lõpuks osta teise toote, mida müüb hageja ise. Osas, milles hageja väidab, et tal ei olnud võimalik eristada KKA arvutamisel arvesse võetud 83,341 miljonist isikust neid, kes olid kolmandast isikust müüjatelt saadud teabega tegelikult kokku puutunud, nendest, kelle puhul see nii ei olnud, leidis Üldkohus, et komisjon võis põhjendatult eeldada, et kõik need isikud tuleb lugeda kõnealuse teabega tegelikult kokku puutunuks.
Kolmandana, mis puudutab argumente õiguskindluse põhimõtte rikkumise kohta määruse 2022/2065 ebatäpsuse tõttu, siis märkis Üldkohus ühelt poolt, et Zalando SE tugineb määruse 2022/2065 artikli 2 lõike 1 saksakeelsele versioonile, millest nähtub, et KKA arvutamisel tuleb arvesse võtta üksnes selliseid aktiivseid teenusesaajaid, kelle „Sitz“ (elukoht) on liidus. Ta tuletas sellega seoses meelde, et liidu õiguse sätte ühes keeleversioonis kasutatud sõnastus ei saa olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele ei saa tõlgendamisel anda eelist muude keeleversioonide ees. Ta tõdes aga, et määruse 2022/2065 artikli 2 lõike 1 teistest keeleversioonidest nähtub, et asjakohane on üksnes koht, kus asuvad kõnealuse teenuse saajad, kui nad puutuvad kokku digiplatvormil majutatava teabega, olenemata sellest, kus on nende alaline elu- või asukoht või harilik viibimiskoht. Ta järeldas sellest, et seadusandja ei pidanud selle sätte kohaldamiseks mõistet „alaline elu- või asukoht“ määratlema. Lisaks tõdes Üldkohus, et Zalando SE ise tõlgendas seda sätet oma platvormi KKAd arvutades õigesti, kuivõrd ta võttis arvesse üksnes kohta, kust selle platvormi veebisaite ja rakendusi külastati.
Teiselt poolt lükkas Üldkohus tagasi Zalando SE argumendi, mille eesmärk oli tõendada, et määrus 2022/2065 võimaldab alahinnata digiplatvormi KKAd, eelkõige juhul, kui kasutajad keelduvad ühenduse jälgimise küpsistest (cookies) või kui platvormi külastavad robotid. Ta leidis, et määruse 2022/2065 põhjendusest 77 tuleneb, et digiplatvormide pakkujad võivad olla sunnitud roboteid arvesse võtma, kui neil ei ole võimalik roboteid ilma isikuandmeid täiendavalt töötlemata ja jälgimata maha arvata, ja samuti võtma mitu korda arvesse sama aktiivset teenusesaajat, kuigi eesmärk on „võimaluse korral“ võtta aktiivseid teenusesaajaid arvesse ainult üks kord. Seevastu leiab ta, et sellest põhjendusest ei saa järeldada, et digiplatvormi pakkujad võiksid KKA arvutamisel jätta teatavad aktiivsed teenusesaajad arvesse võtmata põhjusel, et neist mõni keeldub küpsiste kasutamisest ja et roboteid ei tohiks arvesse võtta. Järelikult, kuigi need teenuseosutajad võivad teatud asjaoludel olla sunnitud vastavalt sellele määrusele oma digiplatvormi KKAd üle hindama, ei luba see määrus neil KKAd alahinnata. Eelkõige peavad need teenuseosutajad valima usaldusväärse meetodi, mis tagab selle nõude täidetuse. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et nimetatud määruse artikli 33 lõikes 1 mainitakse KKAd, mitte asjaomase digiplatvormi kuu keskmist külastuste arvu. Nimelt ei vii nimetatud säte, tõlgendatuna kõnealuse määruse põhjendust 77 arvestades, kõigi nende külastuste arvesse võtmiseni, isegi kui selle tulemusena võidakse asjaomase digiplatvormi aktiivsete teenusesaajate arvu üle hinnata.
Neljandana lükkas Üldkohus tagasi hageja argumendid, mille kohaselt rikub määruse 2022/2065 artikli 33 lõige 1 võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, kuna selles võetakse väga suureks digiplatvormiks määramisel arvesse üksnes KKAd, mitte aga asjaomaste digiplatvormide laadi ega neist ühiskonnale tekkida võivaid riske.
Ühelt poolt märkis Üldkohus sellega seoses, et määruse 2022/2065 artikli 34 lõige 1 sisaldab loetelu süsteemsetest riskidest, mida väga suured digiplatvormid võivad põhjustada. Käesoleval juhul ei vaidle hageja vastu sellele, et kauplemiskohad, eelkõige need, kus müüjaid ei valita, võivad hõlbustada ohtlike või ebaseaduslike toodete turustamist. Lisaks ei välista asjaolu, et sellised kauplemiskohtade pakkujad nagu hageja on siiani hoolikalt valinud oma kauplemiskohtades tegutsevaid müüjaid, et need ei võiks tulevikus võimaldada selliste toodete turustamist märkimisväärsele osale liidu elanikkonnast, kuna nende KKA on 45 miljonit või rohkem.
Neil asjaoludel tõdes Üldkohus, et kauplemiskohad tervikuna võivad tooteid müües levitada õigusvastast sisu ja avaldada negatiivset mõju tarbijakaitse kõrgele tasemele, mis on põhiõigusena sätestatud harta artiklis 38. Sellest järeldub, et seadusandja ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta leidis, et kauplemiskohad võivad tekitada süsteemseid riske määruse 2022/2065 artikli 34 lõike 1 tähenduses. Lisaks, isegi eeldades, et see säte hõlmab ka riske, mida kauplemiskohad ei pruugi põhjustada, ei anna see alust järeldada, et neist ei tulene ühtegi selles sättes nimetatud riski.
Teiselt poolt muudaks see, kui komisjon võtaks väga suureks digiplatvormiks määramisel arvesse nende laadi ja neist potentsiaalselt tulenevaid riske, taolise protsessi pikaks ja kulukaks. Seetõttu leidis Üldkohus, et „kvalitatiivsed“ kriteeriumid, millele hageja viitab, lükkaksid määruse 2022/2065 artikli 33 lõikes 1 osutatud kohustuste täitmist edasi ja jätaksid komisjoni ilma osast oma ressurssidest, mis on vajalikud talle selle määrusega antud ülesannete täitmiseks. Järelikult ei võimalda sellised kriteeriumid saavutada neid eesmärke sama tõhusalt kui KKA kriteerium.
Seega ei ole KKA kriteerium väga suureks digiplatvormiks määramisel ilmselgelt ebapiisav ega sobimatu määruse 2022/2065 eesmärkide saavutamiseks.
(
1
)	Euroopa Komisjoni 25. aprilli 2023. aasta otsus C(2023) 2727 final (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. oktoobri 2022. aasta määrus (EL) 2022/2065, mis käsitleb digiteenuste ühtset turgu ja millega muudetakse direktiivi 2000/31/EÜ (digiteenuste määrus) (ELT 2022, L 277, lk 1).
(
3
)	Selle määruse põhjendus 77 ja artikli 3 punktid b ja p.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (EÜT 2000, L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
(
5
)	Määruse 2022/2065 artikli 3 punkt h, tõlgendatuna selle määruse põhjendust 12 arvestades.
(
6
)	12. juuli 2011. aasta kohtuotsus L’Oréal jt (C‑324/09, EU:C:2011:474, punktid 112 ja 113).
(
7
)	23. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Google France ja Google (C‑236/08 – C‑238/08, EU:C:2010:159, punktid 112–116).
(
8
)	12. juuli 2011. aasta kohtuotsus L’Oréal jt (C‑324/09, EU:C:2011:474, punkt 112).