Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 4. septembril 2025(1)
Kohtuasi C‑440/23
FB
versus
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (tsiviilkohtu esimene kolleegium, Malta))
Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – ELTL artikkel 56 – Hasartmängud – Liikmesriigis A asuvad ja loaga hasartmängukorraldajad, kes pakuvad veebipõhiseid õnnemänge liikmesriigis B – Liikmesriigi B õigusaktides sisalduv veebipõhiste õnnemängude keeld – Tsiviilnõue, mis on esitatud liikmesriigis A hasartmängulepingu tühistamiseks ja tehtud panuste hüvitamiseks põhjusel, et see leping on liikmesriigi B õiguse alusel ebaseaduslik – Vastuväide, mille kohaselt on kõnealune õigus vastuolus ELTL artikliga 56 – Liikmesriigi A kohtute pädevus kontrollida liikmesriigi B õiguse vastavust liidu õigusele – Liidu õiguse kuritarvitamise vastuväide
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev eelotsusetaotlus, mille esitas Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (tsiviilkohtu esimene kolleegium, Malta), puudutab nõuet, mille esitas nimetatud kohtule alaliselt Saksamaal elavalt tarbijalt nõude omandanud isik kahe Maltal asuva äriühingu vastu. Hageja soovib tagasi saada panuseid, mille kõnealune tarbija tegi (ja kaotas) nende äriühingute pakutavates õnnemängudes osalemisega. Ta põhjendab nõuet sellega, et kuna asjaomaseid mänge pakuti Saksamaal, rikkudes Saksamaa hasartmängunorme, oli aluseks olev hasartmänguleping ebaseaduslik ja seega tühine. Järelikult peaksid äriühingud panused tagasi maksma.
2.        Kostjatest äriühingud esitavad hüvitisnõudele kaks vastuväidet. Esiteks on vaidlusalune hasartmänguleping seaduslik ja seega kehtiv. Saksamaa hasartmängunormid tuleb jätta põhikohtuasjas kohaldamata, kuna need on vastuolus ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadusega. Teiseks on selline nõue igal juhul liidu õigust kuritarvitav.
3.        Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused lähtuvad neist kahest väitest. Vastavalt Euroopa Kohtu palvele, analüüsin käesolevas ettepanekus siiski ainult i) esimese vastuväitega seotud küsimuste vastuvõetavust ja sellega seoses delikaatset probleemi ehk kas ja millises ulatuses on liikmesriigi (käesolevas asjas Malta Vabariigi) kohtutel pädevus kontrollida teise liikmesriigi (käesolevas asjas Saksamaa Liitvabariigi) normide vastavust liidu õigusele, ning ii) teist vastuväidet.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
4.        Määruse (EÜ) nr 593/2008(2) (edaspidi „Rooma I määrus“) artiklis 6 „Tarbijalepingud“ on sätestatud:
„1.      Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 7 kohaldamist, on leping, mille füüsiline isik on sõlminud oma tegevus- või kutsealast välja jääval eesmärgil („tarbija“) teise isikuga, kes tegutseb oma tegevus- või kutsealal („kutseala esindaja“), reguleeritud selle riigi õigusega, kus on tarbija harilik viibimiskoht, tingimusel et kutseala esindaja
[…]
b)      […] suunab mis tahes viisil sellised tegevused kõnealusesse riiki või mitmesse riiki, mille hulka kuulub ka kõnealune riik,
ning et leping jääb nende tegevuste raamesse.
2.      Olenemata lõikest 1 võivad pooled artikli 3 kohaselt valida lõikes 1 sätestatud nõuetele vastava lepingu suhtes kohaldatava õiguse. Selline valik ei või siiski põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selliste sätetega, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda selle õiguse alusel, mis valiku puudumisel oleks olnud kohaldatav lõike 1 alusel.“
B.      Saksamaa õigus
5.        Asjaolude toimumise ajal oli 15. detsembril 2011 sõlmitud Saksamaa riikliku hasartmängulepingu (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland, edaspidi „Saksamaa hasartmänguseadus“) §‑s 4 sätestatud:
„(1)      Avalikke õnnemänge võib korraldada või vahendada üksnes asjaomase liidumaa pädeva ametiasutuse loaga. Õnnemängude korraldamine niisuguse loata (edaspidi „loata hasartmängud“) ja osalemine loata hasartmängudega seotud maksetes on keelatud.
[…]
(4)      Avalike õnnemängude korraldamine internetis on keelatud.
(5)      Erandina [lõikest 4] võivad [liidumaad] [§-s 1] sätestatud eesmärkide paremaks saavutamiseks lubada loteriide turustamist korraldaja poolt ja vahendamist, samuti spordikihlvedude korraldamist ja vahendamist internetis […].“
6.        Saksamaa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „Saksamaa tsiviilseadustiku“) §‑s 134 on sätestatud, et „[s]eadusest tuleneva keeluga vastuolus olev tehing on tühine, kui seadusest ei tulene teisiti“.
7.        Saksamaa tsiviilseadustiku §‑s 812 on sätestatud, et „[i]sik, kes on teiselt isikult tema arvel õigusliku aluseta midagi saanud teise isiku soorituse tagajärjel või muul viisil, peab saadu teisele isikule tagastama“.(3)
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
8.        Eelotsusetaotlusest ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastusest Euroopa Liidu Kohtu saadetud selgitustaotlusele nähtub, et European Lotto and Betting Ltd ja Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (edaspidi koos „kostjatest äriühingud“) pakuvad veebipõhiseid nn teiseseid loteriisid (teiste loteriikorraldajate korraldatud loteriide loosimiste tulemustele panustamine) ja interneti-mänguautomaate oma Maltal asuvast registrijärgsest asukohast. Äriühingud suunavad oma tegevuse muu hulgas Saksamaale veebilehe lottoland.com kaudu. Asjaolude toimumise ajal oli kostjatest äriühingutel Malta hasartmänguameti (Maltese Gaming Authority, MGA) Malta õiguse alusel väljastatud hasartmänguluba. Neil ei olnud aga Saksamaa hasartmänguseaduse alusel nõutud Saksamaa hasartmänguluba.(4)
9.        5. juunist 2019 kuni 12. juulini 2021 tegi tarbija, kelle alaline elukoht on Erfurt (Saksamaa) (edaspidi „hasartmängija“), kostjatest äriühingute veebisaidil panuseid nn teisestes loteriides ja mängis interneti-mänguautomaatidega. Selleks nõustus ta nende tüüptingimustega, sõlmides sisuliselt hasartmängulepingu (ühe) nimetatud äriühinguga.(5) Ta panustas (ja kaotas) niimoodi märkimisväärse rahasumma.
10.      Hiljem esitas hasartmängija Landesgericht Erfurti (Erfurti esimese astme kohus, Saksamaa) hagi, milles ta nõudis kostjatest äriühingutelt neis õnnemängudes tehtud panuste hüvitamist.
11.      21. novembril 2022, mil asjaomane menetlus oli veel pooleli, loovutas hasartmängija lepinguga oma nõude FB‑le. Hasartmängija võttis seejärel oma nõude tagasi.
12.      FB esitas 21. jaanuaril 2023 Prim’Awla tal-Qorti Ċivilile (tsiviilkohtu esimene kolleegium, Malta) loovutatud hüvitisnõude kostjatest äriühingute vastu. FB väitis, et need äriühingud pakkusid Saksamaal õnnemänge ebaseaduslikult, kuna neil ei olnud Saksamaa ametiasutuste selleks antud luba, mis on Saksamaa hasartmänguseaduse alusel nõutav. Järelikult oli hasartmängija sõlmitud hasartmänguleping ebaseaduslik ja seega Saksamaa tsiviilseadustiku § 134 alusel tühine. Sellest tulenevalt peavad äriühingud vastavalt tsiviilseadustiku §‑le 812 (alusetu rikastumine) hasartmängija tehtud panused tagasi maksma.
13.      Kostjatest äriühingud leiavad, et FB nõue tuleb jätta sisuliselt rahuldamata. Nad esitasid sellega seoses kaks vastuväidet. Esiteks osutasid nad kui Maltal asuvad ja Malta kehtiva hasartmänguloa alusel tegutsevad äriühingud oma teenust Saksamaal seaduslikult ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse alusel. Saksamaa hasartmänguseaduse normid kehtestasid selle vabaduse põhjendamatu piirangu ja need tuleks seega jätta põhikohtuasjas kohaldamata. Sellest tulenevalt on vaidlusalune hasartmänguleping seaduslik, kehtiv ja kuulub täitmisele. Teiseks kujutab selline hüvitisnõue endast liidu õiguse kuritarvitamist, kuna hasartmängija otsis vaidlusaluseid õnnemänge ja osales neis vabatahtlikult, olles täiesti teadlik sellest, et neid pakkusid Maltal asuvad ja Saksamaal loata korraldajad.
14.      Neil asjaoludel otsustas Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (tsiviilkohtu esimene kolleegium, Malta) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas ELTL [artiklit] 56 tuleb tõlgendada nii, et teenuste osutamise vabaduse rikkumist üldise interneti-mänguautomaatide keeluga tarbija liikmesriigis (sihtriik) nende interneti-kasiinopidajate suhtes, kes on saanud loa ja keda reguleeritakse nende päritoluriigis (Maltal), ei saa põhjendada üldistest huvidest tulenevate mõjuvate põhjustega,
–        kui sihtliikmesriik samal ajal lubab igal pool samalaadseid füüsilisi, internetiväliseid mänge, mille suhtes antakse lubasid eraõiguslike korraldajate mänguautomaatidele mängusaalides ja restoranides, intensiivsemalt mängitakse hasartmänge füüsilistes kasiinodes ning riigisisene riiklik, üldsusele suunatud loteriitegevus on esindatud rohkem kui [20 000] tegevuskohas, ja
–        lubab interneti-mängutegevust loaga eraõiguslike spordikihlvedude ja hobuste võiduajamise kihlvedude korraldajatele ning eraõiguslikele loteriivahendajatele internetis, kes müüvad [riiklike] loteriidega ja muude loaga loteriidega seotud tooteid,
samal ajal, kui seesama liikmesriik – vastuolus [Euroopa Kohtu] […] otsustega Deutsche Parkinson (C‑148/15, [punkt] 35), Markus Stoß (C‑316/07) ja Lindman (C‑42/02) – ilmselt ei esitanud teaduslikke tõendeid, mis tõendaksid, et nendes mängudes on konkreetsed ohud, ja aitaksid oluliselt kaasa selle regulatsiooniga taotletavate eesmärkide saavutamisele, iseäranis probleemsete mängude takistamisele, ning et neid ohtusid silmas pidades võib selle keelu piirdumist interneti-mänguautomaatidega pidada – erinevalt kõikidest hasartmängupakkumustest, mida võimaldatakse nii interneti- kui ka füüsiliste mänguautomaatide osas – sobivaks, kohustuslikuks ja proportsionaalseks, et saavutada reguleerimise eesmärgid[?]
2.      Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisuguse lauskeelu kohaldamine internetikasiinodes korraldatavate hasartmängude suhtes, nagu on ette nähtud [Saksamaa hasartmänguseaduse] § 4 lõigetes 1 ja 4, kui [selle õigusakti] eesmärk ei ole paragrahvi 1 kohaselt lauskeeld hasartmängude suhtes, vaid „elanikkonna loomuliku hasartmänguinstinkti suunamine korralikesse ja järelevalvega kanalitesse ning ühtlasi vastukaalu avaldamine loata hasartmängude arengule ja levikule mustadel turgudel“, ning on olemas hasartmängijate suur nõudlus interneti-mänguautomaatide järele?
3.      Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et lauskeeldu interneti-kasiinopakkumuste suhtes ei saa kohaldada, kui
–        selle liikmesriigi kõikide liidumaade valitsused on juba kokku leppinud, et niisuguste interneti-hasartmängupakkumustega seotud ohtusid on võimalik pärssida eelneva ametliku heakskiitmise süsteemi abil tõhusamalt kui lauskeeluga, ja
–        on koostanud ja kokku leppinud tulevase reguleerimisraamistiku vastava riikliku lepinguga, millega asendatakse lauskeeld eelneva heakskiitmise süsteemiga,
–        ja otsustavad seda tulevast regulatsiooni eeldades aktsepteerida asjaomaseid hasartmängupakkumusi ilma Saksamaa loata, kui need vastavad teatavatele nõuetele, kuni antakse välja Saksamaa load,
ehkki vastavalt kohtuotsusele […] Winner Wetten [(C‑409/06)] ei tohi liidu õiguse toimet ajutiselt peatada?
4.      Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et (siht)liikmesriik ei saa põhjendada riigisisest regulatsiooni üldistest huvidest tulenevate mõjuvate põhjustega, kui
–        see regulatsioon keelab tarbijatel sõlmida teises liikmesriigis (päritoluliikmesriigis) loaga piiriüleseid kihlvedusid sihtliikmesriigis loa saanud ja reguleeritavate loteriide tulemuste suhtes ning
–        kui need loteriid on saanud sihtliikmesriigis loa ja regulatsiooni eesmärk on kaitsta hasartmängijaid ja alaealisi
–        ja kui lubatud loteriikihlvedude sõlmimise reguleerimise eesmärk päritoluriigis on samuti kaitsta hasartmängijaid ja alaealisi ning see võimaldab samal tasemel kaitset nagu loteriide regulatsioon sihtriigis?
5.      Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et see säte välistab (teisestes) loteriides osalemise käigus kaotatud panuste tagastamise selle põhjal, et tehingud olid väidetavalt ebaseaduslikud, sest puudus luba tarbija liikmesriigis, kui
–        niisugune (teiseste) eraõiguslike loteriide korraldamise luba on seadusega välistatud,
–        ja riigisisesed kohtud on lugenud selle välistamise põhjendatuks sellega, et riigi korraldatud loterii tulemuste suhtes riikliku hasartmängukorraldajaga sõlmitav kihlvedu erineb riigi korraldatud loterii tulemuste suhtes eraõigusliku korraldajaga sõlmitavast kihlveost?
6.      Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et see säte välistab (teisestes) loteriides osalemise käigus kaotatud panuste tagastamise selle põhjal, et tehingud olid väidetavalt ebaseaduslikud, sest puudus luba tarbija liikmesriigis, kui
–        niisugune (teiseste) eraõiguslike loteriide korraldamise luba on seadusega välistatud
–        ja kui riigisisesed kohtud on lugenud selle riiklikke loteriikorraldajaid soosiva välistamise põhjendatuks sellega, et riigi korraldatud loterii tulemuste suhtes riikliku hasartmängukorraldajaga sõlmitav kihlvedu erineb sama riikliku loterii tulemuste suhtes eraõigusliku korraldajaga sõlmitavast kihlveost?
7.      Kas ELTL artiklit 56 ja õiguste kuritarvitamise keeldu ([…] kohtuotsus Niels Kratzer (C‑423/15)] tuleb tõlgendada nii, et need välistavad kaotatud panuste hüvitamise nõude Saksamaa loa puudumise ja alusetu rikastumise põhjal, kui hasartmängukorraldajal on teises liikmesriigis luba ja ta on seal ametiasutuste järelevalve all ning hasartmängija nõudega seotud vara ja maksenõuded on tagatud hasartmängukorraldaja asukohaliikmesriigi õigusega?“
15.      Käesolev eelotsusetaotlus kandis kuupäeva 11. juuli 2023 ja esitati 14. juulil 2023. Kirjalikud seisukohad on esitanud FB, kostjatest äriühingud, Malta, Tšehhi, Saksamaa, Belgia ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon. Samad huvitatud isikud, välja arvatud Tšehhi ja Itaalia valitsus, olid esindatud kohtuistungil, mis toimus 9. aprillil 2025.
IV.    Analüüs
16.      Käesolev kohtuasi on üks reast kohtuasjadest, mis puudutavad õnnemänge, mida pakuvad internetis Maltal asuvad äriühingud. Üldiselt ei ole nende käitatavad veebisaidid teistes liikmesriikides (sealhulgas, nagu käesolevas asjas, Saksamaal) mitte üksnes kättesaadavad, vaid ka sinna suunatud (veebisaitide nimede, kasutatud keelte, reklaami jne kaudu). Üldjuhul osutavad need äriühingud oma teenuseid Malta ametiasutuste ja Malta õiguse kohaselt väljastatud hasartmängulubade alusel (mis väidetavalt ei hõlma õnnemängude pakkumist mitte ainult Maltal, vaid ka Maltalt). Neil ei ole siiski sihtliikmesriikide ametiasutuste antud luba selliste mängude pakkumiseks nende territooriumil, nagu nõuavad nende riikide hasartmängueeskirjad (või nad pakuvad mänge, mis on asjaomases riigis täielikult keelatud, nagu põhikohtuasjas kõne all olevad interneti-mänguautomaadid ja nn teisesed loteriid(6)).
17.      Niisugustes veebipõhistes õnnemängudes osaleb suur hulk sihtliikmesriikide tarbijaid. Paljud neist kaotavad sel moel märkimisväärseid summasid. Viimastel aastatel on sellised õnnetud hasartmängijad püüdnud kaotatud summasid tagasi saada, algatades oma kohalikes kohtutes tsiviilkohtumenetlusi Malta hasartmänguettevõtjate vastu (või palgates väljaõppinud juriste seda enda eest tegema). Tüüpiline nõue on, et i) tarbija tegi ja kaotas õnnemängudes panuseid ühe niisuguse äriühinguga sõlmitud hasartmängulepingu alusel; ii) kuna kõnealusel äriühingul ei olnud sihtliikmesriigi ametiasutuste väljastatud luba, oli leping tegelikult ebaseaduslik ja seega kohaliku lepinguõiguse alusel tühine; iii) järelikult peab kõnealune äriühing need panused kohalike alusetu rikastumise sätete alusel tagasi maksma. Väidetavalt on Austrias ja Saksamaal menetletud või praegu menetluses tuhandeid selliseid nõudeid.(7) Samuti ilmneb, et enamasti on kohtud siiani sellised nõuded rahuldanud.(8)
18.      Mõistagi vaidlevad Malta hasartmänguettevõtjad nendele hüvitisnõuetele vastu. Sageli keelduvat nad nende vastu tehtud otsuseid täitmast, leides, et need on ilmselgelt väärad. Selles vallas on nad tuge saanud Malta seadusandjalt. Asudes seisukohale, i) et sihtliikmesriigid piiravad oma kohalike hasartmängureeglite kehtestamisega põhjendamatult Malta hasartmänguettevõtjate ELTL artiklist 56 tulenevat teenuste osutamise vabadust ja ii) et sellised nõuded võivad avaldada ränka mõju Malta hasartmängutööstusele, võttis seadusandja 12. juunil 2023 vastu eelnõu 55 (Bill 55), millega lisati Malta hasartmänguseadusesse uus artikkel 56A. Selles artiklis sätestatakse sisuliselt, et hasartmängijate nõuded, mis seavad Malta äriühingute pakutavate mängude õiguspärasuse kahtluse alla, on Malta kohtutes vastuvõetamatud ja et mis tahes välismaist otsust, mis rahuldab sellise nõude, Maltal avalikust korrast tulenevalt ei tunnustata ega täideta.
19.      Niisuguses konkreetses olukorras on käesolev kohtuasi tundlik, kuna see puudutab hüvitisnõuet, mida ei ole esitanud mitte hasartmängija oma kohalikule (st Saksamaa) kohtule, vaid mille esitas jurist, kes nõude ostis ja kellele see loovutati, Malta kohtule. See kohus peab kostjatest äriühingute esitatud vastuväidete alusel kontrollima i) Saksamaa hasartmänguseaduse vastavust ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadusele ja ii) selliste hüvitisnõuete kuritarvituslikku olemust.(9)
20.      Esimesed kuus küsimust keskenduvad esimesele vastuväitele. Euroopa Kohtu palvel ei käsitle ma jaotises A neid sisuliselt, vaid üksnes nende vastuvõetavust, millele mitu oma seisukoha esitanud valitsust vastu vaidleb. Seitsmes küsimus puudutab teist kostjatest äriühingute esitatud vastuväidet, mille kohaselt kujutab selline hüvitisnõue, nagu käesolevas asjas, endast liidu õiguse kuritarvitamist. Analüüsin seda jaotises B.
A.      Esimese kuue küsimuse vastuvõetavus
21.      Malta (mõnevõrra üllatuslikult), Saksamaa ja Itaalia valitsus vaidlevad esimese kuue küsimuse vastuvõetavusele vastu, arvestades märgilisi Euroopa Kohtu otsuseid Foglia I(10) ja Foglia II(11).
22.      Tasub meelde tuletada, et nende kohtuotsusteni viinud asi puudutas kahe Itaalia kodaniku vahelist lepingulist vaidlust, mis oli esitatud Itaalia kohtusse ja milles tõstatati muu hulgas küsimus Prantsusmaa maksu vastavusest EMÜ asutamislepingu artiklile 95 (nüüd ELTL artikkel 110). Itaalia kohus esitas Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust, mille eesmärk oli aidata tal asjaomast vastavust hinnata. Sellises olukorras asus Euroopa Kohus seisukohale, et niisuguste „eelotsuse küsimus[t]e vastuvõetavuse(12) suhtes, mis on Euroopa Kohtule esitatud eesmärgiga võimaldada liikmesriigi kohtul otsustada selle üle, kas teise liikmesriigi õigusaktid on kooskõlas [liidu] õigusega […]“, tuleb üles näidata erilist valvsust.(13) Lisaks keeldus ta, arvestades kohtuasja asjaolusid (nimelt seda, et põhikohtuasja pooled näisid nõustuvat, et Prantsusmaa maks ei olnud liidu õigusega kooskõlas ega vaidlustanud seda Prantsusmaa kohtutes), nendele küsimustele vastuse andmisest põhjusel, et põhikohtuasja puhul oli tegemist „poolte loodud menetlusliku vahendiga“, mille eesmärk oli saavutada Prantsusmaa õiguse kontroll Itaalia kohtus ning seeläbi „sundida Euroopa Kohut avaldama oma arvamust teatud [liidu] õiguse probleemide kohta, mis ei ole [tegeliku] vaidluse lahendamiseks objektiivselt vajalik“.(14)
23.      Käesolevas asjas seisnevad Malta, Saksamaa ja Itaalia valitsuse vastuväited täpsemalt selles, et 1) eelotsusetaotlus ei sisalda väidetavalt piisavalt teavet, mis võimaldaks Euroopa Kohtul veenduda, et tema vastust niisuguste normide, nagu need, mis sisalduvad Saksamaa hasartmänguseaduses, vastavuse kohta ELTL artiklile 56 oleks eelotsusetaotluse esitanud kohtule otsuse tegemiseks ELTL artikli 267 tähenduses „vaja“, 2) igal juhul ei saa sellist vastust kunagi olla selleks „vaja“, sest liikmesriigi kohtutel puudub pädevus kontrollida teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele ning 3) isegi kui selline pädevus oleks olemas, ei ole põhikohtuasja vaidlus väidetavalt „tegelik“, nagu seegi, mis viis kohtuotsuste Foglia I ja Foglia II tegemiseni. Käsitlen neid vastuväiteid järgnevates jaotistes järgemööda.
1.      Kas esitatud teave on piisav?
24.      Üksnes Saksamaa valitsuse esitatud vastuväide, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud teabe väidetavat ebapiisavust, koosneb kahest osast.
25.      Ühest küljest väidab see valitsus, et eelotsusetaotluses ei ole täpsustatud, kas FB-l on tegelikult õigus esitada hagi eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Esiteks, eelotsusetaotlusest ei nähtu, et kõnealune hüvitisnõue on FB‑le loovutatud õiguspäraselt. Vastupidi, aluseks oleva hasartmängulepingu tüüptingimustega oli hasartmängijatel lepingust tulenevate nõuete loovutamine keelatud. Teiseks, Malta hasartmänguseaduse artikli 56A järgi on niisugused hüvitisnõuded Malta kohtutes vastuvõetamatud.(15) Kui FB hagi tuleks kohe läbi vaatamata jätta, sest tal puudub selle esitamise õigus, ei ole vaja nõuet sisuliselt arutada ning seega muutuksid eelotsuse küsimused hüpoteetiliseks.
26.      Siinkohal märgin, et Euroopa Kohtu saadetud selgitustaotlusele esitatud vastuses kõrvaldas eelotsusetaotluse esitanud kohus need kahtlused ning miski Euroopa Kohtule esitatud teabes ei viita sellele, et FB nõue on ilmselgelt vastuvõetamatu. Esiteks, mis puutub kõnealustesse tüüptingimustesse, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus ei pidanud vaikimisi neid probleemiks ja ELTL artikli 267 kohaselt ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse selliste lepingutingimuste võimaliku mõju uurimine.(16) Teiseks, seoses Malta hasartmänguseaduse artikliga 56A selgitas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et FB nõue on esitatud (21. jaanuaril 2023) enne selle sätte jõustumist (12. juunil 2023), et sellel ei ole tagasiulatuvat jõudu ja seega ei mõjuta see nõude vastuvõetavust.(17)
27.      Teisalt väidab Saksamaa valitsus, et eelotsusetaotlus ei sisalda mingit selgitust selle kohta, miks on põhikohtuasjas kohaldatav Saksamaa õigus. On ilmne, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei peaks tegelikult seda vaidlust Saksamaa õiguse kohaselt lahendama, ei oleks vastust esimesele kuuele küsimustele mõistagi „vaja“.(18)
28.      Ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus oleks võinud eelotsusetaotluses seda küsimust laiemalt avada, tundub mulle, et i) taotluses toodud asjaolusid ja ii) asjale kohalduvat liidu õigusakti silmas pidades ei leia see vastuväide kinnitust.
29.      Tuletan meelde, et FB nõue puudutab vaidlusaluse hasartmängulepingu väidetavat kehtetust (selle eseme väidetava ebaseaduslikkuse tõttu), millega peaks kaasnema kostjatest äriühingute kohustus maksta hasartmängija tehtud panused tagasi. See puudutab sisuliselt tsiviil- ja kaubandusasju, täpsemalt lepingulisi küsimusi. Niisuguse nõude suhtes kohaldatav õigus määratakse kindlaks Rooma I määruses sätestatud ühtsete normide alusel. Selle õigusakti kohaselt ei ole kahtlust, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kõnealuses hagis tõstatatud erinevad küsimused lahendama Saksamaa õiguse kohaselt.
30.      Esiteks kuulub küsimus, kas teatud leping on kehtetu, kui selle ese on ebaseaduslik, ja kas see kehtetus toob mõlemale poolele kaasa õiguse nõuda teiselt poolelt saadud kasu hüvitamist, Rooma I määruse artikli 10 lõike 1 ja artikli 12 lõike 1 punkti e järgi asjaomase lepingu suhtes kehtiva õiguse kohaldamisalasse, ning vaidlusaluse hasartmängulepingu suhtes kehtib nimetatud määruse artikli 6 lõike 1 alusel Saksamaa õigus.(19) Seda järeldust ei muuda asjaolu, et kõnealuse lepingu suhtes kohaldatavad tüüptingimused viitavad Malta õigusele, mida rõhutas Euroopa Kohtus Saksamaa valitsus.(20)
31.      Teiseks on minu meelest selge, et selleks, et teha kindlaks, kas vaidlusaluse hasartmängulepingu ese oli tõepoolest ebaseaduslik, tuleb arvesse võtta selle riigi õiguses sätestatud keelde, kus see leping tuli täita. Käesolevas asjas oli see Saksamaa. Isegi kui kostjatest äriühingud osutasid oma hasartmänguteenuseid Maltalt, sai hasartmängija neid teenuseid Saksamaal, kust ta osales vaidlusalustes õnnemängudes ja tegi vaidlusaluseid panuseid.(21) Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vaidluse lahendamisel lähtuma Saksamaa hasartmänguseadusest.
32.      Pealegi oleks järeldus minu arvates olnud sama ka juhul, kui vaidlusaluse lepingu suhtes oleks kohaldatav Malta õigus.(22) Nimelt võimaldab Rooma I määruse artikli 9 lõige 3 lepingulist vaidlust lahendaval kohtul kohaldada selle riigi õiguse „üldist kehtivust omavaid sätteid(23), kus lepingust tulenevaid kohustusi tuleb täita või on täidetud, niivõrd kuivõrd need üldist kehtivust omavad sätted muudavad lepingu täitmise ebaseaduslikuks“, olenemata sellest, milline õigus oleks lepingu suhtes kohaldatav. Sellised õigusnormid nagu on sätestatud Saksamaa hasartmänguseaduses, mis järgivad liikmesriigi seadusandja oluliseks peetavaid avaliku korra eesmärke (vt allpool punkt 70) ja mis nende eesmärkide kaitsmiseks reguleerivad kõiki riigi territooriumil toimuvaid (või toimunuks peetavaid) hasartmängutehinguid, on kergesti määratletavad „üldist kehtivust omavate sätetena“. Lisaks, kuigi asja lahendavatel liikmesriigi kohtutel on põhimõtteliselt teatav kaalutlusõigus niisuguste „üldist kehtivust omavate sätete“ „kohaldamisel“(24), tundub mulle, et kui tuginetakse konkreetse lepingu ebaseaduslikkusele põhjusel, et see rikub teise liikmesriigi selliseid sätteid (nagu käesolevas asjas), peaksid kohtud seda reeglina tegema. Nende „sätete“ kohaldamine on konkreetne tõend liikmesriikide vahelisest lojaalsest koostööst, mis on neid ühendavat „erisuhet“ arvestades õigustatud.
2.      Kas liikmesriigi kohtud on pädevad kontrollima teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele?
33.      Käesolevas asjas on selge (ja selles ei ole vaidlust), et eelotsusetaotluse esitanud kohus kui Malta kohus on pädev arutama ja lahendama FB hagi vastavalt liidu õigusaktile, mis reguleerib liikmesriikide kohtute pädevust sellistes tsiviil- ja kaubandusasjades, nimelt määruse (EL) nr 1215/2012(25) (edaspidi „Brüsseli Ia määrus“), täpsemalt selle artikli 4 lõike 1 alusel.(26) Siiski, nagu eelmises jaotises selgitatud, peab see vastavalt Rooma I määrusele toimuma Saksamaa õiguse kohaselt. See on tegelikult üsna tavaline olukord vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal.
34.      Mis puutub FB nõude sisu, siis on samuti selge, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldaks käesolevas asjas Saksamaa hasartmänguseaduses sätestatud veebipõhiste õnnemängude keeldu, siis peaks ta kinnitama, et vaidlusalune hasartmänguleping on ebaseaduslik ja seega tühine, nagu väidab FB (mis võib anda õiguse nõuda hasartmängija tehtud panuste hüvitamist).(27)
35.      Tuletan siiski meelde, et kostjatest äriühingud on esitanud vastuväite, mille kohaselt on see keeld vastuolus ELTL artikliga 56 (ulatuses, milles seda kohaldatakse niisuguste hasartmängukorraldajate suhtes, kes asuvad teistes liikmesriikides ja kellel on seal luba, nagu nemad). Seetõttu peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus i) jätma Saksamaa hasartmänguseaduse asjaomased sätted kohaldamata, ii) leidma seega, et vaidlusalune leping on seaduslik ja kehtiv ning iii) jätma FB nõude rahuldamata.
36.      See vastavuse küsimus on esitatud eelotsusetaotluse esitanud kohtule eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses). Tõepoolest, kuna FB nõue eeldab, et Saksamaa hasartmänguseaduses sätestatud keeld kuulub kohaldamisele, peaks kohus loogiliselt kõigepealt käsitlema seda küsimust, et seejärel lahendada vastavalt põhiküsimused ehk kas hasartmänguleping on kehtiv ja kas FB-l võib olla õigus saada tehtud panuste eest hüvitist. See on esimese kuue küsimuse põhjendus.
37.      Itaalia valitsus on siiski seisukohal, et liikmesriigi kohtutel ikkagi ei ole pädevust kontrollida teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele isegi eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) eraõiguslike isikute vahelises tsiviil- või kaubandusvaidluses. Seda saavad teha üksnes selle liikmesriigi kohtud, kelle õigusnormid vaidluse all on. Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus Malta kohtuna Saksamaa hasartmänguseadust käsitama liidu õigusele vastavana (kuni Saksamaa kohtud ei ole otsustanud teisiti).
38.      Loomulikult, kui see oleks nii, oleks esimesed kuus küsimust puhtalt hüpoteetilised. Seega peab Euroopa Kohus pädevuse küsimust käesolevas kohtuasjas käsitlema. Pealegi ei ole Euroopa Kohtu praktika selles küsimuses täiesti selge. Kohtuotsustes Foglia I ja Foglia II näis Euroopa Kohus suhtuvat skeptiliselt mõttesse, et ühe liikmesriigi kohtud saaksid kontrollida teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele. Ehkki Euroopa Kohus märkis, et näitab sel eesmärgil esitatud eelotsuse küsimuste suhtes üles „erilist valvsust“, ei eitanud ta sõnaselgelt liikmesriikide kohtute sedalaadi kontrolli pädevust. Õigupoolest on Euroopa Kohus mitmeski asjas nii enne kui ka pärast nimetatud kohtuotsuseid kaudselt möönnud, et liikmesriikide kohtutel on niisugune pädevus olemas, sest ta võttis vastavad eelotsusetaotlused vastu.(28) Kohtuotsuses Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711(29) täpsustas Euroopa Kohus isegi, et liikmesriigi kohus võib esitada küsimusi, „mille eesmärk on võimaldada [tal] […] hinnata muu liikmesriigi kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu liikmesriigi sätete vastavust [liidu] õigusele“. Sellest hoolimata ei käsitlenud kohus kordagi sõnaselgelt aluseks olevat kohtualluvuse küsimust.
39.      Käesolevas kohtuasjas on Euroopa Kohtul suurepärane võimalus selgitada, et liikmesriikide kohtud ei ole mitte üksnes pädevad, vaid ka peavad kontrollima teiste liikmesriikide õiguse vastavust liidu õigusele, kui see küsimus kerkib eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) nende menetluses olevas tsiviil- või kaubandusvaidluses (a). Siiski peavad kohtud selle pädevuse kasutamisel olema vaoshoitud (b).
a)      Liikmesriikide kohtud on pädevad kontrollima teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele
40.      Minu arvates toetavad liikmesriikide kohtute niisuguse pädevuse olemasolu nii liidu materiaalõiguse (1) kui ka liidu rahvusvahelise eraõiguse (2) üldpõhimõtted ning seda ei sea kahtluse alla ei rahvusvaheline avalik tavaõigus (3), ei mure selle liikmesriigi kaitseõiguste pärast, kelle õigust vaidluse suhtes kohaldatakse (4), ega sellise pädevuse praktilisus (5).
1)      Liidu materiaalõiguse üldpõhimõtted
41.      Oma märgilise kohtuotsusega van Gend & Loos(30) kehtestas Euroopa Kohus üldpõhimõtte, et liidu õiguse piisavalt selged, täpsed ja tingimusteta sätted on vahetu õigusmõjuga ja seetõttu „tekitavad […] õigusi“, millele isikud võivad tugineda liikmesriikide kohtutes, isegi eraõiguslike isikute vahelistes vaidlustes. Asjaomast vaidlust lahendavad liikmesriikide kohtud peavad otsuse langetama nende sätete kohaselt. Lisaks, kui üks pool väidab, et vaidluse suhtes põhimõtteliselt kohaldamisele kuuluv riigisisene õigusnorm on vastuolus sellise liidu vahetut õigusmõju omava õigusnormiga, siis alates kohtuotsusest Simmenthal(31) väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole asjaomased kohtud liidu õiguse esimuse põhimõtte järgi mitte ainult pädevad, vaid ka peavad kontrollima sätete kooskõla, ning kui tuvastatakse vastuolu, jätma selle riigisisese õigusnormi oma menetluses olevas kohtuasjas kohaldamata. Mõlema põhimõtte eesmärk on kaitsta isikute liidu õigusest tulenevaid õigusi ja liidu õiguse ühetaolist kohaldamist liikmesriikides.
42.      Nende põhimõtete ja nende aluseks olevate põhjenduste seisukohalt ei näe ma põhjust tõsta eraldi esile käesolevas kohtuasjas käsitletavat olukorda, kus liikmesriigi kohtul tuleb lahendada tsiviil- või kaubandusvaidlus teise liikmesriigi õiguse alusel. Isikutel peaks olema ka sellisel juhul võimalik nendes kohtutes tugineda õigustele, mis tulenevad liidu õiguse vahetust mõjust.(32) Järelikult on asja lahendav kohus juhul, kui mõne teise liikmesriigi õigusnormid ja liidu vahetu mõjuga sätted on väidetavalt vastuolus ning kui seda on vaja asja lahendamiseks, pädev ja ka kohustatud seda küsimust käsitlema ning vastuolu tuvastamisel jätma asjaomased normid kohaldamata. Vastasel juhul võib juhtuda, et neid õigusi sellises menetluses eiratakse.
43.      Näiteks käesoleval juhul ei saa eitada, et ELTL artikkel 56, millele kostjatest äriühingud eelotsusetaotluse esitanud kohtus tuginevad, on vahetu õigusmõjuga ka eraõiguslike isikute vahelistes vaidlustes.(33) Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks kontrollima Saksamaa hasartmänguseaduse vastavust ELTL artiklile 56 ja tuvastaks nende kahe sätte vahel vastuolu, võiks see kohus kaitsta aluslepingust tulenevaid kostjatest äriühingute õigusi sellega, et i) jätab nimetatud seaduse kohaldamata, ii) otsustab seega, et vaidlusalune hasartmänguleping on kehtiv ning iii) jätab FB hagi kui alusetu rahuldamata.(34) Seevastu, kui asjaomasel kohtul ei oleks sellist kontrollipädevust (ja -kohustust), kaotaks kostjatest äriühingud täielikult oma peamise vastuväite FB nõudele. Kuna see kohus ei saa praegu kehtiva liidu õiguse järgi ka esitada Saksamaa kohtutele täpsustavat küsimust Saksamaa hasartmänguseaduse kehtivuse kohta, on ta kohustatud käsitama seda liidu õigusele vastavana ja tegema otsuse sellest lähtuvalt. Seega võidakse nõue rahuldada, vaatamata liidu õigusest
tulenevatele võimalikele õigustele.(35)
44.      Vastupidine lahendus kahjustaks ka liidu õiguse ühetaolist kohaldamist. Kui liikmesriigi õigusnormide vastavust liidu õigusele saaks kontrollida ainult selle riigi enda kohtud, tähendaks see praktikas, et asjaomast õigust kohaldataks täiesti erinevalt sõltuvalt sellest, kas sama tsiviil- või kaubandusvaidlus on algatatud kõnealuse liikmesriigi enda või mõne teise liikmesriigi kohtutes.
2)      Liidu rahvusvahelise eraõiguse üldpõhimõtted
45.      Seoses liidu rahvusvahelise eraõigusega tuletaksin meelde, et vastavalt Brüsseli Ia määruse tsiviil- ja kaubandusasjadega seotud kohtualluvuskonflikti reguleerivatele põhimõtetele, on liikmesriigi kohtud juhul, kui nad on selle määruse alusel pädevad vaidlust menetlema ja lahendama (nagu käesolevas asjas on eelotsusetaotluse esitanud kohus), pädevad otsustama ka mis tahes eelküsimusi (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses),(36) mis võivad selle vaidluse raames tõstatuda.(37) Nad on lausa kohustatud seda pädevust kasutama. Vaidluse või selle teatud olulise osa lahendamisest ei saa keelduda.(38) Mõlema põhimõtte eesmärk on tagada poolte jaoks korrakohane õigusemõistmine ja õiguskindlus.
46.      Nende põhimõtete taustal ei näe ma põhjust käsitleda erinevalt eelküsimust (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses), mis puudutab teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele. Liikmesriikide kohtud, kes on Brüsseli Ia määruse kohaselt pädevad arutama ja lahendama vaidlust, milles niisugune küsimus on tekkinud, on selle õigusakti kohaselt ühtlasi pädevad ja peavadki seda eelküsimust käsitlema, kui seda on vaja asja lahendamiseks.
47.      Kollisiooni seisukohast on tulemus sama. Kui liikmesriigi kohtul tuleb Rooma I määruse normide järgi „kohaldada“ vaidluse suhtes teise liikmesriigi õigust, võimaldab mitu nimetatud määruses sätestatud meedet sellel kohtul ka kontrollida, ja isegi kohustavad teda vajaduse korral kontrollima riigisisese õiguse vastavust liidu õigusele ning vastuolu korral jätma riigisisese õiguse kohaldamata.
48.      Esiteks võib asja lahendava kohtu niisugust pädevust (ja kohustust) pidada määratud õiguse vaidluse suhtes „kohaldamisega“ kaasnevaks. Kui kõnealuse määruse normide järgi kuulub „kohaldamisele“ konkreetse välisriigi õigus, peetakse silmas asjaomase välisriigi õiguskorda tervikuna. Asja lahendav kohus peab selle õiguskorra erinevaid norme ja nende hierarhiat arvestades tegema vaidluse kohta otsuse, mis vastab võimalikult suures osas otsusele, mille oleks langetanud ka asjaomase riigi kohtunik.(39) See on oluline Rooma I määruse eesmärgiks olev õiguskindluse ja otsuste rahvusvahelise ühetaolisuse huvides.(40)
49.      On ilmne, et kui Rooma I määruse järgi kuulub vaidluse suhtes kohaldamisele mingi liikmesriigi õigus, moodustab liidu õigus asjaomase õiguskorra lahutamatu osa ja asub selle hierarhia tipus. Kui sama vaidluse peaks lahendama selle riigi kohtunik, oleks ta kohustatud (nagu eespool punktis 41 selgitatud) riigisisest õigusnormi kontrollima ja jätma liidu õigusega vastuolus oleva normi kohaldamata. Järelikult peab kohus, kelle poole on pöördutud, tegema sama.(41)
50.      Teiseks võib asja lahendav kohus kontrollida teise liikmesriigi normide vastavust liidu õigusele ja jätta need vastuolu korral kohaldamata Rooma I määruse artiklis 21 sätestatud avaliku korra klausli alusel.
51.      See säte võimaldab kõnealusel kohtul jätta määratud õigus kohaldamata juhul, kui selle kohaldamine oleks „ilmselgelt vastuolus kohtu asukoha riigi avaliku korraga“. On selge, et nii nagu liidu õigus on osa selle liikmesriigi õiguskorrast, kelle õigus kuulub kohtuasjas kohaldamisele (käesolevas asjas Saksamaa Liitvabariik), on see ka asja arutava kohtu asukohariigi (käesolevas asjas Malta) õiguskorra lahutamatu osa. Seega õigustab „ilmselge vastuolu“ liidu õigusega (või vähemalt selle teatud sätetega, mida peetakse liidu õiguskorra aluseks) selle klausli alusel liikmesriigi liidu õigusega vastuolus olevate normide kohaldamata jätmist.(42)
52.      Lõpuks, kui liikmesriigi eelotsusetaotluse esitanud kohtus tuginetakse Rooma I määruse artikli 9 lõike 3 alusel teise liikmesriigi õigusnormidele kui „üldist kehtivust omavatele sätetele“, on sellel kohtul nimetatud sätte alusel täielik kaalutlusõigus kontrollida asjaomaste õigusnormide vastavust liidu õigusele ja vastuolu korral keelduda nende „kohaldamisest“.
3)      Rahvusvaheline tavaõigus
53.      Erinevalt mõnikord akadeemilises kirjanduses märgitust olen seisukohal, et liikmesriigi kohtute pädevus (ja kohustus) kontrollida tsiviil- või kaubandusasjas eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele ei ole vastuolus rahvusvahelise avaliku tavaõigusega. Eelkõige ei ole tegemist teise liikmesriigi kohtute pädevusse õigusvastase sekkumisega.(43)
54.      Ollakse arusaamisel, et mittesekkumise põhimõtte järgi ei saa ühe liikmesriigi kohtud teha otsust, millega tühistatakse teise liikmesriigi õigusakt liidu õigusele mittevastavuse tõttu, ega teha selle kohta erga omnes-avaldust. Põhjus on ilmne: ühe riigi kohtud ei saa kuidagi tunnistada kehtetuks akte, mis pärinevad teise riigi organilt (käesolevas kohtuasjas seadusandjalt). Selles küsimuses on sisuline erandlik kohtualluvus riigil, kelle organiga on tegemist.(44) Seega ei saaks käesolevas asjas Malta kohtud õiguspäraselt teha otsust, millega tunnistatakse Saksamaa hasartmänguseadus erga omnes-mõjuga liidu õigusega vastuolus olevaks. Seda saavad teha ainult Saksamaa kohtud.
55.      Kui aga liikmesriigi kohtud kontrollivad tsiviil- või kaubandusvaidluses eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele, piirduvad nad üksnes asjaomase kontrolliga ning vastuolu korral jätavad liikmesriigi liidu õigusega vastuolus oleva normi konkreetses vaidluses kohaldamata ainsa eesmärgiga teha otsus menetluses oleva nõude sisu kohta. Niisuguse otsusega tuvastatakse poolte eraõiguslikud õigused ja sellel on ainult inter partes-mõju. Sellega ei kavatseta mõjutada teise liikmesriigi õigusakti kehtivust. Austatakse selle riigi kohtute ainupädevust.(45)
56.      Täielikkuse huvides tuletan meelde, et liiduga ning vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva alaga ühinemisel nõustusid liikmesriigid liidu õiguse järgimisega. Nad nõustusid ka asjaoluga, et tsiviil- ja kaubandusvaidlustes, millele kohalduvad nende „oma“ õigusnormid (vastavalt Rooma I määrusele), võivad otsuse langetada teise liikmesriigi kohtud (Brüsseli Ia määruse alusel). Kahes eelnevas jaotises esitatud selgitusi arvestades tähendab see, et kaudselt nõustusid liikmesriigid ka sellega, et nende normide vastavust liidu õigusele kontrollivad niisuguses vaidluses eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) need teised kohtud.
4)      Asjaomase liikmesriigi kaitseõigused
57.      Kohtuotsuses Foglia II tundus Euroopa Kohus muretsevat selle pärast, et juhul, kui ühe liikmesriigi kohtud kontrollivad teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele eraõiguslike isikute vahelise vaidluse raames, ei saa teisele liikmesriigile tagada piisavaid kaitseõigusi, sest seda liikmesriiki kohtus ei esindataks.(46) Mitu käesolevas kohtuasjas Euroopa Kohtule oma seisukoha esitanud valitsust on seda asjaolu rõhutanud. Eelkõige täheldasid nad, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on juhul, kui mõni isik väidab, et liikmesriigi õigusakt piirab ELTL artikli 56 kohast teenuste osutamise vabadust, asjaomase liikmesriigi kohustus tõendada, et see õigusakt on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne.(47) Käesoleva kohtuasja taolises olukorras aga jääks liikmesriik ilma võimalusest seda teha.
58.      Alustuseks soovin toonitada, et see Euroopa Kohtu praktika puudutab tõendamiskoormist liikmesriigi vastu liidu vaba liikumise õiguse rikkumise tõttu algatatud menetluses (olgu siis tegemist rikkumismenetlusega või sellekohase hagiga liikmesriigi kohtus). Seevastu juhul, kui see küsimus tõstatub juhuslikult eraõiguslike isikute vahelises menetluses, on tõendamiskohustus menetluslik küsimus, mille puhul lähtutakse kohtu asukohamaa õigusest.(48)
59.      See täpsustus tehtud, märgin, et minu arvates ei ole asjaomase liikmesriigi kaitseõigusega tegelikult mingit probleemi.(49)
60.      Esiteks on üsna tavaline, et riiki ei esindata eraõiguslike isikute vahelises menetluses, milles muu hulgas tõstatub liikmesriigi õiguse kehtivuse küsimus. Näib, et käesolevas asjas ei oleks Saksamaa valitsust esindatud ka juhul, kui menetlus oleks käimas ühes selle riigi kohtus. Seda õigustab asjaolu – tuletan meelde –, et tehtav otsus on ainult inter partes-mõjuga ega ole seega siduv selle liikmesriigi ametiasutustele.
61.      Teiseks, lisaks sellele, et asjaomasel liikmesriigil võib olla võimalik astuda menetlusse asja lahendavas kohtus selle kohtu kohaldatava menetlusõiguse kohaselt(50), tuleneb riigi huvide asjakohane ja piisav kaitse ka ELTL artikliga 267 ette nähtud eelotsusemenetlusest.
62.      Sellega seoses leian, et kui liikmesriigi kohus menetleb tsiviil- või kaubandusvaidlust, mis tuleb lahendada teise liikmesriigi õiguse alusel, kuid üks pool väidab, et kohaldatav riigisisene õigus ei vasta liidu õigusele, on õige, kui see kohus esitab ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotluse. Kui seda tehakse, on asjaomasel liikmesriigil õigus esitada kirjalikke ja suulisi seisukohti, isegi kui ta ei ole põhikohtuasjas menetlusosaline. Asjaolu, et liikmesriigil ei ole selle menetluse raames sama ulatuslikke kaitsevõimalusi nagu ELTL artikli 258 kohases võistlevas menetluses, on minu arvates ebaoluline. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud, on need kaks menetlust olemuslikult erinevad.(51)
5)      Kohtute sellise pädevuse praktilisus
63.      Kohtuistungil esindatud huvitatud isikud arutasid kolleegiumi taotlusel ka seda, kas liikmesriigi kohtud on praktilisest seisukohast suutelised kontrollima teise liikmesriigi normide vastavust liidu õigusega. Lisaks keelelistele ja kultuurilistele erinevustele võib nende kohtute jaoks olla raske kindlaks teha nende normide sisu. Vastuolu liidu õigusega võidakse eeldada seetõttu, et teadmised normidest on väärad.
64.      On lihtne mõista, kust need kahtlused pärinevad. Liikmesriigi kohtute menetlusnormides peetakse välisriigi õigust üldjuhul „oma“ õigusest erinevaks. Siin ei kehti ütlus „õigus on kohtule teada“. Asjaomased kohtud ei ole eeldatavasti kursis teiste riikide õigusaktidega. Seega nõuaks nad üldjuhul, et pooled, kes tuginevad välisriigi õigusele, tegelikult tõendaks selle õiguse sisu. Kuid pooled ei tee seda sageli objektiivselt ega isegi mitte lõplikult. Selle asemel kiputakse esitama välisriigi õigust erapoolikult, kasutades niisuguste ekspertide kirjalikke ütlusi, kelle nad on ise palganud ja kellele maksnud.(52) Need raskused esinevad teataval määral ka põhikohtuasjas.(53)
65.      Neid probleeme saab siiski vähendada.
66.      Kuigi see, kuidas teha kindlaks kohaldatava õiguse sisu, on olemuslikult määratud iga liikmesriigi menetlusnormidega. Nende normidega ei saa võtta Rooma I määruses sätestatud kollisiooninormidelt nende soovitavat toimet. Selleks, et välisriigi õigust „kohaldataks“ õigesti, nagu Rooma I normid nõuavad, ja et saavutataks viidatud määrusega taotletav õiguskindlus ja tehtavate otsuste rahvusvaheline ühetaolisus, tuleb välisriigi õigus nõuetekohaselt välja selgitada. Leian, et see tähendab asja lahendava kohtu teatavat hoolsuskohustust, eelkõige juhul, kui seatakse kahtluse alla välisriigi õiguse vastavus liidu õigusele.
67.      Sellega seoses märgin, et liikmesriigi kohtute juurdepääs teiste liikmesriikide õigusele muutub vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal üha lihtsamaks. Aina rohkem õigusakte ja otsuseid on hõlpsasti kättesaadavad internetis (suuresti tänu e-õiguskeskkonna portaalile ja Euroopa kohtulahendi tunnuse (ECLI) süsteemile). Lisaks saavad kohtud vajaduse korral selle liikmesriigi ametiasutustelt, kelle õigust vaidluse suhtes kohaldatakse, selgitusi õiguse sisu kohta erinevate koostöömeetmete, näiteks i) 7. juunil 1968. aastal Londonis sõlmitud välisriikide õigusinfo Euroopa konventsiooni ja ii) tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku kaudu.(54) Tegelikult leian ma, et lojaalse koostöö põhimõtte järgi peavad kohtud kasutama neid meetmeid, kui konkreetse õiguse sisu suhtes on kahtlusi (ja asjaomase liikmesriigi vastavad asutused peavad neid selles nõuetekohaselt aitama).
b)      Liikmesriikide kohtud peavad kõnealuse pädevuse kasutamisel ilmutama vaoshoitust
68.      Kuigi liikmesriikide kohtud on pädevad eelküsimusena (rahvusvahelise eraõiguse tähenduses) kontrollima teiste liikmesriikide õiguse vastavust liidu õigusele, peavad kohtud legitiimsuse (1) ja vastastikuse usalduse põhimõtte (2) tõttu olema seda tehes vaoshoitud.
1)      Legitiimsuse puudumisega seotud probleemid
69.      Nagu komisjon rõhutab, ei ole teise liikmesriigi õiguse liidu õigusele vastavuse kontrollimine alati samasugune. Mõnikord on mingi valdkond liidu õiguses harmoneeritud või ühtlustatud, jätmata liikmesriikidele kaalutlusõigust. Mittevastavus võidakse tuvastatakse sellisel juhul juba ainuüksi siis, kui konkreetne riigisisene õigusakt kuulub liidu asjaomase õigusakti kohaldamisalasse ning viimane sedasorti riigisisest õigusakti ei sisalda või selle järgi ei ole see õigusakt lubatud.(55) Mõnikord aga on liidu õigusega jäetud liikmesriigi ametiasutustele mõningane kaalutlusruum õigusakte vastu võtta, kuid selle piirid sõltuvad ainult liidu õiguses sätestatud ühtsetest normidest (näiteks, kas konkreetne menetlustähtaeg võimaldab poolel end tõhusalt kaitsta vastavalt harta artiklile 47).(56)
70.      Seevastu muudes valdkondades tunnustatakse liidu õiguses liikmesriigi ametiasutuste oluliselt laiemat kaalutlusruumi. Tavaliselt on see nii juhul, kui liidu õiguses on ette nähtud üksnes negatiivne ühtlustamine. Käesolevas asjas näiteks ei ole vaidlust selles, et Saksamaa hasartmänguseadus piirab ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadust. Liikmesriigi niisugune õigusakt on aga lubatud, kui see on i) põhjendatud ülekaaluka avaliku huviga (mis on ka käesolevas asjas selgelt nii, kuna kõnealuse õigusakti eesmärk on vältida pettusi, hasartmängusõltuvust jne) ja ii) proportsionaalne taotletava eesmärgiga (mis on liidu õigusele vastavuse küsimuse tegelik tuum).
71.      Lisaks, nagu märgivad Tšehhi, Belgia ja Itaalia valitsused, on Euroopa Kohus alati möönnud, et „hasartmängualased õigusnormid kuuluvad valdkonda, kus liikmesriikide vahel esinevad märkimisväärsed kõlblusest tulenevad, usulised ja kultuurilised erinevused“. Seega on reeglina igal liikmesriigil selle valdkonna muu hulgas oma ajaloolisele, kultuurilisele, majanduslikule ja sotsiaalpoliitilisele eripärale vastaval reguleerimisel lai kaalutlusruum. Kehtestatud meetmete proportsionaalsust tuleks kontrollida neid eripärasid arvestades.(57)
72.      Seda arvestades on kaalukas Itaalia valitsuse esitatud väide, mille kohaselt on asjaomase liikmesriigi kohtud niisuguse kontrolli tegemiseks kõige sobivamad. Riigi õiguskorra lahutamatu osana, ja tundes kõige põhjalikumalt olukorda liikmesriigis, saavad nad kõige paremini mõista konkureerivaid huve, mida seadusandja kaalus.(58) Teise liikmesriigi kohtud aga ei pruugi selleks suutelised olla. Õigupoolest võib kergesti asuda seisukohale, et neil puudub legitiimsus teise riigi suveräänsete valikute kontrollimiseks.(59)
73.      Käesolevas asjas muutub legitiimsuse vastuväide veelgi põhjendatumaks, kui arvestada kahe asjaomase liikmesriigi silmatorkavalt lahknevat käsitlust (ja huve): ühelt poolt Malta Vabariik kui riik, kus veebipõhiste hasartmänguteenuste pakkujad asuvad ja kus on võetud vastu seda valdkonda soosivaid õigusakte, teiselt poolt Saksamaa Liitvabariik kui nende soovimatute veebipõhiste teenuste saaja. Lisaks ei saa eirata selle kohtuasja eripärast konteksti, millele on tähelepanu juhitud punktides 16–18. Neid asjaolusid arvesse võttes kõlaks mõte, et Malta kohus kontrollib Saksamaa hasartmänguseaduse proportsionaalsust paljudele kohatuna.
74.      Olen siiski seisukohal, et neid probleeme saab vähendada, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu positsioonis olevad kohtud näitavad sellise kontrolli tegemisel üles mõningast vaoshoitust. Nad peaksid võtma nõuetekohaselt arvesse välisriigi seadusandja kaalutlusruumi ning arvestades nii oma piiratud arusaama kontekstist kui ka piiratud legitiimsust jätma teise liikmesriigi õiguse kohaldamata ainult juhul, kui see on liidu õigusega ilmselgelt vastuolus (näiteks kui Euroopa Kohtu väljakujunenud ja kõikehõlmava kohtupraktika järgi on selge, mida liikmesriigid võivad teatud valdkonnas teha ja mida mitte). Mida ilmsem on asjaomaste normide ebaproportsionaalsus, seda vähem saab välisriigi kohtule õigusvastast tegevust ette heita.(60) Nagu eespool juba selgitatud, on sellises olukorras õige, kui need kohtud esitavad Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotluse, et nad ei teeks nii drastilist järeldust üksi ja et asjaomane liikmesriik saaks nõuetekohaselt ära kuulatud.
2)      Vastastikune usaldus
75.      Vastastikuse usalduse kaalutlused toetavad minu arvates seda käsitlust. Siinkohal tuletan meelde, et liidu õiguses väga olulise vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt on iga liikmesriik kohustatud eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust.(61)
76.      Seega, kui liikmesriigi kohtud peavad Rooma I määruse järgi kohaldama tsiviil- või kaubandusvaidluses teise liikmesriigi õigust, peavad nad eeldama, et see õigus vastab liidu õigusele. Kuigi see eeldus ei ole ümberlükkamatu(62), peaks see olema tugev eeldus, sest muidu seataks usaldus kahtluse alla. Seega tuleks teise liikmesriigi õigust kontrollida ainult juhul, kui on kindlaid tõendeid selle liidu õigusele mittevastavuse kohta(63) ja see tuleks jätta kohaldamata üksnes siis, kui kontrolli käigus selgub nende kahe ilmselge vastuolu.
77.      Soovin teha selle küsimuse kohta veel ühe märkuse. Nagu Belgia valitsus märgib – kui vaidlusalused riigisisesed normid vastuvõtnud liikmesriigi kohtud on juba teinud otsuseid nende liidu õigusele vastavuse kohta(64), siis peavad teise liikmesriigi kohtud, kelle poole on juhtumisi pöördutud, vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt kaaluma vajalikul määral ka selliste otsuste aluseks olevaid põhjendusi, kui nad ise kontrollivad asjaomase õigusakti vastavust liidu õigusele.(65) Seega ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus käesolevas asjas jätta tähelepanuta tõika, et Saksamaa kohtud on juba (nagu näib) otsustanud, et Saksamaa hasartmänguseadus on kooskõlas ELTL artikliga 56. See kohus saab teistsuguse otsuse teha alles pärast Saksamaa kohtute põhjenduste hoolikat vaagimist.
3.      Vaidluse väidetav „kunstlikkus“
78.      Viimane vastuväide, mida tuleb käsitleda, puudutab põhikohtuasja vaidluse väidetavat „kunstlikkust“. Itaalia valitsuse arvates võib see vaidlus olla „poolte loodud menetluslik vahend“ eesmärgiga seada kahtluse alla Saksamaa hasartmänguseaduse vastavus liidu õigusele.
79.      Sellega seoses on vaja Euroopa Kohut pisut hoiatada.
80.      Mõistan, miks Euroopa Kohus tõrkus kohtuotsusteni Foglia I ja Foglia II viinud asjas aitamast Itaalia kohut Prantsusmaa maksuõiguse liidu õigusele vastavuse kontrollimisel. Lisaks eelnevates jaotistes käsitletud vastuväidetele tuleb selles kontekstis esile tõsta üht olulist aspekti. Olen korduvalt märkinud, et eraõiguslike isikute vahelises vaidluses on liikmesriigi kohtute tehtud otsustel ainult inter partes-mõju, mistõttu peetakse selline teise liikmesriigi õiguse kontrolli lubatavaks. Seevastu Euroopa Kohtu tehtud eelotsustel on erga omnes-mõju, kuna neis tõlgendatakse siduvalt liidu õiguse asjaomaseid sätteid nii, nagu neid oleks algusest peale tulnud mõista. Ehkki sellise eelotsusega ei saa tunnistada liikmesriigi konkreetset õigusnormi liidu õigusega vastuolus olevaks, võib Euroopa Kohtu poolne liidu õiguse esitatud tõlgendus oma üksikasjades olla nii konkreetne, et tulemus võib olla tegelikult sama. Taoline eelotsus võib lõppkokkuvõttes avaldada oluliselt olulisemat mõju läbivaadatavale liikmesriigi õigusele.
81.      Seda arvestades peaks Euroopa Kohus ühelt poolt tõepoolest olema eriti valvas, et tema vastust oleks eelotsusetaotluse esitanud kohtul ELTL artikli 267 tähenduses „vaja“ viimase menetluses oleva vaidluse lahendamiseks. Arvestades selle teema delikaatsust, ei peaks liikmesriigi kohus kontrollima teise liikmesriigi õiguse vastavust liidu õigusele mitte pelgalt selleks, et küsimuse käsitlus oleks täielik, vaid juhul, kui see on asja lahendamiseks hädavajalik. Euroopa Kohus ei tohiks asjaomast kohut aidata ja anda liidu õigusele erga omnes-tõlgendust, kui see ilmselgelt ei ole nii.(66)
82.      Kui aga ilmneb, et liikmesriigi kohus peab menetluses oleva vaidluse lahendamiseks paratamatult sellise kontrolli tegema (mis näib nii olevat käesolevas asjas) ja seotud eelotsuse küsimusi on seega selleks tõesti „vaja“, siis peab Euroopa Kohus neile vastama. Nagu eelmises jaotises märgitud, on õige, kui liikmesriigi kohus esitab sellises olukorras eelotsusetaotluse. Euroopa Kohus peab täitma oma rolli. Ta ei saa jätta liidu õiguse tõlgendamist üksnes nimetatud kohtu hooleks. See on minu arvates antud juhul õige käitumine.
83.      Siiski peaks Euroopa Kohus oma vastuse esitama viisil, milles võetakse arvesse olukorra delikaatsust ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuse piire, nagu on selgitatud eespool punktides 70–74. Selle asemel, et kõiki liikmesriigi vaidlusaluse õigusakti üksikasju kontrollida, peaks ta minu arvates piirduma niisuguste tõlgenduslike elementidega, mis on liikmesriigi kohtu jaoks piisavad, hindamaks, kas vaidlusalune riigisisene õigusakt on ilmselges vastuolus liidu õigusega. Tavaliselt tähendaks see põhikohtuasjas selle välja selgitamist, kas niisugused normid, nagu on sätestatud kõnealuses Saksamaa hasartmänguseaduses, tunduvad asjaomase kohtupraktika taustal üldiselt vastuvõetavatena või on ilmselgelt ebaproportsionaalsed.
84.      Teisest küljest ei peaks Euroopa Kohus minu arvates kulutama aega alusvaidluse „tegelikkuse“ kontrollimisele. Tuletan meelde, et kohtuotsuseid Foglia I ja Foglia II on omal ajal selle eest kõvasti kritiseeritud.(67) Tegelikult ei ole Euroopa Kohus sellist lähenemisviisi kasutanud teistes kohtuasjades, mis puudutasid eraõiguslike isikute vahelisi vaidlusi ja kus kaudselt seati küsimuse alla liikmesriigi õigus; seda isegi juhul, kui vaidluse „kunstlikkus“ oli üsna ilmne.(68)
85.      Ma ei hakka kordama kõiki akadeemilises kirjanduses sellise kontrolli vastu esitatud argumente. Tuletan lihtsalt meelde, et see, kas põhikohtuasja vaidlus on „tegelik“ või on Malta hasartmängutööstuse algatatud „test“, ei tohiks olla oluline Euroopa Kohtu pädevuse seisukohalt. Oluline peaks olema see, kas liikmesriigi kohus peab selle asja lahendama ja kas vastus eelotsuse küsimustele aitaks asjaomasel kohtul seda teha. ELTL artikli 267 kohaselt ei ole Euroopa Kohtu ülesanne seevastu kontrollida poolte tegelikke kavatsusi menetluse algatamisel. Isegi kui ta saaks seda teha, oleks äärmiselt keeruline (kui mitte võimatu) tuvastada, et tegemist ei ole „tegeliku“ vaidlusega.
86.      Näiteks käesolevas kohtuasjas võivad asjaolud küll tekitada sellesisulisi kahtlusi, kuid toimikus sisalduv teave ei ole piisav, tuvastamaks tõsikindlalt, et tegemist on „kunstliku“ vaidlusega.
87.      Esiteks võiks spekuleerida hasratmängija nõude loovutamise üle. FB on Saksamaa advokaat, kuid kostjatest äriühingud andsid kohtuistungil mõista, et ta on Malta advokatuuri liige. Ta väidab, et selliste tarbijate nõuete sissenõudmine on osa tema „ärimudelist“ ja et ta on ostnud „paljude hasartmängijate“ nõudeid, kuid kui kolleegium palus kinnitada, kui paljude, ütles ta „vähem kui kümne“ (mis võib tegelikult tähendada ainult seda ühte vaidlusalust nõuet). FB-l oli raskusi ka selle selgitamisel, miks ta ostis nõude, mille kohta oli teada, et seda on raske sisse nõuda, kuna Malta äriühingud keelduvad neid vabatahtlikult täitmast ja Malta Vabariik on võtnud vastu ka eelnõu 55. Igal juhul on võimatu tema otsuse motiive kindlalt teada.
88.      Teiseks võiks, nagu Itaalia valitsus, küsida, miks algatati menetlus Maltal, arvestades selle liikmesriigi ja Saksamaa Liitvabariigi huvide lahknevust antud olukorras. Siiski ei ole see iseenesest kuidagi vale, mida nendib ka komisjon. Nagu olen juba märkinud, on Malta kohtutel Brüsseli Ia määruse artikli 4 kohaselt üldine kohtualluvus vaidluse lahendamiseks. Lisaks, kuigi hasartmängijad võivad vastavalt nimetatud määruses sätestatud tarbijakaitsenormidele, eelkõige selle määruse artikli 18 lõikele 1(69) algatada menetluse Malta hasartmänguettevõtjate vastu oma „päritoluliikmesriigis“ (käesolevas asjas Saksamaa Liitvabariigis), ei saanuks FB seda nende normide alusel teha, kuna ta ei ole tarbija.(70)
89.      Lõpuks ei ole ka asjaolu, et mõlemad pooled nõustusid eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt käesoleva eelotsusetaotluse esitamisega, nagu täheldab Itaalia valitsus, kuigi veenev tõend kokkumängu kohta. Pealegi märgin – mitte, et vastupidine oleks iseenesest mingi näitaja –, et pooled ei ole ühel meelel selles, kuidas Euroopa Kohus peaks vastama.
B.      Kas hasartmängijate hüvitisnõuded kujutavad endast liidu õiguse kuritarvitamist (seitsmes küsimus)?
90.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu seitsmes küsimus puudutab kostjatest äriühingute teist vastuväidet. Selle küsimusega soovib kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui tarbija osales oma alalise elukoha liikmesriigis veebipõhises õnnemängus, mida pakub selles riigis – ilma selle riigi ametiasutuste antud loata – teises liikmesriigis asuv hasartmängukorraldaja, ei saa kõnealune tarbija liidu õiguse kuritarvitamise keelu tõttu esitada kohaldatava lepinguõiguse alusel tsiviilõiguslikku nõuet asjaomase hasartmängukorraldaja vastu tehtud panuste hüvitamiseks aluseks oleva hasartmängulepingu tühisuse tõttu kohaldatava lepinguõiguse alusel.(71)
91.      Vastus sellele küsimusele on minu arvates lihtne.
92.      Ühelt poolt, kui Euroopa Kohtu vastusest esimesele kuuele küsimusele tuleneb, et Saksamaa hasartmänguseadus on (ilmselgelt) vastuolus ELTL artikliga 56, siis tuleb hasartmängija niisugune hüvitisnõue kui põhjendamatu jätta rahuldamata. See seadus tuleks jätta kohaldamata ning seega ei saa hasartmängija ja hasartmänguettevõtja vahel sõlmitud hasartmängulepingut pidada ebaseaduslikuks ega kohaldatava (st käesolevas asjas Saksamaa) lepinguõiguse järgi tühiseks.
93.      Teisalt, kui leitakse, et Saksamaa hasartmänguseaduse sätted vastavad ELTL artiklile 56, ei muuda liidu õigus võimatuks liikmesriigi õiguses ette nähtud mis tahes tagajärgi, mis kaasnevad asjaomaste normidega keelatud õnnemängude pakkumisega (või neis osalemisega). Sel juhul oleks igati lubatud tunnistada aluseks olev hasartmänguleping ebaseaduslikuks ja seega kohaldamisele kuuluva lepinguõiguse järgi tühiseks. Rõhutan, et vastupidi kostjatest äriühingute väitele ei oleks see nii-öelda sanktsioon eraldi teenuste osutamise vabaduse piirang, mis eeldab selle õiguspärasuse omaette hindamist, vaid lepingu ebaseaduslikkusest tulenev vajalik ja loogiline tagajärg. See, kas ja millises ulatuses toob lepingu tühistamine mõlemale poolele kaasa õiguse nõuda teiselt poolelt saadud kasu hüvitamist, kuulub samuti üksnes kõnealuste hasartmängulepingute suhtes kehtiva õiguse kohaldamisalasse.(72)
94.      Selles kontekstis ei puutu liidu õiguse kuritarvitamise keeld asjasse. Tuletan meelde, et see põhimõte välistab liidu õigusele tuginemise võimaluse selle kuritarvitamise eesmärgil.(73) Hasartmängijate hüvitisnõue aga ei tugine ühelegi liidu õiguse sättele, vaid täielikult riigisisesele õigusele (käesolevas asjas Saksamaa hasartmänguseadusele ja tsiviilseadustikule).(74)
95.      Üsna loominguline argumentatsioon, mille kostjatest äriühingud ja Malta valitsus esitasid, et veenda Euroopa Kohut vastupidises, ei pea paika. On selge, nagu ka need huvitatud isikud kinnitavad, et olukord kuulub oma piiriülese laadi tõttu ELTL artikli 56 kohaldamisalasse. Vastupidi nende huvitatud isikute väidetele ei kuritarvita niisuguseid hüvitisnõudeid esitavad hasartmängijad siiski sellest sättest tulenevat õigust saada Maltalt osutatavat teenust, sest kõnealune vabadus ju võimaldas neil sõlmida vaidlusaluseid hasartmängulepinguid. Esiteks ei tuginenud nad vaidlusaluste lepingute sõlmimisel sellele vabadusele. See osutus võimalikuks pelgalt interneti olemasolu tõttu. Teiseks, ka lepingute tühistamist taotledes ei viita nad mitte sellele vabadusele, vaid riigisisestele normidele, mis seda piiravad. Seevastu tuginevad kostjatest äriühingud esimese vastuväitena just ELTL artiklile 56. Seega nemad on need, kes toetuvad nimetatud sättega ette nähtud vabadusele.
96.      Järelikult kuulub see, kas hasartmängijal on õigus saada hüvitist tehtud panuste eest või kas nende hüvitamist tuleks piirata või sellest keelduda põhjendusega, et nõue on pahauskne või et hasartmängija on ise rikkumise toime pannud, otsustades osaleda vaidlusalustes õnnemängudes (vastavalt Rooma õiguse põhimõttele nemo auditur propriam turpitudinem allegans (omaenda õigusvastasele käitumisele viitajat ei kuulata) või üldise õiguse estoppel-põhimõttele) üksnes vaidlusaluse hasartmängulepingu suhtes kohaldatava riigisisese õiguse (st Saksamaa õiguse) reguleerimisalasse, nagu juba eespool märgitud.
97.      Nagu Saksamaa valitsus kohtuistungil täpsustas, näib, et Saksamaa õiguses on tegelikult olemas säte, mis käsitleb just seda küsimust, nimelt Saksamaa tsiviilseadustiku § 817. Kõnealune valitsus selgitas ka, et Saksamaa kohtud on seda sätet analüüsinud hasartmängijate hüvitisnõuete kohta lahendeid tehes. Näib, et enamik kohtuid on keeldunud seda sätet kohaldamast põhjusel, et kuigi osalemine ebaseaduslikes õnnemängudes on Saksamaa õiguse kohaselt samuti keelatud(75), ei pannud hasartmängijad toime kuritegu, sest nad ei teadnud vaidlusalustes õnnemängudes osalemise hetkel, et need on Saksamaal ebaseaduslikud (kuna teenusepakkuja eksitava teabe järgi arvasid nad vastupidi).(76) Euroopa Kohtus eitasid kostjatest äriühingud hasartmängijate süülist eksitamist ja pidasid küsitavaks seda, kas õigusvastasusest teadlik olemine peaks ikka olema Saksamaa tsiviilseadustiku § 817 kohaldamise eelduseks. Selliste faktiliste küsimuste lahendamine ja Saksamaa õiguse tõlgendamine ei ole loomulikult mitte Euroopa Kohtu, vaid eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
98.      Eeltoodut arvestades tuleks seitsmendale küsimusele vastata
nii, et kui tarbija osales oma alalise elukoha liikmesriigist veebipõhistes õnnemängudes, mida pakub selles riigis – ilma selle riigi ametiasutuste antud loata – teises liikmesriigis asuv hasartmängukorraldaja, ei välista liidu õiguse kuritarvitamise keeld selle tarbija kohaldamisele kuuluvast lepinguõigusest tulenevat tsiviilõiguslikku nõuet asjaomase hasartmängukorraldaja vastu tehtud panuste hüvitamiseks aluseks oleva hasartmängulepingu tühisuse tõttu kohaldatava lepinguõiguse alusel.
V.      Ettepanek
99.      Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades teen ettepaneku, et Euroopa Kohus:
–        tunnistab Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (tsiviilkohtu esimene kolleegium, Malta) esitatud küsimused vastuvõetavaks;
–        vastab esitatud seitsmendale küsimusele järgmiselt:
Kui tarbija osales oma alalise elukoha liikmesriigist veebipõhistes õnnemängudes, mida pakub selles riigis – ilma selle riigi ametiasutuste antud loata – teises liikmesriigis asuv hasartmängukorraldaja, ei välista liidu õiguse kuritarvitamise keeld selle tarbija kohaldamisele kuuluvast lepinguõigusest tulenevat tsiviilõiguslikku nõuet asjaomase hasartmängukorraldaja vastu tehtud panuste hüvitamiseks aluseks oleva hasartmängulepingu tühisuse tõttu kohaldatava lepinguõiguse alusel.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrus lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6).
3      Nende Saksamaa õigusnormide tõlge inglise keelde on toodud eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsusetaotluses.
4      Kuigi selle üle vaieldakse (vt 55. joonealune märkus ), näib, et asjaolude toimumise ajal ei oleks kostjatest äriühingutel olnud võimalik sellist luba saada, sest veebipõhised õnnemängud olid reeglina keelatud (vt Saksamaa hasartmänguseaduse § 4 lõige 4). Kuigi erand võimaldas anda loa loteriide korraldamiseks (vt nimetatud seaduse § 4 lõige 5), paistab, et i) nn teiseseid loteriisid ei peetud päris loteriideks, vaid keelatud veebipõhiste kihlvedude üheks vormiks ja ii) igal juhul anti load loteriide korraldamiseks ainult Saksamaa liidumaade kontrolli all olevatele korraldajatele (mida kostjatest äriühingud ei olnud).
5      Eelotsusetaotlusest ei selgu päris üheselt, millise kostjast äriühinguga leping sõlmiti.
6      Vt 4. joonealune märkus.
7      Vt Pena, P., Schumann, H. ja Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory “sledgehammer“ protects gambling giants“, Investigate Europe, 6. märts 2025.
8      Kuigi mitte alati; vt allpool jaotis B.
9      Vt eespool punkt 13.
10      11. märtsi 1980. aasta kohtuotsus Foglia (104/79, edaspidi „kohtuotsus Foglia I“, EU:C:1980:73).
11      16. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia (244/80, edaspidi „kohtuotsus Foglia II“, EU:C:1981:302).
12      Täpsemalt on Euroopa Kohus neis kahes kohtuotsuses leidnud, et kui (nüüd) ELTL artiklis 267 sätestatud tingimused ei ole täidetud, ei ole ta pädev eelotsuse küsimuste kohta otsust tegema (vt kohtuotsus Foglia I (punkt 13 ja resolutsioon) ning kohtuotsus Foglia II (punktid 19ja 30)). Seevastu teistes kohtuotsustes on ta leidnud, et sellisel juhul on küsimused vastuvõetamatud (vt näiteks 3. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuna mõlemal juhul on praktikas tulemus sama, ei ole vaja seda lahknevust käesoleva kohtuasja raames käsitleda. Lihtsuse huvides analüüsin seda vastuvõetavuse küsimusena.
13      Kohtuotsus Foglia II (punkt 30).
14      Kohtuotsus Foglia II (punkt 18).
15      Vt eespool punkt 18.
16      Igal juhul on lihtne mõista, miks jättis eelotsusetaotluse esitanud kohus selle tingimuse tähelepanuta. FB nõue ei põhine mitte hasartmängija lepingust tulenevatel õigustel, vaid selle lepingu väidetaval tühisusel ja alusetu rikastumise sätetel.
17      Kuigi mõni Euroopa Kohtule oma seisukoha esitanud huvitatud isik on selle Malta õigusnormi vastavuse liidu õigusele tegelikult suure küsimärgi alla seadnud, ei ole käesolevas kohtuasjas selle teema käsitlemine vajalik ega asjakohane.
18      Vt analoogia alusel 21. jaanuari 2003. aasta kohtuotsus Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, punktid 45–54).
19      Täpsemalt on artikli 6 lõikes 1 öeldud, et tarbija ja kutseala esindaja vahel sõlmitud lepingut reguleerib selle riigi õigus, kus on tarbija harilik viibimiskoht (käesolevas asjas Saksamaa), kui kutseala esindaja suunab oma tegevuse sellesse riiki ja leping jääb selle tegevuse raamesse. Käesolevas asjas i) sõlmiti vaidlusalune hasartmänguleping tarbija (hasartmängija) ja kutseala esindaja (üks kostjast äriühing) vahel. Tõik, et hasartmängija loovutas hiljem oma hüvitisnõude FB‑le (kes ei ole tarbija), ei ole siinkohal oluline. Selline nõude loovutamine ei muuda aluseks oleva lepingu olemust. Pealegi, kui nõude loovutamine muudaks lepingu suhtes kohaldatavat õigust, seataks kahtluse alla õiguskindlus. Lisaks sellele ii) suunasid kostjatest äriühingud oma hasartmängutegevuse Saksamaale (vt punkt 8 eespool) ja iii) vaidlusalune leping jäi ilmselgelt selle tegevuse raamesse. Lõpuks, artikli 6 lõikes 4 sisalduv erand, mis puudutab „lepingu[id], kui tarbijale tuleb teenust osutada üksnes väljaspool tarbija hariliku viibimiskoha riiki“, ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna kostjatest äriühingud osutasid kokkulepitud teenuseid Saksamaal oma veebisaidi kaudu (vt allpool punkt 31 ning analoogia alusel 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, punktid 52 ja 53).
20      Kuigi Rooma I määruse artikli 6 lõige 2 lubab pooltel valida muu õiguse, ei tohi selline valik „siiski põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud [tema alalise viibimiskohariigi kohustuslike sätetega]“. Lisaks, kuna kõnealustes tüüptingimustes sätestatud kohaldatava õiguse kokkulepe ei olnud selles osas läbipaistev (millele kostjatest äriühingud vastu ei vaidle), on see nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/2, lk 288) artikli 3 lõike 1 tähenduses „ebaõiglane“ ja seega kehtetu (vt 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation, C‑191/15, EU:C:2016:612, punkt 71).
21      Vt analoogia alusel minu ettepanek kohtuasjas NM ja OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, punktid 65 ja 66), samuti 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, punkt 53) ja 28. novembri 2024. aasta kohtuotsus VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, punkt 22).
22      Eeldades, et Malta lepinguõigus sisaldab sarnaselt Saksamaa lepinguõigusega normi, mille kohaselt peab lepingu ese olema seaduslik, nagu see kahtlemata ongi.
23      Rooma I määruse artikli 9 lõikes 1 määratletakse neid kui „sätteid, mille järgimist peetakse riigi avalike huvide, näiteks tema poliitilise, sotsiaal- või majanduskorralduse kaitsmise seisukohast niivõrd oluliseks, et need on kohaldatavad igas olukorras, mis kuulub nende reguleerimisalasse […].“
24      Rooma I määruse artikli 9 lõike 3 teine lause.
25      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1).
26      Sellega seoses tuletan meelde, et i) Brüsseli Ia määruse artikli 4 lõige 1 annab üldise kohtualluvuse järgi pädevuse selle liikmesriigi kohtutele, kus on kostja alaline elukoht, ja kuna ii) kostjatest äriühingud asuvad Maltal, siis loetakse, et nende „alaline asukoht“ on seal (vt selle määruse artikli 63 lõige 1).
27      Aga ei pruugi. Vt selle kohta jaotis B.
28      Vt muu hulgas 4. veebruari 1965. aasta kohtuotsus Albatros (20/64, EU:C:1965:8); 22. septembri 1976. aasta kohtuotsus Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126); 30. novembri 1977. aasta kohtuotsus Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); 12. juuli 1979. aasta kohtuotsus Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); 10. novembri 1982. aasta kohtuotsus Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); 23. novembri 1989. aasta kohtuotsus Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); 9. juuni 1992. aasta kohtuotsus Delhaize ja Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); 5. juuni 1997. aasta kohtuotsus Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277); 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). Euroopa Kohus tunnustas 10. detsembri 2002. aasta kohtuotsuses der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735) ja 21. jaanuari 2003. aasta kohtuotsuses Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41) sellise eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks, kuid seda puuduliku teabe ja/või esitatud küsimuste selgelt hüpoteetilise laadi tõttu.
29      23. novembri 1989. aasta kohtuotsus (C‑150/88, EU:C:1989:594, punkt 12).
30      5. veebruari 1963. aasta kohtuotsus (26/62, EU:C:1963:1, ECR, lk 11–13).
31      15. detsembri 1976. aasta kohtuotsus (35/76, EU:C:1976:180).
32      Vt kohtujurist Warneri ettepanek kohtuasjas Foglia (104/79, EU:C:1980:22, ECR, lk 764); Hatzopoulos, V., „De l’'arrêt « Foglia-Novello » à l’arrêt « TWD Textilwerke » – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels“, Revue trimestrielle de droit économique européen, Vol. 3, 1994, lk 206–207 ja Bebr, G., „The possible implications of Foglia v. Novello II“, Common Market Law Review, Vol. 19, nr 3, 1982, lk. 437–439.
33      Vt 18. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, punktid 97 ja 98). Vt analoogia alusel ka 9. juuni 1992. aasta kohtuotsus Delhaize ja Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, punktid 28 ja 29).
34      Seega, erinevalt sellest, mida Euroopa Kohus otsuses Foglia II (punkt 28) mõista andis, saavad ühe liikmesriigi kohtud, kes menetlevad niisugust tsiviil- või kaubandusvaidlust, pooli teise liikmesriigi õigusega seoses tõhusalt kaitsta, kui on vastuolu liidu õigusega (isegi kui – ja seda on ilmselt Euroopa Kohus silmas pidanud – see kohus ei saa kõnealust liikmesriigi õigusnormi tühistada (vt allpool punkt 54)).
35      On selge, et teatavas olukorras võiksid liikmesriigi kohtud menetluse peatada, oodata, kuni pooled esitavad teise liikmesriigi kohtusse, kelle õigusnormid kõne all on, sellekohase hagi ja need kohtud teevad otsuse normi vastavuse või mittevastavuse kohta, ning langetada seejärel sellest lähtuva otsuse. Siiski ei pruugi see pooltel alati võimalik olla ja alati ei pruugi olla võimalik menetlust sel viisil peatada, ilma et sellega viivitataks õigusemõistmisega ulatuses, mis tähendaks õigusemõistmisest keeldumist.
36      Välja arvatud Brüsseli Ia määruse artikli 24 lõike 4 kohaselt.
37      See on nii isegi juhul, kui see küsimus ei ole iseenesest seotud tsiviil- või kaubandusasjaga (näiteks, kui on tegemist avalik-õigusliku küsimusega, nagu loata hasartmängude keelamine). Vt minu esimene ettepanek kohtuasjas BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, punktid 42 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
38      Vt 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 37).
39      Vt Cerqueira, G., „La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français“, Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, Collection « Colloques », nr 36, 2018, lk 95–129, lehekülgedel 101–105, 110, 112 ja 113; Bergé, J.‑S., „Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité“, Société de législation comparée (ed.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection « Colloques », nr 34, 2017, lk 17–35, lehekülgedel 20 ja 32.
40      Vt selle kohta Rooma I määruse põhjendus 6.
41      Vt selle kohta Neumayer, K. H., „Fremdes Recht und Normenkontrolle“, RabelsZ, 1958, Vol. 23, lk 585 jj; Kahn-Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. trükk, 1980, lk 306 ning Michaels, R. ja Jansen, N., „Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts“, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, Vol. 116, nr 1, lk 3–55, leheküljel 33.
42      Vt analoogia alusel 1. juuni 1999. aasta kohtuotsus Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punktid 35–39) ja 28. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 37).
43      Mittesekkumise põhimõtte kohaselt ei tohi riik sekkuda kohtuasjadesse, mis kuuluvad põhimõtteliselt teise riigi kohtualluvusse.
44      Vt analoogia alusel 25. veebruari 2025. aasta kohtuotsus BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punkt 73) ja minu teine ettepanek kohtuasjas BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, punktid 15 ja 16).
45      Vt analoogia alusel 25. veebruari 2025. aasta kohtuotsus BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punktid 74 ja 75) ning minu teine ettepanek kohtuasjas BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, punktid 17 ja 18).
46      Kohtuotsus Foglia II (punkt 29).
47      Vt muu hulgas 10. juuli 2025. aasta kohtuotsus INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov jt (C‑254/23, EU:C:2025:569, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
48      Või lepingulisi võlasuhteid puudutavates asjades põhiküsimusele kohaldatavast õigusest vastavalt Rooma I määruse artiklile 18.
49      Nendin, et pärast kohtuotsust Foglia II ei tundunud Euroopa Kohus ka ise selle küsimuse pärast eriliselt mures olevat (vt selle kohta eespool
28. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika).
50      Vt kohtuotsus Foglia II (punkt 24).
51      Vt 3. aprilli 1968. aasta kohtuotsus Molkerei-Zentrale Westfalen vs. Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Vt ka kohtujurist Slynni ettepanek kohtuasjas Foglia (244/80, EU:C:1981:175, ECR, lk 3074); Barav, A., „Preliminary censorship? The Judgment of the European Court in Foglia v. Novello“, European Law Review, Vol. 5, 1980, lk 443–468, lehekülgedel 465–467 ja Hatzopoulos, V., joonealune märkus 32, op. cit., lk 208; Bebr, G., 32. joonealune märkus, op. cit., lk 433–434.
52      Vt Mélin, F., „La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques“, Société de législation comparée (ed.), L’application du droit étranger, 39. joonealune märkus, op. cit., lk 39–49, leheküljel 42.
53      Saksamaa hasartmänguseaduse alusel korraldatavaid „teiseseid loteriisid“ reguleerivate normidega seoses valitseb ebakindlus. Kostjatest äriühingud väidavad, et „teiseseid loteriisid“ käsitatakse selle seaduse § 4 lõike 5 kohaselt kui loteriid. Seega seavad nad kahtluse alla selles sättes sisalduva loanõude proportsionaalsuse, eelkõige asjaolu, et selle seaduse § 10 kohaselt võivad vastava loa saada ainult riigi kontrolli all olevad hasartmängukorraldajad (vt eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused 4–6). Saksamaa valitsus väidab aga, et „teisesed loteriid“ on tegelikult üks veebipõhiste kihlvedude vorm, mis on selle seaduse § 4 lõike 4 kohaselt keelatud. Seega ei ole Saksamaal loteriide suhtes kohaldatav kord põhikohtuasjas käsitletava vaidluse tulemuse puhul asjakohane.
54      Vt nõukogu 28. mai 2001. aasta otsus 2001/470/EÜ, millega luuakse tsiviil- ja kaubandusasju käsitlev Euroopa kohtute võrk (EÜT 2001, L 174, lk 25; ELT eriväljaanne 19/04, lk 145; muudetud 18. juuni 2009. aasta otsusega nr 568/2009/EÜ (ELT 2009, L 168, lk 35)), artikli 3 lõike 2 punkt b ja artikli 5 lõike 2 punkt c.
55      Niisuguse olukorra kohta vt 23. novembri 1989. aasta kohtuotsus Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
56      Niisuguse olukorra kohta vt 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
57      Vt muu hulgas 8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 57) ning 2. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Recreatieprojecten Zeeland jt (C‑695/21, (EU:C:2023:144, punkt 15).
58      Vt nt 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, punkt 78).
59      Vt Batifoll, H. ja Lagarde, P., Droit international privé, Vol. 1, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. trükk, nr 331, 1974. See tajutav legitiimsuse puudumine on põhjus, miks näiteks Ühendkuningriigis keelduvad kohtud teise riigi seadustes väljendatud suveräänsete valikute kontrollimisest (doktriini acta iure imperii alusel; vt selle kohta Dickinson, A., „Acts of State and the frontiers of private (international) law“, Journal of Private International Law, Vol. 14, nr 1, 2018, lk 1–37).
60      Vt analoogia alusel de Vareilles-Sommières, P., „Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Application à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère“, Société de législation comparée (ed.), 39. joonealune märkus, op. cit., lk 49–62, lehekülgedel 59–60.
61      Vt 18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 Euroopa Liidu ühinemine Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga (EU:C:2014:2454, punktid 191 ja 192).
62      Vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus N. S. jt (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, punktid 99, 100 ja 105).
63      Vt analoogia alusel 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
64      Juhin tähelepanu, et nende otsuste suhtes ei kehti Brüsseli Ia määrusega kehtestatud otsuste tunnustamise ja täitmise meetmed. Välisriigi kohtuotsused, mille esemeks on avaliku õiguse kehtivuse tuvastamine, ei ole seotud tsiviil- ega kaubandusasjadega.
65      Vt analoogia alusel 19. juuni 2025. aasta kohtuotsus KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, punktid 45–52 ja seal viidatud kohtupraktika).
66      Vt 10. detsembri 2002. aasta kohtuotsus der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735) ja 21. jaanuari 2003. aasta kohtuotsus Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
67      Vt muu hulgas Barav, A., 51. joonealune märkus, op. cit.; Bebr, G., 32. joonealune märkus, op. cit.; Hatzopoulos, V., 32. joonealune märkus, op. cit.; Albers-Llorens, A., „Judicial Protection before the Court of Justice of the European Union“, Peers, S. ja Barnard, C. (eds), European Union Law, 2. trükk, Oxford University Press, Oxford, 2017, lk 299.
68      Vt näiteks 9. veebruari 1995. aasta kohtuotsus Leclerc-Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26), 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) ja 22. novembri 2005. aasta kohtuotsus Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
69      Brüsseli Ia määruse artikli 18 lõikes 1 on sätestatud, et tarbija võib esitada hagi kutseala esindaja vastu muu hulgas „selle paiga kohtutes, kus on tarbija enese alaline elukoht“ (forum actoris).
70      Vt 19. jaanuari 1993. aasta kohtuotsus Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, punktid 23–25).
71      Saksamaa valitsus väidab, et ka see küsimus on vastuvõetamatu, kuna eelotsusetaotlus ei sisalda piisavaid selgitusi selle kohta, mis ajendas eelotsusetaotluse esitanud kohut seda küsimust esitama. Ma ei ole sellega nõus. Eelotsusetaotluses on märgitud, et kostjatest äriühingute väitel tuleb FB nõue jätta rahuldamata (muu hulgas) seetõttu, et see kujutab endast liidu õiguse kuritarvitamist. Taotluses on kirjeldatud ka, milles seisneb hasartmängija väidetav kuritarvitus (vabatahtlik osalemine veebipõhistes õnnemängudes ja hiljem mängude ebaseaduslikkusele viidates raha tagasinõudmine). Seega on Euroopa Kohtul piisavalt teavet, et i) mõista küsimuse asjakohasust ja ii) anda tarvilik vastus.
72      Vt Rooma I määruse artikli 12 lõike 1 punkt e.
73      Vt muu hulgas 13. märtsi 2014. aasta kohtuotsus SICES jt (C‑155/13, EU:C:2014:145, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
74      Tõsiasi, et üldjuhul tuginevad hasartmängijad Brüsseli Ia määruse artikli 18 lõikele 1 ja esitavad oma nõuded oma „asukohariigi“ kohtusse, nagu väidavad kostjatest äriühingud, ei puutu siin asjasse. See puudutab kohtualluvust, mitte materiaalõigust, millele hasartmängijad oma nõude põhjendamisel viitavad.
75      Vt Saksamaa karistusseadustiku (Strafgesetzbuch) § 285.
76      Ilmneb, et mõnel Saksamaa ja Belgia valitsuse mainitud juhul on Saksamaa kohtud keeldunud Saksamaa tsiviilseadustiku § 817 alusel hüvitise väljamõistmisest.