62023CJ0292
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
8. aprill 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Euroopa Prokuratuur – Määrus (EL) 2017/1939 – Artikli 42 lõige 1 – Menetlustoimingud, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele – Kohtulik kontroll riigisisestes kohtutes vastavalt riigisiseses õiguses ette nähtud nõuetele ja menetlustele – Ulatus – Tunnistajate väljakutsumine – Riigisisene õigus, mis ei võimalda sellise meetme otsest kohtulikku kontrolli – ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 47 ja 48 – Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtted
Kohtuasjas C‑292/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madridi (Madridi üleriigiline eeluurimiskohus nr 6, Hispaania) 26. aprilli 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 3. mail 2023, kriminaalmenetluses järgmiste isikute suhtes:
I. R. O.,
F. J. L. R.,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, S. Rodin, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias (ettekandja) ja M. Gavalec, kohtunikud E. Regan, I. Ziemele, J. Passer, Z. Csehi ja O. Spineanu-Matei,
kohtujurist: A. M. Collins,
kohtusekretär: ametnik R. Stefanova-Kamisheva,
arvestades kirjalikku menetlust ja 10. septembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Euroopa Prokuratuur, esindajad: J. F. Castillo García, L. De Matteis ja Fiscal Europeo I. de Lucas Martín,
–
I. R. O. ja F. J. L. R., esindajad: procurador N. de Dorremochea Guiot ja abogado P. Soriano Mendiara,
–
Hispaania valitsus, esindajad: A. Gavela Llopis ja P. Pérez Zapico,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: R. Bénard, B. Dourthe ja B. Fodda,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato D. G. Pintus,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman ja A. Hanje,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Baquero Cruz, F. Blanc ja H. Leupold,
olles 4. oktoobri 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 12. oktoobri 2017. aasta määruse (EL) 2017/1939, millega rakendatakse tõhustatud koostööd Euroopa Prokuratuuri asutamisel (ELT 2017, L 283, lk 1), artikli 42 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1), artiklit 7, ELL artiklit 2 ja artikli 19 lõike 1 teist lõiku, ELTL artikli 86 lõiget 3 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 6, 47 ja 48.
2
Taotlus on esitatud kriminaalmenetluses, mida Euroopa Prokuratuur alustas I. R. O. ja F. J. L. R‑i suhtes, kes on allutatud nimetatud organi uurimisele, mis puudutab soodustuskelmust ja dokumentide võltsimist seoses projekti rahastamisega Euroopa Liidu poolt.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Määruse 2017/1939 põhjendustes 12, 30, 32, 83 ja 85–89 on märgitud:
„(12)
Vastavalt subsidiaarsuse põhimõttele saab liidu finantshuve kahjustavate kuritegude vastase võitluse eesmärki tulenevalt selle võitluse ulatusest ja toimest saavutada paremini liidu tasandil. […] Kuna käesoleva määruse eesmärgid, nimelt tõhustada Euroopa Prokuratuuri asutamise teel võitlust liidu finantshuve kahjustavate kuritegude vastu, ei suuda Euroopa Liidu liikmesriigid liidu finantshuvide vastu toimepandud kuritegude eest liikmesriikides süüdistuste esitamise killustatuse tõttu piisavalt saavutada, küll aga saab neid seetõttu, et Euroopa Prokuratuuril saab olema pädevus selliste kuritegude eest süüdistusi esitada, paremini saavutada liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid kooskõlas [ELL] artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. [ELL] artiklis 5 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev määrus nimetatud eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale ning tagab, et selle mõju liikmesriikide õiguskorrale ja institutsioonilisele struktuurile on võimalikult väike.
[…]
(30)
Euroopa Prokuratuuri uurimistegevust peaksid reeglina teostama liikmesriikides asuvad Euroopa delegaatprokurörid. […]
[…]
(32)
Euroopa delegaatprokurörid peaksid moodustama Euroopa Prokuratuuri lahutamatu osa ning sellisena tegutsema Euroopa Prokuratuuri pädevusse kuuluvate kuritegude uurimisel ja süüdistuse esitamisel oma vastava liikmesriigi territooriumil üksnes Euroopa Prokuratuuri nimel. […]
[…]
(83)
Käesoleva määrusega nõutakse Euroopa Prokuratuurilt, et ta austaks õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitsele ning süütuse presumptsiooni, nagu on sätestatud [harta] artiklites 47 ja 48. […] Euroopa Prokuratuur peaks seega oma tegevuses austama täielikult neid õigusi ning määrust tuleb kohaldada ja tõlgendada vastavalt sellele.
[…]
(85)
Euroopa Prokuratuuri tegevuse suhtes tuleks kohaldada kaitseõigust, mis on sätestatud asjakohastes liidu õigusaktides, nagu [direktiiv 2016/343, nagu seda] on rakendatud siseriiklikus õiguses. Neid õigusi peaksid saama kasutada kõik kahtlustatavad või süüdistatavad, kelle suhtes Euroopa Prokuratuur uurimise algatab, nagu neil peaks olema ka siseriikliku õigusega antud õigus taotleda ekspertide nimetamist või tunnistajate ärakuulamist või Euroopa Prokuratuuri poolt kaitse nimel muul viisil tõendite esitamist.
(86)
[ELTL] artikli 86 lõikega 3 võimaldatakse liidu seadusandjal määrata kindlaks Euroopa Prokuratuuri poolt oma ülesannete täitmisel tehtud menetlustoimingute kohtuliku kontrolli suhtes kohaldatavad eeskirjad. See liidu seadusandjale antud pädevus kajastab Euroopa Prokuratuuri ülesannete ja struktuuri eripära, mille poolest ta erineb kõigist teistest liidu organitest ja asutustest ning eeldab kohtuliku kontrolli vallas erieeskirju.
(87)
[ELTL] artikli 86 lõike 2 kohaselt täidab Euroopa Prokuratuur liikmesriikide pädevates kohtutes prokuröri ülesandeid. Euroopa Prokuratuuri poolt uurimiste raames tehtavad toimingud on tihedalt seotud nendest tulenevalt süüdistuste esitamisega ja neil on seega toime liikmesriikide õiguskorrale. Paljudel juhtudel teostavad uurimistoiminguid siseriiklikud õiguskaitseasutused, kes tegutsevad Euroopa Prokuratuuri korraldusel ja mõnikord pärast siseriiklikult kohtult loa saamist.
Seepärast on asjakohane kaaluda, kas Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, tuleks kohaldada pädevate siseriiklike kohtute kontrolli vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele. See peaks tagama, et Euroopa Prokuratuuri poolt enne vastutusele võtmist võetud menetlustoimingute suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele (kategooria, mis hõlmab kahtlustatavat, ohvrit ja teisi huvitatud isikuid, kelle õigusi sellised toimingud võivad negatiivselt mõjutada), kohaldatakse kohtulikku kontrolli siseriiklikes kohtutes. Menetlustoimingud seoses selle liikmesriigi valikuga, kelle kohtutel on pädevus süüdistust arutada, mis tuleb määrata kindlaks käesolevas määruses sätestatud kriteeriumide alusel, on mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele ning nende suhtes tuleks kohaldada kohtulikku kontrolli siseriiklikes kohtutes hiljemalt kohtumenetluse etapis.
[…] Kui siseriiklikus õiguses nähakse ette kohtuliku kontrolli teostamine seoses menetlustoimingutega, mis ei ole mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, […] ei tohiks käesolevat määrust tõlgendada selliselt, justkui see mõjutaks selliseid sätteid. Peale selle ei tohiks liikmesriikidelt nõuda pädevate siseriiklike kohtute poolt kohtuliku kontrolli teostamist seoses menetlustoimingutega, mis ei ole mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, näiteks ekspertide nimetamine või tunnistajate kulude hüvitamine.
Lõpuks tuleb märkida, et käesolev määrus ei mõjuta asja menetleva siseriikliku kohtu volitusi.
(88)
Euroopa Prokuratuuri selliste menetlustoimingute seaduslikkuse suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, peaks saama kohaldada kohtulikku kontrolli siseriiklikes kohtutes. Sellega seoses tuleks tagada tulemuslik õiguskaitse kooskõlas [ELL] artikli 19 lõike 1 teise lõiguga. Peale selle, nagu on rõhutatud Euroopa Kohtu praktikas, ei tohi siseriiklikud menetluseeskirjad, mis hõlmavad liidu õigusega antud üksikisiku õiguste kaitseks võetavaid meetmeid, olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriikliku õigusega reguleeritavate olukordade puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õigusega antud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte).
Selliste toimingute seaduslikkuse kontrollimisel võivad siseriiklikud kohtud tugineda liidu õigusele, sealhulgas käesolevale määrusele, ja samuti siseriiklikule õigusele, mida kohaldatakse niivõrd, kuivõrd küsimus ei ole hõlmatud käesoleva määrusega. […]
[…]
(89)
Käesoleva määruse säte kohtuliku kontrolli kohta ei muuda Euroopa Kohtu pädevust vaadata läbi Euroopa Prokuratuuri haldusotsuseid, mis on mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, nimelt otsuseid, mis ei ole tehtud Euroopa Prokuratuuri uurimis-, süüdistuse esitamise või kohtus vastutusele võtmise ülesannete täitmise käigus. Käesolev määrus ei piira samuti Euroopa Liidu liikmesriigi, Euroopa Parlamendi, [Euroopa Liidu N]õukogu või [Euroopa K]omisjoni võimalust esitada Euroopa Kohtule tühistamishagi vastavalt [ELTL] artikli 263 teisele lõigule ja artikli 265 esimesele lõigule ega rikkumismenetluse algatamist [ELTL] artiklite 258 ja 259 alusel.“
4
Määruse artikkel 4 „Ülesanded“ on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Prokuratuur vastutab liidu finantshuve mõjutavate kuritegude […] uurimise ning kuriteo toimepanijatele ja neist osavõtjatele süüdistuse esitamise ning nende kohtus vastutusele võtmise eest. Seoses sellega viib Euroopa Prokuratuur läbi uurimisi, esitab süüdistusi ning täidab liikmesriikide pädevates kohtutes prokuröri ülesandeid kuni kriminaalasja lõpliku lahendamiseni.“
5
Määruse artiklis 8 „Euroopa Prokuratuuri struktuur“ on sätestatud:
„1.   Euroopa Prokuratuur on detsentraliseeritud struktuuriga ja ühtse asutusena toimiv jagamatu liidu organ.
2.   Euroopa Prokuratuur on korraldatud kesktasandil ja detsentraliseeritud tasandil.
3.   Kesktasand koosneb Euroopa Prokuratuuri asukohas paiknevast keskasutusest. Keskasutus koosneb kolleegiumist, alalistest kodadest, Euroopa peaprokurörist, Euroopa peaprokuröri asetäitjatest, Euroopa prokuröridest ja haldusdirektorist.
4.   Detsentraliseeritud tasand koosneb liikmesriikides asuvatest Euroopa delegaatprokuröridest.
[…]“.
6
Määruse artikli 13 „Euroopa delegaatprokurörid“ lõikes 1 on sätestatud:
„Euroopa delegaatprokurörid tegutsevad Euroopa Prokuratuuri nimel oma vastavates liikmesriikides ja neil on samasugused volitused nagu siseriiklikel prokuröridel seoses uurimiste, süüdistuste esitamise ja kriminaalasjade kohtusse saatmisega […].
Euroopa delegaatprokurörid vastutavad uurimiste ja süüdistuste esitamise eest, mis nad on algatanud, mis on neile määratud või nad on üle võtnud evokatsiooniõigust kasutades. […]
[…]“.
7
Määruse 2017/1939 artikli 28 „Uurimise läbiviimine“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Asja menetlev Euroopa delegaatprokurör võib kooskõlas käesoleva määruse ja siseriikliku õigusega […] võtta uurimismeetmeid ja muid meetmeid omal algatusel […]“.
8
Määruse 2017/1939 artikli 30 „Uurimismeetmed ja muud meetmed“ lõigetes 1, 4 ja 5 on sätestatud:
„1.   Vähemalt kriminaalasjades, mille puhul uuritava kuriteo eest ette nähtud karistuse maksimummäär on vähemalt neli aastat vangistust, tagavad liikmesriigid, et Euroopa delegaatprokuröridel on õigus nõuda või taotleda järgmiste uurimismeetmete võtmist:
a)
[…] läbiotsimine […];
b)
mis tahes asjaomase eseme või dokumendi hankimine […];
c)
salvestatud arvutiandmete hankimine […];
d)
[…] kuriteovahendite või kriminaaltulu […] arestimine […];
e)
[…] elektroonilise teabe pealtkuulamine või läbivaatamine;
f)
objekti tuvastamine ja jälgimine […].
[…]
4.   Lisaks lõikes 1 osutatud meetmetele on Euroopa delegaatprokuröridel õigus taotleda või nõuda oma liikmesriigis mis tahes muude meetmete võtmist, mis on prokuröridele siseriikliku õiguse kohaselt kättesaadavad sarnaste siseriiklike kriminaalasjade korral.
5.   Euroopa delegaatprokurörid võivad nõuda lõikes 1 ja 4 osutatud uurimismeetmete võtmist üksnes siis, kui on põhjendatult alust arvata, et konkreetne meede võib anda uurimise seisukohast kasulikku teavet või tõendeid, ja kui sama eesmärgi saavutamiseks ei ole kättesaadav ükski vähem sekkuv meede. Meetmete võtmise menetlusi ja korda reguleeritakse kohaldatava siseriikliku õigusega.“
9
Määruse artiklis 41 „Kahtlustatavate ja süüdistatavate õigused“ on sätestatud:
„1.   Euroopa Prokuratuuri tegevus toimub täielikus kooskõlas kahtlustatavate ja süüdistatavate õigustega, mis on sätestatud [hartas], sealhulgas õigus õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõigus.
2.   Euroopa Prokuratuuri kriminaalmenetluste raames kahtlustatavatel ja süüdistatavatel on vähemalt menetlusõigused, nagu need on sätestatud liidu õiguses, sealhulgas direktiivides, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate õigusi kriminaalmenetluse raames, nagu neid rakendatakse siseriiklikus õiguses, näiteks:
[…]
b)
õigus teabele ja õigus tutvuda kriminaalasja materjalidega […];
c)
õigus kaitsjale ning õigus suhelda kolmandate isikutega ja neile kinnipidamisest teatada […];
d)
vaikimisõigus ja süütuse presumptsioon […];
[…]
3.   Ilma et see piiraks käesolevas peatükis osutatud õigusi, saavad nii kahtlustatavad ja süüdistatavad kui ka muud Euroopa Prokuratuuri menetlustes osalevad isikud kasutada kõiki kohaldatavast siseriiklikust õigusest neile tulenevaid menetlusõigusi, sealhulgas võimalus esitada tõendeid, taotleda ekspertide nimetamist või eksperdihindamist ja tunnistajate ärakuulamist ning taotleda Euroopa Prokuratuuri poolt kaitse nimel selliste meetmete võtmist.“
10
Määruse artiklis 42 „Kohtulik kontroll“ on ette nähtud:
„1.   Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, kohaldatakse pädevate siseriiklike kohtute kontrolli vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele. Sama kohaldub juhtudel, kui Euroopa Prokuratuur on menetlustoimingud, mille puhul tal oli käesoleva määruse alusel seaduslik kohustus need võtta ning mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, jätnud vastu võtmata.
2.   Euroopa Kohtul on kooskõlas [ELTL] artikliga 267 pädevus teha eelotsuseid järgmistes küsimustes:
a)
Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute kehtivus niivõrd, kuivõrd selline küsimus toimingu kehtivuse kohta tõstatatakse mis tahes liikmesriigi kohtus vahetult liidu õiguse alusel;
b)
liidu õiguse sätete, sealhulgas käesoleva määruse sätete tõlgendamine või kehtivus;
c)
käesoleva määruse artiklite 22 ja 25 tõlgendamine seoses mis tahes pädevuste konfliktiga Euroopa Prokuratuuri ja pädevate riigiasutuste vahel.
3.   Erandina käesoleva artikli lõikest 1 kohaldatakse Euroopa Prokuratuuri otsuste suhtes, mis käsitlevad kriminaalasja lõpetamist niivõrd, kuivõrd need vaidlustatakse vahetult liidu õiguse alusel, Euroopa Kohtu kontrolli kooskõlas [ELTL] artikli 263 neljanda lõiguga.
4.   Euroopa Kohtul on kooskõlas [ELTL] artikliga 268 pädevus kõigis vaidlustes, mis on seotud Euroopa Prokuratuuri tekitatud kahjude hüvitamisega.
5.   Euroopa Kohtul on kooskõlas [ELTL] artikliga 272 pädevus kõigis vaidlustes, mis on seotud Euroopa Prokuratuuri poolt sõlmitud lepingus sisalduva vahekohtuklausliga.
6.   Euroopa Kohtul on kooskõlas [ELTL] artikliga 270 pädevus kõigis vaidlustes, mis on seotud personaliküsimustega.
7.   Euroopa Kohtul on pädevus vabastada Euroopa peaprokurör või Euroopa prokurörid ametist […].
8.   Käesoleva artikli kohaldamine ei piira Euroopa Liidu Kohtu poolt kooskõlas [ELTL] artikli 263 neljanda lõiguga kohtuliku kontrolli teostamist Euroopa Prokuratuuri otsuste üle, mis mõjutavad andmesubjektide õigusi VIII peatüki alusel, ja muude Euroopa Prokuratuuri otsuste kui menetlustoiminguid puudutavate otsuste üle, näiteks Euroopa Prokuratuuri otsused üldsuse dokumentidele juurdepääsu õiguse kohta või otsused Euroopa delegaatprokuröride ametist vabastamise kohta, mis on vastu võetud kooskõlas käesoleva määruse artikli 17 lõikega 3, või mis tahes muud haldusotsused.“
Hispaania õigus
LO 9/2021
11
1. juuli 2021. aasta konstitutsioonilise seadusega 9/2021, millega rakendatakse nõukogu 12. oktoobri 2017. aasta määrus (EL) 2017/1939, millega rakendatakse tõhustatud koostööd Euroopa Prokuratuuri asutamisel (Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea) (BOE nr 157, 2.7.2021, lk 78523; edaspidi „LO 9/2021“), loodi iga pädeva kohtu juurde Juez de garantías (poolte õiguste tagamise eest vastutav kohus), kes selle konstitutsioonilise seaduse preambuli kohaselt on organ, kes ei ole menetluse juhtimisega seotud, aga kellel on siiski kohtuliku kontrolli ülesanded, mis on nimetatud konstitutsioonilises seaduses sõnaselgelt ette nähtud.
12
LO 9/2021 artiklis 42 on ette nähtud:
„1.   Kooskõlas käesoleva konstitutsioonilise seaduse, määruse [2017/1939] ja oma kodukorras sätestatud normidega juhivad Euroopa delegaatprokurörid uurimist, tehes määrusi kõigi uurimistoimingute tegemiseks ja tagamismeetmete võtmiseks, mis on ette nähtud kriminaalmenetluse seadustikus [(Ley de Enjuiciamiento Criminal)], välja arvatud need, mis on põhiseaduses ja muudes õigusaktides jäetud kohtute pädevusse ning milleks peab poolte õiguste tagamise eest vastutav kohus loa andma.
[…]
3.   Uurimistoimingud tehakse kooskõlas kriminaalmenetluse seadustikus sätestatuga, välja arvatud käesolevas konstitutsioonilises seaduses sõnaselgelt nimetatud erijuhtudel.“
13
LO 9/2021 artiklis 43 on sätestatud:
„1.   Euroopa delegaatprokurör võib tunnistajana välja kutsuda ja kohustada ütlusi andma mis tahes isikut, kellel on teadmisi kuriteo ja selle toimepanemise eest vastutava isiku kindlakstegemiseks tarvilikest faktidest ja asjaoludest või kes võib nimetatud eesmärgil kasulikku teavet anda.
Iga isik peab Euroopa delegaatprokuröri kutsel kohale ilmuma ja andma tunnistajana ütlusi kõige kohta, mida ta teab selle kohta, millega seoses teda küsitletakse, välja arvatud isikud, kes on vabastatud kohustusest suulises menetluses kohale ilmuda ja tunnistajana ütlusi anda.
2.   Tunnistaja ütlused võetakse kriminaalmenetluse seadustikus sätestatud vormis.
Menetlusosalised võivad oma advokaatide vahendusel osaleda tunnistaja ütluste andmisel; sellisel juhul antakse neile ütluste andmise lõppedes võimalus küsida tunnistajalt mis tahes selgitusi, mida nad peavad vajalikuks.“
14
LO 9/2021 artiklis 90 on ette nähtud:
„Euroopa delegaatprokuröri poolt uurimismenetluse käigus tehtud otsuseid saab poolte õiguste tagamise eest vastutavas kohtus vaidlustada ainult käesolevas konstitutsioonilises seaduses sõnaselgelt ette nähtud juhtudel.“
15
LO 9/2021 artikkel 91 reguleerib kaebemenetluse käiku.
16
LO 9/2021 kohaselt võib uurimismenetluse vastaspool esitada kaebuse Euroopa delegaatprokuröri järgmiste otsuste peale:
–
otsus alustada menetlust;
–
otsus keelduda võtmast uurimisele allutatud isikult uusi ütlusi, mida viimane on soovinud anda;
–
otsus keelduda tegemast uurimistoiminguid, mille tegemist Euroopa delegaatprokurörilt on taotletud;
–
otsus keelduda esitatud dokumente ja aruandeid menetlustoimikusse lisamast;
–
otsus keelduda kaasamast kaitse nimetatud eksperti ekspertiisi, mille läbiviimises on kokku lepitud;
–
otsus keelduda eksperdi taandamisest;
–
otsus vara arestimise kohta;
–
otsus, millega Euroopa delegaatprokurör määrab vahi alla võtmise, ja
–
otsus uuendada uurimist.
Kriminaalmenetluse seadustik
17
Kriminaalmenetluse seadustiku artikkel 311 on sõnastatud järgmiselt:
„Eeluurimiskohtunik teeb kõik prokuratuuri või mõne menetlusosalise väljapakutud uurimistoimingud, välja arvatud juhul, kui ta peab neid tarbetuks või kahjulikuks.
Otsuse peale keelduda taotletud uurimistoimingute tegemisest võib esitada kaebuse, mis ühe ja sama toiminguga võetakse vastu ja suunatakse pädevale kohtule, kes selle otsuse tegi.
[…]“.
18
Kriminaalmenetluse seadustiku artikli 766 lõikes 1 on sätestatud:
„Eeluurimiskohtuniku ja kriminaalkohtuniku määruste peale, mille edasikaebamine ei ole välistatud, võidakse esitada samas kohtus uuesti läbivaatamise kaebus ja edasikaebus. Kui seaduses ei ole sätestatud teisiti, ei peata need kaebused menetluse kulgu.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
19
I. R. O. ja F. J. L. R. olid juhatajad ühes Hispaania äriühingus, mis sai toetust liidu vahenditest rahastatava projekti elluviimiseks. Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) teavitas Fiscalía de área de Getafe-Leganési (Getafe-Leganési prokuratuur, Hispaania) sellest, et otsesed tööjõukulud, mille hüvitamist äriühing oli taotlenud seoses kahe teadlasega, kes olid projekti elluviimiseks tööle võetud, nimelt Y. C. ja I. M. B‑ga, ei olnud piisavalt põhjendatud.
20
Getafe-Leganési prokuratuur esitas Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafele (Getafe esimese astme ja eeluurimiskohus nr 1, Hispaania) süüstamiskaebuse, mille kohaselt oli toime pandud soodustuskelmus. See kohus alustas 20. aprillil 2021 I. R. O. suhtes kriminaaluurimist. Uurimise käigus kuulati ta 21. mail 2021 üle ja ta kasutas oma õigust vaikida. Nimetatud kohus kuulas 2. juulil 2021 Y. C. üle tunnistajana.
21
26. juuli 2022. aasta otsusega kasutasid asja Hispaanias menetlevad Euroopa delegaatprokurörid evokatsiooniõigust ja alustasid uurimist, mis on käesoleva eelotsusetaotluse aluseks.
22
Nimetatud Euroopa delegaatprokurörid kutsusid 22. augusti ja 25. oktoobri 2022. aasta otsustega LO 9/2021 artikli 27 alusel I. R. O. ja F. J. L. R‑i esimesele istungile eesmärgiga teavitada neid sellest, et nad on vastavalt karistusseadustiku (Código Penal) artiklile 308 või olenevalt olukorrast artiklile 306 ning artiklitele 390 ja 392 uurimise all seoses soodustuskelmusega ja dokumentide võltsimisega.
23
2. veebruari 2023. aasta otsusega (edaspidi „2. veebruari 2023. aasta otsus“), mis tehti LO 9/2021 artikli 43 alusel, kutsusid kõnealused Euroopa delegaatprokurörid Y. C. ja I. M. B. tunnistajana välja. I. R. O‑d ja F. J. L. R‑i esindavad advokaadid esitasid LO 9/2021 artiklile 90 tuginedes 7. veebruaril 2023 Euroopa Prokuratuurile selle otsuse peale kaebuse osas, milles kutsuti Y. C‑d tunnistajana välja. Nad väitsid, et see uurimistoiming ei ole asjakohane, vajalik ega kasulik, kuna Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Getafe esimese astme ja eeluurimiskohus nr 1) oli Y. C. juba tunnistajana üle kuulanud. 8. veebruaril 2023 edastati see kaebus Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madridile (Madridi üleriigiline eeluurimiskohus nr 6, Hispaania), kes osaleb menetluses poolte õiguste tagamise eest vastutava kohtuna ja kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
24
See kohus palub Euroopa Kohtult liidu õiguse tõlgendamise juhiseid, et tal oleks võimalik hinnata määruse 2017/1939 tagajärgi seoses poolte õiguste tagamise eest vastutava kohtu pädevusega kontrollida Euroopa Prokuratuuri teatud menetlustoiminguid, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Ta märgib, et vastavalt LO 9/2021 artiklitele 42 ja 43 koostoimes sama seaduse artikliga 90 on nimetatud organi menetlustoimingute kohtulik kontroll võimalik üksnes juhul, kui konstitutsiooniline seadus seda sõnaselgelt lubab. Kuna tunnistaja väljakutsumist ei ole nimetatud aktide hulgas, mille suhtes konstitutsiooniline seadus sellist kontrolli lubab, ei saa 2. veebruari 2023. aasta otsuse peale poolte õiguste tagamise eest vastutavale kohtule kaebust esitada.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab aga, et määruse 2017/1939 artikkel 42 lubab kohtulikku kontrolli Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute üle, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, ning on seisukohal, et sellise toiminguga on tegemist 2. veebruari 2023. aasta otsuse puhul.
26
Esimesena leiab ta, et sellel otsusel on vahetu õigusmõju isikute suhtes, keda on välja kutsutud, kuna see rikub esiteks nende harta artikliga 6 kaitstud põhiõigust siseneda liidu territooriumile, sealt lahkuda ja seal vabalt liikuda ning teiseks nende kaitseõigusi, mis on tagatud harta artikliga 48, kuna esineb mõistlik võimalus, et nende ütlustest võib ilmneda kõnealustes tegudes teatud kujul osalemine ja neist on võimalik tuletada kaudseid tõendeid õigusvastase käitumise kohta, samas kui kriminaalmenetluse seadustikus ei ole ette nähtud, et tunnistajat abistab ütluste andmisel advokaat.
27
Teisena on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et Y. C. ja I. M. B. väljakutsumisel on tagajärjed uurimisele allutatud isikutele. Esiteks leiab ta, et Y. C. tunnistajana väljakutsumine hoolimata sellest, et ta oli juba tunnistajana andnud ütlusi Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafes (Getafe esimese astme ja eeluurimiskohus nr 1), võib mõjutada nende isikute õigust menetlusele ilma põhjendamatu viivituseta, kuna see tähendab juba tehtud menetlustoimingute kordamist. Teiseks märgib ta, et Y. C. ja I. M. B. ütlused võivad teha võimalikuks saada süüstavaid tõendeid, mis võivad uurimisele allutatud isikut kahjustada.
28
Neid kaalutlusi arvestades on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et 2. veebruari 2023. aasta otsuse vaidlustamise võimatus võib võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid arvestades kaasa tuua liidu õigusest tuleneva subjektiivse õiguse põhjendamatu piiramise.
29
Võrdväärsuse põhimõtte kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui kõnealuseid faktilisi asjaolusid hindaks Hispaania eeluurimiskohtunik, kes on liikmesriigi tasandil Euroopa delegaatprokuröriga samaväärne, tuleks järgida eeluurimismenetlust, kuna asjaomaste süütegude eest ette nähtud karistus on lühem kui viis aastat vangistust. Kriminaalmenetluse seadustiku artikli 766 kohaselt võib aga otsuseid, millega eeluurimiskohtunikud määravad uurimistoimingute tegemise selles menetluses, edasi kaevata vaidlustatud otsuse teinud kohtunikule ja hierarhias kõrgemale kohtule.
30
Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et riigisisese kohtupraktika suundumuse kohaselt on seoses uurimismenetlusega Procedimiento Sumario Ordinario (menetlus süütegude korral, mille eest karistatakse üle viieaastase vangistusega) kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 311 tõepoolest ette nähtud, et kohtumäärust, millega rahuldatakse poolte taotlus uurimistoimingute tegemiseks, ei saa edasi kaevata. Kohtupraktika suundumust, mis laiendab Procedimiento Sumario Ordinario’le omase sätte kohaldamist eeluurimismenetlusele, ei ole siiski Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) kinnitanud, selle suhtes ei olda üksmeelel ja see ei ole kaasa toonud seadusandlikku reformi.
31
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab seega, et võrdväärsuse põhimõtet on rikutud, kuna LO 9/2021 ei võimalda esitada kaebust tunnistajate väljakutsumise toimingute peale, samas kui kriminaalmenetluse seadustikuga ei ole kehtestatud ühtegi piirangut võimalusele vaidlustada eeluurimiskohtuniku otsuseid, mis puudutavad uurimistoimingute tegemist või nende tegemisest keeldumist.
32
Tõhususe põhimõtte kohta tõdeb see kohus, et LO 9/2021 piirab Euroopa delegaatprokuröride toimingute kohtulikku kontrolli ammendavalt loetletud juhtudega. Ta leiab, et sellest seadusest, eelkõige selle artiklist 90 tulenev poolte õiguste tagamise eest vastutava kohtu piiratud kontrollipädevus takistab kasutada õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigusi, mis on õigussubjektidele määrusega 2017/1939 antud ning mis tulenevad hartast ja liidu aluseks olevatest õigusriigile omastest väärtustest. Lisaks on selle määruse artikli 42 lõikes 1 ette nähtud õiguskaitsevahend osa menetlusest, mille peamine eesmärk on võidelda pettuste ja maksustamise vältimisega liidus. Järelikult on lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt olemas õigustatud huvi ja ülekaalukas üldine huvi selle vastu, et selle õiguskaitsevahendi suhtes riigisisesel tasandil ette nähtud menetlusnormid ei muudaks liidu õigusest tulenevat õiguskaitsevahendit mõttetuks ega piiraks selle kasutamist.
33
Neil asjaoludel otsustas Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Madridi üleriigiline eeluurimiskohus nr 6) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse [2017/1939] artikli 42 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu [LO 9/2021] artikkel 90, mis jätab kohtuliku kontrolli alt välja Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingu, mis tekitab õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele (eespool kirjeldatud tähenduses), nagu 2. veebruari 2023. aasta otsus, millega Euroopa delegaatprokurör kutsub tunnistajad välja?
2.
Kas [harta] artikleid 6 ja 48 ning direktiivi [2016/343] artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu [LO 9/2021] artikkel 90 (koostoimes selle seaduse artikli 42 lõigetega 1 ja 3 ning artikliga 43), mis jätab kohtuliku kontrolli alt välja Euroopa Prokuratuuri sellise menetlustoimingu nagu otsus, millega Euroopa delegaatprokurör kutsub tunnistajana välja kolmanda isiku, kelle puhul võib mõistlikult eeldada, et ta osales uuritavates süütegudes?
3.
Kas ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku ja ELTL artikli 86 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune kohtuliku kontrolli kord, nagu on ette nähtud [LO 9/2021] artiklites 90 ja 91 seoses Euroopa delegaatprokuröride toimingutega, mis on tehtud selle seaduse artikli 42 lõike 1 ja artikli 43 alusel, mis jätab kohtuliku kontrolli alt välja uurimistoimingu, mille Euroopa delegaatprokurör on teinud oma uurimispädevust teostades, ja mis ei vasta üldse riigisisestele menetlusnormidele, mis reguleerivad kaebusi otsuste peale, mille riigisisesed eeluurimiskohtunikud on teinud oma uurimispädevust teostades?
4.
Kas ELL artiklit 2, milles on sätestatud liidu aluseks olevale õigusriigile omased väärtused, koostoimes esiteks [harta] artiklis 47 tunnustatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele ning teiseks ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus ette nähtud tulemuslikkuse põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus Euroopa delegaatprokuröride aktide kohtuliku kontrolli kord – nagu see, mis on ette nähtud [LO 9/2021] artiklites 90 ja 91 –, milles on kaebevõimalused piiratud teatud arvu ammendavalt loetletud juhtudega?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
34
Euroopa Prokuratuur, Hispaania, Prantsuse ja Madalmaade valitsus ning komisjon väidavad, et teine küsimus on vastuvõetamatu, kuna see on puhthüpoteetiline. Nimelt puudutab põhikohtuasi olukorda, kus Euroopa Prokuratuuri uurimisele allutatud isikud vaidlustavad selle prokuratuuri otsuse kolmandaid isikuid tunnistajana välja kutsuda, samas kui see küsimus käsitleb tunnistajate endi võimalust seda otsust vaidlustada.
35
Lisaks väidab Euroopa Prokuratuur, et kolmas ja neljas küsimus on samuti hüpoteetilised, kuna tema arvates ei anna määruse 2017/1939 artikli 42 lõige 1 automaatselt õigust selle organi menetlustoimingute kohtulikule kontrollile, kui riigisiseses õiguses puudub õiguslik alus.
36
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt, C‑234/17, EU:C:2018:853, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Käesoleval juhul palub eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt oma teise küsimusega sisuliselt selgitada, kas harta artiklitega 6 ja 48 ning direktiivi 2016/343 artikliga 7 on vastuolus riigisisene õigusnorm, milles ei ole kolmandatele isikutele ette nähtud võimalust esitada kaebus Euroopa Prokuratuuri otsuse peale, millega neid kutsutakse tunnistajana välja, arvestades põhiõiguste riiveid, mis võivad neile sellest otsusest tuleneda.
38
Tuleb aga märkida, et kuigi põhikohtuasi puudutab tõepoolest kaebust 2. veebruari 2023. aasta otsuse peale, millega põhikohtuasja menetlevad Euroopa delegaatprokurörid kutsusid Y. C. ja I. M. B. tunnistajana välja, ei esitanud seda kaebust mitte need isikud, vaid I. R. O. ja F. J. L. R., kelle suhtes viivad need Euroopa delegaatprokurörid läbi uurimist, mille käigus see otsus tehti. Järelikult, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selgitanud põhjusi, miks on hoolimata sellest kontekstist ikkagi vaja, et Euroopa Kohus vastaks teisele küsimusele, on see küsimus vastuvõetamatu.
39
Teiselt poolt on kolmanda ja neljanda küsimuse eesmärk sisuliselt kindlaks teha, kas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis piiravad Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute vaidlustamise võimalusi teatud arvu ammendavalt loetletud juhtudega ja mis seetõttu ei paku samaväärset kaitset sellega, mida pakuvad riigisisesed menetlusnormid, mida kohaldatakse selliste otsuste peale esitatud kaebuste suhtes, mille on oma uurimispädevust teostades teinud eeluurimiskohtunikud, kes on liikmesriigi tasandil samaväärsed Euroopa delegaatprokuröridega.
40
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kehtiva riigisisese õiguse kohaselt ei saa edasi kaevata põhikohtuasja esemeks olevat Euroopa Prokuratuuri otsust kutsuda Y. C. ja I. M. B. tunnistajana välja. Lisaks leiab ta, et vastupidi sellele, mida väidab Euroopa Prokuratuur, tuleb riigisisest õigust tõlgendada nii, et otsuseid, millega eeluurimiskohtunik määrab uurimistoimingute tegemise kriminaaluurimise raames, saab edasi kaevata.
41
Arvestades neid kaalutlusi, mille paikapidavuse kahtluse alla seadmine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, osutuvad kolmas ja neljas küsimus eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva vaidluse lahendamisel asjakohaseks, kuna põhikohtuasjas käsitletava kaebuse vastuvõetavus võib sõltuda Euroopa Kohtu vastusest nendele küsimustele. Pealegi puudutab Euroopa Prokuratuuri esitatud vastuvõetamatuse vastuväide määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 tõlgendamist ja on seega seotud küsimuste sisu, mitte vastuvõetavusega.
42
Kolmas ja neljas küsimus on seega vastuvõetavad.
Esimene, kolmas ja neljas küsimus
43
Esimese, kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse 2017/1939 artikli 42 lõiget 1 tuleb ELL artikli 19 lõike 1 teisest lõigust, harta artiklitest 47 ja 48 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetest lähtudes tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei võimalda Euroopa Prokuratuuri uurimisele allutatud isikutel otse pädevas liikmesriigi kohtus vaidlustada otsust, millega asja menetlev Euroopa delegaatprokurör kutsub selle uurimise raames tunnistajaid välja.
44
Määruse 2017/1939 artiklis 4 on sätestatud, et „Euroopa Prokuratuur vastutab liidu finantshuve mõjutavate kuritegude […] uurimise ning kuriteo toimepanijatele ja neist osavõtjatele süüdistuse esitamise ning nende kohtus vastutusele võtmise eest“. Seoses sellega viib Euroopa Prokuratuur läbi uurimisi, esitab süüdistusi ning täidab liikmesriikide pädevates kohtutes prokuröri ülesandeid kuni kriminaalasja lõpliku lahendamiseni.
45
Määruse artikli 8 lõikes 1 on ette nähtud, et Euroopa Prokuratuur on detsentraliseeritud struktuuriga ja ühtse asutusena toimiv jagamatu liidu organ. Artikli 8 lõigetes 2–4 on sätestatud, et Euroopa Prokuratuur on korraldatud kahel tasandil: esiteks kesktasand, milleks on Euroopa Prokuratuuri asukohas paiknev keskasutus, ja teiseks detsentraliseeritud tasand, mis koosneb liikmesriikides asuvatest Euroopa delegaatprokuröridest.
46
Vastavalt määruse artikli 13 lõikele 1, tõlgendatuna lähtuvalt määruse põhjendustest 30 ja 32, peavad Euroopa Prokuratuuri uurimisi üldjuhul läbi viima Euroopa delegaatprokurörid, kes tegutsevad oma vastavates liikmesriikides Euroopa Prokuratuuri nimel (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus G. K. jt (Euroopa Prokuratuur), C‑281/22, EU:C:2023:1018, punkt 42).
47
Määruse 2017/1939 artikli 28 lõike 1 kohaselt võib asja menetlev Euroopa delegaatprokurör kooskõlas selle määruse ja riigisisese õigusega võtta uurimismeetmeid ja muid meetmeid omal algatusel. Täpsemalt ei ole Euroopa delegaatprokuröridel mitte ainult õigus võtta nimetatud määruse artikli 30 lõikes 1 osutatud uurimismeetmeid, vähemalt juhtudel, kui uuritava süüteo eest võidakse mõista karistus, mille ülemmäär on vähemalt nelja-aastane vangistus, vaid artikli 30 lõike 4 kohaselt ka õigus taotleda või võtta mis tahes muid meetmeid, mida prokurörid võiksid riigisisese õiguse kohaselt oma liikmesriigis võtta sarnastes riigisisestes menetlustes. Lisaks, nagu on sätestatud artikli 30 lõikes 5, reguleeritakse meetmete võtmise menetlusi ja korda kohaldatava riigisisese õigusega.
48
Selles kontekstis, nagu on märgitud määruse 2017/1939 põhjenduses 86, võimaldab ELTL artikli 86 lõige 3 selleks, et võtta arvesse Euroopa Prokuratuuri ülesannete ja struktuuri eripära, mille poolest ta erineb kõigist teistest liidu organitest ja asutustest, liidu seadusandjal kehtestada erinormid, mida kohaldatakse nende menetlustoimingute kohtuliku kontrolli suhtes, mille Euroopa Prokuratuur on oma ülesannete täitmisel teinud.
49
Liidu seadusandja teostas seda pädevust, kui ta võttis vastu määruse artikli 42, mille lõikes 1 on ette nähtud, et Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, tuleks kohaldada pädevate riigisiseste kohtute kontrolli vastavalt riigisiseses õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele.
50
Selleks et teha kindlaks, kas artikli 42 lõikega 1 on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei võimalda Euroopa Prokuratuuri uurimisele allutatud isikutel otse pädevas liikmesriigi kohtus vaidlustada otsust, millega asja menetlev Euroopa delegaatprokurör kutsub tunnistajaid välja, tuleb kontrollida, kas selline otsus on hõlmatud mõistega „Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingud, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele“ selle sätte tähenduses.
51
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttega seotud nõuetest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta lisaks õigusnormi sõnastusele ka normi konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on (30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, punkt 109 ja seal viidatud kohtupraktika).
52
Esimesena vastab tõele, et määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 sõnastuse kohaselt teostavad pädevad liikmesriikide kohtud kohtulikku kontrolli Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute üle, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, „vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele“.
53
Samas tuleneb artikli 42 lõike 1 sõnastusest endast, et viide „siseriiklikus õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele“ puudutab üksnes korda, mille kohaselt pädevad liikmesriikide kohtud teostavad asjaomaste toimingute üle kohtulikku kontrolli, mitte aga mõiste „Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingud, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele“ ulatust, mille puhul ei viita see säte liikmesriikide õigusele käesoleva kohtuotsuse punktis 51 viidatud kohtupraktika tähenduses.
54
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 39–43 märkis, tuleneb määruse 2017/1939 artikli 42 sõnastusest ja ülesehitusest, tõlgendatuna lähtuvalt määruse põhjendustest 86, 87 ja 89, ning selle sätte kontekstist, et selle eesmärk on eelkõige näha ette liikmesriikide kohtute ja liidu kohtute vahel pädevuse jaotus Euroopa Prokuratuuri tegevuse kohtulikuks kontrollimiseks.
55
Seega, kuigi – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 52 – määruse artikli 42 lõige 1 annab liikmesriikide kohtutele pädevuse kontrollida Euroopa Prokuratuuri menetlustoiminguid, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, on artikli 42 lõigetes 2–8 loetletud juhud, mil Euroopa Prokuratuuri tegevuse kohtulik kontroll kuulub hoopis liidu kohtute pädevusse.
56
Eelkõige annab määruse 2017/1939 artikli 42 lõige 3 liidu kohtutele pädevuse kontrollida vastavalt ELTL artikli 263 neljandale lõigule Euroopa Prokuratuuri otsuseid kriminaalasja lõpetamise kohta, kui need vaidlustatakse vahetult liidu õiguse alusel. Lisaks kontrollivad liidu kohtud artikli 42 lõike 8 kohaselt ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel ka nii neid Euroopa Prokuratuuri otsuseid, mis mõjutavad andmesubjektide õigusi andmekaitsele, mis tulenevad määruse VIII peatükist, kui ka selliseid Euroopa Prokuratuuri otsuseid, mis ei ole menetlustoimingud, näiteks otsuseid, mis käsitlevad üldsuse õigust tutvuda dokumentidega, võimalikku otsust, millega Euroopa delegaatprokurör vabastatakse ametist vastavalt määruse artikli 17 lõikele 3, või mis tahes muid haldusotsuseid.
57
Järelikult on „menetlustoimingud“ määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 tähenduses need, mille õiguspärasust kontrollivad üldjuhul liikmesriigi kohtud, välja arvatud artikli 42 lõikes 3 nimetatud toimingud ning erinevalt artikli 42 lõike 8 tähenduses Euroopa Prokuratuuri otsustest, mis puudutavad isikuandmete kaitset või mis on „haldusotsused“ ning mis kuuluvad ELTL artikli 263 kohaldamisalasse.
58
Eespool toodust tuleneb, et mõiste „Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingud, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele“ määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 tähenduses on liidu õiguse autonoomne mõiste, mida tuleb tõlgendada ühtsete kriteeriumide alusel. Nimelt saab ainult selline tõlgendus tagada kogu liidus liikmesriikide kohtute ja liidu kohtute vahel pädevuse ühtse jaotuse Euroopa Prokuratuuri tegevuse kohtulikuks kontrollimiseks.
59
Teisena tuleb analüüsida, kas Euroopa Prokuratuuri otsus tunnistajaid välja kutsuda kuulub selle mõiste alla, mida ei ole määruses 2017/1939 määratletud.
60
Sellega seoses nähtub esiteks määruse põhjendusest 87, et mõiste „menetlustoimingud“ hõlmab eelkõige toiminguid, mis Euroopa Prokuratuur on teinud oma uurimiste raames. On selge, et põhikohtuasjas kõne all olev otsus kujutab endast „menetlustoimingut“ selle väljendi tavapärases tähenduses ning et see toiming tehti Euroopa Prokuratuuri uurimise raames.
61
Mis puudutab teiseks küsimust, kas sellist otsust tuleb pidada menetlustoiminguks, „mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele“, siis tuleb kõigepealt märkida, et see väljend vastab kriteeriumile, mida on kasutatud ELTL artikli 263 esimeses lõigus, et määratleda toimingud, mida on võimalik liidu kohtutes vaidlustada ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamishagiga.
62
Sellega seoses väärib meeldetuletamist, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib ELTL artikli 263 esimese lõigu alusel tühistamishagi esitada liidu institutsioonide, organite või asutuste mis tahes sätete või meetmete peale – sõltumata nende vormist –, mille eesmärk on tekitada füüsilise või juriidilise isiku huve riivavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi, muutes selgelt isiku õiguslikku seisundit (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 sõnastusest, tõlgendatuna lähtuvalt määruse üldisest ülesehitusest ja artikli 42 eesmärgist, võib seega järeldada, et viidates ELTL artikli 263 esimeses lõigus sätestatuga analoogsele kriteeriumile, ei soovinud liidu seadusandja piirata Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute kohustuslikku kohtulikku kontrolli menetlustoimingute teatud konkreetsete kategooriatega, vaid soovis seda kontrolli laiendada kõikidele menetluslikku laadi toimingutele, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad riivata kolmandate isikute huve, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda, sealhulgas toimingutele, mis on tehtud eeluurimismenetluses.
64
Selles kontekstis tuleb ühelt poolt märkida, et määruse 2017/1939 põhjenduse 87 kohaselt tähistab määruse artiklis 42 kasutatud mõiste „kolmandad isikud“ isikute kategooriat, mis ei hõlma mitte ainult „kahtlustatavat“ ja „ohvrit“, vaid ka „teisi huvitatud isikuid, kelle õigusi sellised toimingud võivad negatiivselt mõjutada“.
65
Lisaks viitas liidu seadusandja põhjenduse 87 kolmandas lõigus mõiste „menetlustoimingud, mis ei ole mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele“ illustreerimiseks sõnaselgelt üksnes ekspertide nimetamisele ja tunnistajate kulude hüvitamisele. Arvestades, et see loetelu on näitlik, ei saa kohe välistada, et tunnistajate väljakutsumise otsust, mis ei kuulu põhjenduses 87 nimetatud menetlustoimingute hulka, võib pidada selliseks, mis tekitab puudutatud isiku huve riivavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda.
66
Teiselt poolt on käesoleva kohtuotsuse punktis 63 esitatud tõlgendus ainus, mis saab tagada selle põhimõtte järgimise, mille kohaselt on liit õigusel rajanev liit, milles kontrollitakse selle institutsioonide, organite ja asutuste aktide kooskõla eelkõige aluslepingutega, õiguse üldpõhimõtetega ja põhiõigustega (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).
67
Samas tuleb ka meenutada, et selleks, et konkreetsel juhul kindlaks teha, kas vaidlustatud toimingu eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, tuleb lähtuda akti olemusest ja hinnata selle tagajärgi selliste objektiivsete kriteeriumide alusel nagu asjaomase akti sisu, võttes vajaduse korral arvesse akti andmise konteksti ja akti andnud liidu institutsiooni, organi või asutuse pädevust. Neid volitusi endid ei tule mõista mitte abstraktselt, vaid selliste asjaoludena, mis võivad selgitada nimetatud akti sisu konkreetset analüüsi, mis on keskse tähtsusega ja möödapääsmatu (vt analoogia alusel 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
68
Käesoleva kohtuotsuse punktides 62–67 esitatud kriteeriume arvestades ei saa küsimust, kas Euroopa delegaatprokuröri otsus tunnistajaid välja kutsuda on mõeldud tekitama siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad riivata selliste uurimisele allutatud isikute õigusi nagu põhikohtuasja kaebajad, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda, lahendada abstraktselt ja üldiselt.
69
Nimelt nõuavad need kriteeriumid asjaomase akti konkreetset hindamist lähtuvalt eelkõige seda akti vaidlustava „kolmanda isiku“ staatusest, akti sisust, selle andmise kontekstist ja akti andnud organi pädevusest.
70
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu nähtub määruse 2017/1939 põhjendustest 83 ja 85–87, tuleb määruse artikli 42 lõiget 1 koostoimes artikliga 41 tõlgendada nii, et kohtulik kontroll menetlustoimingute üle, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, võimaldab kindlustada, et Euroopa Prokuratuur tagab nende isikute põhiõigused, kelle suhtes need menetlustoimingud selliseid tagajärgi kaasa toovad, ja eelkõige kontrollida, kas see organ on taganud menetluse õigluse ning kahtlustatavate ja süüdistatavate kaitseõigused vastavalt harta artiklitele 47 ja 48.
71
Täpsemalt tähendab selline kontroll eelkõige seda, et kontrollitakse, kas on järgitud mitte ainult kahtlustatavatele ja süüdistatavatele liidu õiguses ette nähtud menetlusõigusi, millele on osutatud määruse artikli 41 lõikes 1, vaid vastavalt määruse artikli 41 lõikele 3 ka kõiki menetlusõigusi, mis on antud riigisisese õigusega, mis on kohaldatav neile ja teistele isikutele, keda Euroopa Prokuratuuri menetlused puudutavad.
72
Kuna eri kategooriatesse kuuluvatele isikutele antud menetluslike tagatiste ulatus võib seega varieeruda sõltuvalt asjaomase liikmesriigi riigisisestest menetlusnormidest, võib nende menetlustoimingute ulatus, mida neil isikutel on õigus liikmesriigi kohtutes vaidlustada, järelikult samuti varieeruda sõltuvalt kohaldatavast riigisisesest õigusest.
73
Hinnang selle kohta, millist mõju uurimisele allutatud isikute õigustele avaldab otsus tunnistajaid välja kutsuda, sõltub seega teatud määral riigisisestest menetlusnormidest ja selle kriminaaluurimise konkreetsest kontekstist, milles Euroopa Prokuratuur selle otsuse tegi, mistõttu on määruse 2017/1939 artikli 42 lõikes 1 ette nähtud kohtuliku kontrolli teostamiseks pädevad liikmesriigi kohtud kõige suutlikumad seda hinnangut andma.
74
Seda tõlgendust kinnitavad määruse põhjendused 12 ja 87. Ühelt poolt nähtub põhjendusest 12, et liidu seadusandja soovis ELL artikli 5 lõigetes 3 ja 4 sätestatud subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtete kohaselt piirata Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute kohtuliku kontrolli ühtlustamise taset sellega, mis on tingimata vajalik, et tagada nende toimingute puhul tõhusa kohtuliku kaitse ühtne tase, mis oleks kooskõlas liidu esmase õigusega. Teiselt poolt on see tõlgendus kokkusobiv ka selle liidu organi olulise integreeritusega liikmesriikide kriminaalmenetluse süsteemidesse, mille raames ta oma pädevust teostab, mis õigustab – nagu nähtub määruse põhjenduse 87 esimesest lõigust – riigisiseste kohtute pädevust määruse artikli 42 lõikes 1 nimetatud menetlustoimingute suhtes.
75
Sellest tuleneb, et pädevate riigisiseste kohtute ülesanne on eelkõige riigisiseseid menetlusnorme ja selle kriminaaluurimise konkreetset konteksti arvestades, mille raames nende poole on pöördutud, hinnata, kas Euroopa delegaatprokuröri otsus tunnistajaid välja kutsuda on mõeldud tekitama siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis riivavad nimetatud otsust vaidlustavate isikute – nagu käesoleval juhul sellele uurimisele allutatud isikud – huve, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda, eelkõige riivates nende menetlusõigusi. Kui see on nii, siis allub see otsus määruse 2017/1939 artikli 42 lõike 1 alusel nende kohtute kontrollile.
76
Mis puudutab kolmandana küsimust, kas see kohtulik kontroll peab vajaduse korral toimuma kõnealuse otsuse peale esitatud otsese kaebuse raames, siis tuleb märkida, et nimetatud sätte sõnastuses ei ole täpsustatud, kas liikmesriigid peavad ette nägema spetsiifilise õiguskaitsevahendi, mis võimaldab Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingut vahetult vaidlustada, ja kas selle kontrolli eesmärk peab tingimata olema vaidlustatud toimingu tühistamine.
77
Seevastu on kõnealuses sättes ette nähtud, et kohtulik kontroll toimub „vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud nõuetele ja menetlustele“. Sellest järeldub, et kui harta artiklites 47 ja 48 tunnustatud õigused on täielikult tagatud, ei välista see säte, et liikmesriikides, kus kriminaalmenetluse normides ei ole ette nähtud sellist spetsiifilist õiguskaitsevahendit menetluse käigus tehtud toimingute vaidlustamiseks, võib seda kohtulikult kontrollida kõrvalküsimusena.
78
Seda tõlgendust kinnitab määruse 2017/1939 põhjendus 88, milles on märgitud, et seoses liikmesriikide kohtute teostatava õiguspärasuse kontrolliga menetlustoimingute suhtes, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, tuleb tagada tõhusad õiguskaitsevahendid vastavalt ELL artikli 19 lõike 1 teisele lõigule.
79
EL lepingu selle sättega on kehtestatud liikmesriikide kohustus näha ette tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks vajalikud õiguskaitsevahendid liidu õigusega hõlmatud valdkondades. Euroopa Kohtu praktika kohaselt vastab see kohustus harta artikli 47 esimeses lõigus sätestatud õigusele tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi on rikutud. See kohustus tähendab aga üksnes seda, et tunnustatakse igaühe õigust vaidlustada kohtus teda kahjustav akt, mis võib neid õigusi ja vabadusi riivata, mitte tingimata seda, et õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile omajal on otsene õiguskaitsevahend, mille peamine eesmärk on vaidlustada konkreetne meede, tingimusel et lisaks on erinevates pädevates riigisisestes kohtutes olemas üks või mitu õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tal saavutada meetme kõrvalküsimusena kohtuliku kontrollimise, mis tagab talle liidu õigusega tagatud õiguste ja vabaduste järgimise, ilma et ta peaks sel eesmärgil riskima sellega, et talle määratakse asjaomase meetme järgimata jätmise korral sanktsioon (vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus État luxembourgeois (õigus esitada kaebus maksuteabe taotluse peale), C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, punktid 47, 58 ja 79 ning seal viidatud kohtupraktika).
80
Kuigi määruse 2017/1939 artikli 42 lõiget 1 tuleb tõlgendada lähtuvalt ELL artikli 19 lõike 1 teisest lõigust ning harta artiklitest 47 ja 48, ei piira see siiski liikmesriigi kohtute teostatava kohtuliku kontrolli menetlusnorme. Nii võib see kontroll esineda ka kõrvalküsimusena kontrollimise kujul, sealhulgas kriminaalkohtu poolt, kui need menetlusnormid tagavad õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, mis eeldab, et vaidlust lahendaval kohtul on pädevus analüüsida kõiki vaidluse lahendamiseks asjakohaseid õigus- ja faktiküsimusi. Täpsemalt peab kohtul olema pädevus kontrollida, ega tõendeid, millel asjaomane akt põhineb, ei ole saadud või kasutatud puudutatud isikule liidu õigusega tagatud õigusi ja vabadusi rikkudes (vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus État luxembourgeois (õigus esitada kaebus maksuteabe taotluse peale), C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
81
Neljanda ja viimasena tuleb märkida, et nagu nähtub määruse 2017/1939 põhjenduse 88 sõnastusest, tuleb artikli 42 lõiget 1 tõlgendada liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes.
82
Selle põhimõtte kohaselt tuleb iga liikmesriigi sisemises õiguskorras sätestada menetlusnormid, mis käsitlevad õiguskaitsevahendeid, mis on vajalikud selleks, et tagada õigussubjektidele liidu õigusega hõlmatud valdkondades nende õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, kuid seda siiski tingimusel, et liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades ei oleks need menetlusnormid vähem soodsad kui riigisisese õiguse kohaldamisalasse kuuluvates sarnastes olukordades (võrdväärsuse põhimõte) ega muudaks liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punktid 56 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika).
83
Võrdväärsuse põhimõttega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohus väljendanud kahtlust, kas kohaldatavad riigisisesed menetlusnormid seda põhimõtet järgivad.
84
Võrdväärsuse põhimõtte järgimise kontrollimiseks tuleb ühelt poolt tuvastada võrreldavad menetlused või õiguskaitsevahendid ja teiselt poolt teha kindlaks, kas riigisisesel õigusel põhinevaid õiguskaitsevahendeid käsitletakse soodsamalt kui õiguskaitsevahendeid, mis puudutavad isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitset (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (kaebuse peatav toime), C‑180/17, EU:C:2018:775, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
85
Mis puudutab õiguskaitsevahendite võrreldavust, siis peab liikmesriigi kohus, kellele on vahetult teada kohaldatavad menetlusnormid, hindama asjaomaste õiguskaitsevahendite sarnasust, võttes arvesse nende eset, alust ja olulisi tunnuseid (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (kaebuse peatav toime), C‑180/17, EU:C:2018:775, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
86
Praegusel juhul, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 29 ja 40, nähtub eelotsusetaotlusest, et Hispaanias asuvate Euroopa delegaatprokuröride menetlustoimingute vastu kasutatavaid õiguskaitsevahendeid tuleb võrrelda nendega, mis on riigisiseses õiguses ette nähtud analoogsete toimingute vastu, mida teeb eeluurimiskohtunik, kes on liikmesriigi tasandil samaväärne Euroopa delegaatprokuröriga.
87
Õiguskaitsevahendite sarnase käsitlemise kohta väärib meeldetuletamist, et alati, kui tekib küsimus, kas riigisisene menetlusnorm, mis puudutab liidu õigusel põhinevat õiguskaitsevahendit, on ebasoodsam kui menetlusnorm, mis puudutab sarnast riigisisest õiguskaitsevahendit, peab liikmesriigi kohus seda analüüsima, võttes arvesse asjasse puutuvate normide kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ning erisusi mitmesugustes riigisisestes ametiasutustes (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (kaebuse peatav toime), C‑180/17, EU:C:2018:775, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
88
Sellega seoses, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 61 sisuliselt märkis, näib eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest tulenevat, et Hispaanias asuva Euroopa delegaatprokuröri uurimise all olevad isikud on ebasoodsamas olukorras kui eeluurimiskohtuniku uurimise all olevad isikud, kuna riigisisesed õigusnormid, mida kohaldatakse Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingute kohtulikule kontrollile, välistavad võimaluse esitada otse kaebus tunnistajate väljakutsumise otsuse peale, samas kui õigusnormides, mis on kohaldatavad eeluurimiskohtuniku analoogse toimingu kohtulikule kontrollile, on ette nähtud võimalus esitada kaebus sellele kohtunikule või kõrgema astme kohtule.
89
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida, kas see on nii, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 87 nimetatud kriteeriume, ja eelkõige, kas tuleb kõrvale jätta riigisisese õiguse tõlgendus, mida pooldavad Hispaania valitsus ja Euroopa Prokuratuur oma kirjalikes seisukohtades ja mille kohaselt on puhtalt riigisiseses olukorras võimalik kohaldada menetlusnorme, mis ei näe sellist vahetut õiguskaitsevahendit ette.
90
Seoses tõhususe põhimõttega tuleb asuda seisukohale, et see ei hõlma käesolevas asjas nõudeid, mis lähevad kaugemale nõuetest, mis tulenevad õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele, nagu see on tagatud harta artikli 47 esimese lõiguga ja ELL artikli 19 lõike 1 teise lõiguga (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (kaebuse peatav toime), C‑180/17, EU:C:2018:775, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleva kohtuotsuse punktist 79 nähtub aga, et nende liidu esmase õiguse sätetega ei ole vastuolus see, kui puudub otsene õiguskaitsevahend Euroopa Prokuratuuri menetlustoimingu vastu, millega kutsutakse tunnistajaid välja, tingimusel et järgitakse eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktides 79 ja 80 osutatud nõudeid.
91
Eespool toodud põhjendusi silmas pidades tuleb esimesele, kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et määruse 2017/1939 artikli 42 lõiget 1 tuleb ELL artikli 19 lõike 1 teisest lõigust, harta artiklitest 47 ja 48 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetest lähtudes tõlgendada nii, et otsus, millega asja menetlev Euroopa delegaatprokurör kutsub uurimise raames tunnistajaid välja, allub artikli 42 lõike 1 kohaselt pädeva riigisisese kohtu kontrollile, kui selle otsuse eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis riivavad otsust vaidlustavate isikute – nagu sellele uurimisele allutatud isikud – huve, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda. Kui see on nii, peab riigisisene õigus tagama nendele isikutele selle otsuse tõhusa kohtuliku kontrollimise vähemalt kõrvalküsimusena, vajaduse korral kriminaalkohtus. Võrdväärsuse põhimõttest tuleneb siiski, et kui sarnaseid riigisiseseid õiguskaitsevahendeid reguleerivates riigisisestes menetlusnormides on ette nähtud võimalus vaidlustada analoogne otsus otse, peab selline võimalus olema ka nimetatud isikutel.
Kohtukulud
92
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
Nõukogu 12. oktoobri 2017. aasta määruse (EL) 2017/1939, millega rakendatakse tõhustatud koostööd Euroopa Prokuratuuri asutamisel, artikli 42 lõiget 1 tuleb ELL artikli 19 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitest 47 ja 48 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetest lähtudes
tõlgendada nii, et
otsus, millega asja menetlev Euroopa delegaatprokurör kutsub uurimise raames tunnistajaid välja, allub artikli 42 lõike 1 kohaselt pädeva riigisisese kohtu kontrollile, kui selle otsuse eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis riivavad otsust vaidlustavate isikute – nagu sellele uurimisele allutatud isikud – huve, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda.
Kui see on nii, peab riigisisene õigus tagama nendele isikutele selle otsuse tõhusa kohtuliku kontrollimise vähemalt kõrvalküsimusena, vajaduse korral kriminaalkohtus.
Võrdväärsuse põhimõttest tuleneb siiski, et kui sarnaseid riigisiseseid õiguskaitsevahendeid reguleerivates riigisisestes menetlusnormides on ette nähtud võimalus vaidlustada analoogne otsus otse, peab selline võimalus olema ka nimetatud isikutel.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.