62014CC0025_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. În prezentele cauze conexate, partenerii sociali au negociat, într‑o primă etapă, acorduri colective în vederea instituirii unui sistem de asigurări sociale complementare, în special în scopul preluării cheltuielilor cu asistența medicală, și a desemnat în aceste acorduri un organism asigurător unic fără a recurge la o procedură concurențială. Într‑o a doua etapă, autoritățile publice au conferit afilierii la aceste sisteme caracter obligatoriu pentru toți salariații și angajatorii din ramura în cauză, în cadrul unei proceduri de extindere.
2. Principala problemă juridică ridicată de aceste cauze este aceea dacă jurisprudența referitoare la interpretarea articolului 56 TFUE, precum și la principiul egalității de tratament și la obligația de transparență care decurge din acesta, pe care Curtea a dezvoltat‑o în special în domeniul concesiunii de servicii, este aplicabilă mutatis mutandis procedurii de extindere descrise mai sus.
3. Prezentele cereri de decizie preliminară, introduse de Conseil d’État (Consiliul de Stat) (Franța), își au originea în acțiuni prin care, pe de o parte, Union des syndicats de l’immobilier (Uniunea Sindicatelor din sectorul Imobiliar, denumită în continuare „UNIS”), în cauza C‑25/14, și, pe de altă parte, Beaudout Père et Fils SARL (denumită în continuare „Beaudout”), în cauza C‑26/14, solicită anularea a două decrete ale ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé (ministrul muncii, încadrării în muncă și sănătății), având ca obiect efectuarea unei asemenea extinderi a acordurilor colective. Cererile de decizie preliminară privesc problema dacă o eventuală obligație de transparență care decurge din articolul 56 TFUE se aplică unei decizii de extindere de către autoritățile publice prin care un drept exclusiv(2) este atribuit unui operator economic. Astfel, prezentele cauze se aliniază la cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea AG2R Prévoyance(3), în sensul că implică aprecierea aceluiași sistem, și anume cel care face obiectul cauzei C‑26/14, din perspectiva libertăților fundamentale și în special a liberei prestări a serviciilor, iar nu a normelor de concurență ale dreptului Uniunii.
II – Cadrul juridic francez
4. În Franța, cheltuielile cu asistența medicală efectuate de salariați din cauza unei boli sau a unui accident sunt suportate parțial de sistemul de bază de securitate socială. Partea din cheltuieli care rămâne în sarcina asiguratului social poate face obiectul unei rambursări parțiale în cadrul unei asigurări complementare de sănătate.
5. Dispozițiile pertinente de drept francez figurează în Codul securității sociale și în Codul muncii.
6. În temeiul articolului L. 911-1 din Codul securității sociale, garanțiile colective de care beneficiază lucrătorii salariați pot fi stabilite în special prin convenții sau acorduri colective, ale căror prevederi se impun, în principiu, doar membrilor organizațiilor reprezentative de angajatori și de lucrători salariați care le‑au negociat și le‑au încheiat. Articolul L. 911-3 din același cod prevede că aceste acorduri pot fi extinse totuși printr‑un decret al ministrului competent.
7. Potrivit articolului L. 912-1 din Codul securității sociale în versiunea în vigoare în perioada cuprinsă între 24 iunie 2006 și 25 decembrie 2013, „atunci când acordurile profesionale sau interprofesionale menționate la articolul L. 911-1 prevăd o mutualizare a riscurilor a căror acoperire o organizează prin unul sau mai multe organisme menționate la articolul 1 din Legea nr. 89-1009 […] sau prin una sau mai multe instituții menționate la articolul L. 370-1 din Codul asigurărilor (code des assurances), la care aderă ulterior în mod obligatoriu întreprinderile care intră în sfera de aplicare a unor astfel de acorduri, acestea conțin o clauză care stabilește în ce condiții și la ce intervale de timp pot fi revizuite modalitățile de organizare a mutualizării riscurilor. Periodicitatea revizuirii nu poate depăși cinci ani”(4) .
8. Procedura de extindere a unei convenții sau a unui acord este reglementată de Codul muncii, în special prin articolele L. 2261-15, L. 2261-19, L. 2261-24, L. 2261-25, L. 2261-27 și D. 2261-3 din acesta. Rezultă din acestea că convențiile de ramură, precum și acordurile profesionale sau interprofesionale încheiate în comisie paritară, precum și actele adiționale și anexele la acestea pot face obiectul, în anumite condiții, al unei extinderi prin decret al ministrului competent, al cărui obiect este de a le face obligatorii pentru toți lucrătorii salariați și angajatorii incluși în domeniul de aplicare al convenției sau al acordului în cauză. Commission nationale de la négociation collective (Comisia Națională pentru Negociere Colectivă) trebuie să fi fost consultată în prealabil și să fi emis un aviz motivat favorabil. În cazul opoziției motivate din partea a cel puțin două organizații de angajatori sau a două organizații de salariați reprezentați în această comisie, ministrul o poate consulta din nou în mod detaliat și decide ulterior extinderea având în vedere noul aviz.
9. Articolul L. 2261-25 din Codul muncii prevede:
„Ministrul muncii poate exclude de la extindere, după avizul motivat al Comisiei Naționale pentru Negociere Colectivă, clauzele care ar fi contrare actelor cu putere de lege.
Acesta le poate exclude și pe cele care pot fi eliminate din convenție sau din acord fără să modifice economia acestora, dar care nu corespund situației ramurii sau a ramurilor în domeniul de aplicare considerat.
[…]”
10. Articolul D. 2261-3 din Codul muncii prevede:
„Atunci când un decret de extindere este avut în vedere, acesta este precedat de publicarea în Journal Officiel de la République française
a unui aviz. Acest aviz invită organizațiile și persoanele interesate să își facă cunoscute observațiile. Acesta arată locul unde a fost depusă convenția sau acordul și serviciul la care sunt prezentate observațiile.
Organizațiile și persoanele interesate dispun de un termen de 15 zile de la publicarea avizului pentru a‑și prezenta observațiile.”
11. Articolul 1 din Legea nr. 89-1009 din 31 decembrie 1989 de consolidare a garanțiilor oferite persoanelor asigurate împotriva anumitor riscuri(5) prevede:
„Dispozițiile prezentului titlu se aplică operațiunilor având ca obiect prevenirea și acoperirea riscului de deces, a riscurilor care aduc atingere integrității fizice a persoanei sau legate de maternitate ori a riscurilor de incapacitate de muncă sau de invaliditate ori a riscului de șomaj. Sunt competente să pună în aplicare operațiunile de acoperire prevăzute la primul paragraf doar următoarele organisme:
a) întreprinderile guvernate de Codul asigurărilor;
b) instituțiile care intră sub incidența titlului III din cartea VII din Codul securității sociale;
c) instituțiile care intră sub incidența secțiunii 4 din capitolul II din titlul II din cartea VII din Codul rural;
d) societăți mutuale care intră sub incidența Codului mutualității.”
III – Situațiile de fapt, litigiile principale, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
12. În ceea ce privește cauza C‑25/14, Convenția colectivă națională în sectorul imobiliar a fost încheiată la 9 septembrie 1988. Un sistem obligatoriu de asigurări sociale care acoperă riscurile de deces, de incapacitate de muncă și de invaliditate și un sistem obligatoriu de rambursare a cheltuielilor cu asistența medicală a fost instituită prin actul adițional nr. 48 din 23 noiembrie 2010 și prin actele adiționale nr. 49 și 50 din 17 mai 2011 la această convenție colectivă. Articolul 17 din actul adițional nr. 48 desemnează, pentru o perioadă de trei ani, Institution de prévoyance du groupe Mornay (Instituția de Asigurări Sociale de Grup Mornay) drept unic organism asigurător al garanțiilor acestor două sisteme.
13. Prin decretul din 13 iulie 2011, ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé a stabilit că actele adiționale nr. 48-50 sunt obligatorii pentru toți lucrătorii salariați și angajatorii din ramura de activitate în cauză.
14. În ceea ce privește cauza C‑26/14, Convenția colectivă națională din sectorul de panificație‑patiserie (întreprinderi artizanale) a fost încheiată la 19 martie 1976. Un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală în favoarea salariaților din această ramură a fost instituit prin actul adițional nr. 83 din 24 aprilie 2006 la convenția menționată, pe baza unei mutualizări a riscurilor acoperite și a aderării obligatorii a angajatorilor. Prin același act adițional, instituția de asigurări sociale AG2R Prévoyance (denumită în continuare „AG2R”) a fost desemnată drept unic organism gestionar al acestui sistem. Prin articolul 6 din actul adițional nr. 100 din 27 mai 2011, AG2R a fost desemnată din nou, pentru o perioadă de cinci ani, drept organism asigurător al sistemului respectiv.
15. Prin decretul din 23 decembrie 2011, ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé a stabilit că actul adițional nr. 100 este obligatoriu pentru toți salariații și angajatorii din ramura de activitate în cauză.
16. Prin acțiunile introduse la 23 septembrie 2011 și, respectiv, la 24 februarie 2012, în fața Conseil d’État, UNIS și Beaudout au solicitat anularea decretelor ministeriale de extindere din 13 iulie 2011 și, respectiv, din 23 decembrie 2011.
17. Între alte motive, UNIS și Beaudout au arătat că desemnarea organismelor asigurătoare ale sistemelor de protecție socială complementară în cauză ar fi fost efectuată cu încălcarea obligației de transparență care decurge din articolul 56 TFUE, astfel cum este interpretat de către Curte. În această privință, UNIS și Beaudout s‑au întemeiat în special pe Hotărârea Sporting Exchange(6), în care Curtea ar fi calificat obligația de transparență respectivă ca reprezentând o condiție prealabilă obligatorie a dreptului unui stat membru de a atribui unui operator dreptul exclusiv de a desfășura o activitate economică, indiferent de modalitatea de selecție a acestui operator.
18. Potrivit instanței de trimitere, Instituția de Asigurări Sociale de grup Mornay și AG2R, deși nu au scop lucrativ și acționează în temeiul principiului solidarității, trebuie să fie considerate întreprinderi care desfășoară o activitate economică, care au fost selectate de către partenerii sociali dintre alte întreprinderi cu care acestea se află în concurență pe piața serviciilor de asigurări sociale pe care le propun.
19. Instanța de trimitere consideră că răspunsul la motivele întemeiate pe încălcarea obligației de transparență depinde de problema dacă respectarea acestei obligații este o condiție prealabilă obligatorie pentru o extindere precum cele în discuție în cauzele principale și că acest aspect este determinant pentru rezultatul litigiilor pe care trebuie să le soluționeze.
20. Având îndoieli în ceea ce privește interpretarea articolului 56 TFUE, Conseil d’État a decis, prin două decizii din 30 decembrie 2013, să suspende judecarea cauzei în litigiile principale și să adreseze Curții o întrebare preliminară formulată în termeni identici în aceste două cauze:
„Respectarea obligației de transparență care decurge din articolul 56 [TFUE] este o condiție prealabilă obligatorie pentru extinderea, de către un stat membru, la toate întreprinderile dintr‑un sector, a unui acord colectiv prin care este încredințată unui operator unic, ales de partenerii sociali, gestiunea unui sistem de asigurări sociale complementare obligatorii instituit în favoarea salariaților?”
21. UNIS, Beaudout, Syndicat national des résidences de tourisme (Sindicatul Național al Reședințelor Turistice, denumit în continuare „SNRT”) și alții, Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française (Confederația Națională din sectorul de Panificație și de Panificație‑patiserie Franceză), Fédération générale agroalimentaire (Federația Generală Agroalimentară) FGA‑CFDT și alții, guvernele francez și belgian și Comisia Europeană, care au fost reprezentate toate la ședința care a avut loc la 22 ianuarie 2015, au depus observații scrise.
IV – Analiză
A – Observații introductive
22. Precizăm de la bun început că întrebarea Conseil d’État privește procedura prin care un stat membru extinde un acord colectiv, care include desemnarea unui unic organism asigurător, la toate întreprinderile dintr‑o ramură, iar nu alegerea acestui operator de partenerii sociali. Ne pare totuși evident că în analiza conformității deciziilor în discuție cu dispozițiile privind libera prestare a serviciilor nu se poate face abstracție de procedura urmată de partenerii sociali, care constituie o condiție prealabilă a acesteia, din moment ce, în cadrul unei decizii de extindere, ministrul competent nu poate alege un organism de asigurări sociale diferit de cel ales de partenerii sociali.
23. Anumite părți care au depus observații scrise au subliniat importanța libertății contractuale și a dreptului de negociere colectivă. Este adevărat că dreptul de negociere colectivă este recunoscut atât prin dispozițiile diferitelor instrumente internaționale la care statele membre au cooperat sau au aderat, cât și prin cele ale instrumentelor elaborate de respectivele state membre la nivel comunitar sau în cadrul Uniunii Europene, precum articolul 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, căreia articolul 6 TUE îi conferă aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor(7) .
24. Exercitarea dreptului fundamental de negociere colectivă trebuie însă conciliată cu cerințele ce decurg din libertățile protejate de Tratatul FUE și trebuie să fie conformă cu principiul proporționalității(8) .
25. Astfel, nu sunt excluse din domeniul de aplicare al dispozițiilor tratatului privind libera circulație a persoanelor clauzele convențiilor colective. Drepturile rezultate din dispozițiile tratatului privind libera circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor trebuie puse în balanță cu obiectivele urmărite prin politica socială(9) .
26. Ca al doilea punct introductiv, trebuie arătat că legislația franceză a fost modificată după depunerea prezentelor cereri de decizie preliminară.
27. Astfel, prin decizia din 13 iunie 2013(10), Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) francez, sesizat cu o cerere de control al conformității cu Constituția franceză a dispozițiilor unei legi numite „Legea privind garantarea locurilor de muncă”(11), a declarat neconforme cu Constituția dispozițiile primului și ale celui de al doilea paragraf al articolului L. 912-1 din Codul securității sociale, referitoare la afilierea obligatorie a întreprinderilor care intră în domeniul de aplicare al anumitor acorduri la un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală gestionat de un organism desemnat.
28. Potrivit deciziei Conseil constitutionnel, declararea neconstituționalității articolului L. 912-1 menționat a produs efecte de la publicarea deciziei menționate, respectiv la 16 iunie 2013, însă aceasta nu este aplicabilă totuși contractelor încheiate pe acest temei care erau în curs de derulare la momentul acestei publicări.
29. Ulterior, articolul L. 912-1 din Codul securității sociale a fost modificat prin Legea nr. 2013-1203 din 23 decembrie 2013(12) în sensul că prevede în prezent că acordurile profesionale pot organiza acoperirea riscurilor în cauză, recomandând unul sau mai multe organisme abilitate să intervină în calitate de organisme asigurătoare. Potrivit articolului L. 912-1 alineatul 1 menționat, „această recomandare trebuie să fie precedată de o procedură concurențială pentru organismele sau instituțiile în cauză, în condiții de transparență, de imparțialitate și de egalitate de tratament între candidați și conform modalităților prevăzute de decret”(13) .
30. Cu toate acestea, trebuie să se analizeze prezentele cereri preliminare în lumina legislației aplicabile anterior acestei modificări.
31. Vom începe analiza cu verificarea pertinenței articolului 56 TFUE în sensul cauzelor principale. În al doilea rând, pentru a aprecia dacă cerințele de transparență care, potrivit unei jurisprudențe consacrate, decurg din articolul 56 TFUE trebuie respectate în speță, trebuie să se examineze dacă gestionarea acestor sisteme în discuție în cauzele principale prezintă un interes transfrontalier cert și să se analizeze jurisprudența Curții referitoare la contractele de concesiune de servicii. Vom încheia analiza examinând aspectul dacă interpretarea articolului 56 TFUE, dezvoltată în esență de jurisprudența referitoare la contractele de concesiune de servicii și cu privire la obligația de transparență, poate fi transpusă în cazul circumstanțelor care caracterizează cauzele principale. În sfârșit, ne va rămâne să ne pronunțăm cu privire la cererea de limitare în timp a efectelor hotărârii Curții care urmează să fie pronunțată.
B – Cu privire la aplicabilitatea articolului 56 TFUE în speță
32. Trebuie să se stabilească mai întâi dacă cauzele principale privesc efectiv libera prestare a serviciilor. În cadrul ședinței, SNRT și Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française au susținut că doar instituțiile care au obținut o autorizație din partea statului francez și care au sediul în Franța pot fi operatori în domeniul protecției sociale(14) .
33. Considerăm că este util de amintit în această privință că sistemele de asigurări sociale în discuție în cauzele principale puteau fi gestionate, pe lângă instituții de asigurări sociale, de întreprinderi reglementate de Codul asigurărilor.
34. De la expirarea termenului de transpunere a Directivei 92/49(15), directivă de a treia generație în materie de asigurare generală, accesul la activitatea de asigurare și exercitarea acesteia sunt condiționate de acordarea unei autorizații administrative unice, eliberată de autoritățile statului membru în care societatea de asigurări are sediul social. Această autorizație permite societății să își desfășoare activitățile în întreaga Uniune, fie în temeiul regimului libertății de stabilire, fie în temeiul regimului liberei prestări a serviciilor. Trebuie arătat că, potrivit articolului L. 362-2 din Codul asigurărilor, orice societate de asigurări comunitară stabilită în alt stat membru decât Republica Franceză poate acoperi sau asuma pe teritoriul francez, în cadrul liberei prestări a serviciilor pe baza acestei stabiliri, riscuri sau angajamente conform autorizațiilor care i‑au fost acordate de autoritățile de control din statul său de origine.
35. Sistemele de asigurări sociale în discuție în cauzele principale sunt sisteme complementare securității sociale, astfel încât acestea nu fac parte din sistemul legal de securitate socială. Trebuie să se adauge totuși că din Hotărârea Comisia/Belgia reiese că, chiar dacă Directiva 92/49 nu privește în principiu asigurările cuprinse într‑un sistem legal de securitate socială, directiva menționată este aplicabilă asigurărilor cuprinse într‑un sistem legal de securitate socială practicate de societăți de asigurări pentru propriile riscuri(16) .
36. Astfel, având în vedere directiva menționată, legislația națională și Hotărârea Comisia/Belgia, apreciem că societățile de asigurări care sunt stabilite în alte state membre și care au obținut o autorizație în aceste state membre ar trebui să își poată propune serviciile în Franța în temeiul regimului liberei prestări a serviciilor în ceea ce privește gestionarea unui sistem complementar al cheltuielilor cu asistența medicală, precum cele în discuție în cauzele principale.
37. Trebuie să se adauge totuși că, deși oferta transfrontalieră de astfel de servicii nu era posibilă, problema implicațiilor obligației de transparență în cadrul selectării organismului asigurător ar rămâne, în orice caz, pertinentă în ceea ce privește libertatea de stabilire.
38. În sfârșit, observăm că, referindu‑se la articolul 56 TFUE, instanța de trimitere pornește de la premisa că acordarea unor drepturi exclusive precum cele în discuție în cauzele principale constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor și că această restricție poate fi justificată. Întrucât întrebarea preliminară nu privește evaluarea existenței unei astfel de restricții sau justificarea acesteia și întrucât nici existența unei asemenea restricții sau justificarea ei nu a fost contestată, nu vom analiza mai mult această problemă.
39. Înainte de a examina mai în detaliu interpretarea articolului 56 TFUE de către Curte cu privire la limitele obligației de transparență, precum și problema dacă această interpretare se poate aplica circumstanțelor care caracterizează cauzele principale, trebuie examinat dacă activitatea în discuție în cauzele principale prezintă un interes transfrontalier, ceea ce este, de altfel, o condiție prealabilă a aplicării obligației de transparență, astfel cum este dezvoltată de jurisprudența Curții.
C – Cu privire la interesul transfrontalier cert al gestionării unui sistem de asigurări sociale complementare precum cele în discuție în cauzele principale
40. Observăm de la bun început că instanța de trimitere nu se referă la noțiunea „interes transfrontalier cert” în cererile de decizie preliminară. Potrivit afirmațiilor UNIS și Beaudout în cadrul ședinței, nici problema acestui interes nu a fost discutată în mod expres în fața acestei instanțe. Totuși, lipsa unor constatări prealabile ale instanței de trimitere cu privire la existența unui eventual interes transfrontalier cert nu implică inadmisibilitatea cererii, dacă, în pofida acestor lacune, Curtea, având în vedere elementele care rezultă din dosar, consideră că este în măsură să ofere un răspuns util instanței de trimitere. Cu toate acestea, răspunsul oferit de Curte intervine numai cu condiția ca instanța de trimitere să poată constata, pe baza unei evaluări detaliate a tuturor elementelor relevante care privesc cauza principală, existența unui interes transfrontalier cert în cauza principală(17) .
41. Apreciem că întrebarea preliminară este adresată pornind de la premisa că gestionarea sistemelor în discuție în cauzele principale prezintă un interes transfrontalier cert. Considerăm, așadar, că problema trebuie examinată.
42. Opiniile părților care au prezentat observații scrise diferă cu privire la aspectul dacă activitatea de gestionare a unui sistem de asigurări sociale complementare, precum cele în discuție în cauzele principale, prezintă un interes transfrontalier cert.
43. Potrivit Beaudout și Comisiei, gestionarea unor astfel de sisteme prezintă un interes transfrontalier. Comisia afirmă că o întreprindere din alt stat membru poate propune un asemenea serviciu fără a întâmpina dificultăți deosebite. Pe de altă parte, Beaudout face trimitere, în cauza C‑26/14, la valoarea contractului de gestiune în cauză, pe care o apreciază la 70 de milioane de euro(18) .
44. În schimb, celelalte părți care au depus observații scrise, cu excepția guvernului francez, susțin că acest tip de contract nu poate interesa un operator economic situat în alt stat membru. Printre motivele invocate în această privință figurează caracteristicile economice ale piețelor de asigurări(19), precum și relațiile strânse care trebuie să existe cu administrația securității sociale, precum și cu angajatorii și salariații în cauză. În plus, legăturile pe care instituția de asigurări sociale aleasă le‑ar avea cu partenerii sociali, care ar asigura controlul acestora în mod paritar, ar fi de așa natură încât nicio entitate stabilită în alt stat nu s‑ar putea substitui unei astfel de instituții.
45. Existența unui interes transfrontalier a fost examinată în jurisprudența referitoare la contractele de achiziții publice care, având în vedere valorile acestora, nu sunt supuse procedurilor prevăzute de directivele aplicabile în materie și în jurisprudența referitoare la contractele de concesiune de servicii.
46. Astfel, în Hotărârea SECAP și Santorso(20), Curtea a constatat că existența interesului transfrontalier al unui anumit contract trebuie apreciată în raport cu caracteristicile proprii. De exemplu, un contract de lucrări ar putea prezenta un astfel de interes transfrontalier datorită valorii sale estimate, în raport cu tehnicitatea sa ori cu situarea geografică a lucrării într‑un loc care ar putea să capteze interesul unor operatori străini. Criterii obiective care să ateste realitatea unui interes transfrontalier cert ar putea fi în special valoarea de o anumită importanță a contractului în cauză coroborată cu locul de executare a lucrărilor. Ar fi posibil de asemenea să se excludă existența unui astfel de interes, de exemplu, în cazul unei mize economice foarte reduse a contractului în cauză.
47. Din Hotărârea Belgacom(21) reiese că un interes transfrontalier cert poate rezulta în special din importanța economică a convenției a cărei încheiere este protejată, din locul de executare a acesteia sau din caracteristicile tehnice și că revine instanței de trimitere sarcina să procedeze la o apreciere nuanțată a tuturor elementelor relevante în această privință.
48. Un interes transfrontalier cert există fără să fie necesar ca un operator economic să își fi manifestat efectiv interesul. Acest lucru este valabil în special atunci când litigiul privește lipsa de transparență care a însoțit convenția în cauză. Astfel, într‑o asemenea situație, operatorii economici stabiliți în alte state membre nu au o posibilitate reală de a-și manifesta interesul în vederea obținerii acestei concesiuni(22) .
49. În ceea ce privește miza economică a activităților în discuție, din observațiile guvernului francez reiese că sistemul Convenției colective naționale din sectorul de panificație‑patiserie (întreprinderi artizanale) acoperă 117 476 de salariați din cadrul ramurii(23) . În ceea ce privește Convenția colectivă națională din sectorul imobiliar, aceasta garantează celor 142 800 salariați din cadrul ramurii prestații mai extinse decât Convenția colectivă națională din sectorul panificație‑patiserie (întreprinderi artizanale). Astfel, apreciem că miza economică a gestionării acestor sisteme nu poate fi calificată ca fiind redusă.
50. Desigur, anumite caracteristici ale sectorului asigurărilor sociale complementare ar putea sugera că este vorba despre o piață în esență națională(24) .
51. Cu toate acestea, nu ne pare exclus ca gestionarea unui sistem de asigurări sociale complementare precum cele în discuție în cauzele principale să prezinte un interes transfrontalier cert, având în vedere în special mizele economice legate de aceste sisteme. În orice caz, necesitatea unei prezențe locale și cerințele lingvistice nu ar constitui obstacole insurmontabile pentru întreprinderile stabilite în alte state membre, cel puțin în statele membre învecinate(25) .
52. Este de competența instanței de trimitere să procedeze la o apreciere nuanțată a tuturor elementelor relevante privind contractul în cauză în vederea verificării existenței unui interes transfrontalier cert(26) .
53. Presupunând că există într‑adevăr un interes transfrontalier cert, trebuie să se examineze în prezent, pentru a furniza instanței de trimitere elemente utile în vederea soluționării litigiilor cu care este sesizată, obligația de transparență, astfel cum este dezvoltată de jurisprudența Curții, și aplicabilitatea acesteia în speță.
D – Cu privire la obligația de transparență în temeiul jurisprudenței referitoare la contractele de concesiune de servicii
54. Hotărârea Sporting Exchange, la care se referă atât instanța de trimitere, cât și părțile care au depus observații scrise, face parte din seria hotărârilor Curții referitoare la contractele de concesiune de servicii. În Hotărârea Sporting Exchange, care nu privea o concesiune de servicii, Curtea a extins jurisprudența sa referitoare la contractele de concesiune de servicii la atribuirea unui drept exclusiv, considerând că obligația de transparență apărea ca o condiție prealabilă obligatorie a dreptului unui stat membru de a atribui unui operator dreptul exclusiv de a exercita o activitate economică, indiferent care este modul de selecție a acestui operator(27) . Pentru a înțelege mai bine întinderea acestei obligații jurisprudențiale de transparență, trebuie să se analizeze, așadar, jurisprudența referitoare la contractele de concesiune de servicii.
55. Contractele de concesiune de servicii nu sunt reglementate în prezent de niciuna dintre directivele prin care legiuitorul Uniunii a reglementat domeniul contractelor de achiziții publice(28) . Cu toate acestea, autoritățile publice care încheie asemenea contracte sunt obligate să respecte normele fundamentale ale Tratatului FUE în general, în special articolul 56 FUE, și, în particular, principiile egalității de tratament și nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate, precum și obligația de transparență care decurge din acestea(29) .
56. Subliniem mai întâi că obligația de transparență, astfel cum este dezvoltată de jurisprudența Curții referitoare la concesiunile de servicii, este o obligație ce revine autorităților publice din statele membre care încheie un contract de concesiune de servicii(30) . Această obligație de transparență se aplică în cazul în care concesiunea de servicii în cauză poate să intereseze o întreprindere situată într‑un alt stat membru decât cel în care această concesiune este atribuită(31) .
57. În ceea ce privește obiectivele obligației de transparență, reiese din jurisprudența Curții că articolul 56 TFUE și principiile egalității de tratament și nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate, precum și obligația de transparență care decurge din acestea au în vedere obiective identice cu cele urmărite de Directiva 92/50/CEE(32), referitoare la contractele de achiziții publice de servicii, în special în ceea ce privește libera circulație a serviciilor și exercitarea nedenaturată a concurenței în statele membre(33) . Astfel, pentru a examina obiectivele obligației de transparență, poate fi util, prin analogie, să se examineze obiectivele directivei menționate.
58. Potrivit jurisprudenței Curții, obiectivul directivei menționate este de a exclude atât riscul ca o preferință să le fie acordată ofertanților sau candidaților naționali cu ocazia oricărei atribuiri a unui contract efectuate de autoritățile contractante, cât și posibilitatea ca un organism finanțat sau controlat de stat, de colectivitățile teritoriale sau de alte organisme de drept public să se lase ghidat de alte considerente decât cele economice(34) . Obligația de transparență are în vedere obiective identice în special în cadrul acordării concesiunii de servicii sau de drepturi exclusive.
59. Obligația de transparență permite astfel autorității publice concedente să se asigure că sunt respectate principiile egalității de tratament și nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate. Este de competența autorității publice concedente să aprecieze, sub controlul instanțelor competente, adecvarea modalităților de asigurare a concurenței cu specificitățile concesiunii de servicii publice în discuție(35) .
60. Fără a implica în mod necesar o obligație de a lansa o cerere de ofertă, obligația de transparență amintită impune autorității concedente garantarea, în favoarea oricărui potențial concesionar, a unui nivel de publicitate adecvat, care să permită exercitarea concurenței în materia concesiunii de servicii, precum și controlul imparțialității procedurilor de atribuire(36) .
61. Reiese din Hotărârile Parking Brixen și Comisia/Italia că lipsa totală a concurenței în cazul atribuirii unei concesiuni de servicii, precum cele în discuție în cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri, nu era conformă cu articolele 49 TFUE și 56 TFUE și, în particular, încălca principiul general al transparenței, precum și obligația de a garanta un nivel de publicitate suficient(37) .
62. În Hotărârea Sporting Exchange, Curtea a considerat cu privire la eliberarea unei autorizații unice în domeniul jocurilor de noroc că faptul că eliberarea respectivă nu echivala cu un contract de concesiune de servicii nu poate, în sine, să justifice nerespectarea cerințelor care decurg din articolul 56 TFUE, în special principiul egalității de tratament și obligația de transparență, cu ocazia acordării unei autorizații administrative precum cea în discuție în litigiul principal. Potrivit Curții, obligația de transparență ara vocație să se aplice în cadrul unui sistem de autorizare a unui operator unic, acordată de autoritățile unui stat membru în exercitarea competențelor de ordine publică, întrucât efectele unei astfel de autorizații în privința întreprinderilor stabilite în alte state membre și care ar fi potențial interesate de exercitarea acestei activități sunt aceleași ca în cazul unui contract de concesiune de servicii(38) .
63. Această interpretare cu privire la drepturile exclusive a fost confirmată în Hotărârea Belgacom, referitoare la o concesiune de servicii. Curtea a declarat că un operator economic dintr‑un stat membru poate invoca în fața instanțelor din acest stat membru încălcarea obligației de transparență ce rezultă din articolul 56 TFUE care ar fi fost săvârșită în cadrul încheierii unei convenții prin care una sau mai multe entități publice din statul membru în cauză fie au atribuit unui operator economic din același stat membru o concesiune de servicii care prezintă un interes transfrontalier cert, fie au acordat unui operator economic dreptul exclusiv de desfășurare a unei activități economice care prezintă un astfel de interes (39) .
64. În Hotărârea AG2R Prévoyance, Curtea a decis că, în măsura în care AG2R trebuie să fie considerată o întreprindere care exercită o activitate economică, decizia autorităților publice de a conferi caracter obligatoriu afilierii ansamblului întreprinderilor aparținând unei ramuri la un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală, fără nicio posibilitate de scutire, implică în mod necesar acordarea către acest organism a dreptului exclusiv de a încasa și de a gestiona contribuțiile plătite de angajatorii și de salariații din acest sector în cadrul acestui sistem(40) .
65. În consecință, efectele unui astfel de drept exclusiv în privința întreprinderilor stabilite în alte state membre și care ar fi potențial interesate de exercitarea acestei activități pot fi asimilate cu cele ale unui contract de concesiune de servicii. Trebuie să se examineze, așadar, în prezent celelalte condiții de aplicare a obligației de transparență.
E – Cu privire la aplicabilitatea obligației de transparență în cazul procedurii de extindere
66. Potrivit UNIS, Beaudout, guvernului francez și Comisiei, din Hotărârea Sporting Exchange(41) ar rezulta că obligația de transparență care decurge din articolul 56 TFUE trebuie respectată atunci când se acordă un drept exclusiv unui operator economic prin procedura de extindere a unui acord colectiv.
67. Celelalte părți care au depus observații scrise susțin că interpretarea articolului 56 TFUE reținută în Hotărârea Sporting Exchange nu poate fi transpusă circumstanțelor din cauzele principale și că obligația de transparență nu ar fi, în consecință, aplicabilă. Mai întâi, aceste părți susțin că, contrar circumstanțelor avute în vedere în hotărârea respectivă sau în contextul contractelor de achiziții publice și al concesiunilor de servicii, alegerea unui organism asigurător ar rezulta nu dintr‑o decizie a unei autorități publice, ci dintr‑un acord al partenerilor sociali care acționează în cadrul negocierilor colective. Ministrul competent să extindă un acord colectiv de desemnare a unui organism asigurător nu ar interveni în alegerea acestui organism și nu ar dispune de nicio competență în ceea ce privește această alegere în cadrul procedurii de extindere.
68. Reamintim că obligația de transparență, astfel cum este dezvoltată de jurisprudența Curții referitoare la concesiunea de servicii, este o obligație ce revine autorităților publice din statele membre care încheie un contract de concesionare de servicii(42) și că această obligație nu implică în mod necesar o obligație de a lansa o cerere de ofertă. Cerințele de transparență sunt de natură să permită ca o întreprindere situată pe teritoriul unui alt stat membru decât cel al destinatarului prestației să poată avea acces la informații adecvate referitoare la concesiunea respectivă înainte ca aceasta să fie atribuită, astfel încât, în cazul în care această întreprindere ar fi dorit, ar fi fost în măsură să își manifeste interesul pentru a obține această concesiune(43) .
69. Astfel cum am menționat deja la punctul 22 din prezentele concluzii, întrebarea Conseil d’État privește procedura prin care un stat membru extinde un acord colectiv la toate întreprinderile aparținând unei ramuri. Aceasta implică în mod obligatoriu acordarea unui drept exclusiv organismului ales de partenerii sociali.
70. Pare conform cu preceptele jurisprudenței citate anterior ca articolul 56 TFUE să fie interpretat în sensul că se opune acordării unui drept exclusiv de către autoritățile publice din statul membru unui operator economic ales în cadrul unei proceduri complet opace, indiferent de modul de selecție a acestui operator.
71. Atunci când selectarea unui astfel de operator este efectuată de altcineva decât autoritatea publică care acordă dreptul exclusiv în discuție și când această autoritate publică este ținută de această alegere a operatorului, realizată în urma unei proceduri care nu a fost efectuată de autoritatea în discuție, obligația de transparență trebuie să fie respectată în cadrul acestei proceduri de selecție prealabilă. În caz contrar, cerințele care decurg din articolul 56 TFUE nu ar fi îndeplinite întrucât întreprinderile situate în alte state membre nu ar putea să își manifeste interesul înainte de a interveni alegerea organismului gestionar. În această situație, faptul că procedura de extindere a acordului colectiv în cadrul ministerului este transparentă, astfel cum afirmă guvernul francez, nu este de natură să justifice opacitatea procedurii de selecție a organismului de asigurări sociale.
72. Această concluzie nu înseamnă că obligația de transparență, ca atare, revine partenerilor sociali care își pot exercita în continuare dreptul de negociere colectivă(44), ci implică doar ca un nivel minim de transparență să fie atins în cursul acestei proceduri preliminare, în cazul în care acordul colectiv negociat trebuie să fie extins ulterior la toată ramura de către autoritățile publice.
73. Trebuie să se sublinieze de asemenea că obiectivitatea alegerii organismului asigurător nu este suficientă în sine pentru a garanta respectarea cerințelor care decurg din articolul 56 TFUE. O procedură de selecție opacă, deși obiectivă, nu permite întreprinderilor interesate nici să aibă acces la informații adecvate și nici să aibă posibilitatea de a‑și manifesta interesul înainte de a interveni alegerea respectivă. Cerința unei transparențe minime permite întreprinderilor interesate să cunoască criteriile de selecție și să evalueze obiectivitatea acestora, precum și imparțialitatea alegerii.
74. Reamintim că legislația franceză în materie a fost modificată recent pentru a introduce o procedură concurențială, efectuată de partenerii sociali, în etapa selectării acestui organism asigurător. Prin urmare, se pare că o soluție mai transparentă este de asemenea posibilă în ceea ce privește procedura de selecție prealabilă și că, a contrario, o limitare a transparenței procedurii de selecție nu este necesară pentru protecția intereselor generale în discuție.
F – Obligația de transparență a fost respectată în speță?
75. Potrivit observațiilor scrise ale guvernului francez, conform articolului L. 2261-19 din Codul muncii, pentru ca o convenție de ramură sau ca un acord profesional sau interprofesional ori un act adițional la unul dintre aceste texte să poată fi extins, este necesar ca acesta să fi fost negociat și încheiat în comisie paritară. Această comisie este compusă din partenerii sociali ai ramurii profesionale în cauză, cu alte cuvinte organizațiile de angajatori și de salariați reprezentative în domeniul de aplicare al acordului colectiv în cauză.
76. În cadrul acestei etape de negociere colectivă, ar fi posibil pentru un organism asigurător să înainteze partenerilor sociali ai ramurii profesionale în cauză candidatura sa pentru a i se încredința gestionarea sistemului de asigurări sociale complementare aparținând ramurii. În această privință, guvernul menționat subliniază accesibilitatea pe internet a acordurilor colective și posibilitatea întreprinderilor interesate de a respecta, fără dificultăți, perioadele de renegociere cu privire la gestionarea sistemelor de asigurări sociale complementare.
77. În opinia noastră, nu este exclus ca această practică națională să permită deja evitarea, într‑o anumită măsură, a realizării riscurilor pe care obligația de transparentă este menită să le împiedice și să permită în special întreprinderilor interesate să aibă acces la informațiile necesare și să își manifeste interesul înainte de a interveni alegerea organismului. Avem totuși îndoieli serioase în această privință.
78. În această privință, trebuie să se stabilească de asemenea dacă obligația de transparență presupune ca cerințele de transparență să fie garantate la nivelul legislației sau dacă este suficient ca transparența de fapt să fie, chiar și în lipsa unei reglementări exprese, asigurată afectiv de un anumit nivel de informare și de publicitate a datelor, astfel cum susține guvernul francez în speță.
79. Apreciem că jurisprudența Curții nu impune garanții legislative de transparență dacă un nivel suficient de transparență este garantat prin alte mijloace.
80. Trebuie adăugat că, în opinia noastră, problema dezbătută în cadrul ședinței cu privire la efectele controlului pe care partenerii sociali îl pot exercita asupra organismului asigurător pe care l‑au ales este irelevantă în vederea unei eventuale justificări a opacității procedurii de selecție. Astfel, potrivit unei jurisprudențe anterioare(45), un control strict exercitat de un stat membru asupra operatorului ales ar putea justifica, în anumite situații, lipsa de transparență în etapa de selecție. Trebuie să se observe totuși că această soluție este valabilă în prezența unui control pe care autoritățile publice îl pot exercita direct asupra operatorului ales, în timp ce în cauzele principale partenerii sociali sunt cei care pot controla, într‑o anumită măsură(46), organismele asigurătoare. Prin urmare, în speță, statul membru nu le controlează nici în mod direct, nici prin intermediul partenerilor sociali.
81. În consecință, revine instanței naționale sarcina de a aprecia, având în vedere toate aceste elemente, dacă, într‑un context precum cel al cauzelor principale, procedura de selecție a organismelor asigurătoare ale sistemelor de asigurări sociale în discuție a fost suficient de transparentă, din punctul de vedere al liberei prestări a serviciilor, pentru a justifica extinderile decretelor ministeriale în discuție.
G – Cu privire la cererea având ca obiect o limitare în timp a efectelor hotărârii
82. În observațiile sale scrise, guvernul francez a solicitat limitarea în timp a efectelor hotărârii Curții, în cazul în care Curtea ar considera că procedurile în discuție în cauzele principale nu sunt conforme cu obligația de transparență, ținând seama de riscul unor repercusiuni grave asupra sănătății beneficiarilor sistemelor extinse prin decretele ministeriale(47) și de buna‑credință a celor interesați. La ședință, Beaudout a solicitat respingerea acestei cereri, în timp ce Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française a solicitat adaptarea în timp a hotărârii.
83. Curtea poate numai în mod cu totul excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice, inerent ordinii juridice a Uniunii, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. Pentru a putea decide o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale, și anume buna‑credință a celor interesați și riscul unor perturbări grave(48) .
84. În opinia noastră, elementele invocate de guvernul francez nu îndeplinesc criteriile amintite. Anularea decretelor ministeriale nu implică în mod necesar încetarea diverselor relații contractuale existente în speță în domeniul asigurărilor. Efectele atât în privința angajatorilor, cât și în privința asiguraților ale unei asemenea anulări sunt incerte, cel puțin din punctul de vedere al dreptului civil, astfel încât prin dreptul național trebuie să se stabilească efectele concrete ale hotărârii Curții care urmează să fie pronunțată.
V – Concluzie
85. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Conseil d’État (Franța) după cum urmează:
„Respectarea obligației de transparență care decurge din articolul 56 TFUE este o condiție prealabilă obligatorie pentru extinderea de către un stat membru la toate întreprinderile aparținând unei ramuri a unui acord colectiv care încredințează unui operator unic, ales de partenerii sociali, gestionarea unui sistem de asigurări sociale complementare obligatorii instituit în favoarea salariaților. Revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă, într‑un context precum cel al cauzelor principale, procedura de selecție a organismelor asigurătoare ale sistemelor de asigurări sociale în discuție a fost suficient de transparentă din punctul de vedere al liberei prestări a serviciilor pentru a justifica extinderile în discuție.”
(1) .
(2)
–	Cu toate acestea, trebuie să se observe că dreptul exclusiv în discuție în cauzele principale nu este un drept exclusiv „natural” sau tradițional, în sensul jurisprudenței clasice referitoare, de exemplu, la piața serviciilor de telecomunicații (a se vedea în special Hotărârea British Telecommunications, C‑302/94, EU:C:1996:485, punctul 27).
(3)
–	C‑437/09, EU:C:2011:112. În această cauză, Curtea a avut deja ocazia să aprecieze, pe de o parte, conformitatea cu dispozițiile articolelor 101 TFUE și 102 TFUE a unui dispozitiv de afiliere obligatorie la un sistem gestionat de un organism unic, fără nicio posibilitate de scutire pentru întreprinderile din sectorul în cauză, și, pe de altă parte, un eventual abuz de poziție dominantă. În paralel cu această cauză AG2R Prévoyance, Curtea fusese sesizată cu trei cereri de decizie preliminară, formulate de tribunal d’instance de Dax (Tribunalul de Primă Instanță din Dax) (Franța), cu privire la conformitatea aceluiași dispozitiv de afiliere, care figurează în Convenția colectivă națională a întreprinderilor din sectorul de panificație‑patiserie (întreprinderi artizanale), cu articolul 102 TFUE (cauzele C‑97/10, C‑98/10 și C‑99/10). După pronunțarea Hotărârii AG2R Prévoyance, tribunal d’instance de Dax a informat Curtea că nu intenționa să mențină trimiterile preliminare. Prin Ordonanța din 8 iunie 2011, președintele Curții a dispus radierea acestor cauze din registrul Curții.
(4)
–	Articolele L. 911-1, L. 911-3 și L. 912-1 din Codul securității sociale erau destinate inițial transpunerii în dreptul național în special a Directivei 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind „asigurarea generală”) (JO L 228, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 53) [a se vedea Legea nr. 94-678 din 8 august 1994 privind protecția socială complementară a salariaților și transpunerea Directivelor nr. 92-49 și nr. 92-96 din 18 iunie și din 10 noiembrie 1992 ale Consiliului Comunităților Europene (JORF din 10 august 1994, p. 11655)]. Acestea au fost modificate prin Ordonanța nr. 2006-344 din 23 martie 2006 (JORF din 24 martie 2006, p. 4456), intrată în vigoare la 24 iunie 2006.
(5)
–	JORF din 2 ianuarie 1990, p. 13.
(6)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307.
(7)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania (C‑271/08, EU:C:2010:426, punctul 37).
(8)
–	Hotărârea Comisia/Germania (C‑271/08, EU:C:2010:426, punctele 42-44 și jurisprudența citată).
(9)
–	Hotărârea International Transport Workers’ Federation și Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, punctele 54 și 79).
(10)
–	Decizia nr. 2013-672 DC din 13 iunie 2013.
(11)
–	Legea menționată a fost promulgată după această decizie, la 14 iunie 2013 (JORF din 16 iunie 2013, p. 9958). Potrivit deciziei menționate, Conseil constitutionnel poate aprecia conformitatea cu Constituția a unei legi deja promulgate cu ocazia examinării dispozițiilor legislative care o modifică, o completează sau afectează domeniul său de aplicare. Dispozițiile contestate din Legea referitoare la garantarea locurilor de muncă le completează pe cele ale articolului L. 912‑1 din Codul securității sociale.
(12)
–	JORF din 24 decembrie 2013, p. 21034.
(13)
–	Sublinierea noastră. Modalitățile acestei proceduri concurențiale au fost stabilite prin Decretul nr. 2015-13 din 8 ianuarie 2015 referitor la procedura concurențială a organismelor în cadrul recomandării prevăzute la articolul L. 912-1 din Codul securității sociale (JORF din 10 ianuarie 2015, p. 450). Decretul respectiv are drept obiect definirea procedurii aplicabile, în special pentru a garanta transparența acesteia.
(14)
–	SNRT face trimitere la articolul L. 931-4 din Codul securității sociale, care privește autorizaţia administrativă solicitată instituțiilor de asigurări sociale.
(15)
–	Această directivă a fost abrogată ulterior prin Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (solvabilitate II) (JO L 335, p. 1).
(16)
–	C‑206/98, EU:C:2000:256, punctul 44. Hotărârea Comisia/Belgia menționată privea asigurările obligatorii care acoperă accidentele de muncă care se încadrau în sistemul legal de securitate socială belgian.
(17)
– Hotărârile Serrantoni și Consorzio stabile edili (C‑376/08, EU:C:2009:808, punctul 25), precum și Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino” și alții (C‑113/13, EU:C:2014:2440, punctul 48).
(18)
–	În plus, Beaudout a afirmat în ședință că, în Franța, existau deja ramuri în care întreprinderi străine și‑au manifestat interesul în vederea gestionării unui astfel de sistem și întreprinderi care au ales un organism asigurător străin pentru a gestiona sistemul lor de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală. UNIS nu a abordat problema interesului transfrontalier în observațiile sale scrise, însă, în cadrul ședinței, a afirmat că exista un interes transfrontalier. În plus, potrivit UNIS, organismele franceze propun deja serviciile lor în alte state membre.
(19)
–	Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française face trimitere la o comunicare a Comisiei către Parlamentul European, către Consiliu, către Comitetul Economic şi Social şi către Comitetul Regiunilor referitoare la o investigaţie sectorială efectuată în conformitate cu articolul 17 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 privind asigurările pentru persoane juridice (Raport final) [COM(2007) 556 final; disponibill la următoarea adresă de internet: http://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/RO/TXT/PDF/?uri=CELEX:52007DC0556 & from=EN]. Potrivit acestui raport, piețele de asigurări primare tind să aibă o dimensiune națională, cu excepția marilor clienți și a riscurilor importante. Motivele invocate de Comisie includ variația legislațiilor naționale care reglementează contractele în general, asigurările și răspunderea juridică, cerința prezenței la fața locului și problemele lingvistice. Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că investigația Comisiei este efectuată în „scopul final […] de a identifica toate cazurile concrete de practici restrictive sau denaturări ale concurenței care s‑ar putea încadra în sfera de aplicare a articolelor 81 sau 82 din tratat”, ceea ce implică deja existența unei piețe transfrontaliere în sectorul în discuție. În consecință, constatările Comisiei cu privire la stadiul actual al piețelor de asigurări nu pot fi determinante în vederea aprecierii existenței unui interes transfrontalier.
(20)
–	C‑147/06 și C‑148/06, EU:C:2008:277, punctele 24 și 31.
(21)
–	C‑221/12, EU:C:2013:736, punctele 29 și 30.
(22)
–	Hotărârea Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, punctul 31). Cu toate acestea, simpla indicare de către Comisie, în cadrul unei proceduri de neîndeplinire a obligațiilor, a existenței unei plângeri care i‑a fost adresată în legătură cu contractul respectiv nu poate să fie suficientă pentru a demonstra că acel contract prezenta un interes transfrontalier cert și pentru a constata, prin urmare, existența unei neîndepliniri a obligațiilor (Hotărârea Comisia/Irlanda, C‑507/03, EU:C:2007:676, punctul 34).
(23)
–	Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 43 din prezentele concluzii, Beaudout estimează valoarea contractului de gestionare în litigiu la 70 de milioane de euro.
(24)
–	Nu este mai puțin adevărat că, chiar presupunând că piața actuală a fost în esență națională, acest lucru nu ar fi neapărat un indiciu al absenței unui interes transfrontalier. Potrivit raportului final al unui grup de experți format de Comisie, difer ențele între legislațiile naționale referitoare la contracte împiedică furnizarea transfrontalieră a produselor de asigurare determinând costuri mai ridicate, o insecuritate juridică și dificultăți pentru consumatori și întreprinderi de a se asigura în alte state membre ale Uniunii [a se vedea comunicatul de presă din 27 februarie 2014 cu privire la raportul final (Final Report of the Commission Expert Group on European Insurance Contract Law); acest raport poate fi consultat în limba engleză la următoarea adresă de internet: http://ec.europa.eu/justice/contract/files/expert_groups/insurance/final_report_en.pdf]. În consecință, nu se poate deduce din numărul redus de organisme asigurătoare străine prezente pe o piață precisă că aceste organisme străine nu sunt dornice să intre pe piața respectivă.
(25)
–	Amintim de asemenea că, chiar dacă în cauză nu este vorba despre asigurări care fac parte din securitatea socială, dispozițiile de drept al Uniunii privind asigurarea directă, alta decât asigurarea de viață, pot fi aplicabile, dacă este cazul, asigurărilor cuprinse într‑un sistem legal de securitate socială practicate de societăți de asigurare pe propriile riscuri (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Belgia, C‑206/98, EU:C:2000:256, punctul 44).
(26)
–	Hotărârile SECAP și Santorso (C‑147/06 și C‑148/06, EU:C:2008:277, punctul 34), precum și Serrantoni și Consorzio stabile edili (C‑376/08, EU:C:2009:808, punctul 25).
(27)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 47.
(28)
–	Cadrul juridic cu privire la contractele de concesiune de servicii a fost clarificat în comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în dreptul comunitar din 29 aprilie 2000 (JO C 121, p. 2). În plus, trebuie să se observe că, la 26 februarie 2014, Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene au adoptat Directiva 2014/23/UE privind atribuirea contractelor de concesiune (JO L 94, p. 1), al cărei termen de transpunere este fixat la 18 aprilie 2016.
(29)
–	Hotărârile Telaustria și Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punctele 60 și 61), Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctul 46), Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 33), precum și Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 39).
(30)
–	Hotărârile Telaustria și Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punctul 62), Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctele 49 și 50), precum și Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 36).
(31)
–	Hotărârile Coname (C‑231/03, EU:C:2005:487, punctul 17), Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 34) și Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 40).
(32)
–	Directiva Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50).
(33)
–	Hotărârea Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 48).
(34)
–	Hotărârile Mannesmann Anlagenbau Austria și alții (C‑44/96, EU:C:1998:4, punctul 33), BFI Holding (C‑360/96, EU:C:1998:525, punctele 42 și 43), precum și University of Cambridge (C‑380/98, EU:C:2000:529, punctul 17).
(35)
–	Hotărârea Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctele 49 și 50).
(36)
–	Hotărârile Telaustria și Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punctul 62), Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctul 49), Comisia/Italia (C‑260/04, EU:C:2007:508, punctul 24), Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 36), precum și Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 41).
(37)
–	Hotărârile Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctul 50) și Comisia/Italia (C‑260/04, EU:C:2007:508, punctul 25).
(38)
–	Hotărârea Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctele 46 și 47).
(39)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, punctul 34) (sublinierea noastră).
(40)
–	C‑437/09, EU:C:2011:112, punctul 66.
(41)
– C‑203/08, EU:C:010:307.
(42)
–	Hotărârile Telaustria și Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, punctul 62), Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, punctele 49 și 50), precum și Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182, punctul 36).
(43)
–	Hotărârile Coname (C‑231/03, EU:C:2005:487, punctul 21), Coditel Brabant (C‑324/07, EU:C:2008:621, punctul 25) și Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 41) (sublinierea noastră).
(44)
–	În special în sensul articolului 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
(45)
–	Reiese din jurisprudența Curții că restricțiile aduse libertății fundamentale consacrate la articolul 56 TFUE, care decurg în mod specific din procedurile de acordare și de reînnoire a unei autorizații în beneficiul unui operator unic, ar putea fi considerate justificate dacă statul membru în cauză ar decide să acorde sau să reînnoiască autorizația unui operator public a cărui gestiune este supusă supravegherii directe a statului sau unui operator privat asupra activităților căruia autoritățile publice sunt în măsură să exercite un control strict (Hotărârea Sporting Exchange, C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 59).
(46)
–	Trebuie să se observe că opiniile părților care au participat la ședință erau foarte divergente cu privire la problema dacă sindicatele care nu au semnat un acord colectiv au posibilitatea de a face parte din comisia paritară după extindere și, prin urmare, de a exercita un control asupra organismului asigurător.
(47)
–	Printre motivele invocate în susținerea cererii, s‑a susținut printre altele că anularea decretelor de extindere, care ar fi consecința probabilă, la nivel național, a unei astfel de hotărâri a Curții, ar pune capăt principiului mutualizării care stă la baza acestor sisteme și ar repune în discuție echilibrul lor financiar și garanțiile pe care aceste sisteme le pun în aplicare. În plus, în ceea ce privește Convenția colectivă națională în sectorul imobiliar, intrarea în vigoare a sistemului în discuție era condiționată de publicarea decretului de extindere pentru toate întreprinderile, inclusiv întreprinderile aderente.
(48)
–	Hotărârea Balazs și Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 și C‑432/13, EU:C:2015:26, punctul 50 și jurisprudența citată).