Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 22 ianuarie 2026(1)
Cauza C‑583/24 [Tagu](i)
Procedură penală
împotriva
DZ,
cu participarea
Openbaar Ministerie
[cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos)]
„ Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 1 alineatul (3) – Decizia‑cadru 2004/757/JAI – Articolul 2 alineatul (1) litera (a) și alineatul (2) – Articolul 4 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) – Dispoziții minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 49 alineatul (3) – Proporționalitatea pedepselor – Control exercitat de autoritatea judiciară a statului membru de executare ”
I.      Introducere
1.        Luarea în considerare de către autoritățile judiciare emitente și de executare a principiului proporționalității în momentul punerii în aplicare a Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre(2), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009(3), a făcut deja să curgă multă cerneală, acest fenomen fiind, desigur, amplificat de tăcerea Deciziei‑cadru 2002/584 cu privire la acest aspect(4).
2.        Astfel, această decizie‑cadru nu conține nicio cerință expresă în ceea ce privește respectarea de către autoritățile judiciare ale statelor membre a principiului proporționalității în domeniul său de aplicare(5). Pentru a compensa această tăcere, cerința respectivă a fost formulată în diferitele manuale referitoare la emiterea și la executarea unui mandat european de arestare(6), precum și de Parlamentul European(7).
3.        În Manualul din 2023, Comisia indică astfel că un mandat european de arestare „ar trebui să fie întotdeauna proporțional cu obiectivul urmărit”(8). Din această perspectivă, autoritățile judiciare emitente „ar trebui să analizeze dacă ar putea fi utilizate alte măsuri de cooperare judiciară în locul emiterii unui [mandat european de arestare]” atunci când astfel de măsuri ar putea fi „eficace, dar mai puțin coercitive”. La un nivel mai general, Comisia subliniază că „verificarea proporționalității înainte de a emite un [mandat european de arestare] poate consolida încrederea reciprocă între autoritățile competente ale statelor membre”, ceea ce contribuie la o „funcționare eficace a [mandatului european de arestare] în întreaga Uniune [Europeană]”(9).
4.        Deși nu face obiectul niciunei mențiuni explicite în Decizia‑cadru 2002/584, cerința proporționalității stă, așadar, la baza procesului de predare instituit prin această decizie‑cadru. De altfel, situația nu poate fi diferită întrucât, potrivit articolului 5 alineatul (4) TUE, „[î]n temeiul principiului proporționalității, acțiunea Uniunii, în conținut și formă, nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor tratatelor”. Având în vedere consecințele unui mandat european de arestare asupra drepturilor persoanelor căutate și pentru a garanta eficacitatea și celeritatea procedurilor de predare, este, prin urmare, deosebit de important ca autoritățile judiciare emitente să examineze în fiecare caz cu atenție și cu o anumită reținere dacă un astfel de mandat este necesar.
5.        Curtea însăși, sub impulsul mai multor avocați generali(10), a subliniat necesitatea unui control al proporționalității efectuat de autoritatea judiciară emitentă. Astfel, întrucât emiterea unui mandat european de arestare poate avea ca rezultat arestarea persoanei care face obiectul acestuia și, prin urmare, este de natură să aducă atingere libertății individuale a acesteia din urmă, revine, în opinia Curții, autorității judiciare care are în vedere emiterea unui mandat european de arestare să examineze dacă, în lumina specificităților cauzei, emiterea menționată are un caracter proporțional(11). În această privință, Curtea pare să facă o distincție după cum un mandat european de arestare este emis în scopul urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse, întrucât a precizat că, în această din urmă ipoteză, proporționalitatea mandatului respectiv rezultă din condamnarea pronunțată, care, după cum reiese din articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, trebuie să constea într‑o pedeapsă sau măsură de siguranță cu o durată de cel puțin patru luni(12).
6.        În ceea ce privește autoritatea judiciară de executare, din jurisprudența Curții nu reiese că aceasta are obligația de a examina proporționalitatea mandatului european de arestare pe care trebuie să îl execute(13).
7.        De altfel, în Manualul din 2023, Comisia subliniază că verificarea proporționalității unui mandat european de arestare revine numai autorității judiciare emitente. Comisia arată în această privință că Decizia‑cadru 2002/584 „nu prevede posibilitatea ca statul membru de executare să evalueze proporționalitatea unui [mandat european de arestare]”. Potrivit instituției respective, acest lucru este „în concordanță cu principiul recunoașterii reciproce”. Dacă autoritatea judiciară de executare are însă îndoieli serioase cu privire la proporționalitatea unui mandat european de arestare, ar trebui preferată calea unei „comunicări directe” între această autoritate și autoritatea judiciară emitentă pentru a găsi „o soluție mai potrivită”(14). Comisia apreciază că asemenea situații ar trebui să apară numai „în circumstanțe excepționale”(15).
8.        Odată făcute aceste precizări, trebuie subliniat de la bun început că prezenta cerere de decizie preliminară invită Curtea să examineze dintr‑o anumită perspectivă problematica referitoare la proporționalitate în cadrul mecanismului de predare, chiar dacă, după cum vom explica în continuare, repartizarea verificărilor pe care trebuie să le efectueze autoritățile judiciare emitente și, respectiv, de executare se află de asemenea în centrul dezbaterii juridice.
9.        Această cerere va determina astfel Curtea să se pronunțe cu privire la aspectul dacă autoritatea judiciară de executare poate și, dacă este cazul, în ce condiții, să refuze executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când consideră că predarea persoanei căutate ar implica un risc de încălcare a principiului proporționalității pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(16). Din această perspectivă, nu atât verificarea respectării principiului proporționalității în stadiul emiterii mandatului european de arestare este în discuție, ci mai degrabă verificarea respectării acestui principiu în stadiul executării mandatului respectiv, în ceea ce privește pedeapsa pronunțată în statul membru emitent și al cărui mandat european de arestare este numai instrumentul procedural utilizat pentru a ajunge la executarea sa(17).
10.      Mai precis, prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 coroborat cu articolul 49 alineatul (3) din cartă, precum și cu articolul 2 alineatele (1) și (2), cu articolul 4 alineatele (1) și (2) și cu articolul 5 din Decizia‑cadru 2004/757/JAI a Consiliului din 25 octombrie 2004 de stabilire a dispozițiilor minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri(18).
11.      Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale desfășurate împotriva lui DZ în legătură cu un mandat european de arestare emis împotriva sa în scopul executării unei pedepse privative de libertate definitive cu durata de șapte ani pentru o infracțiune care constă în introducerea în România a unor droguri „de risc și de mare risc”.
12.      În acest context, va trebui să se stabilească dacă și, eventual, în ce măsură și în ce condiții autoritatea judiciară de executare poate refuza predarea lui DZ atunci când consideră că o asemenea pedeapsă este disproporționată, iar executarea mandatului european de arestare ar aduce astfel atingere principiului proporționalității pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă. Mai precis, această autoritate este obligată să efectueze o examinare în două etape pentru a putea refuza predarea în temeiul articolului 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584? În cazul unui răspuns afirmativ, ce conținut concret trebuie dat fiecăreia dintre cele două etape ale acestei examinări?
II.    Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
13.      La 9 ianuarie 2024, Judecătoria Constanța (România) a emis un mandat european de arestare împotriva lui DZ. Rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos), care este instanța de trimitere, trebuie, în calitate de autoritate judiciară de executare, să se pronunțe cu privire la executarea mandatului respectiv. Această instanță apreciază că nu poate fi invocat niciunul dintre motivele de neexecutare prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din Decizia‑cadru 2002/584.
14.      Mandatul european de arestare vizează executarea unei pedepse privative de libertate cu o durată de șapte ani, stabilită printr‑o decizie rămasă definitivă, pronunțată la 20 decembrie 2023 de Curtea de Apel Constanța (România), în cadrul unui proces la care DZ a fost prezent în persoană(19). Instanța de trimitere arată că din acest mandat reiese că acea condamnare privește faptele, săvârșite de DZ împreună cu soția sa, de import neautorizat în România a trei grame de canabis și a patru tablete care conțin metilendioximetamfetamină (MDMA). Această instanță precizează că faptele respective sunt incriminate în România în temeiul articolului 3 din Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri(20) din 26 iulie 2000, în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea nr. 143/2000”)(21), și prin articolul 46 alineatul (2) din Codul penal(22). Este vorba, în dreptul român, despre una și aceeași infracțiune, și anume „introducerea în țară de droguri de risc și de mare risc”.
15.      Instanța de trimitere precizează de asemenea că, în măsura în care se referă la droguri „de mare risc”, articolul 3 din Legea nr. 143/2000 urmărește să pună în aplicare articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Decizia‑cadru 2004/757(23). În timp ce această ultimă dispoziție obligă statele membre să stabilească sancțiuni penale privative de libertate având o durată maximă de cel puțin cinci până la zece ani, din datele suplimentare furnizate de autoritatea judiciară emitentă și de Biroul român la Agenția Uniunii Europene pentru Cooperare în Materie de Justiție Penală (Eurojust) rezultă că, la data săvârșirii faptelor, pentru această infracțiune care constă în „introducerea în țară de droguri de risc și de mare risc” era stabilită o pedeapsă minimă de șapte ani de închisoare.
16.      Având în vedere cantitățile de droguri care sunt indicate în mandatul european de arestare și declarația făcută de DZ în ședința în fața instanței de trimitere – și anume că drogurile erau destinate consumului propriu al soției sale, care le folosea ca tratament împotriva durerii(24) –, această instanță constată că era vorba despre cantități mici de droguri „de risc” și „de mare risc” pentru uz propriu. În orice caz, instanța menționată arată că DZ și soția sa dețineau aceste cantități mici de droguri fără intenția de a le comercializa.
17.      Dreptul român ar prevedea posibilități de reducere a pedepsei, în special prin luarea în considerare a circumstanțelor atenuante. Cu toate acestea, autoritatea judiciară emitentă ar fi comunicat, la cerere, că în cazul lui DZ nu au existat nici circumstanțe agravante, precum recidiva, nici circumstanțe atenuante. Chiar dacă DZ ar fi putut solicita o reducere a pedepsei, iar aceasta ar fi fost aplicată, suspendarea executării pedepsei nu ar fi fost posibilă din cauza duratei acestei pedepse. Astfel, potrivit autorității respective, în cazul aplicării unui temei de reducere a pedepsei, aceasta din urmă ar fi fost de patru ani și opt luni și, prin urmare, mai mare de trei ani(25).
18.      Instanța de trimitere deduce din aceste elemente că, în afara împrejurărilor care justifică o reducere a pedepsei, legislația română obliga instanța, în cazul unei condamnări pentru importul neautorizat de „droguri de risc și de mare risc” la momentul săvârșirii faptelor, să impună pedeapsa minimă a închisorii cu durata de șapte ani, indiferent dacă această faptă privea o cantitate mică și dacă fapta a fost săvârșită pentru uz personal sau cel puțin a fost săvârșită fără scop comercial.
19.      În schimb, în măsura în care una sau mai multe dintre posibilitățile legale de reducere a pedepsei erau aplicabile, respectiva legislație îi oferea instanței posibilitatea de a reduce cu jumătate (în cazul aplicării articolului 15 din Legea nr. 143/2000) sau cu maximum o treime (în cazul aplicării uneia sau a mai multe dintre celelalte posibilități de reducere a pedepsei) acea pedeapsă minimă pentru importul neautorizat al unor cantități mici de „droguri de risc și de mare risc” pentru uz personal sau cel puțin fără scop comercial.
20.      Instanța de trimitere arată că avocatul lui DZ s‑a opus predării acestuia din urmă, invocând faptul că pedeapsa privativă de libertate impusă este disproporționată și încalcă, prin urmare, articolul 49 alineatul (3) din cartă. Această instanță apreciază că, în lumina afirmației avocatului respectiv, pedeapsa minimă pe care legislația română o impune în acest caz instanței penale române, coroborată cu posibilitățile legale limitate de reducere a pedepsei, ridică semne de întrebare din perspectiva principiului proporționalității pedepselor care este vizat de această dispoziție.
21.      În primul rând, potrivit instanței menționate, se ridică problema dacă autoritatea judiciară de executare trebuie să verifice, atunci când persoana căutată invocă acest lucru, dacă un risc real al executării unei pedepse disproporționate față de infracțiunea care stă la baza mandatului european de arestare poate avea drept rezultat refuzul predării.
22.      Instanța de trimitere arată în această privință că nu este cert că se poate deduce din Hotărârea din 14 iulie 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers(26), că nu ar fi posibil să se invoce articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 coroborat cu articolul 49 alineatul (3) din cartă.
23.      În al doilea rând, potrivit acestei instanțe, se ridică mai multe întrebări suplimentare cu privire la modul în care autoritatea judiciară de executare ar trebui să evalueze dacă în statul membru emitent există un risc real de executare a unei pedepse definitive disproporționate.
24.      Astfel, ar trebui să se ridice problema criteriului pe care această autoritate trebuie să îl aplice în evaluare și care este rolul pe care îl joacă în cadrul acestui criteriu obligația de aplicare a unei pedepse minime corelată cu posibilitățile de reducere a pedepsei și de suspendare a executării pedepsei în temeiul dreptului statului membru emitent. În plus, având în vedere că pedeapsa privativă de libertate la care a fost condamnată persoana căutată este definitivă, s‑ar pune întrebarea dacă o eventuală garanție oferită de autoritățile statului membru emitent (care prevede, de exemplu, că persoana căutată poate face obiectul unei grațieri sau că aceasta mai poate solicita revizuirea hotărârii de condamnare) ar putea înlătura, pentru persoana căutată, riscul real de încălcare a articolului 49 alineatul (3) din cartă care a fost eventual constatat.
25.      În aceste condiții, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 1 alineatul (3) din [Decizia‑cadru 2002/584] coroborat cu articolul 49 articolul (3) din [cartă] și cu articolul 2 alineatul (1) [litera (a)] și alineatul (2), cu articolul 4 alineatul (1) și alineatul (2) [litera (b)] și cu articolul 5 din [Decizia‑cadru 2004/757] trebuie interpretat în sensul că,
dacă persoana căutată se opune predării sale, invocând în apărarea sa faptul că a fost condamnată definitiv în statul membru emitent la o pedeapsă privativă de libertate minimă disproporționată, pentru importul unor cantități mici de droguri pentru uz personal sau cel puțin pentru importul unor cantități mici de droguri fără scopul de a comercializa aceste droguri,
autoritatea judiciară de executare trebuie să verifice dacă, în cazul predării în scopul executării acelei pedepse, persoana căutată ar fi expusă unui risc real de executare a unei pedepse care este disproporționată în raport cu infracțiunea care stă la baza mandatului european de arestare?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare]:
a)      care este criteriul pe care trebuie să îl aplice autoritatea judiciară de executare atunci când apreciază dacă există un risc real de executare a unei pedepse definitive disproporționate, astfel cum se menționează la [prima întrebare]?
b)      care este rolul pe care îl joacă în cadrul acestui criteriu faptul că dreptul statului membru emitent,
în vederea punerii în aplicare a articolului 4 alineatul (2) [litera (b)] din [Decizia‑cadru 2004/757] și a obligației care decurge din acesta de a stabili sancțiuni penale privative de libertate având o durată maximă de cel puțin cinci până la zece ani,
obligă instanța din respectivul stat membru să aplice o pedeapsă privativă de libertate minimă cu o durată de șapte ani în cazul condamnării pentru, în esență, importul de droguri care sunt cele mai dăunătoare pentru sănătate, indiferent de cantitatea de droguri la care se referă aceste fapte și indiferent dacă aceste fapte vizează uzul personal sau aceste fapte sunt săvârșite în scopul comercializării acestor droguri, în timp ce:
–        instanța poate reduce această pedeapsă minimă obligatorie doar cu un total maxim de o treime din aceasta, dacă este vorba despre împrejurări care atenuează gravitatea faptei sau amenințarea pe care o constituie autorul sau dacă persoana în cauză recunoaște fapta sau cu un total de jumătate din pedeapsă, dacă persoana în cauză facilitează identificarea și tragerea la răspundere penală a altor persoane care au săvârșit infracțiuni legate de droguri, și
–        durata acestei pedepse minime (eventul reduse) împiedică instanța să dispună suspendarea executării acesteia;
c)      eventualul risc real de executare a unei pedepse definitive disproporționate, astfel cum se menționează la [prima întrebare], poate fi înlăturat printr‑o garanție oferită de autoritățile statului membru emitent și în ce ar putea consta această garanție?”
26.      DZ, Openbaar Ministerie (Ministerul Public, Țările de Jos), guvernele român, maghiar și polonez, Irlanda precum și Comisia au depus observații scrise și au participat, și alături de guvernul german, la ședința care a avut loc la 23 septembrie 2025, în care aceștia au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
III. Analiză
27.      Prin intermediul întrebărilor formulate, pe care propunem să le examinăm împreună, instanța de trimitere solicită în esență Curții să declare dacă și, eventual, în ce condiții și în ce măsură articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, citit în lumina articolului 49 alineatul (3) din cartă, permite unei autorități judiciare de executare să refuze executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când această autoritate consideră că pedeapsa pronunțată este excesivă, iar executarea mandatului respectiv ar putea aduce atingere principiului proporționalității pedepselor, consacrat de această dispoziție din cartă.
28.      Întrebările formulate de instanța de trimitere își au originea în esență în diferențele dintre dreptul penal neerlandez și dreptul penal român în ceea ce privește gradul de severitate al sancționării unei infracțiuni precum cea în discuție în litigiul principal, și anume introducerea în România a unor droguri „de mare risc”. Astfel, în timp ce, potrivit explicațiilor furnizate de Ministerul Public în ședință, introducerea în România a unor droguri care fac parte din această categorie, într‑o cantitate de până la 10 grame, ar putea fi sancționată cu pedeapsa cu închisoarea de la una la trei săptămâni în Țările de Jos, pedeapsa minimă cu închisoarea este de șapte ani în România. Aceste întrebări se întemeiază, așadar, pe constatarea potrivit căreia limita inferioară a pedepsei cu închisoarea prevăzute de dreptul român este ridicată în comparație cu pedeapsa prevăzută de dreptul neerlandez. La aceasta se adaugă constatarea potrivit căreia posibilitățile de care dispune instanța română de a reduce pedeapsa sau de a suspenda executarea acesteia ar fi limitate.
29.      Pentru a răspunde la întrebările instanței de trimitere, trebuie amintit că Decizia‑cadru 2002/584 vizează, prin introducerea unui sistem simplificat și eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului atribuit Uniunii de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, întemeindu‑se pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre(27).
30.      În domeniul reglementat de această decizie‑cadru, principiul recunoașterii reciproce, care constituie, după cum reiese printre altele din considerentul (6) al acesteia, „piatra de temelie” a cooperării judiciare în materie penală, își găsește expresia la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, care consacră regula în temeiul căreia statele membre sunt obligate să execute orice mandat european de arestare pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile aceleiași decizii‑cadru(28).
31.      Prin urmare, pe de o parte, autoritățile judiciare de executare nu pot refuza să execute un mandat european de arestare decât pentru motive ce rezultă din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost interpretată de Curte. Pe de altă parte, în timp ce executarea unui mandat european de arestare constituie principiul, refuzul executării acestuia este conceput ca o excepție, care trebuie, așadar, să facă obiectul unei interpretări stricte(29). Referitor la asemenea motive, această decizie‑cadru prevede la articolul 3 motivele de neexecutare obligatorie a unui mandat european de arestare, iar la articolele 4 și 4a, motivele de neexecutare facultativă a acestuia(30).
32.      După constatarea că, dintre aceste motive, niciunul nu privește caracterul disproporționat al pedepsei pronunțate în statul membru emitent (A), vom explica ce consecințe pot fi deduse din articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 în cazul riscului de încălcare a principiului proporționalității pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă (B).
A.      Inexistența în Decizia‑cadru 2002/584 a unui motiv de neexecutare pentru
caracterul disproporționat al pedepsei pronunțate în statul membru emitent
33.      Decizia‑cadru 2002/584 nu prevede că autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea unui mandat european de arestare în scopul executării unei pedepse privative de libertate pentru simplul motiv că această pedeapsă ar prezenta un caracter disproporționat în raport cu infracțiunea pe care urmărește să o sancționeze.
34.      O asemenea constatare poate fi dedusă și din jurisprudența Curții.
35.      Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers, Curtea era chemată să interpreteze condiția dublei incriminări a faptei, prevăzută la articolul 2 alineatul (4) și la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584. În special, Curtea a statuat că este îndeplinită această condiție atunci când mandatul european de arestare este emis pentru executarea unei pedepse privative de libertate chiar dacă această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare(31).
36.      Invitată de instanța de trimitere să examineze această problematică și din perspectiva articolului 49 alineatul (3) din cartă, Curtea a subliniat că o asemenea interpretare este conformă cu principiul proporționalității infracțiunilor și pedepselor prevăzut de dispoziția menționată(32).
37.      În această privință, Curtea a subliniat, pe de o parte, că, în sistemul instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, respectarea principiului proporționalității infracțiunilor și pedepselor este asigurată de autoritățile judiciare ale statului membru emitent, adăugând, la nivel mai general, că garantarea respectării drepturilor persoanei a cărei predare este solicitată revine în primul rând statului membru emitent(33).
38.      Pe de altă parte, potrivit Curții, caracterul eventual disproporționat al pedepsei pronunțate în statul membru emitent nu figurează printre motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a unui mandat european de arestare prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din Decizia‑cadru 2002/584(34).
39.      În plus, Curtea a precizat că condiția dublei incriminări a faptei implică doar să se verifice dacă elementele de fapt ale infracțiunii care a stat la baza emiterii mandatului european de arestare respectiv ar constitui de asemenea, ca atare, o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul acestuia din urmă(35).
40.      Curtea a dedus din aceste elemente că, prin urmare, nu revine autorității judiciare de executare, în cadrul aprecierii acestei condiții, sarcina de a evalua pedeapsa pronunțată în statul membru emitent din perspectiva articolului 49 alineatul (3) din cartă(36).
41.      Este adevărat că răspunsul Curții în Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers trebuie analizat în lumina condiției dublei incriminări a faptei, în măsura în care Curtea se limitează să sublinieze că interpretarea pe care o dă acestei condiții este compatibilă cu principiul proporționalității infracțiunilor și pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă.
42.      Nu este însă mai puțin adevărat că, prin formularea generală a punctelor 65 și 66 din această hotărâre, Curtea lasă să se înțeleagă că o evaluare de către autoritatea judiciară de executare a caracterului eventual disproporționat al pedepsei pronunțate în statul membru emitent pare incompatibilă cu sistemul instituit prin Decizia‑cadru 2002/584. În opinia noastră, Curtea ar trebui, în cadrul prezentei proceduri, să afirme în mod clar că refuzul executării unui mandat european de arestare nu se poate întemeia, în principiu, pe aprecierea efectuată de autoritatea judiciară de executare potrivit căreia, în funcție de diverse elemente de apreciere, printre care propriul drept național, pedeapsa pronunțată în statul membru emitent ar prezenta un caracter disproporționat. Astfel, o asemenea apreciere din partea acestei autorități judiciare nu este, în opinia noastră, nici de dorit și nici posibilă în practică.
43.      Această apreciere de către autoritatea judiciară de executare a proporționalității pedepsei nu este de dorit întrucât ar determina autoritatea respectivă să reexamineze pe fond hotărârea pronunțată în statul membru emitent, repunând în discuție, după caz, temeinicia acesteia. Această autoritate s‑ar transforma astfel într‑o instanță de apel în fața căreia persoana căutată ar putea contesta proporționalitatea pedepsei care i‑a fost aplicată de o instanță din statul membru emitent. Or, o asemenea instanță de apel nu se poate afla decât în acest stat membru și nu poate fi mutată în statul membru de executare, ale cărui autorități judiciare nu își pot acorda un astfel de rol. În plus, autoritatea judiciară de executare nu dispune de un temei de competență care să îi permită să aplice normele de drept penal material ale statului membru de executare în cazul unei infracțiuni a cărei sancționare revine instanțelor din statul membru emitent și în privința căreia una dintre ele a pronunțat, în mod independent, hotărârea care constituie temeiul mandatului european de arestare a cărui executare este solicitată.
44.      Așadar, nu revine autorității judiciare de executare sarcina de a evalua dacă pedeapsa aplicată de o instanță din statul membru emitent este de natură să atingă obiectivele urmărite de legislația acestui stat membru și dacă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective. Adăugăm că, pentru motive evidente de securitate juridică, hotărârea definitivă care a fost pronunțată în statul membru emitent nu poate fi repusă în discuție, în stadiul executării sale, de către autoritatea judiciară de executare, în caz contrar existând riscul de a se aduce atingere principiului autorității de lucru judecat.
45.      În plus, o verificare de către autoritatea judiciară de executare a proporționalității pedepsei pronunțate în statul membru emitent contravine fundamental principiului recunoașterii reciproce(37). Amintim că aceasta presupune să existe o încredere reciprocă a statelor membre în sistemul de justiție penală al fiecăruia dintre ele și ca fiecare dintre aceste state să accepte aplicarea dreptului penal în vigoare în celelalte state membre chiar dacă punerea în aplicare a propriului drept național ar conduce la o soluție diferită(38). Acest lucru implică faptul că autoritatea judiciară de executare nu poate repune în discuție proporționalitatea pedepselor făcând referire la propriul drept penal(39) și făcând să prevaleze propria apreciere a proporționalității pedepselor, independent de normele prevăzute de dreptul penal material al statului membru emitent. Trebuie subliniat de asemenea că divergențele în dreptul penal al statelor membre reflectă diversitatea alegerilor făcute de ele în materie de politică penală(40), în funcție de prioritățile definite de legiuitorii naționali(41), inclusiv în domeniul dreptului penal material, care face obiectul unei armonizări minime în cadrul Uniunii. În această privință, este important să se evite ca anumite state membre să devină, în detrimentul obiectivului de combatere a impunității și a drepturilor victimelor, un loc de refugiu al persoanelor condamnate pentru motivul că acestea sancționează anumite infracțiuni mai puțin sever. Trebuie arătat de asemenea că, astfel cum a statuat deja Curtea, chiar dacă Decizia‑cadru 2002/584 enumeră, la articolul 2 alineatul (2), categorii de infracțiuni în scopul punerii în aplicare a acesteia, definiția propriu‑zisă a acestor infracțiuni și pedepsele aplicabile sunt cele prevăzute de dreptul statului membru emitent. Decizia‑cadru menționată nu urmărește armonizarea dreptului penal material, și anume infracțiunile în discuție în ceea ce privește elementele lor constitutive sau pedepsele prevăzute pentru acestea(42).
46.      La aceste constatări se adaugă cea potrivit căreia ar fi dificil, dacă nu imposibil, ca autoritatea judiciară de executare să efectueze o apreciere riguroasă și clară cu privire la proporționalitatea pedepsei decise de o instanță a statului membru emitent, pentru simplul motiv că procesul nu s‑a desfășurat în fața sa, nu dispune de dosarul complet și nu cunoaște particularitățile sistemului de justiție penală al acestui stat membru(43). Considerăm că schimbul de informații prevăzut la articolul 15 alineatele (2) și (3) din Decizia‑cadru 2002/584 nu poate să remedieze această problemă întrucât are vocația de a oferi autorității judiciare de executare posibilitatea de a decide cu privire la predare, nu de a‑i furniza elementele care i‑ar permite să evalueze temeinicia hotărârii de condamnare care a fost pronunțată în statul membru emitent(44).
47.      Mai general, o asemenea soluție nu ar ține seama de faptul că această decizie‑cadru nu are ca obiect armonizarea dreptului penal material al statelor membre, astfel încât diversitatea normelor în materie nu poate conduce, dând autorității judiciare de executare posibilitatea de a controla respectarea de către o instanță a statului membru emitent a principiului proporționalității pedepselor, la paralizarea mecanismului de predare instituit prin decizia‑cadru menționată. Pentru a evita acest risc, este, așadar, esențial să se garanteze că respectarea principiului proporționalității pedepselor este, în principiu, numai de competența instanțelor din statul membru emitent, în condițiile prevăzute de dreptul penal al acestui stat membru. A decide altfel ar aduce în mod inevitabil atingere obiectivului de instituire a unui sistem simplificat și eficient pentru a facilita și accelera predarea între statele membre.
48.      Cu toate acestea, nu se poate exclude complet ca, în împrejurări excepționale, riscul de încălcare a principiului proporționalității pedepselor să poată determina autoritatea judiciară de executare să refuze executarea unui mandat european de arestare. Observăm de altfel că Curtea nu s‑a pronunțat, în Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers, cu privire la aspectul dacă riscul de încălcare a principiului proporționalității pedepselor, prevăzut la articolul 49 alineatul (3) din cartă, ar putea, în temeiul articolului 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, să constituie un motiv autonom de refuz al executării unui mandat european de arestare.
B.      Consecințele care trebuie deduse din articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 în cazul riscului de încălcare a principiului proporționalității pedepselor, consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă
49.      Din articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 reiese că aceasta nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale garantate de cartă.
50.      Această obligație se impune statelor membre atunci când decid cu privire la predarea unei persoane, având în vedere că o decizie cu privire la o astfel de predare constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă. Autoritățile judiciare de executare ale statelor membre sunt, așadar, obligate să garanteze, cu ocazia adoptării acestei decizii, respectarea drepturilor fundamentale recunoscute de cartă persoanei vizate de un mandat european de arestare(45).
51.      În acest context, trebuie amintit că articolul 49 alineatul (3) din cartă prevede că pedepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiune. Această dispoziție se aplică atunci când o dispoziție națională pune în aplicare dreptul Uniunii(46). În conformitate cu principiul proporționalității, măsurile represive prevăzute de legislația națională nu trebuie să depășească limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite în mod legitim de această legislație. Rigoarea sancțiunilor trebuie să fie adecvată gravității încălcărilor pe care le reprimă, mai ales prin asigurarea unui efect realmente disuasiv, fără a se depăși în același timp ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective(47).
52.      Pe de altă parte, principiul proporționalității impune ca, la stabilirea sancțiunii, precum și la stabilirea nivelului acesteia, să se țină seama de circumstanțele individuale ale speței(48). Pentru aprecierea proporționalității sancțiunilor, trebuie luate de asemenea în considerare posibilitatea de care dispune instanța națională de a modifica încadrarea juridică față de cea reținută în actul de acuzare, această posibilitate fiind de natură să conducă la aplicarea unei sancțiuni mai puțin severe, și aceea de a adapta sancțiunea în raport cu gravitatea infracțiunii constatate(49).
53.      În temeiul articolului 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, Curtea a stabilit un motiv autonom care poate, dacă sunt îndeplinite anumite condiții, să justifice, cu titlu excepțional, un refuz de predare din partea autorității judiciare de executare în cazul unui risc de încălcare a drepturilor fundamentale ale persoanei căutate. Până în prezent, posibilitatea de a invoca un astfel de motiv a fost avută în vedere în legătură cu riscul de încălcare a drepturilor fundamentale garantate la articolul 4 (interzicerea torturii și a pedepselor sau tratamentelor inumane sau degradante), articolul 7 (dreptul la respectarea vieții private și de familie), articolul 24 (drepturile copilului) și articolul 47 (dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege) din cartă.
54.      Nu există, în opinia noastră, niciun motiv pentru a exclude de la bun început și în mod categoric posibilitatea ca riscul de încălcare a dreptului fundamental consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă să poată justifica de asemenea, cu titlu excepțional, refuzul de predare în temeiul articolului 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584. Observăm de altfel că, în Hotărârea Alchaster, deși în cadrul interpretării unui alt act al dreptului Uniunii(50), Curtea a statuat deja că autoritățile judiciare de executare ale statelor membre sunt obligate să garanteze, cu ocazia adoptării unei decizii privind predarea, respectarea drepturilor fundamentale ce decurg din articolul 49 alineatul (1) din cartă, care prevede printre altele că nu se poate aplica o pedeapsă mai mare decât cea aplicabilă la momentul săvârșirii infracțiunii. Această apreciere ar trebui, în opinia noastră, să se poată extinde la articolul 49 alineatul (3) din cartă(51).
55.      În consecință, existența riscului de încălcare a dreptului fundamental protejat de articolul 49 alineatul (3) din cartă este, în opinia noastră, de natură să permită autorității judiciare de executare să refuze, în urma unei examinări adecvate, să dea curs unui mandat european de arestare.
56.      În ceea ce privește modalitățile unei astfel de examinări, considerăm că Curtea nu ar trebui să se îndepărteze de jurisprudența sa care urmărește să mențină caracterul excepțional al refuzului de predare întemeiat pe articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, supunând verificarea riscului de încălcare a drepturilor fundamentale unei examinări în două etape.
57.      În această privință, din jurisprudența Curții reiese că aprecierea, în cadrul unei proceduri de executare a unui mandat european de arestare, a existenței riscului unei încălcări a drepturilor fundamentale garantate de articolele 4, 7, 24 și 47 din cartă trebuie, în principiu, să fie efectuată prin intermediul unei examinări în două etape distincte, care nu pot fi reunite întrucât implică o analiză pe baza unor criterii diferite, și care trebuie, așadar, să fie efectuate succesiv(52).
58.      În acest scop, autoritatea judiciară de executare trebuie, în cadrul unei prime etape, să stabilească dacă există elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător care tind să demonstreze existența unui risc real de încălcare în statul membru emitent a unuia dintre aceste drepturi fundamentale din cauza unor deficiențe sistemice sau generalizate sau a unor deficiențe care afectează mai specific un grup de persoane identificabil în mod obiectiv(53).
59.      În cadrul unei a doua etape, autoritatea judiciară de executare trebuie să verifice, în mod concret și precis, în ce măsură deficiențele constatate în cadrul primei etape a examinării pot avea impact asupra persoanei care face obiectul unui mandat european de arestare și dacă, având în vedere situația sa personală, există motive serioase și întemeiate de a crede că această persoană va fi expusă unui risc real de încălcare a drepturilor fundamentale menționate în cazul predării sale către statul membru emitent(54).
60.      Atunci când evaluează dacă executarea unui mandat european de arestare poate genera riscul de încălcare a drepturilor fundamentale, autoritatea judiciară de executare trebuie, așadar, să se detașeze de cazul concret pentru a reveni la acesta numai în cazul în care identifică în statul membru emitent fie existența unor deficiențe sistemice sau generalizate, fie a unor deficiențe care afectează mai specific un grup de persoane identificabil în mod obiectiv. Analiza la nivel sistemic precedă, așadar, în principiu, analiza la nivel individual.
61.      Aplicarea motivului de refuz al predării întemeiat pe articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 face, în consecință, obiectul unei încadrări stricte de către Curte, care constă în a impune autorității judiciare de executare să efectueze o examinare riguroasă și exigentă. Acesta este justificat de constatarea potrivit căreia sistemul simplificat și eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite instituit prin Decizia‑cadru 2002/584 se întemeiază pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre și pe principiul recunoașterii reciproce(55). Prin urmare, principiul încrederii reciproce impune fiecăruia dintre statele membre să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acest drept(56). Aceasta are drept consecință faptul că, atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii, statele membre trebuie să prezume respectarea drepturilor fundamentale de către celelalte state membre, așa încât sunt lipsite nu numai de posibilitatea de a pretinde din partea unui alt stat membru un nivel național de protecție a drepturilor fundamentale mai ridicat decât cel asigurat de dreptul Uniunii, ci și, mai puțin în situații excepționale, de posibilitatea de a verifica dacă acest alt stat membru a respectat efectiv, într‑un caz concret, drepturile fundamentale garantate de Uniune(57).
62.      În acest context al prezumției respectării drepturilor fundamentale de către statul membru emitent care decurge din principiul încrederii reciproce, Curtea a subliniat că obligația de a constata existența unor deficiențe sistemice sau generalizate ori a unor deficiențe care afectează mai specific un grup de persoane identificabil în mod obiectiv înainte de a putea verifica, în mod concret și precis, dacă persoana care face obiectul unui mandat european de arestare este expusă unui risc real de încălcare a unui drept fundamental urmărește tocmai să evite ca o asemenea verificare să poată fi efectuată în afara unor cazuri excepționale(58).
63.      Curtea a subliniat că respectarea acestei obligații permite printre altele să se garanteze repartizarea responsabilităților între statul membru emitent și statul membru de executare în ceea ce privește protejarea cerințelor inerente drepturilor fundamentale ce decurge din deplina aplicare a principiilor încrederii și recunoașterii reciproce care susțin funcționarea mecanismului mandatului european de arestare(59).
64.      După cum am indicat în Concluziile noastre prezentate în cauza Puig Gordi ș.a.(60), nu există nicio îndoială că, în calitate de autorități care trebuie să pună în aplicare Decizia‑cadru 2002/584, autoritățile judiciare emitente și de executare sunt obligate să respecte drepturile fundamentale protejate de cartă. Cu toate acestea, pentru ca sistemul de predare instituit prin această decizie‑cadru să funcționeze, responsabilitățile în această privință sunt împărțite între cele două autorități, în conformitate cu principiul încrederii reciproce. Astfel, dacă autoritatea judiciară emitentă și autoritatea judiciară de executare ar fi împuternicite să efectueze aceleași verificări, eficiența și rapiditatea predării ar fi compromise. În plus, încrederea reciprocă este, prin natura sa, contrară efectuării de controale încrucișate de către fiecare autoritate pentru a verifica respectarea drepturilor fundamentale în statul membru de care aparține cealaltă autoritate. Refuzul de a executa un mandat european de arestare bazat pe constatarea de către autoritatea judiciară de executare a existenței unui risc de încălcare a drepturilor fundamentale în statul membru emitent nu poate avea, în această logică, decât un caracter excepțional(61).
65.      Curtea a putut exclude în mod punctual obligația autorității judiciare de executare de a efectua, într‑o primă etapă, o examinare la nivel sistemic, însă numai în ipoteza în care o astfel de examinare se dovedește inadecvată pentru evaluarea riscului invocat de încălcarea drepturilor fundamentale. Acesta este cazul, din perspectiva articolului 4 din cartă care enunță un drept absolut, atunci când persoana a cărei predare este solicitată suferă de afecțiuni grave, cronice, cu durată nedeterminată și care se pot deteriora semnificativ în cazul predării(62). Totuși, cerința referitoare la caracterul excepțional al refuzului de executare a mandatului european de arestare continuă să existe și în această ipoteză. Astfel, Curtea impune și în acest caz un prag minim de gravitate care să depășească nivelul inevitabil de suferință inerent detenției pentru a justifica un asemenea refuz, și anume că predarea persoanei căutate, grav bolnavă, ar expune‑o unui risc real de reducere semnificativă a speranței sale de viață sau de deteriorare rapidă, semnificativă și iremediabilă a stării sale de sănătate(63).
66.      Or, considerăm că nu este necesar să se adauge o nouă excepție de la cerința unei examinări în două etape în cadrul prezentei cauze. Prin urmare, apreciem că evaluarea riscului de încălcare a articolului 49 alineatul (3) din cartă în cazul executării unui mandat european de arestare necesită, într‑o primă etapă, o examinare la nivel sistemic.
67.      În consecință, atunci când persoana care face obiectul unui mandat european de arestare susține că a fost condamnată la o pedeapsă disproporționată și este, astfel, expusă riscului de încălcare a articolului 49 alineatul (3) din cartă în cazul predării, revine autorității judiciare de executare sarcina de a aprecia temeinicia acestei afirmații în cadrul unei examinări în două etape.
68.      Rezultă că, atunci când această persoană susține că este expusă unui asemenea risc, dar autoritatea judiciară de executare consideră că elementele de care dispune nu constituie elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător prin care se urmărește să se demonstreze existența unor deficiențe sistemice sau generalizate sau a unor deficiențe care afectează mai specific un grup de persoane identificabil în mod obiectiv, referitoare la aplicarea acestui principiu în statul membru emitent, autoritatea respectivă nu poate refuza executarea mandatului european de arestare pentru motivul invocat de persoana în cauză(64). Astfel, nu există în această situație un motiv valabil pentru autoritatea judiciară de executare să prezume că principiul proporționalității pedepselor nu a fost respectat în statul membru emitent, ci această autoritate judiciară este, dimpotrivă, obligată, să își întemeieze analiza pe respectarea acestui principiu, în conformitate cu principiul încrederii reciproce(65).
69.      Trebuie amintit în această privință că sarcina garantării drepturilor fundamentale în cadrul unei proceduri referitoare la un mandat european de arestare revine în primul rând statului membru emitent(66). Rezultă că autoritatea judiciară de executare trebuie să acorde încredere instanțelor din statul membru emitent(67). În lipsa unei asemenea încrederi, autoritatea judiciară de executare ar fi pusă în situația ca, din momentul în care este sesizată cu afirmații precum cele în discuție în litigiul principal, să efectueze un control al aplicării de către instanțele din statul membru emitent a dreptului penal material al acestui stat membru într‑un caz individual, ceea ce ar fi contrar principiului recunoașterii reciproce care stă la baza Deciziei‑cadru 2002/584. Or, rezultă din jurisprudența constantă a Curții că această decizie‑cadru, citită în lumina dispozițiilor cartei, nu poate fi interpretată astfel încât să repună în discuție efectivitatea sistemului de cooperare judiciară între statele membre(68).
70.      În ceea ce privește conținutul examinării în două etape pe care trebuie să o efectueze autoritatea judiciară de executare atunci când se invocă riscul de încălcare a principiului proporționalității pedepselor consacrat la articolul 49 alineatul (3) din cartă, cele două etape ale acestei examinări pot fi descrise după cum urmează.
71.      În ceea ce privește prima etapă, autoritatea judiciară de executare ar trebui, pentru a stabili dacă sunt dovedite astfel de deficiențe, să efectueze o apreciere globală a normelor în vigoare în statul membru emitent pentru a stabili dacă acestea privează instanțele naționale, în cazul unor categorii de infracțiuni, de competența lor de a ține seama de circumstanțele individuale ale speței efectuând o individualizare a pedepsei. În opinia noastră, autoritatea judiciară de executare ar putea considera că aceste deficiențe sunt dovedite dacă din aprecierea globală efectuată reiese că persoanele condamnate pentru săvârșirea unor infracțiuni care fac parte din aceste categorii sunt, în general, private de beneficiul unei individualizări a pedepsei(69) în statul membru respectiv.
72.      În fapt, după cum a arătat avocatul general Bot în Concluziile prezentate în cauzele Aranyosi și Căldăraru(70), „[î]n stadiul pronunțării pedepsei, principiul individualizării pedepsei exclude principiul pedepsei automate și integral determinate. Astfel, instanța va stabili pedeapsa în funcție de personalitatea delincventului, așa cum reiese aceasta în special din natura infracțiunii săvârșite, din împrejurările săvârșirii acesteia, din ancheta de personalitate, din mărturii, din expertizele psihologice și psihiatrice și din posibilitățile de reinserție oferite de personalitatea individului respectiv”. Principiul individualizării pedepsei permite, așadar, luarea în considerare a comportamentului persoanei condamnate, a personalității acesteia, precum și a situației sale materiale, familiale și sociale(71). Prin urmare, individualizarea pedepsei contribuie la pronunțarea unei pedepse proporționale.
73.      Astfel, atunci când ordinea juridică a statului membru emitent prevede norme care permit instanței naționale să individualizeze pedeapsa în funcție de natura și de gravitatea infracțiunii, precum și de situația personală a inculpatului, riscul ca acesta să fie condamnat la o pedeapsă disproporționată poate fi, în principiu, înlăturat. Acest lucru este valabil a fortiori atunci când respectarea de către această instanță a principiului menționat poate fi controlată prin exercitarea unei căi de atac, precum în cauza principală.
74.      Precizăm de asemenea că, în opinia noastră, constatarea potrivit căreia competența instanței naționale de a individualiza pedeapsa trebuie să fie exercitată în anumite limite în temeiul dreptului statului membru emitent, precum stabilirea unui procent pentru reducerea pedepsei în cazul unor circumstanțe atenuante care figurează în dreptul român sau instituirea unor pedepse minime, nu este suficientă pentru a demonstra că există deficiențe sistemice, generalizate sau pe categorii în acest stat membru. Asemenea deficiențe pot fi constatate numai în cazul în care instanța națională este împiedicată de dreptul național să individualizeze pedeapsa, iar nu și în cazul în care această competență poate să fie exercitată numai în anumite limite.
75.      Într‑o a doua etapă, atunci când riscul invocat de persoana căutată rezultă din faptul că, în caz de predare, ea va trebui să execute o pedeapsă disproporționată, existența unui asemenea risc ar trebui să fie constatată numai dacă, având în vedere normele aplicabile în statul membru emitent, riscul de încălcare a acestui principiu este vădit(72). Această situație s‑ar regăsi atunci când pedeapsa pronunțată depășește în mod evident și cu un grad de severitate extremă ceea ce este necesar pentru sancționarea infracțiunii în cauză.
76.      În această privință, constatarea potrivit căreia, pentru aceeași infracțiune, există o diferență importantă între pedeapsa aplicabilă în statul membru emitent și în statul membru de executare nu poate fi suficientă pentru a constitui temeiul unei asemenea constatări. Astfel, dreptul penal al statului membru emitent nu poate fi factorul de comparație adecvat, în măsura în care nivelul de protecție garantat de articolul 49 alineatul (3) din cartă trebuie stabilit la nivelul Uniunii, iar nu la nivelul unui singur stat membru(73). Rezultă că autoritatea judiciară de executare nu poate aplica un standard mai ridicat în materie de respectare a principiului proporționalității pedepselor decât cel garantat de această dispoziție(74). În plus, o diferență între statele membre se poate explica prin divergențe în materie de politică penală, care sunt inevitabile în lipsa unei armonizări complete a normelor de drept penal material între statele membre.
77.      În cazul adoptării la nivelul Uniunii, în conformitate cu articolul 83 alineatul (1) TFUE, a unor norme minime cu privire la definirea infracțiunilor și a sancțiunilor în unul dintre domeniile criminalității de o gravitate deosebită de dimensiune transfrontalieră ce sunt enumerate la al doilea paragraf al acestei dispoziții, normele respective pot de asemenea să furnizeze autorității judiciare de executare indicații utile atunci când situația care a condus la pronunțarea hotărârii de condamnare intră în domeniul de aplicare al actului Uniunii care a prevăzut normele menționate. În speță, acest factor de comparație nu ne pare determinant întrucât, pe de o parte, în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2004/757(75), fapte precum importul de droguri nu sunt incluse în domeniul de aplicare al deciziei‑cadru menționate „în cazul în care sunt săvârșite exclusiv pentru consumul personal al autorilor acestora, astfel cum este definit de legislația internă”, ceea ce pare să fie cazul în speță, potrivit DZ. Pe de altă parte, marja de apreciere a statelor membre într‑un asemenea context reiese în mod clar din considerentul (4) al Deciziei‑cadru 2004/757, care prevede că „[e]xcluderea anumitor tipuri de comportament privind consumul personal din domeniul de aplicare al [acestei] decizii‑cadru nu reprezintă o orientare a Consiliului cu privire la modul în care statele membre trebuie să trateze aceste situații în legislația internă”(76).
78.      Adăugăm că cerința potrivit căreia riscul de încălcare a principiului proporționalității pedepselor trebuie să fie vădit nu înseamnă, în opinia noastră, că pedeapsa pronunțată ar trebui să aibă în mod necesar un caracter inuman și degradant, în sensul articolului 4 din cartă. Desigur, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului rezultă că „disproporția clară” dintre infracțiune și pedeapsă poate fi examinată în raport cu articolul 3 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale(77). Cu toate acestea, apreciem că autoritatea judiciară de executare ar putea fi determinată să constate că pedeapsa pronunțată în statul membru emitent depășește în mod evident și cu un grad de severitate extremă ceea ce este necesar pentru sancționarea infracțiunii în cauză, fără ca această pedeapsă să aibă în mod necesar un caracter inuman sau degradant, în sensul articolului 4 din cartă.
79.      În speță, prezentarea dreptului român care a fost făcută în fața Curții nu pare să indice existența unor deficiențe sistemice sau generalizate ori a unor deficiențe care afectează un grup de persoane identificabil în mod obiectiv din care face parte DZ, în aplicarea principiului proporționalității pedepselor. Astfel, dacă pragul minim de pedeapsă este stabilit la un nivel care poate părea ridicat, și anume 7 ani, o serie de împrejurări permit instanței să individualizeze pedeapsa, ceea ce o poate determina să reducă pedeapsa pronunțată sub acest prag minim.
80.      Mai întâi, în temeiul articolului 75 alineatul (2) litera b) din Codul penal(78) coroborat cu articolul 76 alineatul (1) din acest cod, limitele speciale ale pedepsei (minimul și maximul) se pot reduce cu o treime în cazul în care există circumstanțe atenuante. Guvernul român arată în observațiile scrise că aplicarea acestor dispoziții poate determina o reducere a duratei pedepsei de la 7 ani la 4 ani și 8 luni(79).
81.      În continuare, în temeiul articolului 375, intitulat „Procedura în cazul recunoașterii învinuirii”, coroborat cu articolul 396 alineatul (10) din Codul de procedură penală, limitele speciale ale pedepsei (minimul și maximul) pot fi reduse cu o treime în cazul recunoașterii de către persoana în cauză a vinovăției sale, iar instanța reține aceeași situație de fapt ca cea recunoscută de către această persoană. Guvernul român arată în observațiile scrise că aplicarea acestor dispoziții poate determina o reducere a duratei pedepsei de la 4 ani și 8 luni la 1 120 zile, și anume 3 ani, o lună și 10 zile(80).
82.      În sfârșit, potrivit articolului 15 din Legea nr. 143/2000, în cazul în care persoana acuzată, în timpul urmăririi penale, denunță și facilitează identificarea și tragerea la răspundere penală a altor persoane care au săvârșit infracțiuni legate de droguri, ea beneficiază de reducerea la jumătate a limitelor pedepsei prevăzute de lege. Guvernul român arată în observațiile scrise că aplicarea acestei dispoziții poate determina o reducere a duratei pedepsei cu 1 120 de zile, și anume 3 ani, o lună și 10 zile, la 560 de zile, și anume 1 an 6 luni și 20 de zile(81).
83.      La aceste posibilități de reducere a pedepsei trebuie adăugată posibilitatea instanței române de a pronunța suspendarea executării pedepsei, în temeiul articolului 91 din Codul penal, în cazul unei pedepse cu o durată maximă de 3 ani(82). În plus, dreptul român nu pare să priveze instanța națională de posibilitatea de a modifica încadrarea juridică a infracțiunii față de cea reținută în actul de acuzare, această posibilitate fiind de natură să conducă la aplicarea unei sancțiuni mai puțin severe(83).
84.      Reținând toate aceste precizări și calcule cu prudența care se impune, în măsura în care este vorba despre o aplicare a dreptului român, observăm că elementele de care dispune Curtea tind să demonstreze că instanța care a pronunțat pedeapsa cu închisoarea de 7 ani împotriva lui DZ nu era împiedicată de dispozițiile dreptului național să procedeze la o individualizare a pedepsei, ținând seama de ansamblul împrejurărilor individuale ale speței. Prin urmare, această instanță putea adapta pedeapsa în funcție de gravitatea infracțiunii constatate, reducând‑o, după caz, sub pragul minim de 7 ani. Astfel, instanța respectivă avea posibilitatea, în temeiul dreptului român, să țină seama de elemente precum cantitatea mică de droguri în cauză și de faptul că importul acestor droguri pare să fi fost destinat consumului personal al lui DZ și al soției sale, în temeiul unor circumstanțe atenuante, pentru a reduce pedeapsa în proporțiile stabilite de dreptul român(84). Aspectul dacă circumstanțe atenuante trebuiau să fie luate sau nu în considerare în speță ține doar de aprecierea instanței române, în special în funcție de elementele de probă aflate la dispoziția sa și de comportamentului lui DZ. Amintim de asemenea că hotărârea primei instanțe a putut face obiectul unui apel, în cadrul căruia proporționalitatea pedepsei pronunțate împotriva lui DZ a putut fi controlată de Curtea de Apel Constanța.
85.      Precizăm de asemenea că articolul 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584 autorizează în mod explicit autoritatea judiciară de executare, atunci când aceasta consideră că informațiile comunicate de statul membru emitent sunt insuficiente pentru a‑i permite să decidă predarea, să solicite furnizarea de urgență a informațiilor suplimentare necesare. În plus, conform articolului 15 alineatul (3) din această decizie‑cadru, autoritatea judiciară emitentă poate, în orice moment, să transmită toate informațiile suplimentare utile autorității judiciare de executare(85). Din jurisprudența Curții se poate deduce că, în cadrul examinării normelor aplicabile din statul membru emitent, autoritatea judiciară de executare nu poate refuza executarea unui mandat european de arestare întemeindu‑se pe elemente privind aceste norme pe care le‑a obținut ea însăși și cu privire la care nu a solicitat informații suplimentare autorității judiciare emitente(86). Pe lângă normele referitoare la stabilirea pedepsei, informații precum cele referitoare la modalitățile de executare a pedepsei(87), la eventuala existență a unei căi de atac în revizuire și la normele care reglementează grațierea ar putea să fie, după caz, solicitate de la autoritatea judiciară emitentă.
IV.    Concluzie
86.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) după cum urmează:
Articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, coroborat cu articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretat în sensul că
autoritatea judiciară de executare chemată să decidă cu privire la predarea unei persoane care face obiectul unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate nu poate refuza executarea acestuia pentru motivul că persoana respectivă riscă, în urma predării sale statului membru emitent, să fie obligată să execute o pedeapsă contrară principiului proporționalității pedepselor consacrat de această dispoziție din Carta drepturilor fundamentale, cu excepția cazului în care:
–        pe de o parte, această autoritate judiciară dispune de elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător care să ateste existența unor deficiențe sistemice sau generalizate ori a unor deficiențe care afectează un grup identificabil în mod obiectiv de persoane din care face parte persoana în cauză, în aplicarea principiului proporționalității pedepselor consacrat de dispoziția menționată din Carta drepturilor fundamentale, care implică faptul că normele în vigoare în statul membru emitent privează instanțele naționale, pentru anumite categorii de infracțiuni, de competența lor de a ține seama de circumstanțele individuale ale speței prin individualizarea pedepsei și,
–        pe de altă parte, autoritatea judiciară menționată constată că există, în împrejurările specifice ale cauzei în discuție, motive serioase și întemeiate de a crede că această persoană, având în vedere constatarea potrivit căreia pedeapsa pronunțată în statul membru emitent depășește în mod evident și cu un grad de severitate extremă ceea ce este necesar pentru sancționarea infracțiunii în cauză, va fi expusă în mod vădit unui asemenea risc în cazul predării către acest stat membru.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3.
3      JO 2009, L 81, p. 24, denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”.
4      A se vedea în special Carrera, S., Guild, E., și Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System”, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, nr. 55, 2013, în special punctul 3.1, intitulat „Proportionality”; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?”, New Journal of European Criminal Law, vol. 5, nr. 3, Intersentia, Mortsel, 2014, p. 349-369; Glerum, V., și Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?”, Review of European and Comparative Law, vol. 54, nr. 3, Université catholique Jean‑Paul II de Lublin, Lublin, 2023, p. 125-145; Klaus, W., Włodarczyk‑Madejska, J., și Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System”, Central and Eastern European Migration Review, vol. 10 nr. 1, Centrul de cercetare a migrației al Universității din Varșovia, Varșovia, 2021, p. 95-117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision”, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, disponibil la următoarea adresă de internet: https://improveaw.eu/media/90, în special punctul 2.5.4, intitulat „Proportionality of issuing an EAW”, punctul 2.5.6, intitulat „Proportionality revisited”, și punctul 2.6.3, intitulat „Proportionality of executing an EAW”; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, în special p. 142-146; Shabbir, A., „Proportionality”, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, disponibil la următoarea adresă de internet: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, p. 34-38, precum și Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment”, New Journal of European Criminal Law, vol. 6, nr. 1, Intersentia, Mortsel, 2015, p. 32-52.
5      Spre deosebire de alte instrumente de recunoaștere în materie penală. A se vedea în special articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2014/41/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind ordinul european de anchetă în materie penală (JO 2014, L 130, p. 1), care prevede că „[a]utoritatea emitentă poate emite un ordin european de anchetă numai dacă […] emiterea ordinului european de anchetă este necesară și proporțională față de scopul procedurilor menționate la articolul 4, ținând cont de drepturile persoanei suspectate sau acuzate” (sublinierea noastră).
6      A se vedea Manualul european privind modalitățile de emitere a unui mandat european de arestare publicat de Consiliul Uniunii Europene la 18 iunie 2008 (8216/2/08 REV 2) și versiunea sa revizuită din 17 decembrie 2010 (17195/1/10 REV 1). Acest manual a făcut obiectul unei revizuiri de către Comisia Europeană în anul 2017: a se vedea Comunicarea Comisiei – Manual pentru emiterea și executarea unui mandat european de arestare, 28 septembrie 2017 [C(2017) 6389 (JO 2017, C 335, p. 1)]. În anul 2023, acest din urmă manual a fost revizuit [C(2023) 7782, JO C, C/2023/1270, denumit în continuare „Manualul din 2023”].
7      A se vedea Rezoluția Parlamentului European din 27 februarie 2014 conținând recomandări adresate Comisiei privind reexaminarea mandatului european de arestare [2013/2109 (INL) (JO 2017, C 285, p. 135)], printre care „un control de proporționalitate în momentul emiterii deciziilor de recunoaștere reciprocă, pe baza tuturor factorilor și a circumstanțelor pertinente, cum ar fi gravitatea infracțiunii, stadiul pregătirilor pentru proces, impactul asupra drepturilor persoanei căutate, inclusiv protecția vieții private și de familie, implicațiile costurilor și disponibilitatea unei măsuri alternative mai puțin inoportune” [punctul 7 litera (b) și anexa].
8      A se vedea Manualul din 2023 (punctul 2.4., intitulat „Proporționalitatea”, în special p. 18).
9      A se vedea Manualul din 2023 (punctul 2.4., intitulat „Proporționalitatea”, în special p. 19).
10      A se vedea în special Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punctele 145-155), precum și Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, punctul 38).
11      A se vedea în special Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi ș.a. (C‑158/21, denumită în continuare „Hotărârea Puig Gordi ș.a.”, EU:C:2023:57, punctul 144 și jurisprudența citată). În cadrul controlului proporționalității pe care trebuie să îl efectueze autoritatea judiciară emitentă, se ține seama nu numai de atingerile aduse dreptului la libertate al persoanei în cauză, ci și de efectele procedurii de predare asupra relațiilor sociale și familiale ale acestei persoane, atunci când locuiește într‑un alt stat membru decât statul membru emitent: a se vedea Hotărârea din 9 octombrie 2019, NJ (Parchetul din Viena) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, punctul 44).
12      A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2019, Openbaar Ministerie (Procurorul Regelui din Bruxelles) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, punctul 38). În această privință s‑au putut formula rezerve: a se vedea în special Glerum, V., și Kijlstra, H., op. cit., p. 129 și 130.
13      Cu privire la motivele care militează împotriva introducerii unui test de proporționalitate de către autoritatea judiciară de executare, a se vedea în special Weyembergh, A., Armada, I., și Brière, C., „Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision”, Revising the European Arrest Warrant, European Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own‑Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, disponibil la următoarea adresă de internet: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL‑JOIN_ET(2013)510979, în special p. 37. În acest sens, autoarele arată că obiectivul privind simplificarea și accelerarea procedurilor de predare implică faptul că majoritatea controalelor, în special cel referitor la proporționalitatea mandatului european de arestare, sunt efectuate în statul membru emitent și că autoritatea judiciară de executare are încredere în acestea din urmă. În plus, un test de proporționalitate realizat de această autoritate ar fi dificil de acceptat, în măsura în care este vorba despre o apreciere parțial subiectivă și care depinde în mare parte de faptele și de împrejurările speței, precum și de politica penală a statului membru emitent. Un asemenea test ar presupune din partea autorității judiciare de executare o anumită cunoaștere a sistemului de justiție penală al statului membru respectiv. Trebuie subliniat însă că marja de apreciere de care dispune autoritatea judiciară de executare în cadrul motivelor de neexecutare facultativă permite acesteia din urmă să ia în considerare, într‑o anumită măsură, principiul proporționalității.
14      A se vedea Manualul din 2023 (punctul 5.8., intitulat „Proporționalitate – rolul statului membru de executare”, p. 57). A se vedea de asemenea în același sens Rezoluția Parlamentului citată la nota de subsol 7 din prezentele concluzii, a cărei anexă conține următoarea propunere: „[a]tunci când autoritatea de executare are motive să considere că măsura este disproporționată, aceasta poate consulta autoritatea emitentă cu privire la importanța executării deciziei de recunoaștere reciprocă. După o astfel de consultare, autoritatea emitentă poate decide să retragă decizia de recunoaștere reciprocă”.
15      A se vedea Manualul din 2023 (punctul 5.8., intitulat „Proporționalitate – rolul statului membru de executare”, p. 57).
16      Denumită în continuare „carta”.
17      Expresia „retrospective proportionality” a putut fi utilizată pentru a califica această situație: a se vedea Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant”, Oñati Socio‑Legal Series, vol. 3, nr. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (online), 2013, p. 95-106, în special p. 100 și 101.
18      JO 2004, L 335, p. 8, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 66.
19      În ședință, guvernul român a arătat că DZ a formulat recurs, care a fost respins ca inadmisibil.
20      Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 362 din 3 august 2000, astfel cum a fost republicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 163 din 6 martie 2014.
21      Potrivit articolului 3 alineatul (1) din această lege, „[i]ntroducerea sau scoaterea din țară, precum și importul ori exportul de droguri de risc, fără drept, se pedepsesc cu închisoare de la 3 la 10 ani și interzicerea unor drepturi”. Alineatul (2) al acestui articol prevede că, „[d]acă faptele prevăzute la alineatul (1) privesc droguri de mare risc, pedeapsa este închisoarea de la 7 la 15 ani și interzicerea unor drepturi”.
22      Potrivit acestei dispoziții, „[c]oautori sunt persoanele care săvârșesc nemijlocit aceeași faptă prevăzută de legea penală”.
23      Potrivit acestei dispoziții, „[f]iecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca infracțiunile menționate la articolul 2 alineatul (1) literele (a), (b) și (c), [precum importul de droguri,] să fie pasibile de sancțiuni penale privative de libertate având o durată maximă de cel puțin cinci până la zece ani, în situațiile următoare: […] infracțiunea implică drogurile cele mai dăunătoare pentru sănătate sau infracțiunea a produs vătămarea gravă a sănătății mai multor persoane”.
24      La punctul 9 din observațiile scrise, guvernul român arată însă că „[s]usținerile referitoare la finalitatea medicală a drogurilor au fost examinate de instanța de prim grad de jurisdicție, care a constatat caracterul fals al acestora, după ce a evaluat istoricul medical al soției lui [DZ] și compoziția medicamentelor care i‑au fost prescrise”.
25      Instanța de trimitere precizează că, potrivit Legii nr. 143/2000, instanța poate suspenda condiționat numai executarea pedepselor privative de libertate de până la trei ani.
26      C‑168/21, denumită în continuare „Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers”, EU:C:2022:558.
27      A se vedea în special Hotărârea din 4 septembrie 2025, C.J. (Executarea unei pedepse ca urmare a unui MEA) (C‑305/22, denumită în continuare „Hotărârea C.J.”, EU:C:2025:665, punctul 39 și jurisprudența citată).
28      A se vedea în special Hotărârea C.J. (punctul 40 și jurisprudența citată).
29      A se vedea în special Hotărârea C.J. (punctul 41 și jurisprudența citată).
30      A se vedea Hotărârea C.J. (punctul 42).
31      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers [punctul 63 și punctul 2) din dispozitiv].
32      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punctul 64).
33      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punctul 65).
34      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punctul 66).
35      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punctul 67).
36      A se vedea Hotărârea Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punctul 68).
37      Astfel cum arată Helenius, D., op. cit., „principiul recunoașterii reciproce […] presupune că statul membru de executare trebuie să accepte […] diferențe[le] în ceea ce privește nivelul pedepsei” (p. 368) (traducere liberă).
38      A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 11 februarie 2003, Gözütok și Brügge (C‑187/01 și C‑385/01, EU:C:2003:87, punctul 33), și Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punctul 52). În această din urmă hotărâre, Curtea a statuat că aprecierea de către autoritatea judiciară de executare a aspectului dacă cerințele suplimentare de care dreptul statului membru de executare condiționează în mod concret urmărirea penală sau condamnarea eventuală a unei persoane minore sunt îndeplinite ar putea conduce în realitate la efectuarea unei veritabile reexaminări pe fond a analizei deja efectuate în cadrul deciziei judiciare adoptate în statul membru emitent și care stă la baza mandatului european de arestare. Or, o asemenea reexaminare ar încălca și ar priva de orice efect util principiul recunoașterii reciproce. Prin urmare, acest principiu nu permite autorității judiciare de executare să substituie aprecierea care a fost deja efectuată în statul membru emitent, în cadrul deciziei judiciare pe care se întemeiază mandatul european de arestare, cu propria apreciere referitoare la răspunderea penală a persoanelor minore vizate de acest mandat (punctul 52).
39      A se vedea Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice”, discurs pronunțat cu ocazia Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture la Universitatea Oxford, la 30 ianuarie 2015, în special p. 12.
40      A se vedea Haggenmüller, S., op. cit., în special p. 100 și 101. Autoarea citează Decizia nr. 2879 a High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit], Sandru v Government of Romania din 28 octombrie 2009, în materie de extrădare, care avea la bază condamnarea unui inculpat în România la trei ani de închisoare pentru furtul și uciderea a zece pui. În această decizie, Lord Justice Elias arată că „pedeapsa adecvată depinde în parte de cultură […]. Este posibil, de exemplu, ca, în această cauză, instanțele române să trateze furtul de animale și distrugerea ulterioară a acestora cu mult mai multă severitate decât ar face în general instanțele engleze. Dacă pedeapsa este considerată prea severă, soluția este să fie contestată în România” (punctele 14 și 15).
41      Pentru un exemplu de luare în considerare de către Curte a importanței pe care o poate avea într‑un stat membru lupta împotriva unei anumite categorii de infracțiuni, a se vedea Hotărârea din 4 mai 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, punctele 60-66). La punctul 80 din observațiile scrise, guvernul român explică faptul că, „[p]e fondul amplorii traficului de droguri și al efectelor devastatoare ale consumului de droguri, în special în rândul tinerilor și al adolescenților, în anul 2023 au fost majorate limitele pedepsei cu închisoarea pentru infracțiunea de introducere în țară de droguri de mare risc. În contextul în care anterior acestea erau de la 7 la 15 ani, în prezent ele sunt de la 10 la 20 de ani”. Această politică penală, care se bazează pe constatarea unei creșteri a numărului de traficanți și de consumatori de droguri, vizează combaterea cu fermitate a „pericolului social extrem de grav” generat de consumul de droguri (de exemplu accidente rutiere grave), în scopul prevenirii și protejării vieții și sănătății persoanelor (punctul 81).
42      A se vedea Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, punctele 52, 53 și 59).
43      În decizia High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor)] citată la nota de subsol 40 din prezentele concluzii, Lord Justice Elias arată că, „[d]acă instanțele noastre ar fi obligate să repună în discuție sau să examineze temeinicia pedepsei pronunțate de o instanță străină, aceasta ar echivala cu a le cere să exercite o funcție pentru care nu sunt echipate. […] [I]nstanțele noastre dispun de informații limitate cu privire la factorii care au determinat o instanță străină să pronunțe pedeapsa pe care a pronunțat‑o” (punctul 14).
44      Trebuie de asemenea menționat faptul că autoritatea judiciară emitentă a unui mandat european de arestare nu dispune de dreptul de a participa, în calitate de parte, la procedura privind executarea acestui mandat de arestare în fața autorității judiciare de executare: a se vedea Hotărârea din 29 iulie 2024, Breian (C‑318/24 PPU, denumită în continuare „Hotărârea Breian”, EU:C:2024:658, punctul 96).
45      A se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster (C‑202/24, denumită în continuare „Hotărârea Alchaster”, EU:C:2024:649, punctul 49). În această privință, este irelevant că situația care a condus la pronunțarea pedepsei împotriva lui DZ se află în afara domeniului de aplicare al Deciziei‑cadru 2004/757. Cu privire la acest aspect, amintim că, în temeiul articolului 2 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, fapte precum importul de droguri „nu sunt incluse în domeniul de aplicare al [deciziei‑cadru menționate] în cazul în care sunt săvârșite exclusiv pentru consumul personal al autorilor acestora, astfel cum este definit de legislația internă”. Cu privire la acest aspect, a se vedea însă Hotărârea din 11 iunie 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), în care Curtea a admis competența sa de a răspunde la întrebări preliminare privind articolul 4 alineatul (2) litera (a) din Decizia‑cadru 2004/757 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (c) din aceasta, precum și articolele 20, 21 și 49 din cartă, din moment ce legiuitorul național a ales să aplice circumstanța agravantă a deținerii unor „cantități mari de droguri”, în sensul articolului 4 alineatul (2) litera (a) din această decizie‑cadru, unor comportamente excluse din domeniul de aplicare al acesteia, și anume deținerea de droguri exclusiv pentru consumul personal.
46      A se vedea în special Hotărârea din 19 octombrie 2023, G. ST. T. (Proporționalitatea pedepsei în caz de contrafacere) (C‑655/21, denumită în continuare „Hotărârea G. ST. T.”, EU:C:2023:791, punctul 62).
47      A se vedea în special Hotărârea G. ST. T. (punctul 65 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 3 iulie 2025, Beach and bar management (C‑733/23, denumită în continuare „Hotărârea Beach and bar management”, EU:C:2025:515, punctul 48).
48      A se vedea în acest sens în special Hotărârea G. ST. T. (punctul 67 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea Beach and bar management (punctul 49).
49      A se vedea în special Hotărârea G. ST. T.(punctul 68 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea Beach and bar management (punctul 50).
50      Era vorba despre Acordul comercial și de cooperare dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice, pe de o parte, și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, pe de altă parte (JO 2021, L 149, p. 10).
51      A se vedea Hotărârea Alchaster (punctele 49-51).
52      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 52 și jurisprudența citată).
53      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 53 și jurisprudența citată).
54      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 54 și jurisprudența citată).
55      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 56 și jurisprudența citată).
56      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 57 și jurisprudența citată).
57      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 58 și jurisprudența citată).
58      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 59 și jurisprudența citată).
59      A se vedea în special Hotărârea Alchaster (punctul 60 și jurisprudența citată).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Puig Gordi ș.a. (C‑158/21, EU:C:2022:573, punctul 85).
62      A se vedea Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      A se vedea Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctele 40, 42 și 50).
64      A se vedea prin analogie Hotărârea Puig Gordi ș.a. (punctul 111).
65      A se vedea prin analogie Hotărârea Puig Gordi ș.a. (punctul 114).
66      A se vedea în special Hotărârea Breian (punctul 32 și jurisprudența citată, precum și punctul 52).
67      A se vedea Hotărârea Puig Gordi ș.a. (punctul 115).
68      A se vedea în special Hotărârea Puig Gordi ș.a. (punctul 116 și jurisprudența citată).
69      Observăm că, în ceea ce privește o infracțiune care intră în domeniul de aplicare al Deciziei‑cadru 2004/757, individualizarea necesară a pedepsei rezultă din însuși textul acesteia. Astfel, considerentul (5) al deciziei‑cadru menționate arată că, „[p]entru a stabili nivelul sancțiunilor, ar trebui avute în vedere elemente concrete, cum ar fi cantitățile și tipul de droguri traficate, dar și situația în care infracțiunea a fost săvârșită în cadrul unei organizații criminale”.
70      C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punctul 139.
71      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza AV (Hotărâre de aplicare a unei pedepse rezultante) (C‑221/19, EU:C:2020:815, punctul 35). A se vedea de asemenea Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal”, Cahiers de Droit, vol. 60, nr. 4, Universitatea Laval, Québec, 2019, p. 1129-1150, care arată că „[c]ontrolul proporționalității se efectuează pornind de la controlul motivării” și că „proporționalitatea, gravitatea, motivarea și individualizarea constituie un cvartet indisociabil și rezonabil” (p. 1149). În plus, s‑a putut observa că „judecătorul, în exercitarea funcției sale, are în prezent o obligație de personalizare și de motivare în continuă creștere. Pentru acesta, proporționalitatea este, cu siguranță, unul dintre mijloacele cele mai eficiente de a se situa […] «între lege și justiție»”: a se vedea Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 24 octombrie 2017, nr. 36, p. 73-76, în special p. 73. A se vedea de asemenea Daubigney, M.‑C., și Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal”, Revue Justice Actualités, nr. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, p. 117-127.
72      A se vedea prin analogie Hotărârea Puig Gordi ș.a. (punctele 107 și 133).
73      Aprecierea riscului de încălcare a drepturilor fundamentale trebuie efectuată de autoritatea judiciară de executare în lumina standardului de protecție a acestor drepturi garantate de dreptul Uniunii: a se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2023, GN (Motiv de refuz întemeiat pe interesul superior al copilului) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punctul 44 și jurisprudența citată).
74      A se vedea prin analogie Hotărârea Breian (punctul 122).
75      Această decizie‑cadru a fost adoptată, printre altele, în temeiul articolului 31 alineatul (1) litera (e) UE, care prevedea în special că acțiunea comună în domeniul cooperării judiciare penale urmărește să adopte progresiv măsuri de instituire a unor norme minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri.
76      A se vedea Hotărârea din 11 iunie 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), potrivit căreia din aceste dispoziții rezultă că statele membre rămân libere să încadreze în categoria infracțiunilor grave deținerea unei cantități mari de droguri pentru consumul personal (punctul 37). La punctul 76 din observațiile scrise, guvernul român arată că, în dreptul român, criteriul tipului de droguri („de mare risc”) este cel care determină caracterul agravat al infracțiunii. În speță, considerăm că sistemul de justiție penală care a condus la aplicarea în cazul lui DZ a unei pedepse cu închisoarea de 7 ani este expresia unei politici penale prin care se urmărește sancționarea foarte severă în România a infracțiunii care constă în introducerea în acest stat membru a unor droguri „de risc și de mare risc”, ceea ce, ca atare, nu poate fi repus în discuție în cadrul punerii în aplicare a mecanismului de predare.
77      Semnată la Roma, la 4 noiembrie 1950. A se vedea cu privire la acest aspect Simon, A., „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, nr. 36, 24 octombrie 2017, p. 64-67. A se vedea în special Curtea EDO, 12 februarie 2008, Kafkaris împotriva Ciprului (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604), Curtea EDO, 9 iulie 2013, Vinter și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909), Curtea EDO, 4 septembrie 2014, Trabelsi împotriva Belgiei (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), și Curtea EDO, 29 iunie 2023, Bijan Balahan împotriva Suediei (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Astfel cum a arătat Curtea Europeană a Drepturilor Omului în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Trabelsi împotriva Belgiei (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), articolul 3 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale interzice printre altele ca o pedeapsă cu închisoarea pe viață să fie de iure sau de facto
ireductibilă (§ 113). Această jurisprudență a Curții Europene a Drepturilor Omului este reflectată la articolul 5 punctul 2 din Decizia‑cadru 2002/584, care prevede că, în cazul în care infracțiunea pentru care a fost emis mandatul european de arestare este sancționată cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative de libertate cu caracter permanent, executarea respectivului mandat poate fi supusă condiției ca sistemul juridic al statului membru emitent să prevadă dispoziții care permit o reexaminare a pedepsei aplicate – la cerere sau cel târziu după douăzeci de ani – sau aplicarea unor măsuri de clemență pe care persoana le poate solicita, în conformitate cu dreptul sau practica statului membru emitent, în vederea neexecutării acestei pedepse sau măsuri.
78      În temeiul acestei dispoziții, următoarele împrejurări pot constitui circumstanțe atenuante judiciare: eforturile depuse de infractor pentru înlăturarea sau diminuarea consecințelor infracțiunii [litera a)] și împrejurările legate de fapta comisă care diminuează gravitatea infracțiunii sau periculozitatea infractorului [punctul b)].
79      A se vedea punctul 85 din observațiile scrise ale guvernului român.
80      Ibidem. La punctul 11 din observațiile scrise, guvernul român arată că prima instanță a aplicat o pedeapsă mai redusă soției lui DZ, în contextul în care aceasta a recunoscut faptele săvârșite.
81      A se vedea punctul 85 din observațiile scrise ale guvernului român.
82      Astfel cum indică guvernul român la punctul 86 din observațiile scrise, în temeiul articolului 91 litera d) din Codul penal, decizia privind suspendarea executării aparține instanței, care va aprecia dacă, „în raport de persoana infractorului, de conduita avută anterior săvârșirii infracțiunii, de eforturile depuse de acesta pentru înlăturarea sau diminuarea consecințelor infracțiunii, precum și de posibilitățile sale de îndreptare […], aplicarea pedepsei este suficientă și, chiar fără executarea acesteia, condamnatul nu va mai comite alte infracțiuni”.
83      A se vedea în special în această privință Hotărârea Beach and bar management (punctul 50 și jurisprudența citată).
84      Această posibilitate nu pare să fie limitată la cazurile în care există circumstanțe atenuante excepționale sau numeroase, spre deosebire de situația din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea G. ST. T. (punctul 85).
85      A se vedea în special Hotărârea Breian (punctul 109).
86      A se vedea prin analogie Hotărârea Breian (punctul 122). În plus, informațiile pe care autoritatea judiciară de executare are dreptul să le solicite pot privi atât prima, cât și a doua etapă a examinării pe care această autoritate trebuie să o realizeze. Cu toate acestea, autoritatea menționată nu poate solicita autorității judiciare emitente informații care privesc numai a doua etapă a acestei examinări atunci când apreciază că nu este stabilită existența unor deficiențe sistemice sau generalizate sau a unor deficiențe care afectează un grup identificabil în mod obiectiv de persoane din care ar face parte persoana în cauză: a se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2023, GN (Motiv de refuz întemeiat pe interesul superior al copilului) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punctul 50 și jurisprudența citată).
87      Avem în vedere în special normele referitoare la libertatea condiționată, care pot, într‑o anumită măsură, să contrabalanseze severitatea pedepsei pronunțate.