62022CJ0548
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
12. rujna 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članci 4. i 5. – Načelo nediskriminacije – Jednako postupanje pri zapošljavanju i radu – Počasni i redovni pravosudni dužnosnici – Mjere kojima je cilj sankcionirati zlouporabu sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme – Rad na određeno vrijeme – Postupak potvrđivanja na dužnosti – Odricanje po sili zakona od svakog zahtjeva za razdoblje prije potvrđivanja na dužnosti – Naknada štete nastale zbog izostanka odgovarajuće provedbe prava Unije”
U predmetu C‑548/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Giudice di pace di Fondi (mirovni sudac u Fondiju, Italija), odlukom od 18. kolovoza 2022., koju je Sud zaprimio 18. kolovoza 2022., u postupku
M. M.
protiv
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik vijeća, T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin i I. Ziemele, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 1. veljače 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu M. M., G. Falso i E. Iorio, avvocati,
–
za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. Fiandacei F. Sclafanija, avvocati dello Stato,
–
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Recchia, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 29. veljače 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 288. UFEU‑a, članaka 17., 31., 34. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L. 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.), članka 4. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, sklopljenog 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu u nepunom radnom vremenu), koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), te članka 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme), koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, osobe M. M., počasnog zamjenika državnog odvjetnika i, s druge strane, Presidenze del Consiglio dei ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara, Italija), Ministera della Giustizia (Ministarstvo pravosuđa, Italija) i Ministera dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija, Italija) u vezi sa zahtjevom osobe M. M. za isplatu iznosa koji joj se navodno duguju za obavljanje dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirni sporazum o radu u nepunom radnom vremenu
3
Članak 4. Okvirnog sporazuma o radu u nepunom radnom vremenu, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, u točki 1. određuje:
„Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.”
Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme
4
Članak 2. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, naslovljen „Područje primjene”, u točki 1. određuje:
„Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.”
5
Članak 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, u točki 1. određuje:
„U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim[a] na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim[a] na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga”.
6
Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, naslovljen „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, glasi kako slijedi:
„1. Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:
(a)
objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;
(b)
najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;
(c)
broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.
2.
Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:
(a)
smatrati ‚uzastopnim’;
(b)
smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”
Direktiva 2003/88
7
Članak 7. Direktive 2003/88, naslovljen „Godišnji odmor”, u stavku 1. određuje:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.”
Talijansko pravo
8
U članku 29. stavcima 1., 2., 3. i 5. decreta legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Zakonodavna uredba br. 116 o sustavnoj reformi statusa počasnih pravosudnih dužnosnika i drugih odredbi o mirovnim sucima te o prijelaznom sustavu koje se primjenjuje na počasne pravosudne dužnosnike u službi, na temelju Zakona br. 57 od 28. travnja 2016.) od 13. srpnja 2017. (GURI br. 177 od 31. srpnja 2017., str. 1.; u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 116), kako je nadomješten člankom 1. stavkom 629. leggea n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022‑2024 (Zakon br. 234 o okvirnom državnom proračunu za proračunsku godinu 2022. i višegodišnjem proračunu za razdoblje 2022. – 2024.) od 30. prosinca 2021. (GURI br. 310 od 31. prosinca 2021., str. 1.) (u daljnjem tekstu: članak 29. Zakonodavne uredbe br. 116), određuje se:
„1.   Počasni pravosudni dužnosnici koji su bili na dužnosti u trenutku stupanja na snagu ove uredbe mogu biti potvrđeni na vlastiti zahtjev do navršenih 70 godina.
2.   Ako ne budu potvrđeni na dužnost bilo jer nisu podnijeli zahtjev bilo jer nisu uspješno prošli postupak ocjenjivanja iz stavka 3., počasni pravosudni dužnosnici koji su bili na dužnosti u trenutku stupanja na snagu ove uredbe imaju pravo, ne dovodeći pritom u pitanje mogućnost da to odbiju, na naknadu u bruto iznosu od 2500 eura prije poreznih odbitaka za svaku godinu službe tijekom koje je pravosudni dužnosnik sudjelovao na raspravama najmanje 80 dana, odnosno u bruto iznosu od 1500 eura prije poreznih odbitaka za svaku godinu službe tijekom koje je pravosudni dužnosnik sudjelovao na raspravama manje od 80 dana, a u svakom slučaju do maksimalne granice u bruto iznosu od 50000 eura po osobi prije poreznih odbitaka. Za potrebe izračuna naknade iz prethodne rečenice, vrijeme službe u trajanju duljem od šest mjeseci izjednačuje se s jednom godinom. Primanje naknade podrazumijeva odricanje od svakog drugog zahtjeva, bilo koje vrste, koji proizlazi iz prestanka dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika.
3.   U svrhu potvrđivanja iz stavka 1. Državno sudbeno vijeće donosi odluku o provođenju triju odvojenih postupaka ocjenjivanja koji će se održavati svake godine tijekom trogodišnjeg razdoblja 2022. – 2024.. Oni se primjenjuju na djelatne počasne pravosudne dužnosnike koji su u trenutku stupanja na snagu ove uredbe navršili:
a)
više od 16 godina službe;
b)
između 12 i 16 godina službe;
c)
manje od 12 godina službe.
[…]
5.   Podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupcima ocjenjivanja iz stavka 3. podrazumijeva odricanje od svakog drugog zahtjeva, bilo koje vrste, koji proizlazi iz prethodno obnašane dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika, osim od prava na naknadu iz stavka 2. u slučaju nepotvrđivanja na dužnost.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
9
Osoba M. M. počasna je pravosudna dužnosnica koja od 4. travnja 2001. obnaša dužnost počasnog zamjenika državnog odvjetnika. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da je dužnost osobe M. M. slična dužnosti redovnog pravosudnog dužnosnika koji obavlja posao državnog odvjetnika te da osoba M. M. ima isti pravni status i uživa isti financijski tretman kao i počasni mirovni suci. Od primanja u službu toj je pravosudnoj dužnosnici u više navrata produžen mandat, zadnji put odlukom Državnog sudbenog vijeća od 29. travnja 2020.
10
Od 4. travnja 2001. osoba M. M. je među ostalim sudjelovala u deset kaznenih rasprava, koje su predmet spora iz glavnog postupka, kao predstavnica državnog odvjetništva, za koje je primila naknadu u iznosu od 98 eura po raspravi, na koji su obračunati porezni odbici. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev vidljivo je da za osobu M. M. nisu bili uplaćivani nikakvi doprinosi za socijalno osiguranje i socijalnu skrb, ostavljajući je tako bez ikakve socijalne zaštite. Naprotiv, dnevna bruto plaća redovnog pravosudnog dužnosnika koji obavlja dužnost na neodređeno vrijeme iznosi 248 eura, a Država za svakog redovnog pravosudnog dužnosnika nadležnim institucijama uplaćuje doprinose radi osiguravanja njihove socijalne zaštite.
11
Smatrajući da je žrtva nezakonitog različitog postupanja u pogledu plaće koju prima za svoju dužnost, osoba M. M. podnijela je tužbu Tribunaleu di Roma (Sud u Rimu, Italija) tražeći naknadu štete pretrpljene zbog toga što u talijanski pravni sustav nisu prenesene direktive 1999/70 i 2003/88 te Direktiva Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL 1992., L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.). Rješenjem od 13. siječnja 2021. taj je sud naložio Presidenzi del Consiglio dei ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara) da naknadi imovinsku i neimovinsku štetu prouzročenu osobi M. M. zbog neprenošenja navedenih direktiva, iako joj u trenutku upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku nikakva naknada po osnovi tog naloga još uvijek nije bila isplaćena.
12
Nakon toga, osoba M. M. podnijela je Giudiceu di pace di Fondi (mirovni sudac u Fondiju, Italija), sudu koji je uputio zahtjev, tužbu kojom je tražila da joj se za navedene rasprave isplati dodatni iznos od 150 eura po raspravi, odnosno ukupno 1500 eura, na ime naknade štete zbog ustrajanja u neprenošenju navedenih direktiva. U prilog osnovanosti svoje tužbe tvrdi da različito postupanje u vidu postojanja različitog financijskog tretmana između nje i redovnih pravosudnih dužnosnika predstavlja diskriminaciju koja je zabranjena direktivama 1999/70, 97/81 i 2003/88.
13
U tom smislu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je osoba M. M., iako je dužnost počasnog državnog odvjetnika obavljala kontinuirano od 4. travnja 2001., po vlastitim navodima bila prisiljena, kako bi se izbjegao trenutačni prestanak njezine dužnosti 28. lipnja 2022., podnijeti zahtjev za sudjelovanje u postupku ocjenjivanja iz članka 29. Zakonodavne uredbe br. 116.
14
Na temelju tog članka, počasni pravosudni dužnosnik koji je u službi može zatražiti sudjelovanje u postupku ocjenjivanja i potvrđivanja koji mu omogućava da u slučaju uspješnog prolaska u postupku ocjenjivanja ostane u službi do navršene 70. godine života. On također ima mogućnost da ne podnese zahtjev za sudjelovanje u tom postupku, slijedom čega mu prestaje dužnost. U tom slučaju on ima pravo na naknadu – do maksimalne granice u bruto iznosu od 50000 eura – u bruto iznosu od 1500 eura po godini službe tijekom koje je sudjelovao na raspravama manje od 80 dana, ili naknadu u bruto iznosu od 2500 eura za svaku godinu službe tijekom koje je sudjelovao na raspravama najmanje 80 dana. Ta se naknada priznaje i počasnim pravosudnim dužnosnicima koji, iako su zatražili sudjelovanje u navedenom postupku, nisu ga uspješno prošli.
15
Međutim, podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupku potvrđivanja ili za isplatu navedene naknade podrazumijeva da se počasni pravosudni dužnosnik, kao što je osoba M. M., po sili zakona odriče od svakog drugog zahtjeva, bilo koje vrste, koji proizlazi iz prethodnog obnašanja dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika. Jedina mogućnost da se ne odustane od takvog zahtjeva jest napuštanje službe bez primanja ikakve naknade.
16
Osoba M. M. stoga pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da joj talijanski propis ne omogućuje potraživati iznose na koje bi imala pravo zbog neprenošenja direktiva 1999/70, 2003/88 i 92/85, tako da je, s jedne strane, taj propis u suprotnosti s pravom Unije i, s druge strane, taj sud mora izostaviti iz primjene navedeni propis.
17
Taj sud navodi da je Sud u presudama od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica Italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca) (C‑658/18, EU:C:2020:572) i od 7. travnja 2022., Ministero della Giustizia i dr. (Status talijanskih mirovnih sudaca) (C‑236/20, EU:C:2022:263), utvrdio da države članice moraju osigurati prenošenje direktiva spomenutih u točki 16. ove presude u pogledu mirovnih sudaca, čiju dužnost talijanski zakon izjednačuje s dužnošću počasnih zamjenika državnih odvjetnika.
18
Međutim, ako bi se u konkretnom slučaju članak 29. Zakonodavne uredbe br. 116 primjenjivao na osobu M. M., ona bi se morala odreći svakog potraživanja, bilo koje vrste, koje proizlazi iz obavljanja dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika te bi samim time ostala bez zaštite svojih prava koju joj te direktive jamče.
19
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev u bitnome navodi da se u talijanskom zakonodavstvu u cilju suzbijanja neizvjesnosti statusa počasnih pravosudnih dužnosnika tom nacionalnom odredbom predviđa potencijalna mogućnost ostanka na dužnosti, i to putem sudjelovanja u postupcima ocjenjivanja i potvrđivanja ili putem isplate naknade koja je vrlo mala imajući u vidu štetu pretrpljenu u vezi s prestankom njihovih dužnosti.
20
U tim okolnostima Giudice di pace di Fondi (mirovni sudac u Fondiju) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„[T]reba li članak 288. [UFEU‑a], članke 17., 31., 34. i 47. [Povelje] te članak 7. [Direktive 2003/88], članak 4. [Okvirnog sporazuma o radu u nepunom radnom vremenu] i članak 4. [Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onog utvrđenog [člankom 29. Zakonodavne uredbe br. 116], kojim se predviđa automatsko odricanje po sili zakona od svakog zahtjeva u pogledu provedbe direktiva [1999/70, 97/81 i 2003/88], uz gubitak bilo koje druge zaštite u pogledu plaće, zapošljavanja i socijalne skrbi zajamčene na temelju prava Unije:
(a)
u slučaju kad počasni pravosudni dužnosnik, kao europski radnik zaposlen na određeno vrijeme u nepunom radnom vremenu koji je usporediv s profesionalnim pravosudnim dužnosnikom kao europskim radnikom zaposlenim na neodređeno vrijeme u punom radnom vremenu, samo podnese zahtjev za sudjelovanje u postupcima za ostanak na dužnosti kojima se samo formalno provodi članak 5. stavak 1. [Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme],
(b)
odnosno u slučaju neprolaska u tim postupcima ili kad nije podnesen zahtjev, priznavanjem naknade čiji je iznos očito nedostatan i nerazmjeran u odnosu na štetu pretrpljenu zbog toga što te direktive nisu bile prenesene?”
Postupak pred Sudom
21
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o predmetnom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku predviđenom u članku 105. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu taj sud ističe da na temelju članka 29. Zakonodavne uredbe br. 116 tužiteljica iz glavnog postupka mora izabrati između, s jedne strane, odricanja od svakog zahtjeva koji bi ona mogla postaviti prema talijanskoj državi, i, s druge strane, trenutačnog prestanka njezine pravosudne dužnosti, bez naknade štete pretrpljene zbog toga što Talijanska Republika nije prenijela direktive 97/81, 1999/70 i 2003/88. Smatra da taj izbor dovodi do ozbiljnog ugrožavanja neovisnosti pravosudnih dužnosnika, što opravdava da se ovaj predmet ispita u najkraćem roku.
22
U tom smislu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 105. stavkom 1. Poslovnika, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može, kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se o zahtjevu za prethodnu odluku, iznimno od odredaba tog poslovnika, odluči u ubrzanom postupku.
23
U konkretnom slučaju, predsjednik Suda je 30. rujna 2022. odlučio, nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odbiti zahtjev spomenut u točki 21. ove presude.
24
Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev Sudu nije moguće shvatiti ni koje bi posljedice osoba M. M. trpjela ako se ne provede ubrzani postupak, ni na koji bi način to neprovođenje konkretno moglo ugroziti neovisnost pravosudnih dužnosnika.
25
U svakom slučaju treba podsjetiti na to da, s obzirom na to da ne postoje dokazi koji bi upućivali na to da bi rješavanje predmeta u ubrzanom postupku omogućilo da se izbjegnu takve posljedice, pravna nesigurnost koja utječe na tužiteljicu iz glavnog postupka ne može sama po sebi opravdati primjenu tog postupka (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda od 27. lipnja 2016., S., C‑283/16, EU:C:2016:482, t. 11.).
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
26
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak uspostavljen člankom 267. UFEU‑a je instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora u kojem moraju donijeti odluku (presuda od 22. veljače 2024., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, t. 20. i navedena sudska praksa).
27
Budući da odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku predstavlja osnovu tog postupka, nacionalni je sud dužan u samoj odluci o upućivanju zahtjeva odrediti činjenični i pravni okvir spora iz glavnog postupka i pružiti potrebna objašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži te o vezi koju uspostavlja između tih odredaba i mjerodavnog nacionalnog propisa u sporu koji je pred njim pokrenut (presuda od 22. veljače 2024., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, t. 21. i navedena sudska praksa).
28
S tim u vezi valja također naglasiti da podaci koji su sadržani u odlukama o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku trebaju omogućiti, s jedne strane, Sudu da pruži korisne odgovore na pitanja koja je postavio nacionalni sud i, s druge strane, vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama da iskoriste pravo koje im priznaje članak 23. Statuta Suda Europske unije u pogledu podnošenja očitovanja. Sud je dužan, vodeći računa o činjenici da se na temelju te odredbe zainteresirane osobe obavještavaju samo o odlukama kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, osigurati da to pravo bude zaštićeno (presuda od 22. veljače 2024., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, t. 22. i navedena sudska praksa).
29
Ti se kumulativni zahtjevi u pogledu sadržaja odluke o upućivanju zahtjeva izričito navode u članku 94. Poslovnika, a sud koji je uputio zahtjev u okviru suradnje uspostavljene u članku 267. UFEU‑a mora za njih znati i dužan ih se strogo pridržavati. Nadalje, na njih se podsjeća u točkama 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2019., C 380, str. 1.) (presuda od 22. veljače 2024., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, t. 23. i navedena sudska praksa).
30
Treba istaknuti da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 288. UFEU‑a, članke 17., 31., 34. i 47. Povelje, članak 7. Direktive 2003/88, članak 4. Okvirnog sporazuma o radu u nepunom radnom vremenu i članak 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji određuje da, kako bi mogli nastaviti obnašati svoje dužnosti, počasni pravosudni dužnosnici moraju sudjelovati u postupku ocjenjivanja koji im, s jedne strane, u slučaju pozitivnog rezultata omogućuje pretvaranje njihova radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme, i to do navršene 70. godine života, dok im, s druge strane, u slučaju negativnog rezultata omogućuje primanje naknade, pri čemu i prolazak i neprolazak na ocjenjivanju uz prihvaćanje naknade podrazumijevaju odricanje po sili zakona od svakog zahtjeva koji bi na temelju tih odredbi mogli istaknuti u pogledu dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika koju su prethodno obavljali.
31
S tim u vezi, prvo treba istaknuti da sud koji je uputio zahtjev ne traži samostalno tumačenje članka 288. UFEU‑a ili članaka 17., 31., 34. i 47. Povelje s obzirom na to da se on na te odredbe poziva samo u prilog zahtjevu za tumačenje Direktive 2003/88, Okvirnog sporazuma o radu u nepunom radnom vremenu i Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme (vidjeti po analogiji presudu od 7. travnja 2022., Ministero della Giustizia i dr. (Status talijanskih mirovnih sudaca), C‑236/20, EU:C:2022:263, t. 26.).
32
Drugo, kada je riječ o članku 7. Direktive 2003/88, treba istaknuti da taj članak nije mjerodavan za rješavanje spora iz glavnog postupka jer se osoba M. M. u okviru tog spora ne poziva na poštovanje prava na plaćeni godišnji odmor, koje je utvrđeno u navedenoj odredbi, već u biti na isplatu naknade u iznosu koji prima redovni pravosudni dužnosnik.
33
Treće, kada je riječ o članku 4. Okvirnog sporazuma o radu u nepunom radnom vremenu, treba istaknuti da nijedna informacija iz odluke kojom se upućuje zahtjev ne upućuje na to da bi osoba M. M. radila u nepunom radnom vremenu u smislu tog okvirnog sporazuma.
34
Četvrto, kada je riječ o članku 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, treba istaknuti da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u bitnome pita je li s gledišta tog članka zakonit mehanizam predviđen u članku 29. Zakonodavne uredbe br. 116, s obzirom na to da ta nacionalna odredba, iako omogućava pretvaranje radnog odnosa na određeno vrijeme počasnog pravosudnog dužnosnika u radni odnos na neodređeno vrijeme, tog pravosudnog dužnosnika sprečava da ostvari istu naknadu na koju imaju pravo redovni pravosudni dužnosnici koji obavljaju slične dužnosti, zato što bi to pretvaranje podrazumijevalo odricanje po sili zakona od svakog zahtjeva koji proizlazi iz prestanka dužnosti koju je počasni pravosudni dužnosnik prethodno obavljao.
35
Da bi se odgovorilo na to pitanje, prethodno je potrebno utvrditi nameće li navedena odredba Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme obvezu priznavanja iste naknade za obavljanje dužnosti počasnim i redovnim pravosudnim dužnosnicima. U tom smislu, posebno treba ocijeniti, prvo, može li se počasni pravosudni dužnosnik koji se nalazi u situaciji kao osoba M. M. smatrati „radnikom” zaposlenim na određeno vrijeme u smislu članka 2. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, drugo, odnosi li se navodno različito postupanje na „uvjet zapošljavanja” u smislu članka 4. tog okvirnog sporazuma, treće, nalazi li se taj pravosudni dužnosnik u sličnoj situaciji kao redovni pravosudni dužnosnik i, četvrto, može li i eventualno u kojoj mjeri to različito postupanje biti opravdano na temelju „objektivnog razloga” u smislu potonjeg članka (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2024., Peigli, C‑41/23, EU:C:2024:554, t. 39. do 50.).
36
Međutim, treba istaknuti da, čak i pod pretpostavkom da su ispunjena prva tri uvjeta navedena u prethodnoj točki ove presude, Sud ne raspolaže informacijama koje bi mu omogućavale da provede ocjenu eventualnog postojanja „objektivnog razloga” u smislu članka 4. stavka 1. tog okvirnog sporazuma. U tom kontekstu, Sud ne raspolaže informacijama na temelju kojih bi se moglo razjasniti omogućavaju li eventualne razlike u pogledu, među ostalim, vrste i vrijednosti sporova koje te kategorije pravosudnih dužnosnika moraju rješavati ili način zapošljavanja navedenih pravosudnih dužnosnika, da se opravda zakonitost različitog postupanja poput onog o kojem je konkretno riječ. Konačno, informacije kojima Sud raspolaže ne omogućuju da se ocijene razlike u plaći između počasnih i redovnih pravosudnih dužnosnika.
37
Također treba istaknuti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da, iako osoba M. M. potražuje istu „dnevnu naknadu” koju primaju i redovni pravosudni dužnosnici, ona se poziva na različito postupanje upućujući na naknadu koju nije primala za jedan dan rada već za sudjelovanje u raspravama u trajanju koje ne prelazi pet sati. U tim okolnostima, Sud ne raspolaže informacijama na temelju kojih bi se moglo utvrditi odnose li se zahtjevi tužiteljice iz glavnog postupka na istu vrstu poslova koje obavljaju i redovni pravosudni dužnosnici.
38
Uostalom, iz točaka 34. i 36. mišljenja nezavisne odvjetnice u bitnome proizlazi da se iz zahtjeva za prethodnu odluku ne može utvrditi treba li i eventualno u kojoj mjeri smatrati da plaća koju tužiteljica iz glavnog postupka prima, a koja je manja od plaće redovnih pravosudnih dužnosnika, predstavlja neopravdano nepovoljnije postupanje u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme.
39
Imajući u vidu navedena razmatranja, valja zaključiti da zahtjev za prethodnu odluku ne ispunjava uvjete predviđene člankom 94. Poslovnika te da ga slijedom toga treba proglasiti nedopuštenim.
40
Međutim, treba podsjetiti na to da sud koji je uputio zahtjev zadržava mogućnost podnošenja novog zahtjeva za prethodnu odluku, na način da Sudu pruži sve informacije koje će mu omogućiti donošenje odluke (presuda od 22. veljače 2024., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, t. 35.).
Troškovi
41
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Giudice di pace di Fondi (mirovni sudac u Fondiju, Italija) odlukom od 18. kolovoza 2022. nije dopušten.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski