Privremena verzija
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
19. studenoga 2018.(*)
„Tužba za poništenje i naknadu štete – Ekonomska i monetarna unija – Bankovna unija – Jedinstveni sanacijski mehanizam za kreditne institucije i određena investicijska društva (SRM) – Jedinstveni fond za sanaciju (SRF) – Utvrđivanje ex ante doprinosa za 2016. – Pogrešno navođenje tuženika – Rok za podnošenje tužbe – Nepravodobnost – Hipotetski akti – Zahtjev za naknadu štete – Izravna veza sa zahtjevom za poništenje – Prigovor nezakonitosti – Očita nedopuštenost”
U predmetu T-494/17,
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, sa sjedištem u Rimu (Italija), koji zastupaju P. Messina, F. Isgrò i A. Dentoni Litta, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju V. Di Bucci, A. Steiblytė i K.-Ph. Wojcik, u svojstvu agenata,
i
Jedinstvenog sanacijskog odbora(SRB), koji zastupaju G. Rumi, S. Raes, M. Merola i T. Van Dyck, odvjetnici,
tuženikâ,
povodom, s jedne strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU-a za poništenje odluke SRB-a donesene na njegovoj izvršnoj sjednici od 15. travnja 2016. o ex ante doprinosima Jedinstvenom fondu za sanaciju za 2016. (SRB/ES/SRF/2016/06), kao i svih drugih odluka SRB-a na temelju kojih je Banka Italije donijela nacionalne odluke br. 1249264/15 od 24. studenoga 2015., br. 1262091/15 od 26. studenoga 2015., br. 1547337/16 od 29. prosinca 2016., br. 333162/17 od 14. ožujka 2017. i br. 334520/17 od 14. ožujka 2017., u dijelu u kojem se odnose na tužitelja, i s druge strane, zahtjeva za naknadu štete na temelju članka 268. UFEU-a, te, podredno, zahtjeva na temelju članka 277. UFEU-a,
OPĆI SUD (osmo vijeće),
u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, R. Barents i J. Passer (izvjestitelj), suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeće
Rješenje
Okolnosti spora
1        Odlukom od 15. travnja 2016. o ex ante doprinosima Jedinstvenom fondu za sanaciju za 2016. (SRB/ES/SRF/2016/06) (u daljnjem tekstu: odluka od 15. travnja 2016.), Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) na svojoj je izvršnoj sjednici odobrio ex ante doprinose Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRF) za 2016., uspostavljenom Uredbom (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1.).
2        SRB je tu odluku dostavio nacionalnim sanacijskim tijelima koja su zadužena da od dotičnih banaka prikupljaju pojedinačne doprinose na svojem državnom području.
3        Dopisom od 3. svibnja 2016., primljenim istog dana, Banka Italije (u daljnjem tekstu: talijansko nacionalno sanacijsko tijelo) obavijestila je tužitelja, Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, da je SRB odredio njegov ex ante doprinos SRF-u za 2016. te mu je priopćila njegov iznos.
Postupak i zahtjevi stranaka
4        Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 28. srpnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
5        Tužitelj u bitnome zahtijeva od Općeg suda da:
–        s jedne strane, poništi na temelju članka 263. UFEU-a odluku od 15. travnja 2016. kao i sve druge odluke SRB-a na temelju kojih je talijansko nacionalno sanacijsko tijelo donijelo nacionalne odluke br. 1249264/15 od 24. studenoga 2015., br. 1262091/15 od 26. studenoga 2015., br. 1547337/16 od 29. prosinca 2016., br. 333162/17 od 14. ožujka 2017. i br. 334520/17 od 14. ožujka 2017., u dijelu u kojem se odnose na njega, i, s druge strane, naloži SRB-u da mu na temelju članka 268. UFEU-a nadoknadi štetu koju mu je prouzročio 2015. i 2016. u obnašanju svojih dužnosti u vidu utvrđivanja doprinosa koje on duguje, pri čemu se šteta sastoji od viših uplata koje duguje;
–        podredno, na temelju članka 277. UFEU-a, utvrdi nevaljanim članak 5. stavak 1. točke (a) i (f) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 оd 21. listopada 2014. o dopuni Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s ex ante doprinosima aranžmanima financiranja sanacije (SL 2015., L 11, str. 44.), ili, po potrebi, cijelu tu uredbu;
–        naloži SRB-u snošenje troškova.
6        Europska komisija zasebnim je aktom, podnesenim tajništvu Općeg suda 31. listopada 2017., istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda.Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–        rješenjem odbaci tužbu kao bespredmetnu ili kao očito nedopuštenu;
–        podredno, odbaci tužbu kao bespredmetnu ili kao nedopuštenu;
–        naloži tužitelju snošenje troškova.
7        Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. studenoga 2017. SRB je podnio odgovor na tužbu. SRB od Općeg suda zahtijeva da:
–        odbaci tužbu kao nedopuštenu;
–        podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
–        naloži tužitelju snošenje troškova.
8        Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2018. tužitelj je podnio svoja očitovanja o Komisijinu prigovoru nedopuštenosti kao i repliku.
9        Tužitelj od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:
–        odbije prigovore nedopuštenosti Komisije i SRB-a;
–        prihvati tužbu u skladu s tužbenim zahtjevima.
10      Rješenjem od 5. veljače 2018. Opći sud je na temelju mjera izvođenja dokazâ naložio SRB-u da, među ostalim, podnese cjelovitu presliku izvornika odluke od 15. travnja 2016. zajedno s njezinim prilogom, i to u povjerljivoj verziji i verziji koja nije povjerljiva.
11      Dana 21. veljače 2018. SRB je postupio u skladu s rješenjem Općeg suda od 5. veljače 2018.
12      Dopisom od 12. ožujka 2018. Opći sud je na temelju mjera upravljanja postupkom postavio pitanja SRB-u.
13      Dana 27. ožujka 2018. SRB je djelomično odgovorio na ta pitanja, tvrdeći osim toga da je potrebno donijeti mjeru izvođenja dokaza jer postoje povjerljivi dokumenti.
14      Rješenjem od 2. svibnja 2018. Opći sud je donio mjeru izvođenja dokaza.
15      Dopisom od 18. svibnja 2018., ispravljenim 8. i 29. lipnja 2018., SRB je postupio u skladu s rješenjem Općeg suda od 2. svibnja 2018.
16      Odlukom od 16. srpnja 2018. Opći sud je iz spisa izdvojio povjerljive verzije dokumenata koje je SRB podnio, uz iznimku datoteka u formatu TXT koje se nalaze na USB uređajima koje je SRB podnio 18. svibnja 2018. i koje ne sadržavaju nikakvu povjerljivu informaciju, te su ove datoteke u papirnatom obliku uložene u spis.
Pravo
Prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula
17      Na temelju članka 130. stavaka 1. i 7. Poslovnika, ako tuženik to zatraži, Opći sud može odlučiti o nedopuštenosti ili nenadležnosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu. Budući da je u ovom slučaju Komisija podnijela zahtjev na temelju članka 130. stavka 1. gore navedenog poslovnika, Opći sud odredio je, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, da će o tom zahtjevu odlučiti bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
18      Komisija ističe da je tužba u odnosu na nju očito nedopuštena jer odluka od 15. travnja 2016. jest odluka SRB-a. Glede prigovora nezakonitosti koji je tužitelj istaknuo, on ne može dovesti u pitanje ovaj zaključak.
19      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a treba biti podnesena protiv institucije, tijela, ureda ili agencije Europske unije koja je donijela predmetni akt (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2003., Austrija/Vijeće, C-445/00, EU:C:2003:445, t. 32. i navedenu sudsku praksu, te presudu od 15. rujna 2016., La Ferla/Komisija i ECHA, T-392/13, EU:T:2016:478, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
20      U ovom slučaju odluka od 15. travnja 2016. nije odluka Komisije, već odluka SRB-a. Valja dodati da prema tekstu tužbe isto vrijedi za sve moguće „druge odluke [SRB-a]” na temelju kojih je talijansko nacionalno sanacijsko tijelo donijelo pet nacionalnih odluka spomenutih u tužbi.
21      Osim toga, pozivanje, kao u ovom slučaju, na neprimjenjivost akta opće naravi u skladu s člankom 277. UFEU-a ne predstavlja samostalno pravo na djelovanje i mora se izvršiti posredno. Stoga, tužiteljevo pozivanje na prigovor nezakonitosti u pogledu Delegirane uredbe 2015/63 koju je donijela Komisija nije dostatno za postupak protiv te institucije pred Općim sudom. Bilo kakvo drugo tumačenje bilo bi jednako preispitivanju činjenice da mogućnost pozivanja na neprimjenjivost akta opće naravi u skladu s člankom 277. UFEU‑a ne čini samostalno pravo na djelovanje (vidjeti presudu od 15. rujna 2016., La Ferla/Komisija i ECHA, T-392/13, EU:T:2016:478, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
22      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je ova tužba za poništenje nedopuštena u dijelu u kojem se odnosi na Komisiju.
Nedopuštenost tužbe koju je SRB istaknuo
23      Na temelju članka 126. Poslovnika, kad je Opći sud očito nenadležan za odlučivanje o nekoj tužbi ili kad je tužba očito nedopuštena ili očito pravno neosnovana, Opći sud može, na prijedlog suca izvjestitelja, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku. U ovom je slučaju Opći sud, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, odredio da će odluku donijeti bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
Nedopuštenost tužbe glede rokova u dijelu u kojem je usmjerena protiv odluke od 15. travnja 2016.
24      Tužitelj drži da je tužbu pravodobno podnio. Tvrdi da prije 29. svibnja 2017. stvarno nije znao za odluku od 15. travnja 2016. Iz toga proizlazi da je ovaj zahtjev za poništenje pravodobno podnesen. Osim toga, tužitelj navodi da se tužba koju je on podnio pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) također odnosila na druge talijanske odluke za 2015. i 2017. glede kojih, međutim, nisu podnesene odgovarajuće odluke SRB-a.
25      SRB ističe da je tužba očito nepravodobna jer je tužitelj podnio svoju tužbu za poništenje više od godine dana nakon svibnja 2016., iako je najkasnije tada saznao za postojanje odluke od 15. travnja 2016.
26      SRB smatra da se odluka od 15. travnja 2016. u svakom slučaju izravno i osobno ne odnosi na tužitelja. Samo bi akt donesen od strane talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela na temelju odluke SRB-a proizvodio pravne učinke spram tužitelja. Na ovom potonjem je da pokrene postupak pred nacionalnim sudom koji bi mogao Sudu uputiti prethodno pitanje.
27      Kao prvo, iz propisa primjenjivih u ovom slučaju, a osobito iz članka 54. stavka 1. točke (b) i članka 70. stavka 2. Uredbe br. 806/2014, proizlazi da je SRB i konkretan autor izračuna pojedinačnih doprinosa i autor odluke od 15. travnja 2016. kojom se odobravaju ti doprinosi. Okolnost da između SRB-a i nacionalnih sanacijskih tijela postoji suradnja ne mijenja ovo utvrđenje.
28      Kao drugo, valja istaknuti da neovisno o terminološkim odstupanjima koja postoje među jezičnim verzijama članka 5. Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/81 od 19. prosinca 2014. o utvrđivanju jedinstvenih uvjeta primjene Uredbe br. 806/2014 (SL 2015., L 15, str. 1.), tijela kojima SRB, autor odluke kojom su utvrđeni ex ante doprinosi, upućuje istu, jesu nacionalna sanacijska tijela, a ne banke. Nacionalna sanacijska tijela zapravo su, u okviru provedbe mjerodavnih propisa, jedini subjekti kojima je autor predmetne odluke dužan istu uputiti te su oni, dakle, u konačnici adresati te odluke u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a.
29      Utvrđenje da nacionalna sanacijska tijela imaju svojstvo adresata odluke SRB-a u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, potkrijepljeno je, osim toga, činjenicom da su oni u sustavu uspostavljenom Uredbom br. 806/2014 i u skladu s člankom 67. stavkom 4. te uredbe, zaduženi da od banaka prikupljaju pojedinačne doprinose.
30      Bez potrebe za ispitivanjem jesu li ispunjene pretpostavke za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, mora se utvrditi da je zbog sljedećih razloga ova tužba očito nedopuštena s obzirom na rokove.
31      U skladu s člankom 263. šestim stavkom UFEU-a, zahtjevi za poništenje moraju se podnijeti roku od dva mjeseca od, ovisno o slučaju, objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt.
32      U ovom slučaju odluka od 15. travnja 2016. nije bila niti objavljena niti dostavljena tužitelju koji nije njezin adresat.
33      Ustaljena je sudska praksa da ako objava ili obavijest izostanu, rok za podnošenje tužbe počinje teći tek od trenutka kad zainteresirana osoba sazna za točan sadržaj i obrazloženje predmetnog akta, pod uvjetom da u razumnom roku zatraži cjelovit tekst. Pod tim uvjetom, rok za podnošenje tužbe može početi teći tek od trenutka kad predmetna treća osoba sazna za točan sadržaj i obrazloženje predmetnog akta, tako da može učinkovito ostvariti svoje pravo na tužbu (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. ožujka 1993., Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C-102/92, EU:C:1993:86, t. 18.; presude od 19. veljače 1998., Komisija/Vijeće, C-309/95, EU:C:1998:66, t. 18., i od 14. svibnja 1998., Windpark Groothusen/Komisija, C-48/96 P, EU:C:1998:223, t. 25.).
34      Dakle, rok od dva mjeseca predviđen u članku 263. šestom stavku UFEU-a, koji u slučaju izostanka objave akta ili obavijesti o aktu koji može biti predmet tužbe za poništenje, počinje teći od dana kad je tužitelj saznao za njega, razlikuje se od razumnog roka kojim ta stranka raspolaže da zatraži dostavu cjelovitog teksta tog istog akata kako bi se točno upoznala s njim (rješenje od 10. studenoga 2011., Agapiou Joséphidès/Komisija i EACEA, C-626/10 P, neobjavljeno, EU:C:2011:726, t. 128.).
35      U ovom slučaju valja istaknuti da je tužitelj, kao i sve institucije na koje se odnosi uplata ex ante doprinosa SRF-u za 2016., primio dokumente i upitnike potrebne za dostavu podataka na temelju kojih SRB može izračunati pojedinačne doprinose. Putem tih je dokumenata i upitnika tužitelj obaviješten da je SRB izračunao doprinos SRF-u. Tužitelj je morao saznati za te dokumente kako bi na njih odgovorio.
36      Potom, tužitelj je putem dopisa talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela od 3. svibnja 2016., koji je primio istog dana, saznao za postojanje odluke od 15. travnja 2016.
37      U tom je dopisu talijansko nacionalno sanacijsko tijelo obavijestilo tužitelja da je SRB izračunao njegov ex ante doprinos SRF-u za 2016. te mu je priopćilo iznos koji duguje.
38      Budući da je tužitelj, dakle, saznao za postojanje odluke od 15. travnja 2016., on je stoga što nije bio podnesen zahtjev za privremenu mjeru do dostave predmetne odluke, morao u razumnom roku utvrđenom u sudskoj praksi iz točaka 33. i 34. ovog rješenja zatražiti njezinu dostavu.
39      „Razuman rok” za podnošenje zahtjeva za dostavu odluke nakon saznanja za njezino postojanje nije unaprijed utvrđen rok koji bi se automatski izvodio iz trajanja roka za podnošenje tužbe za poništenje, već je on rok koji ovisi o okolnostima konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2013., Preispitivanje Arango Jaramillo i dr./EIB, C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, t. 32. do 34.).
40      Glede pojma razumnog roka, valja primijetiti, s jedne strane, da je Sud presudio u drugim predmetima da rok od dva mjeseca koji se računa od dana saznanja za postojanje odluke kako bi se zatražila njezina dostava, prekoračuje razuman rok (rješenje od 5. ožujka 1993., Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C-102/92, EU:C:1993:86, t. 19.; vidjeti također, u tom smislu, rješenje od 10. studenoga 2011., Agapiou Joséphidès/Komisija i EACEA, C-626/10 P, neobjavljeno, EU:C:2011:726, t. 131. i 132.).
41      Valja istaknuti, s druge strane, da je u drugim predmetima Opći sud smatrao da zahtjev za dostavu cjelovitog teksta odluke, koji je podnesen više od četiri mjeseca nakon što je tužitelj saznao za postojanje akta, treba smatrati kao da je podnesen izvan bilo kakvog razumnog roka (vidjeti u tom smislu rješenja od 15. srpnja 1998., LPN i GEOTA/Komisija, T-155/95, EU:T:1998:167, t. 44., i od 18. svibnja 2010., Abertis Infraestructuras/Komisija, T-200/09, neobjavljeno, EU:T:2010:200, t. 63.).
42      S obzirom na okolnosti ovog slučaja, ne treba odstupiti od ocjene koju su dali Sud i Opći sud.
43      No, nakon što je saznao za postojanje pobijane odluke, tužitelj nije zahtijevao dostavu te odluke, a kamoli u razumnom roku.
44      Naime, tužitelj tvrdi da je tek povodom tužbe koju je skoro godinu dana kasnije, u travnju 2017., podnio na nacionalnoj razini protiv talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela, te s obzirom na odgovore ovog potonjeg podnesene u okviru te tužbe, „bio u mogućnosti saznati za postojanje odluka SRB-a” i za nužnost da se sudu Unije podnese tužba za poništenje.
45      Mora se utvrditi, međutim, da je s obzirom na okolnosti istaknute u točkama 35. do 37. ovog rješenja tužitelj morao od 3. svibnja 2016. znati za postojanje odluke od 15. travnja 2016.
46      Osim toga, tužitelj nije naveo niti dokazao postojanje nepredvidljivih okolnosti ili više sile zbog kojih bi se moglo odstupiti od predmetnog roka na temelju članka 45. drugog stavka Statuta Suda Europske unije koji se na temelju članka 53. navedenog statuta primjenjuje na postupak pred Općim sudom.
47      Iz toga proizlazi da je ova tužba za poništenje odluke od 15. travnja 2016., podnesena 28. srpnja 2017., očito nepravodobna i treba je odbaciti kao očito nedopuštenu.
Nedopuštenost tužbe u dijelu u kojem je usmjerena protiv svih drugih odluka SRB-a na temelju kojih je talijansko nacionalno sanacijsko tijelo donijelo nacionalne odluke br. 1249264/15 od 24. studenoga 2015., br. 1262091/15 od 26. studenoga 2015., br. 1547337/16 od 29. prosinca 2016., br. 333162/17 od 14. ožujka 2017. i br. 334520/17 od 14. ožujka 2017.
48      Tužitelj zahtijeva poništenje svih drugih odluka SRB-a na temelju kojih je talijansko nacionalno sanacijsko tijelo donijelo nacionalne odluke br. 1249264/15 od 24. studenoga 2015., br. 1262091/15 od 26. studenoga 2015., br. 1547337/16 od 29. prosinca 2016., br. 333162/17 od 14. ožujka 2017. i br. 334520/17 od 14. ožujka 2017.
49      SRB primjećuje da se te odluke talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela nisu zasnivale na njegovim odlukama. To su sve odluke povezane s doprinosima talijanskom nacionalnom fondu za sanaciju, koje navedeno nacionalnog sanacijsko tijelo potražuje i izračunava izvan područja nadležnosti SRB-a. Povrh toga, neke od tih odluka tog nacionalnog sanacijskog tijela čak su donesene prije dodjele nadležnosti SRB-u za izračun ex ante doprinosa SRF-u.
50      Tužitelj odgovara da na taj način nastoji ishoditi cjelovitu sudsku zaštitu protiv „mogućih nepoznatih odluka SRB-a” na kojima su zasnovane odluke talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela iz točke 48. ovog rješenja.
51      Valja podsjetiti da u skladu s člankom 76. Poslovnika, svaka tužba mora sadržavati predmet spora pri čemu ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi svoju obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi bez dodatnih informacija (presuda od 23. svibnja 2014., European Dynamics Luxembourg/ESB, T-553/11, neobjavljena, EU:T:2014:275, t. 53., i presuda od 5. listopada 2017., Ben Ali/Vijeće, T-149/15, neobjavljena, EU:T:2017:693, t. 33.). Stoga tužitelj, koji mora poštovati gore navedenu odredbu, ne može zadužiti Opći sud, a ovoj potonji nije dužan, da umjesto njega odredi predmet spora (vidjeti u tom smislu i po analogiji rješenje od 24. ožujka 1993., Benzler/Komisija, T-72/92, EU:T:1993:27, t. 18. i 19.; presude od 30. studenoga 2009., Ridolfi/Komisija, F-3/09, EU:F:2009:162, t. 81., i od 5. ožujka 2015., Gyarmathy/FRA, F-97/13, EU:F:2015:7, t. 29.).
52      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je s obzirom na članak 76. Poslovnika ova tužba očito nedopuštena u dijelu u kojem se odnosi na poništenje mogućih i nepoznatih, dakle hipotetskih odluka SRB-a, na kojima bi se temeljilo pet talijanskih odluka spomenutih u točku 48. ovog rješenja. Ne može se prihvatiti tužiteljev zahtjev za izdavanje naloga Općeg suda SRB-u da mu odobri da ispita i napravi presliku odluka donesenih spram njega po osnovi financijskih godina 2015. do 2017. (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. listopada 2012., Ellinika Nafpigeia i Hoern/Komisija, T-466/11, neobjavljeno, EU:T:2012:558, t. 28.).
Nedopuštenost zahtjeva za naknadu štete
53      Tužitelj zahtijeva da se SRB-u naloži da na temelju članka 268. UFEU-a nadoknadi štetu koju mu je prouzročio u 2015. i 2016. u obnašanju svojih dužnosti u vidu utvrđivanja doprinosa koje on duguje, pri čemu se šteta sastoji od viših uplata.
54      Tužitelj u replici tvrdi da je zahtjev za naknadu štete samostalan u odnosu na njegove zahtjeve za poništenje. Ističe da bi u slučaju prihvaćanja ovih potonjih zahtjeva on povratio već uplaćene iznose te bi se, radi utvrđivanja budućih doprinosa, isključile unutargrupne obveze iz osnovice za doprinos primjenom članka 5. stavka 1. točaka (a) i (f) Delegirane uredbe 2015/63, dok bi mu se u slučaju prihvaćanja odštetnog zahtjeva nadoknadila pretrpljena i buduća šteta koja proizlazi iz toga što nije raspolagao uplaćenim iznosima. Prema njegovu mišljenju, činjenica neraspolaganja preplaćenim iznosima onemogućila mu je da izvrši ulaganja uslijed čijeg se izostanka morao koristi skupom pomoći savjetnika.
55      SRB tvrdi da odštetni zahtjev nije samostalan u odnosu na zahtjeve za poništenje te se svodi na pokušaj da se zaobiđe nedopuštenost ovih potonjih zahtjeva.
56      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako može postupati podnošenjem tužbe za utvrđivanje odgovornosti, a da je pritom nikakvo pravilo ne veže da mora tražiti poništenje nezakonitog akta koji joj uzrokuje štetu, stranka ipak ne može na taj način zaobići nedopuštenost zahtjeva koji se odnosi na istu nezakonitost i teži istom novčanom cilju (vidjeti presudu od 12. svibnja 2016., Holistic Innovation Institute/Komisija, T-468/14, EU:T:2016:296, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
57      Stoga treba utvrditi da je tužba za naknadu štete nedopuštena kada joj je stvarni cilj povlačenje individualne odluke koja je postala konačna i koja bi u slučaju usvajanja dovela do toga da se ponište pravni učinci te odluke. Takav je slučaj kada tužitelj zahtjevom za naknadu štete želi postići rezultat koji je identičan rezultatu koji bi dobio tužbom za poništenje koju je propustio pravodobno podnijeti (presuda od 12. svibnja 2016., Holistic Innovation Institute/Komisija, T-468/14, EU:T:2016:296, t. 47.).
58      Osim toga, tužba za naknadu štete bi također mogla poništiti pravne učinke konačne odluke kada tužitelj traži veću korist, ali koja uključuje onu koju je tužitelj mogao dobiti tužbom za poništenje. U takvom slučaju bitno je međutim utvrditi postojanje izravne veze između tužbe za naknadu štete i tužbe za poništenje da bi se zaključilo da je prva nedopuštena (rješenje od 13. siječnja 2014., Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija, T-134/12, neobjavljeno, EU:T:2014:31, t. 62., i presuda od 12. svibnja 2016., Holistic Innovation Institute/Komisija, T-468/14, EU:T:2016:296, t. 48.).
59      U ovom slučaju valja uvodno podsjetiti na utvrđenja iz točke 52. ovog rješenja o nedopuštenosti tužbe s obzirom na članak 76. Poslovnika, i to u dijelu u kojem se ona odnosi na poništenje mogućih nepoznatih odluka SRB-a na kojima bi se temeljile određene talijanske odluke. Uzimajući u obzir ova utvrđenja, tužiteljev se zahtjev za naknadu štete u svakom slučaju može smatrati dopuštenim samo u dijelu u kojem se odnosi na odluku od 15. travnja 2016.
60      Glede odluke od 15. travnja 2016., valja istaknuti da zahtjev za naknadu štete, u biti, sadržava, s jedne strane, zahtjev da SRB nadoknadi tužitelju štetu koja se sastoji od viših uplata nastalih zbog te odluke, te, s druge strane, zahtjev da SRB nadoknadi tužitelju štetu u vidu posljedica lišavanja uplaćenih iznosa, to jest nemogućnosti provedbe određenih ulaganja i korištenja vanjskim savjetnicima.
61      Što se, kao prvo, tiče zahtjeva da SRB nadoknadi tužitelju štetu koja se sastoji od viših uplata nastalih zbog odluke od 15. travnja 2016., taj se zahtjev u konačnici svodi na potraživanje povrata iznosa koji su navodno pogrešno uplaćeni prilikom provedbe navedene odluke. Tim se zahtjevom nastoji, dakle, zaobići konačnost te odluke. Njime se nastoji postići isti cilj na financijskom planu kao i poništenjem koje je sada nemoguće zbog isteka rokova. Prema tome, takav je zahtjev očito nedopušten zbog svoje izravne veze sa zahtjevom za poništenje koji je sam očito nedopušten.
62      Što se, kao drugo, tiče zahtjeva koji se odnosi na posljedice koje su pretrpljene zbog nemogućnosti da se i dalje raspolaže iznosima uplaćenim prilikom provedbe odluke od 15. travnja 2016., i koje se prema tužiteljevu mišljenju sastoje od nemogućnosti provedbe određenih ulaganja i nužnosti korištenja vanjskim savjetnicima, valja istaknuti da tim zahtjevom tužitelj zahtijeva, u biti, da mu se na financijskom planu ponovno uspostavi situacija u kojoj bi se nalazio u slučaju da ne postoji navedena odluka. Taj je zahtjev, dakle, izravno povezan, u smislu sudske prakse navedene u točki 58. ovog rješenja, sa zahtjevom za poništenje te odluke. Takav zahtjev je stoga također očito nedopušten.
63      Zaključno glede prethodnih razmatranja, budući da bi se zahtjevom za naknadu štete, i to u okviru njegovih dvaju sastavnih dijelova, zaobišle posljedice konačnosti odluke od 15. travnja 2016. koja je to svojstvo stekla zbog nepodnošenja tužbe za poništenje u rokovima iz članka 263. UFEU-a, taj zahtjev treba odbaciti kao očito nedopušten.
Nedopuštenost zahtjeva za utvrđivanje nevaljanosti članka 5. stavka 1. točaka (a) i (f) Delegirane uredbe 2015/63 ili cijele te uredbe
64      Podredno svojem zahtjevu za poništenje, tužitelj zahtijeva od Općeg suda da ako ne prihvati zahtjeve koji su podneseni kao glavni, ipak proglasi nevaljanim članak 5. stavak 1. točke (a) i (f) Delegirane uredbe 2015/63 ili, po potrebi, cijelu tu uredbu.
65      Kao što je to već istaknuto u točki 21. ovog rješenja, mogućnost pozivanja na nezakonitost akta opće naravi u skladu s člankom 277. UFEU‑a ne čini samostalno pravo na djelovanje i ne može se ostvarivati kad ne postoji pravo na glavnu tužbu (vidjeti presudu od 6. lipnja 2013., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija, T-279/11, EU:T:2013:299, t. 96. i navedenu sudsku praksu).
66      Iz toga proizlazi da tužiteljev zahtjev da se u slučaju da se ne poništi odluka od 15. travnja 2016., proglasi djelomična ili potpuna nezakonitost Delegirane uredbe 2015/63 jest očito nedopušten jer ne postoji samostalno pravo na djelovanje kako bi se istaknula nezakonitost akta opće naravi.
67      Osim toga, budući da se tužiteljevim zahtjevom, kojim se ide za proglašenjem djelomične ili potpune nezakonitosti Delegirane uredbe 2015/63, implicitno, ali nužno, nastoji, a fortiori, ishoditi utvrđenje nezakonitosti u kontekstu zahtjeva za poništenje odluke od 15. travnja 2015., valja primijetiti da nepostojanje samostalnog prava na djelovanje također podrazumijeva da nedopuštenost glavne tužbe dovodi do nedopuštenosti prigovora nezakonitosti koji je istaknut u potporu toj tužbi.
68      No, utvrđeno je da tužba za poništenje, u dijelu u kojem je usmjerena protiv odluke od 15. travnja 2016. o kojoj je ovdje jedino riječ, jest očito nedopuštena (vidjeti točku 47. ovog rješenja). Iz toga proizlazi da je tužiteljev zahtjev da se Delegirana uredba 2015/63 proglasi djelomično ili u cijelosti nezakonitom, u svakom slučaju očito nedopušten.
Cjelokupni zaključak
69      Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da ovu tužbu treba glede njezinih različitih aspekata i sastavnih dijelova odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem je usmjerena protiv Komisije, i to primjenom članka 130. Poslovnika, te kao očito nedopuštenu u dijelu u kojem je usmjerena protiv SRB-a, i to primjenom članka 126. Poslovnika.
Troškovi
70      U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu SRB-a i Komisije.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
rješava:
1.      Tužba se odbacuje.
2.      Društvu Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB) i Europske komisije.
U Luksemburgu, 19. studenoga 2018.
Tajnik
Predsjednik
E. Coulon
A. M. Collins
*      Jezik postupka: talijanski