62023CC0654
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 27. ožujka 2025. (
1
)
Predmet C‑654/23
Inteligo Media SA
protiv
Autoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2002/58/EZ – Članak 13. stavak 1. – Korištenje elektroničke pošte za potrebe izravnog marketinga – Članak 13. stavak 2. – Pojam ‚komercijalne poruke’ – Uredba (EU) 2016/679 – Članak 95. – Članak 83. stavak 2. – Obveza obrazlaganja”
Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), ponajprije se odnosi na pitanje u kojoj su mjeri i pod kojim uvjetima poruke poput biltena putem elektroničke pošte dopuštene člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58/EZ (
2
) i jesu li primjenjive odredbe Uredbe (EU) 2016/679 (
3
).
2.
U ovom ću predmetu zagovarati tezu da marketinške prakse koje je koristio gospodarski subjekt o kojem je riječ nisu u suprotnosti sa sustavom zaštite podataka Europske unije. Naime, kao što ćemo vidjeti, u samoj je prirodi marketinških praksi da uključuju interakciju s osobnim podacima te nije neuobičajeno da ispitanik razmjenjuje podatke za odgovarajuću korist.
Pravni okvir
Pravo Unije
3.
Članak 95. OUZP‑a, naslovljen „Odnos s Direktivom 2002/58/EZ”, glasi:
„Ovom Uredbom ne propisuju se dodatne obveze fizičkim ili pravnim osobama u pogledu obrade u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga u javnim komunikacijskim mrežama u Uniji povezanih s pitanjima u pogledu kojih vrijede posebne obveze s istim ciljem iz Direktive 2002/58/EZ.”
4.
Članak 13. Direktive 2002/58, naslovljen „Neželjene poruke”, glasi:
„1.   Korištenje sustava automatskog pozivanja i komuniciranja bez ljudskog djelovanja (automatskih pozivnih naprava), faksimila ili elektroničke pošte za potrebe izravnog marketinga može biti dozvoljeno samo u slučaju pretplatnika ili korisnika koji su za isto dali svoj prethodni pristanak.
2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., kada fizička ili pravna osoba od svojih korisnika dobije njihove kontaktne podatke za elektroničku poštu, u smislu prodaje proizvoda ili usluge, u skladu s Direktivom 95/46/EZ[ (
4
)], ista fizička ili pravna osoba može koristiti te navedene elektroničke kontaktne podatke za izravni marketing svojih sličnih proizvoda ili usluga, pod uvjetom da su korisnici jasno i izravno obaviješteni o mogućnosti protivljenja, besplatno i na jednostavan način, takvom korištenju elektroničkih kontaktnih podataka u trenutku njihovog prikupljanja, te uvijek kod slanja svake nove poruke, za slučaj da korisnik nije odmah odbio takvo korištenje.
[…]”
Rumunjsko pravo
5.
Odredbe rumunjskog prava na koje se oslonio sud koji je uputio zahtjev su članak 1. stavak 2., članak 12. i članak 13. Legee nr. 506/2004 privind prelucrarea datelor cu caracter personal și protecția vieții private în sectorul comunicaților electronice (Zakon br. 506/2004 o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u sektoru elektroničkih komunikacija) kao i članak 1. stavak 8. Legee nr. 365/2002 privind comerțul electronic (Zakon br. 365/2002 o elektroničkoj trgovini). U potonjoj se odredbi pojam „komercijalna komunikacija” definira kao „svaki oblik komunikacije namijenjen promicanju, izravno ili neizravno, robe, usluga, ugleda […] prodavatelja ili člana regulirane profesije […]”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
6.
Inteligo Media SA izdavač je internetske informativne publikacije avocatnet.ro, kojom se šira javnost obavještava o zakonodavnim izmjenama do kojih svakodnevno dolazi u Rumunjskoj.
7.
Korisnici internetske publikacije mogu besplatno, te ne morajući izvoditi nikakve druge radnje, pregledavati (maksimalan) ograničen broj članaka određen samom publikacijom (šest članaka u vrijeme nastanka činjenica).
8.
Društvo Inteligo Media predstavilo je 27. srpnja 2018. sustav pretplate uz plaćanje pod nazivom „Serviciu Premium” (u daljnjem tekstu: usluga Premium) za korisnike koji, nakon pregleda maksimalnog broja od šest članaka, žele pristupiti dodatnim člancima iz internetske publikacije.
9.
Za pretplatu na uslugu Premium bilo je potrebno da korisnik kreira besplatni korisnički račun na platformi. Kako bi kreirao račun, korisnik je trebao podijeliti svoju adresu elektroničke pošte i prihvatiti ugovorne uvjete za pružanje usluge Premium posredstvom društva Inteligo Media.
10.
Pretplatom na uslugu Premium korisnik je stjecao pravo pristupiti dvama dodatnim člancima mjesečno te primati dnevni bilten (newsletter) putem elektroničke pošte, pod nazivom „Personal Update” (Osobno ažuriranje) (osim u slučaju kada je odabrao opciju da se ne koristi tom uslugom) kao i da uz naknadu i opcionalno pristupi svim člancima iz publikacije te, putem elektroničke pošte, nizu razrađenijih dnevnih biltena nazvanih „Sinteze Informative” (Informativni sažeci).
11.
Personal Update je, u biti, sadržavao pojedinosti o zakonodavnim novostima od prethodnog dana i hiperpoveznicu na relevantne članke objavljene u publikaciji.
12.
Kako bi se korisnicima omogućilo da, u trenutku dobivanja svoje adrese elektroničke pošte, odaberu opciju da ne primaju Personal Update, tekst „Nu vreau să primesc Personal Update, informarea transmisă zilnic gratuit pe e‑mail de avocatnet.ro” („Ne želim primati Personal Update, besplatni dnevni bilten putem elektroničke pošte, koji šalje avocatnet.ro”) pojavljivao se u obrascu za kreiranje računa uz potvrdni okvir koji je korisnik trebao označiti. Isto tako, u trenutku primanja bilo koje vijesti preko elektroničke pošte korisnici koji više nisu željeli primati Personal Update mogli su odabrati opciju „Dezabonare” (u daljnjem tekstu: otkazivanje pretplate).
13.
Za korisnike koji su kreirali račun na platformi za svrhu različitu od pretplate na besplatnu uslugu Premium i pristupa dodatnom sadržaju, stavka koja se odnosila na Personal Update osmišljena je na način da se nije pojavljivala te se Personal Update nije slao tim kategorijama korisnika.
14.
Autoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (Nacionalno tijelo za nadzor obrade osobnih podataka, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: ANSPDCP) sastavila je 26. rujna 2019. zapisnik o utvrđenju i upravnoj kazni kojim je društvu Inteligo Media izrekla upravnu novčanu kaznu u iznosu od 42714 rumunjskih leua (oko 9000 eura). U tom je zapisniku utvrđeno da je društvo Inteligo Media od srpnja 2018. obrađivalo osobne podatke (adrese elektroničke pošte, lozinke, korisnička imena) od 4357 korisnika (fizičkih osoba) na temelju pravne osnove koja nije odgovarala svrsi predmetne obrade, odnosno svakodnevnom prijenosu Personal Updatea putem elektroničke pošte, a da pritom nije dokazalo da je od dotičnih korisnika dobilo izričitu privolu za obradu njihovih osobnih podataka za tu svrhu. ANSPDCP je zaključio da je društvo Inteligo Media povrijedilo članak 5. stavak 1. točke (a) i (b), članak 6. stavak 1. točku (a) i članak 7. OUZP‑a.
15.
Društvo Inteligo Media podnijelo je pravno sredstvo Tribunalulu București – Secția a II‑a de Contencios Administrativ și Fiscal (Viši sud u Bukureštu – Drugi odjel za upravne i porezne sporove, Rumunjska), pri čemu je ponajprije zahtijevalo poništenje ANSPDCP‑ova zapisnika i da ga se oslobodi odgovornosti za upravni prekršaj.
16.
Presudu koju je 5. lipnja 2020. donio taj sud i kojom je odbijena žaliteljevo pravno sredstvo ukinula je po žalbi Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) te je predmet vraćen na ponovno odlučivanje.
17.
Nakon ponovnog razmatranja predmeta Tribunalul București – Secția a II‑a de Contencios Administrativ și Fiscal (Viši sud u Bukureštu – Drugi odjel za upravne i porezne sporove) je presudom u građanskom postupku od 15. prosinca 2021. djelomično prihvatio pravno sredstvo te je smanjio izrečenu novčanu kaznu, ali je potvrdio utvrđenje prekršaja zbog povrede zahtjeva dobivanja izričite privole za obradu podataka putem Personal Updatea, u skladu s OUZP‑om.
18.
Žalbe protiv navedene presude u građanskom postupku podnijeli su i žalitelj i druga stranka u žalbenom postupku. Postupci povodom tih žalbi u tijeku su pred sudom koji je uputio zahtjev, odnosno Curteom de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu).
19.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o utvrđivanju odgovarajuće pravne osnove za obradu osobnih podataka o kojima je riječ u glavnom postupku koja odgovara ovom slučaju i uvjeta koje treba ispuniti kako bi ta obrada bila zakonita prema Direktivi 2002/58 i OUZP‑u.
20.
Prema mišljenju tog suda, valja pojasniti, kao prvo, uvjete pod kojima se može smatrati da je korisnikova adresa elektroničke pošte dobivena „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” u smislu članka 13. stavka 2. Direktive 2002/58, kao drugo, doseg pojma „izravni marketing” iz članka 13. te direktive i, kao treće, je li taj pojam jednakovrijedan pojmu „komercijalna komunikacija”, koji je nacionalni zakonodavac upotrijebio prilikom prenošenja njezina članka 13.
21.
Nadalje, ako u ovom slučaju adrese elektroničke pošte korisnikâ nisu dobivene „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” u smislu članka 13. stavka 2. Direktive 2002/58, valjalo bi utvrditi dovodi li slanje Personal Updatea putem elektroničke pošte do primjene članka 13. stavka 1. te direktive, koji se odnosi na dobivanje prethodnog pristanka korisnikâ, i potvrditi kojim se odredbama predviđa sankcija za eventualnu povredu te odredbe.
22.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno pojasniti obveze koje ANSPDCP ima prilikom primjene članka 83. stavka 2. OUZP‑a, s obzirom na to da te obveze ne proizlaze jasno iz teksta tog članka.
23.
U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
U slučaju kad izdavač internetskih informativnih publikacija namijenjenih široj javnosti, koja nije stručna za predmetno područje, i koje sadržavaju vijesti o zakonodavnim izmjenama koje se svakodnevno objavljuju u Rumunjskoj dobije korisnikovu adresu elektroničke pošte u trenutku kad korisnik kreira besplatan korisnički račun na temelju kojeg može i. besplatno pristupiti dodatnim člancima publikacije o kojoj je riječ; ii. preko elektroničke pošte primati dnevni bilten koji sadržava sažetak zakonodavnih novosti koje su obrađene u člancima iz publikacije i hiperpoveznice na te članke i iii. uz plaćanje pristupiti člancima i analizama iz publikacije koji su dodatni i/ili opsežniji u odnosu na besplatan dnevni bilten:
(a)
je li izdavač internetskih informativnih publikacija tu adresu elektroničke pošte dobio ‚u smislu prodaje proizvoda ili usluge’ u skladu s člankom 13. stavkom 2. [Direktive 2002/58]?
(b)
može li se smatrati da izdavač publikacija prenosi vijesti kao što su one koje se opisuju u točki ii. ‚za izravni marketing svojih sličnih proizvoda ili usluga’ u smislu članka 13. stavka 2. [Direktive 2002/58]?
2.
U slučaju potvrdnih odgovora na pitanja 1.(a) i 1.(b), koje uvjete iz članka 6. stavka 1. točaka (a) do (f) [OUZP‑a] treba smatrati primjenjivima kad se izdavač koristi korisnikovom adresom elektroničke pošte za prijenos dnevnog biltena, poput onog opisanog u točki ii. iz pitanja 1., u skladu sa zahtjevima predviđenima člankom 13. stavkom 2. [Direktive 2002/58]?
3.
Treba li članak 13. stavke 1. i 2. Direktive [2002/58] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis u kojem se umjesto pojma ‚izravni marketing’ iz Direktive [2002/58] upotrebljava pojam ‚komercijalno priopćenje’ iz članka 2. točke (f) [Direktive 2000/31/EZ (
5
)]? U slučaju niječnog odgovora, predstavlja li bilten poput onog opisanog u točki ii. iz pitanja 1. ‚komercijalno priopćenje’ u smislu članka 2. točke (f) Direktive [2000/31]?
4.
U slučaju niječnih odgovora na pitanja 1.(a) i 1.(b):
(a)
predstavlja li prijenos, putem elektroničke pošte, dnevnog biltena, poput onog opisanog u točki ii. iz prethodnog pitanja 1., ‚korištenje […] elektroničke pošte za potrebe izravnog marketinga’ u smislu članka 13. stavka 1. Direktive [2002/58]?
(b)
treba li članak 95. [OUZP‑a], u vezi s člankom 15. stavkom 2. Direktive [2002/58], tumačiti na način da će se nepoštovanje uvjeta koji se odnose na dobivanje korisnikova valjanog pristanka u skladu s člankom 13. stavkom 1. Direktive [2002/58] sankcionirati u skladu s člankom 83. [OUZP‑a] ili u skladu s odredbama nacionalnog prava iz akta o prenošenju Direktive [2002/58], koji pak sadržava posebne sankcije koje se primjenjuju?
5.
Treba li članak 83. stavak 2. [OUZP‑a] tumačiti na način da je nadzorno tijelo, koje odlučuje o izricanju upravne novčane kazne i njezinu iznosu, u svakom pojedinom slučaju u upravnom aktu kojim se izriče kazna dužno ispitati i pojasniti učinak svakog od kriterija predviđenih točkama (a) do (k) na odluku o izricanju upravne kazne odnosno na odluku o iznosu izrečene upravne novčane kazne?”
24.
Pisana očitovanja podnijele su stranke glavnog postupka, Rumunjska i Europska komisija. Društvo Inteligo Media i Komisija sudjelovale su na raspravi održanoj 27. studenoga 2024.
Ocjena
Prvo i četvrto pitanje
25.
Svojim prvim pitanjem i prvim dijelom četvrtog pitanja, koje ću ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati može li se smatrati da je korisnikova adresa elektroničke pošte – koja je dobivena prilikom otvaranja internetskog računa i koja mu daje pravo (i) na slobodan pristup nizu članaka predmetne publikacije, (ii) na primanje, putem elektroničke pošte, dnevnog biltena koji sadržava sažetak zakonodavnih novosti iz članaka publikacije kao i poveznice na te članke i (iii) na pristup, uz naknadu, dodatnim i/ili detaljnijim člancima i analizama publikacije – dobivena „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” i predstavlja li slanje dnevnog biltena opisanog u točki ii. „izravni marketing”„sličnih proizvoda ili usluga” u smislu članka 13. stavka 2. Direktive 2002/58.
26.
Člankom 13. te direktive uređuje se zakonitost neželjenih poruka.
27.
S tim u vezi, članak 13. stavak 1. Direktive 2002/58 dopušta korištenje sustava automatskog pozivanja bez ljudskog djelovanja (automatskih pozivnih naprava), faksimila ili elektroničke pošte za potrebe izravnog marketinga ako se poruke prenose korisnicima koji su za to dali svoj prethodni pristanak, odnosno odabrali opciju sudjelovanja („opt‑in”).
28.
Suprotno tomu, člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58 uvodi se iznimka na temelju koje se elektronički kontaktni podaci, dobiveni od korisnika u skladu s OUZP‑om i u smislu prodaje proizvoda ili usluge, mogu bez prethodnog pristanka koristiti za potrebe izravnog marketinga sličnih proizvoda ili usluga, pod uvjetom da se korisnicima pruži mogućnost da odbiju („opt‑out”) primati takve poruke prilikom prikupljanja njihovih kontaktnih podataka. Ako korisnik u tom trenutku propusti iskoristiti mogućnost odbijanja, prilikom primitka svake izravne marketinške poruke treba se ponuditi nova mogućnost da tako postupi.
29.
Te odredbe zajedno uređuju uvjeti pod kojima se dopuštaju izravne marketinške poruke. Ako bi Sud smatrao da poruka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne predstavlja izravni marketing, ona ne bi bila obuhvaćena nijednom od tih dviju odredbi te bi analiza Suda bila ograničena na područje primjene OUZP‑a. Stoga valja, kao prvo, utvrditi predstavlja li poruka kao što je Personal Update izravan marketing.
30.
Sud je presudio da, kako bi se utvrdilo je li svrha poruke izravni marketing, valja provjeriti, s jedne strane, ima li ta poruka komercijalnu svrhu i, s druge strane, je li izravno i pojedinačno upućena potrošaču (
6
).
31.
Poruku koja ima komercijalnu svrhu čini ili je povezana s „kupovinom i prodajom […] radi ostvarivanja prihoda ili dobiti” (
7
). Među strankama je sporno služi li Personal Update takvoj svrsi. Kao što su to istaknuli ANSPDCP i rumunjska vlada, sadržaj tog biltena bio je isključivo uredničke prirode (
8
) i stoga se ne može kvalificirati kao izravan marketing. S druge strane, društvo Inteligo Media i Komisija tvrde da bilten ima komercijalnu svrhu jer promiče proizvode dostupne na izdavačevoj platformi.
32.
Taj mi je posljednji argument uvjerljiviji. Jasno je da namjera tih poruka elektroničke pošte nije besplatno dostaviti pregled zakonodavnih izmjena u Rumunjskoj koje korisnik može u cijelosti iščitati iz udobnosti vlastitog pretinca elektroničke pošte. Umjesto toga, pružajući hiperpoveznice na članke koji se nalaze na internetskoj stranici publikacije, Personal Update korisnicima stavlja na raspolaganje „‚mamce” (teaser) članaka, s namjerom da ih se privuče da brže konzumiraju osam članaka koje mogu besplatno pročitati svaki mjesec.
33.
U tom je pogledu korisno praviti razliku između ‚čvrstog’ i ‚doziranog’ ograničavanja pristupa bez plaćanja (sustav hard paywall i sustav metered paywall) koje koriste internetske informativne publikacije. U okviru sustava hard paywall, korisnik mora platiti pretplatu prije nego što pristupi bilo kojem sadržaju. Iako se ovime osigurava to da izdavači izravno profitiraju svaki put kad korisnik pristupi nekom članku, to – iz perspektive izdavača – stvara rizik odvraćanja potencijalnih klijenta. Nasuprot tomu, sustav metered paywall je strategija koju koriste izdavači kako bi privukli korisnike da u konačnici plate punu pretplatu, na način da im se omogući besplatan pristup ograničenom broju članaka prije nego što zahtijeva plaćanje (
9
).
34.
Komercijalna svrha sustava metered paywall društva Inteligo Media razvidna je kada se uzme u obzir publika kojoj je Personal Update namijenjen. Pretpostavlja se da svaki korisnik koji publikaciji advocatnet.ro dostavi svoje elektroničke kontaktne podatke radi uvida u više od šest besplatnih članaka mjesečno i za primanje biltena putem elektroničke pošte ima barem osnovni interes da bude ukorak sa zakonodavnim izmjenama u Rumunjskoj. Personal Update osigurava da će tim korisnicima svakodnevno biti izravno ponuđene višestruke hiperpoveznice na članke o pitanjima koja ih zanimaju. Ti će korisnici vjerojatno otvoriti osam članaka u roku od nekoliko dana ili tjedana, što im ne ostavlja drugi izbor nego da plate punu pretplatu ako žele pročitati bilo koji dodatni članak tijekom ostatka mjeseca.
35.
Slijedom toga, time što privlači korisnike da kupe pune pretplate, Personal Update ima komercijalnu svrhu ostvarivanja prihoda u okviru sustava metered paywall.
36.
Da bi bila riječ o izravnom marketingu, Personal Update također mora biti izravno i pojedinačno upućen potrošaču (
10
). Sud je presudio da je taj uvjet ispunjen kada se poruka izravno pojavljuje u ulaznom spremniku privatne elektroničke pošte dotičnog korisnika. U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, upravo se na taj način Personal Update prikazuje korisnicima koji su društvu Inteligo Media dostavili svoje elektroničke kontaktne podatke.
37.
Stoga, u skladu sa sudskom praksom Suda, poruka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja izravni marketing.
38.
Nadalje, treba ispitati jesu li adrese elektroničke pošte dobivene „u smislu prodaje proizvoda ili usluge”, u smislu članka 13. stavka 2. Direktive 2002/58. Ako je tako, prethodni pristanak ne bi bio potreban.
39.
Sama Direktiva 2002/58 ne pruža mnogo smjernica u pogledu točnog značenja tog izraza. Takav pojam, koji ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega, u pravilu treba u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (
11
).
40.
Prema općeprihvaćenoj definiciji, „prodaja” je sporazum koji nužno uključuje plaćanje u zamjenu za robu ili uslugu (
12
).
41.
Budući da je riječ o usluzi, smjernice se mogu potražiti u sudskoj praksi Suda koja se odnosi na Direktivu 2000/31 i na relevantne odredbe Ugovora.
42.
U kontekstu Direktive 2000/31, Sud je presudio da naknadu za uslugu ne plaćaju nužno osobe koje su njezini korisnici (
13
). Sud je pojasnio da to vrijedi kad je uslugu besplatno pružio davatelj usluga u svrhu oglašavanja, s obzirom na to da je trošak te aktivnosti sadržan u prodajnoj cijeni te robe ili tih usluga koji su oglašeni (
14
).
43.
Upravo je o tome riječ u glavnom postupku. Kao što je prethodno navedeno, cilj usluge koju „besplatno” pruža društvo Inteligo Media (stavljanje na raspolaganje Personal Updatea i pristup dodatnim člancima) bio je promicanje kupnje cjelokupnog plana pretplate, čime se nastojala ostvariti svrha oglašavanja. Kao i u presudi McFadden, trošak pružanja takve usluge uključen je u cijenu glavne usluge koja je, u ovom slučaju, puna pretplata. Taj neizravni oblik naknade ispunjava zahtjev plaćanja u smislu definicije „prodaje” koju je dao Sud.
44.
Osim toga, i dalje u kontekstu slobode pružanja usluga u smislu članaka 56. i 57. UFEU‑a, nije važno tko plaća pružatelju usluge (
15
). Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da članak 57. UFEU‑a ne zahtijeva da pruženu uslugu moraju platiti oni koji se njome koriste (
16
).
45.
Usto, ne smije se smetnuti s uma da se u modernom digitalnom dobu sami podaci tretiraju kao roba (
17
). Stoga bi se moglo predvidjeti da je, kako bi se podaci prikupili „u okviru prodaje”, dovoljno da korisnik, umjesto financijske naknade, pruži svoje osobne podatke u zamjenu za robu ili uslugu koje smatra vrijednima.
46.
Zaključno, predlažem da se na prvo pitanje i prvi dio četvrtog pitanja odgovori tako da članak 13. stavak 2. Direktive 2002/58 treba tumačiti na način da je korisnikova adresa elektroničke pošte – koju je dobio prilikom otvaranja internetskog računa i koja mu daje pravo (i) na slobodan pristup nizu članaka predmetne publikacije, (ii) na primanje, putem elektroničke pošte, dnevnog biltena koji sadržava sažetak zakonodavnih novosti iz članaka publikacije kao i hiperpoveznice na te članke i (iii) na pristup, uz naknadu, dodatnim i/ili detaljnijim člancima i analizama publikacije – dobivena „u smislu prodaje proizvoda ili usluge”. Slanje dnevnog biltena opisanog u točki ii. predstavlja „izravni marketing”„sličnih proizvoda ili usluga” u smislu te odredbe.
47.
Uzimajući u obzir predloženi odgovor na prvo pitanje i prvi dio četvrtog pitanja, na drugi dio četvrtog pitanja nije potrebno odgovoriti.
Drugo pitanje
48.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati koji se od uvjeta iz članka 6. stavka 1. točaka (a) do (f) OUZP‑a primjenjuje kada voditelj obrade podataka koristi korisnikovu adresu elektroničke pošte za slanje dnevnog biltena kao što je Personal Update u skladu s člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58.
49.
Članak 95. OUZP‑a određuje da se tom uredbom ne propisuju dodatne obveze fizičkim ili pravnim osobama u pogledu obrade u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga u javnim komunikacijskim mrežama u Europskoj uniji povezanih s pitanjima u pogledu kojih vrijede posebne obveze s istim ciljem iz Direktive 2002/58. Odnos između te direktive i OUZP‑a stoga je uređen načelom lex specialis derogat legi generali: kad god u Direktivi 2002/58 postoji posebna odredba koja sadržava obveze s istim ciljem kao i odgovarajuće odredbe OUZP‑a, treba primijeniti odredbu Direktive 2002/58.
50.
Mišljenja sam da se, u pogledu automatskog i izravnog marketinga u smislu prodaje proizvoda ili usluge, člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58 iscrpno uređuju uvjeti i svrhe obrade kao i prava ispitanika te da se voditelju obrade nameću „posebne obveze” u smislu članka 95. OUZP‑a. Konkretno, smatram da se članak 13. stavak 2. Direktive 2002/58 iscrpno bavi pitanjem pristanka. To se osobito može zaključiti iz činjenice da ta odredba predstavlja iznimku od članka 13. stavka 1. te direktive, kojim se zahtijeva prethodni pristanak.
51.
Stoga se zakonitost obrade može utvrditi na temelju članka 13. stavka 2. Direktive 2002/58. Primjena OUZP‑a, osobito njezina članka 6. stavka 1. točaka (a) do (f), nije ni moguća ni nužna.
52.
Stoga predlažem da se na drugo pitanje odgovori tako da članak 13. stavak 2. Direktive 2002/58, u vezi s člankom 95. OUZP‑a, treba tumačiti na način da, kada voditelj obrade koristi korisnikovu adresu elektroničke pošte za slanje dnevnog biltena u skladu s člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58 i kada se utvrdi da je obrada osobnih podataka zakonita na temelju te odredbe, članak 6. OUZP‑a nije primjenjiv.
Treće pitanje
53.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 13. stavke 1. i 2. Direktive 2002/58 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se, prilikom prenošenja te direktive, pojam „izravni marketing” zamjenjuje pojmom „komercijalno priopćenje”, kako je definiran u članku 2. točki (f) Direktive 2000/31.
54.
Člankom 2. točkom (f) Direktive 2000/31 pojam „komercijalno priopćenje” definira se kao svaki oblik priopćenja namijenjenog promidžbi, izravno ili neizravno, roba, usluga ili ugleda poduzeća, organizacije ili osobe koje obavljaju trgovačku, industrijsku ili obrtničku djelatnost ili se bave reguliranom strukom.
55.
Na temelju te odredbe informacije koje omogućuju izravan pristup djelatnosti društva, organizacije ili osobe, posebno naziv domene ili adresa elektroničke pošte, nisu, kao takve, komercijalno priopćenje, kao što to nisu ni poruke vezane uz robe, usluge ili ugled poduzeća, organizacije ili osobe koje su prikupljene na neovisan način, posebno kada se ne pružaju u zamjenu za financijsku naknadu.
56.
Međutim, kao što je prethodno objašnjeno, poruka koja predstavlja „izravni marketing” u smislu Direktive 2002/58 mora imati komercijalnu svrhu i biti izravno i pojedinačno upućena potrošaču. U tom kontekstu, komercijalna poruka ima šire područje primjene koje obuhvaća pojam izravnog marketinga; stoga svaki izravni marketing predstavlja komercijalnu poruku, ali svaka komercijalna poruka ne predstavlja izravni marketing.
57.
Posljedično, smatram da je treće pitanje hipotetsko u pogledu predmeta iz glavnog postupka i stoga nedopušteno u kontekstu ovog zahtjeva za prethodnu odluku. Ono nije nužno za rješenje spora u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev može donijeti odluku u predmetu koji se pred njim vodi a da pritom nije potrebno odgovoriti na treće pitanje. Naime, u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku nije na nacionalnom sudu da utvrđuje, in abstracto, je li država članica pravilno prenijela sekundarno pravo. Uputnije je to prepustiti postupcima zbog povrede obveze.
Peto pitanje
58.
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati je li nadzorno tijelo, kada izriče upravnu novčanu kaznu, dužno u predmetnom upravnom aktu analizirati i objasniti utjecaj svakog od kriterija predviđenih člankom 83. stavkom 2. točkama (a) do (k) OUZP‑a.
59.
Budući da se to pitanje odnosi na slučaj da je OUZP primjenjiv na ovaj predmet i da me analiza navodi na zaključak da je ovaj predmet obuhvaćen isključivo člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58, na to pitanje nije potrebno odgovoriti.
60.
Stoga se sljedeća razmatranja iznose samo ako bi Sud smatrao da je OUZP primjenjiv.
61.
U skladu s člankom 83. stavkom 2. OUZP‑a, pri odlučivanju o izricanju upravne novčane kazne i odlučivanju o iznosu te upravne novčane kazne u svakom pojedinom slučaju dužna se pozornost posvećuje onome što slijedi u toj odredbi (
18
).
62.
Dok se člankom 83. stavkom 2. OUZP‑a ponajprije definiraju obveze nadležnih tijela (a ne prava ispitanika), u članku 83. stavku 8. OUZP‑a pojašnjava se da se na izvršavanje ovlasti nadzornog tijela u skladu s tim člankom primjenjuju odgovarajuće postupovne zaštitne mjere u skladu s pravom Unije i pravom države članice, uključujući učinkoviti pravni lijek i pravilno postupanje (
19
).
63.
Usto, članak 83. stavak 2. OUZP‑a treba tumačiti s obzirom na opće načelo prava Unije prema kojem pravo na dobru upravu sadržava obvezu uprave da obrazloži svoje odluke. Obveza uprave da dovoljno konkretno i specifično obrazloži odluku kako bi zainteresirana osoba mogla razumjeti razloge za pojedinačne mjere koje na nju negativno utječu predstavlja posljedicu načela poštovanja prava obrane, općeg načela prava Unije (
20
).
64.
Zaključno, sve dok je pojedinac u stanju razumjeti razloge pojedinačne mjere koja na njega negativno utječe, to se načelo poštuje a da pritom nije nužno podrobnije razmotriti svaki od kriterija navedenih u članku 83. stavku 2. OUZP‑a.
Zaključak
65.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavila Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 13. stavak 2. Direktive 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) treba tumačiti na način da je:
korisnikova adresa elektroničke pošte – koju je dobio prilikom otvaranja internetskog računa i koja mu daje pravo (i) na slobodan pristup nizu članaka predmetne publikacije, (ii) na primanje, putem elektroničke pošte, dnevnog biltena koji sadržava sažetak zakonodavnih novosti iz članaka publikacije kao i hiperpoveznice na te članke i (iii) na pristup, uz naknadu, dodatnim i/ili detaljnijim člancima i analizama publikacije – dobivena „u smislu prodaje proizvoda ili usluge”. Slanje dnevnog biltena opisanog u točki ii. predstavlja „izravni marketing”„sličnih proizvoda ili usluga” u smislu te odredbe.
2.
Članak 13. stavak 2. Direktive 2002/58, u vezi s člankom 95. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) treba tumačiti na način da:
kada voditelj obrade koristi korisnikovu adresu elektroničke pošte za slanje dnevnog biltena u skladu s člankom 13. stavkom 2. Direktive 2002/58 i kada se utvrdi da je obrada osobnih podataka zakonita na temelju te odredbe, članak 6. Uredbe 2016/679 nije primjenjiv.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) (SL 2002., L 201, str. 37.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224. i ispravci SL 2018., L 74, str. 11. i SL 2017., L 162, str. 56.)
(
3
)	Uredba (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.; u daljnjem tekstu: OUZP)
(
4
)	Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.)
(
5
)	Direktiva 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)
(
6
)	Vidjeti presudu od 25. studenoga 2021., StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, t. 47.).
(
7
)	Oxford English Dictionary, ‘commerce’, dostupno na https://www.oed.com/dictionary/commerce_n?tab=meaning_and_use#8735085.
(
8
)	Pojam „urednički” (editorial) znači „onaj sadržaj novina, časopisa itd., koje su napisali ili uredili njegovi urednici, za razliku od reklama”. Oxford English Dictionary, dostupno na adresi https://www.oed.com/dictionary/editorial_adj?tab=meaning_and_use#5741224.
(
9
)	Vidjeti Papadopoulos, P., Snyder, P., Athanasakis, D. i Livshits, B., Keeping out the Masses: Understanding the Popularity and Implications of Internet Paywalls, in ‘WWW ’20: Proceedings of The Web Conference 2020’, Association for Computing Machinery’, New York, NY, SAD, str. 1433.‑1444., https://doi.org/10.1145/3366423.3380217.
(
10
)	Vidjeti presudu od 25. studenoga 2021., StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, t. 47.).
(
11
)	Vidjeti presudu od 22. lipnja 2021., Latvijas Republikas Saeima (Kazneni bodovi) (C‑439/19, EU:C:2021:504, t. 81. i navedenu sudsku praksu).
(
12
)	Vidjeti u pogledu situacije prijenosa prava vlasništva na materijalnoj ili nematerijalnoj imovini, presude od 3. srpnja 2012., UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, t. 42.) i od 16. rujna 2021., The Software Incubator (C‑410/19, EU:C:2021:742, t. 40.).
(
13
)	Vidjeti presudu od 15. rujna 2016., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu).
(
14
)	Vidjeti presudu od 15. rujna 2016., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, t. 42.).
(
15
)	Vidjeti, primjerice, Müller‑Graff, P.-Chr., u Streinz, R. (ur.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Munich, 3. izdanje, 2018., čl. 56. UFEU‑a, t. 21.
(
16
)	Vidjeti presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska (C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 155. i navedena sudska praksa).
(
17
)	Za detaljniju raspravu o transformaciji podataka u digitalnu imovinu, vidjeti Noto La Diega, G. u Bakhoum, M., Conde Gallego, B., Mackenrodt, M., i Gintarė Surblytė-Namavičienė, G. (ur.), Personal Data in Competition, Consumer Protection and Intellectual Property Law: Towards a Holistic Approach?, Berlin, 2018, str. 452. U tom pogledu, u časopisu The Economist pojavio se tekst o tome da najvrjedniji svjetski resurs više nije „nafta, nego podaci”, vidjeti Regulating the Internet Giants: The World’s Most Valuable Resource Is No Longer Oil, but Data, The Economist (6. svibnja 2017.), http://www.economist.com/news/leaders/21721656-data‑economy‑demands‑new‑approach‑antitrust‑rules‑worlds‑most‑valuable‑resource.
(
18
)	Ta se odredba odražava u uvodnoj izjavi 150. OUZP‑a, u kojoj se navodi da bi upravne novčane kazne za svaki pojedinačni slučaj trebalo odrediti nadležno nadzorno tijelo, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti posebne situacije, vodeći računa osobito o prirodi, težini i trajanju kršenja i njegovim posljedicama te mjerama poduzetim da bi se osiguralo poštovanje obveza iz OUZP‑a te spriječile ili ublažile posljedice kršenja.
(
19
)	Ta se odredba odražava u uvodnoj izjavi 148. OUZP‑a, koja glasi gotovo istovjetno. Zanimljivo je napomenuti da uvodna izjava upućuje na Povelju Europske unije o temeljnim pravima, a ne na pravo država članica.
(
20
)	Vidjeti presudu od 8. svibnja 2019., PI (C‑230/18, EU:C:2019:383, t. 57.).