62024CJ0554
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Žalba – Članci 259., 260. i 279. UFEU‑a – Izvršenje od strane države članice rješenja potpredsjednice Suda kojim se određuju privremene mjere – Nalaganje plaćanja dnevne novčane kazne do izvršenja rješenja – Propuštanje poduzimanja nužnih mjera radi postupanja po rješenju i plaćanja novčane kazne – Brisanje predmeta o meritumu – Naplata putem prijeboja tražbina zbog neplaćanja novčane kazne – Tužba za poništenje“
U predmetu C‑554/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 14. kolovoza 2024.,
Republika Poljska, koju zastupa B. Majczyna, u svojstvu agenta,
žalitelj,
a druga stranka u postupku je:
Europska komisija, koju zastupaju J. Estrada de Solà, K. Herrmann i O. Verheecke, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni i M. Bošnjak, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. srpnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Republika Poljska zahtijeva, s jedne strane, ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. svibnja 2024., Poljska/Komisija (T‑200/22 i T‑314/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2024:329), kojom je Opći sud odbio njezine tužbe podnesene protiv odluka Europske komisije od 7. i 8. veljače 2022., 16. i 31. ožujka 2022. te 16. svibnja 2022. (u daljnjem tekstu zajedno: sporne odluke), kojima je Komisija putem prijeboja naplatila iznose koje Republika Poljska duguje na ime dnevne novčane kazne koju je potpredsjednica Suda izrekla u rješenju od 20. rujna 2021., Češka Republika/Poljska (C‑121/21 R, u daljnjem tekstu: rješenje od 20. rujna 2021., EU:C:2021:752) te, s druge strane, poništenje spornih odluka.
Pravni okvir
UFEU
2
Članak 259. UFEU‑a određuje:
„Država članica koja smatra da neka druga država članica nije ispunila neku obvezu temeljem Ugovorâ može predmet uputiti Sudu Europske unije.
Prije nego što neka država članica pokrene postupak protiv druge države članice zbog navodne povrede obveze temeljem Ugovorâ, predmet mora uputiti Komisiji.
Nakon što je svakoj od zainteresiranih država pružena prilika da iznese svoje navode i da se izjasni o navodima druge stranke, u usmenom i pisanom obliku, Komisija daje obrazloženo mišljenje.
Ako Komisija u roku od tri mjeseca od dana kada joj je predmet dostavljen ne da mišljenje, izostanak takvog mišljenja nije zapreka za upućivanje predmeta Sudu.“
3
U članku 260. UFEU‑a predviđa se:
„1.   Ako Sud Europske unije ustanovi da država članica nije ispunila obvezu temeljem Ugovorâ, ta je država dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.
2.   Ako smatra da dotična država članica nije poduzela potrebne mjere kako bi postupila u skladu s presudom Suda, Komisija, nakon što toj državi pruži priliku za očitovanje, može predmet uputiti Sudu. Komisija pritom određuje visinu paušalnog iznosa ili novčane kazne koju je dotična država članica dužna platiti, a koju smatra primjerenom s obzirom na okolnosti.
Utvrdi li Sud da država članica nije postupila sukladno njegovoj presudi, može joj odrediti plaćanje paušalnog iznosa ili novčane kazne.
Ovaj postupak ne dovodi u pitanje članak 259.
[…]“
4
Članak 279. UFEU‑a određuje:
„Sud Europske unije može u svim predmetima koji se pred njim vode odrediti sve potrebne privremene mjere.“
Statut Suda Europske unije
5
Članak 36. Statuta Suda Europske unije određuje:
„Presude moraju imati obrazloženje. […]“
6
U članku 39. četvrtom stavku Statuta Suda Europske unije određuje se:
„Odluka predsjednika ili suca koji ga zamjenjuje privremena je i ni na koji način ne utječe na odluku Suda o glavnoj stvari.“
Poslovnik Suda
7
Članak 147. Poslovnika Suda, naslovljen „Nagodba“, u stavku 1. određuje:
„Ako se, prije nego što je Sud donio odluku, stranke nagode o rješenju spora i ako obavijeste Sud da odustaju od svojih zahtjeva, predsjednik određuje brisanje predmeta iz upisnika i donosi odluku o troškovima u skladu s člankom 141., uzimajući u obzir prijedloge stranaka u tom pogledu.“
8
U članku 160. tog poslovnika, naslovljenom „Zahtjev za suspenziju primjene ili drugu privremenu mjeru“, predviđa se:
„1.   Zahtjev za suspenziju primjene akta neke institucije u skladu s člankom 278. UFEU‑a i [člankom] 157. Ugovora o EZAE‑u dopušten je samo ako je podnositelj zahtjeva pobijao taj akt u nekom od postupaka pred Sudom.
2.   Zahtjev za neku drugu privremenu mjeru u skladu s člankom 279. UFEU‑a dopušten je samo ako ga je podnijela stranka postupka pred Sudom i ako se odnosi na taj postupak.
3.   Zahtjevi iz prethodnih stavaka pojašnjavaju predmet spora, okolnosti zbog kojih postoji hitnost, kao i činjenične i pravne razloge koji na prvi pogled opravdavaju određivanje privremene mjere koja se zahtijeva.
[…]“
9
Članak 162. navedenog poslovnika određuje:
„1.   O zahtjevu se odlučuje obrazloženim rješenjem protiv kojeg nije dozvoljena žalba. To se rješenje odmah dostavlja strankama.
2.   Izvršenje rješenja može se uvjetovati time da podnositelj zahtjeva položi jamstvo, čiji iznos i vrsta se određuju ovisno o okolnostima.
3.   Rješenjem se može odrediti dan kada se mjera prestaje primjenjivati. U suprotnom, mjera prestaje proizvoditi učinke odmah po objavi presude kojom se završava postupak.
4.   Rješenje ima samo privremeni karakter i ne prejudicira odluku Suda o glavnoj stvari.“
10
U članku 163. Poslovnika Suda predviđa se:
„Na zahtjev jedne od stranaka rješenje je u svakom trenutku moguće izmijeniti ili ukinuti uslijed promijenjenih okolnosti.“
Okolnosti spora
11
Dana 26. veljače 2021. Češka Republika podnijela je tužbu na temelju članka 259. UFEU‑a tražeći da se utvrdi da je Republika Poljska povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije zbog proširenja i produljenja djelatnosti iskopavanja lignita u rudniku na otvorenom u Turówu (Poljska), smještenom u blizini granice s Češkom Republikom i Saveznom Republikom Njemačkom (predmet C‑121/21).
12
Istodobno Češka Republika je podnijela zahtjev za privremenu pravnu zaštitu na temelju članka 279. UFEU‑a kojim je tražila da se Republici Poljskoj naloži, u iščekivanju presude Suda kojom će se odlučiti o meritumu, da odmah prekine aktivnosti iskopavanja lignita u rudniku Turów.
13
Rješenjem od 21. svibnja 2021., Češka Republika/Poljska (C‑121/21 R, u daljnjem tekstu: rješenje od 21. svibnja 2021., EU:C:2021:420), potpredsjednica Suda prihvatila je taj zahtjev za privremenu pravnu zaštitu te je Republici Poljskoj naložila da trenutačno i do donošenja presude kojom se okončava postupak u predmetu C‑121/21 prekine aktivnosti iskopavanja u navedenom rudniku.
14
Smatrajući da Republika Poljska nije postupila po rješenju od 21. svibnja 2021., Češka Republika je 7. lipnja 2021. podnijela novi zahtjev za privremenu pravnu zaštitu na temelju članka 279. UFEU‑a tražeći da se toj državi članici naloži da u proračun Unije uplati dnevnu novčanu kaznu od 5 milijuna eura dok ne postupi u skladu s tim rješenjem.
15
Dana 29. lipnja 2021. Republika Poljska je na temelju članka 163. Poslovnika Suda podnijela zahtjev da se rješenje od 21. svibnja 2021. ukine.
16
Rješenjem od 20. rujna 2021. potpredsjednica Suda je, s jedne strane, odbila zahtjev Republike Poljske da se ukine rješenje od 21. svibnja 2021. te je, s druge strane, naložila toj državi članici da Komisiji plati dnevnu novčanu kaznu od 500000 eura, tekuću od dana dostave rješenja od 20. rujna 2021. do dana kad ta država članica postupi po rješenju od 21. svibnja 2021.
17
Komisija je 19. listopada 2021. od poljskih tijela zatražila da dostave dokaze o prestanku djelatnosti iskopavanja lignita u rudniku Turów. Budući da Republika Poljska nije pružila takve dokaze, Komisija je u razdoblju od 5. studenoga 2021. do 8. ožujka 2022. toj državi članici poslala zahtjeve za podmirivanje dugovanja na ime dnevne novčane kazne po proteku svakog razdoblja od trideset kalendarskih dana.
18
Češka Republika i Republika Poljska zaključile su 3. veljače 2022. nagodbu kojom je okončan spor u kojem se vodi predmet C‑121/21 (u daljnjem tekstu: nagodba).
19
Dana 4. veljače 2022. dvije su države članice obavijestile Sud da slijedom nagodbe odustaju od svih zahtjeva u predmetu C‑121/21, a poljska su tijela zatražila od Komisije da obustavi postupak izvršenja novčanih kazni izrečenih u rješenju od 20. rujna 2021.
20
Rješenjem od 4. veljače 2022., Češka Republika/Poljska (Rudnik Turów) (C‑121/21, u daljnjem tekstu: rješenje od 4. veljače 2022., EU:C:2022:82), predmet C‑121/21 izbrisan je iz upisnika Suda.
21
Istoga dana Republika Poljska je na temelju članka 163. Poslovnika podnijela zahtjev da se rješenje od 20. rujna 2021. ukine.
22
Poljska su tijela 11. veljače 2022. ponovno zatražila od Komisije da obustavi postupak izvršenja novčanih kazni koje je Sud izrekao u tom rješenju.
23
Komisija je 22. veljače 2022. odgovorila na dopise Republike Poljske od 4. i 11. veljače 2022. navodeći da sve dok rješenje od 20. rujna 2021. nije „ukinuto“, ona namjerava nastaviti naplatu dugovanja nepodmirenih na dan 3. veljače 2022.
24
Rješenjem od 19. svibnja 2022., Češka Republika/Poljska (Rudnik Turów) (C‑121/21 R‑RAP, u daljnjem tekstu: rješenje od 19. svibnja 2022., EU:C:2022:408), potpredsjednik Suda odbio je zahtjev Republike Poljske da se rješenje od 20. rujna 2021. ukine. Točka 26. tog rješenja glasi kako slijedi: „[s]toga, u konkretnom slučaju, od 4. veljače 2022., dana donošenja rješenja predsjednika Suda, Češka Republika/Poljska (Rudnik Turów) (C‑121/21, […] EU:C:2022:82), kojim je naloženo brisanje predmeta C‑121/21 iz upisnika Suda, Republika Poljska više nema obvezu trenutačnog prekida djelatnosti iskopavanja lignita u rudniku Turów. Isto tako, treba smatrati da je nalaganje toj državi članici obveze da Komisiji plati novčanu kaznu od 500000 eura dnevno do prestanka tih djelatnosti postalo suvišno od tog dana“.
25
Nakon što je opomenula Republiku Poljsku da plati iznose nepodmirene na dan 3. veljače 2022. uvećane za zatezne kamate, navodeći da će u slučaju neplaćanja izvršiti naplatu navedenih iznosa prijebojem na temelju članka 101. stavka 1. i članka 102. Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (SL 2018., L 193, str. 1. i ispravak SL 2018., L 294, str. 45., u daljnjem tekstu: Financijska uredba), Komisija je odlučila izvršiti prijeboj iznosa dugovanih na ime novčane kazne koju je Sud izrekao u rješenju od 20. rujna 2021. Odlukama od 7. i 8. veljače 2022. te 16. i 31. ožujka 2022. izvršila je prijeboj iznosa dugovanih za razdoblje od 20. rujna 2021. do 17. siječnja 2022., dok je odlukom od 16. svibnja 2022. izvršila prijeboj iznosa dugovanih za razdoblje od 18. siječnja 2022. do 3. veljače 2022. Iznos na ime glavnice koji je na taj način naplaćen putem prijeboja dosezao je oko 68500000 eura.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
26
Tužbama zaprimljenim u tajništvu Općeg suda 19. travnja i 25. svibnja 2022., Republika Poljska pokrenula je dva postupka na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja, s jedne strane, odluka od 7. i 8. veljače 2022. te 16. i 31. ožujka 2022., te, s druge strane, odluke od 16. svibnja 2022.
27
U prilog osnovnosti tužbi za poništenje Republika Poljska je istaknula dva istovjetna žalbena razloga, koji se temelje, prvi, na povredi članka 101. stavka 1. i članka 102. Financijske uredbe u vezi s njezinim člankom 98. te, drugi, na povredi članka 296. UFEU‑a te članka 41. stavka 2. točke (c) i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
28
Opći je sud u pobijanoj presudi odbio ta dva žalbena razloga kao neosnovana te je slijedom toga odbio tužbe u cijelosti.
29
Kada je konkretno riječ o posljedicama brisanja predmeta C‑121/21 na dnevnu novčanu kaznu izrečenu protiv Republike Poljske, Opći je sud u točki 40. pobijane presude u bitnome istaknuo, najprije, da se u rješenju od 4. veljače 2022. uopće ne spominju ni privremene mjere određene rješenjem od 21. svibnja 2021. ni ta novčana kazna izrečena na temelju članka 279. UFEU‑a, nadalje, da je zahtjev Republike Poljske da se ukine rješenje od 20. rujna 2021. odbijen rješenjem od 19. svibnja 2022. te, konačno, da iz točke 26. potonjeg rješenja izričito proizlazi da treba smatrati da je nalaganje Republici Poljskoj da Komisiji plati novčanu kaznu od 500000 eura dnevno do prestanka djelatnosti iskopavanja lignita u rudniku Turów postalo suvišno od 4. veljače 2022., tako da je ta novčana kazna od toga dana prestala proizvoditi učinke.
30
Opći je sud u točki 41. pobijane presude utvrdio da je navedena novčana kazna stvarno tekla u razdoblju od dostave rješenja od 20. rujna 2021. do brisanja predmeta C‑121/21 iz upisnika Suda, a u točki 42. te presude u bitnome je ocijenio da, iako je brisanje tog predmeta doista utjecalo na tijek novčane kazne, ono naprotiv nije dovelo do gašenja obveze Republike Poljske u pogledu plaćanja iznosa koji duguje na ime iste novčane kazne, a svaki bi drugi zaključak dovodio u pitanje svrhu dnevne novčane kazne, a to je osiguravanje djelotvorne primjene prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a.
31
Opći je sud smatrao da argumenti koje je iznijela Republika Poljska ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
32
Kao prvo, on je u točki 44. pobijane presude podsjetio da se protiv rješenja od 20. rujna 2021. ne može izjaviti žalba i da se stoga ono ne može retroaktivno ukinuti.
33
Kao drugo, odgovarajući na argument Republike Poljske da većina nacionalnih pravnih sustava previđa da izrečene zaštitne mjere prestaju retroaktivno proizvoditi učinke kad glavni postupak postane bespredmetan, on je utvrdio da je upućivanje na nacionalna postupovna pravila irelevantno jer zakonitost spornih odluka u konkretnom slučaju treba ispitivati samo s gledišta pravila prava Unije. U tom smislu, Opći je sud u točki 45. te presude precizirao da je ta država članica priznala da postupovna pravila država članica nisu obvezujuća za sudove Unije, a u točki 46. navedene presude istaknuo je da, čak i pod pretpostavkom da u određenim nacionalnim sustavima izrečene zaštitne mjere, u iščekivanju konačne odluke, prestaju retroaktivno proizvoditi učinke kad glavni postupak postane bespredmetan, takva tvrdnja nije dovoljna za zaključak da su ta postupovna pravila dio zajedničkih ustavnih tradicija država članica i da po toj osnovi mogu biti dio pravnog sustava Unije kao izvor prava.
34
Kao treće, Opći je sud u točki 47. pobijane presude odbacio argumentaciju kojom se tvrdi da nastavak izvršenja dnevne novčane kazne, unatoč brisanju predmeta C‑121/21, izlazi iz okvira isključive svrhe koja se nastoji ostvariti tom novčanom kaznom, a to je osiguravanje učinkovitosti presude o meritumu. U tom smislu, on je utvrdio da u konkretnom slučaju dnevna novčana kazna koja je izrečena na temelju članka 279. UFEU‑a nema za cilj samo osiguravanje učinkovitosti te presude o meritumu, nego i prisiljavanje na pridržavanje privremenih mjera određenih rješenjem od 21. svibnja 2021. te odvraćanje Republike Poljske od odgađanja usklađivanja svojeg postupanja s tim rješenjem. Opći je sud u točki 48. pobijane presude u bitnome dodao da se argumentacija koju ona iznosi ne može prihvatiti zato što bi mehanizam novčane kazne koja se izriče na temelju članka 279. UFEU‑a izgubio svaki smisao, zbog čega bi morala prihvatiti da obveznik namjerno krši obvezu postupanja po privremenim mjerama naloženima u postupku privremene pravne zaštite do okončanja postupka o meritumu, čime se ugrožava učinkovitost prava Unije.
35
Budući da nije prihvatio ni druga dva argumenta koje je Republika Poljska iznijela u pogledu posljedica brisanja predmeta C‑121/21, Opći je sud u točki 51. pobijane presude ocijenio da Komisija nije počinila nikakvu povredu članaka 101. i 102. Financijske uredbe u vezi s njezinim člankom 98.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
36
Republika Poljska u svojoj žalbi traži od Suda da:
–
ukine u cijelosti pobijanu presudu;
–
poništi sporne odluke;
–
naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.
37
Komisija od Suda traži da:
–
odbije žalbu kao očito neosnovanu i
–
naloži Republici Poljskoj snošenje troškova.
O žalbi
38
U prilog osnovanosti žalbe Republika Poljska ističe dva žalbena razloga, koji se temelje, prvi, na povredi članka 279. UFEU‑a i, drugi, na povredi članka 36. Statuta Suda Europske unije.
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 279. UFEU‑a
39
Prvi žalbeni razlog koji je istaknula Republika Poljska podijeljen je na četiri dijela. Budući da se argumenti izneseni u prilog prvom, drugom i trećem dijelu preklapaju, te dijelove valja ispitati zajedno.
Prvi, drugi i treći dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
40
Prvim dijelom svojeg žalbenog razloga Republika Poljska prigovara Općem sudu da je prihvatio pogrešno tumačenje načela sporednog i privremenog karaktera postupka privremene pravne zaštite u odnosu na postupak o meritumu te da je dao prednost načelu učinkovitosti prava Unije pred načelom zaštite interesa stranke koja je tražila određivanje privremenih mjera. Naime, smatra da pristup koji je prihvaćen u točkama 42. i 47. pobijane presude dovodi do priznavanja samostalnog karaktera privremenim mjerama u vidu nalaganja plaćanja dnevne novčane kazne zato što te mjere služe interesima koji se razlikuju od onih zbog kojih se izriču „redovne“ privremene mjere. Međutim, tvrdi da članak 279. UFEU‑a ne omogućuje donošenje privremenih mjera tog tipa koje bi imale samostalni karakter. Smatra da, s obzirom na svoju prirodu, privremena mjera u vidu izricanja dnevne novčane kazne može imati isključivo cilj koji proizlazi iz članka 279. UFEU‑a, a to je osiguravanje učinkovitosti buduće presude o meritumu. Ističe da je privremena mjera kojom se izriče takva novčana kazna također dopuštena pod uvjetom da služi cilju zaštite interesa stranke koja je tražila određivanje te privremene mjere.
41
Ističe da je istina da je Opći sud u točki 47. pobijane presude ocijenio da cilj izricanja novčane kazne u vidu prisiljavanja na poštovanje privremene mjere mora biti na istoj razini kao i cilj u vidu osiguravanja učinkovitosti presude o meritumu. Međutim, tvrdi da zaključak do kojega je Opći sud došao slijedom svoje argumentacije proizvodi drukčiji učinak jer je on dao prednost prvom od tih ciljeva pred drugim. Prema mišljenju Republike Poljske, ako rješenje kojim su određene „glavne“ privremene mjere postane bespredmetno zbog brisanja predmeta s kojim je postupak privremene pravne zaštite povezan, „sporedna“ privremena mjera, u konkretnom slučaju izricanje dnevne novčane kazne, također postaje bespredmetna. Stoga, prestanak postojanja razloga zbog kojeg su naložene privremene mjere dovodi do prestanka postojanja bilo kakvog opravdanja za nastavak njihova izvršenja.
42
Načelo učinkovitosti prava Unije, koje se u kontekstu pobijane presude primjenjuje na rješenje od 20. rujna 2021., dakle sekundarni element u odnosu na rješenje od 21. svibnja 2021. kojim su izrečene glavne privremene mjere u vidu trenutačnog prestanka djelatnosti iskopavanja lignita u rudniku Turów, ne može imati prednost pred općim načelom na kojem počivaju mjere koje se donose na temelju članka 279. UFEU‑a, odnosno načelom privremenog i sporednog karaktera tih mjera u odnosu na rješenje predmeta o meritumu. Navodi da je Opći sud u točki 42. pobijane presude zanemario ključnu funkciju privremenih mjera koja se zasniva na načelu sporednog i privremenog karaktera postupka privremene pravne zaštite u odnosu na postupak o meritumu.
43
Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga Republika Poljska prigovara Općem sudu da je povrijedio načelo privremenog i sporednog karaktera mjera koje se izriču na temelju članka 279. UFEU‑a kada je prihvatio tumačenje koje stranku u postupku sprečava da povrati svoja imovinska prava nakon provođenja postupka o meritumu.
44
Republika Poljska s tim u vezi navodi, s jedne strane, da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se šteta financijske naravi ne može, osim u iznimnom okolnostima, smatrati nepopravljivom ili čak teško popravljivom, zato što u pravilu može biti predmet naknadnog novčanog prijeboja. Tvrdi da sudac privremene pravne zaštite mora utvrditi može li stranka povratiti svoja imovinska prava nakon provođenja postupka o meritumu te je li u skladu s člankom 162. stavkom 2. Poslovnika moguće izvršenje rješenja kojim su naložene privremene mjere uvjetovati time da podnositelj zahtjeva položi jamstvo. Ističe da ta mogućnost služi osiguravanju toga da tuženik može povratiti svoja imovinska prava ako uspije u postupku o meritumu. Međutim, smatra da pristup koji je Opći sud prihvatio u pobijanoj presudi dovodi do priznavanja nepovratnog karaktera izrečenoj dnevnoj novčanoj kazni.
45
S druge strane, Republika Poljska tvrdi da zaključak naveden u točki 42. pobijane presude, prema kojem brisanje predmeta u postupku o meritumu ne dovodi do ex tunc ukidanja privremene mjere kojom se nameće obveza plaćanja novčane kazne, nema nikakva utemeljenja u članku 279. UFEU‑a. Smatra da nastavak izvršenja te obveze neutralizira učinke okončanja postupka nakon što je predmet o meritumu izbrisan iz upisnika Suda. Međutim, tvrdi da tumačenje koje je Opći sud prihvatio u pobijanoj presudi ne omogućava otklanjanje učinaka koje proizvode privremene mjere i perpetuira njihove negativne učinke za obveznika, neovisno o ishodu predmeta o meritumu. Tvrdi da takvo tumačenje ima za posljedicu to da tražbine na temelju obveze plaćanja dnevne novčane kazne o kojoj je konkretno riječ ne mogu biti predmet nikakve mjere povrata, ni konkretno nikakve tužbe za naknadu štete.
46
Trećim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, usmjerenim protiv točaka 47. i 48. pobijane presude, Republika Poljska tvrdi da je Opći sud prihvatio tumačenje članka 279. UFEU‑a kojim se privremena mjera u vidu obveze plaćanja dnevne novčane kazne transformira u samostalnu mjeru koja ima karakter sankcije. Međutim, smatra da članak 279. UFEU‑a sucu privremene pravne zaštite ne daje ovlast za određivanje sankcija. Budući da je očito da izvršenje obveze koja proizlazi iz rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti koje je postalo bespredmetno više nema preventivni cilj, smatra da takvo izvršenje po svemu sudeći ima represivni cilj u vidu sankcioniranja obveznika zbog izbjegavanja te obveze.
47
Uostalom, cilj u vidu osiguravanja djelotvorne primjene prava Unije kao same srži načela vladavine prava utvrđenog u članku 2. UEU‑a, spomenut u točkama 32. i 42. pobijane presude, ne može opravdavati tumačenje članka 279. UFEU‑a koje je prihvatio Opći sud jer bi se taj cilj mogao uspješno ostvariti u postupku zbog povrede obveze koji se pokreće na temelju članka 258. UFEU‑a i izvršava putem sankcija predviđenih u članku 260. stavku 2. UFEU‑a.
48
Komisija smatra da su ta tri dijela prvog žalbenog razloga neosnovana i da ih stoga treba odbiti.
– Ocjena Suda
49
Treba podsjetiti na to da svrha prisiljavanja države članice na poštovanje privremenih mjera koje je donio sudac privremene pravne zaštite, predviđajući da će se u slučaju njihova nepoštovanja izreći novčana kazna, jest osiguravanje djelotvorne primjene prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a, na kojoj se Unija zasniva (rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 102.).
50
Iako je točno da postupak privremene pravne zaštite iz članka 279. UFEU‑a ima ograničen doseg zbog svojeg sporednog karaktera u odnosu na postupak o meritumu i zbog privremene naravi mjera koje se mogu donijeti nakon njegova okončanja, ipak ga obilježava širina ovlasti koje se priznaju sucu privremene pravne zaštite kako bi mu se omogućilo da osigura punu učinkovitost konačne odluke (rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 103.).
51
Stoga, ako smatra da okolnosti predmeta zahtijevaju donošenje dodatnih mjera kako bi se osigurala učinkovitost zatraženih privremenih mjera, sudac privremene pravne zaštite je na temelju članka 279. UFEU‑a ovlašten među ostalim predvidjeti izricanje novčane kazne državi članici u slučaju da ona ne poštuje naložene privremene mjere (rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 104.).
52
Naime, budući da mogućnost izricanja novčane kazne u takvom slučaju pridonosi odvraćanju od toga da dotična država članica ne postupi po naloženoj privremenoj mjeri, njome se pojačava učinkovitost tih mjera, a samim time i osigurava puna učinkovitost konačne odluke, potpadajući tako u potpunosti u okvir cilja iz članka 279. UFEU‑a (rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 105.).
53
Iz sudske prakse koja se spominje u točkama 49. do 52. ove presude proizlazi da u slučaju izricanja dnevne novčane kazne od strane suca privremene pravne zaštite u slučaju kad država članica ne poštuje glavnu privremenu mjeru koja joj je naložena, treba smatrati da je riječ o sporednoj privremenoj mjeri namijenjenoj osiguravanju pune učinkovitosti, s jedne strane, rješenja kojim je naložena ta glavna privremena mjera te, s druge strane, konačne odluke koja treba biti donesena, a time i djelotvorne primjene prava Unije.
54
U vezi s argumentom Republike Poljske da u kontekstu privremene zaštite istu težinu treba dati načelu učinkovitosti prava Unije i načelu zaštite interesa stranke koja je tražila određivanje privremenih mjera, treba istaknuti da je točno to da je, u skladu s člankom 160. stavkom 3. Poslovnika, doista na tužitelju da traži određivanje privremenih mjera koje smatra nužnima te dokaže da su ispunjeni uvjeti koji su propisani za njihovo određivanje. Međutim, ostaje činjenica da, u predmetu poput onoga iz predmetnog spora, dnevna novčana kazna nije uplaćena stranci koja je tražila njezino izricanje i nema za cilj njezino obeštećenje zbog toga što protustranka nije poštovala glavne privremene mjere koje je sudac privremene pravne zaštite odredio na temelju članka 279. UFEU‑a. Ta je novčana kazna uplaćena u proračun Unije, što dokazuje da joj je cilj osiguravanje djelotvorne primjene prava Unije u općem interesu.
55
Osim toga, nakon što mu je podnesen zahtjev, sudac privremene pravne zaštite mora se uvjeriti da su mjere koje namjerava naložiti dovoljno učinkovite za ostvarenje njihova cilja te u okviru široke margine prosudbe koju mu priznaje članak 279. UFEU‑a donijeti, eventualno i po službenoj dužnosti, bilo koju sporednu mjeru koja ima za cilj osigurati učinkovitost privremenih mjera koje izriče (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 98. i 99.). Stoga, nakon što je sudac privremene pravne zaštite donio odluku kojom se određuje privremena mjera, bez obzira na to ima li ona glavni ili sporedni karakter, stranka koja je zatražila određivanje te privremene mjere ne može više izmijeniti svoj zahtjev retroaktivno, već samo za ubuduće.
56
Tumačenje prema kojem stranke spora mogu djelovati na privremenu mjeru zatraženu i naloženu na temelju članka 279. UFEU‑a samo za ubuduće, a ne retroaktivno, potvrđuju kako članak 163., tako i članak 162. Poslovnika.
57
Naime, kada je riječ o članku 163. Poslovnika, treba podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, zahtjev koji se podnosi na temelju te odredbe nema za cilj da od suca privremene pravne zaštite ishodi retroaktivno ukidanje rješenja kojim je određena privremena mjera, već samo njegovu izmjenu ili stavljanje izvan snage, s obzirom na to da sudac privremene pravne zaštite takvo rješenje može preispitivati s učincima samo za ubuduće, uključujući i eventualno ponovno ocjenjivanje, s obzirom na okolnosti koje su postojale u trenutku donošenja njegove odluke, činjeničnih i pravnih razloga koji su na prvi pogled opravdavali određivanje predmetne privremene mjere (rješenje od 19. svibnja 2022., t. 22. i navedena sudska praksa). Međutim, ako sudac privremene pravne zaštite može preispitivati takvo rješenje s učincima samo za ubuduće, očito je da djelovanja stranaka u sporu, uključujući i nagodbu, također ne mogu dovesti do retroaktivne izmjene, utvrđivanja nevaljanosti ili ukidanja rješenja kojim se nalažu takve privremene mjere ili njihovih učinaka.
58
Kada je riječ o članku 162. Poslovnika, treba istaknuti da ta odredba, s obzirom na to da predviđa da protiv rješenja kojima izriču privremene mjere nije „dozvoljena žalba“, također ne ostavlja nikakva mjesta mogućoj retroaktivnoj izmjeni, utvrđivanju nevaljanosti ili ukidanju privremenih mjera koje je naložio sudac privremene pravne zaštite.
59
Nadalje, navedeno tumačenje potvrđuje i sudska praksa Suda iz koje proizlazi da, unatoč činjenici da dnevna novčana kazna koja je izrečena kao sporedna privremena mjera isključivo u cilju osiguravanja poštovanja glavnih privremenih mjera ima nepovratan karakter, izricanje takve novčane kazne ne utječe na odluku o meritumu te stoga potpada pod područje primjene članka 279. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 106. do 108.).
60
Međutim, ako se može smatrati da izricanje takve novčane kazne od strane suca privremene pravne zaštite ne utječe na odluku o meritumu, to je zato što se ta sporedna privremena mjera, to jest predmetna dnevna novčana kazna, izriče radi, s jedne strane, osiguravanja pridržavanja predmetnih privremenih mjera baš kao i, s druge strane, očuvanja pune učinkovitosti konačne odluke koja treba biti donesena, a time i osiguravanja djelotvorne primjene prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a, na kojoj se Unija zasniva.
61
Štoviše, tumačenje navedeno u točki 54. ove presude ne dovodi u pitanje ni argument kojim se tvrdi da privremene mjere imaju samo sporedni karakter u odnosu na postupak o meritumu. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 51. i 52. ove presude, iako je Sud priznao da je doseg postupka privremene pravne zaštite na temelju članka 279. UFEU‑a ograničen svojim sporednim karakterom u odnosu na postupak o meritumu i privremenom prirodom mjera koje se mogu donositi nakon provođenja postupka privremene pravne zaštite, on je ipak smatrao da je sudac privremene pravne zaštite na temelju članka 279. UFEU‑a među ostalim nadležan predvidjeti izricanje novčane kazne državi članici u slučaju da ona ne poštuje naložene privremene mjere. Međutim, činjenica da privremene mjere imaju sporedni karakter u odnosu na postupak o meritumu ne sprečava mogućnost da neke od tih mjera, unatoč tome što se primjenjuju tijekom određenog razdoblja, proizvode nepovratne učinke za to razdoblje, zato što, u skladu s člankom 162. Poslovnika i ne dovodeći u pitanje članak 163. tog poslovnika, te učinke proizvode do dana utvrđenog u rješenju kojim su izrečene ili do donošenja odluke kojom se okončava postupak.
62
Kada je riječ o argumentu Republike Poljske da je nakon sklapanja nagodbe s Češkom Republikom rješenje od 21. svibnja 2021. kojim su naložene glavne privremene mjere postalo bespredmetno, tako da više ne postoji nikakva potreba za osiguravanje njegove učinkovitosti primjenom dnevne novčane kazne i da je stoga rješenje od 20. rujna 2021. kojom se ona izriče također postalo bespredmetno, dovoljno je istaknuti da, kao što proizlazi iz prethodnih razmatranja, učinci sporedne privremene mjere mogu biti poništeni samo za ubuduće, a ne mogu biti ukinuti ili izmijenjeni retroaktivno.
63
Treba dodati da je Sud također ocijenio da predviđanje mogućnosti da sudac privremene pravne zaštite izrekne novčanu kaznu s ciljem osiguravanja poštovanja privremenih mjera ni na koji način ne prejudicira smisao buduće odluke o meritumu, tako da sporedna mjera kojom se predviđa izricanje dnevne novčane kazne u slučaju da država članica ne poštuje privremene mjere koje su joj naložene potpada pod područje primjene članka 279. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 107. i 108.).
64
Suprotno tvrdnjama Republike Poljske, zadržavanje – unatoč nagodbi – obveze plaćanja iznosa koji ona duguje na ime dnevne novčane kazne izrečene u rješenju od 20. rujna 2021., ne zanemaruje se svrha te novčane kazne, to jest osiguravanje djelotvorne primjene prava Unije. Naime, u konkretnom je slučaju nesporno da do sklapanja nagodbe Republika Poljska nije poštovala ni glavne privremene mjere naložene u rješenju od 21. svibnja 2021. ni sporednu privremenu mjeru naloženu u rješenju od 20. rujna 2021., tako da ta svrha nije bila postignuta.
65
Kada je riječ o argumentu Republike Poljske da pristup koji je Opći sud prihvatio u točkama 47. i 48. pobijane presude dovodi do toga da se dnevnoj novčanoj kazni priznaje karakter sankcije, dok u skladu s člankom 279. UFEU‑a sudac privremene pravne zaštite nije ovlašten izricati sankcije, treba podsjetiti na to da je Sud već ocijenio da se dnevna novčana kazna izrečena radi osiguravanja učinkovitosti naloga upućenog određenoj stranci na temelju članka 279. UFEU‑a ne može smatrati sankcijom (rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 102.).
66
Budući da dnevna novčana kazna koju izriče sudac privremene pravne zaštite radi osiguravanja djelotvorne primjene rješenja kojim se nalažu glavne privremene mjere pojačava njihovu učinkovitost, potičući dotičnu državu članicu da prestane s neizvršavanjem obveza koje ima na temelju tog rješenja, ta novčana kazna osigurava, od trenutka kad je izrečena, punu učinkovitost konačne odluke koja treba biti donesena te djelotvornu primjenu prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a, na kojoj se Unija zasniva, te stoga nesporno ulazi u okvir cilja iz članka 279. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 105. i presudu od 18. prosinca 2025., Komisija/Poljska (Nadzor ultra vires sudske prakse Suda – Nadređenost prava Unije), C‑448/23, EU:C:2025:975, t. 130.). Takva dnevna novčana kazna stoga ima preventivni, a ne represivni karakter.
67
Činjenica da, kao što je to u konkretnom slučaju, dotična država članica nije poštovala ni rješenje kojim su naložene glavne privremene mjere ni rješenje kojim je određena sporedna privremena mjera, to jest plaćanje dnevne novčane kazne, prije zaključenja predmeta o meritumu, ne može sama po sebi izmijeniti preventivni karakter dnevne novčane kazne koju sudac privremene pravne zaštite izriče na temelju članka 279. UFEU‑a. Naime, svako bi drugo tumačenje dovodilo u pitanje korisni učinak takve sporedne privremene mjere omogućavajući obvezniku da se pozove na vlastitu tražbinu prilikom osporavanja zakonitosti donesene mjere.
68
Imajući u vidu navedeno, valja zaključiti da je Opći sud – ocjenjujući u točki 47. pobijane presude da dnevna novčana kazna izrečena na temelju članka 279. UFEU‑a u konkretnom slučaju nije imala za cilj samo osigurati učinkovitost presude o meritumu, nego i prisiliti na pridržavanje privremenih mjera određenih rješenjem od 21. svibnja 2021. i odvratiti Republiku Poljsku od odgađanja usklađivanja svojeg postupanja s tim rješenjem, te zaključujući u točki 48. te presude da se argumentacija koju ona iznosi ne može prihvatiti jer bi mehanizam novčane kazne koja se izriče na temelju članka 279. UFEU‑a izgubio svaki smisao – prihvatio tumačenje tog članka koje je u skladu sa sudskom praksom Suda i ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
69
Što se tiče argumenta Republike Poljske da je Opći sud prihvatio tumačenje članka 279. UFEU‑a koje tuženika sprečava da povrati svoja imovinska prava nakon provođenja postupka o meritumu, nesporno je da nakon brisanja predmeta o meritumu slijedom nagodbe sklopljene između Češke Republike i Republike Poljske, potonja nije mogla uspjeti u tom postupku.
70
Kao posljednje, kada je riječ o argumentu Republike Poljske da bi se cilj u vidu osiguravanja djelotvorne primjene prava Unije mogao uspješno ostvariti u okviru postupka zbog povrede obveze koji se pokreće na temelju članka 258. UFEU‑a i izvršava putem sankcija predviđenih u članku 260. stavku 2. UFEU‑a, treba podsjetiti na to da je Sud ocijenio da bi takvo tumačenje sustava pravnih lijekova u pravu Unije općenito i postupka privremene pravne zaštite posebno, naštetilo cilju tog postupka, a to je osiguravanje da dotična država članica poštuje privremene mjere koje su joj naložene i jamčenje djelotvorne primjene prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a, na kojoj se Unija zasniva (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2017., Komisija/Poljska, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, t. 102.).
71
Iz navedenog slijedi da je Opći sud – ocjenjujući u točkama 32., 42. i 48. pobijane presude da bi slijeđenje pristupa koji zagovara Republika Poljska, a prema kojem bi brisanje predmeta o meritumu u konkretnom slučaju dovelo do gašenja obveze te države članice u pogledu plaćanja iznosa koji duguje na ime dnevne novčane kazne izrečene u rješenju od 20. rujna 2021., dovelo do udaljavanja od svrhe te novčane kazne u vidu osiguravanja djelotvorne primjene prava Unije, što je u samoj srži vrijednosti vladavine prava utvrđene u članku 2. UEU‑a – prihvatio tumačenje članka 279. UFEU‑a koje je u skladu sa sudskom praksom Suda te da nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
72
Prvi, drugi i treći dio prvog žalbenog razloga valja stoga odbiti kao neosnovane.
Četvrti dio prvog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
73
Četvrtim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, usmjerenim protiv točaka 40. i 42. pobijane presude, Republika Poljska prigovara Općem sudu da je pogrešno protumačio rješenje od 19. svibnja 2022. kada je na temelju tog rješenja zaključio da brisanje predmeta o meritumu nije dovelo do gašenja njezine obveze u pogledu plaćanja iznosa koji duguje na ime novčane kazne. Naime, tvrdi da se rješenje od 19. svibnja 2022. nije odnosilo na retroaktivne učinke prestanka privremenih mjera i da je irelevantno za davanje odgovora na pitanje koje je učinke imalo brisanje predmeta o meritumu u postupku C‑121/21 na obvezu naloženu Republici Poljskoj da plati iznos koji duguje na ime dnevne novčane kazne za razdoblje prije dana brisanja tog predmeta iz upisnika Suda. Ta država članica stoga smatra da Opći sud nije imao valjanih razloga da iz rješenja od 19. svibnja 2022. izvuče bilo kakve zaključke koji bi mu omogućili da razmotri to pitanje.
74
Komisija zaključuje da treba odbiti taj dio prvog žalbenog razloga.
– Ocjena Suda
75
Kada je riječ o četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga, treba naglasiti da se, kao što je to Republika Poljska s pravom istaknula, Opći sud u točki 40. pobijane presude izričito pozvao na točku 26. rješenja od 19. svibnja 2022. i iz nje zaključio da je dnevna novčana kazna koja je izrečena u rješenju od 20. rujna 2021.„prestala proizvoditi učinke od 4. veljače 2022.“. Međutim, Opći je sud u toj istoj točki 40. te presude također utvrdio, s jedne strane, da se u rješenju od 4. veljače 2022. ne spominju ni privremene mjere određene rješenjem od 21. svibnja 2021. ni dnevna novčana kazna izrečena na temelju članka 279. UFEU‑a te, s druge strane, da je zahtjev Republike Poljske da se rješenje od 20. rujna 2021. ukine bio odbijen rješenjem od 19. svibnja 2022.
76
Kao što je razvidno iz korištenja izraza „stoga“ na početku točke 41. pobijane presude, Opći je sud, na temelju triju utvrđenja navedenih u točki 40. te presude na koje se podsjeća u prethodnoj točki ove presude, ocijenio da je „obveza plaćanja dnevne novčane kazne stvarno postojala u razdoblju od dana dostave rješenja od 20. rujna 2021. […] do dana brisanja predmeta C‑121/21 iz upisnika“.
77
Međutim, budući da Republika Poljska nije osporila točku 41. pobijane presude, a time ni privremenu ocjenu koja se u njoj navodi, valja zaključiti da su utvrđenja koja su navedena u točkama 40. i 41. te presude dovoljna da bi se obrazložila ocjena koju je Opći sud iznio u točki 42. navedene presude, tvrdeći da brisanje predmeta o meritumu nije dovelo do gašenja obveze te države članice u pogledu plaćanja iznosa koji duguje na ime dotične novčane kazne, imajući u vidu da se ta ocjena samo dijelom zasniva na točki 26. rješenja od 19. svibnja 2022., koju je Opći sud štoviše u točki 40. pobijane presude samo doslovno citirao.
78
Imajući u vidu navedeno, valja utvrditi da argumentacija koju Republika Poljska iznosi u prilog četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga počiva na pogrešnom tumačenju točaka 40. i 42. pobijane presude.
79
Četvrti dio prvog žalbenog razloga stoga valja odbiti kao neosnovan.
80
Imajući u vidu navedena razmatranja, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 36. Statuta Suda Europske unije
Argumentacija stranaka
81
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji je u bitnome usmjeren protiv točke 46. pobijane presude, Republika Poljska prigovara Općem sudu da je povrijedio obvezu obrazlaganja jer nije valjano izložio razloge zbog kojih je odbacio argument kojim se tvrdilo da su nacionalna postupovna pravila kojima se predviđa da izrečene zaštitne mjere, u iščekivanju donošenja konačne odluke, prestaju retroaktivno proizvoditi učinke kad postupak o meritumu postane bespredmetan, dio zajedničkih ustavnih tradicija država članica i da kao takva mogu biti dio pravnog sustava Unije kao izvor prava.
82
Naime, Republika Poljska tvrdi da Opći sud, nakon što je u točki 45. pobijane presude odbacio njezinu argumentaciju uz obrazloženje da se zakonitost spornih odluka mora ispitivati samo s gledišta pravila prava Unije, u točki 46. te presude navodi samo paušalnu tvrdnju odbijajući argument kojim se tvrdi da su se nacionalne odredbe na koje se pozvala ta država članica mogle smatrati dijelom pravnog sustava Unije kao izvor prava u smislu članka 6. stavka 3. UEU‑a, ne specificirajući pritom odredbu Ugovorâ ili opće načelo prava Unije koji se protive takvoj kvalifikaciji. Republika Poljska stoga tvrdi da joj taj zaključak ne omogućava da se upozna s razlozima odluke Općeg suda.
83
Komisija smatra da taj žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
84
Drugi istaknuti žalbeni razlog vezan je uz nepostojanje obrazloženja u točki 46. pobijane presude.
85
U tom pogledu treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, obrazloženje presude mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke Općeg suda, tako da se zainteresirane osobe mogu upoznati s razlozima za donošenje odluke, a Sud provesti sudski nadzor (presuda od 23. siječnja 2025., Parlament/Axa Assurances Luxembourg i dr., C‑766/21 P, EU:C:2025:31, t. 80. i navedena sudska praksa).
86
Opći je sud u točki 46. pobijane presude ocijenio da „pod pretpostavkom da u određenim nacionalnim pravnim sustavima zaštitne mjere donesene u iščekivanju konačne odluke retroaktivno prestaju proizvoditi učinke kada [postupak o meritumu] postane bespredmetan, to utvrđenje nije dovoljno da bi se dokazalo da su ta postupovna pravila dio ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i da na temelju toga mogu biti dio pravnog poretka Europske unije kao izvor prava“.
87
Međutim, iz tog obrazloženja nedvosmisleno proizlazi da je Opći sud smatrao da se, u skladu sa zahtjevima u području dokazivanja, postupovna pravila na koje se Republika Poljska poziva u prilog svojoj argumentaciji ne mogu smatrati dijelom zajedničkih ustavnih tradicija država članica. Iz toga slijedi da pobijana presuda uopće ne pati, kada je riječ o njezinoj točki 46., od nepostojanja ili nedostatnosti obrazloženja.
88
Iz navedenog slijedi da drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
89
Žalbu stoga valja u cijelosti odbiti.
Troškovi
90
Prema odredbi članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
91
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
92
Budući da je Komisija zatražila da se Republici Poljskoj naloži snošenje troškova da ona nije uspjela u postupku, potonjoj valja naložiti da osim vlastitih troškova snosi i troškove Komisije.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Republici Poljskoj nalaže se da osim vlastitih troškova snosi i troškove Europske komisije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski