62020CC0226
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 2. rujna 2021. (
1
)
Predmet C‑226/20 P
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL
protiv
Europske komisije
„Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) 2017/1795 – Uvoz toplovaljanih plosnatih proizvoda od željeza, nelegiranog čelika ili drugog legiranog čelika – Okončanje postupka u vezi s uvozom proizvoda podrijetlom iz Srbije – Uredba (EU) 2016/1036 – Članak 3. stavak 4. točka (a) i članak 9. stavci 2. i 3. – Utvrđivanje postojanja štete – Kumulativna procjena učinaka uvoza iz više od jedne zemlje – ‚Zanemarivost’ obujma uvoza iz određene zemlje – Okončanje postupka – Članak 20. stavak 2. – Povreda prava obrane”
1.
Može li Europska komisija u antidampinškom ispitnom postupku smatrati „zanemarivim” obujam uvoza iz određene zemlje u Europsku uniju koji predstavlja tržišni udio od 1,04 % pa je stoga veći, makar i neznatno, od praga od 1 %? U tim okolnostima, može li Komisija posljedično odlučiti da ne ocjenjuje učinke uvoza iz te zemlje kumulativno s uvozom iz drugih zemalja nad kojima se provodi ispitni postupak i slijedom toga odlučiti o okončanju ispitnog postupka u vezi s uvozom proizvoda podrijetlom iz te zemlje?
2.
To su, u biti, pitanja koja će Sud morati razmotriti u ovom predmetu povodom žalbe kojom Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL (u daljnjem tekstu: Eurofer) traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. ožujka 2020., Eurofer/Komisija (u daljnjem tekstu: pobijana presuda) (
2
), kojom je taj sud odbio Euroferovu tužbu za djelomično poništenje Provedbene uredbe (EU) 2017/1795 (
3
) (u daljnjem tekstu: sporna uredba), a kojom je Komisija okončala antidampinški ispitni postupak u vezi s uvozom u Uniju određenih toplovaljanih plosnatih proizvoda od željeza, nelegiranog čelika ili drugog legiranog čelika podrijetlom iz Srbije.
I. Pravni okvir
3.
Člankom 3. Uredbe (EU) 2016/1036 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske unije (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba) (
4
), naslovljenim „Utvrđivanje štete”, u stavcima 3. i 4. propisuje se:
„3.   S obzirom na obujam dampinškog uvoza, razmatra se je li došlo do značajnog porasta dampinškog uvoza, u apsolutnom iznosu ili relativno u odnosu na proizvodnju ili potrošnju u Uniji. U vezi s učinkom dampinškog uvoza na cijene, razmatra se je li dampinškim uvo[z]om došlo do značajnog sniženja cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda industrije Unije, odnosno je li takav uvoz na drugi način utjecao na sniženje cijene u velikoj mjeri, odnosno spriječio rast cijene u velikoj mjeri, a do kojega bi inače došlo. Jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.
4.   Ako se nad uvozom proizvoda iz više od jedne zemlje istodobno provodi antidampinški ispitni postupak, učinak takvih uvoza kumulativno se ocjenjuje jedino ako je utvrđeno da:
(a)
dampinška marža utvrđena u odnosu na uvoze iz svake od zemalja pojedinačno viša je od de minimis marže definirane u članku 9. stavku 3. i da obujam uvoza iz svake od zemalja nije zanemariv; i
(b)
kumulativna procjena učinaka dampinškog uvoza primjerena je s obzirom na uvjete tržišnog natjecanja između uvoznih proizvoda i istovjetnih proizvoda Unije”.
4.
Člankom 5. stavkom 7. Osnovne uredbe predviđa se:
„Istodobno se u odluci o tome hoće li se pokrenuti postupak ili ne razmatraju i dokazi o dampingu i o šteti. Pritužba se odbija ako dokazi, bilo o dampingu ili o šteti, nisu dostatni da bi opravdali postupanje sa slučajem. Postupak se ne pokreće protiv zemalja čiji uvoz predstavlja niži udio na tržištu od 1 % osim ako na te zemlje zajedno otpada 3 % ili više potrošnje u Uniji.”
5.
Člankom 9. stavcima 2. i 3. Osnovne uredbe određuje se:
„2.   Ako su zaštitne mjere nepotrebne, ispitni postupak ili postupci se završavaju. […]
3.   Za postupke pokrenute prema članku 5. stavku 9. uobičajeno se šteta smatra zanemarivom ako je tržišni udio uvoza manji od iznosa utvrđenih u članku 5. stavku 7. Za isti postupak, dolazi do završetka ako se utvrdi da je dampinška marža niža od 2 %, izražena u postotku izvozne cijene, pod uvjetom da se završava samo postupak ako je marža ispod 2 % za pojedinačne izvoznike, ali oni ostaju u postupku i može ih se ponovno ispitati u kasnijoj reviziji postupka koja se provodi za dotičnu zemlju u skladu s člankom 11.”
6.
Člankom 20. stavcima 1. i 2. Osnovne uredbe određuje se:
„1.   Podnositelji pritužbi, uvoznici i izvoznici i njihove predstavničke udruge [te] zemlja izvoza mogu zatražiti objavu pojedinosti na kojima se temelje osnovne činjenice i razmatranja na temelju kojih su uvedene privremene mjere. Zahtjevi za objavom podnose se u pisanom obliku odmah nakon uvođenja privremenih mjera, a objava je pisana u najranijem mogućem roku nakon toga.
2.   Stranke navedene u stavku 1. mogu zatražiti konačnu objavu osnovnih činjenica i razmatranja na temelju kojih se namjerava preporučiti uvođenje konačnih mjera ili okončanje ispitnog postupka ili postupka bez uvođenja mjera, pritom vodeći posebno računa o objavi podataka i rasprava koje su različite od onih korištenih za privremene mjere”.
II. Činjenično stanje i sporna uredba
7.
Predmetne činjenice iznesene su u točkama 1. do 12. pobijane presude, na koje upućujem za više pojedinosti. Za potrebe ovog postupka samo ću podsjetiti da je Europska komisija nakon pritužbe koju je 23. svibnja 2016. podnio Eurofer pokrenula antidampinški ispitni postupak u vezi s uvozom u Europsku uniju određenih toplo valjanih plosnatih proizvoda od željeza, nelegiranog čelika ili drugog legiranog čelika podrijetlom iz Brazila, Irana, Rusije, Srbije i Ukrajine. Ispitnim postupkom bilo je obuhvaćeno razdoblje od 1. srpnja 2015. do 30. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: ispitno razdoblje).
8.
Taj je ispitni postupak završen nakon što je Komisija 5. listopada 2017. donijela spornu uredbu.
9.
Iz uvodnih izjava 232. do 236. sporne uredbe, citiranih u točkama 52. do 58. pobijane presude, proizlazi da je Komisija u toj uredbi smatrala da je obujam uvoza iz Srbije „zanemariv” u smislu članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe zato što je taj obujam bio smanjen tijekom trajanja ispitnog postupka i činio je tržišni udio od svega 1,04 %. U tom pogledu Komisija je u uvodnoj izjavi 232. sporne uredbe navela sljedeće: „Komisija obično ‚neznatnim’ smatra tržišni udio ispod praga od 1 % utvrđenog [O]snovnom uredbom u fazi pokretanja postupka. Međutim, Komisija je u ovom slučaju utvrdila da je 1,04 % još uvijek neznatno jer bi se 0,04 % trebalo smatrati [irelevantnim], posebno kad je, u relativnom smislu, srpski obujam uvoza znatno niži od obujma iz svake od ostalih četiriju zemalja. Naime, obujam uvoza iz Srbije bio je gotovo dvostruko manji od obujma iz Brazila, druge najmanje zemlje u smislu obujma uvoza.”
10.
Nadalje, Komisija je odbila argumentaciju Eurofera kojom je on tvrdio da je srpski uvoz trebalo procijeniti kumulativno s uvozom iz drugih zemalja jer je prešao minimalni prag od 1 %. U tom pogledu Komisija je u uvodnoj izjavi 234. sporne uredbe smatrala sljedeće:
„Odluka o tome bi li trebalo kumulativno procijeniti uvoz ili ne mora se temeljiti na svim kriterijima utvrđenima u članku 3. stavku 3. [O]snovne uredbe. Člankom 3. stavkom 4. ne daje se posebna važnost ni jednom od tih pojedinačnih kriterija. Iako je točno da se uvoz iz određene zemlje ne može zbrajati ako je njegov obujam zanemariv, iz toga ne proizlazi ipso facto da ih se u suprotnome treba zbrajati. Nadalje, [O]snovnom uredbom ne propisuju se izričito pragovi zanemarivosti. Iako članak 5. stavak 7. [O]snovne uredbe može biti smjernica u pogledu zanemarivog obujma uvoza, članak 3. stavak 4. ne uključuje upućivanje na te pragove. Naprotiv, formulacija je dovoljno fleksibilna da bi se Komisiji omogućilo da provede analizu svakog pojedinačnog slučaja uzimajući u obzir [irelevantnost] ‚dodatnog’ obujma od 0,04 %.”
11.
Nadalje, Komisija je u uvodnoj izjavi 235. sporne uredbe istaknula da su se srpske izvozne cijene razlikovale od izvoznih cijena ostalih četiriju predmetnih zemalja jer, s jedne strane, „iako su se i srpske prosječne prodajne cijene smanjile tijekom razmatranog razdoblja, njihova prosječna prodajna cijena tijekom razdoblja ispitnog postupka […] [bila je] najviša tijekom razdoblja ispitnog postupka i znatno viša od prosječnih prodajnih cijena u Brazilu, Iranu, Rusiji i Ukrajini” i, s druge strane, „srpske prosječne prodajne cijene znatno su više od prosječnih prodajnih cijena ostalih četiriju predmetnih zemalja”.
12.
Komisija je u uvodnoj izjavi 236. sporne uredbe dodala da se „na temelju određivanja cijena, zajedno s neznatnim obujmom, mo[glo] zaključiti da se srpski proizvođač izvoznik ravnao prema drugim cijenama predmetnog proizvoda i da ih nije određivao”. Prema njezinu mišljenju, „to je [bilo] vidljivo i iz činjenice da je smanjenje njegovih cijena između 2015. i razdoblja ispitnog postupka niže i u relativnom smislu, u usporedbi sa smanjenjem cijena ostalih četiriju predmetnih zemalja”.
13.
Člankom 2. Uredbe određuje se da se „[a]ntidampinški postupak povezan s uvozom u Uniju predmetnog proizvoda podrijetlom iz Srbije završava u skladu s člankom 9. stavkom 2. [O]snovne uredbe”.
III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
14.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. prosinca 2017. Eurofer je pokrenuo postupak u kojem je zahtijevao poništenje članka 2. sporne uredbe.
15.
Rješenjem od 12. srpnja 2018. predsjednik osmog vijeća Općeg suda dopustio je intervenciju društva HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade (u daljnjem tekstu: HBIS).
16.
Eurofer je pred Općim sudom istaknuo tri tužbena razloga. Svojim prvim tužbenim razlogom Eurofer je prigovorio Komisiji da je pogrešno odlučila da neće kumulirati srpski uvoz u skladu s člankom 3. stavkom 4. Osnovne uredbe. Svojim drugim tužbenim razlogom Eurofer je prigovorio Komisiji da je pogrešno smatrala da nije bilo potrebno predvidjeti zaštitne mjere protiv Republike Srbije. U trećem tužbenom razlogu Eurofer se pozvao na povredu članka 20. stavka 2. Osnovne uredbe, povredu njegova prava na informaciju i prava obrane kao i na povredu prava na dobru upravu iz članka 41. Povelje o temeljnim pravima jer je Komisija odbila dostaviti podatke o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena za srpskog izvoznika.
17.
U pobijanoj presudi Opći sud je najprije, što se tiče argumenata koje je Komisija istaknula u pogledu dopuštenosti Euroferove tužbe, smatrao da je u predmetnom slučaju opravdano ispitati odbijanje tužbe kao neosnovane, bez prethodnog odlučivanja o njezinoj dopuštenosti u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118; u daljnjem tekstu: presuda Boehringer).
18.
Što se tiče merituma, Opći sud je odbio svaki od triju tužbenih razloga koje je istaknuo Eurofer, a shodno tome i tužbu u cijelosti.
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
19.
Svojom žalbom Eurofer zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, poništi članak 2. sporne uredbe; podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i naloži Komisiji i društvu HBIS Serbia snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.
20.
Komisija zahtijeva da se pobijana presuda ukine i da se tužba u prvostupanjskom postupku proglasi nedopuštenom, odbije žalba i naloži Euroferu snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
21.
HBIS zahtijeva da se žalba odbije i da se naloži Euroferu snošenje troškova koje je HBIS imao u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
22.
Rješenjem predsjednika Suda od 2. rujna 2020., Eurofer/Komisija (C‑226/20 P, neobjavljeno, EU:C:2020:669), prihvaćen je zahtjev Eurofera za povjerljivo postupanje u odnosu na HBIS u pogledu informacija iz priloga A.4 žalbi Eurofera, koje odgovaraju onima za koje je već odobreno povjerljivo postupanje i koje se navode u prilogu prvostupanjskoj tužbi koju je podnio Eurofer.
V. Analiza žalbe
23.
U prilog svojoj žalbi Eurofer ističe četiri žalbena razloga. Svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava tumačenjem članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe na način da Komisija može smatrati „zanemarivim” uvoz koji predstavlja tržišni udio veći od 1 %. Svojim drugim žalbenim razlogom Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku i iskrivio dokaze ocjenom prema kojoj je obujam uvoza podrijetlom iz Srbije bio „zanemariv” u smislu članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe. Svojim trećim žalbenim razlogom Eurofer ističe da je Opći sud počinio više pogrešaka u pogledu utvrđenja da nije bila potrebna nijedna „zaštitna mjera” u smislu članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe. Svojim četvrtim žalbenim razlogom Eurofer ističe da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava jer je utvrdio da mu Komisija nije bila obvezna dostaviti podatke o sniženjima cijena i sniženjima ciljnih cijena.
24.
Prije meritornog ispitivanja žalbenih razloga koje je Eurofer istaknuo protiv pobijane presude valja analizirati određene argumente koje je iznijela Komisija i koje je već bila istaknula pred Općim sudom u pogledu dopuštenosti tužbe u prvostupanjskom postupku.
A.
Dopuštenost tužbe u prvostupanjskom postupku
25.
U svojem odgovoru na žalbu Komisija preliminarno ističe da je pred Općim sudom tvrdila da je tužba u prvostupanjskom postupku nedopuštena. Ta institucija podsjeća na svoje argumente prema kojima je tužba nedopuštena zbog dvaju razloga: s jedne strane, članak 2. osporavane uredbe ne može se odvojiti od ostatka te uredbe (
5
), s druge strane, Eurofer, kao neprofitna udruga osnovana prema belgijskom pravu, nije u dovoljnoj mjeri dokazao da se sporna uredba na njega odnosi izravno i osobno u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
26.
Smatrajući da su stranke već imale priliku dovoljno raspravljati pred Općim sudom o pitanjima dopuštenosti koja je postavila, Komisija od Suda zahtijeva da odluči o tim pitanjima, o kojima Opći sud nije odlučivao, te da ukine pobijanu presudu i proglasi nedopuštenom tužbu podnesenu u prvostupanjskom postupku.
27.
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u točkama 31. do 33. pobijane presude, na temelju sudske prakse proizašle iz presude Boehringer, izričito odlučio da je u ovom slučaju bilo opravdano ispitati osnovanost tužbe bez odlučivanja o njezinoj dopuštenosti.
28.
Što se tiče Komisijina zahtjeva za ukidanje pobijane presude, s obzirom na to da ga treba smatrati protužalbom, on je prema mojem mišljenju nedopušten. To nije samo zbog formalnog nedostatka (
6
), nego i zbog toga što, kao što sam prethodno istaknuo, ako Opći sud odluči u skladu s presudom Boehringer da neće odlučivati o dopuštenosti tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku, on ne donosi nikakvu odluku koja se može pobijati, čak ni prešutnu odluku o dopuštenosti, tako da se u tom pogledu ne može podnijeti ni žalba ni protužalba (
7
).
29.
Nasuprot tomu, u mjeri u kojoj zahtjev Komisije treba shvatiti kao zahtjev za izmjenu obrazloženja ili kao poziv Sudu da po službenoj dužnosti ispita nedopuštenost tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku, podsjećam da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Sud, odlučujući o žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, dužan odlučiti, po potrebi i po službenoj dužnosti, o dopuštenosti tužbe za poništenje, pa stoga i o razlogu koji se odnosi na javni poredak, koji se temelji na nepoštovanju uvjeta iz četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, prema kojem tužitelj može zahtijevati poništenje odluke koja mu nije upućena samo ako se ona na njega odnosi izravno i osobno (
8
).
30.
Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da je na Sudu da ocijeni opravdava li dobro sudovanje u okolnostima predmetnog slučaja odbijanje tužbe kao neosnovane, bez odlučivanja o pitanjima dopuštenosti (
9
).
31.
U ovom slučaju smatram da postoji to opravdanje temeljeno na razmatranjima o ekonomičnosti postupka. Naime, iz razmatranja koja slijede u pogledu merituma žalbe proizlazi da žalbu, prema mojem mišljenju, treba odbiti i, konkretnije, da nije riječ o slučaju u kojem Sud, nakon što prihvati žalbu i ukine pobijanu presudu, donese odluku da će preuzeti predmet koji se vodi pred Općim sudom i meritorno odlučiti o tužbi na način da je prihvati (
10
).
B.
Meritum
1. Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na pogrešno tumačenje članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe
32.
Svojim prvim žalbenim razlogom, kojim se osporavaju točke 67. do 80. pobijane presude, Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava tumačenjem članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe na način da Komisija može smatrati „zanemarivim” u smislu te odredbe uvoz iz određene zemlje koji predstavlja tržišni udio veći od 1 %.
a) Pobijana presuda
33.
U pobijanoj presudi Opći sud odbio je prvi tužbeni razlog kojim je Eurofer tvrdio da je Komisija pogrešno odlučila da uvoz iz Srbije neće, u skladu s člankom 3. stavkom 4. Osnovne uredbe, procjenjivati kumulativno s uvozom iz drugih predmetnih zemalja, smatrajući ga zanemarivim u smislu točke (a) te odredbe, iako je predstavljao tržišni udio veći od 1 %.
34.
Opći sud je u tom pogledu najprije istaknuo da, s jedne strane, što se tiče drugog uvjeta predviđenog člankom 3. stavkom 4. točkom (a) Osnovne uredbe, odnosno uvjeta prema kojem obujam uvoza ne smije biti zanemariv, ta odredba ni na koji način ne upućuje ni na članak 5. stavak 7. ni na neku drugu odredbu te uredbe. S druge strane, Opći sud istaknuo je da se članak 5. stavak 7. Osnovne uredbe odnosi na stadij ispitnog postupka različit od onog iz njezina članka 3. stavka 4. Naime, prva odredba odnosi se na situaciju u kojoj postupak još nije ni pokrenut, dok se druga odnosi na situaciju u kojoj je ispitni postupak već pokrenut (
11
).
35.
Opći sud je iz toga zaključio da, iako članak 5. stavak 7. Osnovne uredbe može pružiti smjernice u pogledu obujma zanemarivog uvoza, to ipak ne znači da se, u okviru članka 3. stavka 4. navedene uredbe, uvoz iz određene zemlje, koji čini dio tržišta veći od 1 %, ne može smatrati zanemarivim (
12
).
36.
Nadalje, Opći sud smatrao je da ni prethodna praksa odlučivanja institucija Unije ni Komisijina napomena iz 2000. upućena Svjetskoj trgovinskoj organizaciji (WTO) (
13
), na koje se pozvao Eurofer, nisu odlučujuće za dovođenje u pitanje zakonitosti sporne uredbe (
14
).
37.
Opći sud je na temelju tih razmatranja zaključio da Komisija nije počinila nikakvu očitu pogrešku u ocjeni smatrajući u ovom slučaju da je obujam uvoza iz Srbije ostao zanemariv u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe, i to unatoč povećanju razine tog uvoza s 0,48 % u 2013. na 1,04 % tijekom ispitnog razdoblja (
15
).
b) Argumentacija stranaka
38.
Eurofer ističe da je prethodno navedeno rasuđivanje Općeg suda nevaljano jer se temelji na pogrešnom tumačenju članka 3. stavka 4. i članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe. Smatra da se tim odredbama, tumačenima pravilno, Komisiji nikako ne daje diskrecijska ovlast da smatra „zanemarivim” uvoz koji predstavlja tržišni udio veći od 1 %.
39.
Kao prvo, Eurofer tvrdi da iz sudske prakse proizlazi da postoji komplementaran odnos između članka 3. stavka 4. i članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe u smislu da se drugom odredbom pojašnjavaju okolnosti kad je udio uvoza u Uniju prenizak da bi se moglo smatrati da uzrokuje damping (
16
). Smatra da iz toga proizlazi da bi pravilno tumačenje članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe pretpostavljalo da prag od 1 % iz članka 5. stavka 7. iste uredbe predstavlja obvezujući prag za potrebe ocjene „zanemarivosti” obujma uvoza. Napominje da to tumačenje potvrđuje i Komisijina praksa odlučivanja, navedena u primjerima u točkama 73. i 74. pobijane presude, kao i prethodno navedena napomena s objašnjenjem iz 2000.
40.
Kao drugo, tvrdi da Opći sud u pobijanoj presudi nije iznio nijedan uvjerljiv razlog za tumačenje koje je prihvatio. Ističe da nepostojanje izričitog upućivanja između tih dviju odredbi ne znači da se one ne mogu zajedno tumačiti. Smatra da se okolnost da se članak 5. stavak 7. Osnovne uredbe primjenjuje na početku postupka nije logičan razlog zbog kojeg se prag od 1 % ne bi trebao primjenjivati u kasnijem stadiju. Nasuprot tomu, prema njegovu mišljenju bilo bi logičnije da se ista pravila primjenjuju na oba stadija postupka, što je slučaj s drugim odredbama Osnovne uredbe. Što se tiče pozivanja na Komisijinu diskrecijsku ovlast, Eurofer tvrdi da je pitanje utvrđivanja prelazi li uvoz iz određene zemlje prag od 1 % dvojako i da ne sadržava složenu analizu. Dva slučaja koja je Opći sud naveo u točki 79. pobijane presude u prilog svojem tumačenju razlikuju se od ovog slučaja i stoga ne mogu prema njegovu mišljenju potkrijepiti analizu Općeg suda.
41.
Kao treće, navodi da je pristup Općeg suda u pobijanoj presudi, prema kojem se obujam uvoza koji predstavlja tržišni udio veći od 1 % može smatrati „zanemarivim”, u suprotnosti s načelom pravne sigurnosti. Napominje da ako, kao što je to presudio Opći sud, prag za određivanje zanemarivosti opsega uvoza u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe nije bio u potpunosti u skladu s pragom predviđenim u članku 5. stavku 7. iste uredbe jer se pragovi odnose na različite stadije postupka, tada postoji nesigurnost i u pogledu primjenjivosti praga od 3 %, predviđenog potonjom odredbom, što može dovesti do apsurdne posljedice da se ispitni postupak može pokrenuti, ali ne može završiti. Osim toga, tvrdi da bi prag u pogledu kojeg Komisija uživa široku diskrecijsku ovlast i u odnosu na koji je sudski nadzor ograničen, doveo do situacije nesigurnosti jer nije jasan doseg ograničenja za utvrđivanje „zanemarivosti” obujma uvoza, što također može dovesti do povećanja rizika od političkih uplitanja u antidampinške ispitne postupke.
42.
Komisija tvrdi da je Euroferov prvi žalbeni razlog bespredmetan. U preostalom dijelu ta institucija i HBIS osporavaju osnovanost argumenata koje je istaknuo Eurofer.
c) Ocjena
43.
Najprije valja napomenuti da se, kao što je to istaknuo Opći sud (
17
), člankom 3. stavkom 4. Osnovne uredbe, na čije se pogrešno tumačenje Eurofer poziva u svojem prvom žalbenom razlogu, u točkama (a) i (b) predviđaju tri uvjeta koja se moraju ispuniti kako bi se omogućila kumulativna procjena učinaka uvoza iz više zemalja nad kojima se istodobno provodi antidampinški ispitni postupak radi utvrđivanja štete nastale industriji Unije. Kao prvo, dampinška marža mora biti viša od minimalne razine utvrđene u članku 9. stavku 3. Osnovne uredbe; kao drugo, obujam uvoza iz svake zemlje ne smije biti zanemariv; i, kao treće, kumulativna procjena učinaka dampinškog uvoza mora biti primjerena s obzirom na uvjete tržišnog natjecanja. Nasuprot tomu, dovoljno je da jedan od tih triju uvjeta nije ispunjen kako bi se isključila kumulativna procjena.
44.
Eurofer tvrdi da je Opći sud pogrešno protumačio drugi od tih uvjeta, odnosno zanemarivost obujma uvoza. Smatra da odredbu kojom se predviđa taj uvjet, odnosno drugu rečenicu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe, treba tumačiti u vezi s člankom 5. stavkom 7. Osnovne uredbe, kojim se propisuje da se postupci ne pokreću protiv zemalja čiji uvoz predstavlja tržišni udio manji od 1 %. Iz toga prema njegovu mišljenju slijedi da se obujmi uvoza veći od 1 % ne mogu smatrati „zanemarivima”.
45.
Prije svega smatram da treba odbiti Komisijin prigovor da je prvi žalbeni razlog bespredmetan jer Eurofer nije osporavao točke 63. do 66. pobijane presude, u kojima je Opći sud iznio tumačenje te odredbe. Naime, iako Eurofer u svojoj žalbi izričito navodi isključivo točke 67. do 80. pobijane presude kao točke koje osporava, nema sumnje da on u okviru svojeg prvog žalbenog razloga želi osporiti cjelokupno obrazloženje Općeg suda sadržano u pobijanoj presudi u pogledu tumačenja predmetne odredbe.
46.
S obzirom na navedeno, ipak se ne slažem s tumačenjem druge rečenice članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe koje je iznio Eurofer i smatram da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava tumačenjem te odredbe u pobijanoj presudi.
47.
U tom pogledu najprije valja istaknuti da, doslovno gledajući, kao što je to pravilno istaknuo Opći sud te uostalom i sâm Eurofer (
18
), drugi dio članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe, koji se odnosi na drugi uvjet, ne upućuje izričito ni na jednu drugu odredbu Osnovne uredbe i njime se jednostavno zahtijeva, u svrhu zadovoljavanja uvjeta, da obujam uvoza iz svake zemlje nije „zanemariv”, bez preciznijeg definiranja potonjeg pojma.
48.
Unatoč činjenici da to doslovno utvrđenje, iako znakovito, sâmo po sebi nužno ne isključuje mogućnost da se predmetna odredba tumači zajedno s nekom drugom odredbom Osnovne uredbe, ona ipak postaje relevantna s obzirom na sustavno utvrđenje da se, za razliku od te odredbe, prvim dijelom članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe, kojim se definira prvi uvjet (odnosno onaj koji se odnosi na dampinšku maržu), naprotiv izričito upućuje na minimalnu razinu u smislu članka 9. stavka 3. navedene uredbe, odnosno 2 %.
49.
Ta doslovna i sustavna razmatranja prema mojem mišljenju pokazuju volju zakonodavca da Komisiji prepusti određeni diskrecijski prostor za utvrđivanje zanemarivosti obujma uvoza kako bi se omogućila kumulativna procjena učinaka uvoza iz više zemalja nad kojima se istodobno provodi antidampinški ispitni postupak.
50.
Uostalom, priznavanje određene diskrecijske ovlasti u tom pogledu je, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo (
19
), u skladu s diskrecijskom ovlašću koja je ustaljenom sudskom praksom Suda priznata institucijama Unije u području zajedničke trgovinske politike, osobito u području mjera trgovinske zaštite, zbog složenosti gospodarskih i političkih situacija koje moraju ispitati (
20
). Kao što sam još nedavno imao priliku podsjetiti, Sud je izričito priznao da ta široka diskrecijska ovlast postoji osobito u pogledu utvrđivanja postojanja štete nanesene industriji Unije (
21
).
51.
Osim toga, valja dodati da postojanje te diskrecijske ovlasti ne znači da je ona neograničena. Kao što je to Opći sud naveo u točkama 67. i 78. pobijane presude i kao što to uostalom proizlazi iz prakse odlučivanja institucija Unije navedene u točkama 73., 74., 75. i 79. pobijane presude, prag iz članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe može dati smjernice i služiti kao referentna točka za utvrđivanje zanemarivosti obujma uvoza radi kumulativne procjene učinaka u smislu članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe. Međutim, Komisija u načelu ne može od njega znatno odstupiti i u svakom slučaju mora opravdati razloge zbog kojih u određenom slučaju okolnosti predmeta opravdavaju odstupanje od tog praga. Međutim, smatram da iz navedenog ne proizlazi da taj orijentacijski prag predstavlja krut i strog prag iznad kojeg je Komisija pravno spriječena zaključiti da je zanemariv uvoz iz određene zemlje koji je predmet antidampinškog ispitnog postupka.
52.
Smatram da u tom smislu valja tumačiti odnos komplementarnosti između dviju predmetnih odredbi o kojem je riječ u presudi Općeg suda od 25. siječnja 2017., Rusal Armenal/Vijeće (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26), na koju se pozvao Eurofer (
22
). U toj je presudi Opći sud zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava „uzevši u obzir” prag od 1 % naveden u članku 5. stavku 7. Osnovne uredbe kako bi protumačilo uvjet koji se odnosi na nezanemarivost uvoza iz članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe. Ta presuda stoga potvrđuje da je prag od 1 % indikativan prag koji se „uzima u obzir”, a ne nužno obvezujući pokazatelj.
53.
To tumačenje uostalom potkrepljuje okolnost, koju je Opći sud s pravom istaknuo u pobijanoj presudi, da dvije odredbe članka 3. stavka 4. i članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe imaju različite postupovne svrhe jer se, naime, primjenjuju u različitim stadijima postupka, što govori u prilog priznavanju fleksibilnog komplementarnog odnosa između dviju odredbi.
54.
Pravilnost tumačenja odredbe članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe, koje je iznio Opći sud, nije prema mojem mišljenju dovedena u pitanje drugim argumentima koje je istaknuo Eurofer.
55.
Kao prvo, ističem da su razmatranja Općeg suda o praksi odlučivanja iz točke 76. pobijane presude u skladu sa sudskom praksom Suda u tom pogledu, iz koje proizlazi da se zakonitost uredbe kojom se, kao u ovom slučaju, završava postupak bez nametanja antidampinških pristojbi, mora procjenjivati s obzirom na relevantna pravna pravila i, posebice, odredbe Osnovne uredbe, a ne na temelju navodne prethodne prakse odlučivanja institucija Unije (
23
).
56.
Osim toga, utvrđenja Općeg suda u pogledu dosega napomene s objašnjenjem iz 2000. također nisu pogrešna i u skladu su sa sudskom praksom (
24
). Naime, Opći sud pravilno je istaknuo da taj dokument nije akt kojim se Komisija namjeravala samoograničavati u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti.
57.
Kao drugo, nisu uvjerljivi Euroferovi argumenti prema kojima tumačenje Općeg suda dovodi do problema u vezi s pravnom sigurnosti. S jedne strane, kao što je to istaknuto u točki 51. ovog mišljenja, diskrecijska ovlast koju Komisija ima u pogledu primjene odredbe članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe nije neograničena i Komisija je dužna kao referentnu točku uzeti u obzir prag predviđen člankom 5. stavkom 7. Osnovne uredbe. S druge strane, valja napomenuti, kao što to ističe Komisija, da se upravo tumačenjem članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe koje predlaže Eurofer dovodi u opasnost koristan učinak te odredbe. Naime, kao što ističe ta institucija, iako se odredba članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe mora primijeniti isključivo na količinu uvoza iz određene zemlje koja je ispod praga od 1 %, ona se gotovo nikada ne primjenjuje jer se postupak u vezi s tim uvozom ne može ni pokrenuti.
58.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog koji je istaknuo Eurofer treba prema mojem mišljenju odbiti.
2. Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na ocjenu da je obujam uvoza podrijetlom iz Srbije bio „zanemariv” u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe
59.
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na tri dijela i kojim se osporavaju točke 81. do 84. pobijane presude, Eurofer ističe da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava i iskrivio dokaze potvrdivši Komisijin zaključak da je u predmetnom slučaju obujam uvoza podrijetlom iz Srbije bio „zanemariv” u smislu članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe.
a) Pobijana presuda
60.
Opći sud je u pobijanoj presudi, u okviru analize prvog tužbenog razloga koji je istaknuo Eurofer, nakon što je zaključio da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da je obujam uvoza iz Srbije ostao „zanemariv” u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe, čak i ako je prešao prag od 1 %, ocijenio da je Komisija, nadalje, „u uvodnoj izjavi 248. pobijane uredbe pravilno mogla smatrati da činjenica da su prosječne srpske prodajne cijene tijekom ispitnog razdoblja bile znatno više od onih iz drugih četiriju predmetnih zemalja potvrđuje ideju o tome da tako mali obujam uvoza n[ij]e mo[gao] nanijeti štetu industriji Unije” (
25
).
61.
Opći sud smatrao je da pitanje zanemarivosti obujma uvoza nije ograničeno samo na jednostavnu količinu tog obujma, nego obuhvaća i njegovu kvalitetu, to jest ostale elemente koji upućuju na učinke koje taj uvoz može proizvesti. Stoga je, prema mišljenju Općeg suda, Komisija pravilno zaključila da u slučaju kad su cijene povezane s uvozom iz države čiji obujam odgovara neznatnom tržišnom udjelu visoke, sâma ta činjenica može potvrditi zanemarivost tog uvoza, pri čemu nije potrebno detaljnije analizirati navedene cijene, kao što to zahtijeva Eurofer (
26
).
b) Argumentacija stranaka
62.
Eurofer osporava tu analizu. Prvim dijelom drugog žalbenog razloga Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava uključivši elemente cijene u procjenu zanemarivosti obujma uvoza, a riječ je o isključivo kvantitativnoj ocjeni obujma uvoza. Tvrdi da analiza cijena nema nikakvu ulogu u toj analizi, nego samo u analizi trećeg uvjeta iz članka 3. stavka 4. Osnovne uredbe, to jest analizi uvjeta tržišnog natjecanja. Navodi da se u Osnovnoj uredbi jasno razlikuju ta dva elementa, a sudska praksa potvrđuje taj pristup.
63.
U drugom dijelu, koji je istaknut podredno u slučaju da Sud ocijeni da analiza cijena ima ulogu u utvrđivanju zanemarivosti obujma uvoza, Eurofer smatra da je Opći sud u svakom slučaju počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir druge čimbenike koji su točnije mogli ukazati na moguće štetne učinke koje bi srpski uvoz mogao imati na industriju Unije. Konkretno, tvrdi da je Komisija u svojoj analizi zanemarila sniženje cijena i sniženje ciljnih cijena, koja su, kao što to proizlazi iz članka 3. stavka 3. Osnovne uredbe, relevantni elementi u analizi. Komisija stoga prema njegovu mišljenju nije uzela u obzir sve relevantne dokaze, protivno onomu što zahtijeva sudska praksa. Prema tome, ističe da je Opći sud, potvrdivši pristup Komisije, počinio pogrešku koja se tiče prava.
64.
U trećem dijelu Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio očitu pogrešku u ocjeni i iskrivio dokaze utvrdivši da su prosječne cijene povezane s obujmom koji odgovara beznačajnom tržišnom udjelu govorile u prilog zaključku da je obujam predmetnog uvoza zanemariv. Naime, Eurofer smatra da, iako je točno da je prosječna cijena uvoza podrijetlom iz Srbije bila viša od prosječne cijene uvoza iz drugih zemalja, iz dokaza u spisu ipak proizlazi da je prosječna cijena jedinog srpskog proizvođača izvoznika koji je bio predmet ispitnog postupka bila gotovo jednaka onoj koju su primjenjivali ruski i brazilski izvoznik za koje je Komisija ipak uvela antidampinške pristojbe. Opći sud stoga je prema njegovu mišljenju počinio očitu pogrešku u ocjeni i iskrivljavanje dokaza time što je svoju analizu temeljio na prosječnim cijenama i prikrio okolnost da su sniženje i ciljne cijene srpskog proizvođača bili slični onima navedenih dvaju proizvođača.
65.
Komisija tvrdi da je drugi žalbeni razlog u cijelosti bespredmetan, a da je treći dio djelomično nedopušten. U svakom slučaju, Komisija i HBIS osporavaju osnovanost tog žalbenog razloga.
c) Ocjena
66.
Najprije valja analizirati Komisijin prigovor da je drugi žalbeni razlog u cijelosti bespredmetan. Naime, Komisija smatra da točke 81. do 84. pobijane presude, na koje se odnosi taj žalbeni razlog, sadržavaju samo dodatno obrazloženje koje nije nužno za opravdanje zakonitosti utvrđenja Općeg suda da uvoz iz Srbije treba smatrati zanemarivim u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe. To prema njezinu mišljenju dokazuje upotreba izraza „usto” i „potvrditi” u točkama 81. i 83. pobijane presude.
67.
U tom pogledu ističem da je, kao što to proizlazi iz točke 61. ovog mišljenja, Opći sud u točki 82. pobijane presude smatrao da pitanje zanemarivosti obujma uvoza u smislu članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe nije ograničeno samo na jednostavnu količinu tog obujma, nego se odnosi i na njegovu kvalitetu, to jest na ostale elemente koji upućuju na učinke koje taj uvoz može proizvesti.
68.
Svojim drugim žalbenim razlogom Eurofer u biti dovodi u pitanje i zakonitost tog pristupa i, quod non, njegovu primjenu.
69.
U prvom dijelu Eurofer dovodi u pitanje zakonitost tog pristupa tvrdeći da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava uključivši „kvalitativne” elemente cijene u ocjenu zanemarivosti obujma uvoza, koja se prema njegovu mišljenju odnosi isključivo na „kvantitativnu” ocjenu obujma uvoza.
70.
U tom pogledu, međutim, iz analize prvog žalbenog razloga proizlazi da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava zaključivši u točki 80. pobijane presude da je Komisija u ovom slučaju na temelju svoje diskrecijske ovlasti mogla smatrati, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, da je obujam uvoza iz Srbije ostao zanemariv unatoč tome što je njegova razina kvantitativno iznosila 1,04 % tijekom ispitnog razdoblja.
71.
Slijedom toga, čak i ako se prvi dio prihvati i Sud utvrdi da je analizu zanemarivosti obujma uvoza koju Komisija mora provesti na temelju članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe trebalo ograničiti isključivo na kvantitativnu analizu te da je Opći sud u tom pogledu stoga počinio pogrešku u točkama 81. do 84. presude, to utvrđenje ne bi dovelo u pitanje prethodno navedeni zaključak Općeg suda iz točke 80. pobijane presude.
72.
Prema mojem mišljenju iz toga slijedi da je, kao što to tvrdi Komisija, prvi dio doista bespredmetan.
73.
U svakom slučaju, smatram da je taj dio također neosnovan. Naime, člankom 3. stavkom 4. točkom (a) drugom rečenicom Osnovne uredbe ne predviđa se posebna metoda analize za utvrđivanje zanemarivosti uvoza iz određene zemlje u svrhu kumulativne procjene njihovih učinaka i učinaka uvoza iz drugih zemalja nad kojima se istodobno provodi antidampinški ispitni postupak.
74.
Iz toga slijedi da je u okviru diskrecijske ovlasti koju ima na temelju sudske prakse navedene u točki 50. ovog mišljenja Komisija slobodna ocijeniti čimbenike koje smatra relevantnima za utvrđivanje navedene zanemarivosti u određenom slučaju.
75.
Iz toga proizlazi da navedena tvrdnja Općeg suda iz točke 82. pobijane presude, prema kojoj se ta analiza može proširiti na kvalitativne elemente u pogledu obujma predmetnog uvoza i samim time uključivati ispitivanje drugih indikativnih čimbenika učinaka koje taj uvoz može proizvesti, ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
76.
Nasuprot tomu, što se tiče drugog i trećeg dijela drugog žalbenog razloga, smatram da nisu bespredmetni. Naime, s obzirom na to da je utvrđeno da se analiza zanemarivosti obujma uvoza koju treba provesti na temelju članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe može proširiti na kvalitativne elemente čimbenika povezanih s cijenama tog uvoza, nije isključeno da utvrđenje pogreške od strane Općeg suda u ocjeni te analize koju je Komisija u konkretnom slučaju provela, može dovesti do ukidanja pobijane presude.
77.
Međutim, unatoč tomu smatram da i drugi i treći dio treba meritorno odbiti.
78.
Što se tiče drugog dijela, Eurofer prigovara Općem sudu da nije utvrdio da je Komisija u svojoj analizi trebala razmotriti sniženje cijena i sniženje ciljnih cijena. Međutim, u tom pogledu ističem, s jedne strane, da nijedan dio odredbe članka 3. stavka 4. točke (a) druge rečenice Osnovne uredbe ne upućuje na postojanje obveze Komisije da analizira sniženje cijena i sniženje ciljnih cijena radi utvrđivanja zanemarivosti obujma uvoza iz određene zemlje u svrhu kumulativne procjene učinaka uvoza iz više od jedne zemlje koji su istodobno predmet antidampinških ispitnih postupaka. S druge strane, kao što je to istaknula Komisija, analiza iz članka 3. stavka 4. u pogledu mogućnosti provedbe navedene kumulativne procjene predstavlja stadij koji prethodi stvarnoj analizi štete u smislu članka 3. stavaka 2. i 3. Osnovne uredbe. Iz toga proizlazi da pozivanje Eurofera na članak 3. stavak 3. Osnovne uredbe nije relevantno u tom kontekstu.
79.
Iz toga slijedi da Opći sud prema mojem mišljenju nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 83. pobijane presude ocijenio da je Komisija, u okviru svoje diskrecijske ovlasti priznate sudskom praksom iz točke 50. ovog mišljenja, mogla smatrati da u slučaju kad cijene povezane s uvozom iz neke države, čiji obujam odgovara malom tržišnom udjelu, doista jesu visoke, sâma ta činjenica može potvrditi zanemarivost tog obujma a da pritom nije potrebno detaljnije analizirati navedene cijene.
80.
Što se tiče trećeg dijela drugog žalbenog razloga, on sadržava dva prigovora, od kojih se jedan temelji na očitoj pogrešci u ocjeni, a drugi na iskrivljavanju dokaza.
81.
Što se tiče prvog prigovora, prema kojem iz dokaza u spisu proizlazi da je prosječna cijena jedinog srpskog proizvođača izvoznika bila gotovo jednaka onoj koju su primjenjivali ruski i brazilski izvoznik, smatram da ga, s obzirom na to da se njime nastoji dovesti u pitanje analiza dokaza koju je proveo Opći sud, treba ocijeniti nedopuštenim u stadiju žalbe. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Sud na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan isključivo za to da, nakon što je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, nadzire njihovu pravnu kvalifikaciju i pravne posljedice koje je Opći sud iz njih izveo. Ocjena činjenica ne predstavlja dakle, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih pred Općim sudom, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda (
27
).
82.
Nasuprot tomu, u mjeri u kojoj taj prvi prigovor treba shvatiti na način da Eurofer osporava pogrešnu pravnu kvalifikaciju činjenica i pravnih posljedica koje je Komisija iz njih izvela jer nije uvela antidampinške pristojbe u činjenično sličnim situacijama (
28
), on je meritorno neosnovan. Naime, činjenica da su ruski proizvođač izvoznik i brazilski proizvođač izvoznik izvozili u Uniju predmetni proizvod po cijenama sličnima onima jedinog srpskog izvoznika ni na koji način ne negira okolnost da su, na razini zemlje, prosječne cijene uvoza iz Rusije i Brazila bile niže od srpskih cijena, što Eurofer nije osporio (
29
), a Komisiji je omogućilo da dođe do drukčijih zaključaka u pogledu uvoza iz tih zemalja.
83.
Što se tiče drugog prigovora, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da iskrivljavanje dokaza postoji kada je bez izvođenja novih dokaza očito da je ocjena postojećih dokaza pogrešna. Međutim, to iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz spisa predmeta, a da pritom nije potrebno izvršiti novu ocjenu činjenica i dokaza. Usto, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, on mora precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj ocjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (
30
).
84.
U tom pogledu ističem da argumenti koje je Eurofer iznio u okviru trećeg dijela svojeg drugog žalbenog razloga ne dokazuju nikakvo iskrivljavanje dokaza. Eurofer ni na koji način ne dovodi u pitanje činjenična utvrđenja koja se temelje na dokazima iz spisa, odnosno prosječne cijene triju predmetnih proizvođača. Ograničava se na osporavanje ocjene tih činjenica, koje, kao što je već istaknuto, nije dopušteno u okviru žalbenog postupka. Drugi prigovor iz trećeg dijela stoga je također neosnovan.
85.
Smatram da iz prethodno navedenog proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično bespredmetan, djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
3. Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na utvrđenje nepostojanja potrebe donošenja zaštitnih mjera u smislu članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe
86.
Svojim trećim žalbenim razlogom, koji se dijeli na dva dijela i kojim se osporavaju točke 109. do 121. pobijane presude, Eurofer ističe da je Opći sud počinio očitu pogrešku u ocjeni i pogrešku koja se tiče prava u analizi kojom je potvrdio Komisijino utvrđenje prema kojem nije bilo potrebno donijeti zaštitne mjere u pogledu uvoza iz Srbije u smislu članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe.
a) Pobijana presuda
87.
Opći sud je u pobijanoj presudi, u okviru analize drugog tužbenog razloga koji je istaknuo Eurofer, smatrao da nije nezakonita odluka koju je Komisija donijela u članku 2. sporne uredbe, da nije bilo potrebno donijeti zaštitne mjere u pogledu srpskog uvoza u smislu članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe.
88.
Opći sud je prije svega smatrao da, s obzirom na to da se tom odredbom Osnovne uredbe ne određuju okolnosti u kojima se zaštitne mjere ne moraju smatrati nužnima, ona Komisiji ostavlja određenu marginu prosudbe (
31
). Nadalje, Opći sud napomenuo je da se odluka o potrebi uvođenja antidampinške pristojbe u načelu mora temeljiti na detaljnoj analizi, među ostalim, postojanja dampinga i postojanja štete. Međutim, smatrao je da iz teksta Osnovne uredbe, a osobito njezina članka 9. stavka 3., proizlazi da se takva detaljna analiza ne zahtijeva uvijek i da se završetak ispitnog postupka konkretno može nametnuti već i samo na temelju dampinške marže ili obujma uvoza (
32
).
89.
Nadalje, Opći sud smatrao je da u ovom slučaju iz tumačenja sporne uredbe proizlazi, s jedne strane, da je upravo jedan od tih elemenata, odnosno obujam uvoza podrijetlom iz Srbije, imao središnju ulogu u Komisijinom logičnom razmišljanju. S druge strane, Opći sud je utvrdio da se zaključak, prema kojem nije bilo potrebno donijeti zaštitne mjere u pogledu uvoza podrijetlom iz Srbije, nije temeljio isključivo na minimalnoj razini obujma tog uvoza nego i na interakciji između tog elementa i okolnosti da su srpske prosječne prodajne cijene bile više od onih iz drugih četiriju predmetnih zemalja, što je još jedan pokazatelj činjenice da manji obujam uvoza ne može prouzročiti štetu industriji Unije (
33
).
90.
Opći sud je na temelju tih razmatranja zaključio da Komisija nije prekoračila marginu prosudbe kojom je raspolagala u okviru primjene članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe (
34
).
b) Argumentacija stranaka
91.
Eurofer osporava tu analizu. Prvim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da je Komisija mogla zatvoriti istragu o srpskom uvozu bez analize potencijalne štete prouzročene tim uvozom. Eurofer smatra da, iako se u članku 9. stavku 2. Osnovne uredbe ne navode okolnosti u kojima treba smatrati da nisu potrebne zaštitne mjere, uvodna izjava 16. te uredbe pruža jasne smjernice u tom pogledu. Ističe da iz te uvodne izjave, u skladu s kojom treba tumačiti predmetnu odredbu, proizlazi da ispitni postupak treba završiti „ako je damping de minimis ili je šteta zanemariva”.
92.
Napominje da se člankom 9. stavkom 3. Osnovne uredbe ništa ne mijenja u tom pogledu. Navodi da su njime predviđena samo dva „sigurnosna područja” (safe harbours), od kojih se jedno odnosi na dampinšku maržu, a drugo na obujam uvoza. Međutim, tvrdi da u predmetnom slučaju srpski uvoz nije obuhvaćen nijednim od ta dva slučaja. Ističe da je antidampinška marža znatno prekoračila minimalni prag predviđen člankom 9. stavkom 3. Osnovne uredbe, a obujam uvoza bio je veći od praga od 1 % iz članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe.
93.
U tim okolnostima Komisija je prema njegovu mišljenju mogla zaključiti da donošenje zaštitnih mjera nije bilo potrebno samo zbog „zanemarivosti” moguće štete uzrokovane srpskim uvozom. Nasuprot tomu, navodi da se Komisija nije mogla osloniti na obujam uvoza iznad relevantnog praga. Smatra da je Komisija stoga trebala ocijeniti je li srpski uvoz, razmatran zasebno, mogao pridonijeti šteti za industriju Unije provođenjem analize na temelju članka 3. Osnovne uredbe i uzimajući u obzir, među ostalim, postojanje znatnih sniženja cijena u smislu stavka 3. tog članka.
94.
U drugom dijelu Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i očitu pogrešku utvrdivši da Komisija nije prekoračila svoju diskrecijsku ovlast primjenom članka 9. stavka 2. Osnovne uredbe. Eurofer navodi da, iako Komisija u tom području ima određenu diskrecijsku ovlast, to ne sprečava Opći sud da provjeri mogu li se njezini zaključci temeljiti na dokazima. Ističe da je u ovom slučaju, s jedne strane, obujam srpskog uvoza prekoračio prag od 1 % i da stoga nije obuhvaćen pojmom „safe harbour” iz članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe. Stoga se prema njegovu mišljenju nije moglo pretpostaviti da je njime uzrokovana samo zanemariva šteta. S druge strane, tvrdi da je upućivanje na prosječne uvozne cijene bilo zavaravajuće jer je Srbija imala samo jednog proizvođača, dok su druge zemlje imale više proizvođača, te da je utvrđeno da su se prodaje određenih ruskih i brazilskih proizvođača izvoznika izvršavale po cijenama usporedivima s cijenama jedinog srpskog proizvođača.
95.
Osim toga, ističe da Komisijino neuzimanje u obzir relevantnih podataka predstavlja očitu pogrešku. Napominje da je Komisija neprestano odbijala uzeti u obzir podatke o sniženjima i sniženjima ciljnih cijena srpskih proizvoda. Međutim, ti su podaci očigledno bili relevantni za analizu.
96.
Komisija tvrdi da je drugi dio trećeg žalbenog razloga nedopušten. U svakom slučaju, Komisija i HBIS smatraju da je taj žalbeni razlog u cijelosti neosnovan.
c) Ocjena
97.
Što se tiče prvog dijela trećeg žalbenog razloga, valja podsjetiti na to da se u skladu s člankom 9. stavkom 2. Osnovne uredbe, ako su zaštitne mjere nepotrebne, ispitni postupak ili postupci završavaju. Iz uvodne izjave 16. iste uredbe, na koju Eurofer pravilno upućuje u svrhu tumačenja te odredbe, proizlazi da je ispitni postupak ili postupke potrebno završiti ako je dampinška marža minimalna ili je šteta zanemariva te da je pritom svrsishodno definirati te situacije.
98.
Člankom 9. stavkom 3. Osnovne uredbe definiraju se te situacije. Njime se, među ostalim, u prvoj rečenici predviđa da se za postupke pokrenute na temelju članka 5. stavka 9. te uredbe, odnosno postupke kod kojih postoji dovoljno dokaza za njihovo pokretanje, šteta uobičajeno smatra zanemarivom ako je predmetni uvoz manji od iznosa utvrđenih u članku 5. stavku 7., odnosno manji od 1 % (
35
).
99.
U okviru prvog dijela ovog žalbenog razloga Eurofer u biti prigovara Općem sudu zbog toga što je pogrešno smatrao da je navedena odredba iz prve rečenice članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe primjenjiva u ovom slučaju iako je uvoz iz Srbije bio veći od prethodno navedenog praga od 1 %.
100.
Međutim, u tom pogledu smatram da tu odredbu ne treba tumačiti na način da prethodno navedeni prag od 1 % predstavlja krut i strog prag koji Komisiji pravno onemogućuje da smatra zanemarivom štetu koju može uzrokovati obujam uvoza koji ga prelazi, i to unatoč tomu što se tom odredbom, za razliku od odredbe članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe (
36
), posebno upućuje na članak 5. stavak 7. Osnovne uredbe.
101.
Naime, u tom pogledu valja, s jedne strane, istaknuti da se u tekstu članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe izričito upotrebljava izraz „uobičajeno”. Smatram da upotreba tog izraza izričito pokazuje namjeru zakonodavca da Komisiji prepusti određenu diskrecijsku ovlast pri ocjeni zanemarivosti moguće štete od uvoza koji se približava tom pragu. Ta diskrecijska ovlast, koja je u ovom slučaju također u skladu s diskrecijskom ovlasti koju institucije imaju u kontekstu mjera trgovinske zaštite (
37
), vrijedi u oba smisla. Njome se Komisiji omogućuje da može, ovisno o slučaju, ili smatrati zanemarivom štetu nastalu zbog obujma uvoza koji prelazi taj prag, ali mu je vrlo blizu, ili smatrati da obujam uvoza koji je blizu tom pragu, ali ostaje ispod njega, ipak može prouzročiti štetu koja nije zanemariva.
102.
S druge strane, kao što to izričito proizlazi iz teksta i uvodne izjave 16. i prve rečenice članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe, temeljno pitanje za utvrđivanje trebaju li se ispitni postupak ili postupci završiti bez potrebe donošenja zaštitnih mjera nije prekoračenje praga kao takvo, nego zanemarivost štete. Iz toga proizlazi da se, čak i ako se odredba tog članka tumači s obzirom na relevantnu uvodnu izjavu, kako je predložio Eurofer, ne čini da je taj prag od 1 % krut i strog prag, kakvim ga potonji smatra.
103.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da sâma činjenica da je obujam uvoza podrijetlom iz Srbije bio veći od praga od 1 % iz članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe, ne sprečava Komisiju da zaključi da nije potrebno donijeti zaštitne mjere protiv uvoza podrijetlom iz Srbije na temelju minimalne razine obujma tog uvoza i interakcije između tog elementa i okolnosti da su srpske prosječne prodajne cijene bile veće od onih iz ostalih četiriju predmetnih zemalja. Stoga smatram da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava potvrdivši Komisijinu analizu u tom pogledu.
104.
S obzirom na navedeno smatram da prvi dio trećeg žalbenog razloga treba proglasiti neosnovanim.
105.
Što se tiče drugog dijela, suprotno onomu što tvrdi Komisija, on prema mojem mišljenju nije nedopušten jer Eurofer osporava isključivo činjenična pitanja. Naime, Opći sud je u točkama 115. do 121. pobijane presude, protiv kojih je usmjeren taj dio, iznio pravna razmatranja te je argumentacija Eurofera usmjerena protiv njih.
106.
S obzirom na to smatram, međutim, da je drugi dio također neosnovan.
107.
Što se tiče prvog argumenta iz tog drugog dijela, prema kojem je Komisija prekoračila svoju diskrecijsku ovlast s obzirom na to da je u predmetnom slučaju obujam srpskog uvoza prešao prag od 1 % i stoga nije bio obuhvaćen „safe harbourom” iz članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe, treba ga odbiti s obzirom na razmatranja koja se odnose na prvi dio tog žalbenog razloga. Naime, iz tih razmatranja proizlazi da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku smatrajući da je Komisija mogla, a da pritom ne prekorači diskrecijsku ovlast koju ima u tom pogledu, s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja smatrati zanemarivom u smislu te odredbe štetu koju je potencijalno prouzročio taj uvoz, iako je njegov obujam prešao za 0,04 % prag od 1 % iz članka 5. stavka 7. Osnovne uredbe.
108.
Što se tiče drugog argumenta iz drugog dijela, koji se temelji na okolnosti da su ruski proizvođač izvoznik i brazilski proizvođač izvoznik izvozili dotični proizvod u Uniju po cijenama sličnima prosječnoj cijeni jedinog srpskog izvoznika, njegova je relevantnost već isključena u okviru analize drugog žalbenog razloga. Budući da nije osporeno, kao što je to navedeno u točki 82. ovog mišljenja, da su na razini zemlje prosječne cijene uvoza iz Rusije i Brazila bile niže od srpskih cijena, navedenom okolnosti, na koju se pozvao Eurofer, ne može se ni na koji način dokazati da je Komisija prekoračila svoju diskrecijsku ovlast.
109.
Što se tiče trećeg argumenta, koji se odnosi na to da Komisija nije uzela u obzir podatke o sniženjima cijena i sniženjima ciljnih cijena srpskih proizvoda, on se temelji na pretpostavci da, s obzirom na činjenicu da je obujam uvoza iz Srbije prelazio prag od 1 %, Komisija nije mogla smatrati da je potencijalna šteta uzrokovana tim uvozom zanemariva u smislu članka 9. stavka 3. Osnovne uredbe i da je stoga trebala provesti potpunu analizu potencijalne štete koju je industriji Unije uzrokovao srpski uvoz u smislu članka 3. stavka 3. iste uredbe. Međutim, iz prethodnih razmatranja proizlazi da je ta pretpostavka pogrešna i da je Opći sud mogao zaključiti, a da pritom ne počini pogrešku, da je Komisija u predmetnom slučaju mogla okončati postupak smatrajući štetu zanemarivom bez obveze provođenja dodatne analize, na koju se poziva Eurofer. Iz toga slijedi da treći argument također treba odbiti.
110.
Smatram da iz navedenog proizlazi da je drugi dio trećeg žalbenog razloga također neosnovan i da stoga taj žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
4. Četvrti žalbeni razlog, koji se odnosi na nedostavljanje podataka o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom
111.
Četvrtim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na tri dijela i kojim se osporavaju točke 135. do 148. pobijane presude, Eurofer ističe da je Opći sud počinio više pogrešaka koje se tiču prava utvrdivši da mu Komisija nije bila obvezna dostaviti podatke o sniženjima cijena i sniženjima ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom.
a) Pobijana presuda
112.
Opći sud je u pobijanoj presudi utvrdio da iz spisa proizlazi da je u okviru upravnog postupka Eurofer u više navrata bio obaviješten o razmatranjima na temelju kojih je Komisija zaključila, s jedne strane, da uvoz iz Srbije nije trebalo procjenjivati kumulativno s uvozom iz drugih četiriju zemalja i, s druge strane, da treba završiti postupak u pogledu tog uvoza (
38
). Opći sud je na temelju toga zaključio da je, u skladu s člankom 20. stavkom 2. Osnovne uredbe, Eurofer bio obaviješten o bitnim činjenicama i razmatranjima na temelju kojih se namjeravalo preporučiti završetak ispitnog postupka bez uvođenja mjera u pogledu tog uvoza te da je Eurofer imao mogućnost učinkovito iznijeti svoje stajalište u tom pogledu, tako da su u ovom slučaju poštovana njegova prava obrane (
39
).
113.
Nadalje, Opći sud smatrao je da se Eurofer, s obzirom na to da se ni on ni njegovi članovi nisu nalazili u situaciji sličnoj onoj poduzetnika za kojeg postoji opasnost da mu se izrekne sankcija ili antidampinška pristojba, ne može s uspjehom pozivati na sudsku praksu koja se odnosi na poštovanje prava obrane u pogledu tih poduzetnika (
40
).
114.
Naposljetku, Opći sud je odbio Euroferov argument kojim se ističe povreda načela dobre uprave. Opći sud smatrao je da iz analize drugog tužbenog razloga proizlazi da je Komisija pravilno odlučila završiti postupak u vezi s uvozom iz Srbije samo na temelju obujma uvoza i podataka o prosječnim prodajnim cijenama a da nije morala analizirati podatke o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena. Slijedom toga, Opći sud smatrao je da je Komisija ispitala sve relevantne elemente predmetnog slučaja. Nadalje, smatrao je da taj zaključak ne mogu dovesti u pitanje marže sniženja cijena i sniženja ciljnih cijena za srpski uvoz čiju je dostavu zahtijevao Eurofer i da stoga zahtjev za podnošenje takvih podataka također treba odbiti (
41
).
b) Argumentacija stranaka
115.
Eurofer osporava tu analizu Općeg suda. Svojim prvim dijelom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da njegova prava obrane nisu bila povrijeđena. Navodi da su podaci o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom predstavljali ključne informacije koje su omogućavale dokazivanje utjecaja na cijene uvoza te su bili nužni kako bi se Euroferu omogućilo da se očituje o pitanju uzrokuje li srpski uvoz štetu industriji Unije te je li pravilno Komisijino stajalište prema kojem je on zanemariv. Eurofer smatra da se prava obrane ne temelje isključivo na poznavanju elemenata na osnovi kojih je Komisija postupala u predmetu, kako je propisano člankom 20. stavkom 2. Osnovne uredbe, nego i na pristupu drugim relevantnim elementima u Komisijinu spisu koji mogu dovesti u pitanje analizu.
116.
Svojim drugim dijelom Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da se on, kao predstavnik industrije Unije, nije mogao pozvati na zahtjeve koji proizlaze iz poštovanja prava obrane jer mu nije prijetilo uvođenje antidampinške pristojbe. Ističe, naprotiv, da iz sudske prakse proizlazi da je pravno neosnovano razlikovanje između izvoznika i industrije Unije u tom pogledu.
117.
Svojim trećim dijelom Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da se spornom uredbom poštovalo načelo dobre uprave iz članka 41. Povelje o temeljnim pravima. Eurofer ističe da njegove argumente koji se odnose na povredu načela dobre uprave također treba prihvatiti u slučaju da se prihvati drugi ili treći žalbeni razlog. Osim toga, Eurofer tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odbivši njegov zahtjev da se Komisiji naloži podnošenje dokaza o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena.
118.
Komisija tvrdi da je drugi dio tog žalbenog razloga bespredmetan. U svakom slučaju, Komisija i HBIS smatraju da je taj žalbeni razlog u cijelosti neosnovan.
c) Ocjena
119.
Što se tiče prvog dijela četvrtog žalbenog razloga koji je istaknuo Eurofer, valja podsjetiti na to da iz članka 20. stavka 2. Osnovne uredbe proizlazi da stranke iz stavka 1., koji se u predmetnom slučaju primjenjuje na Eurofer, mogu zatražiti da budu obaviještene o bitnim činjenicama i razmatranjima na temelju kojih se namjerava preporučiti završetak ispitnog postupka ili postupka bez uvođenja konačnih mjera.
120.
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 135. i 136. pobijane presude, Opći sud utvrdio je da je Eurofer bio obaviješten o elementima na temelju kojih je Komisija zaključila da se uvoz iz Srbije nije trebao procjenjivati kumulativno s uvozom iz drugih četiriju predmetnih zemalja i da treba završiti postupak u pogledu tog uvoza.
121.
Osim toga, iz analize prethodnih žalbenih razloga, a osobito iz točaka 78., 79. i 109. ovog mišljenja, proizlazi da je Opći sud utvrdio, a da pritom nije počinio pogrešku, da je Komisija mogla, s obzirom na elemente koje je razmotrila, smatrati da u ovom slučaju nije bilo potrebno detaljnije analizirati moguću štetu nastalu zbog srpskog uvoza, ni u svrhu utvrđivanja na temelju članka 3. stavka 4. točke (a) Osnovne uredbe ni u svrhu donošenja odluke o završetku postupka u skladu s člankom 9. stavcima 2. i 3. iste uredbe. Iz toga slijedi da, s obzirom na to da podaci o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom nisu bili činjenice ili razmatranja na temelju kojih je Komisija namjeravala preporučiti zatvaranje ispitnog postupka u vezi sa srpskim uvozom bez uvođenja mjera, Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava presudivši da Komisija nije povrijedila članak 20. stavak 2. Osnovne uredbe time što nije dostavila te podatke Euroferu.
122.
Međutim, u okviru prvog dijela Eurofer također tvrdi da su, neovisno o odredbi članka 20. stavka 2. Osnovne uredbe, njegova prava obrane bila povrijeđena jer su ti podaci predstavljali druge relevantne elemente iz Komisijina spisa koji su mogli dovesti u pitanje njihovu analizu. U okviru drugog dijela on također ističe da u bitnome ima ista prava obrane koja su priznata sudskom praksom izvoznicima kojima prijeti uvođenje antidampinške pristojbe.
123.
U tom pogledu, pri čemu nije potrebno konačno odlučiti o pitanju je li sudska praksa koja se odnosi na prava obrane izvoznika primjenjiva na subjekt kao što je Eurofer, ističem da, u skladu sa sudskom praksom, postojanje nepravilnosti u pogledu prava obrane može u svakom slučaju dovesti do poništenja sporne uredbe isključivo ako postoji mogućnost da je zbog te nepravilnosti upravni postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda (
42
).
124.
Iz točke 121. ovog mišljenja i točaka navedenih u njoj proizlazi da u predmetnom slučaju, s jedne strane, podaci o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom nisu bili potrebni za donošenje odluka na temelju članka 3. stavka 4. točke (a) i članka 9. stavaka 2. i 3. Osnovne uredbe i, s druge strane, da Komisija nije bila dužna provesti cjelovitu analizu štete u smislu članka 3. stavka 3. Osnovne uredbe u pogledu uvoza podrijetlom iz Srbije u svrhu donošenja tih odluka. Iz toga proizlazi da Komisija u načelu nije počinila nikakvu nepravilnost nedostavljanjem navedenih podataka.
125.
U tim okolnostima Eurofer se prema mojem mišljenju ne može pozvati na povredu prava obrane tvrdeći samo da mu podaci o sniženju cijena i sniženju ciljnih cijena u vezi sa srpskim izvoznikom nisu bili dostavljeni, a da pritom ni na koji način nije pojasnio zašto bi se, da mu je to bilo dostavljeno, mogao učinkovitije braniti i zašto je upravni postupak mogao imati drukčiji ishod.
126.
Smatram da iz toga slijedi da i prvi i drugi dio četvrtog žalbenog razloga treba odbiti. Iz toga također proizlazi da, suprotno tvrdnjama Eurofera, u takvim okolnostima Opći sud nije bio dužan Komisiji naložiti dostavljanje navedenih podataka.
127.
Što se tiče trećeg dijela, ističem da se on ne temelji na posebnim pravnim argumentima, nego na običnom upućivanju na drugi i treći žalbeni razlog. Iz toga slijedi da, s obzirom na to da te žalbene razloge treba prema mojem mišljenju odbiti, taj dio valja također odbiti.
128.
Smatram da iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da četvrti žalbeni razlog također treba odbiti i da slijedom toga žalbu valja odbiti u cijelosti.
VI. Troškovi
129.
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad je žalba odbijena, Sud odlučuje o troškovima.
130.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je na zahtjev protivne stranke snositi troškove.
131.
Budući da Eurofer nije uspio u postupku te s obzirom na to da su i Komisija i HBIS zahtijevali da mu se naloži snošenje troškova, valja mu naložiti snošenje njihovih troškova.
VII. Zaključak
132.
S obzirom na prethodna razmatranja predlažem Sudu da odluči kako slijedi:
–
žalba se odbija;
–
udruzi Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL nalaže se snošenje troškova Europske komisije i društva HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	T‑835/17, EU:T:2020:96
(
3
)	Provedbena uredba Komisije (EU) 2017/1795 оd 5. listopada 2017. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih toplovaljanih plosnatih proizvoda od željeza, nelegiranog čelika ili drugog legiranog čelika podrijetlom iz Brazila, Irana, Rusije i Ukrajine te o završetku ispitnog postupka u vezi s uvozom određenih toplovaljanih plosnatih proizvoda od željeza, nelegiranog čelika ili drugog legiranog čelika podrijetlom iz Srbije (SL 2017., L 258, str. 24. i ispravak SL 2017., L 319, str. 81.)
(
4
)	SL 2016., L 176, str. 21.
(
5
)	U tom pogledu Komisija upućuje na presudu od 9. studenoga 2017., SolarWorld/Vijeće (C‑205/16 P, EU:C:2017:840, t. 37. i sljedeće).
(
6
)	Naime, u skladu s člankom 176. stavkom 2. Poslovnika Suda, protužalba se podnosi kao zaseban akt, odvojeno od odgovora na žalbu.
(
7
)	Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u spojenim predmetima Scandlines Danmark i dr./Komisija (C‑174/19 P i C‑175/19 P, EU:C:2021:199, osobito t. 44. i 45.).
(
8
)	Vidjeti presude od 29. studenoga 2007., Stadtwerke Schwäbisch Hall i dr./Komisija (C‑176/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:730, t. 18.) i od 29. srpnja 2019., Bayerische Motoren Werke i Freistaat Sachsen/Komisija (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, t. 44.).
(
9
)	U tom pogledu vidjeti, na temelju presude Boehringer, presude od 21. prosinca 2016., Club Hotel Loutraki i dr./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, t. 67. i 68.), i od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 193.).
(
10
)	U tom pogledu vidjeti razmatranja iz točke 126. mojeg mišljenja u spojenim predmetima World Duty Free Group i Španjolska/Komisija (C‑51/19 P i C‑64/19 P, EU:C:2021:51).
(
11
)	Vidjeti točke 65. i 66. pobijane presude.
(
12
)	Vidjeti točke 67. i 66. pobijane presude.
(
13
)	Komisijina napomena s objašnjenjem od 21. rujna 2000. upućena Odboru za antidampingške prakse (ad hoc grupa za provedbu) Svjetske trgovinske organizacije (WTO) (u daljnjem tekstu: napomena s objašnjenjem iz 2000.). Vidjeti točke 37., 71. i 77. pobijane presude.
(
14
)	Vidjeti točke 71. do 79. pobijane presude.
(
15
)	Vidjeti točku 80. pobijane presude.
(
16
)	Eurofer se poziva na presudu od 25. siječnja 2017., Rusal Armenal/Vijeće (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26, t. 101. do 105.).
(
17
)	Vidjeti točku 51. pobijane presude.
(
18
)	Vidjeti točke 63. i 65. pobijane presude.
(
19
)	Vidjeti točku 68. pobijane presude.
(
20
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 19. rujna 2019., Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
(
21
)	U tom pogledu vidjeti moje nedavno mišljenje u predmetu Komisija/Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2021:533, t. 29.) s upućivanjem na presudu od 10. srpnja 2019., Caviro Distillerie i dr./Komisija (C‑345/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:589, t. 15. i navedenu sudsku praksu).
(
22
)	Vidjeti točke 101. do 105. te presude, a posebno točku 105.
(
23
)	S tim u vezi, vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 10. veljače 2021., RFA International/Komisija (C‑56/19 P, EU:C:2021:102, t. 79. i navedenu sudsku praksu).
(
24
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 8. srpnja 1999., Hercules Chemicals/Komisija (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, t. 75.), i od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 211.).
(
25
)	Vidjeti točku 81. pobijane presude.
(
26
)	Vidjeti točke 82. do 84. pobijane presude.
(
27
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
(
28
)	To jest, u situaciji u kojoj su uvozne cijene, s jedne strane, jedinog srpskog izvoznika i, s druge strane, ruskog i brazilskog izvoznika, koje je naveo Eurofer, bile slične. Čini se da se argumentacijom koju iznosi Eurofer gotovo ističe povreda načela jednakog postupanja.
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu tablicu 4 u uvodnoj izjavi 235. sporne uredbe.
(
30
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 27. veljače 2020., Litva/Komisija (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
(
31
)	Vidjeti točke 110. do 112. pobijane presude.
(
32
)	Vidjeti točke 113. i 114. pobijane presude.
(
33
)	Vidjeti točke 115. do 119. pobijane presude.
(
34
)	Vidjeti točke 120. i 121. pobijane presude.
(
35
)	Osim ako sve dotične zemlje ne predstavljaju udio jednak ili veći od 3 %.
(
36
)	Vidjeti točke 47. i 48. ovog mišljenja.
(
37
)	Vidjeti točku 50. ovog mišljenja.
(
38
)	Kao što je već navedeno, ti zaključci temeljili su se na trima razmatranjima: kao prvo, dampinške marže koje se odnose na predmetni uvoz bile su veće od praga de minimis; kao drugo, obujam uvoza podrijetlom iz Srbije smatrao se zanemarivim, i, kao treće, srpske izvozne cijene bile su različite od cijena drugih četiriju predmetnih zemalja. Vidjeti točke 52., 135. i 136. pobijane presude.
(
39
)	Vidjeti točke 136. i 137. pobijane presude.
(
40
)	Vidjeti točke 140. do 142. pobijane presude.
(
41
)	Vidjeti točke 143. do 148. pobijane presude.
(
42
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 16. veljače 2012., Vijeće/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP (C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 79. i navedenu sudsku praksu).