62019CC0420
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 17. rujna 2020. (
1
)
Predmet C‑420/19
Maksu- ja Tolliamet
protiv
Heavyinstall OÜ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uzajamna pomoć kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere – Zahtjev za mjere predostrožnosti – Sudska odluka države članice koja podnosi zahtjev za donošenje mjera predostrožnosti – Nadležnost suda države članice koja prima zahtjev prilikom ocjene toga jesu li ispunjeni uvjeti koji opravdavaju donošenje mjera predostrožnosti na temelju njegova nacionalnog zakonodavstva i u skladu s njegovim administrativnim praksama”
I. Uvod
1.
Mora li sud države članice koja je primila zahtjev za mjere predostrožnosti u okviru uzajamne pomoći među državama članicama za naplatu potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere koja se predviđa Direktivom 2010/24/EU (
2
), obavezno uzeti u obzir stajalište suda države članice koja podnosi zahtjev u pogledu nužnosti i mogućnosti donošenja tih mjera ako je dokument koji sadržava navedeno stajalište podnesen zajedno sa zahtjevom?
2.
To je ukratko pitanje koje se postavlja u zahtjevu za prethodnu odluku koji je Sudu uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija).
3.
Prethodno pitanje se postavlja u okviru spora povodom žalbe koju je podnio Maksu- ja Tolliamet (Porezno i carinsko tijelo, Estonija, u daljnjem tekstu: estonsko porezno tijelo) protiv odluke Tallinna Ringkonnakohusa (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija) kojom je potonji sud odbio zahtjev navedenog tijela da se odobri donošenje mjera predostrožnosti protiv društva Heavyinstall OÜ (u daljnjem tekstu: Heavyinstall). Taj je zahtjev podnesen slijedom zahtjeva za mjere predostrožnosti koji su finska tijela uputila estonskim tijelima na temelju odredbi o uzajamnoj pomoći predviđenih Direktivom 2010/24.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
4.
Članak 14. Direktive 2010/24, naslovljen „Sporovi”, propisuje:
„1.   Sporovi vezani za potraživanje, prvobitni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev ili jedinstveni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja prima zahtjev i sporovi vezani za valjanost dostave koju je obavilo nadležno tijelo države članice koja podnosi zahtjev u nadležnosti su nadležnih tijela države članice koja podnosi zahtjev. Ako tijekom postupka naplate potraživanja [zainteresirana strana ospori] potraživanje, prvobitni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici [koja podnosi zahtjev] ili jedinstveni instrument [koji omogućuje izvršenje u državi članici koja prima zahtjev, tijelo kojem se upućuje zahtjev] obavještava tu stranku da takvo pravno sredstvo mora podnijeti nadležnom tijelu države članice koja podnosi zahtjev u skladu s važećim zakonima u toj državi članici.
2.   Sporovi vezani za postupak izvršenja u državi članici koja prima zahtjev ili vezani za važenje dostavljenih obavijesti nadležnog tijela države članice koja prima zahtjev podnose se nadležnom tijelu te države članice u skladu s njezinim zakonima i propisima.
[…]”.
5.
Članak 16. Direktive 2010/24, naslovljen „Zahtjev za mjere predostrožnosti”, propisuje:
„1.   Na zahtjev tijela koje je podnositelj zahtjeva, tijelo kojem se upućuje zahtjev provodi mjere predostrožnosti, ako to dopušta njegovo nacionalno zakonodavstvo i u skladu s njegovim administrativnim praksama, kako bi osiguralo naplatu u slučaju osporavanja potraživanja ili instrumenta kojim se omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev u vrijeme kada je zahtjev podnesen, ili kada potraživanje još nije predmet instrumenta koji omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev, ako su mjere predostrožnosti također moguće, u sličnoj situaciji, prema nacionalnom zakonodavstvu i administrativnim praksama u državi članici koja podnosi zahtjev.
Dokument koji se sastavlja za dopuštanje mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev i koji se odnosi na potraživanje za koje se traži uzajamna pomoć, ako takav postoji, prilaže se zahtjevu za mjere predostrožnosti u državi članici koja prima zahtjev. [Taj dokument nije podložan nikakvom aktu priznavanja, dopune ili zamjene u toj državi članici.]
[…]”.
6.
Članak 17. Direktive 2010/24, naslovljen „Pravila koja uređuju zahtjev za mjere predostrožnosti”, propisuje:
„Kako bi članak 16. [imao učinka][,] članak 10. stavak 2., članak 13. stavci 1. i 2. i članak 14. i 15. […] primjenjuju se mutatis mutandis”.
7.
Članak 18. Direktive 2010/24, naslovljen „Ograničenja u obvezama tijela kojem se upućuje zahtjev”, propisuje:
„1.   Tijelo kojem se upućuje zahtjev nije obvezno osigurati pomoć predviđenu u člancima 10. do 16. ako bi potraživanje naplate, zbog situacije dužnika, stvorilo ozbiljne gospodarske i socijalne [probleme] u državi članici koja prima zahtjev, ako važeći zakoni, propisi i administrativne prakse u toj državi članici dozvoljavaju takvu iznimku za nacionalna potraživanja.
2.   Tijelo kojem se upućuje zahtjev nije obvezno osigurati pomoć predviđenu u članku 5. i člancima 7. do 16. ako je prvotni zahtjev za pomoć u skladu s člancima 5., 7., 8., 10. ili 16., podnesen za potraživanja koja su starija od 5 godina, počevši od datuma dospijeća potraživanja u državi članici koja podnosi zahtjev do datuma prvotnog zahtjeva za pomoć.
[…]
3.   Država članica nije obvezna osigurati pomoć ako je ukupni iznos potraživanja obuhvaćenih ovom Direktivom, za koje se traži pomoć, manji od 1500 EUR.
4.   Tijelo kojem se upućuje zahtjev obavještava tijelo koje podnosi zahtjev o razlozima za odbijanje zahtjeva za pomoć.”
B.
Estonsko pravo
8.
Članak 130. Maksukorralduse seadusa (Porezni zakonik, u daljnjem tekstu: estonski Porezni zakonik), naslovljen „Ovršne radnje poreznog tijela”, propisuje:
„(1.)   Ako porezni obveznik ne ispuni financijsku obvezu u roku utvrđenom u upravnom aktu poreznog tijela ili u odluci na koju se upućuje u članku 128. stavku 4. točki 2. ili 3., porezno tijelo započinje naplatu duga ovršnim postupkom. Porezno tijelo ima pravo:
1.
zatražiti upis bilješke o zabrani raspolaganja u zemljišne knjige ili drugi registar imovine a da ne zatraži suglasnost dotične osobe;
2.
zatražiti zasnivanje hipoteke na nekretnini, na brodu upisanom u registar brodova ili letjelici upisanoj u registar civilnog zrakoplovstva u skladu s odredbama Zakona o vlasništvu u pogledu prisilne sudske hipoteke;
3.
provesti ovrhu na tražbinama u skladu s odredbama ovog zakona i pravnog akta kojim se uređuje ovršni postupak;
4.
blokirati druga imovinska prava na kojima nije dozvoljena ovrha u smislu točke 3. ovog stavka i zatražiti upis bilješke o zabrani raspolaganja u pogledu tih prava u odgovarajući registar;
5.
naložiti da se blokiraju vrijednosni papiri ili račun vrijednosnih papira u skladu s odredbama Zakona o registru vrijednosnih papira […]”.
9.
Članak 1361. estonskog Poreznog zakonika, naslovljen „Mjere predostrožnosti prije utvrđenja novčanog potraživanja ili obveze”, propisuje:
„(1.)   Ako prilikom kontrole pravilne uplate poreza postoji osnovana sumnja da nakon utvrđenja obveze ili novčanog potraživanja koji proizlaze iz poreznog zakona, zbog postupanja poreznog obveznika podmirenje te obveze ili potraživanja može biti znatno otežano ili onemogućeno, ravnatelj poreznog tijela ili službenik kojeg je on ovlastio mogu uputiti zahtjev upravnom sudu da dodijeli odobrenje za privremenu mjeru iz članka 130. stavka 1. ovog zakona.
[…]”.
III. Činjenice, glavni postupak i prethodno pitanje
10.
Finsko porezno tijelo podnijelo je 13. ožujka 2018. estonskom poreznom tijelu zahtjev za mjere predostrožnosti u pogledu društva Heavyinstall na temelju članka 16. Direktive 2010/24 (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć) kako bi se osiguralo da to društvo ispuni predviđenu poreznu obvezu. Uz zahtjev je bila priložena odluka Keski‑Pohjanmaan käräjäoikeusa (Prvostupanjski sud u Keski‑Pohjanmaaju, Finska) od 8. veljače 2018. koji je na temelju tog zahtjeva finskog poreznog tijela odobrio blokadu imovine koja pripada navedenom društvu radi osiguranja potraživanja u iznosu od 320022 eura.
11.
Budući da se stalni poslovni nastan i središte životnih interesa društva Heavyinstall nalaze u Finskoj, navedeni sud smatra da je to društvo obvezno ispuniti svoje porezne obveze u toj državi članici. Međutim, s jedne strane, društvo Heavyinstall nije prijavljivalo ni plaćalo nikakve poreze u Finskoj iako ondje ima stalni poslovni nastan, a s druge strane, njegov jedini član pružio je lažne informacije o gospodarskoj djelatnosti društva kao i o vlastitom prebivalištu. Stoga postoji opasnost da će se društvo tako ponašati i u pogledu poreznih obveza koje će se utvrditi nakon provođenja poreznog postupka koji je u tijeku te da će, konkretno, prikriti svoju imovinu ili pronevjeriti ili je, u svakom slučaju, prenijeti ili pripisati trećim osobama ili da će postupiti na drugi način koji može dovesti u pitanje naplatu potraživanja finskog poreznog tijela.
12.
Nakon zahtjeva za pomoć, estonsko porezno tijelo podnijelo je 29. ožujka 2018. Tallinna Halduskohusu (Upravni sud u Tallinnu, Estonija) zahtjev za odobrenje mjera predostrožnosti te je zatražilo, konkretno, upis zabrane raspolaganja u Estoniji u pogledu vozila društva Heavyinstall (dvije prikolice u pojedinačnoj vrijednosti od približno 7500 eura i kamion u vrijednosti od približno 9500 eura) i za privremenu blokadu bankovnih tekućih računa tog društva u svim estonskim kreditnim institucijama u iznosu od 297304 eura (u daljnjem tekstu: zahtjev za odobrenje mjera predostrožnosti).
13.
Rješenjem od 3. travnja 2018. navedeni sud odbio je zahtjev za odobrenje mjera predostrožnosti.
14.
Nakon navedenog rješenja, estonsko porezno tijelo podnijelo je žalbu Tallinna Ringkonnakohusu (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija) koji ju je odbio jer nije bio uvjeren da se zbog postupanja društva Heavyinstall podmirenje porezne obveze koje to društvo treba snositi može pokazati otežanim ili onemogućenim te da je stoga ispunjen uvjet iz članka 1361. stavka 1. estonskog Poreznog zakonika.
15.
Estonsko porezno tijelo podnijelo je Riigikohusu (Vrhovni sud, Estonija; u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev) žalbu protiv rješenja žalbenog suda u kojoj je tražilo da se ukine to rješenje i donese novo rješenje kojim se prihvaća zahtjev za određivanje mjera predostrožnosti u pogledu društva Heavyinstall. U kontekstu te žalbe sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o tumačenju Direktive 2010/24, konkretno njezina članka 16. koji se odnosi na zahtjev za mjere predostrožnosti.
16.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, za ishod spora u glavnom postupku presudno je pojasniti pitanje može li sud države članice prilikom odlučivanja o zahtjevu za mjere predostrožnosti koji je podnijelo porezno tijelo druge države članice na temelju članka 16. Direktive 2010/24, sam ocijeniti dokaze istaknute u prilog tom zahtjevu i na temelju vlastitog uvjerenja odlučiti jesu li ispunjeni preduvjeti za određivanje mjera predostrožnosti ili navedeni sud treba uzeti u obzir pravnu ocjenu suda države koja podnosi zahtjev.
17.
Sud koji je uputio zahtjev stoga je odlučio prekinuti postupak i rješenjem podnesenim 29. svibnja 2019. postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 16. Direktive Vijeća 2010/24 od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere tumačiti na način da sud države članice koji je primio zahtjev za mjere predostrožnosti, prilikom odlučivanja o tom zahtjevu na temelju nacionalnog prava (za što je u skladu s člankom 16. stavkom 1. nadležan sud kojem se upućuje zahtjev) obavezno mora uzeti u obzir stajalište suda države u kojoj podnositelj zahtjeva ima poslovni nastan u pogledu nužnosti i mogućnosti donošenja mjera predostrožnosti ako je tom sudu podnesen dokument koji sadržava to stajalište (članak 16. [stavak 1.] drugi podstavak posljednja rečenica, u skladu s kojim taj dokument u državi članici koja prima zahtjev nije potrebno priznati, dopuniti ili zamijeniti)?”
IV. Pravna analiza
18.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 16. Direktive 2010/24 tumačiti na način da sud države članice koji je primio zahtjev za mjere predostrožnosti, prilikom odlučivanja o tom zahtjevu na temelju nacionalnog prava obavezno mora uzeti u obzir stajalište suda države članice koja podnosi zahtjev u pogledu nužnosti i mogućnosti donošenja mjera predostrožnosti ako je tom sudu podnesen dokument koji sadržava to stajalište.
19.
Ovo prethodno pitanje podrazumijeva određivanje opsega ovlasti suda države članice koja prima zahtjev za donošenje mjera predostrožnosti u okviru sustava uzajamne pomoći među državama članicama koji je utvrđen Direktivom 2010/24, konkretno u pogledu dvaju različitih elemenata: nužnosti donošenja zatraženih mjera predostrožnosti i mogućnosti donošenja tih mjera.
20.
Najprije ističem da iz članka 16. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2010/24 proizlazi da se dokument koji se sastavlja zbog određivanja mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev i koji se odnosi na potraživanje za koje se traži uzajamna pomoć, može priložiti zahtjevu za pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti (
3
). Taj dokument može biti upravna odluka ili sudska odluka koju je donio sud države članice koja podnosi zahtjev (
4
).
21.
U glavnom postupku koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je uz zahtjev za pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti koji su finska tijela podnijela estonskim tijelima bila priložena sudska odluka koja je sadržavala analizu toga jesu li u finskom pravu ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti u pogledu društva Heavyinstall. I upravni i žalbeni sud su na temelju kriterija iz estonskog prava ocjenjivali su jesu li ispunjeni ti uvjeti.
22.
Stoga, u takvim okolnostima sud koji je uputio zahtjev upućuje Sudu pitanje o tumačenju članka 16. Direktive 2010/24 kako bi se provjerilo omogućuje li ta odredba i u kojoj mjeri sudu države članice koja prima zahtjev, u okviru sustava uzajamne pomoći među državama članicama koji je utvrđen navedenom direktivom, da ocijeni priloženi dokument koji se sastoji od sudske odluke koju je donio sud države članice koja podnosi zahtjev, te da na temelju vlastita uvjerenja ocijeni jesu li ispunjeni uvjeti u pogledu nužnosti i mogućnosti donošenja mjera predostrožnosti koje zahtijeva tijelo koje podnosi zahtjev.
23.
U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku taj sud navodi da je skloni tome da se članak 16. Direktive 2010/24 tumači na način da odluka suda države članice koja podnosi zahtjev, koja je priložena zahtjevu za pomoć, predstavlja, u pogledu postupka potvrđivanja mjera predostrožnosti pred sudom države članice koja prima zahtjev, samo dokaz koji treba provjeriti sud države članice koja prima zahtjev, kako bi ocijenio jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti u skladu s pravom te države.
24.
Stranke koje su podnijele očitovanja Sudu ne slažu se u pogledu tumačenja sporne odredbe. Švedska vlada slaže se s mišljenjem suda koji je uputio zahtjev te također smatra da presuda suda države članice koja podnosi zahtjev, kojom se odobrava donošenje mjera predostrožnosti, pred sudom države članice koja prima zahtjev predstavlja samo dokaz. Suprotno tomu, estonska i mađarska vlada smatraju da sud države članice koja prima zahtjev obavezno mora uzeti u obzir stajalište suda države članice koja podnosi zahtjev u pogledu nužnosti i mogućnosti donošenja privremenih mjera, ako je dokument koji sadržava to stajalište podnesen tom sudu.
25.
Europska komisija tvrdi da tijelo koje podnosi zahtjev treba, osim u iznimnim okolnostima, ocijeniti nužnost mjera predostrožnosti. Suprotno tomu, što se tiče mogućnosti odobrenja tih mjera, dokument koji se prilaže zahtjevu za pomoć predstavlja samo naznaku mogućnosti da se te mjere donesu u državi članici koja podnosi zahtjev.
26.
Stoga, kako bi se odgovorilo na prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev, valja tumačiti članak 16. Direktive 2010/24.
27.
U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz potrebe osiguravanja ujednačene primjene prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (
5
).
28.
Kao prvo, što se tiče teksta članka 16. Direktive 2010/24, ta odredba u svojem stavku 1. prvom podstavku predviđa da na zahtjev tijela koje je podnositelj, tijelo države kojoj se upućuje zahtjev poduzima mjere predostrožnosti kako bi osiguralo naplatu potraživanja u dvjema situacijama: s jedne strane, u slučaju osporavanja potraživanja ili instrumenta kojim se omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev u vrijeme kada je zahtjev podnesen; s druge strane, kada potraživanje još nije predmet instrumenta koji omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev.
29.
Donošenje mjera predostrožnosti od strane tijela koje prima zahtjev osim toga ovisi o dvama uvjetima od kojih se jedan odnosi na državu članicu koja prima zahtjev, a drugi na državu članicu koja podnosi zahtjev.
30.
Na taj se način mjere predostrožnosti mogu donijeti, s jedne strane, „ako to dopušta […] nacionalno zakonodavstvo [države članice koja prima zahtjev] i u skladu s [njezinim] administrativnim praksama” i, s druge strane, „ako su mjere predostrožnosti također moguće, u sličnoj situaciji, prema nacionalnom zakonodavstvu i administrativnim praksama u državi članici koja podnosi zahtjev”.
31.
Nadalje, iz stavka 1. drugog podstavka predmetnog članka proizlazi da dokument koji se sastavlja kako bi se omogućilo donošenje mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev i koji je predmet zahtjeva za uzajamnu pomoć, ako taj dokument postoji, treba priložiti uz zahtjev za mjere predostrožnosti u državi članici koja prima zahtjev (
6
).
32.
Usto, posljednjom rečenicom tog drugog podstavka predviđa se da taj dokument nije podložan nikakvom aktu priznavanja, dopune ili zamjene u toj državi članici.
33.
Naposljetku, u skladu s člankom 16. stavkom 2. predmetne direktive, zahtjevu za mjere predostrožnosti mogu se priložiti drugi dokumenti izdani u državi članici koja podnosi zahtjev, a koji nisu dokument naveden u stavku 1. drugom podstavku.
34.
Iz analize teksta članka 16. Direktive 2010/24 proizlazi da, iako ta odredba izričito ne određuje opseg ovlasti suda države članice koja prima zahtjev u slučaju podnošenja zahtjeva za mjere predostrožnosti u okviru sustava uzajamne pomoći, ona ipak pruža određene naznake u tom pogledu.
35.
S jedne strane, što se tiče analize koju u slučaju podnošenja takvog zahtjeva treba provesti sud države članice koja prima zahtjev na temelju svojeg nacionalnog prava, navedena odredba predviđa da se tom analizom samo provjerava to „dopušta” li nacionalno zakonodavstvo donošenje zatraženih mjera predostrožnosti i je li ono u skladu s administrativnim praksama iz tog zakonodavstva. Na temelju toga može se zaključiti da se čini da je analiza koju taj sud treba provesti na temelju svojeg prava, ograničena na mogućnost da se u vlastitom pravu donesu mjere predostrožnosti kao što su one koje se traže u zahtjevu za uzajamnu pomoć (
7
).
36.
S druge strane, iz te odredbe proizlazi da dokument tijela koje podnosi zahtjev, koji se (eventualno) prilaže zahtjevu i koji omogućuje donošenje mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev, nije podložan nikakvom priznavanju u državi članici koja prima zahtjev i ne može se dopuniti ili zamijeniti u toj državi članici. Iz toga slijedi da se analiza sadržana u tom dokumentu koji se eventualno prilaže i koja se u pravilu odnosi na to jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti s obzirom na nacionalno pravo države članice koja podnosi zahtjev, ne smije i ne može dopuniti ili zamijeniti u državi članici koja prima zahtjev, što upućuje na to da, kao što to navode estonska i mađarska vlada, sud države članice kojoj je upućen zahtjev obavezno mora uzeti u obzir analizu sadržanu u tom dokumentu u pogledu nužnosti donošenja zatraženih mjera predostrožnosti i mogućnosti donošenja tih mjera u državi članici koja podnosi zahtjev (
8
).
37.
Tumačenje članka 16. Direktive 2010/24 koje proizlazi iz doslovne analize te odredbe potvrđuje se, osim toga, i sustavnom analizom i analizom ciljeva te direktive.
38.
Kao drugo, što se tiče, naime, analize konteksta članka 16. Direktive 2010/24, valja istaknuti da je ta odredba sadržana u njezinu poglavlju IV. kojim se uređuju „naplata ili mjere predostrožnosti”.
39.
U okviru navedenog poglavlja IV., člancima 10. do 15. uređuju se različiti aspekti zahtjevâ za naplatu potraživanja podnesenih u skladu s Direktivom 2010/24, članci 16. i 17. odnose se na zahtjeve za uzajamnu pomoć u pogledu mjera predostrožnosti, a članci 18. do 20. odnose se na pitanja zajednička tim dvama vrstama zahtjeva. U skladu s člankom 17. navedene direktive, neke odredbe koje se odnose na zahtjeve za naplatu potraživanja, među kojima konkretno i članak 14. naslovljen „Sporovi”, primjenjuju se mutatis mutandis za potrebe primjene članka 16. te direktive.
40.
Konkretno, što se tiče navedenog članka 14. Direktive 2010/24, Sud je već imao priliku pojasniti opseg i svrhu podjele nadležnosti između sudova država članica, odnosno između države članice koja podnosi zahtjev i države članice koja prima zahtjev.
41.
Naime, iz te sudske prakse proizlazi da članak 14. Direktive 2010/24 predviđa za odlučivanje u sporovima vezanima, s jedne strane, za potraživanje, prvobitni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja podnosi zahtjev, jedinstveni instrument koji omogućuje izvršenje u državi članici koja prima zahtjev ili za valjanost dostave koju je obavilo nadležno tijelo države članice koja podnosi zahtjev, i, s druge strane, za mjere izvršenja poduzete u državi članici koja prima zahtjev ili za valjanost dostave koju je obavilo nadležno tijelo potonje države, podjelu nadležnosti između tijela države članice koja podnosi zahtjev i države članice koja prima zahtjev (
9
).
42.
Sud je pojasnio da je ta podjela nadležnosti posljedica činjenice da se potraživanje i instrumenti koji omogućavaju njegovu naplatu temelje na pravnim pravilima koja su na snazi u državi članici koja podnosi zahtjev, dok su mjere izvršenja donesene u državi članici koja prima zahtjev u skladu s propisima koji su u potonjoj na snazi (
10
).
43.
Čini se da se svrha članka 14. Direktive 2010/24, utvrđena sudskom praksom u pogledu uzajamne pomoći radi naplate potraživanja, koja se primjenjuje mutatis mutandis u okviru zahtjeva za uzajamnu pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti u skladu s člankom 16. te direktive, može po analogiji primijeniti kako bi se utvrdila podjela nadležnosti između suda države članice koja podnosi zahtjev i suda države članice koja prima zahtjev kad je zahtjevu za uzajamnu pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti priložena, kao što je to slučaj u predmetu koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev, sudska odluka suda države članice koja podnosi zahtjev kojom se na temelju njezina nacionalnog prava utvrđuje jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti.
44.
Iz takvog rasuđivanja izvodi se podjela nadležnosti između suda države članice koja podnosi zahtjev i suda države članice koja prima zahtjev, u skladu s kojom je prvonavedeni sud nadležan za sporove koji se odnose na potraživanja i uvjete koji dopuštaju donošenje mjera predostrožnosti utvrđenih na temelju zakona koji su na snazi u državi članici koja podnosi zahtjev, dok je drugonavedeni sud nadležan za postupak donošenja mjera predostrožnosti u državi članici koja prima zahtjev u skladu sa zakonskim odredbama i administrativnim praksama te države.
45.
Iz tih razmatranja slijedi da kontekstualna analiza odredbe članka 16. Direktive 2010/24 navodi na zaključak da je sud države članice koja prima zahtjev, kao što je to estonski sud u glavnom postupku, nadležan za odlučivanje o usklađenosti postupka donošenja mjera predostrožnosti na državnom području te države članice sa zakonskim odredbama i administrativnim praksama te države, ali ne i za ispunjavanje materijalnih uvjeta za donošenje mjera predostrožnosti, kad u tom pogledu postoji sudska odluka koju je donio sud države članice koja podnosi zahtjev.
46.
Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da Direktiva 2010/24, koja se temelji na načelu uzajamnog povjerenja među državama članicama, nadležnim tijelima države članice kojoj je upućen zahtjev ne dodjeljuje ovlast nadzora nad akatima države članice koja podnosi zahtjev (
11
). Nadalje, nadležna tijela države članice koja podnosi ili prima zahtjev mogu najbolje tumačiti svoje nacionalno pravo i ocjenjivati zakonitost akta s obzirom na to pravo (
12
).
47.
Usto, Direktiva 2010/24 samo u iznimnim okolnostima, koje treba usko tumačiti (
13
), dopušta tijelima države članice koja prima zahtjev da odbiju uzajamnu pomoć.
48.
Dakle, članak 18. Direktive 2010/24, naslovljen „Ograničenja u obvezama tijela kojem se upućuje zahtjev”, predviđa tri posebna slučaja u kojima država članica koja prima zahtjev može odbiti uzajamnu pomoć i u pogledu zahtjevâ za naplatu potraživanja i u pogledu donošenja mjera predostrožnosti, odnosno, kao prvo, ako bi izvršavanje ili donošenje mjera predostrožnosti zbog situacije dužnika stvorilo ozbiljne gospodarske i socijalne probleme u državi članici koja prima zahtjev, kao drugo, ako je od donošenja akta koji dopušta provođenje naplate potraživanja ili donošenje mjera predostrožnosti prošlo više od pet godina i, kao treće, ako potraživanje za koje se traži izvršenje ili za koje se traže mjere predostrožnosti iznosi manje od 1500 eura.
49.
Sud je također istaknuo da se zahtjev za uzajamnu pomoć može iznimno odbiti, čak i ako se pokaže da on može negativno utjecati na javni poredak države članice tijela kojem se upućuje zahtjev (
14
).
50.
Kao treće, smatram i da analiza ciljeva Direktive 2010/24 potvrđuje prethodna razmatranja.
51.
Prije svega i kao što se već ističe, Direktiva 2010/24 temelji se na načelu uzajamnog povjerenja. Provedba sustava uzajamne pomoći uspostavljenog tom direktivom ovisi o postojanju takvog povjerenja među dotičnim nacionalnim tijelima (
15
).
52.
Nadalje, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 4. navedene direktive, cilj njezina donošenja jest, s jedne strane, proširiti područje primjene uzajamne pomoći na naplatu potraživanja vezano za poreze i carine i, s druge strane, s obzirom na povećanje zahtjeva za pomoć, učiniti pomoć učinkovitijom i djelotvornijom. Zahtjev dobrog funkcioniranja sustava uzajamne pomoći predviđenog Direktivom 2010/24 također se navodi u uvodnoj izjavi 6. te direktive.
53.
Konkretno, vezano za mjere predostrožnosti, u uvodnoj izjavi 10. potom se ističe da je s obzirom na sve veću mobilnost unutar unutarnjeg tržišta i na ograničenja nametnuta Ugovorom ili drugim propisima o jamstvima koja se mogu tražiti od poreznih obveznika koji nemaju poslovni nastan unutar nacionalnog državnog područja, potrebno proširiti mogućnosti za potraživanje naplate ili mjera predostrožnosti u drugoj državi članici.
54.
Ponovno ispitivanje koje provodi sud države članice koja prima zahtjev, u pogledu toga jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti s obzirom na okolnosti slučaja, kad je te uvjete već utvrdio sud države članice koja podnosi zahtjev i kad je odluka o tome priložena zahtjevu, bilo bi protivno navedenim ciljevima i, konkretno, načelu uzajamnog povjerenja na kojem se temelji Direktiva 2010/24. Ne samo da bi moglo onemogućiti ili prekomjerno otežati izvršenje zahtjeva za pomoć, nego bi bilo protivno i dobrom funkcioniranju te učinkovitosti i djelotvornosti sustava uzajamne pomoći koji se predviđa tom direktivom.
55.
Takvo ponovno ispitivanje također bi bilo protivno i posebnim zahtjevima u pogledu brzine koji obilježavaju postupak donošenja mjera predostrožnosti i zahtjevima da se u okviru istog postupka pružanja pomoći izbjegnu proturječne ocjene sudskih tijela dviju uključenih država članica u pogledu istih činjeničnih okolnosti.
56.
Stoga se ciljevima Direktive 2010/24 protivi tumačenje članka 16. te direktive na način da sud države članice koja prima zahtjev može, izvan izvanrednih okolnosti navedenih u prethodnim točkama 47. do 49., odbiti zahtjev za mjere predostrožnosti na temelju ponovnog ispitivanja uvjeta koji opravdavaju donošenje tih mjera ako je te uvjete utvrdio sud, kao što je to slučaj u glavnom postupku, i ako je odluka u tom pogledu priložena uz zahtjev za mjere predostrožnosti.
57.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 16. Direktive 2010/24 treba tumačiti na način da u slučaju kad je podnesen zahtjev za uzajamnu pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti, kojem je priložen dokument iz stavka 1. drugog podstavka te odredbe, a koji je odluka suda države članice koja podnosi zahtjev, sud države članice koja prima zahtjev obavezno mora uzeti u obzir stajalište tog suda u pogledu nužnosti, odnosno u pogledu toga jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti čije se donošenje traži, kao i mogućnosti donošenja mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev.
V. Zaključak
58.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija) odgovori na sljedeći način:
Članak 16. Direktive Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere treba tumačiti na način da u slučaju kad je podnesen zahtjev za uzajamnu pomoć prilikom donošenja mjera predostrožnosti, kojem je priložen dokument iz stavka 1. drugog podstavka te odredbe, a koji je odluka suda države članice koja podnosi zahtjev, sud države članice koja prima zahtjev obavezno mora uzeti u obzir stajalište tog suda u pogledu nužnosti, odnosno u pogledu toga jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti čije se donošenje traži, kao i mogućnosti donošenja mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	Direktiva Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere (SL 2010., L 84, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 295.)
(
3
)	Međutim, takvom zahtjevu ne može se priložiti jedinstveni instrument iz članka 12. Direktive 2010/24, s obzirom na to da se u skladu sa zajedničkim tumačenjem te odredbe i članka 11. Direktive navedeni instrument u pravilu prilaže samo uz zahtjeve za naplatu potraživanja. Jedinstveni instrument ipak može biti temelj zahtjeva za mjere predostrožnosti koji se podnosi na temelju članka 14. stavka 4. drugog podstavka Direktive, odnosno ako spor predviđen stavkom 1. tog članka (vidjeti točku 41. ovog mišljenja) nastane nakon što je podnesen zahtjev za naplatu potraživanja i kako bi se osigurala ta naplata potraživanja. Potonji slučaj jasno se razlikuje od slučajeva predviđenih člankom 16. (vidjeti točku 28. ovog mišljenja).
(
4
)	To proizlazi iz predloška Izjave o razlozima i okolnostima zahtjeva za mjere predostrožnosti iz Priloga III. Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 1189/2011 od 18. studenoga 2011. o utvrđivanju detaljnih pravila u vezi s određenim odredbama Direktive Vijeća 2010/24/EU o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere (SL 2011., L 302, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 22., str. 193.). Naime, tim predloškom predviđa se da se zahtjev za mjere predostrožnosti koji se temelji na članku 16. Direktive 2010/24 može temeljiti na upravnoj odluci o dopuštanju mjera predostrožnosti u državi koja je podnijela zahtjev ili na sudskoj potvrdi o opravdanosti mjera predostrožnosti, te se njime predviđa i da se relevantna odluka prilaže Izjavi (vidjeti odjeljke 2.2. i 2.3. navedenog predloška).
(
5
)	Vidjeti među ostalim presudu od 19. prosinca 2019., GRDF (C‑236/18, EU:C:2019:1120, t. 30. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 23. siječnja 2020., Energiavirasto (C‑578/18, EU:C:2020:3519, t. 24. i navedena sudska praksa).
(
6
)	U tom pogledu ističem da su engleska i njemačka verzija predmetne odredbe još izričitije od talijanske i francuske verzije u pogledu navođenja toga da postoji obveza prilaganja tog dokumenta ako on postoji. Osim toga, postojanje takve obveze u tim verzijama proizlazi već iz upotrebe sadašnjeg vremena u izrazu „prilaže se”.
(
7
)	Moje isticanje
(
8
)	Moje isticanje
(
9
)	Presuda od 14. ožujka 2019., Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, t. 33.)
(
10
)	Presuda od 14. ožujka 2019., Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, t. 34. i navedena sudska praksa)
(
11
)	Vidjeti u tom smislu, u pogledu članka 14. Direktive 2010/24, presudu od 26. travnja 2018., Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, t. 41. i 44.).
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, t. 36.).
(
13
)	Vidjeti presudu od 26. travnja 2018., Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, t. 47.).
(
14
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2018., Donnellan (C 34/17, EU:C:2018:282, t. 47.).
(
15
)	Vidjeti presudu od 26. travnja 2018., Donnellan (C 34/17, EU:C:2018:282, t. 41.).