61973J0169
I sag 169/73
COMPAGNIE CONTINENTALE FRANCE, Paris, repræsenteret af advokat P. de Font-Reaulx, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Margue, 20, rue Philippe II,
sagsøger
mod
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af professor D. Vignes, rådgiver i Rådets juridiske afdeling som befuldmægtiget, bistået af professor J. Boulouis som rådgiver og med valgt adresse i Luxembourg hos J. N. van den Houten, direktør for Den europæiske Investeringsbanks juridiske afdeling, 2, place de Metz,
sagsøgt
angående et krav på skadeserstatning i henhold til EØF-traktaten artikel 215, stk. 2,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene C. Ó Dålaigh og J. A. Mackenzie Stuart, dommerne A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher og M. Sørensen (refererende),
generaladvokat: A. Trabucchi
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder og parternes anbringender under skriftvekslingen kan sammenfattes således:
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb
1. Søgsmålets genstand
Sagsøgeren, et større fransk korneksport-firma kræver en erstatnings, der beløber sig til mere end 5,7 millioner franske francs, for tab, der er lidt i forbindelse med kontrakter om eksport af byg og denatureret hvede til Det forenede Kongerige.
Kontrakterne blev indgået i september måned 1972, dvs. efter at traktaten om de nye medlemsstaters tiltrædelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab var blevet undertegnet, men før den var trådt i kraft. Leveringerne skulle finde sted i løbet af månederne februar til juni 1973, dvs. på et tidspunkt, hvor landbrugsbestemmelserne i Akten vedrørende tiltrædelsesvilkårene og tilpasningerne af traktaterne (tiltrædelsesakten) var gældende.
Disse kontrakter var blevet indgået under henvisning til en Rådsresolution af 20. juli 1972, hvoraf det fremgik, at eksport af det omhandlede korn fra det oprindelige Fællesskab til Det forenede Kongerige gav ret til betaling af et udligningsbeløb på 42,33 RE pr. ton. I henhold til tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6, første afsnit, der lægger loft over denne kategori af udligningsbeløb, måtte de senere nedsættes som følge af, at prisen på korn var steget på verdensmarkedet.
Sagsøgeren hævder, at Fællesskabet har pådraget sig ansvar ved i Rådets resolution af juli 1972 at have givet formel underretning om størrelsen af de udligningsbeløb, der skulle opkræves i samhandelen med Det forenede Kongerige, og ved derpå i henhold til artikel 55, stk. 6 i en forordning af 31. januar 1973 at have ændret disse beløb uden at tage hensyn til de eksportører, der allerede havde afsluttet kontrakter for høståret 1972/1973.
2. Ordningen med udligningsbeløb
a)
De nye medlemsstater har været omfattet af den fælles landbrugsordning fra 1. februar 1973. I tiltrædelsesaktens fjerde del, afsnit II er der fastsat de nødvendige overgangsforanstaltninger for at lette de nye medlemsstaters tilpasning til de regler, der gælder i Fællesskabet.
Tiltrædelsesaktens artikler 51 og 52 omhandler fastsættelse af priserne i de nye medlemsstater, bl.a. for korn, og tilnærmelse af disse til priserne i det oprindelige Fællesskab.
Artikel 55 bestemmer:
»1.   Forskellene i prinsniveau udlignes i henhold til følgende regler:
a)
i samhandelen mellem de nye medlemsstater indbyrdes og med Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning bliver udligningsbeløb opkrævet af importstaten eller ydet af eksportstaten;
b)
i samhandelen mellem de nye medlemsstater og tredjelande nedsættes eller efter omstændighederne forhøjes importafgifter eller anden importbelastning, som anvendes under den fælles landbrugspolitik, samt eksportrestitutioner, med de udligningsbeløb, der anvendes i samhandelen med Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning. Dog kan tolden ikke nedsættes med udligningsbeløbet.
2.   For produkter, hvis priser fastsættes efter artiklerne 51 og 52, er de udligningsbeløb, der anvendes i samhandelen mellem Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning og de nye medlemsstater og mellem sidstnævnte og tredjelande, lig med forskellen mellem de fastsatte priser for den pågældende nye medlemsstat og de fælles priser.
…
3. — 5.   …
6.   Det udligningsbeløb, en medlemsstat opkræver eller yder i overensstemmelse med stk. 1, litra a, må ikke være højere end det samlede beløb, der opkræves af samme medlemsstat ved import fra tredjelande.
Rådet kan med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen fravige denne regel i særdeleshed for at undgå fordrejning af handelen og forvridning af konkurrencen.«
b)
Da Rådet mente, at disse overgangsforanstaltninger nødvendigvis forudsatte gennemførelsesbestemmelser, vedtog det den 20. juli 1972 en resolution, der var vedføjet et forslag til en forordning fra Rådet om de almindelige bestemmelser for ordningen med udligningsbeløb i kornsektoren. I denne resolution gav det »sin tilslutning til det forslag til forordning, der er vedføjet nærværende resolution, og som vil blive vedtaget formelt efter tiltrædelsestraktatens ikrafttræden …«. I en af betragtningerne til resolutionen siges det:
»det er uomgængeligt nødvendigt, at de erhvervsdrivende med det samme får kendskab til indholdet af disse gennemførelsesbestemmelser, for at tilnærmelsen af de nye medlemsstaters nationale ordninger til den fælles ordning kan ske under de bedst mulige betingelser; …«
Resolutionen såvel som forslaget til forordningen blev offentliggjort i Journal Officiel, afdeling C af 10. august 1972, s. 16.
Forslaget til forordningen fastsætter i artikel 1 de udligningsbeløb, der skal anvendes indtil 31. juli 1973. For byg, eksporteret til Det forenede Kongerige, skulle beløbet være på 42,33 RE pr. ton. (Udligningsbeløbet for denatureret blød hvede var det samme som for byg). Dette beløb var stadig en del lavere end den importafgift, nemlig 52,88 RE pr. ton, der skulle gælde, når forordningen blev vedtaget. Forslaget indeholdt ingen henvisning til den situation, der er omhandlet i fornævnte artikel 55, stk. 6.
c)
I månederne efter resolutionens vedtagelse steg verdensmarkedets kornpriser stærkt. Følgelig blev importafgifterne sat ned for allerede fra september 1972 at være lavere end de udligningsbeløb, der var fastsat i forslaget til forordning, dvs. man befandt sig i den situation, der var omhandlet i artikel 55, stk. 6, første afsnit.
d)
Situationen var stadig den samme, da forordningen om udligningsbeløbene i januar 1973 formelt skulle vedtages. Dette skete ved Rådets forordning nr. 229/73 af 21. januar 1973 (EFT nr. L 27 af 1. februar 1973, s. 25). I denne forordning har Rådet medtaget visse bestemmelser om den situation, der foregribes af artikel 55, stk. 6, og som ikke indeholdtes i forslaget fra juli 1972. I medfør af denne forordnings artikel 7 fastsætter Kommissionen i givet fald udligningsbeløbene på grundlag af et skema i forordningens bilag. Herved sikres generelt, om ikke absolut, at der er overensstemmelse mellem importafgifterne og udlignings- beløbet.
3. Retsforhandlingernes forløb
Stævningen er indleveret den 28. september 1973.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstand:
—
Det europæiske økonomiske Fællesskab dømmes til at betale sagsøgeren 5728660,17 franske francs;
—
Det europæiske økonomiske Fællesskab dømmes til at bære sagens omkostninger.
Rådet har nedlagt følgende påstand:
—
sagsøgte frifindes;
—
sagsøgeren dømmes til at bære sagens omkostninger.
III — Parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og øvrige anbringender
Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling
Rådet mener, at den omstændighed, at erhvervsvirksomheder ikke, bortset fra enkelte undtagelser, kan begære dets retsakter annulleret, ikke kan omgås ved hjælp af et erstatningssøgsmål. Det erkender, at Domstolen ikke har fulgt denne regel i sin praksis, men forbeholder sig senere at vende tilbage til denne formalitetsindsigelse.
Sagsøgeren henleder opmærksomheden på. at der kræves erstatning for en skade og ikke annullation af kvasilovsakten, forordning nr. 229/73. Formalitetsindsigelsen savner derfor grundlag.
Vedrørende realiteten
1.
a)
Sagsøgeren bemærker, at det ved bestemmelserne i tiltrædelsesakten er anerkendt, at almindelige regler var en nødvendig forudsætning for en ordning med udligningsbeløb allerede fra begyndelsen af høståret 1972/1973. Rådets beslutning af 20. juli 1972 tjente dette formål.
Bilaget til resolutionen, forordningsforslaget, var den eneste tekst, som kunne give korneksportørerne kendskab til de betingelser. Der ville gælde for nye handler.
De på denne vis meddelte oplysninger påvirkede uigenkaldeligt korneksportørernes planer for deres indgåelse af kontrakter til senere opfyldelse ved at tilskynde dem til at sørge for at fylde deres ordrebøger indtil juli 1973. Det var altså på grundlag af og under hensyn til det således fastsatte udligningsbeløb på 42,33 RE pr. ton, at sagsøgeren i slutningen af september måned afsluttede kontrakter om eksport til Det forenede Kongerige af byg og denatureret blød hvede. Det er imidlertid velkendt, at der efter afslutningen af disse køb skete en voldsom stigning i kornpriserne på verdensmarkedet, hvilket medførte en betydelig formindskelse af afstanden mellem korn-priserne i de gamle lande i Fællesskabet og verdensmarkedspriserne.
Da det blev bestemt, at tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6, første afsnit under disse omstændigheder skulle finde anvendelse, måtte det udligningsbeløb, der var fastsat for samhandelen mellem Fællesskabets oprindelige medlemsstater og Storbritannien, nedskæres for ikke at blive højere end den afgift, der opkrævedes ved import fra tredjelande.
Ethvert økonomisk grundlag for de kontrakter om eksport af korn, som de franske erhvervsdrivende havde indgået på grundlag af Rådets resolution af 20. juli 1972, var således bortfaldet, hvorfor eksportørerne led et betydeligt tab.
De franske korneksportører havde ikke undladt at henlede Kommissionens og Rådets opmærksomhed på denne situation, da Rådet den 1. januar 1973 endeligt skulle vedtage forordningen.
Yderligere har sagsøgeren flere gange gjort Office national interprofessionnel des céréales, der er Kommissionens organ i Frankrig med hensyn til udbetaling af disse udligningsbeløb, opmærksom på situationen.
Hvilke bestemmelser Rådet end overvejede at træffe for fremtiden, burde det ikke for den forløbne tid have ændret bestemmelserne i forslaget af 20. juli 1972, i tillid til hvilke de franske eksportører havde afsluttet deres kontrakter for høståret 1972/1973. Og mere præcist, den ordning, der var indeholdt i denne resolution, skulle have været opretholdt, og artikel 55, stk. 6, første afsnit i tiltrædelsesakten burde ikke have været anvendt.
Dette havde så meget mere kunnet forventes, som samme stk. 6 i andet afsnit bestemmer, at Rådet kan fravige nævnte regel.
b)
Det sagsøgende firma gør gældende, at det med føje har kunnet forvente, at Rådet ville opretholde den ordning, det havde fastsat, og at udligningsbeløbene for høståret 1972/1973 følgelig ville ligge fast på det niveau, der var fastsat i juli 1972, i det mindste hvad angår allerede indgåede kontrakter.
Denne forventning var især begrundet i følgende overvejelser.
Sagsøgeren minder om, at Rådet, for at respektere den fælles landbrugspolitiks almindelige grundsætninger og for at overvinde de vanskeligheder, der følger af udviklingen i det fælles marked sammenlignet med verdensmarkedet, havde måttet skelne mellem to typer samhandler, dels samhandlen mellem medlemsstaterne indbyrdes og dels med tredjelande. Den fælles markedsordning for korn bygger på den grundsætning, at Fællesskabets marked og den heraf følgende indførelse af en fællesskabspræference og integration af de nationale særordninger skal beskyttes. Det følger af den måde, denne grundsætning er blevet gennemført på, at samhandelen medlemsstaterne imellem nyder godt af en fælles markedsordning, kendetegnet ved faste og stabile priser. I modsætning hertil sker samhandelen med tredjelande på det ustabile verdensmarkeds vilkår, og den er underkastet variable importafgifter, som belaster denne samhandel, idet de er forudfastsatte. Selv om enhver økonomisk handelsrisiko ikke er blevet fjernet i samhandelen mellem medlemsstaterne, er den vigtige kommunitære grundsætning om beskyttelse og stabilitet dog blevet respekteret i modsætning til, hvad der gælder for handler med tredjelande, der fuldt ud er underkastet prissvingningerne på verdensmarkedet.
Det ftemgår klart af tiltrædelsesakten, at de nye medlemsstater med det samme pådrager sig rettigheder og forpligtelser efter den fælles landbrugspolitik. Denne politik må derfor også i fuldt omfang og uden videre gælde for Det forenede Kongerige, der således mister sin status som tredjeland og bliver medlemsstat.
Det kan derfor ikke betvivles, at tiltrædelsesudligningsbeløbene i overensstemmelse med den fælles markedsordnings ånd og bogstav er faste. Det ville være utænkeligt, at Rådet, samtidig med at gennemføre en ordning, der skulle få samhandlen med en ny medlemsstat til at udvikle sig gnidningsløst, skulle gå bort fra en restriktiv ordning (den for samhandelen med tredjelande) men dog muliggøre eksport ved hjælp af forudfastsættelse for at vedtage en ordning, der fremstår som klart gunstigere, idet den er kendetegnet ved stabilitet, og dernæst for anden gang skulle beslutte at forlade denne sidste ordning for ved forordning nr. 229/73 at indføre varierende priser uden nogen anvendelse af endog den mindste styringsfaktor, forudfastsættelsen.
Også af en anden grund må anvendelsen af artikel 55, stk. 6 være utænkelig. Ved i henhold til stk. 6 at have fraveget grundsætningen om faste udligningsbeløb, dvs. ved at anvende variable udligningsbeløb, har Rådet ikke blot ladet hånt om fællesskabspræferencen men oven i købet indført en lovgivning, der i den daglige handel begunstiger de nye medlemsstaters import af korn fra tredjelande.
Denne præference, der reelt er tildelt de handlende i tredjelande, giver sig på et verdensmarked med stigende priser udslag på følgende måde: når de sælger til Storbritannien, vil den importafgift, som de skal betale, være afhængig af klareringstidspunktet og vil derfor være formindsket, hvorved de får en ekstra fordel oven i den pris, de havde fastsat. For en eksportør fra en af de oprindelige medlemsstater gør nøjagtigt det modsatte fothold sig gældende: det udligningsbeløb, han skal modtage ved handelen med Storbritannien, formindskes tilsvarende, og han lider således et tab på sin oprindelige pris.
De logiske følger af den ordning, der indførtes ved resolutionen af 20. juli 1972 ville være, at Fællesskabet valgte den enkleste ordning. Der findes kun én slags udligningsbeløb, der i forslaget til forordningen meget klart er beskrevet som forskellen mellem de to handelspriser. Forslaget nævnte ikke artikel 55, stk. 6. Men selv om denne bestemmelse havde skullet finde anvendelse, burde Fællesskabet under alle omstændigheder, netop fordi man gik bort fra de faste beløb, have indført en styringsfaktor, forudfastsættelsen. Denne udelukkelse forekommer dog logisk, fordi Fællesskabet valgte den traditionelle løsning, dvs. faste priser i Fællesskabet, og fordi denne løsning knæsætter respekten for fællesskabspræferencen. De faste priser kunne under alle omstændigheder være bibeholdt uden at udgøre hverken en hindring for eller en forvridning af samhandlen eller en diskriminerende dumping. Den eneste indvending, der kan rejses, er budgetmæssig, nemlig vedrørende finansieringen af Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget.
c)
Sagsøgerens forventning er ikke blevet opfyldt.
Tkke blot er Rådets forordning nr. 229/73 totalt anderledes end forslaget, der var vedføjet resolutionen, men det tager heller ikke på nogen måde hensyn til den særlige situation, der forelå i høståret 1972/1973. Ved at sammenligne de to tekster konstaterer sagsøgeren, at forordningen af 31. januar 1973 udtrykkeligt henviser til tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6, som er forbigået i tavshed i det forslag til forordning, der var vedføjet Rådets resolution af 20. juli. På samme måde konstaterer sagsøgeren, at der ved forordningen af 31. januar 1973 indføres variable udligningsbeløb. Men reelt er det under denne nye ordning tidspunktet for toldberigtigelsen, der er afgørende for udligningsbeløbets størrelse som følge af prisudviklingen på verdensmarkedet. Sagsøgeren konkluderer, at de ordninger, der er indført ved resolutionen og ved forordning nr. 229/73, er helt modstridende.
d)
Sagsøgeren bebrejder Rådet, at det har meddelt de erhvervsdrivende, at faste beløb skulle være reglen for samhandelen medlemslandene imellem, og at det derefter totalt har ændret regelen og denne gang forfægtet bevægelige beløb samtidig med, at de kontrakter, der var indgået af de handlende i god tro på grundlag af den første tekst, skulle opfyldes.
Forordningen har tilbagevirkende gyldighed. Dens virkninger sigter på fremtidige eksportleverancer, men disse er en følge af kontrakter, der er indgået under Fællesskabets tidligere ordning.
Sagsøgeren har ingen indvending mod anvendelsen af artikel 55, stk. 6 i tiltrædelsesakten, der er umiddelbart anvendelig. Sagsøgeren konstaterer, at der ved resolutionen af 20. juli 1971 blev vedtaget en ordning, der faldt uden for denne bestemmelses anvendelsesområde. Sagsøgeren anfægter heller ikke lovligheden af den ordning, der indførtes ved forordning nr. 229/73. Sagsøgerens virkelige klagepunkt er, at Rådet successivt har vedtaget to totalt forskellige ordninger.
e)
Sagsøgeren gør gældende, at det hvad EØF angår må tages i betragtning, at det i vidt omfang er anerkendt, at Fællesskabet kan ifalde ansvar, uden at dette nødvendigvis er betinget af en tjenestefejl, eftersom »Fællesskabet i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, skal erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv« (EØF-traktatens artikel 215).
Disse almindelige grundsætninger er i fransk ret beskrevet i en anerkendt teori om det offentliges ansvar, særlig i det tilfælde, hvor administrationen giver oplysninger, der er fejlagtige, eller hvis indhold ikke følges; dette udgør reelt en ansvarspådragende tjenestefejl, når de følgende betingelser er opfyldt: den meddelte oplysning skal have en officiel karakter; anvisningen skal være tilstrækkelig præcis; den pågældende skal have lidt en skade, der direkte skyldes oplysningen; det skal bevises, at der ikke foreligger en forsømmelse fra skadelidtes side. Efter sagsøgerens opfattelse er disse betingelser klart opfyldt i denne sag.
Det sagsøgende firma anfører, at dets adfærd ikke kan give anledning til kritik'. Sagsøgeren har til punkt og prikke fulgt retningslinierne i forordningsforslaget fra juli 1972.
Sagsøgeren henviser til praksis ved det franske Conseil d'Etat og til praksis ved De. europæiske Fællesskabers Domstol, særligt til dommen af 17. juli 1967 i sagerne Kampfmeyer m.fl. (Rec. 1967, s. 318). Det er ikke rigtigt, som Rådet har hævdet, at den fejl, der er sket ved de urigtige oplysninger, skal fremgå af en individuel oplysning, der er afgivet i forbindelse med en sag alene mellem den pågældende og administrationen.
f)
I den situation, der skabtes ved forordning nr. 229/73, traf sagsøgeren straks de nødvendige foranstaltninger for at begrænse sit tab, der — som følge af, at nogle køb blev hævet med deraf følgende erstatning, at nogle køb blev opfyldt ved levering af tilsvarende produkter, og endelig, at opfyldelsen af andre køb indbragte et udligningsbeløb, der var lavere end forventet — beløber sig til 5728660,17 franske francs. Sagsøgeren har ikke modsat sig den sagkyndige behandling, som Rådet subsidiært har forlangt.
2.
a)
Rådet undersøger først den ordning, der blev indført til gennemførelse af tiltrædelsesakten. Det afviser sagsøgerens anbringender om, at Rådet havde kunnet vælge mellem to ordninger: anvendelse enten af artiklerne 51, 52 og 55, stk. 1 eller af artikel 55, stk. 6, første afsnit. Den anførte uforenelighed mellem de nævnte bestemmelser eksisterer ikke. Disse bestemmelser er i høj grad indbyrdes forenelige, og Fællesskabets myndigheder kan ikke undlade at anvende dem, når de fastsatte betingelser herfor er opfyldt.
Efter Rådets opfattelse bygger den forståelse af ordningen, som sagsøgeren lægger til grund, både på en fejlfortolkning af artiklerne 51, 52 og 55, stk. 1 og 2 og på en misforståelse af rækkevidden af artikel 55, stk. 6, første afsnit.
Rådet gør rede for, hvorledes artiklerne 51, 52 og 55, stk. 1 i tiltrædelsesakten skal forstås, og gør gældende, at det sagsøgende firma overdriver, når det hævder, at det af disse bestemmelser skulle fremgå, at de nye medlemsstaters markeder skulle knyttes til markedet i det oprindelige Fællesskab på en i den grad »uforanderlig« måde, at »de nye medlemsstater straks fra tiltrædelsen sammen med det oprindelige Fællesskab fremover udgør et enhedsmarked med enhedspriser«. Det står fast, at ordningerne retligt set er de samme. Omvendt gælder dette ikke ud fra en økonomisk betragtning, eftersom prisen på det engelske marked i første halvdel af 1973 forblev på sit tidligere niveau, dvs. verdensmarkedsprisen.
b)
Hvad angår artikel 55, stk. 6 gør Rådet gældende, at denne bestemmelse er nødvendig af hensyn til at sikre forbindelsen med det fælles system med den variable beskyttelse ved grænserne og også af hensyn til respekten for grundsætningen om fællesskabspræferencen. Det var nødvendigt at sørge for, at udligningsbeløbet ikke blev højere end den importafgift, som det afløste. Eksempelvis kan anføres, at Fællesskabet ved eksport fra en ny medlemsstat til det udvidede Fællesskab, hvor det før udvidelsen opkrævede en importafgift, nu fra 1973 opkræver et udligningsbeløb. Men dette må ikke være højere end det beløb, der opkræves af de oprindelige medlemsstater ved import fra tredjelande, da den nye medlemsstat i så fald ikke kan eksportere. I forbindelse med eksport fra det oprindelige Fællesskab til en ny medlemsstat, dvs. i almindelighed fra et område med højere priser til et område med lavere priser, sker der ikke opkrævning men ydelse af et udligningsbeløb, og det er derfor nødvendigt, at dette udligningsbeløb ikker giver produktet fra den eksporterende medlemsstat for stor »præference« i forhold til det tilsvarende produkt fra tredjelande. Den samme grundsætning følger også af GATT-aftalerne; hvis udligningsbeløbet automatisk blev udbetalt, ville den eksporterende medlemsstat faktisk kunne sælge under verdensmarkedsprisen, et forhold, der vanskeligt kan retfærdiggøres (dumping).
c)
Rådet afviser følgelig sagsøgerens tre klagepunkter mod artikel 55, stk. 6. Der er ingen uoverensstemmelse mellem denne bestemmelse og artiklerne 51 og 52. Det første klagepunkt grunder sig på en analyse, der er fejlagtig, fordi den overdriver stivheden i Fællesskabets prisdannelsesmekanisme.
Rådet gør gældende, at der hvad angår det andet klagepunkt ikke i artikel 55, stk. 6, første afsnit, selv om denne forbyder, at fællesskabspræferencen får nogen betydning i overgangsperioden — og Rådet tvivler på, at bestemmelsen har en sådan rækkevidde — foreligger nogen uforenelighed med artiklerne 51 og 52, men at bestemmelsen blot er en udtrykkelig undtagelse i en ratificeret traktat.
Rådet anfører, at det tredje klagepunkt mod artikel 55, stk. 6, første afsnit bygger på den opfattelse, at denne tekst ikke må finde anvendelse, hvis ikke der samtidig foretages en forudfastsættelse.
Hvad angår hvede og byg foretog det oprindelige Fællesskab forudfastsættelsen men kun for en kort periode, i dette tilfælde to måneder. Det må altså være tilladt at lægge til grund, at udligningsbeløbene, eftersom de kun havde gyldighed i denne periode ikke kan tillægges en sådan uforanderlighed, som sagsøgeren hævder.
Rådet understreger også, at man eftersom tiltrædelsesakten ikke var i kraft i 1972, ikke bindende kunne lade forudfastsættelsen få indflydelse på de her omhandlede kontrakter.
d)
Rådet gør rede for, hvorledes artiklerne 51, 52 og 55 blev taget i anvendelse og herunder først, hvorledes den fælles landbrugspolitik blev udvidet til også at omfatte de nye medlemsstater. Det fremhæver, at det, før tiltrædelsesakten trådte i kraft, ikke havde mulighed for at udstede gennemførelsesbestemmelser hertil.
Ikke desto mindre var der behov for at angive størrelsen af de udligningsbeløb, der er nævnt i artikel 55, stk. 1. Dette skete ved en resolution, som den retsakt, der skulle udstedes formelt efter de nye medlemsstaters tiltrædelse, var vedføjet. Der var alene tale om en nødvendig præcisering af visse betingelser, som Fællesskabet nødvendigvis måtte foretage på det tidspunkt, hvor tiltrædelsesakten stod for at skulle anvendes. Hvis denne præcisering ikke skulle være nødvendig hvad angår artikel 55, stk. 6, som sagsøgeren har anerkendt er umiddelbart anvendelig, er den heller ikke nødvendig hvad angår samme artikels stk. 1 og 2. Rådet har altså med rette fastsat udligningsbeløbene, som i øvrigt ikke kan ændres ved forordning nr. 229/73, uden at der tages hensyn til denne ændrings eventuelle betydning for andre bestemmelser.
Videre anfører Rådet, at det i resolutionen har angivet, at udligningsbeløbene fastsættes i medfør af artikel 55, og at det på intet tidspunkt har anerkendt, at artikel 55, stk. 6, første afsnit ikke skulle finde anvendelse.
Rådet undersøger herefter forskellen mellem resolutionen fra juli 1972 og forordning nr. 229/73. Det påpeger, at sagsøgeren anker over, at forordningen afviger fra forslaget til forordning fra juli 1972, men ikke over forordningens bestemmelser, hvis lovlighed sagsøgeren anerkender. Disse afvigelser vedrører tre artikler: artikel 7 (der indfører den såkaldte skemaordning), artikel 6 (der muliggør, at der indføres en ordning med forudfastsættelse) (
1
) og artikel 9 (offentliggørelse af de gældende udligningsbeløb). Ingen af disse indvendinger er holdbare, eftersom ingen af de anførte fornyelser, undtagen måske den tredje, kan medføre, at artikel 55, stk. 6, første afsnit skal finde anvendelse. Hverken artikel 7 eller artikel 6 følger direkte af artikel 55, stk. 6, første afsnit, ligesom de ikke er nogen betingelse for dennes anvendelse. Tværtimod svækker de snarere dens rigoristiske karakter og knytter sig i så henseende mere til det andet end til det første i artikel 55, stk. 6. Følgeligt ser Rådet ikke, hvorledes det har bidraget til sagsøgerens tab.
e)
Til slut undersøger Rådet den mulighed for fravigelse, der er indeholdt i artikel 55, stk. 6, andet afsnit. Det understreger, at det aldrig hverken fra sagsøgerens eller nogen andens side har fået forelagt en anmodning om fravigelse. Det er i øvrigt af den opfattelse, at det ikke har kunnet tillægge muligheden for fravigelse ved artikel 55, stk. 6, andet afsnit nogen almindelig gyldighed, undtagen hvor det var blevet gjort opmærksom på en konkret fare for fordrejning af handelen eller forvridning af konkurrencen.
f)
Under disse omstændigheder er de retlige betingelser, for at Fællesskabet kan ifalde ansvar, ikke opfyldt. Rådet påpeger, at sagsøgeren til støtte for Fællesskabets påståede ansvar for unøjagtige oplysninger eller manglende opfyldelse af løfter, dels udelukkende støtter sig på fransk retspraksis i forvaltningssager og dels på Domstolens dom i Kampfmeyer-sagen.
Efter Rådets opfattelse er ordlyden af artikel 215 til hinder for den opfattelse, at en enkelt medlemsstats retsgrundsætninger kan lægges til grund. Hvorledes det end forholder sig hermed, så viser en undersøgelse af fransk retspraksis, at Fællesskabet ikke i dette tilfælde kan erklæres ansvarligt. Rådet gør særligt gældende, at anerkendelsen i fransk ret af administrationens ansvar for fejlagtige oplysninger eller manglende opfyldelse af løfter kun angår tilfælde, hvor den forurettede rejser indsigelse mod udstedelsen af en »akt«, der i skriftlig form er adresseret til ham personligt og indeholder den oplysning eller det løfte, der vedkommer ham.
Hvor Domstolen i sine afgørelser er kommet ind på oplysninger eller løfter, synes praksis efter Rådets opfattelse ikke at være gået i anden retning.
Det henviser til Domstolens domme af 9. december 1965, Usines de la Providence (Rec. 1965, s. 1123), og af 28. maj 1970, Richez Parise (Rec. 1970, s. 325).
Hvad angår Kampfmeyer-dommen gør Rådet gældende, at det var ulovligheden af Kommissionens beslutning af 3. oktober 1963, der udgjorde en sådan tjeneste-fejl, at Fællesskabet ifaldt ansvar. Det forekommer følgelig vanskeligt at anse denne dom for et anvendeligt præjudikat, når det gælder ansvar for fejlagtig oplysning.
Rådet gør endelig gældende, at det følger af Domstolens praksis (dom af 13. november 1964, Kommissionen mod Luxembourg og Belgien, Rec. 1964, s. 1217), at Rådets resolution af 20. juli 1972 savner enhver selvstændig retsvirkning, og da Rådet heller ikke har påtaget sig nogen individuel forpligtelse over for sagsøgeren, der har retsvirkninger i stedet for resolutionen, er i sagen alene forordning nr. 229/73 tilbage. Hvad den angår kan Fællesskabet efter omstændighederne kun ifalde ansvar på grundlag af Domstolens praksis for erstatning for skader forvoldt under udøvelse af en retsanordnende kompetence, hvor der skal træffes bestemmelser af politisk — økonomisk karakter, hvorfor Rådet konkluderer, at betingelserne for, at det kan ifalde ansvar, ikke er opfyldt.
g)
Rådet mener, at det i den grad har tilbagevist påstanden om ansvar, at det ikke forekommer nødvendigt at undersøge spørgsmålet om årsagsforbindelse, den direkte skadeforvoldelse. Kun forbeholder det sig i givet fald at kunne foretage de regnskabsmæssige analyser, som en undersøgelse af de forretningsdokumenter, som sagsøgeren har fremlagt til støtte for sit erstatningskrav, under alle omstændigheder nødvendiggør. Ligeledes forbeholder det sig at kræve bevisførelse vedrørende de omhandlede forretninger.
Under den mundlige forhandling i retsmødet den 13. marts 1974 er parterne fremkommet med yderligere oplysninger, der sammenfattes således:
Sagsøgeren bemærker, at prisstigningen på verdensmarkedet på daværende tidspunkt ikke var konstant. Priserne steg og faldt, omend med en almindelig tendens til stigning, uden at denne dog var absolut fremherskende. Sagsøgeren påpeger i øvrigt, at restitutionerne ved eksport til tredjelande på daværende tidspunkt kunne forudfastsættes for en periode på seks måneder, og at det først var senere, at denne periode reduceredes til to måneder.
Rådet gør som svar på et spørgsmål fra Domstolen gældende, at resolutionen af 20. juli 1972 ikke skal forstås som et egentligt svar på forespørgsler fra erhvervsdrivende. Ligeledes som svar på et spørgmål fra Domstolen redegør det for indholdet af artikel 6 i forslaget til forordning af 20. juli 1972, hvorefter det udligningsbeløb, der skal anvendes, er det, der gælder den dag, hvor importen eller eksporten sker.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 3. april 1974.
Sagens videre forløb
Ved kendelse af 8. maj 1974 besluttede Domstolen påny at indlede sagens behandling. Da Domstolen har været opmærksom på, at Rådet i svarskriftet forbeholdt sig i givet fald at fremkomme med yderligere anførsler om den krænkelse, sagsøgeren hævder at have været udsat for, herunder spørgsmålet om årsagsforbindelse mellem Rådets adfærd og den skade, som sagsøgeren gør gældende, har den skønnet det nødvendigt at indhente indlæg fra parterne angående de spørgsmål, med hensyn til hvilke der er taget forbehold.
Rådet har indgivet indlæg den 17. juni 1974 og sagsøgeren den 16. september 1974. Disse indlæg kan sammenfattes således:
1.
Rådet har gjort gældende, at der ikke består nogen direkte årsagssammenhæng mellem dets adfærd og den af sagsøgeren påberåbte skade. Skaden skyldes sagsøgerens uforsigtighed i forbindelse med klart forudberegnelige konjunkturudsving.
Rådet har undersøgt spørgsmålet om årsagsforbindelse i forhold til de forskellige antagelser, hvorpå dets eventuelle ansvar kunne støttes.
Den første antagelse går ud på, at Fællesskabets administration skulle være forpligtet — ved et løfte i egentlig retlig betydning — over for selskabet. Denne antagelse forkastes imidlertid af Rådet. Resolutionen af 20. juli 1972 kan ikke udgøre et løfte, for hvilket sagsøgeren er adressat, og som har skabt en retsposition for sagsøgeren, der kan afføde et individuelt krav. Og det har aldrig været anført, at sagsøgeren, ud over resolutionen af 20. juli, har modtaget nogen som helst tilsikring fra Fællesskabets administration, der kan gøre det ud for et løfte fra Rådet.
Rådet har dernæst undersøgt, hvorvidt det kan antages, at det har pådraget sig ansvar som følge af en oplysning, der skulle være egnet til hos de pågældende at fremkalde en vildfarelse om administrationens hensigt, således at grundsætningen om den berettigede forventning er tilsidesat. Det har bestridt, at resolutionen af 20. juli har kunnet virke som en opfordring til at forøge eksporten til Det forenede Kongerige. Det er ikke godtgjort, at de pågældende ikke selv havde til hensigt at vedligeholde og udvikle deres handelsforbindelser med dette land. Dette svarer til Fællesskabets politiske synspunkt, hvorefter der allerede blev ydet højere restitutioner ved eksport til visse bestemmelsessteder, særligt Det forenede Kongerige, end ved eksport til andre bestemmelsessteder. Det, der ved begyndelsen af høståret 1972-73 kunne befrygtes, var, at den forlængede uvished vedrørende betingelserne for de pågældendes fremtidige handelsmæssige forbindelser, som de risikerede at befinde sig i, skulle påvirke deres beslutninger. Det er fejlagtigt at opfatte en foranstaltning, der skulle afbøde denne eventualitet, som et incitationsmoment.
Ifølge Rådet er det imidlertid mindre i selve resolutionen, sagsøgeren har fundet en incitation, end i den adfærd, der er udvist af Rådet, hvis vilje til at begunstige samhandelen med Det forenede Kongerige har givet sig faktisk udtryk i fastsættelsen af restitutionen. I denne henseende har Rådet bemærket, at det ikke har anvendt sin normative kompetence mellem den 20. juli og datoen for den endelige forordning. Det har derimod understreget, at Fællesskabets adfærd har fundet faktisk udtryk i tallene, dvs. restitutionsbeløbene. Disse tal viser, at Kommissionen i forordning nr. 1984/72 af 15. september 1972 (JO L 213), hvorved restitutionerne for det omhandlede korn blev afskaffet fra 16. september, totalt har fjernet enhver tilskyndelse til eksport. Denne beslutning blev opretholdt indtil den 29. september 1972. Rådet har påpeget, at de omhandlede kontrakter blev indgået mellem den 22. og 26. september 1972.
Det har dernæst behandlet spørgsmålet, om det kan antages, at det har pådraget sig ansvar som følge af en tjenestefejl i forbindelse med afgivelsen af en oplysning. Det har henvist til Domstolens praksis om årsagsforbindelse, særligt dommen af 16. december i sag nr. 36/62, Société des Aciéries du Temple mod Den Høje Myndighed (Rec. 1963, s. 583), hvori Domstolen anvendte følgende ordvalg: »Det er af afgørende betydning, at det undersøges, ikke blot hvorvidt sagsøgtes adfærd faktisk har fremkaldt den nævnte vildfarelse, men også om den kunne og måtte fremkalde en sådan vildfarelse hos en kyndig og omhyggelig forretningsdrivende«.
Rådet har gjort gældende, at den egentlige årsag til den påberåbte skade er det sagsøgende firmas vildfarelse i forbindelse med dets uforsigtighed.
Sagsøgerens vildfarelse skyldes alene firmaets egne forhold. Resolutionen af 20. juli 1972 hverken burde eller kunne skabe tvivl og endnu mindre vished hos sagsøgeren. Maximeringsordningen er udtrykkeligt omhandlet i tiltrædelsesakten, hvad sagsøgeren efter egne udtalelser ikke er uvidende om. Sagsøgeren kunne heller ikke tage fejl af det hensigtsmæssige i den ved tiltrædelsesakten indførte ordning, som de myndigheder, der skulle sørge for dens gennemførelse, nødvendigvis måtte efterkomme, og som nødvendigvis måtte dominere fortolkningen af de bebudede gennemførelsesforanstaltninger.
Rådet mener i øvrigt, at sagsøgerens tre breve af 12. og 18. oktober samt 18. december 1972 til Office national interprofessionel i Paris viser, at sagsøgeren ikke har været i tvivl om, hvilke følger prisudviklingen ville få.
Med hensyn til forudfastsættelsesproblematikken har Rådet gjort, gældende, at en forstandig erhvervsdrivende ikke kan være uvidende om, at der ikke er nogen pligt til ydelse af restitutioner, og at der i forbindelse med visse markedsforstyrrelser kan træffes beskyttelsesforanstaltninger, som efter omstændighederne kan bestå i en eksportafgift. Rådet har konkluderet, at den sikkerhed, som sagsøgeren har bygget sin argumentation på, ikke har den absolutte karakter, som man søger at tillægge den.
Rådet har dernæst taget stilling til, hvorvidt sagsøgeren har udvist den forsigtighed, som må kræves af en handlende. Det har gjort gældende, at der er stærke grunde til at drage denne forsigtighed i tvivl, dels i betragtning af tidspunktet for indgåelsen af kontrakterne, dels i betragtning af kontraktsvilkårene.
Hvad angår datoen for indgåelsen af kontrakterne har Rådet bemærket, at sagsøgeren nøjagtigt valgte det tidspunkt til handelens indgåelse, hvor frygten for en for stor efterspørgsel i eksportleddet kom til udtryk på fællesskabsplan ved foranstaltninger, der skulle tjene til at fraråde eksport. De har henvist til, at der i Frankrig i perioden fra 1.—25. august blev udstedt 66 gange så mange licenser for byg som i perioden fra 26. august—19. september 1972. Efter Rådets opfattelse viser disse tal, at den fortolkning af resolutionen, som sagsøgeren påberåber sig, ikke deltes af dette firmas konkurrenter.
Hvad angår kontraktsvillkårenes og særligt udligningsbeløbenes betydning har Rådet gjort gældende, at en kyndig og omhyggelig forretningsdrivende ikke kunne regne med at have fordel af faste udligningsbeløb fra 1. februar 1973, når man i den foregående periode havde haft bevægelige udligningsbeløb og endog havde måttet regne med, at en total ophævelse af restitutionerne kunne indtræffe. Rådet har bemærket, at der af kontrakter på 108900 t skulle leveres 51150 t i februar og 37150 i marts. Hvis selskabet havde kontraheret med levering i januar, ville det intet have modtaget. Og Rådet spørger, om selskabet virkelig har kunnet tro, at det kunne modtage 42 RE pr. ton ved at udskyde leveringen til februar.
Hvad angår de beløb, som kontrakterne blev indgået på, har Rådet gjort gældende, at kontrakternes enkelte dele viser, at sagsøgeren har beregnet sig en overdreven avance. Priserne rummer en avance på £ 4,90 og 6,01, mens det normale burde have været £ 0,50.
Rådet har konkluderet, at sagsøgeren har løbet en sådan risiko, at transaktionen må karakteriseres som åbenlys spekulation.
Vedrørende tabet har Rådet gjort gældende, at det ikke vil gå ind på en detaljeret undersøgelse af de tal, som sagsøgeren har fremlagt, og at det følgelig kun vil tage stilling til de principielle spørgsmål, som denne del af kravet rejser.
Rådet har påpeget, at selskabet i henhold til kontrakterne havde mulighed for at levere 10 % mere eller mindre end den aftalte mængde, og har gjort gældende, at sagsøgeren havde kunnet benytte sig af denne klausul til at begrænse sit tab.
Mere generelt har Rådet endelig gjort gældende, at tabet hverken er blevet opgjort som reelt tab eller som mistet fortjeneste, men som tab af en så højt som muligt vurderet chance, hvilket ikke er tilstedeligt. Avancen, der andrager 13 RE pr. ton, bør under alle omstændigheder fradrages i det opgivne tab, der herved blive nedsat fra 129196,53 RE til 46705 RE.
Rådet har krævet, at alle disse tal verificeres, og har tilføjet, at det er vigtigt at få oplyst, hvorvidt selskabet har dækket sig ind, hvilket ikke fremgår af sagens akter.
2.
Sagsøgeren har bemærket, at Rådets supplerende indlæg er en gentagelse af den allerede én gang udviklede argumentation, og at denne argumentation forvansker det væsentlige problem om fællesskabsinstitutionernes ansvar. Sagsøgeren har også bemærket, at Rådets indlæg indeholder grove unøjagtigheder. Sagsøgeren vil begrænse sig til at påvise nogle af disse unøjagtigheder, der er karakteristiske for Rådets forsvar.
Det er for det første en alvorlig fejl, at Rådet systematisk sidestiller restitutionsordningen, der er betinget af udviklingen på verdensmarkedet, med udligningsbeløbsordningen, der er indført med henblik på tiltrædelsen og oprettelsen af et særligt marked og en privilegeret handel mellem Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning og de nye medlemsstater.
Sagsøgeren har anført, at restitutionerne, selv om de formindskedes i oktober måned, på ny steg indtil december. Derfor kan det ikke hævdes, at Rådet har været imod enhver eksport til Storbritannien.
Sagsøgeren har imødegået Rådets forestilling om, at datoen for handelens af slutning skulle have haft nogen indflydelse på dens videre forløb. Under ordningen med forudfastsættelse har restitutionens værdi på kontraktens indgåelseseller opfyldelsestidspunkt kun ringe betydning. Det er netop for at undgå påvirkning fra pludselige bevægelser på markedet, at Fællesskabet har indført den beskyttende forudfastsættelse.
Sagsøgeren har på ny understreget, at det ikke med føje kan hævdes, at resolutionen af 20. juli 1972 udgør et rent informativt dokument. Rådet tilstræbte faktisk ved sin offentliggørelse et resultat; kornhandelen, der i medlemsstaternes samhandel var underkastet to fundamentalt forskellige ordninger, skulle ikke desto mindre afvikles harmonisk; Rådet henvendte sig til et udsnit af de erhvervsdrivende, af hvem der forventedes et svar i form af handling: en opretholdelse eller endog en udvidelse af den begunstigede handel.
Sagsøgeren har gjort gældende, at man ikke med nogen rimelighed kan forestille sig, at kornhandlerne indgår deres kontrakter for hvert høstår på grundlag af forudseelige vildfarelser fremkaldt af Fællesskabets institutioner.
Sagsøgeren har i øvrigt redegjort for den nøjagtige sammensætning af sine priser og den beskedne avance — 0,62 FF pr. centner — som kan opnås på et marked, der er karakteriseret af en meget stærk konkurrence.
Efter således at have redegjort for de punkter, hvor der er uoverensstemmelse med Rådets indlæg, vil sagsøgeren ved successivt at undersøge Fællesskabets virkemåde, Rådets ansvar, den praktiske kornhandel og de i denne sag omhandlede forretningstransaktioner godtgøre, at der reelt er lidt et tab, og at der er årsagssammenhæng mellem Rådets handling og skaden.
Sagsøgeren har anført, at skaden kan henføres direkte til Rådets adfærd, hvilket, såfremt der er afgivet et løfte, er tilstrækkeligt til, at Rådet ifalder ansvar. Sagsøgeren har gentaget de allerede under sagens første fase fremsatte anbringender vedrørende den tillid, som man havde næret til, at de udligningsbeløb, som var nævnt i resolutionen af 20. juli, ville forblive uændrede. I medfør af tiltrædelsesakten kunne Rådet vælge mellem faste og bevægelige beløb. Det valgte de faste, hvilket fremgår i resolutionens og det vedføjede forslags tavshed med hensyn til artikel 55, stk. 6. Disse tekster er klare; udligningsbeløbene var faste. I øvrigt følger det af andet afsnit i artikel 55, stk. 6, at reglen i første afsnit kan fraviges i hvert fald for tidligere indgåede kontrakters vedkommende. Anvendelsen af stk. 6 viste sig at være skadelig for fællesskabspræferencen og kunne skabe fordrejning af handelen til fordel for handlende fra tredjelande.
Sagsøgerens holdning ville have været anderledes, såfremt muligheden af at anvende denne bestemmelse havde været antydet. I dette tilfælde ville sagsøgeren bestemt ikke have kontraheret med sine britiske købere. Kun en forudfastsættelse af udligningsbeløbet, gennemført på samme tid, kunne i så fald have dannet grundlag for kontrakternes afslutning.
Hvad angår Rådets henvisning til artikel 6 i forordningsforslaget, har sagsøgeren bemærket, at der af denne artikel ikke kan udledes nogen formodning for, at artikel 55, stk. 6 skal finde anvendelse. Denne artikel er for generel til at have en sådan rolle. Den gælder klart ved ændringer af høstens størrelse.
Sagsøgeren har dernæst søgt at tilbagevise Rådets anbringende om, at de udligningsbeløb, der er fastsat i dokumenterne fra juli 1972, skulle udgøre »et loft« eller en »maximal chance«. Ved således at søge at indføre et hasardelement har Rådet tegnet en karikatur af sin egen adfærd, idet et sådant element ikke blot strider mod Rådets hensigt til at undgå enhver risiko men også er ukendt i den internationale handel, der kun kan udvikle sig, såfremt parterne på forhånd kan beregne en risiko og tage stilling til, hvorledes et eventuelt heraf flydende ansvarsproblem skal løses.
Sagsøgeren har bemærket, at Rådets indlæg viser, at det ikke har forstået, hvorledes kornhandelen i det daglige rent praktisk foregår. Sagsøgeren har anført, at næsten en tredjedel af den franske hvedeeksport i perioden 1. august 1972—31. januar 1973 gik til Storbritannien. Det sagsøgende firma har desuden anført, at der i den periode, hvor restitutionerne var lave eller slet ikke blev ydet (27. september—24. oktober 1972), blev udstedt flest eksportlicenser for hvede, hvilket viser, at der ikke findes nogen direkte forbindelse mellem fastsættelsen af restitutionerne på den ene side og omfanget af licensudstedelsen på den anden side.
Sagsøgeren har endelig gennemgået den handel, der er genstand for nærværende sag, og kontraktens vilkår.
Sagsøgeren har fremhævet, at kontrakterne blev afsluttet på et tidspunkt, hvor firmaets sædvanlige britiske kunder var købere. At tidspunktet for disse handlers indgåelse støder sammen med en følelig nedsættelse af restitutionerne spiller ingen rolle. Restitutionens værdi på den dag, hvor kontrakten afsluttes, er irrelevant for den handlende, der har forudberegnet den eller har tillid til, at den ikke vil blive ændret.
Sagsøgeren har bestridt at have forsinket leveringen en måned. Kontrakterne, der var blevet registreret i Storbritannien i Home Grown Cereals Authority, kunne kun ændres med en af parternes samtykke. I øvrigt ville sagsøgeren have foretrukket at eksportere i den første del af høståret. Sagsøgeren ville da have anvendt sine eksportlicenser, der var fastsat i august, da restitutionen var høj.
Det sagsøgende firma har afvist Rådets beskyldninger om »passivitet«. Sagsøgeren har været i permanent kontakt med de franske og med Fællesskabets myndigheder. Imidlertid kunne sagsøgeren ikke få et tilfredsstillende svar, da Rådet og Kommissionen ikke så nogen løsning på en situation, som de ikke havde forudset.
Det sagsøgende firma mener således, at det har udvist den største forsigtighed ved kontrakternes indgåelse. Det mener i øvrigt, at det allerede i stævningen har påvist, i hvilket omfang det har forsøgt at mindske tabet. Dette kan Rådet ikke have overset. Dets detailindvendinger er rent formelle, da de ikke svarer til praksis. Sagsøgeren fremhæver dog et anbringende, der er typisk for denne manglende forståelse. Når der afsluttes en kontrakt om levering af en mængde »-i- 10 %«, skyldes dette transporthensyn, idet der må regnes med svingninger i transportmidlernes kapacitet. Denne ramme giver ikke sælgeren ret til at lade mængden variere som en funktion af prisen.
Under en ny mundtlig forhandling den 12. november 1974 har parterne fremført nye omstændigheder, der kan sammenfattes således:
Sagsøgeren har som svar på et spørgsmål fra Domstolen forklaret, at der udelukkende kræves erstatning for en skade forårsaget af den ændring i udligningsbeløbet, der skyldtes forordningen af 31. januar 1973. Sagsøgeren kræver alene erstatning af damnum emergens og ikke lucrum cessans, hvilket fremgår af de opstillinger, som sagsøgeren selv har fremlagt for Domstolen.
Rådet har anført, at de tal, som sagsøgeren har opgivet vedrørende udstedelsen af eksportlicenser i perioden 27. september—4. oktober 1972, må ændres. Det har henvist til, at en del af disse licenser skyldtes fødevarebistand og ikke gav anledning til restitutioner, samt at langt den største del af disse licenser frivilligt var indleveret i august og kun var blevet bekræftet i den omhandlede periode.
Rådet har bestridt, at artikel 6 i forordningsforslaget skulle gælde for ændringer af høstens størrelse, og har henvist til, hvad der ved begyndelsen af høståret 1973-74 blev foretaget for at ændre udligningsbeløbene. Således er der i forordning nr. 1967/73 af 17. juli 1973, der ændrer forordning nr. 229/73 (EFT L 201, s. 8 af 21. juli 1973), ingen henvisning til artikel 6.
I forbindelse med, at det sagsøgende firma har anført, at det ville have foretrukket, at eksportere i den første periode af høståret, hvor det ville kunne drage nytte af de eksportlicenser, der var forudfastsat i august, har Rådet særligt gjort gældende, at sagsøgeren også havde kunnet anvende disse licenser i forbindelse med oprettelsen af et lager, og når sagsøgeren ikke har gjort dette, skyldes det, at firmaet har villet bruge dem til andre mere givtige forretninger.
Det sagsøgende firma har indvendt, at det ikke har været muligt at anvende licenserne til eksport til Storbritannien, da der ikke dér findes tilstrækkelige lagermuligheder.
Generaladvokaten har påny fremsat forslag til afgørelse den 5. december 1974.
Præmisser
1
I denne sag, der er anlagt den 28. september 1973, påstås Det europæiske økonomiske Fællesskab dømt til betaling af 5728660,17 franske francs som erstatning for det tab »sagsøgeren har lidt som følge af ændringer i den ordning med udligningsbeløb, der blev indført ved artikel 55 i den til traktaten knyttede akt af 22. januar 1972 om de nye medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskabet.
2
I stk. 1, litra a) i denne artikel bestemmes det, at der i samhandelen inden for visse landbrugssektorer af importstaten skal opkræves og af eksportstaten ydes sådanne beløb til udligning af de forskelle i prisniveau, som indtil den 1. januar 1978 kan bestå mellem de nye medlemsstater og Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning;
3
i stk. 6 bestemmes det imidlertid, at det udligningsbeløb, som en medlemsstat opkræver eller yder, ikke må være højere end det samlede beløb, der opkræves af denne stat ved import fra tredjelande, samtidig med at stk. 2 hjemler Rådet en mulighed for på forslag af Kommissionen at fravige denne regel i særdeleshed for at undgå fordrejning af handelen og forvridning af konkurrencen;
4
under hensyn til, at fællesskabslovgivningen på landbrugsområdet skulle gælde i de nye medlemsstater fra 1. februar 1973, og at de overgangsforanstaltninger, der var truffet med henblik på de nye medlemsstaters tilpasning til Fællesskabet, nødvendigvis forudsatte gennemførelsesforanstaltninger, gav Rådet i en resolution af 20. juli 1972 sin tilslutning til et forslag til en forordning, der formelt skulle vedtages, såsnart tiltrædelsestraktaten var trådt i kraft, og hvis tekst var gengivet som bilag til resolutionen;
5
af den fjerde betragtning til resolutionen fremgik det, at det var uomgængeligt nødvendigt, at de erhvervsdrivende med det samme fik kendskab til disse gennemførelsesbestemmelser, for at tilnærmelsen af de nye medlemsstaters nationale ordninger til den fælles ordning kunne ske under de bedst mulige betingelser;
6
i forslaget var der for samhandelen med Det forenede Kongerige indtil den 31. juli 1973 fastsat et udligningsbeløb på 42,33 RE pr. ton byg og et tilsvarende beløb for blød denatureret hvede;
7
forslaget indeholdt ingen bestemmelse, der udtrykkeligt foregreb den situation, som er omhandlet i tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6;
8
resolutionen med forordningsforslaget som bilag blev offentliggjort i De europæiske Fællesskabers Tidende den 10. august 1972 i afdeling C under »Meddelelser«;
9
i Rådets forordning nr. 229/73 af 31. januar 1973, der indeholdt de almindelige regler for ordningen med udligningsbeløb i kornsektoren, fastsattes disse beløb ganske som i forslaget, der var bilag til resolutionen af 20. juli 1972, og det blev udtrykkeligt anført, at Kommissionen, hvis importafgiften blev lavere end udligningsbeløbet, i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6 og ud fra det skema, der var bilag til forordningen, skulle fastsætte det beløb, der da skulle anvendes;
10
på grundlag af disse bestemmelser og efter at verdensmarkedets priser på korn var steget fra sommeren 1972, var det udligningsbeløb, der faktisk blev anvendt fra 1. februar 1973, lavere end fastsat i det forordningsforslag, der var bilag til resolutionen af 20. juli 1972;
11
under henvisning til resolutionen af 20. juli 1972 indgik det sagsøgende firma i september 1972 en række kontrakter om eksport til Det forenede Kongerige af byg og denatureret hvede, der skulle leveres i tidsrummet fra februar til juni måned 1973;
12
da selskabet ikke kunne opnå de påregnede udligningsbeløb, måtte det opfylde visse kontrakter med tab, mens andre dels blev annulleret dels ændret med køberens samtykke, hvilket også medførte tab for selskabet.
13
Selskabet har først fremført en almindelig kritik af ordningen i tiltrædelsesaktens artikel 55;
14
denne kritik vedrører særlig den modsigelse, der skulle bestå mellem på den ene side den faste udligningsbeløbsordning efter stk. 1 og 2 og på den anden side stk. 6, hvor der indføres en variabel faktor og dermed en usikkerhed, idet det bestemmes, at udligningsbeløbene skal følge ændringer i de afgifter, der opkræves ved import fra tredjelande, uden at det er muligt at fjerne denne usikkerhed gennem en forudfastsættelse af udligningsbeløbene i lighed med den ordning, der gælder om forudfastsættelse af restitutioner ved eksport til tredjelande;
15
herudover skulle anvendelsen af den i stk. 6 indeholdte ordning med variable udligningsbeløb på et verdensmarked med stigende priser rent praktisk medføre, at import af korn fra tredjelande i de nye medlemsstater ville blive begunstiget frem for import fra de oprindelige medlemsstater i strid med det princip om fællesskabspræference, der ligger til grund for de fælles landbrugs-markedsordninger.
16
da de eventuelle virkninger, der er henvist til, imidlertid ikke skyldes Rådets adfærd men selve tiltrædelsesakten, der er en integrerende bestanddel af den traktat, der er afsluttet mellem de oprindelige og de nye medlemsstater, kan de ikke påføre Fællesskabet et ansvar uden for kontraktforhold.
17
Selskabet har gjort gældende, at Rådet ved resolutionen af 20. juli 1972 har opmuntret de handlende til at indgå kontrakter inden for rammerne af en ordning med faste udligningsbeløb men derpå i forordning nr. 229/73 forladt denne ordning til fordel for variable udligningsbeløb.
18
Hertil må bemærkes, at en ordning med variable udligningsbeløb var et resultat af bestemmelserne i tiltrædelsesakten, artikel 55, stk. 6, hvorefter disse beløb ikke må være højere end det samlede beløb, der opkræves ved import fra tredjelande;
19
denne bestemmelse er i sig selv så betydningsfuld, at det ikke kan antages, at Rådet ikke har villet anvende den, blot fordi den ikke er nævnt i resolutionen og det hertil som bilag knyttede forordningsforslag;
20
ikke desto mindre burde Rådet, eftersom det vedtog den ovennævnte resolution med henblik på at oplyse og vejlede de erhvervsdrivende, have gjort opmærksom på, at bestemmelsen fandtes, og have taget forbehold om dens mulige anvendelse.
21
Selv om undladelsen af at medtage disse forbehold i resolutionen lader sig forklare med, at de kommende prisstigninger på verdensmarkedet på daværende tidspunkt endnu ikke kunne forudses, kunne dette bevirke, at Rådets informative sigte forfejledes, og medføre, at Rådet ifaldt ansvar.
22
Det må imidlertid undersøges, om der er årsagssammenhæng mellem Rådets adfærd og den påberåbte skade;
23
det er således afgørende, at det undersøges, hvorvidt nævnte adfærd ikke blot faktisk har fremkaldt selskabet fejlagtige opfattelse af, at udligningsbeløbene på trods af artikel 55, stk. 6 vedblivende ville være faste, men også om den kunne og måtte fremkalde en sådan vildfarelse hos en kyndig og omhyggelig forretningsdrivende.
24
Det må lægges til grund, at de omhandlede kontrakter blev indgået den 22., 25. og 26. september 1972;
25
som følge af prisudviklingen på verdensmarkedet begyndte de afgifter, der blev opkrævet ved import fra tredjelande, at falde fra begyndelsen af august 1972 for ved slutningen af denne måned for bygs vedkommende at være lavere end det udligningsbeløb, der var fastsat for samhandelen med Det forenede Kongerige;
26
i Kommissionens forordning nr. 1847/72 af 28. august 1972 (JO nr. L 197 af 29. august 1972, s. 1) blev importafgiften fastsat til 40,74 RE pr. ton, mens udligningsbeløbet i det forordningsforslag, der var bilag til resolutionen af 20. juli, var fastsat til 42,33 RE pr. ton;
27
prisudviklingen medførte i øvrigt, at Kommissionen med virkning fra 16. september ophævede restitutionerne ved eksport af korn til tredjelande, på daværende tidspunkt inklusive Det forenede Kongerige (Kommissionens forordning nr. 1984/72 af 15. september 1972, JO L 213 af 16. september 1972, s. 12);
28
som kyndig eksportør med fuldt indblik i markedsvilkårene kendte firmaet, eller måtte det i hvert fald kende situationen, da kontrakterne blev indgået, og følgerne heraf for udligningsbeløbene;
29
firmaets senere korrespondance med Office National Interprofessionel de Céréales efterlader i øvrigt ingen tvivl i så henseende;
30
i denne forbindelse kan der særligt henvises til firmaets brev af 12. oktober 1972, hvor man har udtrykt sig således: »… som følge af en ganske uforudsigelig og helt ekstraordinær udvikling…, er der fare for, at Fællesskabets importafgifter bliver lavere end udligningsbeløbene. Disse sidste må derfor revideres for ikke at overstige den eksisterende importafgift; dette følger af tiltrædelsesaktens artikel 55 og 56«;
31
dette brev viser, at det sagsøgende firma faktisk var i stand til at vurdere den virkning, som en ændring i markedsvilkårene kunne have for anvendelsen af de nævnte artikler;
32
det påståede tab er derfor ikke en følge af Rådets adfærd;
33
følgelig bør sagsøgte frifindes.
Vedrørende sagsomkostningerne
34
Det sagsøgende firma har ikke fået medhold;
35
efter procesreglementets artikel 69, stk. 3 kan Domstolen, såfremt der foreligger ganske særlige grunde, ophæve sagsomkostningerne;
36
i denne sag har Domstolen konstateret, at Rådets adfærd havde kunnet pådrage Fællesskabets ansvar;
37
under disse omstændigheder bør sagsomkostningerne ophæves.
På grundlag af disse præmisser, udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1.
Sagsøgte frifindes.
2.
Ingen af parterne betaler sagsomkostninger til den anden part.
Lecourt
Mertens de Wilmars
Mackenzie Stuart
Donner
Monaco
Pescatore
Sørensen
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. februar 1975.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident
(
1
) – Forudfastsættelsen indførtes ved forordning nr. 3380/73 af 4. 12. 1973, (EFT L 337/73 af 6. 12. 1973).