61996CC0399_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Domstolen skal i naervaerende sag afgoere et praejudicielt spoergsmaal fra Cour du travail de Bruxelles vedroerende fastlaeggelsen af anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (1) (herefter »direktivet«). Den forelaeggende ret har spurgt, om dette direktiv ogsaa omfatter en overfoersel af en virksomhed i frivillig likvidation.
II - Faktiske omstaendigheder
2 Den foerste indstaevnte i hovedsagen, Wilfried Sanders (herefter »Sanders«), havde vaeret ansat i det appellerende selskab (herefter »Europièces«) som repraesentant ved dettes kontor i Erpent, Belgien, for provinserne Namur, Luxembourg og Hainaut. I juli 1993 traadte Europièces i frivillig likvidation. Den 27. juli 1993 opsagde likvidator i boet Sanders med et varsel paa 22 maaneder. Den 13. august 1993 meddelte han Sanders dels_at Europièces til den anden indstaevnte i hovedsagen, Automotive Industries Holding Company SA (herefter »Automotive«) havde afstaaet en del af lageret og forskelligt materiel, dels at Automotive ikke havde overtaget alle Europièces' aktiviteter. Han oplyste desuden, at han fra den 24. august 1993 skulle arbejde for likvidationsboets regning paa kontoret i Bruxelles og efter instrukser direkte fra likvidationsboets repraesentant. Ifoelge likvidator var de aendrede arbejdsvilkaar begrundet i, at Europièces' virksomhed kun fortsattes med henblik paa likvidationen, hvorefter det var noedvendigt at overfoere arbejdstageren til Bruxelles. I naevnte skrivelser oplyste han ogsaa, at Automotive havde tilbudt ansaettelse til visse ansatte, herunder Sanders, men at denne havde afslaaet tilbuddet. Den brevveksling, der derefter fulgte mellem Sanders og likvidator vedroerende Sanders' arbejdssted og hans opgavers art foerte ikke til noget resultat, og Sanders anfoerte derefter i skrivelse af 16. oktober 1993, at han maatte konstatere, at hans kontrakt som repraesentant var blevet ophaevet ensidigt eller i al fald var blevet opsagt, og at dette skyldtes likvidators adfaerd.
3 Ved dom af 5. september 1995 fastslog Tribunal du travail de Bruxelles i et soegsmaal anlagt af Sanders, bl.a. at selskabet Europièces' driftsenhed i Erpent, som Sanders havde vaeret tilknyttet som repraesentant, tilsyneladende under bevarelse af sin identitet var blevet overdraget til Automotive, idet Automotive havde fortsat udoevelsen af tilsvarende virksomhed paa naevnte lokalitet. Naevnte ret opfordrede dernaest sagsoegeren til at fremsaette sine bemaerkninger til spoergsmaalet om, hvorvidt direktiv 77/187 skulle finde anvendelse i den foreliggende sag.
4 Den 16. november 1995 appellerede Europièces denne dom til den forelaeggende ret. Cour du travail de Bruxelles stadfaestede foersteinstansens konstatering vedroerende den foreliggende overfoersel af den oekonomiske enhed i Erpent og de dertil svarende aktiviteter fra Europièces til Automotive, men stillede sig spoergende med hensyn til direktivets anvendelighed i forbindelse med frivillig likvidation.
III - Det praejudicielle spoergsmaal
5 Paa denne baggrund har den nationale ret anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
»Finder direktiv 77/187 anvendelse i et tilfaelde, hvor et selskab i likvidation helt eller delvis overfoerer sine aktiver til et andet selskab, som efterfoelgende udsteder ordrer til en arbejdstager, der ifoelge selskabet i likvidation skal efterkommes?«
IV - De relevante retsregler
6 Direktivets artikel 6, stk. 1, har foelgende ordlyd:
»Dette direktiv finder anvendelse paa overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter til en anden indehaver som foelge af overdragelse eller fusion.«
Direktivets artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, indeholder foelgende bestemmelse:
»Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod paa tidspunktet for overfoerslen i henhold til artikel 1, stk. 1, overgaar som foelge af denne overfoersel til erhververen.«
Direktivets artikel 4, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Overfoersel af en virksomhed, bedrift eller en del af en bedrift giver ikke i sig selv overdrageren eller erhververen nogen begrundelse for at foretage afskedigelser. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at der kan ske afskedigelser af oekonomiske, tekniske eller organisatoriske aarsager, der medfoerer beskaeftigelsesmaessige aendringer.«
V - Spoergsmaalet om, hvorvidt det praejudicielle spoergsmaal skal besvares
7 Det Forenede Kongeriges regering har gjort gaeldende, at det praejudicielle spoergsmaal skal afvises fra paakendelse, idet oplysningerne fra den forelaeggende ret om sagens retlige og faktiske sammenhaeng, som Domstolen maa kende for at traeffe afgoerelse, er alt for summarisk fremstillet (2). Specielt har den gjort gaeldende, at den forelaeggende rets kendelse, hvis det praejudicielle spoergsmaal skal kunne besvares rigtigt, i detaljer maa oplyse, for det foerste hvilke saerlige arbejdsopgaver Sanders havde hos Europièces, for det andet, om han udoevede dette arbejde udelukkende i Erpent, eller om der for ham blev tale om et vist arbejde ogsaa i Bruxelles, for det tredje, om Sanders arbejdede i en del af virksomheden Europièces, som tilstraekkelig klart kunne bestemmes, og om denne del er blevet overfoert til Automotive i forbindelse med likvidationen, for det fjerde, om Sanders senere er blevet ansat hos erhververen, dvs. Automotive, og for det femte, hvilken sammenhaeng der er mellem det omhandlede direktiv og den tvist, der verserer for den nationale ret. Det Forenede Kongeriges regering finder, at de oplysninger, der er fremkommet som svar paa de spoergsmaal, der er blevet stillet, er utilstraekkelige, og at det praejudicielle spoergsmaal derfor skal afvises fra paakendelse.
8 Efter min mening skal denne afvisningsindsigelse ikke laegges til grund. Ifoelge Domstolens faste praksis, som Det Forenede Kongeriges regering har paaberaabt sig, skal besvarelsen af praejudicielle spoergsmaal give en fortolkning af faellesskabsretten, som den nationale ret kan bruge for at afgoere hovedsagen. Af denne almindelige grundsaetning foelger, at Domstolen som et led i det bedst mulige samarbejde med de nationale retter besvarer de praejudicielle spoergsmaal, den har faaet forelagt, naar den raader over et mindstemaal af faktiske og retlige oplysninger, som er noedvendige for korrekt og hensigtsmaessigt at kunne fortolke den paagaeldende faellesskabsretlige bestemmelse med henblik paa afgoerelsen af hovedsagen. Domstolen undlader under alle omstaendigheder at besvare rent hypotetiske spoergsmaal. I den foreliggende sag har den nationale ret paa klar og praecis maade formuleret det retsspoergsmaal, der optager den, og hvis loesning efter dens opfattelse er paakraevet for at traeffe afgoerelse i den tvist, den har faaet forelagt. Som det forhaabentlig vil fremgaa af den foelgende analyse vedroerende realiteten er Domstolen bekendt med sagens omtvistede faktiske og retlige spoergsmaal, og jeg mener derfor ikke, at der er grund til at undlade at besvare det forelagte spoergsmaal, selv om der fortsat hersker tvivl med hensyn til visse punkter i hovedsagen. Under alle omstaendigheder tilkommer det alene Cour du travail de Bruxelles at undersoege, om de faktiske omstaendigheder henhoerer under anvendelsesomraadet for de retsregler, der bliver tale om at anvende, og som Domstolen er blevet anmodet om en fortolkning af.
VI - Realiteten
A - De foreliggende holdepunkter i retspraksis
9 Det problem, der melder sig med det praejudicielle spoergsmaal, er, i hvilken udstraekning der kan vaere tale om »overdragelse« som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 1, naar den overfoerte virksomhed er i frivillig likvidation. Som Kommissionen og Det Forenede Kongeriges regering med foeje har anfoert, vil det med henblik paa besvarelsen af det spoergsmaal vaere saerligt hensigtsmaessigt at se naermere paa udviklingen i Domstolens praksis vedroerende direktiv 77/187's anvendelsesomraade.
10 Domstolen har undersoegt, om dette direktiv ogsaa omfatter tilfaelde af virksomhedsoverfoersel, i hvilke den paagaeldende virksomhed befandt sig i en saerlig retlig situation, der lignede eller svarede til den, der foreligger i naervaerende sag, i dommene i sagerne Abels (3), D'Urso m.fl. (4), Spano m.fl. (5) og Dethier Équipment (6). Den har i disse domme specielt undersoegt, i hvilken udstraekning direktivets artikel 1, stk. 1, omfatter overfoersel af virksomheder, der har vaeret underkastet visse nationale retlige ordninger som f.eks. konkurs, »surseance van betaling« (betalingshenstandsordning) i nederlandsk ret (7), tvungen administrativ likvidation og saerlig administration af kriseramte virksomheder i italiensk ret (8), og retslig likvidation efter belgisk ret (9).
a) Dommene i sagerne Abels, D'Urso og Spano m.fl.
11 Domstolen gaar i retspraksis ud fra den i den paagaeldende sag foreliggende nationale ordnings formaal og de naermere regler for den procedure, der foelges, der bedoemmes efter direktivets ordning, formaal og placering i faellesskabsrettens system. Som det fremgaar af betragtningerne til direktivet, har formaalet vaeret »at fastsaette bestemmelser til beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af ny indehaver isaer for at sikre varetagelsen af deres rettigheder« (10) inden for rammerne af de strukturaendringer, som den oekonomiske udvikling paa faellesmarkedet giver anledning til i virksomhederne. Paa grundlag af direktivets forskellige formaalsangivelser analyserer Domstolen de lidt mere specielle elementer i den nationale lovgivning, den har faaet forelagt til bedoemmelse med henblik paa at kunne afgoere, om ordningerne i medlemsstaterne, som de i hvert enkelt tilfaelde foelger af denne lovgivning, er i overensstemmelse med direktivets formaal og kan begrunde, at dettes regler anvendes paa overfoersel af virksomheder.
12 I Abels-dommen afviste Domstolen naermere betegnet den tanke, at direktivets bestemmelsers anvendelsesomraade ogsaa skulle omfatte overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter, som skete inden for rammerne af en konkursbehandling, hvis eneste formaal er under en retslig myndigheds kontrol at sikre de forskellige kreditorgruppers interesser uden paa nogen maade at vaere grundet i overvejelser af social art, saasom beskyttelse af arbejdstagerne, som det efter direktiv 77/187 er meningen at sikre (11).
13
Men denne restriktive loesning finder ikke anvendelse paa betalingshenstandsordningen (surseance van betaling) i nederlandsk ret. Dette resultat naaede Domstolen frem til efter en undersoegelse af denne specielle procedures formaal og saeregenheder. Den fastslog dels, at dens formaal i foerste raekke er at bevare aktiverne og i givet fald fortsaette virksomhedens drift gennem en kollektiv betalingshenstand med henblik paa at opnaa en ordning, der goer det muligt at sikre driften i fremtiden, dels at den har en retslig karakter, selv om den retslige kontrol er af mere begraenset omfang. Foelgelig er det i modsaetning til, hvad der gjaldt for konkurs, fuldt ud muligt at anvende direktivets bestemmelser paa hel eller delvis overfoersel af en virksomhed, der har faaet meddelt betalingshenstand, og dette resultat svaekkes ikke alene, fordi en saadan procedure senere kan foere til, at virksomheden erklaeres konkurs (12).
14 Domstolen fulgte det samme raesonnement i D'Urso-dommen. Den fastslog foerst, at direktivets artikel 1, stk. 1, ikke finder anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, der sker inden for rammerne af en kreditorforfoelgningsprocedure som den i den italienske lovgivning omhandlede tvungne administrative likvidation, for saa vidt som denne procedure har virkninger, der er forskellige fra en konkurs. Derimod finder de naevnte faellesskabsbestemmelser anvendelse paa en stor kriseramt virksomhed, der efter de saerlige italienske bestemmelser herom er sat under saerlig administration. naar og i det omfang det er blevet besluttet at fortsaette virksomhedens drift.
15 Denne forskel begrundes ikke med saeregenhederne i ordningen om saerlig administration (13), men med denne ordnings formaal. I italiensk ret kan den for den saerlige administration ansvarlige kommissaer traeffe beslutning om, at virksomheden skal fortsaette driften. Naar det sker, tilsigter proceduren, saa laenge beslutningen om at fortsaette virksomheden staar ved magt, ifoelge Domstolen at opnaa en balance i virksomheden, der kan give sikkerhed for fremtidig drift. »Det hermed tilstraebte oekonomiske og sociale formaal kan hverken give en forklaring paa eller en begrundelse for, at arbejdstagerne i virksomheden, naar denne helt eller delvis overfoeres, skulle miste de rettigheder, som de har ifoelge direktivet paa de deri fastsatte betingelser« (14). Domstolen har med andre ord efter en undersoegelse naesten udelukkende af den saerlige nationale ordning og en udsondring af denne fra konkurs anerkendt, at dette direktiv paa visse betingelser kunne finde anvendelse.
16 Domstolen fandt paa samme maade i Spano m.fl.-dommen, at direktivet finder anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, hvis krise er fastslaaet i henhold til en i italiensk ret gaeldende ordning svarende til den, som den havde beskaeftiget sig med i D'Urso-sagen. Den lagde herved vaegt paa, at denne procedure, hvorunder der traeffes afgoerelse om, at der foreligger en virksomhedskrise, havde til formaal at begunstige en fortsaettelse af virksomhedens drift og navnlig at opretholde beskaeftigelsen med henblik paa en senere overtagelse, og navnlig at konstateringen af, at der foreligger en virksomhedskrise, forudsaetter, at der fremlaegges en saneringsplan, der omfatter foranstaltninger med henblik paa at loese beskaeftigelsesproblemerne.
17 Domstolen byggede endvidere i samme dom sin argumentation foerst paa en teleologisk, sammenlignende bedoemmelse af den saerlige nationale procedure paa den ene side, og paa direktivet paa den anden side og dernaest paa en konstatering af, at denne nationale procedure ikke medfoerer, at virksomheden underkastes retslig kontrol som en af de foranstaltninger, hvorved virksomhedens aktiver skal administreres, eller en henstand med betalingerne (15).
18 Af det anfoerte foelger saaledes, at den faktor, der foerst og fremmest skal undersoeges for at loese det omtvistede retsspoergsmaal, gaar ud paa en fastlaeggelse af formaalet med den saerlige nationale ordning i hvert enkelt tilfaelde, der er bestemmende for hel eller delvis overfoersel af en virksomhed. Derudover og navnlig saafremt det foerste kriterium ikke giver tilstraekkelig grundlag for at loese den verserende sag, kan der hensigtsmaessigt ogsaa tages hensyn til udformningen af den paagaeldende nationale procedure og den maade, den i praksis gennemfoeres paa, idet det kriterium, at der er tale om en overdragelse ved aftale, der er en absolut forudsaetning for at anvende direktivet, saafremt den er obligatorisk og foreslaas af en ret eller en administrativ myndighed, eller er underkastet en noeje retslig eller administrativ kontrol, kan drages i tvivl.
b) Dethier Équipment-sagen
19 De resultater, retspraksis er naaet frem til, og som jeg ovenfor har redegjort for, er for nylig blevet stadfaestet i Dethier Équipment-dommen, som jeg laegger ganske saerlig vaegt paa paa grund af ligheden mellem den deri omhandlede problemstilling og det spoergsmaal, Domstolen har faaet forelagt i naervaerende sag. Dethier Équipment-sagen drejede sig om overfoersel af en virksomhed, som efter belgisk ret var traadt i retslig likvidation, mens hovedsagen i naervaerende sag for Cour du travail de Bruxelles, som har foert til forelaeggelsen af det praejudicielle spoergsmaal, vedroerer frivillig likvidation af en virksomhed efter belgisk ret. Jeg skal yderligere bemaerke, at i Dethier Équipment-sagen havde den nationale ret spurgt Domstolen om anvendelsen af direktiv 77/187 baade i relation til retslig likvidation og frivillig likvidation, men at Domstolen ikke havde beskaeftiget sig med spoergsmaalets sidste led med den begrundelse, at det havde en rent hypotetisk karakter.
20 Foer jeg gaar i gang med en analyse af Dethier Équipment-dommen, finder jeg det noedvendigt at oplyse, at i belgisk ret forstaas ved likvidation samtlige de foranstaltninger, der maa traeffes med henblik paa at fyldestgoere kreditorerne ved hjaelp af en virksomheds aktivmasse og fordele et eventuelt overskud mellem ejerne (16). Selv om frivillig likvidation frembyder stor lighed med konkurs, maa den i visse henseender foretraekkes, fordi den muliggoer en bedre realisering eller den mindst daarlige realisering af selskabsformuen og ikke udelukker muligheden for, at dele af virksomhedens oekonomiske aktivitet, der fortsat er rentable, helt eller delvis opretholdes efter likvidationen. Det skal desuden fremhaeves, at likvidation aldrig udgoer en erstatning for konkurs. Saafremt konkursbetingelserne er opfyldt, er en likvidation ikke laengere mulig og i oevrigt heller ikke oenskelig for kreditorerne, der har langt flere garantier under en konkursprocedure end under en likvidationsprocedure. Desuden maa det paapeges, at sondringen mellem frivillig likvidation og retslig likvidation helt savner praktisk betydning i belgisk ret. Den beror simpelt hen paa den omstaendighed, at generalforsamlingen i tilfaelde af retslig likvidation ikke kan udnaevne likvidatorerne med det i loven kraevede flertal; disse udnaevnes derfor af den kompetente nationale ret under en procedure, der ikke har retslig karakter. Derimod tilkommer ved frivillig likvidation valget af likvidatorer generalforsamlingen. Naar bortses fra spoergsmaalet om udnaevnelse af likvidatorer, er de to procedurer stort set identiske, hvilket oeger betydningen af praksis i Dethier Équipment-sagen, naar det gaelder besvarelsen af det i denne sag foreliggende spoergsmaal.
21 Generaladvokat Lenz har i sit forslag til afgoerelse af 11. juli 1996 i Dethier Équipment-sagen - efter at have udelukket, at direktivet finder anvendelse, naar den likvidationsramte virksomhed, der er blevet overdraget, definitivt standser virksomheden, eller naar den er erklaeret konkurs - undersoegt, i hvilken udstraekning fortsaettelsen af driften af en likvidationsramt virksomhed kan begrunde, at arbejdstagerne tilkendes de rettigheder, der er omhandlet i direktiv 77/187. Med udgangspunkt i den hypotese, at en fortsaettelse af driften er mulig, men kun har til formaal at goere det muligt for virksomheden at overleve, foretage strukturomlaegninger eller undergaa en sanering, saaledes at formaalet med likvidationen kan opfyldes paa bedst mulig maade (17), anfoerer han, at Domstolens praksis i D'Urso- og Spano m.fl.-sagen ikke uden videre kan anvendes ved likvidation. I disse sager ansaa Domstolen det for et afgoerende kriterium for direktivets anvendelse, at den overfoerte virksomhed fortsatte driften. Men denne blev fortsat med henblik paa en sanering eller strukturomlaegning af det overfoerte selskab, mens den ved likvidation kun kan have selskabets oploesning til formaal; selskabets aktiviteter er med andre ord »ikke orienteret mod fremtiden, men opretholdes kun, indtil selskabet saelges« (18). Men henset til direktivets system og dets placering i Faellesskabets socialret, naaede generaladvokaten til det resultat, at det ikke er formaalet med fortsaettelsen af aktiviteterne i en virksomhed i likvidation, men denne fortsaettelse i sig selv, der har afgoerende betydning. I det omfang, aktiviteterne i virksomheden i likvidation fortsaettes, kan derfor hverken beslutningen om likvidation af denne virksomhed eller den omstaendighed, at fortsaettelsen af aktiviteterne nu tager sigte paa likvidation af virksomheden og ikke dens fortsatte drift, begrunde, at arbejdstagerne, hvis virksomheden overfoeres, mister de rettigheder, som de har ifoelge direktivet (19).
22 Denne konstatering er i al fald ikke ensbetydende med, at det praejudicielle spoergsmaal besvares bekraeftende. Generaladvokat Lenz fortsaetter derfor, da den faktor, at en viderefoerelse af aktiviteterne i virksomheden i likvidation ikke i og for sig kan begrunde, at direktivet finder anvendelse, med at vurdere saeregenhederne ved likvidationsproceduren, som han sammenligner med saeregenhederne ved konkurs (20).
23 Denne sammenligning viser, at der er vaesentlige forskelle mellem konkurs og likvidation. Likvidator er et selskabsorgan, der foranstalter salget af aktiverne paa generalforsamlingens vegne. Der findes ikke i likvidationssituationen en saerlig procedure, der kontrolleres af retten, for opgoerelse af passiverne, mens en kreditor kan soege sig fyldestgjort hos det likvidationsramte selskab efter de almindelige regler om tvangsfuldbyrdelse. Kurator i et konkursbo repraesenterer derimod kreditorerne, og er saaledes en tredjepart i forhold til selskabet. Han foranstalter salget af aktiverne under den udpegede rets tilsyn, og der findes i konkurssituationen en saerlig procedure for opgoerelse af passiverne under rettens kontrol, uden at kreditorerne individuelt kan soege sig fyldestgjort i selskabets aktiver efter de almindelige regler om tvangsfuldbyrdelse. Mens konkurs saaledes kort sagt er karakteriseret ved et retsligt organs klare medvirken, er en rets medvirken i likvidation, og navnlig retslig likvidation, hvor en ret dog udnaevner likvidator, langt mindre omfattende. Det afgoerende er derfor, at i det omfang, selskabets likvidator foranstalter afhaendelsen af aktiverne under tilsyn af generalforsamlingen, henhoerer en eventuel overfoersel af en virksomhed, bedrift eller del af bedrift under selskabsorganernes egen kompetence, og denne kompetence skal ikke foerst godkendes af en ret.
24 Paa denne baggrund antog generaladvokat Lenz, at direktivet finder anvendelse paa virksomhedsoverfoersler, hvor en virksomhed er i likvidation, hvis generalforsamlingen har truffet beslutning om virksomhedens viderefoerelse.
25 Domstolen lagde dette synspunkt til grund i sin dom af 12. marts 1998. Efter foerst at have undersoegt kriteriet vedroerende formaalet med den retslige likvidationsprocedure, som efter Domstolen ikke giver tilstraekkelige anvisninger for bedoemmelsen (21), undersoegte den naermere denne procedures saeregenheder (22) og naaede herefter til foelgende resultat:
»Der er saaledes vaesentlige forskelle mellem en virksomhed i retslig likvidation og en virksomhed under konkurs, og de grunde, som har foert til, at Domstolen har fastslaaet, at direktivet ikke finder anvendelse i konkurstilfaelde, goer sig ikke noedvendigvis gaeldende i den situation, hvor der er tale om en retslig likvidation.
Dette er tilfaeldet, naar virksomhedens aktiviteter som i denne sag for den nationale ret fortsaetter under den retslige likvidation. I et saadant tilfaelde fortsaettes driften paa det tidspunkt, hvor virksomheden overfoeres. Som foelge heraf er der intet grundlag for at afskaere arbejdstagerne fra at goere deres rettigheder i medfoer af direktivet gaeldende paa de i direktivet fastsatte betingelser« (23).
B - Den foreliggende sag
26 Efter min mening fremgaar det tilstraekkelig tydeligt af den ovenfor givne analyse, at resultaterne i retspraksis' udvikling og navnlig dem, der kan udledes af argumentationen og synspunkterne i Domstolens Dethier Équipment-dom, maa finde anvendelse ved besvarelsen af det spoergsmaal, Domstolen her har faaet forelagt. Efter min mening maa det som foelge af den ioejnefaldende lighed mellem proceduren for frivillig likvidation, som her er inde i billedet. og retslig likvidation, som Domstolen beskaeftigede sig med i Dethier Équipment-sagen, paa grundlag af de samme argumenter anerkendes, at direktiv 77/187 ogsaa finder anvendelse paa overfoersel af en virksomhed, bedrift eller del af en bedrift, naar virksomheden er i frivillig likvidation, naturligvis under forudsaetning af, at det er blevet besluttet at fortsaette driften og for denne beslutnings gyldighedsperiode.
27 At dette er loesningen er endda mere klart efter afsigelsen af Dethier Équipment-dommen for nylig. Naar direktivet finder anvendelse paa overfoersel af virksomheder i retslig likvidation, ved hvilke et retsligt organ har medvirket, om end kun ved udnaevnelsen af likvidator, maa den samme fortolkning ogsaa have gyldighed for overfoersel af virksomheder i frivillig likvidation, idet der i denne saerlige procedure ikke bliver tale om et retsligt organs medvirken og foelgelig ikke om nogen mulighed for at aendre selskabsorganernes oenske.
28 Efter min mening foelger besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal umiddelbart af det hermed anfoerte. En loesning af tvisten i hovedsagen kraever naturligvis, at det klarlaegges for det foerste, i hvilket omfang der var blevet truffet afgoerelse om at fortsaette driften i selskabet Europièces, efter at selskabet var traadt i frivillig likvidation, og i hvilket omfang denne virksomhed faktisk blev fortsat, og for det andet, om Europièces eller en del af dette selskab faktisk blev overfoert i direktivets forstand til selskabet Automotive. Det kan paa grundlag af de faa oplysninger, som den forelaeggende rets kendelse indeholder, laegges til grund, at der i forbindelse med tvisten faktisk foerst blev tale om fortsaettelse af driften i Europièces, efter at selskabet var traadt i frivillig likvidation, og for det andet, at en del af Europièces blev overfoert til selskabet Automotive. Under alle omstaendigheder finder jeg det ikke noedvendigt, at Domstolen tager stilling til disse spoergsmaal, der har forbindelse med anvendelsen af de relevante retsregler paa faktum i hovedsagen. I oevrigt tilkommer det efter Domstolens faste praksis den nationale ret at afgoere, om der konkret maa antages at foreligge en overfoersel af en virksomhed, en bedrift eller en del af en bedrift i direktivets forstand (24).
29 Jeg mener dog, at der - som Kommissionen og Det Forenede Kongerige med foeje har anfoert - boer goeres endnu en bemaerkning vedroerende det nedenfor omtalte spoergsmaal for paa bedst mulig maade at afgoere det praejudicielle spoergsmaal og give den national ret en saa brugbar besvarelse som muligt for at loese tvisten i hovedsagen.
30 Efter den forelaeggende rets oplysninger i forelaeggelseskendelsen havde selskabet Automotive, der var erhverver i direktivets forstand, foreslaaet Sanders' ansaettelse, hvad denne dog afslog. Desuden havde denne arbejdstager efter overfoerslen og som foelge af aendringen af arbejdsstedet og arbejdsvilkaarene i forbindelse med de instrukser, han modtog fra likvidationsboets repraesentant ment, at han ensidigt havde opsagt aftalen om ansaettelse som handelsrepraesentant for Europièces.
31 Jeg mener derefter over for Domstolen at burde angive, at direktivets formaal er at sikre arbejdstagernes rettigheder i tilfaelde af overfoersel af en virksomhed, bedrift eller del af en bedrift paa en saadan maade, at de fortsat efter overfoerslen er ansat paa samme vilkaar som dem, de havde ifoelge den oprindelige aftale med overdrageren. Den nationale ret maa ved afgoerelsen af hovedsagen derfor ogsaa tage hensyn til denne maalsaetning og herved laegge de retningslinjer, Domstolen fastlagde i Katsikas m.fl.-dommen (25) og i Merckx og Neuhuys-dommen (26), til grund.
32 I Katsikas m.fl.-dommen fastslog Domstolen, at selv om direktivet »...goer det muligt for arbejdstageren at fortsaette sit ansaettelsesforhold med den nye arbejdsgiver paa de samme betingelser, der var aftalt med overdrageren, forpligter det dog ikke arbejdstageren til at fortsaette sit arbejdsforhold med erhververen. En saadan forpligtelse ville tilsidesaette arbejdstagerens fundamentale rettigheder, idet denne skal vaere frit stillet ved valget af sin arbejdsgiver og ikke kan forpligtes til at arbejde for en arbejdsgiver, han ikke selv har valgt« (27).
33 I Merckx og Neuhuys-dommen fastslog Domstolen under henvisning til Danmols Inventar-dommen (28), at »den i direktivet tilsigtede beskyttelse er formaalsloes, naar den paagaeldende efter en beslutning, som han har truffet efter eget frit valg, ikke fortsaetter arbejdsforholdet hos den nye indehaver efter overfoerslen« (29). I et saadant tilfaelde, hvor arbejdstageren frit beslutter sig til ikke at viderefoere arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet med erhververen, »tilkommer det ... medlemsstaterne at bestemme, hvad der skal ske med arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet« (30).
VII - Forslag til afgoerelse
34 Paa baggrund af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal paa foelgende maade:
»Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter finder anvendelse i tilfaelde, hvor et selskab i frivillig likvidation overfoerer sine aktiver til et andet selskab, forudsat at selskabets virksomhed fortsaettes.«
(1) - EFT L 61, s. 26.
(2) - Den har herved henvist til Domstolens kendelse af 2.2.1996, sag C-257/95, Bresle, Sml. I, s. 233; Domstolens dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6, samt til Domstolens kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, praemis 4, af 23.3.1995, sag C-458/93, Saddik, Sml. I, s. 511, praemis 12, af 17.4.1995, sag C-167/94, Grau Gomis m.fl., Sml. I, s. 1023, praemis 8, og af 21.12.1995, sag C-307/95, Max Mara, Sml. I, s. 5083, praemis 6.
(3) - Dom af 7.2.1985, sag 135/83, Sml. s. 469.
(4) - Dom af 25.7.1991, sag C-362/89, Sml. I, s. 4105.
(5) - Dom af 7.12.1995, sag C-472/93, Sml. I, s. 4321.
(6) - Dom af 12.3.1998, sag C-319/94, Sml. I, s. 1061.
(7) - Den i fodnote 3 naevnte Abels-dom.
(8) - I den i fodnote 4 naevnte D'Urso-dom beskaeftigede Domstolen sig med spoergsmaalet om tvungen administrativ likvidation eller saerlig administration af stoerre kriseramte virksomheder som anordnet ved italiensk lovdekret nr. 26 af 30.1.1979, mens Spano m.fl.-dommen behandlede spoergsmaalet om overfoersel af en virksomhed, der var erklaeret for kriseramt og omfattet af proceduren i italiensk lov nr. 675 af 12.8.1977.
(9) - Den ovenfor i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-dom.
(10) - Anden betragtning til direktivet.
(11) - Domstolen anfoerer, at noedvendigheden af en beskyttelse for kreditorerne i alle medlemsstater har givet anledning til saerlige regler, »som kan bevirke en i hvert fald delvis fravigelse af andre generelle bestemmelser, herunder inden for social- og arbejdslovgivningen« (den ovenfor i fodnote 3 naevnte Abel-dom, praemis 15). Den anfoerer endvidere, at man ikke kan udelukke en alvorlig risiko for en generel forvaerring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkaar, der strider mod traktatens sociale formaal, saafremt direktivet anvendes paa overfoersel af virksomheder under konkurs. Muligheden for, at erhververen konkret i dette tilfaelde overtager den konkursramte overfoerte virksomhed paa de betingelser, som kreditorgruppen har accepteret, bliver da alt andet end naerliggende, og den eneste loesning, der er tilbage, er da delvis overdragelse af virksomhedens arbejdskraft, og dermed i strid med formaalet med direktiv 77/187 tab af samtlige arbejdspladser (praemis 23).
(12) - Praemis 28 og 29 i den i fodnote 3 naevnte Abels-dom.
(13) - Ifoelge D'Urso-dommen, a.st., praemis 25, hvori der henvises til Abels-dommen, giver kriteriet om arten af den kontrol med virksomhedsoverfoersler, der under procedurer til fyldestgoerelse af kreditorerne, som f.eks. i italiensk ret saerlig administration, udoeves af den kompetente administrative eller retslige myndighed, holdepunkter for en fastlaeggelse af anvendelsesomraadet for direktiv 77/187, men kriteriet er ikke det sikreste eller det mest praecise.
(14) - Praemis 32.
(15) - Praemis 26, 28 og 29 i den i fodnote 5 naevnte Spano m.fl.-dom.
(16) - Under alle omstaendigheder skal en virksomhed i likvidation ikke noedvendigvis vaere ude i oekonomiske vanskeligheder. Likvidation kan ivaerksaettes f.eks., naar virksomhedsejerne ikke oensker at samarbejde.
(17) - Den likvidationsramte virksomhed bestaar som juridisk person kun i relation til realisationen af aktiverne, betalingen af gaelden og fordelingen af overskuddet. Virksomheden kan kun fortsaettes i det omfang, den tjener til at virkeliggoere likvidationen. Et selskab i likvidation kan derfor kun afslutte allerede begyndte transaktioner, hvilket naturligvis ofte er noedvendigt for at undgaa en vaerdiforringelse af de oekonomiske enheder inden for virksomheden, der skal overfoeres.
(18) - Punkt 39 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag.
(19) - Punkt 44 i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag.
(20) - Punkt 46 ff. i generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag.
(21) - Den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag (praemis 28).
(22) - Den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag (praemis 29).
(23) - Den i fodnote 6 naevnte Dethier Équipment-sag (praemis 30 og 31).
(24) - Dom af 18.3.1986, sag 24/85, Spijkers, Sml. s. 1119, praemis 14, og af 19.5.1992, sag C-29/91, Redmond Stichting, Sml. I, s. 3189, praemis 23, 24 og 25).
(25) - Dom af 16.12.1992, forenede sager C-132/91, C-138/91 og C-139/91, Sml. I, s. 6577.
(26) - Dom af 7.3.1996, forenede sager C-171/94 og C-172/94, Sml. I, s. 1253.
(27) - Praemis 31 og 32 i den i fodnote 25 naevnte Katsikas m.fl.-dom.
(28) - Dom af 11.7.1985, sag 105/84, Sml. s. 2639.
(29) - Den i fodnote 26 naevnte Merckx og Neuhuys-dom, praemis 33.
(30) - Den i fodnote 26 naevnte Merckx og Neuhuys-dom, praemis 35.