61973J0037
I de forenede sager nr. 37 og 38/73
angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 ar »Tribunal du Travail« i Antwerpen er indgivet til Domstolen for i de sager, som verserer for den nævnte ret, mellem
SOCIAAL FONDS VOOR DE DIAMANTARBEIDERS, ANTWERPEN,
og
NV INDIAMEX, Antwerpen, (sag nr. 37/73),
og
ASSOCIATION DE FAIT DE BELDER, Antwerpen, og dettes deltagere Joris W. L. De Belder og Robert De Belder, (sag nr. 38/73),
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens bestemmelser og af Rådets forordning nr. 950/68 (EFT specialudgave 1968 (I), s. 265, original reference JO 1968, nr. L 172), der opretter den fælles toldtarif fra den 1. juli 1968, for så vidt angår medlemsstaternes anvendelse efter denne dato af afgifter med virkning svarende til told ved import direkte fra tredjelande,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat ar: R. Lecourt, præsident, M. Sørensen, afdelingsformand, R. Monaco (refererende), J. Mertens de Wilmars, H. Kutscher, C. Ó Dálaigh og A. J. Mackenzie Stuart, dommere,
generaladvokat: J. P. Warner
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
Over sagens faktiske omstændigheder, sagens genstand samt de afgivne indlæg er der udarbejdet følgende rapport:
I — Sagsfremstilling og retsforhandlingernes forløb
1.
Den belgiske lov af 12. april 1960 vedrørende oprettelse af en social fond for diamantarbejdere blev i medfør af lov af 28. juli 1962 udvidet med artikel 2 b, som i stk. 1 og 2 bestemmer:
»Enhver, sum indfører rådiamanter, er forpligtet til at indbetale et bidrag, der skal sætte den sociale fond i stand til at opfylde den opgave, den er blevet pålagt i medfør af artikel 2 …
Importøren skal betale et bidrag, der svarer til 1/3 % af værdien af de importerede rådiamanter«.
Da importørerne ar rådiamanter havde fremført et vist antal indsigelser angående denne lovgivning, idet de blandt andet gjorde gældende, at de til fonden indbetalte bidrag burde betragtes som afgifter med tilsvarende virkning som told, hvilke afgifter er forbudt ifølge Traktaten, blev Domstolen i de forenede sager nr. 2 og 3/69 anmodet om en præjudiciel afgørelse, hvilke sager blev afgjort ved dom af 1. juli 1969 (Recueil 1969, s. 211).
Som en følge af denne dom vedtog den belgiske lovgiver ved lov af 13. april 1971, som ændring af lov af 12. april 1960, følgende bestemmelser:
»Artikel 1
Artikel 2b i lov af 12. april 1960 … bør fortolkes således, at der skal dispenseres fra bidraget, såfremt en sådan dispensation følger af Belgiens internationale forpligtelser.
Artikel 2, stk. 2
Kongen fastsætter derudover de nødvendige foranstaltninger med henblik på at bringe bidragsforpligtelsen i overensstemmelse med Belgiens internationale forpligtelser«.
Endelig bestemmer artikel 3 i kongelig anordning af 26. april 1971, udstedt til gennemførelse af lov af 13. april 1971, blandt andet følgende:
»Bidraget… skal hverken pålægges for indførsel af rådiamenter hidrørende fra medlemsstater i Det europæiske Fællesskab eller fra lande, der er associeret med Fællesskabet«.
Selskabet »NV Indiamex« (herefter kaldet »Indiamex«) og »Association de fait De Belder et ses associés Jons W. L. De Belder et Robert De Belder« (herefter kaldet »De Belder«), der importerer rådiamanter fra tredjelande, har for Tribunal du Travail i Antwerpen gjort gældende, at opkrævningen af et bidrag ved indførsel af rådiamanter efter den fælles toldtarifs (FTT) ikrafttræden (den 1. juli 1968) må anses for uforenelig med Traktatens målsætning og med Rådets forordning nr. 950/68 om oprettelse af FTT, idet nationale afgifter med tilsvarende virkning som told fra denne dato også bør anses for forbudt med hensyn til indførsler direkte fra tredjelande, som ikke er associeret med Fællesskabet.
Den sociale fond for diamantarbejdere (herefter kaldet »Fonden«) har imødegået denne påstand, idet den blandt andet har gjort gældende, at borgerne i medlemsstaterne kun vil kunne påberåbe sig en eventuel uforenelighed med Traktaten, såfremt Kommissionen i medfør af Traktatens artikler 155 og 169 har konstateret, at der foreligger en alvorlig hindring for toldunionens og FTT's virksomhed, og har grebet ind i denne anledning.
Tribunal du Travail i Antwerpen har, foranlediget af de ovennævnte lovbestemmelser og af fællesskabslovgivningen samt under hensyn til Domstolens afgørelse i den ovenfor nævnte dom i sagerne nr. 2 og 3/69, ved kendelser af 23. februar 1973, indgået til Domstolen den 7. marts 1973, besluttet at udsætte afgørelserne og i henhold til Traktatens artikel 177 henvise følgende spørgsmål til Domstolen:
»1.
Sætter EØF-traktaten og/eller Rådets forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 om den fælles toldtarif grænser for medlemsstaternes frihed til efter 1. juli 1968 at indføre eller opretholde afgifter med tilsvarende virkning som told på indførsel af varer direkte fra tredjelande?
2.
Må afgifter med tilsvarende virkning som told på varer direkte fra tredjelande efter den 1. juli 1968 altid under alle omstændigheder anses for stridende mod EØF-traktatens og/eller den fælles toldtarifs bestemmelser eller formål, eller kun under visse omstændigheder, eller gælder dette for enkelte bestemte afgifter med tilsvarende virkning som told under alle omstændigheder eller kun under visse omstændigheder?
3.
Skal en medlemsstats opretholdelse af en allerede i forvejen eksisterende afgift med tilsvarende virkning som told på indførsel af varer direkte fra tredjelande efter den 1. juli 1968 betragtes som en ændring eller tilføjelse til FTT i den betydning, der er forudsat i Domstolens domme i sagerne nr. 40/69 af 18. februar 1970 (Bollmann) og nr. 74/69 af 18. juni 1970 (Krohn)?
4.
Må medlemsstaterne beholde de ved FTTs ikrafttræden eksisterende afgifter med tilsvarende virkning som told, eller medfører denne en forpligtelse for medlemsstaterne til at afskaffe disse afgifter?
5.
Forudsætter en eventuel forpligtelse til afskaffelse af disse afgifter en indgriben fra Kommissionen for EØF i henhold til Traktatens artikler 155 og 169?
6.
Forudsætter en eventuel forpligtelse til afskaffelse konstateringen af en forstyrrelse — eventuelt en alvorlig forstyrrelse — af FTTs funktion?
7.
Er EØF-Kommissionen udelukkende kompetent til at konstatere en sådan forstyrrelse (Traktatens artikel 29)?
8.
Kan de for medlemsstaterne gældende »begrænsninger som måtte være etableret for at nå målsætningen med FTT« (jf. andet afsnit af Domstolens dom af 1. juli 1969 i sagerne 2 og 3/69, sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders mod Chougol og Brachfeld) kun pålægges ved en retsakt fra det kompetente EØF-organ, eller kan de tillige fremgå af Traktatens og FTTs målsætninger?«
2.
Indiamex, repræsenteret at Andre Le Paige, De Belder, repræsenteret af Jozef Dyck, Fonden, repræsenteret af Georges Impens, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af sin juridiske rådgiver, Antonino Abate, har i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende Statutten for Domstolen indgivet skriftlige indlæg.
Domstolen har på grundlag at den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at åbne den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Indlæg afgivet i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende Statutten for Domstolen
A — Indlæg fra Fonden
Fonden beskriver opbygningen at og formålene med det omtvistede bidrag ifølge belgisk ret og understreger herved de — ifølge Fondens opfattelse udelukkende sociale — bevæggrunde for denne forskrift og den dertil knyttede nationale lovgivning.
Den henleder opmærksomheden på, at problemet vedrørende opkrævningen af dette bidrag allerede tidligere har været forelagt Domstolen til afgørelse i en dom afsagt den 1. Juli 1969 (sagerne nr. 2 og 3/69). Efter at have præciseret de konklusioner, som efter dens mening kan udledes af nævnte dom for at belyse det af Domstolen vedrørende dette emne indtagne standpunkt, undersøger fonden forskellige sider af det omhandlede problem på baggrund af fællesskabsretten.
a) Sondring mellem Traktatens regler om toldunionen
Fonden bemærker, at afskaffelsen af told medlemsstaterne imellem samt oprettelsen af den fælles toldtarif ifølge Traktatens grundholdning udgør to forskellige områder. Adskillige forskrifter vedrørende afskaffelse af told medlemsstaterne imellem kan ikke automatisk finde anvendelse ved indførelsen af FTT.
Specielt Kan aet udledes at Domstolens dom i de forenede sager nr. 2 og 3/69, at det, selv om det i samhandelen mellem medlemsstater er forbudt at opkræve afgifter med tilsvarende virkning som told tværtimod er tilladt i samhandelen med tredjelande. Princippet om disse afgifters retmæssighed er i perioden efter FTTs ikrafttræden indskrænket ved et forbehold (»med forbehold af de begrænsninger, som kan foretages for at opnå den fælles toldtarifs formål«), men Domstolen har ikke udtalt noget bindende vedrørende dette spørgsmål. Det fremgår klart af dommen, at der ved de forskrifter, som »pålægger medlemsstaterne nøjagtige og bestemt angivne forpligtelser, og hvis anvendelse ikke kræver nogensomhelst mellemkomst fra de nationale myndigheders side« (præmis nr. 22), er tale om de i Traktatens artikler 9 og 12 nævnte prohibitive bestemmelser og ikke om bestemmelserne om oprettelsen af FTT. Ifølge Domstolens opfattelse er det de førstnævnte bestemmelser, der skaber umiddelbare rettigheder for den enkelte borger, og ikke de sidstnævnte bestemmelser, der i øvrigt ikke opfylder nogen af de for tilstedeværelsen af en »self-executing«-bestemmelse ufravigelige betingelser.
b) FTT og handelspolitikken
Ifølge Fonden fremgår det af Traktatens artikel 3 b, at FTT og handelspolitikken er indbyrdes snævert forbundet. De problemer, der inden for rammen af FTT er rejst på grund af afgifter med tilsvarende virkning, bør derfor vedrørende import fra tredjeland undersøges i sammenhæng med den fælles handelspolitik, hvis iværksættelse Traktaten har betroet Rådet og Kommissionen. Dette er i øvrigt grunden til, at Traktatens artikler 18-29 ikke indeholder noget principielt forbud mod afgifter med tilsvarende virkning. Sådanne er kun forbudt i den udstrækning, Fællesskabets kompetente institutioner anser dem for at være uforenelige med FTTs og den fælles handelspolitiks gnidningsløse funktion.
I øvrigt er FTi ikke nogen stiv afgifts-skala men snarere et smidigt system, som blandt andet giver Fællesskabet et politisk våben ved toldforhandlinger med tredjelande.
c) FTT og den nationale gennemførelseslovgivning
Fonden bemærker, at gennemførelsen af toldunionen ikke alene er knyttet til indførelsen af FTT men også til et vist antal retsregler i medlemsstaternes nationale toldlovgivning, som har til formål at sikre, at FTT kan anvendes samt fungere gnidningsløst. Da denne lovgivning ikke er ens i hver af medlemsstaterne, opstår problemet om en harmonisering. Denne kan imidlertid kun gennemføres under medvirken af Rådet og Kommissionen, som er bemyndiget til at definere og udvikle den fælles handelspolitik.
d) Oprettelsen af FTT
Fonden gør i øvrigt gældende, at artiklerne 18-29 under hensyn til vanskeligheder, der kan opstå ved oprettelsen af FTT, har betroet Kommissionen specielle hverv, en kontrolbeføjelse (artikel 155) samt en interventionsbeføjelse. Denne intervention bør kun finde sted, såfremt forstyrrelserne i det økonomiske liv eller i FTTs virke stiger i alvorlig grad. Den anskuelse, ifølge hvilken enhver forstyrrelse, hvor minimal den end måtte være, er i strid med Traktatens mål, bliver klart imødgegået af Traktatens artikler 25, 26 og 29. Såsnart i øvrigt Kommissionen fastslår, at en medlemsstat har undladt at opfylde en af de forpligtelser, der følger af Traktaten, er den i henhold til Traktatens artikel 169 forpligtet til at skride ind mod denne undladelse.
Det følger af dette regelkompleks, at afgifter med tilsvarende virkning som told anvendt på import direkte fra tredjelande kun kan anses for ulovlige, såfremt Kommissionen forinden har fastslået, at reglen om frie varebevægelser i en medlemsstat ikke er tilstrækkelig til at udligne disse nationale forholdsreglers forstyrrende virkninger, som stiller sig hindrende i vejen for iværksættelsen af FTT. Det kan gælde som hovedregel, at det, selvom nationale afgifter med tilsvarende virkning ikke principielt er forbudt, under alle omstændigheder vil stride mod denne tarifs gnidningsløse funktion samt mod Traktatens mål, når en medlemsstat forhøjer allerede gældende afgifter eller indfører nye, som for eksempel har til hensigt at modvirke nedsættelsen af den nationale afgift som påbudt gennem den gradvise gennemførelse af FTT.
Hvordan det nu end måtte forholde sig, er problemet om forekomsten af en forstyrrelse på markedet et faktisk problem, hvis løsning bør søges i hvert enkelt tilfælde, og som ikke er genstand for nærværende proces, der udelukkende vedrører fortolkning af fællesskabsretten. Løsningen på dette problem er i øvrigt knyttet til et bestemt antal fakta, som hverken parterne eller de nationale retter er kompetente til at vurdere. Alene Kommissionen, eller i givet fald medlemsstaterne, er beføjet til at forelægge et sådant spørgsmål for Domstolen.
e) Rådets forordning nr. 950/68
Fonden bemærker, at man, selvom det er korrekt, at FTT er indført ved en rådsforordning, og at forordningerne i henhold til Traktatens artikel 189 gælder umiddelbart, alligevel ikke i spørgsmålet om Fællesskabets retsreglers karakter af »self-executing«-bestemmelser bør sammenblande to forskellige elementer: på den ene side Traktatens bestemmelser og på den anden side forordningernes bestemmelser. Problemet vedrørende den direkte anvendelse af Fællesskabets retsregler kan kun opstå på traktatbestemmelsernes plan. I det foreliggende tilfælde opfylder ingen af traktatbestemmelserne om indførelsen af FTT de fornødne betingelser for at være »self-executing«. Artiklerne 18-29, indeholder intet forbud vedrørende afgifter med tilsvarende virkning af den art, som er udtrykt i artikel 12, der udelukkende omhandler samhandelen inden for Fællesskabet. Det er dog ubestrideligt, at disse bestemmelser skal anses som »self-executing«. På den anden side indeholder hverken teksten eller præamblen i forordning nr. 950/68 bestemmelser, som tillader at slutte, at der foreligger et principielt forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told. Forordning nr. 950/68 omhandler udelukkende told.
Det er i øvrigt unøjagtigt at påstå, at denne forordning er »den retsakt, som udgør det retlige grundlag for FTT«, idet forordning nr. 950/68 kun er én af de talrige forordninger, som Rådet hidtil har udstedt til gennemførelse af FTT. De slutninger, Indiamex og De Belder har draget af Domstolens afgørelser om medlemsstaternes kompetence på de områder, der er reguleret i fællesskabsforordninger, bør ses i lyset af de foregående betragtninger.
f) Traktatens formål
Fonden erindrer om, at Traktaten i modsætning til det, som er bestemt i den afdeling, som omhandler »fjernelse af tolden mellem medlemsstaterne«, ikke i afdelingen om »oprettelse af den fælles toldtarif« har forbudt, at der opkræves afgifter med tilsvarende virkning på import direkte fra tredjelande, og den slutter heraf, at Traktatens forfattere i princippet ikke har anset disse afgifter for stridende mod traktatens formål.
Den forpligtelse, som Traktatens artikel 5, stk. 2 pålægger medlemsstaterne til ikke at bringe disse formål i fare, bestemmes nærmere efter det princip — som Domstolen allerede har fastslået — at, forpligtelsens rækkevidde i hvert enkelt tilfælde er afhængig af de påberåbte traktatbestemmelser eller af de regler, som følger af Traktatens generelle systematik.
Selv om i øvrigt FTT udgør et redskab, som tilsigter at fremme indførelsen af en fælles handelspolitik, er der hjemlet et vist antal undtagelser under hensyntagen til Traktatens formål. Det er herefter ulogisk at fastslå, at enhver afgift med tilsvarende virkning, hvor minimal dens virkning end måtte være, er i strid med Fællesskabets grundlag samt med Traktatens formål. Dels bør forstyrrelsen være af alvorlig karakter, og dels bør den anskues i en større ramme end FTT. I nærværende sag er det langtfra bevist, at det omtvistede bidrag medfører en reel forstyrrelse af nævnte art (jævnfør de i indlægget anførte statistiske oplysninger).
Fonden henviser ved flere lejligheder til en udtalelse, som er afgivet af Georges Van Hecke, professor ved Det katolske Universitet i Louvain, og som er vedlagt de skriftlige indlæg. Efter en redegørelse for de for tvisten tilgrundliggende kendsgerninger samt en undersøgelse af det generelle problem, der rejser sig ved opkrævning af nationale afgifter med tilsvarende virkning på indførsler direkte fra tredjelande, drager denne udtalelse følgende slutning vedrørende hvert enkelt af de stillede spørgsmål:
1.
EØF-traktaten og forordning nr. 950/68 bringer principielt ikke medlemsstaternes muligheder for at indføre eller opretholde afgifter med tilsvarende virkning til ophør. Medlemsstaterne kan frit indføre eller opretholde en afgift med tilsvarende virkning, i det omfang denne frihed er forenelig med Fællosskabets handelspolitik.
2.
De på direkte import fra tredjelande opkrævede afgifter med tilsvarende virkning som told er ikke uforenelig med FTT, idet de ikke udgør en del af toldtariflovgivningen. De kan imidlertid under visse omstændigheder være i strid med Traktatens formål.
3.
Medlemsstaterne kan hverken ændre eller supplere toldtariflovgivningen, således som den fremtræder i FTT. En afgift med tilsvarende virkning som told, som opkræves på indførsel af varer fra tredjelande, ændrer imidlertid ikke FTT og føjer heller intet til den. FTT hører i virkeligheden under toldtariflovgivningen, mens den førnævnte afgift hører under toldlovgivningen.
4.
Eftersom afgifter med tilsvarende virkning hører under toldlovgivningen, er løsningen af de problemer, som de giver anledning til, knyttet til harmoniseringen af en sådan lovgivning. Denne harmonisering angår imidlertid for en væsentlig del ved lov fastsatte bestemmelser og forudsætter anvendelse af Traktatens artikler 100-102. Uden harmonisering ses det ikke hvilke bestemmelser, der skulle kunne medføre en forpligtelse for medlemsstaterne til at ophæve afgifter med tilsvarende virkning.
5.
Selvom de omhandlede afgifter er i strid med et af Traktatens formål, er Kommissionens indgriben nødvendig for at afskaffe disse afgifter. Denne indgriben er tværtimod unødvendig, hvis disse afgifter strider mod en udtrykkelig forbudsbestemmelse eller anvendes for at dække over magtfordrejning.
6.
Det er ikke nødvendigt at konstatere tilstedeværelsen af en forstyrrelse i FFTs funktion for at ophæve afgifter med tilsvarende virkning, der anvendes i samhandelep med tredjelande, idet forpligtelsen til at afskaffe sådanne afgifter ligeledes kan følge af omstændigheder, som ikke skyldes denne forstyrrelse.
7.
Alene Kommissionen er kompetent til at påvise tilstedeværelsen af en forstyrrelse i den fælles handelspolitik og til at træffe forholdsregler i den anledning.
8.
FTT's formål falder til dels sammen med Traktatens målsætning. De begrænsninger, der kan pålægges medlemsstaterne som følge af disse formål, henhører under fællesskabsinstitutionernes kompetence.
B — Indlæg afgivet af Indiamex og De Belder
Indiamex og De Belder, som har afgivet identiske skriftlige indlæg, gør opmærksom på, at disse indlæg er udarbejdet i overensstemmelse med en erklæring afgivet af Michel Walbrock, professor ved universitetet i Bruxelles og leder af den juridiske forskning ved Institut d'Études Européennes.
De understreger tørst og fremmest, at mens Domstolens dom i sagerne nr. 2 og 3/69 anser opkrævningen af et bidrag på import af rådiamanter fra tredjelande som forenelig med Traktatens i det tidsrum, der ligger forud for FTTs ikrafttræden, fremhæver den til gengæld vedrørende tidsrummet efter FTTs ikrafttræden de vanskeligheder, der kan opstå for Fællesskabet på grund af den omstændighed, at en medlemsstat ensidigt træffer eller opretholder nationale foranstaltninger, ved hvilke den pålægger andre finansielle byrder end told på varer importeret direkte fra tredjelande.
Efter kort at have redegjort for de principper, der gælder for fællesmarkedets funktion på baggrund af Traktatens artikel 9, analyserer Indiamex og De Belder disse principper og fremhæver, at når princippet om frie varebevægelser inden for Fællesskabet samt den fælles toldtarif én gang er indført, medfører medlemsstaternes anvendelse af afgifter med tilsvarende virkning på import fra tredjeland både »omlægninger« af samhandelen og en stigning i importomkostningerne, og der opstår desuden en forstyrrelse i den af Traktaten skabte magtbalance mellem medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner. Når ligeledes Domstolens dom i sagerne nr. 2 og 3/69 tages i betragtning, vil det forhold, at en medlemsstat efter FTTs ikrafttræden ensidigt opkræver andre finansielle afgifter på import fra tredjeland end toldafgifter, i princippet være uforeneligt med toldunionens funktion.
I øvrigt bør det ikke overses, at det, da forordning nr. 950/68 er umiddelbart anvendelig, er forbudt for medlemsstaterne — medmindre der foreligger herfra afvigende bestemmelser — at træffe foranstaltninger, som begrænser nævnte forordnings rækkevidde. Som følge heraf er nationale foranstaltninger, hvorved der på import fra tredjelande pålægges afgifter ud over de i FTT hjemlede, i strid med Traktaten alene af den grund, at de ændrer rækkevidden af forordning nr. 950/68.
Desuden vil medlemsstaternes mulighed for at opkræve afgifter med tilsvarende virkning som told have en uheldig virkning på kravet om en ensartet anvendelse af den fælles toldtarif over for tredjelandene, og den vil således skade toldunionens harmoniske funktion. Den stat, som ikke respekterer dette krav, vil åbenlyst overtræde bestemmelserne i Traktatens artikel 5, stk. 2, da toldunionens harmoniske funktion netop er en af de målsætninger, medlemsstaterne bør respektere. I øvrigt er det i denne artikel nævnte forbud rettet mod alle nationale myndigheder, herunder også domstolene. Det er klart, tydeligt og ubetinget og overlader ikke medlemsstaterne nogen som helst skønsmæssig beføjelse. Det ville være forgæves at hævde, at problemet vedrørende den fælles toldtarifs funktion er et faktisk problem, som hører under Kommissionens eller medlemsstaternes enekompetence, samt at det følgelig er inddraget de nationale domstoles bedømmelse. Disse er tværtimod udmærcet i stand til at bedømme, om en national retsregel vil kunne bringe den ensartede anvendelse af FTT i fare, samt om den vil stride mod de mål, denne forfølger. Som følge heraf er den enkelte borger berettiget til direkte for de nationale domstole at gøre gældende, at det er uforeneligt med Traktaten at opkræve en afgift med tilsvarende virkning på import direkte fra et tredjeland.
I øvrigt følger et sådant forbuds »self-executing« karakter ikke alene af førnævnte artikel 5, stk. 2 men også af forordning nr. 950/68's natur. Den omstændighed, at den fælles toldtarif, som blev indført ved denne forordning, ikke er trådt ikraft automatisk, men udelukkende som følge af komplicerede processer, i hvilke Fællesskabets institutioner har spillet en vigtig rolle, samt at der kan ske afvigelser eller gøres visse undtagelser i toldtariffen i medfør af Traktatens artikler 25, 26 og 28, kan ikke forhindre den umiddelbare anvendelighed.
Indiamex og De Belder bestrider til slut, at den omtvistede afgifts angiveligt minimale størrelse gør den berettiget i relation til Traktaten. Domstolen har da også i sagerne nr. 2 og 3/69 erkendt, at det forhold, at en afgift med tilsvarende virkning er meget ringe, ikke kan gøre denne afgift lovlig i forholdet mellem medlemsstaterne: det fremgår ikke, hvorfor det skulle være anderledes i forholdet til tredjelande.
På baggrund af disse betragtninger foreslår Indiamex og De Belder følgende svar:
1.
Såvel Traktatens artikler 18-29 som forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 om FTT begrænser fra den 1. juli 1968 medlemsstaternes kompetence til at opretholde eller indføre afgifter med tilsvarende virkning som told på import af varer direkte fra tredjelande.
2.
Bortset fra de tilfælde, hvor opkrævningen af disse afgifter udtrykkeligt er tilladt ved en af Fællesskabet forskriftsmæssigt truffet beslutning, bør enhver afgift af denne art, der opkræves på import direkte fra tredjelande efter den 1. juli 1968, betragtes som — altid og under alle omstændigheder — uforenelig med de formål, der er indeholdt i Traktaten om oprettelsen af Det europæiske økonomiske Fællesskab samt i FTT. Afgiftens eventuelt ringe størrelse kan ikke gøre den forenelig med de førnævnte mål.
3.
Det forhold, at en medlemsstat efter den 1. juli 1968 opretholder en afgift med tilsvarende virkning som told på import af varer direkte fra tredjelande, indført før denne dato, udgør en foranstaltning, som har til formål at påvirke FTTs rækkevidde samt at supplere dennes indhold.
4.
FTTs ikrafttræden har skabt en forpligtelse for medlemsstaterne til at afskaffe alle de afgifter med tilsvarende virkning som told, som fandtes på ikrafttrædelsesdatoen.
5.
Denne forpligtelse indebærer ikke nogen indgriben fra Kommissionens side i medfør af Traktatens artikler 155 og 169.
6.
Den forudsætter hverken påvisning af en forstyrrelse eller a fortiori af en alvorlig forstyrrelse i FTTs funktion. Alene den kendsgerning, at der opkræves en afgift med tilsvarende virkning som told på import direkte fra tredjelande, vil bevirke alvorlige forstyrrelser for FTT.
7.
Påvisningen af en sådan forstyrrelse — som imidlertid ikke er en nødvendig forudsætning for afgiftens afskaffelse — kan ikke alene foretages af Kommissionen men også af de nationale domstole i den udstrækning, de finder dette hensigtsmæssigt.
8.
De »begrænsninger, som kan pålægges medlemsstaterne for at nå den fælles toldtarifs mål« — som det drejer sig om i det andet punkt i konklusionen i Domstolens dom i de forenede sager nr. 2 og 3/69 — følger af selve Traktatens og FTTs mål og forudsætter ikke nogen indgriben fra Fællesskabets side.
C — Indlæg afgivet af Kommissionen
Kommissionen gør ved en detaljeret undersøgelse af de forskellige lovtekster, som finder anvendelse i nærværende sag, rede for den rolle, som især nationale afgifter med tilsvarende virkning har inden for rammerne af de principper, der ligger til grund for:
—
ordningen vedrørende samhandelen inden for Fællesskabet,
—
ordningerne vedrørende samhandelen med tredjelande,
—
Rådets forordning nr. 950/68 og dens anvendelsesområde.
1.
For så vidt angår ordningen vedrørende samhandelen inden for Fællesskabet fremhæver Kommissionen, at den er baseret på begrebet »toldunion«, hvis oprettelse indebærer to forskellige trin: det ene fjernelsen af toldskrankerne inden for Fællesskabet og oprettelsen af en fælles toldtarif (»toldtarifunion«), det andet oprettelsen af en fuldstændig fælles toldlovgivning (»toldunion«). For så vidt angår fjernelsen af toldskrankerne mellem medlemsstaterne bemærker Kommissionen, at artiklerne 9, 12, 13 og 16, som forbyder afgifter med tilsvarende virkning i samhandelen mellem medlemsstaterne, ikke nævner samhandelen med tredjelande. I øvrigt går artikel 10 ud fra princippet om, at disse afgifter anvendes på import direkte fra tredjelande. For så vidt angår toldunionen bemærker Kommissionen, at den endnu ikke er gennemført i en sådan grad, at den fuldstændige ensartethed af de toldordninger, som skal anvendes i relation til import fra tredjelande, er nået. De fælles toldordninger har til formål at sikre den ensartede anvendelse af den fælles toldtarif, men da den hertil nødvendige harmonisering af nationale toldlovgivninger endnu ikke er fuldført, er den ensartede anvendelse af FTT derved forhindret. Heraf kan det konkluderes, at »toldtarifunionen« begrænses i det omfang, toldunionen udarbejdes og udvikles.
2.
Hvad angår samhandelsordningerne med tredjelande undersøger Kommissionen navnlig:
—
foranstaltninger på det landbrugspolitiske område,
—
associeringsaftalerne (artikel 238) samt de aftaler og foranstaltninger, som har hjemmel i artiklerne 111 og 113.
a)
Med hensyn til landbrugspolitikken fremhæver Kommissionen, at de fælles markedsordninger, der blev oprettet ved landbrugsforordningerne og baseret på et »enhedsmarked«, en fælles prisordning, et interventionssystem og en enhendsordning for samhandelen ved Fællesskabets ydre grænse, som omfatter opkrævning af afgifter på import samt restitution for eksport, ikke tillader opkrævning af nationale afgifter med tilsvarende virkning som told på import direkte fra tredjelande.
b)
Med hensyn til de i Traktatens artikler 238, 111 og 113 hjemlede aftaler og foranstaltninger skelner Kommissionen først og fremmest mellem associeringsaftaler (artikel 238) baseret på en toldunion mellem de kontraherende parter og de aftaler, som i det mindste på det nuværende stadium ikke skaber en sådan union. De førstnævnte har logisk nok tilsigtet fjernelsen af enhver hindring for de frie varebevægelser, herunder afgifter med tilsvarende virkning som told, kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning som disse restriktioner. Bortset fra at de ikke gennemfører en toldunion, er de sidstnævnte aftaler uensartede. I disse aftaler er forbudet mod afgifter med tilsvarende virkning resultatet af forhandlinger mellem parterne og støttes på kontraktmæssige forpligtelser.
Efter at have undersøgt adskillige foranstaltninger til samordning af medlemsstaternes samhandel såvel som visse aftaler med tredjelande (artikel 111) samt efter at have gennemgået de forordninger, som indfører en fælles ordning for import fra tredjelande og er vedtaget efter den 1. januar 1970, såvel som handelsaftaler truffet med tredjelande (artikel 113), bemærker Kommissionen,
—
at Fællesskabet ikke inden for rammen af de ordninger, der vedrører samordningen af medlemsstaternes samhandel har givet regler for det problem, der opstår ved opkrævning af nationale afgifter med tilsvarende virkning på import direkte fra tredjelande. Det forholder sig på samme måde for de efter den 1. januar 1970 vedtagne forordninger om handelspolitikken (f.eks. forordningerne nr. 1025/70 og 109/70);
—
at forbudet mod »afgifter med tilsvarende virkning« blev indført, da der blev fastlagt visse samhandelsordninger med tredjelande. Disse ordninger er enten anvendelige erga omnes eller kontraktlige. Forbudet følger i det første tilfælde af landbrugsforordningerne og i de øvrige af kontraktforpligtelser, der er indgået under associerings- eller handelsaftaler. Det forbud, der optræder i disse aftaler, rammer såvel de eksisterende nationale afgifter som de eventuelle fællesskabsretlige afgifter.
3.
Kommissionen bemærker til slut vedrørende Rådets forordning nr. 950/68 samt dennes anvendelsesområde, at den fælles toldtarif, der blev indført ved denne forordning, kun sigter på egentlige toldafgifter og i modsætning hertil ikke udtaler sig om nationale afgifter med tilsvarende virkning som told. For at løse problemet vedrørende opkrævningen af nævnte afgifter må man derfor undersøge Traktatens mål og navnlig målene for »toldtarifunionen« og for toldunionen.
Forordning nr. 950/68 synes ikke at gå længere end til en virkeliggørelse af »toldtarifunionen«, dvs. gennemførelsen af ensartede toldsatser, herunder finanstoldsatser. Den fælles beskyttelse, der er uundværlig ved den ensartede anvendelse af FTT på import fra tredjelande, er i virkeligheden ikke altomfattende i det omfang, den nævnte forordning ud over told også omfatter afgifter med tilsvarende virkning. Den ensartede gennemførelse af FTT er således ikke en automatisk følge af den nævnte forordning men kræver til stadighed indgriben fra fællesskabsinstitutionernes side. Denne gennemførelse såvel som en fuldstændig regulering af samhandelen med tredjelande kan kun ske som følge af iværksættelsen af toldunionen. Men da denne ikke er opnået på nuværende tidspunkt, er den ensartede anvendelse af FTT og den fuldstændige regulering af denne samhandel endnu ikke gennemført.
Selvom FTTs fuldstændige ensartethed på det nuværende stadium hverken er gennemført eller mulig, må man alligevel ikke anse Fællesskabets holdning over for nationale afgifter med tilsvarende virkning som told opkrævet på import direkte fra tredjelande for at være passiv. Det er først og fremmest udelukket, at medlemsstaterne kan forhøje de afgifter, som var i kraft den 1. januar 1970 eller indføre nye tilsvarende afgifter. Medlemsstaternes forpligtelse til at respektere »standstill« med hensyn til disse afgifter følger af den snævre sammenhæng, der består mellem Fællesskabets foranstaltninger på de respektive områder vedrørende toldunionen og handelspolitikken, områder som er fuldstændig unddraget den nationale kompetence.
For det andet er der grund til at sondre mellem de nationale afgifter med tilsvarende virkning, som ikke påvirker Traktatens mål, og som derfor kan opretholdes af medlemsstaterne, indtil der fastsættes fællesskabsretlige bestemmelser, og de nationale afgifter, som påvirker disse mål og af denne grund er forbudt. De afgifter, som er genstand for den nærværende sag, hører under den første af de ovennævnte kategorier. I den udstrækning de traktatbestemmelser, som vedrører afgifter med tilsvarende virkning, kan anvendes umiddelbart, er Kommissionens indgriben ikke absolut påkrævet til beskyttelse af de privates rettigheder.
Kommissionen sammenfatter sit indlæg således:
1.
Traktatens bestemmelser forbyder ikke udtrykkeligt, at der opkræves nationale afgifter med tilsvarende virkning på import af produkter direkte fra tredjeland. Spørgsmålet om deres forenelighed med Traktatens bestemmelser berøres hverken af foranstaltninger vedrørende samordningen af medlemsstaternes handelsforbindelser (artikel 111), af forordning nr. 1025/70 om fastlæggelse af en fælles ordning for indførsel fra tredjelande (artikel 113) eller af forordning nr. 950/68. Den fællesskabsretlige lovgivning på toldområdet, der er udstedt efter den 1. juli 1968, omtaler begrebet »afgifter med tilsvarende virkning«. Denne omtale omfatter ikke alene eventuelle fællesskabsretlige afgifter men også nationale afgifter af samme art.
2.
Forordning nr. 950/68 rækker ikke videre end til »toldtarifunionen«. Den tarifmæssige beskyttelse, som er hjemlet i denne forordning, er fælles og ensartet for alt, som angår told, men synes ikke at omfatte afgifter med tilsvarende virkning. Den ensartede anvendelse af den fælles toldtarif er betinget af gennemførelsen af toldunionen og af iværksættelsen af en altomfattende fælles handelspolitik.
3.
Medlemsstaterne har selv efter den 1. juli 1968 fortsat opkrævet afgifter med tilsvarende virkning på varer importeret direkte fra tredjelande. Da der ikke findes nogen almindelig fællesskabslovgivning, kan et forbud mod disse afgifter kun hjemles ved retsakter vedtaget af Fællesskabet under udøvelsen af dets kompetence.
4.
Selv om afgifter med tilsvarende virkning udgør hindringer for den internationale samhandel, kan de afgifter, som ikke påvirker Traktatens mål, opretholdes, sålænge der ikke foreligger nogen fællesskabslovgivning. Det er ikke desto mindre meningen, at de skal ophæves eller omdannes til fællesskabsretlige foranstaltninger inden for rammen af den fælles handelspolitik.
5.
Medlemsstaterne kan principielt opretholde de endnu eksisterende afgifter. De er imidlertid ikke berettiget til at forhøje dem eller indføre nye efter udløbet af overgangsperioden, dvs. efter den 1. januar 1970, da alene Kommissionen i medfør af Traktatens artikel 113 er kompetent hertil.
6.
Hvis man anerkender, at enhver national afgift med tilsvarende virkning anvendt på import fra tredjelande er forbudt, samt at dette forbud er en stiltiende følge af Traktatens mål eller af forordning nr. 950/68, medfører det, at Fællesskabet har ført eller fører en mere liberal handelspolitik over for tredjelande end den, disse fører over for Fællesskabet, og det vil berøve Fællesskabet enhver mulighed for at opnå samme fordele fra de tredjelandes side, som anvender afgifter med tilsvarende virkning på varer importeret fra Fællesskabet«.
Efter den således gengivne retsmøderapport er man gået over til de mundtlige forhandlinger.
Mundtlige indlæg er afgivet af parterne i hovedsagen og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i retsmødet den 19. september 1973.
Ved afgørelse af 4. oktober 1973 har Domstolen på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten forkastet en begæring om genåbning af de mundtlige forhandlinger fremsat den 2. oktober 1973 af de sagsøgte i hovedsagen.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 11. oktober 1973.
Domstolen har besluttet at forene de to sager med henblik på dommens afsigelse.
Præmisser
1
Ved kendelser af 23. februar 1973, indgået til Domstolens justitskontor den 7. marts 1973, har Tribunal du Travail, Antwerpen, i henhold til EØF-traktatens artikel 177 rejst flere spørgsmål vedrørende en fortolkning af visse traktatsbestemmelser og af Rådets forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 (EFT specialudgave 1968 (I), s. 265; original reference JO 1968, nr. L 172) om den fælles toldtarif;
2
det følger af sagens akter, at disse spørgsmål er rejst inden for rammerne af en sag vedrørende opkrævning af en til opfyldelse af sociale mål indført importafgift på rådiamanter hidrørende direkte fra tredjelande;
3
de rejste spørgsmål har i det væsentlige til formål at få angivet om, og i bekræftende fald i hvilken udstrækning, medlemsstaterne efter den 1. juli 1968 kan oprette eller opretholde afgifter med tilsvarende virkning som told på import af produkter direkte fra tredjelande, samt under hvilke betingelser de eventuelt er forpligtet til at afskaffe dem.
4
Anvendelsen af sådanne afgifter hører principielt under ordningen for samhandelen med tredjelande, som indført ved Traktatens artikel 3, b, samt i særlig grad under de principper, som er bestemmende for toldunionen, således som de findes i artikel 9.
5
Toldunionen, som udgør en af Fællesskabets grundlæggende ideer, medfører dels fjernelsen af told mellem medlemsstaterne samt af enhver afgift med tilsvarende virkning;
6
denne fjernelse sigter mod at gennemføre frie varebevægelser inden for Fællesskabet;
7
den bør følgelig være så fuldstændig, at en hvilken som helst hindring af økonomisk, administrativ eller anden art fjernes for at virkeliggøre enhedsmarkedet mellem medlemsstaterne.
8
Toldunionen medfører desuden etablering af én eneste toldtarif for hele Fællesskabet, således som det er bestemt i Traktatens artikler 18-29;
9
dette tarifmæssige fællesskab sigter mod at gennemføre en udligning af de toldbyrder, som de fra tredjelande importerede produkter underkastes ved Fællesskabets grænser for derved at undgå omgåelser i samhandelen med disse lande samt undgå enhver fordrejning af den interne frihandel eller af konkurrencevilkårene;
10
når anden afdeling i samme kapitel (artiklerne 18-29) til forskel fra første afdeling (artiklerne 12-17) ikke nævner »afgifter med tilsvarende virkning som told«, betyder dette ikke, at sådanne afgifter kan opretholdes eller a fortiori indføres;
11
ved besvarelsen af spørgsmålet om anvendelsen af disse afgifter i samhandelen med tredjelande bør man både tage de krav i betragtning, som oprettelsen af den fælles toldtarif stiller, og de krav, som følger af den i Traktatens artikler 110-116 omhandlede fælles handelspolitik, og som i henhold til førnævnte artikel 3 b betinger samhandelsordningen med tredjelandene.
12
Den fælles toldtarif blev oprettet af Fællesskabet i sin oprindelige opbygning ved Rådets forordning nr. 950/68, som trådte i kraft den 1. juli 1968;
13
selvom denne forordning ikke udtrykkeligt statuerer afskaffelse eller udligning af alle de afgifter, der ikke er told i snæver forstand, følger det imidlertid af dens formål, at den forbyder medlemsstaterne at nedsætte den grad af beskyttelse, der er fastlagt i den fælles toldtarif, ved at lægge nye afgifter oven på denne told;
14
selv om der ikke er tale om afgifter af protektionistisk art, kan eksistensen af lignende afgifter være uforenelig med de krav, en fælles handelspolitik stiller;
15
i henhold til Traktatens artikel 113, stk. 1 er den fælles handelspolitik baseret på ensartede principper, navnlig vedrørende toldændringer, afslutning af told- og handelsaftaler, gennemførelse af ensartethed i liberaliseringsforanstaltninger, eksportpolitik og handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger;
16
definitionen af disse ensartede principper indebærer som selve den fælles toldtarif afskaffelsen af de nationale skatte- og handelsmæssige forskelle, som påvirker samhandelen med tredjelande;
17
bedømmelsen af disse krav såvel i relation til oprettelsen af den fælles toldtarif som i relation til handelspolitikken påhviler i hvert enkelt tilfælde Kommissionen eller Rådet;
18
det følger heraf, at det fra tidspunktet for oprettelsen af den fælles toldtarif er forbudt enhver medlemsstat ensidigt at indføre nye afgifter eller at hæve niveauet for de allerede gældende;
19
for så vidt angår allerede eksisterende afgifter, afhænger det af fællesskabsinstitutionernes forudgående vurdering, om disse afgifter er forenelige med Traktaten samt om de skal fjernes;
20
det følger heraf, at sådanne afgifter kun kan anses for uforenelige med fællesskabsretten, såfremt der er truffet bestemmelse herom af Fællesskabet;
21
et forbud mod afgifter af nævnte art følger særlig af bestemmelser, som uden forbindelse med den foreliggende sag er vedtaget vedrørende den fælles landbrugspolitik, af handelsaftaler afsluttet af Fællesskabet samt af bestående associeringsaftaler mellem Fællesskabet og visse stater.
22
De stillede spørgsmål skal derfor besvares således, at medlemsstaterne ikke efter ikrafttrædelsen af den fælles toldtarif ensidigt må indføre nye afgifter på import direkte fra tredjeland eller hæve niveauet for de allerede på den dato bestående;.
23
for så vidt angår de allerede bestående afgifter, bør iværksættelsen af den fælles handelspolitik medføre afskaffelsen af alle nationale skatte- og handelsmæssige forskelle, som påvirker samhandelen med tredjelande;
24
da virkeliggørelsen af en sådan fælles handelspolitik hører under Fællesskabets eksklusive kompetence, forudsætter medlemsstaternes udligning eller afskaffelse af afgifter, bortset fra told i snæver forstand, Fællesskabets mellemkomst;
25
følgelig påhviler det Fællesskabets institutioner at begrænse eller afskaffe bestående afgifter på import direkte fra tredjeland.
Vedrørende sagsomkostningerne
26
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres, og da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter i begge sager udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
under henvisning til procesdokumenterne,
efter at have hørt den refererende dommers rapport,
efter at have hørt de af société Indiamex, association de fait De Belder og dets deltagere, Joris W. L. De Belder og Robert De Belder, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders samt Kommissionen for De europæiske Fællesskaber afgivne mundtlige indlæg,
efter at have hørt generaladvokatens forslag til afgørelse,
under henvisning til Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, særlig dennes artikler 3, 9 til 29, 110 til 116, 177 og 238, under henvisning til Rådets forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 om oprettelse af den fælles toldtarif (EFT specialudgave 1968 (I), s. 265; original reference JO 1968, nr. L 172),
under henvisning til protokollen vedrørende Statutten for Det europæiske økonomiske Fællesskabs Domstol, særlig dennes artikel 20,
under henvisning til procesreglementet for De europæiske Fællesskabers Domstol,
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de af Tribunal du Travail, Antwerpen, ved kendelse af 23. februar 1973 stillede spørgsmål, for ret:
1.
Medlemsstaterne kan ikke efter oprettelsen af den fælles toldtarif ensidigt indføre nye afgifter på import direkte fra tredjeland eller hæve niveauet for de allerede på den dato bestående.
2.
Det påhviler Fællesskabets institutioner at begrænse eller afskaffe bestående afgifter på import direkte fra tredjeland.
Lecourt
Sørensen
Monaco
Mertens de Wilmars
Kutscher
Ó Dálaigh
Mackenzie Stuart
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. december 1973.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident