62019CC0906
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. BOBEK
fremsat den 4. marts 2021 (
1
)
Sag C-906/19
FO
mod
Ministère public
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig))
»Præjudiciel forelæggelse – vejtransport – sociale bestemmelser – forordning (EF) nr. 561/2006 og forordning (EØF) nr. 3821/85 – undtagelse foreskrevet i artikel 3, litra a), i forordning (EF) nr. 561/2006 – begrebet »køretøjer, der benyttes til rutekørsel med personer, såfremt rutens længde ikke overstiger 50 km« – føreres forpligtelser ved blandet anvendelse af køretøjer – rækkevidden af artikel 19, stk. 2, i forordning (EF) nr. 561/2006 – ekstraterritoriale sanktioner – overtrædelser af forordning (EØF) nr. 3821/85 ikke omfattet – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel«
I. Indledning
1.
På baggrund af en vejkontrol i Frankrig af en bus, der drives af en transportvirksomhed med hjemsted i Tyskland, blev det konstateret, at føreren havde kørt i Tyskland, uden at førerkortet var sat i køretøjets takograf. Virksomhedens direktør blev herefter tiltalt i en straffesag i Frankrig for at have undladt at indsætte førerkortet i køretøjets takograf. Direktøren blev i første instans idømt en bøde på 10125 EUR. Denne afgørelse blev stadfæstet ved en appelsag.
2.
Inden for rammerne af denne sag er Domstolen anmodet om at fortolke forordning (EF) nr. 561/2006 (
2
) og (EØF) nr. 3821/85 (
3
) med henblik på for det første at fastlægge, om føreres forpligtelser, som de fulgte af forordning nr. 3821/85, fandt anvendelse inden for rammerne af kørsel med køretøjer, der både anvendes til rutekørsel på mindre end 50 km og til længere kørsel, og for det andet, om de faktiske omstændigheder ved de omhandlede overtrædelser kunne føre til tiltale i en straffesag i Frankrig, når de blev begået i Tyskland.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Forordning nr. 3821/85
3.
Følgende fremgår af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 3821/85 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne sag:
»Førerne skal anvende diagramarkene eller førerkortene hver dag, de kører, fra det øjeblik de overtager køretøjet.
[…]«
4.
Denne forordnings artikel 15, stk. 7, bestemte:
»a)
Føreren af et køretøj, som er udstyret med et kontrolapparat i overensstemmelse med bilag I, skal på tilsynsmyndighedernes forlangende kunne forevise:
i)
diagramarkene for den pågældende uge og de diagramark, han har brugt de forudgående 15 dage
ii)
førerkortet, hvis han er indehaver af et sådant, og
iii)
alle manuelle registreringer og udskrifter, der er foretaget den pågældende uge og de forudgående 15 dage, som krævet i medfør af denne forordning og forordning [nr. 561/2006].
Efter den 1. januar 2008 omfatter de perioder, der er nævnt i nr. i) og iii), dog den pågældende dag og de forudgående 28 dage.
b)
Føreren af et køretøj, der er udstyret med et kontrolapparat i overensstemmelse med bilag I B, skal på tilsynsmyndighedernes forlangende kunne forevise:
i)
sit førerkort
ii)
alle manuelle registreringer og udskrifter, der er foretaget den pågældende uge og de forudgående 15 dage, som krævet i medfør af denne forordning og forordning [nr. 561/2006], og
iii)
diagramarkene for den samme periode som den, der er nævnt i nr. ii), hvis han i denne periode har ført et køretøj, som er udstyret med et kontrolapparat i overensstemmelse med bilag I.
Efter den 1. januar 2008 omfatter de perioder, der er nævnt i nr. ii), dog den pågældende dag og de forudgående 28 dage.
c)
En dertil bemyndiget person kan kontrollere overholdelsen af forordning [nr. 561/2006] ved at analysere diagramarkene og de viste eller udskrevne data, som er registreret af kontrolapparatet eller førerkortet, eller, hvis dette ikke er muligt, ved at analysere ethvert andet dokument, der begrunder manglende overholdelse af en bestemmelse, jf. artikel 16, stk. 2 og 3.«
5.
Den nævnte forordnings artikel 19 bestemte:
»[…]
2.   Medlemsstaterne yder hinanden bistand til forordningens gennemførelse og kontrollen dermed.
3.   Inden for rammerne af denne gensidige bistand meddeler medlemsstaternes myndigheder regelmæssigt hinanden alle oplysninger om:
–
overtrædelser af denne forordning, som begås af statsborgere i andre medlemsstater, og om de sanktioner, der er anvendt i tilfælde af sådanne overtrædelser
–
sanktioner, som en medlemsstat har anvendt over for egne statsborgere, som har begået sådanne overtrædelser i andre medlemsstater.«
6.
Forordning nr. 3821/85 er ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 165/2014 af 4.2.2014 om takografer inden for vejtransport (EUT 2014, L 60, s. 1).
2. Forordning nr. 561/2006
7.
Artikel 1 i forordning nr. 561/2006 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne sag, bestemmer:
»Ved denne forordning fastsættes regler for køretid, pauser og hviletid for førere, der udfører godstransport og passagerbefordring ad vej, med det formål at harmonisere vilkårene for konkurrencen mellem de forskellige former for landtransport, navnlig vejtransporten, og at forbedre arbejdsvilkårene og færdselssikkerheden. Forordningen sigter også mod at fremme bedre kontrol og retshåndhævelse i medlemsstaterne og bedre arbejdspraksis i vejtransporterhvervet.«
8.
Forordningens artikel 3, litra a), angiver, at forordningen ikke gælder for vejtransport med køretøjer, der benyttes til rutekørsel med personer, såfremt rutens længde ikke overstiger 50 km.
9.
Artikel 19, som henhører under den nævnte forordnings kapitel V om kontrol og sanktioner, bestemmer:
» 1.   Medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om sanktioner for overtrædelse af bestemmelserne i denne forordning og forordning [nr. 3821/85] og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de iværksættes. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen, have afskrækkende virkning og må ikke medføre forskelsbehandling. Der må for samme overtrædelse af denne forordning og af forordning [nr. 3821/85] ikke pålægges mere end én sanktion eller indledes mere end én retsforfølgning. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen disse foranstaltninger og sanktionsbestemmelser inden den dato, der er fastsat i artikel 29. Kommissionen underretter medlemsstaterne herom.
2.   En medlemsstat giver de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en virksomhed og/eller en fører en sanktion for overtrædelse af denne forordning, når overtrædelsen konstateres på denne medlemsstats område, og overtrædelsen ikke allerede har givet anledning til en sanktion, også selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats eller et tredjelands område.
En medlemsstat kan undtagelsesvist, når der er konstateret en overtrædelse:
–
som ikke er begået på den pågældende medlemsstats område, og
–
som er begået af en virksomhed etableret i en anden medlemsstat eller i et tredjeland eller af en fører, hvis ansættelsessted er i en anden medlemsstat eller et tredjeland
indtil den 1. januar 2009 i stedet for at pålægge en sanktion underrette den kompetente myndighed i den medlemsstat eller det tredjeland, hvor virksomheden er etableret, eller hvor føreren har sit ansættelsessted, om omstændighederne i forbindelse med overtrædelsen.
3.   Når en medlemsstat indleder retsforfølgning eller pålægger sanktioner for en bestemt overtrædelse, skal medlemsstaten udstyre føreren med et skriftligt bevis herfor.
4.   Medlemsstaterne sikrer, at der anvendes en ordning med forholdsmæssigt afpassede sanktioner, som kan omfatte økonomiske sanktioner, hvis virksomheder eller associerede speditører, transportører, rejsearrangører, hovedkontrahenter, underkontrahenter og førerformidlingsbureauer overtræder denne forordning eller [forordning nr. 3821/85].«
3. Direktiv 2006/22/EF
10.
Bilag III til direktiv 2006/22/EF (
4
) i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne sag, indeholder en fælles ramme for overtrædelser af forordning nr. 561/2006 og nr. 3821/85, som inddeles i kategorier efter, hvor alvorlige overtrædelserne er. Dette bilag foreskriver, at overtrædelse af artikel 15, stk. 7, i forordning nr. 3821/85, der består i, at der ikke kan forevises oplysninger om de forudgående 28 dage (overtrædelse I 3), anses for en »meget alvorlig« overtrædelse.
B.
Fransk ret
11.
Ifølge artikel L. 3315-5, stk. 1, i code de transport (lov om transport) straffes det med seks måneders fængsel og 3750 EUR i bøde at udføre vejtransport med et førerkort, som ikke overholder reglerne eller ikke tilhører føreren, eller hvis der ikke er sat et kort i køretøjets takograf.
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
12.
I Versailles (Frankrig) foretog tjenestemænd fra afdelingen for forebyggelse og bekæmpelse af færdselsforseelser den 2. april 2013 en vejkontrol af en bus, der drives af en transportvirksomhed, som har hjemsted i Segenthal (Tyskland).
13.
I forbindelse med denne kontrol bad tjenestemændene føreren om at dokumentere sit arbejde for den pågældende dag samt for de forudgående 28 dage. De konstaterede her, at køretøjet havde kørt fra den 5. til den 9. marts og derefter fra den 14. til den 16. marts, dvs. i ni dage, uden at førerkortet var indsat i takografen.
14.
På baggrund af disse omstændigheder blev direktøren i den nævnte virksomhed (den tiltalte i hovedsagen) i henhold til artikel L. 3315-5, stk. 1, i lov om transport (Frankrig) tiltalt for i ni tilfælde på de nævnte datoer i Versailles at have undladt at indsætte førerkortet i køretøjets takograf.
15.
Tribunal correctionnel de Versailles (retten i første instans i straffesager i Versailles, Frankrig) fastslog, at de faktiske omstændigheder kunne lægges til grund, og pålagde den tiltalte i hovedsagen en bøde på 10125 EUR.
16.
Cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) bekræftede denne afgørelse for så vidt angår skyldsspørgsmålet og strafudmålingen. Ved den nævnte domstol påberåbte den i hovedsagen tiltalte sig, at de franske domstole i straffesager ikke havde stedlig kompetence. Dels var ifølge den i hovedsagen tiltalte de lovovertrædelser, som denne stod anklaget for, selv om de var konstateret i Frankrig, begået i Tyskland, idet køretøjet befandt sig dér på de datoer, hvor han blev foreholdt ikke at have sørget for, at førerkortet var blevet indsat i kontrolapparatet. Dels giver hverken fransk ret som følge af strafferettens territorialprincip eller artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 de franske myndigheder, som havde konstateret, at der var begået lovovertrædelser, mulighed for at retsforfølge gerningsmanden bag disse overtrædelser, eftersom de var begået på en anden EU-medlemsstats område.
17.
Med henblik på at afvise denne argumentation fastslog cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) i dom af 2. maj 2018, at de faktiske omstændigheder, der blev konstateret ved vejkontrollen, er omfattet af bestemmelserne i artikel L. 3315-5 i lov om transport, som blev udstedt med henblik på gennemførelsen af forordning nr. 3821/85. Cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) tilføjede, at artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 indeholder en udtrykkelig undtagelse fra princippet om retsforfølgningens territorialitet. Cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) anførte, at denne undtagelse udtrykkeligt vedrører forordning nr. 561/2006, og udledte deraf, at undtagelsen også omfatter overtrædelser af forordning nr. 3821/85, for så vidt som artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 561/2006 også omfatter forordning nr. 3821/85.
18.
Herefter forkastede cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) den i hovedsagen tiltaltes indsigelse om manglende kompetence og fastholdt bøden på 10125 EUR, som var pålagt i første instans for overtrædelse af lovgivningen om arbejdsvilkår inden for vejtransport.
19.
Den tiltalte har iværksat kassationsappel til prøvelse af den af cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) afsagte dom. Efter i det væsentlige at have gentaget den argumentation, som denne fremførte i første instans, har den i hovedsagen tiltalte anmodet Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) om at indbringe et præjudicielt søgsmål for Domstolen med henblik på dennes stillingtagen til spørgsmålet. Denne person har ligeledes foreholdt cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) ikke at have taget stilling til den i hovedsagen tiltaltes argument om, at denne ikke kan have begået de påtalte forhold, eftersom lovgivningen om køre- og hviletid ikke finder anvendelse på rutekørsel på mindre end 50 km. Ifølge den tiltalte i hovedsagen kan takografen i forbindelse med sådan kørsel sættes i »out of scope«-tilstand (uden for området), og førerne fritages for at sætte deres førerkort deri.
20.
Under disse omstændigheder har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder bestemmelserne i artikel 19, stk. 2, i [forordning nr. 561/2006], hvorefter »[e]n medlemsstat giver de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en virksomhed og/eller en fører en sanktion for overtrædelse af denne forordning, når overtrædelsen konstateres på denne medlemsstats område, og overtrædelsen ikke allerede har givet anledning til en sanktion, også selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats eller et tredjelands område«, kun anvendelse på overtrædelser af bestemmelserne i denne forordning eller ligeledes på overtrædelser af bestemmelserne i [forordning nr. 3821/85], som blev erstattet af [forordning nr. 165/2014]?
2)
Skal artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 fortolkes således, at det er tilladt en fører at fravige bestemmelserne i artikel 15, stk. 2 og 7, i forordning nr. 3821/85, [som blev erstattet af forordning nr. 165/2014], hvorefter føreren på tilsynsmyndighedernes forlangende skal kunne forevise diagramarkene og alle registreringer for den pågældende dag og de forudgående 28 dage, når køretøjet inden for en periode på 28 dage benyttes til transporter, hvoraf visse er omfattet af bestemmelserne i ovennævnte undtagelse, mens det for andres vedkommende ikke er tilladt at undlade at anvende et kontrolapparat?«
21.
Den franske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige bemærkninger. Både den franske regering og Kommissionen har ligeledes besvaret Domstolens spørgsmål skriftligt.
IV. Bedømmelse
22.
Dette forslag til afgørelse er struktureret som følger. Jeg indleder med at besvare det andet præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret, da jeg finder det mere logisk at bestemme arten og omfanget af de forpligtelser for førere af køretøjer, der følger af artikel 15 i forordning nr. 3821/85, når disse køretøjer i princippet er omfattet af forordning nr. 561/2006, men som også til tider anvendes til rutekørsel på mindre end 50 km, inden spørgsmålet om sanktioner behandles (A). Jeg undersøger herefter det første præjudicielle spørgsmål, der specifikt vedrører de myndigheder, som territorialt er kompetente til at sanktionere overtrædelser af de pågældende forpligtelser (B).
A.
Det andet spørgsmål: Hvilke forpligtelser, i medfør af forordning nr. 3821/85, har førere af køretøjer, der anvendes blandet?
23.
Med sit andet spørgsmål søger den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om forpligtelserne i artikel 15 i forordning nr. 3821/85 (
5
) konstant skal overholdes af enhver fører, når et køretøj anvendes »blandet«, dvs. når det anvendes både til rutekørsel på mindre end 50 km og til længere kørsel. Navnlig søges der svar på, hvad den eventuelle påvirkning er af den undtagelse, der er fastsat i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006, på omfanget af disse forpligtelser inden for rammerne af anvendelsen af et sådant køretøj til rutekørsel på mindre end 50 km?
24.
Ifølge den franske regering skal føreren af et køretøj, som er udstyret med et kontrolapparat, konstant dokumentere sin kørselstid, herunder for den del af arbejdet, som henhører under den i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 fastsatte udelukkelse, eftersom en del af denne førers arbejde reguleres af denne forordning.
25.
Efter Kommissionens opfattelse skal føreren af et køretøj, der anvendes blandet, indsætte sit førerkort, eftersom en sådan fører anvender køretøjet til en transport, der falder inden for anvendelsesområdet af forordning nr. 561/2006. Selv om føreren ikke er forpligtet til at indsætte sit førerkort, når han kører »uden for området«, er det nødvendigt, at den tid, der bruges på kørsel, alligevel registreres som »andet arbejde« på førerkortet – enten automatisk ved indsættelse af kortet under kørslen »uden for området« eller ved hjælp af den manuelle funktion, som findes i takografen – i forbindelse med genoptagelsen af den kørsel, der er omfattet af forordningens anvendelsesområde.
26.
Jeg er i vidt omfang enig i Kommissionens analyse.
27.
Efter min opfattelse er et køretøj, der ikke udelukkende benyttes til rutekørsel med personer, hvor rutens længde ikke overstiger 50 km som omhandlet i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006, men anvendes blandet, fuldt ud omfattet af denne forordnings anvendelsesområde. Herefter skal enhver fører af et sådant køretøj opfylde de forpligtelser, som følger af bl.a. artikel 15 i forordning nr. 3821/85, herunder inden for rammerne af lejlighedsvis anvendelse af køretøjet til rutekørsel på mindre end 50 km.
28.
Indledningsvis skal det påpeges, at selv om førere i henhold til artikel 15 i forordning nr. 3821/85 skal registrere den tid, der bruges på kørsel, andet arbejde, rådighed, afbrydelser af kørslen og daglige hvileperioder, for at det ved en eventuel kontrol kan kontrolleres, om enhver fører overholder de regler for køretid, pauser og hviletid, der er foreskrevet i kapitel II i forordning nr. 561/2006, varierer omfanget af disse forpligtelser ikke i forhold til førerens identitet eller transporttypen, men i forhold til det anvendte køretøj. Anvendeligheden af forordning nr. 561/2006 – som i sig selv er en forudsætning for anvendelsen af forordning nr. 3821/85 og de forpligtelser, som følger af denne (
6
) – defineres positivt (
7
) og negativt (
8
) i forhold til køretøjskarakteristika og/eller køretøjets specifikke benyttelse. Det følger således heraf, at enhver fører af et køretøj omfattet af forordning nr. 561/2006 er underlagt de af artikel 15 i forordning nr. 3821/85 følgende forpligtelser til at registrere forskellige data forbundet med kørslen.
29.
Er et køretøj, der anvendes blandet, imidlertid fuldt ud omfattet af forordning nr. 561/2006, eller er et sådant omfattet af undtagelsen i denne forordnings artikel 3, litra a), som bestemmer, at den pågældende forordning ikke gælder for vejtransporter med »køretøjer, der benyttes til rutekørsel med personer, såfremt rutens længde ikke overstiger 50 km«?
30.
Efter min opfattelse kan denne undtagelse ikke fortolkes således, at den omfatter lejlighedsvis anvendelse af visse køretøjer til rutekørsel på mindre end 50 km. Undtagelsen vedrører kun anvendelse af køretøjer, der udelukkende benyttes til rutekørsel med personer, såfremt rutens længde ikke overstiger 50 km.
31.
Indledningsvis må jeg påpege, at det følger af fast retspraksis, at en undtagelse ikke kan fortolkes således, at den har virkninger ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre beskyttelsen af de interesser, som den har til formål at varetage. Endvidere bør rækkevidden af de undtagelser, den foreskriver, bestemmes under hensyntagen til den omhandlede lovgivnings målsætning (
9
). Det følger heraf, at undtagelsen i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 skal fortolkes strengt.
32.
Herefter vedrører artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 kun køretøjer, »der benyttes« til »rutekørsel« med personer, hvor rutens længde ikke overstiger 50 km. Denne ordlyd antyder, at den pågældende undtagelse kun finder anvendelse på køretøjer, som udelukkende er beregnet til at befordre passagerer inden for rammerne af kort kørsel på mindre end 50 km ved »personbefordring efter faste tidsintervaller og i en bestemt trafikforbindelse« (
10
). Konkret kan der være tale om køretøjer, der benyttes til bytransport, til kørsel af skoleelever mellem bopæl og skole eller til kørsel af arbejdstagere mellem bopæl og virksomhed (
11
). Udelukket fra området for artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 er således køretøjer, som på transportvirksomhedens initiativ anvendes lejlighedsvis (
12
) til personbefordring i form af kort kørsel, og som navnlig for disse køretøjer ikke sikrer »rutekørsel« (
13
).
33.
En anden fortolkning (i form af en bredere antagelse) af artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 ville ikke kun gå imod den nævnte forordnings formål om at forbedre arbejdsvilkårene og færdselssikkerheden, men også imod behovet for retssikkerheden for førere og de ansvarlige for transportvirksomheder.
34.
Man kan forestille sig en situation, hvor den samme fører har anvendt et køretøj til en længere kørsel på mere end 50 km, og umiddelbart efter (eller før) til en kørsel (eller flere kørsler) på mindre end 50 km. Formålet om forbedring af arbejdsvilkårene og færdselssikkerheden påbyder nødvendigvis, at en sådan fører registrerer al sin data forbundet med kørslen, uafhængigt af, hvilken type kørsel der udføres med køretøjet, for at tilsynsmyndighederne kan kontrollere, at den pågældende fører ikke har tilsidesat bestemmelserne i kapitel II i forordning nr. 561/2006 (
14
). Kørsel med et køretøj – selv en kort kørsel – udgør for føreren en reel aktivitetsperiode, der kan have indflydelse på kørslen, og hvorunder føreren ikke frit bestemmer over sin tid (
15
).
35.
I tilfælde af kontrol kan uoverensstemmelser ligeledes vise sig mellem dataene fra de 28 seneste dage vedrørende køretøjet og dataene vedrørende føreren, hvilket forekommer at have været tilfældet i hovedsagen, navnlig hvis out of scope-tilstanden har været anvendt. For så vidt som sådanne uoverensstemmelser til tider kan skjule en tilsidesættelse af de forskellige tider i kapitel II i forordning nr. 561/2006 under dække af en blandet anvendelse af køretøjet, som tillader, at takografen stilles i out of scope-tilstand, og at de relevante data ikke registreres, er det i førerens (og i denne sag den ansvarlige for virksomhedens) interesse at registrere disse data, for at uoverensstemmelser kan dokumenteres ved fremvisning af dokumenter vedrørende køretøjets anvendelse. Den foreslåede fortolkning af artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006 forbedrer således retssikkerheden for førere og virksomhedsansvarlige.
36.
Eftersom et køretøj, der er omfattet af forordning nr. 561/2006, anvendes blandet, følger det heraf, at enhver fører af et sådant køretøj er underlagt de i artikel 15 i forordning nr. 3821/85 fastsatte forpligtelser.
B.
Det første spørgsmål: Hvem kan sanktionere?
37.
Med sit første spørgsmål søger den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, hvilke kompetente myndigheder der kan retsforfølge overtrædelser af forordning nr. 3821/85: Er det kun myndighederne i den medlemsstat, hvor overtrædelsen er begået, eller kan det ligeledes være myndigheder i en stat, på hvis område overtrædelsen ikke er begået, men blot konstateret?
38.
Det er efter min opfattelse ikke nødvendigt at besvare dette spørgsmål, idet den omhandlede overtrædelse – med forbehold af den forelæggende rets prøvelse – forekommer at have været både begået og konstateret på fransk område, hvilket således giver denne stats myndigheder mulighed for at sanktionere gerningsmanden, eftersom national ret fastsætter et tilstrækkeligt juridisk grundlag (1). Imidlertid skal det for fuldstændighedens skyld nævnes, at jeg ikke finder, at en medlemsstat på grundlag af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 kan sanktionere en overtrædelse af forordning nr. 3821/85, når der ikke er nogen forbindelse mellem den begåede overtrædelse og den pågældende medlemsstat (2).
1. Hvilken overtrædelse og på hvilket område?
39.
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den i hovedsagen tiltalte blev idømt en bøde på 10125 EUR for ni gange i Tyskland at have undladt at indsætte førerkortet i køretøjets takograf, hvilket er strafbart i henhold til artikel L. 3315-5, stk. 1, i lov om transport. Imidlertid nævner anmodningen om præjudiciel afgørelse også udtrykkeligt Versailles som stedet, hvor denne overtrædelse er begået. Desuden har den forelæggende ret anført, at den i fransk ret ved artikel L. 3315-5 i lov om transport fastsatte overtrædelse svarer til den i artikel 15, stk. 7, i forordning nr. 3821/85 definerede overtrædelse, som ikke består i undladelse af at indsætte førerkortet i takografen, men i det forhold, at man er ude at stand til at forevise oplysninger om de forudgående 28 dage.
40.
Disse uoverensstemmelser forvirrer mig en smule hvad angår den nøjagtige art af den af de nationale myndigheder konstaterede overtrædelse. Er denne person tiltalt på grund af en undladelse af at indsætte førerkortet i takografen, som omhandlet i fransk ret, der er blevet konstateret i Frankrig, men begået gentagne gange i Tyskland? Eller på grund af at denne i strid med artikel 15, stk. 7, i forordning nr. 3821/85 ikke i Frankrig kunne forevise de krævede oplysninger vedrørende de 28 dage forud for kontrollen?
41.
Det tilkommer de nationale domstole at tage stilling til disse spørgsmål. Imidlertid forekommer tvisten i hovedsagen formelt at falde inden for rammerne af det først tilfælde, selv om det i virkeligheden følger materielt af det andet.
42.
Det skal indledningsvis påpeges, at EU-retten under alle omstændigheder ikke pålægger førere af køretøjer, der er omfattet af forordning nr. 561/2006, at have et førerkort. Ikke alene er ikke alle køretøjer udstyret med et kontrolapparat, der fungerer med et førerkort (
16
), men artikel 15, stk. 7, litra a), nr. ii), i forordning nr. 3821/85 præciserede også udtrykkeligt, at en førers forevisning af førerkortet for tilsynsmyndighederne kun (hvilket er logisk) er obligatorisk, »hvis han er indehaver af et sådant« (
17
). Derimod er føreren som ovenfor anført (
18
) forpligtet til at registrere (og i tilfælde af kontrol at forevise) de relevante oplysninger for at sikre korrekt gennemførelse af de i kapitel II i forordning nr. 561/2006 fastsatte regler. Til dette formål medregner artikel 15, stk. 7, i forordning nr. 3821/85 flere typer dokumenter fra diagramarkene til førerkortet og endnu mere simpelt »alle manuelle registreringer og udskrifter«, der er foretaget den pågældende dag og de forudgående 28 dage.
43.
Det følger heraf, at undladelsen af at indsætte førerkortet i takografen ikke i sig selv og isoleret set udgør en overtrædelse af forordning nr. 3821/85 (
19
). Det følger ligeledes heraf, at overtrædelse af de forpligtelser, der er foreskrevet i den nævnte forordnings artikel 15, stk. 7, består i, at der ikke kan forevises dokumenter, som dokumenterer, at køretøjet har været anvendt korrekt i de seneste 28 dage forud for kontrollen (
20
).
44.
Som Kommissionen imidlertid med rette har gjort gældende, er en sådan overtrædelse nødvendigvis begået på den medlemsstats område, som har konstateret den. Eftersom denne medlemsstat i denne henseende råder over et passende retsgrundlag, har den nævnte stats myndigheder således ret til i overensstemmelse med straffelovens territorialprincip at pålægge gerningsmanden, herunder når denne er statsborger i en anden medlemsstat, en sanktion (
21
).
2. Rækkevidden af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006
45.
Selv om der efter min opfattelse ikke er grund til formelt at besvare den forelæggende rets første spørgsmål, for så vidt som dette ikke er nødvendigt for tvistens afgørelse, vil jeg imidlertid kortfattet besvare det under hensyntagen til formodningen for, at de præjudicielle spørgsmål er relevante, og det hverv, som generaladvokaterne er betroet.
46.
I henhold til artikel 19, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 561/2006 giver »[e]n medlemsstat […] de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en virksomhed og/eller en fører en sanktion for overtrædelse af denne forordning, når overtrædelsen konstateres på denne medlemsstats område, og overtrædelsen ikke allerede har givet anledning til en sanktion, også selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats eller et tredjelands område«. Ordlyden af artikel 19, stk. 2, henviser således klart til en overtrædelse af denne forordning.
47.
I modstrid med ordlyden af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 støtter den franske regering og Kommissionen sig i det væsentlige på en kontekstfortolkning og en teleologisk fortolkning for deraf at udlede, at artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 tillader medlemsstater at sanktionere såvel overtrædelser af denne forordning som overtrædelser af forordning nr. 3821/85, når blot sådanne overtrædelser er konstateret på deres område, selv om de er begået i en anden medlemsstat eller i et tredjeland. Ifølge den franske regering og Kommissionen er disse to forordninger uløseligt forbundne. Effektiviteten af forordning nr. 561/2006 hviler på gennemførelsen af forordning nr. 3821/85, eftersom dennes gennemførelse forudsætter, at kontrolapparatet anvendes. Endvidere er det – under hensyntagen til identiteten af de med disse to forordninger forfulgte formål – ikke blot logisk, men også nødvendigt, henset til vejtransportens grænseoverskridende karakter, at give en medlemsstats myndigheder mulighed for at sanktionere overtrædelser af de omhandlede to forordninger, som konstateres på denne stats område, når de ikke kun medfører en stigning i antallet af overtrædelser, men også i antallet af ulykker.
48.
Kommissionen har i lyset af de forberedende arbejder navnlig fremhævet, at det forhold, at forordning nr. 3821/85 ikke nævnes udtrykkeligt i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006, ikke kan være forsætlig. Når der ikke var nogen »klausul om ekstraterritorial kompetence« i Kommissionens oprindelige forslag til forordning, skyldes dette, at en sådan klausul i virkeligheden ikke er nødvendig i mangel af enhver ekstraterritorialitet. Artikel 19 sigter ikke mod fastsættelse af nationale sanktionsbestemmelser, men af EU-retlige sanktionsbestemmelser, der finder anvendelse i hele Unionen. Inden for denne ramme kunne medlemsstaterne, eftersom deres nationale ordning gav dem mulighed herfor, allerede fastsætte sanktioner for overtrædelser, når blot de konstateredes af medlemsstaternes kompetente myndigheder på dette område. Indsættelsen under lovgivningsarbejdet af et nyt stk. 2, som ikke fandtes i Kommissionens forslag, havde oprindeligt kun til formål at omdanne denne mulighed til en forpligtelse. Herefter er affattelsen af artikel 19, stk. 2, i det, der blev til forordning nr. 561/2006, udviklet i form af en manglende forpligtelse.
49.
Jeg er ikke enig i denne tilgang. Artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 kan efter min opfattelse ikke alene på grundlag af komplementariteten mellem denne forordning og forordning nr. 3821/85 fortolkes som omfattende overtrædelser af den sidstnævnte forordning, når denne ikke udtrykkeligt er nævnt i den omhandlede bestemmelse.
50.
For det første må det påpeges, at selv om artikel 19, stk. 1 og 4, i forordning nr. 561/2006 har en tværgående karakter, for så vidt som de henviser til både forordning nr. 561/2006 og forordning nr. 3821/85, har disse bestemmelser i høj grad karakter af almindelige bestemmelser, og de pålægger i den væsentlige kun medlemsstaterne at fastsætte sanktionsbestemmelser i tilfælde af overtrædelse af en af disse forordninger. Deres formål er således forskelligt fra det meget specifikke formål med nævnte artikel 19, stk. 2, nemlig at give mulighed for ekstraterritoriale sanktioner.
51.
For det andet må det påpeges, at selv om komplementariteten mellem forordning nr. 3821/85 og forordning nr. 561/2006 er ubestridelig (
22
), sondrer bilag III til direktiv 2006/22 klart mellem en gruppe af overtrædelser af forordning nr. 561/2006 (manglende overholdelse af reglerne for flere førere, køretid, pauser og hviletid samt typer af betaling) og en gruppe af overtrædelser af forordning nr. 3821/85 (manglende overholdelse af reglerne for bl.a. installation af kontrolapparatet, anvendelse af kontrolapparatet, førerkortet og diagramarket, de angivelser, der skal afgives, eller forevisning af dokumenter). EU-lovgiver sondrer således klart mellem de to grupper af overtrædelser (
23
) på en sådan måde, at det er umuligt med sikkerhed at bekræfte, at det forhold, at overtrædelser af forordning nr. 3821/85 ikke udtrykkeligt er omfattet af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006, blot er resultatet af en utilsigtet undladelse. Derfor kan det i modsætning til Kommissionens argumentering fuldt ud gøres gældende, at det blotte fravær i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 af enhver henvisning til forordning nr. 3821/85 tværtimod fremhæver, at en sådan undladelse var forsætlig fra EU-lovgivers side (
24
).
52.
For det tredje må jeg påpege, at når EU-lovgiver forsyner medlemsstaterne med en beføjelse til at sanktionere overtrædelser begået på andre medlemsstaters område, forekommer det at være udtrykkeligt og begrænset, som det fremgår af andre lovgivningsmæssige retsakter. Således betinger f.eks. artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/1371 af 5. juli 2017 om strafferetlig bekæmpelse af svig rettet mod Den Europæiske Unions finansielle interesser (
25
), der er vedtaget i henhold til artikel 83, stk. 2, TEUF (
26
), udvidelsen af en medlemsstats jurisdiktion til at pålægge sanktioner med hensyn til strafbare handlinger, som er begået uden for medlemsstatens område, både af nødvendigheden af at underrette Kommissionen herom, men også af et krav om, at der er en forbindelse mellem den omhandlede overtrædelse og denne medlemsstat (
27
). Det følger af dette eksempel, at når EU-lovgiver ønsker at give en medlemsstat mulighed for at sanktionere en overtrædelse, som ikke er begået på den pågældende medlemsstats område, gøres dette udtrykkeligt, præcist og kun for overtrædelser, som desuden har en forbindelse med denne stat (
28
).
53.
Endelig og i tilknytning til det ovenstående vil jeg påpege, at det følger af fast retspraksis, at princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel, kræver, at loven klart definerer overtrædelserne og den straf, disse medfører. Denne betingelse er opfyldt, når borgerne ud fra den relevante bestemmelses ordlyd og om fornødent ved hjælp af retternes fortolkning af bestemmelsen kan vide, hvilke handlinger og undladelser der medfører strafansvar (
29
).
54.
Det, som i sidste ende har betydning, er den i (den europæiske) lov vedtagne tekst. Derimod har de hensigter og idéer, som er fremført i løbet af lovgivningsprocessen, men som ikke er udtrykt i teksten – og så meget desto mindre lovgivers undladelser – ingen betydning. Såfremt lovgiver enten ikke kunne eller ikke ville erklære sine ønsker utvetydigt, er det problematisk at begynde at fastlægge dette senere via fortolkning, især til skade for de berørte personer, som med rimelighed kan have troet noget andet (
30
). En sådan tilgang bliver så meget desto mere problematisk, såfremt den faktisk – analogt eller som følge af en sammenhæng – skal føre til kriminalisering af adfærd uden udtrykkeligt retsgrundlag. På det strafferetlige område skal strafbarhed på forhånd være præcist og klart defineret.
55.
Derfor kan – i modsætning til, hvad den franske regering har anført – retsforfølgning af overtrædelser af forordning nr. 3821/85, som er konstateret, men ikke begået på en medlemsstats område, på grundlag af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 under hensyntagen til ordlyden af denne bestemmelse så afgjort ikke med rimelighed anses for forudselig for den person, som må bære konsekvenserne heraf.
56.
Det følger heraf, at artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 ikke i sin nuværende form bemyndiger en medlemsstats myndigheder til at pålægge en virksomhedsansvarlig og/eller føreren af et køretøj omfattet af denne forordning en sanktion for en overtrædelse af forordning nr. 3821/85, som ikke er begået på den pågældende medlemsstats område, og som ikke har nogen anden forbindelse med denne medlemsstat.
57.
Afslutningsvis vil jeg påpege, at jeg anerkender, at en sådan løsning ikke er fuldt ud tilfredsstillende. Under hensyntagen til den tætte komplementaritet mellem de omhandlede to forordninger kunne det være hensigtsmæssigt, at overtrædelser af forordning nr. 3821/85 var omfattet af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 (
31
). Som det imidlertid allerede er blevet fremhævet, gør hensigtsmæssighed det ikke lovmæssigt, navnlig ikke på det strafferetlige område. Såfremt den nuværende formulering af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 skal anses for utilstrækkelig (
32
), tilkommer det EU-lovgiver at ændre denne.
V. Forslag til afgørelse
58.
Jeg foreslår Domstolen at besvare de af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) forelagte spørgsmål som følger:
»–
Artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport skal fortolkes således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på køretøjer, der udelukkende benyttes til rutekørsel med personer, såfremt rutens længde ikke overstiger 50 km. Inden for rammerne af blandet anvendelse af et køretøj under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende var enhver fører underlagt de forpligtelser, der følger af artikel 15 i Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 af 20. december 1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport.
–
I sin nuværende form bemyndiger artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 ikke en medlemsstats myndigheder til at pålægge en virksomhedsansvarlig og/eller føreren af et køretøj omfattet af denne forordning en sanktion for en overtrædelse af forordning nr. 3821/85, som ikke er begået på den pågældende medlemsstats område, og som ikke har nogen anden forbindelse med denne medlemsstat.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 15.3.2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (EUT 2006, L 102, s. 1).
(
3
) – Rådets forordning af 20.12.1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport (EFT 1985, L 370, s. 8).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 15.3.2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og (EØF) nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF (EUT 2006, L 102, s. 35).
(
5
) – Erstattet af artikel 34-36 i forordning nr. 165/2014.
(
6
) – Det følger af artikel 3 i forordning nr. 3821/85, at denne forordnings anvendelsesområde er identisk med anvendelsesområdet af forordning nr. 561/2006.
(
7
) – Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 561/2006 præciserer, at denne forordning gælder for godstransport med et køretøj, hvis største tilladte totalvægt overstiger 3,5 ton, og for personbefordring med et køretøj, der er konstrueret eller permanent indrettet til at befordre mere end ni personer og er beregnet til dette formål.
(
8
) – Artikel 3 i forordning nr. 561/2006 opregner et vist antal undtagelser defineret i forhold til typen af køretøj. Blandt de køretøjer, som forordning nr. 561/2006 ikke gælder for, omfatter artikel 3 – ud over den i hovedsagen påberåbte undtagelse – f.eks. køretøjer, hvis højeste tilladte hastighed ikke overstiger 40 km i timen, de væbnede styrkers eller civilforsvarets køretøjer, køretøjer, der anvendes til lægelige opgaver, eller »erhvervskøretøjer, der har veteranbilstatus, […] og som anvendes til ikke-erhvervsmæssig personbefordring eller godstransport«. Jf. ligeledes artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 561/2006.
(
9
) – Jf. eksempelvis dom af 3.10.2013, Lundberg (C-317/12, EU:C:2013:631, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Som det følger af definitionen af »rutekørsel« i artikel 4, litra n), i forordning nr. 561/2006, der henviser til artikel 2, nr. 1), i Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 af 16.3.1992 om fælles regler for international personbefordring med bus (EFT 1992, L 74, s. 1), der i dag er ophævet.
(
11
) – Jf. eksempelvis dom af 2.3.2017, Casa Noastră (C-245/15, EU:C:2017:156), hvori Domstolen fastslog, at befordring af arbejdstagere mellem bopæl og arbejde, arrangeret af arbejdstagernes arbejdsgiver, og hvor rutens længde ikke overstiger 50 km, er omfattet af anvendelsesområdet for den undtagelse, der er foreskrevet i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006.
(
12
) – Jf. definition af lejlighedsvis kørsel i artikel 2, nr. 3), i forordning nr. 684/92.
(
13
) – Jf. i denne forbindelse dom af 30.4.1998, Clarke & Sons og Ferne (C-47/97, EU:C:1998:185), hvori Domstolen fastslog, at kørsel med passagerer, der foretages flere gange i henhold til en rammeaftale med et rejsebureau, i form af enkeltture mellem en lufthavn og et hotel, hvorunder der lejlighedsvis gøres ophold ved en seværdighed, og hvorved den nøjagtige rute ikke er fastlagt på forhånd, ikke er rutekørsel som forudsat i den undtagelse, der er fastsat i den forordning, der gik forud for forordning nr. 561/2006.
(
14
) – Jf. ligeledes i denne retning analogt artikel 6, stk. 5, i forordning nr. 561/2006, som pålægger enhver fører at registrere den tid, han bruger på kørsel i erhvervsmæssigt øjemed, og som ikke falder ind under anvendelsesområdet for denne forordning, som »andet arbejde«. Jf. ligeledes dom af 18.1.2001, Skills Motor Coaches m.fl. (C-297/99, EU:C:2001:37), ved hvilken Domstolen pålagde føreren af et køretøj A omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 561/2006 at registrere al dennes kørsel, herunder – når kørslen udføres inden for rammerne af arbejdet – med dennes kørsel med et køretøj B, der ikke omfattes af den nævnte forordning.
(
15
) – Jf. analogt dom af 18.1.2001, Skills Motor Coaches m.fl. (C-297/99, EU:C:2001:37, præmis 37).
(
16
) – Førerkortet er ikke nævnt i bilag I i forordning nr. 3821/85 om analoge takografer. Ud fra denne betragtning udleverer arbejdsgiverne kun diagramark til førerne af køretøjer, som er udstyret med et kontrolapparat i overensstemmelse med dette bilag.
(
17
) – Jf. også artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 3821/85, der bestemmer, at selv for køretøjer, som er udstyret med et kontrolapparat i overensstemmelse med bilag I B (digital takograf), kan en medlemsstat stille krav om, at en fører, der er underlagt bestemmelserne i forordning nr. 561/2006, er indehaver af førerkortet.
(
18
) – Punkt 28 i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – Som det bekræftes i bilag III til direktiv 2006/22, der ikke foreskriver en sådan strafbarhed.
(
20
) – Overtrædelse I 3, for hvilken strafbarhed anbefales i bilag III til direktiv 2006/22 (jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse).
(
21
) – Jf. i denne retning artikel 19, stk. 3, første led, i forordning nr. 3821/85.
(
22
) – Forordning nr. 3821/85 er i direkte forlængelse af forordning nr. 561/2006. Selv om det umiddelbare formål er at pålægge førere at registrere visse data vedrørende kørslen, er den endelige målsætning at give tilsynsmyndighederne mulighed for gennem flere typer dokumenter, der begrunder dette, at sikre, at reglerne i kapitel II i forordning nr. 561/2006 er blevet overholdt. Jf. eksempelvis dom af 26.9.2018, Baumgartner (C-513/17, EU:C:2018:772, præmis 28).
(
23
) – Der er enighed om, at denne sondring ikke altid er lige klar i praksis, for så vidt som visse handlinger kan udgøre både en overtrædelse af forordning nr. 3821/85 og en overtrædelse af forordning nr. 561/2006 (jf. f.eks. dom af 9.6.2016, Eurospeed, C-287/14, EU:C:2016:420, og af 26.9.2018, Baumgartner, C-513/17, EU:C:2018:772).
(
24
) – Endvidere skal det påpeges, at EU-lovgiver ikke har ændret ordlyden af artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 561/2006 i dennes seneste affattelse af 20.8.2020 efter ændringen ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/1054 af 15.7.2020 (EUT 2020, L 249, s. 1).
(
25
) – EUT 2017, L 198, s. 29.
(
26
) – Der bestemmer, at »[n]år en indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på det strafferetlige område viser sig absolut nødvendig for at sikre effektiv gennemførelse af en EU-politik på et område, der er omfattet af harmoniseringsforanstaltninger, kan der ved direktiver fastsættes minimumsregler for, hvad der skal anses for strafbare handlinger, samt for straffene herfor på det pågældende område«.
(
27
) – Ifølge artikel 11, stk. 3, i direktiv 2017/1371 underretter en medlemsstat Kommissionen, når den beslutter at udvide sin jurisdiktion til også at omfatte strafbare handlinger, der er begået uden for medlemsstatens område, i følgende situationer: a) Gerningsmanden har sædvanligt opholdssted på medlemsstatens område, b) den strafbare handling er begået til fordel for en juridisk person, som har hjemsted på medlemsstatens område, eller c) gerningsmanden er en af medlemsstatens embedsmænd, der handler som led i sine tjenestepligter.
(
28
) – Et andet analogt eksempel findes i artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/57/EU af 16.4.2014 om strafferetlige sanktioner for markedsmisbrug (direktivet om markedsmisbrug) (EUT 2014, L 173, s. 179).
(
29
) – Jf. eksempelvis dom af 3.6.2008, Intertanko m.fl. (C-308/06, EU:C:2008:312, præmis 71), af 22.10.2015, AC-Treuhand mod Kommissionen (C-194/14 P, EU:C:2015:717, præmis 40), og af 20.12.2017, Vaditrans (C-102/16, EU:C:2017:1012, præmis 51).
(
30
) – Jf. mit forslag til afgørelse Presidenza del Consiglio dei Ministri (C-129/19, EU:C:2020:375, punkt 119-123). Jf. ligeledes mit forslag til afgørelse Entoma (C-526/19, EU:C:2020:552).
(
31
) – Domstolen fastslog i sin dom af 26.9.2018, Baumgartner (C-513/17, EU:C:2018:772, præmis 30), at »en fortolkning af artikel 19, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 561/2006, hvorefter medlemsstaterne giver de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en sanktion for en overtrædelse, der konstateres på deres område, også selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats eller et tredjelands område, henset til vejtransportens grænseoverskridende karakter, er bedre egnet med henblik på opfyldelsen af de formål, som forfølges med denne forordning«. Dette kan fuldt ud finde tilsvarende anvendelse på overtrædelser af forordning nr. 3821/85.
(
32
) – Hvilket efter min opfattelse ikke nødvendigvis er tilfældet af de i punkt 39-44 i dette forslag til afgørelse anførte grunde.