62010FJ0008_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag F-8/10,
angående et søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a,
Johan Gheysens,
tidligere kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner ved Rådet for Den Europæiske Union, med adresse i Malines (Belgien), ved advokaterne S. Orlandi, A. Coolen, J.-N. Louis og É. Marchal,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union
ved M. Balta og K. Zieleśkiewicz, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
PERSONALERETTEN (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, S. Gervasoni (refererende dommer), og dommerne S. Van Raepenbusch og M.I. Rofes i Pujol,
justitssekretær: fuldmægtig R. Schiano,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 8. juli 2010,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Ved stævning indgået til Personalerettens Justitskontor pr. telefax den 25. januar 2010 (originalen blev indleveret den 27.1.2010) har J. Gheysens anlagt denne sag og i det væsentligste nedlagt påstand om annullation af en afgørelse om ikke at forlænge hans tidsbegrænsede ansættelseskontrakt ud over den 30. september 2009.
Retsforskrifter
2. Artikel 29, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»Ved besættelse af ledige stillinger i en institution skal ansættelsesmyndigheden først tage følgende i betragtning:
a) mulighederne for at besætte stillingen ved
i) forflyttelse, eller
ii) udnævnelse i overensstemmelse med artikel 45a, eller
iii) forfremmelse
inden for institutionen,
b) eventuelle anmodninger om overførsel af tjenestemænd i samme lønklasse fra andre institutioner og/eller mulighederne for afholdelse af en udvælgelsesprøve inden for institutionen udelukkende for tjenestemænd og midlertidigt ansatte, som omhandlet i artikel 2 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De[n] Europæiske [Union],
og skal derpå gennemføre udvælgelsesproceduren baseret enten på kvalifikationsbeviser, på prøver eller på både kvalifikationsbeviser og prøver […]«
3. Artikel 3b i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »vilkårene«) bestemmer følgende:
»Ved »kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner« forstås i disse ansættelsesvilkår den, som en institution ansætter med de i artikel 88 fastsatte tidsbegrænsninger i en af de i artikel 89 omhandlede ansættelsesgrupper:
a) for på del- eller heltidsbasis at udføre andet arbejde end det, der er anført i artikel 3a, stk. 1, litra a), og uden at være ansat i en af stillingerne i den liste over stillinger, der findes som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrører den pågældende institution
b) for at erstatte en af følgende personer, hvis denne midlertidigt er ude af stand til at udøve sine funktioner, og mulighederne for midlertidig overførsel af en af institutionens tjenestemænd er blevet undersøgt:
i) en tjenestemand eller en midlertidigt ansat i ansættelsesgruppe AST
ii) undtagelsesvis en tjenestemand eller en midlertidigt ansat i ansættelsesgruppen AD med en meget specialiseret stilling, dog ikke kontorchefer, direktører, generaldirektører eller lignende funktioner.
Brug af kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner er udelukket, hvis artikel 3a finder anvendelse.«
4. Hvad angår varigheden af en ansættelse som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vilkårenes artikel 3b, bestemmer vilkårenes artikel 88 følgende:
»Ved ansættelse af de i artikel 3b nævnte kontraktansatte:
a) indgås kontrakterne på bestemt tid; kontrakterne kan forlænges
b) [kan] den samlede ansættelsestid i en institution, heri medregnet en eventuel forlængelse af kontrakten, […] ikke overstige tre år.
Perioder som kontraktansat som nævnt i artikel 3a medregnes ikke ved indgåelse eller forlængelse af kontrakter under denne artikel.«
Sagens faktiske omstændigheder
5. Rådet for Den Europæiske Union indgik med sammenslutningen GP-DHV-FBO en aftale om bistand inden for ejendomsområdet vedrørende perioden fra 1993 til 1997. Inden for rammerne af denne aftale stod sagsøgeren, der var ansat hos denne sammenslutning og uddannet arkitekt, til rådighed for Rådet med henblik på hovedsageligt at udfærdige tegninger på computer og forestå »facility management«.
6. I 1998 indgik Rådet direkte med det arkitektfirma, hvor sagsøgeren var ansat, en kontrakt om levering af tjenesteydelser på deltidsbasis, som blev forlænget flere gange frem til den 30. september 2004.
7. Som følge af en stigning i antallet af »facility management«-opgaver og disse opgavers varige karakter besluttede Rådet at oprette en stilling i kategori B i afdelingen for »Bygninger« på budgettet for 2004 for at gøre det muligt at ansætte en tjenestemand til varetagelsen af disse opgaver. Det var imidlertid ikke muligt at udnævne hverken en tjenestemand eller en person, der havde bestået en udvælgelsesprøve, på grund af stillingens tekniske karakter.
8. Ved kontrakt af 1. oktober 2004 ansatte Rådet sagsøgeren som hjælpeansat i kategori B, gruppe IV, klasse 2, i en periode på et år med henblik på at varetage stillingen som »facility management operator« ved den enhed i Generaldirektoratet (GD) A »Personale og Administration«, der bl.a. har ansvaret for bygningspolitik og projektopgaver. Ved tillæg undertegnet den 3. oktober 2005 blev kontrakten med sagsøgeren forlænget for en periode på et år frem til den 30. september 2006.
9. Generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« meddelte ved skrivelse af 11. maj 2006 sagsøgeren, at hans kontrakt som hjælpeansat kunne forlænges med et år frem til den 30. september 2007, men at han ikke i henhold til vedtægtsbestemmelserne havde mulighed for at opnå en tidsubegrænset ansættelseskontrakt.
10. Ved et andet tillæg blev sagsøgerens kontrakt som hjælpeansat forlænget frem til den 30. september 2007.
11. Ved skrivelse af 6. juni 2007 besvarede generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« en e-mail af 25. maj 2007 fra næstformanden i fagforeningen »Union Syndicale« vedrørende sagsøgerens retlige stilling. Det fremgik af denne skrivelse, som sagsøgeren modtog i kopi, at Rådet undtagelsesvist var indstillet på at tilbyde ham ansættelse som kontraktansat for således at tage hensyn til hans personlige situation. Det fremgik endvidere af skrivelsen, at sagsøgeren i kontraktens løbetid kunne deltage i de udvælgelsesprøver, der organiseres af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO), og at han ikke kunne ansættes som tjenestemand ved Rådet, hvis han ikke bestod en sådan udvælgelsesprøve. Næstformanden for fagforeningen »Union Syndicale« accepterede ved e-mail af 22. juni 2007 forslaget om at tilbyde sagsøgeren ansættelse som kontraktansat. Ved skrivelse af 5. juli 2007 meddelte generaldirektøren for GD A »Personale og Administration«, at han havde noteret sig accepten.
12. Rådet indgik den 1. oktober 2007 en tidsbegrænset kontrakt med sagsøgeren som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner i gruppe III, lønklasse 11, første løntrin, for en periode på to år. Det fremgik af kontraktens artikel 4, at kontrakten kunne forlænges, og at den samlede ansættelsestid, heri medregnet en eventuel forlængelse af kontrakten, ikke kunne overstige tre år.
13. EPSO offentliggjorde den 23. oktober 2007 meddelelse om den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/99/07 med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige inden for bygningsområdet (EUT C 248 A, s. 1). Sagsøgeren deltog i udvælgelsesprøven, men blev ikke optaget på reservelisten. Det fremgik af afsnit I i meddelelsen om udvælgelsesprøven, at den blev organiseret med henblik på at ansætte ingeniører (AD 5) inden for bygningsområdet.
14. Ved skrivelse af 21. december 2007 indgav sagsøgeren en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, over Rådets afgørelse om at ansætte ham som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner for en periode på to år og indplacere ham i ansættelsesgruppe III, lønklasse 11, første løntrin. Sagsøgeren anførte i klagen, at han burde have været indplaceret i ansættelsesgruppe IV og ansat på ubestemt tid.
15. Ved Rådets afgørelse af 24. juni 2008 blev klagen afvist.
16. Den 10. oktober 2008 anlagde sagsøgeren sag til prøvelse af denne afgørelse. Sagen, der blev registeret som sag F-83/08, blev ved kendelse afsagt af formanden for Personalerettens Anden Afdeling den 20. februar 2009 udsat, indtil der var truffet endelig afgørelse vedrørende tvisten i sag F-134/07, Adjemian m.fl. mod Kommissionen. Den appel, der er iværksat til prøvelse af Personalerettens dom af 4. juni 2009 (forenede sager F-134/07 og F-8/08, Adjemian m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 149, og II-A-1, s. 841), verserer fortsat ved Den Europæiske Unions Ret (sag T-325/09 P).
17. Ved skrivelse af 29. april 2009 meddelte generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« sagsøgeren, at hans kontrakt ville udløbe den 30. september 2009, og at kontraktens varighed burde have gjort det muligt for ham at deltage i en udvælgelsesprøve. Det fremgik endvidere, at ansættelsesmyndigheden oplyste, at reservelisten vedrørende udvælgelsesprøven EPSO/AD/99/07 netop var blevet offentliggjort, og at sagsøgerens navn ikke optrådte på listen. Skrivelsens afsluttende sætning havde følgende ordlyd:
»Som anført i de ovenfor nævnte skrivelser, skal jeg minde Dem om, at hvis De ikke består en anden af EPSO’s udvælgelsesprøver, vil det ikke være muligt at forlænge Deres ansættelse som kontraktansat, når Deres kontrakt udløber i september 2009.«
18. Sagsøgeren anmodede ved skrivelse af 12. maj 2009 generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« om en forlængelse af sin kontrakt for en periode på et år, idet han anførte, at dette var i overensstemmelse med hans kontorchefs ønske af hensyn til at sikre tjenestens kontinuitet, og at det fremgik af hans kontrakt, at den samlede ansættelsestid kunne vare i op til tre år.
19. EPSO offentliggjorde den 17. juni 2009 meddelelse om en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse af assistenter (AST 3) inden for bygningsområdet (EPSO/AST/94/09) (EUT C 137 A, s. 1). Sagsøgeren fik adgang til udvælgelsesprøven. Reservelisten var ikke blevet offentliggjort, da retsmødet blev afholdt.
20. Ved skrivelse af 24. juni 2009, der vedrørte »udløb af [sagsøgerens] kontrakt den 30. september 2009«, meddelte generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« sagsøgeren, at hans kontrakt ikke kunne forlænges ud over den 30. september 2009, idet generaldirektøren i medfør af vedtægtens artikel 29 havde pligt til at besætte den stilling, som sagsøgeren varetog, ved forfremmelse, forflyttelse af en tjenestemand eller udnævnelse af en person, der har bestået en udvælgelsesprøve. Eftersom sagsøgeren ikke havde bestået en udvælgelsesprøve, kunne han kun fortsætte sit arbejde ved Rådet indtil den 30. september 2009. Generaldirektøren gjorde endvidere sagsøgeren opmærksom på, at hans ansættelse som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, der udløb på denne dato, kun undtagelsesvist var blevet indrømmet ham for at tage hensyn til hans personlige situation og dermed gøre det muligt for ham at deltage i en udvælgelsesprøve.
21. Ved brev af 3. juli 2009 anmodede sagsøgeren generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« om at omgøre afgørelsen af 24. juni 2009, idet han påberåbte sig, dels at hans kontorchef havde ønsket, at hans kontrakt skulle forlænges med et år, dels hensynet til kontinuiteten i de opgaver, som han havde varetaget ved Rådet igennem næsten 16 år. Sagsøgeren anførte endvidere i skrivelsen, at han som følge af sin baggrund som arkitekt og ikke ingeniør ikke havde mulighed for at blive optaget på reservelisten vedrørende udvælgelsesprøven EPSO/AD/99/07.
22. Ved brev af 14. juli 2009 fastholdt generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« afgørelsen af 24. juni 2009, idet han anførte, at han ønskede at besætte den stilling, som sagsøgeren varetog, ved udnævnelse af en tjenestemand, og at de argumenter, der var fremsat i skrivelsen af 3. juli 2009, ikke kunne ændre ved denne afgørelse.
23. Ved skrivelse af 24. juli 2009 indgav sagsøgeren en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori han anmodede om tilbagekaldelse af afgørelserne af 29. april og 24. juni 2009. I samme skrivelse anmodede han endvidere om, at der blev truffet alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at berigtige hans administrative situation (herefter »anmodningen om administrativ berigtigelse«).
24. Ved skrivelse af 2. oktober 2009, der blev meddelt den 13. oktober 2009, afslog ansættelsesmyndigheden klagen (herefter »afgørelsen om afslag på klagen«) samt anmodningen om administrativ berigtigelse (herefter »afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse«).
Parternes påstande
25. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
– Afgørelsen om ikke at forlænge sagsøgerens ansættelseskontrakt ud over den 30. september 2009 og afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse annulleres.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26. Rådet har nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises, og under alle omstændigheder frifindes sagsøgte.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Søgsmålets genstand
27. Sagsøgeren har i det væsentligste nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om ikke at forlænge hans kontrakt ud over den 30. september 2009, uden nærmere at angive, hvilken afgørelse denne påstand er rettet mod. Da Rådet har truffet en række afgørelser, der vedrører spørgsmålet om forlængelse af sagsøgerens kontrakt, er det nødvendigt at fastslå, hvilken af disse retsakter der udgør den anfægtede afgørelse.
28. Det fremgår af ordlyden af skrivelsen af 29. april 2009, at sagsøgerens kontrakt »ophører den 30. september 2009«. Denne skrivelse udgør imidlertid ikke administrationens endelige stillingtagen til, om sagsøgerens ansættelsesforhold skulle bringes til ophør. Skrivelsen afsluttes nemlig med en sætning, hvoraf fremgår, at den pågældendes kontrakt kun kan forlænges, hvis han består en anden udvælgelsesprøve end udvælgelsesprøven EPSO/AD/99/07. Generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« har således meddelt sagsøgeren, at der fortsat var mulighed for, at hans kontrakt kunne forlænges, hvilket ikke var rent hypotetisk, da EPSO den 17. juni 2009 offentliggjorde en meddelelse om afholdelse af en almindelig udvælgelsesprøve inden for bygningsområdet, som sagsøgeren deltog i.
29. Derimod giver skrivelsen af 24. juni 2009 ikke på nogen måde sagsøgeren anledning til at forvente, at hans kontrakt vil blive forlænget. Det fremgår for det første af skrivelsen, at den vedrører »udløb af [sagsøgerens] kontrakt den 30. september 2009«, mens skrivelsen af 29. april 2009 mere generelt vedrører »sagsøgerens kontrakt«. Skrivelsen af 24. juni 2009 opregner dernæst klart de retlige omstændigheder – ansættelsesmyndighedens pligt til at besætte en stilling med en tjenestemand – og de faktiske omstændigheder – sagsøgeren havde ikke bestået en udvælgelsesprøve – som udgør grundlaget for ikke at forlænge kontrakten. Endelig anser skrivelsens ophavsmand det ikke længere som en mulighed, at det kan begrunde en forlængelse af sagsøgerens kontrakt ud over den 30. september 2009, hvis han består en udvælgelsesprøve.
30. Der er to forhold, som bekræfter, at skrivelsen af 24. juni 2009 er den afgørelse, hvorved administrationen endeligt har taget stilling til sagsøgerens kontraktmæssige situation. For det første blev denne skrivelse udfærdiget som svar på sagsøgerens anmodning af 12. maj 2009, hvori han bl.a. har henvist til sin overordnedes ønske om, at hans kontrakt skulle forlænges med et år. For det andet meddelte generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« sagsøgeren, at han »fastholdt indholdet af skrivelsen af 24. juni 2009«.
31. Rådet har i øvrigt under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Personaleretten anført, at skrivelsen af 24. juni 2009 er den retsakt, der har givet anledning til tvisten i den foreliggende sag.
32. Selv om det lægges til grund, at afgørelsen om ikke at forlænge sagsøgerens kontrakt blev truffet ved skrivelsen af 29. april 2009 og ikke ved skrivelsen af 24. juni 2009, vil dette under alle omstændigheder hverken være af betydning for, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, idet sagsøgeren indgav sin klage inden tre måneder efter, at han fik meddelelse om skrivelsen af 29. april 2009, eller for vurderingen af søgsmålsgrundene, idet de to skrivelser i det væsentligste indeholder den samme begrundelse, ifølge hvilken sagsøgeren ikke havde bestået en udvælgelsesprøve og derfor ikke længere kunne fortsætte sit ansættelsesforhold.
33. Hvad angår sagsøgerens påstand om annullation af afgørelsen om ikke at forlænge hans kontrakt ud over den 30. september 2009 skal søgsmålet således anses for at være rettet mod afgørelsen af 24. juni 2009 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
34. Søgsmålet er endvidere anlagt til prøvelse af afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse.
Formaliteten
Parternes argumenter
35. Rådet har anført, at søgsmålet i sin helhed skal afvises, dels på grund af, at søgsmålet mangler klarhed og præcision, dels på grund af, at klagen ikke kunne antages til behandling, da den også manglede klarhed og præcision.
36. Hvad nærmere bestemt angår påstanden vedrørende afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse har Rådet endvidere anført, at påstanden ikke kan antages til realitetsbehandling, såfremt den skal forstås således, at Rådet skal pålægges at træffe foranstaltninger med et bestemt indhold. Personaleretten er nemlig ikke kompetent til at udstede påbud i forbindelse med legalitetsprøvelse i henhold til vedtægtens artikel 91.
Personalerettens bemærkninger
37. Hvad for det første angår den påstand, der er rettet mod afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse, følger det af vedtægtens artikel 90 og 91, at spørgsmålet, om en sag, der er anlagt af en tidligere ansat mod den institution, han tilhørte, kan antages til realitetsbehandling, er betinget af, at den i disse bestemmelser fastsatte forudgående administrative procedure er forløbet forskriftsmæssigt. Disse bestemmelser er ufravigelige og kan ikke være genstand for et skøn fra parternes side (jf. kendelse afsagt af Retten i Første Instans den 11.5.1992, sag T-34/91, Whitehead mod Kommissionen, Sml. II, s. 1723, præmis 18 og 19, og den 6.11.1997, sag T-15/96, Liao mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 329, og II, s. 897, præmis 54). Ifølge artikel 77 i Personalerettens procesreglement kan Retten til enhver tid af egen drift, efter høring af parterne, afgøre, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt.
38. Der skal ved ethvert søgsmål til prøvelse af en akt, der indeholder et klagepunkt, som hidrører fra ansættelsesmyndigheden, nødvendigvis først være indgivet en administrativ klage, der er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist. Såfremt der anlægges sag, før den administrative procedure er afsluttet, må sagen derfor afvises i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 2, som værende anlagt for tidligt (jf. i denne retning dom afsagt af Retten i Første Instans den 20.6.1990, forenede sager T-47/89 og T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231, præmis 32, og den 23.2.2000, sag T-197/98, Rudolph mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 55, og II, s. 241, præmis 53).
39. Det fremgår af klagen af 24. juli 2009, at den består af to led, nemlig dels en klage, der er rettet mod den anfægtede afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, dels en anmodning om berigtigelse af sagsøgerens administrative situation, der går videre end den blotte konstatering af, at der er meddelt afslag på forlængelse af kontrakten.
40. Ved skrivelse af 2. oktober 2009 har ansættelsesmyndigheden som svar på klagen således truffet to separate afgørelser, nemlig dels afgørelsen om afvisning af klagen, dels afgørelsen om afslag på anmodning om administrativ berigtigelse (jf. analogt dommen i sagen Rudolph mod Kommissionen, præmis 53-55).
41. Det er ubestridt, at sagsøgeren ikke har indgivet en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse.
42. Følgelig kan den påstand, der er rettet mod afgørelsen om afslag på anmodningen om administrativ berigtigelse, ikke antages til realitetsbehandling.
43. Hvad dernæst angår den formalitetsindsigelse, der er fremsat vedrørende den anfægtede afgørelse, skal Personaleretten bemærke, at det følger af fast retspraksis, at Unionens retsinstanser har adgang til på baggrund af enhver sags konkrete omstændigheder at vurdere, om det af retsplejehensyn er berettiget at forkaste en påstand i realiteten uden først at tage stilling til sagsøgtes formalitetsindsigelse vedrørende denne påstand (jf. i denne retning bl.a. Domstolens dom af 26.2.2002, sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, Sml. I, s. 1873, præmis 51 og 52, dom afsagt af Retten i Første Instans den 15.6.2005, sag T-171/02, Regione autonoma della Sardegna mod Kommissionen, Sml. II, s. 2123, præmis 155, og Personalerettens dom af 8.4.2008, sag F-134/06, Bordini mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 87, og II-A-1, s. 435, præmis 56).
44. I det foreliggende tilfælde finder Personaleretten, at det af retsplejehensyn er berettiget at tage stilling til påstanden vedrørende den anfægtede afgørelse og i givet fald at forkaste den i realiteten, uden at det er nødvendigt at tage stilling til den formalitetsindsigelse, der er fremsat vedrørende denne afgørelse.
Påstanden vedrørende den anfægtede afgørelse
Parternes argumenter
45. Sagsøgeren har for det første generelt anført, dels at den anfægtede afgørelse tilsidesætter vedtægtens artikel 25 samt begrundelsespligten, de principper, der er fastsat i Rådets direktiv 1999/70 af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT L 175, s. 43), de bestemmelser, der fastsætter minimumsbetingelser for at undgå uberettiget afskedigelse af arbejdstagere, omsorgspligten og princippet om god retspleje, dels at den anfægtede afgørelse savner hjemmel.
46. Sagsøgeren har for det andet anført, at den anfægtede afgørelse ikke er tilstrækkeligt begrundet, og at han derfor ikke har været i stand til at forstå grundene til, at hans kontrakt ikke blev forlænget. Den utilstrækkelige begrundelse blev i øvrigt ikke berigtiget ved afgørelsen om afvisning af klagen. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke har bestået en almindelig udvælgelsesprøve, udgør ikke i sig selv en tilstrækkelig begrundelse for at nægte at forlænge en kontrakt inden for den periode på tre år, der er fastsat i vilkårenes artikel 3b. Sagsøgeren har dernæst bestridt, at den stilling, han varetog, er en stilling, der er opført i den liste over stillinger, der findes som bilag til Rådets afdeling i budgettet, og som skal besættes ifølge de betingelser, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, idet der ikke har været offentliggjort et stillingsopslag vedrørende denne stilling. Sagsøgeren har endelig anført, at Rådet har tilsidesat sin omsorgspligt ved ikke at tage hensyn til den interesse, som sagsøgeren, der havde arbejdet ved institutionen i en lang årrække, havde i at få sin kontrakt forlænget. Rådet tog endvidere ikke i betragtning, at sagsøgerens kontorchef havde udtrykt ønske om, at sagsøgerens kontrakt skulle forlænges af hensyn til kontinuiteten i tjenesten.
47. Den anfægtede afgørelse tilsidesætter for det tredje vilkårenes artikel 3b, som skal fortolkes på grundlag af principperne i direktiv 1999/70 og dommen i sagen Adjemian m.fl. mod Kommissionen. Ifølge sagsøgeren kunne Rådet ikke lovligt ansætte ham som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, idet den stilling, han varetog, ikke havde til formål at opfylde kortvarige og lejlighedsvise behov. Rådet burde have omklassificeret hans kontrakt for således at overholde de forpligtelser, der følger af vilkårene.
48. Sagsøgeren har for det fjerde anført, at Rådet har tilsidesat princippet om, at kontrakter skal opfyldes i god tro, ved at nægte at forlænge hans kontrakt som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner med den begrundelse, at han ikke var opført på en reserveliste med henblik på ansættelse som tjenestemand, idet EPSO i kontraktens løbetid kun organiserede én udvælgelsesprøve inden for bygningsområdet.
49. Rådet har gjort gældende, at flere af de af sagsøgeren fremsatte anbringender ikke kan antages til realitetsbehandling.
50. For det første er de anbringender, der vedrører tilsidesættelse af de principper, der følger af direktiv 1999/70, tilsidesættelse af de bestemmelser, der fastsætter minimumsbetingelser for at undgå uberettiget afskedigelse af arbejdstagere, manglende hjemmel samt tilsidesættelse af omsorgspligten og princippet om god retspleje, fremsat i strid med procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra d) og e). De nævnte anbringender er nemlig fremsat uden nogen klar forklaring, der kan sætte sagsøgte i stand til at vurdere anbringendernes rækkevidde og berettigelse og efterfølgende tilrettelægge sit forsvar.
51. Rådet har for det andet anført, at anbringendet om, at det ikke var muligt at ansætte sagsøgeren på grundlag af vilkårenes artikel 3b, ikke kan antages til realitetsbehandling, idet sagsøgeren ikke inden for en frist på tre måneder regnet fra kontraktens undertegnelse har bestridt kontraktens retlige grundlag. Den anfægtede afgørelse udgør ikke en ny omstændighed, der indebærer en forlængelse af fristen i forhold til kontraktens retlige grundlag.
52. Rådet har for det tredje anført, at anbringendet om tilsidesættelse af princippet om, at kontrakter skal opfyldes i god tro, ikke blev fremsat i klagen, og at det derfor ikke kan antages til realitetsbehandling.
53. For det fjerde er anbringendet om tilsidesættelse af de bestemmelser, der fastsætter minimumsbetingelser for at undgå uberettiget afskedigelse af arbejdstagere, ikke relevant, da nærværende tvist vedrører den situation, at sagsøgerens kontrakt er ophørt ved udløbet af den periode, for hvilken den er indgået, og ikke en afskedigelsesafgørelse.
54. Subsidiært har Rådet anført, at søgsmålet er ugrundet.
55. Hvad angår anbringendet om manglende begrundelse har Rådet for det første anført, at afgørelsen om ikke at forlænge kontrakten ikke er behæftet med en sådan mangel. Sagsøgeren fik nemlig i første omgang meddelelse om, at han undtagelsesvist fik tilbudt en kontrakt for en periode på 24 måneder for at give ham mulighed for at deltage i en udvælgelsesprøve, som EPSO eventuelt måtte organisere på et senere tidspunkt. Ved skrivelse af 29. april 2009 blev dette forhold på ny nævnt over for sagsøgeren, ligesom han blev gjort opmærksom på, at hans kontrakt udløb den 30. september 2009. Endelig fremgik det af den anfægtede afgørelse, at ansættelsesmyndigheden havde pligt til at besætte den stilling, som sagsøgeren indtil da havde varetaget, ved udnævnelse af en tjenestemand, idet stillingen var opført på listen over institutionens budgetposter og ledig til besættelse. Eftersom sagsøgeren ikke havde bestået en udvælgelsesprøve, kunne Rådet ikke fortsætte kontraktforholdet med sagsøgeren, idet Rådet lagde vægt på, at den oprindelige kontrakt som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner blev indgået rent undtagelsesvist for at give ham tid til at bestå en udvælgelsesprøve.
56. Rådet har for det andet anført, at den anfægtede afgørelse ikke tilsidesætter de principper, der følger af direktiv 1999/70. Dette direktiv retter sig nemlig ikke mod institutionerne, men mod medlemsstaterne, og det pålægger ikke institutionerne forpligtelser i forhold til deres ansatte. Direktivet er under alle omstændigheder ikke til hinder for anvendelsen af tidsbegrænsede kontrakter. I det foreliggende tilfælde havde den første kontrakt, der blev indgået med sagsøgeren, imidlertid til formål at sikre udførelsen af bestemte opgaver, indtil der kunne ansættes en tjenestemand. Den anden kontrakt blev indgået undtagelsesvist af hensyn til sagsøgerens personlige situation.
57. Det er for det tredje uforståeligt for Rådet, hvorledes en afgørelse om ikke at forlænge en tidsbegrænset kontrakt kan være i strid med vilkårenes artikel 3b. Sagsøgerens argument om, at han igennem 16 år udførte de samme opgaver og havde de samme ansvarsområder i henhold til forskellige vedtægter, er urigtigt, idet opgaverne varierede med hensyn til indhold, varighed og det ansvarsområde, som sagsøgeren blev tillagt i den forbindelse.
58. Rådet har for det fjerde anført, at anbringendet om tilsidesættelse af princippet om, at kontrakter skal opfyldes i god tro, savner grundlag i de faktiske omstændigheder. Rådet har nemlig ikke ulovligt gjort forlængelsen af sagsøgerens kontrakt betinget af, at han bestod en udvælgelsesprøve. Kontrakten blev tværtimod tilbudt sagsøgeren undtagelsesvist for at gøre det muligt at ansætte ham som tjenestemand. I modsætning til det af sagsøgeren anførte blev der organiseret to udvælgelsesprøver, der svarede til hans profil, i løbet af hans toårige kontraktperiode, og udvælgelseskomitéen gav ham adgang til disse udvælgelsesprøver.
Personalerettens bemærkninger
– Om de anbringender, der er generelt og abstrakt formuleret
59. Sagsøgeren har generelt og abstrakt anført, dels at den anfægtede afgørelse tilsidesætter principperne i direktiv 1999/70, de bestemmelser, der fastsætter minimumsbetingelser for at undgå uberettiget afskedigelse af arbejdstagere, omsorgspligten og princippet om god retspleje, dels at den anfægtede afgørelse savner hjemmel.
60. Det bemærkes, at det fremgår af procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra e), at en stævning skal indeholde en redegørelse for søgsmålsgrundene og de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Disse angivelser skal være tilstrækkelig klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og til, at Retten i givet fald på det foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentligste af de faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af selve stævningen, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde (kendelse afsagt af Retten i Første Instans den 28.4.1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20, og Personalerettens kendelse af 26.6.2008, sag F-1/08, Nijs mod Revisionsretten, Sml. Pers. I-A-1, s. 229, og II-A-1, s. 1231, præmis 24). Dette gælder så meget desto mere som det af artikel 7, stk. 3, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol fremgår, at den skriftlige forhandling ved Personaleretten som hovedregel kun omfatter én skriftveksling, medmindre Personaleretten beslutter andet. Dette særlige kendetegn ved proceduren for Personaleretten er baggrunden for, at fremstillingen af anbringender og argumenter ikke må være kortfattet i modsætning til, hvad der er fastsat vedrørende Domstolen eller Den Europæiske Unions Ret i artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen (dommen i sagen Adjemian m.fl. mod Kommissionen).
61. Fremstillingen af de nævnte anbringender er således ikke i overensstemmelse med procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra e), og kan følgelig ikke antages til realitetsbehandling.
– Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25 og begrundelsespligten
62. Det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at begrundelsespligten i henhold til vedtægtens artikel 25, stk. 2, der finder analog anvendelse på kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner i medfør af vilkårenes artikel 11 og 81, og som er en gentagelse af det almindelige krav i artikel 253 EF, har til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, om den akt, der indebærer et klagepunkt mod ham, er korrekt og muligheden for at anlægge sag ved Retten, dels at gøre det muligt for Retten at udøve sin kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed. Heraf følger, at begrundelsespligten er et vigtigt princip i EU-retten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn (Domstolens dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22, og af 23.9.2004, sag C-150/03 P, Hectors mod Parlamentet, Sml. I, s. 8691, præmis 39, dom afsagt af Retten i Første Instans den 20.3.1991, sag T-1/90, Pérez-Ménguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 73, og den 6.7.2004, sag T-281/01, Huygens mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 203, og II, s. 903, præmis 105.
63. Ifølge fast retspraksis er ansættelsesmyndigheden forpligtet til at give en begrundelse i hvert fald på tidspunktet for afvisningen af klagen (dom afsagt af Retten i Første Instans den 3.3.1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. II, s. 201, præmis 22, og af 14.7.1998, sag T-219/97, Brems mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 381, og II, s. 1085, præmis 83), og rækkevidden af begrundelsespligten må i hvert enkelt tilfælde vurderes i forhold til de konkrete omstændigheder (Domstolens dom af 14.7.1977, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, præmis 28, og af 13.12.1989, sag C-169/88, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 4335, præmis 9, samt dom afsagt af Retten i Første Instans den 6.7.1995, sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 161, og II, s. 497, præmis 60). En afgørelse er især tilstrækkeligt begrundet, når den er vedt aget i en af den berørte tjenestemand kendt sammenhæng, som giver ham mulighed for at forstå rækkevidden af den foranstaltning, der er truffet mod ham (Domstolens dom af 29.10.1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539, præmis 13, og af 12.11.1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 35, dommen afsagt af Retten i Første Instans i sagen Ojha mod Kommissionen, præmis 60, og dom af 1.4.2004, sag T-198/02, N mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 115, og II, s. 507, præmis 70).
64. Det bemærkes endvidere, at en afgørelse om ikke at forlænge en tidsbegrænset kontrakt er en retsakt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 25, såfremt afgørelsen går ud over kontrakten, hvilket navnlig er tilfældet, såfremt afgørelsen er baseret på nye elementer, eller såfremt den udgør administrationens stillingtagen til en anmodning fra den ansatte om den mulighed for at forlænge kontrakten, som samme kontrakt indeholder bestemmelse om (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 23.10.2009, forenede sager C-561/08 P og C-4/09 P, Kommissionen mod Potamianos, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 45, 46 og 48, og dom afsagt af Retten i Første Instans den 15.10.2008, sag T-160/04, Potamianos mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 75, og II-A-1, s. 469, præmis 21 og 23). En sådan afgørelse skal være begrundet (jf. analogt hvad angår en afgørelse om afslag på at ansætte en midlertidigt ansat ved en politisk gruppe i Parlamentet dommen i sagen Hectors mod Parlamentet, præmis 40. Jf. hvad angår afskedigelse af en midlertidigt ansat i henhold til en tidsubegrænset kontrakt dom afsagt af Retten i Første Instans den 8.9.2009, sag T-404/06 P, ETF mod Landgren, Sml. II, s. 2841, præmis 143-170).
65. I det foreliggende tilfælde går den anfægtede afgørelse ud over den kontrakt, der blev indgået den 1. oktober 2007 mellem Rådet og sagsøgeren.
66. For det første indeholder denne afgørelse nemlig et nyt element i forhold til den kontrakt, der blev indgået den 1. oktober 2007, idet det fremgår af afgørelsen, at kontrakten ikke kunne forlænges efter udløb af kontraktens oprindelige varighed på to år. Det fremgår imidlertid udtrykkeligt af kontraktens artikel 4, at det er muligt at forlænge kontrakten for en periode på et år. Generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« oplyste ikke udtrykkeligt ved sine skrivelser af 6. juni og 5. juli 2007 sagsøgeren om, at det ikke var muligt at forlænge hans kontrakt inden for den periode på tre år, der er fastsat i vilkårenes artikel 88.
67. Sagsøgeren har for det andet ved skrivelse af 12. maj 2009 fremsat en ansøgning om forlængelse af sin kontrakt med støtte fra sin overordnede, og den anfægtede afgørelse udgør Rådets stillingtagen til denne ansøgning.
68. Det følger heraf, at den anfægtede afgørelse, som udgør en retsakt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 25, skal begrundes.
69. Rådet har i den anfægtede afgørelse anført, at det i medfør af vedtægtens artikel 29 har pligt til at besætte sagsøgerens stilling ved forfremmelse, forflyttelse af en tjenestemand eller udnævnelse af en person, der har bestået en almindelig udvælgelsesprøve, og at sagsøgeren ikke kunne varetage en stilling ved Rådet efter den 30. september 2009, da han ikke var opført på en udvælgelsesprøves reserveliste. Ved at fremhæve disse elementer har Rådet begrundet den anfægtede afgørelse tilstrækkeligt.
70. Under alle omstændigheder bemærkes, at Rådet ved skrivelse af 14. juli 2009 har suppleret begrundelsen med en bemærkning om, at Rådet ønskede at besætte den stilling, som sagsøgeren varetog, med en tjenestemand, og at de argumenter, som sagsøgeren havde fremsat i sin skrivelse af 3. juli 2009, ikke kunne rejse tvivl om afgørelsen.
71. Endelig er den anfægtede afgørelse truffet i en af sagsøgeren kendt sammenhæng. Generaldirektøren for GD A »Personale og Administration« meddelte nemlig bl.a. i skrivelse af 29. april 2009 sagsøgeren, at det ikke var muligt at forlænge hans kontrakt, hvis han ikke bestod en udvælgelsesprøve.
72. Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten og vedtægtens artikel 25 må følgelig forkastes.
– Anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn
73. Sagsøgeren har ikke i sit indlæg udtrykkeligt fremsat anbringende om, at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn. I de bemærkninger, som sagsøgeren har fremsat vedrørende begrundelsespligten, har han imidlertid anført, at den omstændighed, at han ikke har bestået en almindelig udvælgelsesprøve, ikke i sig selv udgør en begrundelse for ikke at forlænge en kontrakt inden for de tre år, der er fastsat i vilkårenes artikel 3b. Han har dernæst bestridt, at den stilling, han varetog, er en stilling, der er opført i den liste over stillinger, der findes som bilag til Rådets afdeling i budgettet, og som skal besættes ifølge de betingelser, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, idet der ikke har været offentliggjort et stillingsopslag vedrørende denne stilling. Endelig har Rådet tilsidesat sin omsorgspligt ved ikke at tage hensyn til den interesse som sagsøgeren, der havde arbejdet ved institutionen i en lang årrække, havde i at få sin kontrakt forlænget. Rådet tog endvidere ikke i betragtning, at tjenesten havde en interesse i, at sagsøgerens kontrakt blev forlænget af hensyn til kontinuiteten i tjenesten.
74. På denne baggrund skal sagsøgeren anses for at have bestridt ikke kun den anfægtede afgørelses formelle begrundelse, men også de af Rådet anførte grunde.
75. Det er blevet fastslået, at den manglende forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt henhører under den kompetente myndigheds vide skønsbeføjelse, og Unionens retsinstansers prøvelse bør derfor begrænses til at undersøge, om der foreligger en åbenbar fejl eller magtfordrejning. Forlængelsen af en tidsbegrænset kontrakt udgør kun en mulighed, der bygger på ansættelsesmyndighedens skøn, og som er betinget af, at forlængelsen er i overensstemmelse med tjenestens interesse (jf. dom afsagt af Retten i Første Instans den 6.2.2003, sag T-7/01, Pyres mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 37, og II, s. 239, præmis 50 og 64, og Personalerettens dom af 27.11.2008, sag F-35/07, Klug mod EMEA, Sml. Pers. I-A-1, s. 387, og II-A-1, s. 2127, præmis 65 og 66).
76. Det følger af fast retspraksis, at den kompetente myndighed ved afgørelsen om en tjenestemands situation er forpligtet til at tage alle de omstændigheder i betragtning, som kan antages at være bestemmende for dens afgørelse, navnlig den berørte ansattes interesser. Dette følger nemlig af administrationens omsorgspligt, der er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten, og dermed også vilkårene, har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og dens tjenestemænd (dommen i sagen Pyres mod Kommissionen, præmis 51, dom afsagt af Retten i Første Instans den 1.3.2005, sag T-258/03, Mausolf mod Europol, Sml. Pers. I-A, s. 45, og II, s. 189, præmis 49, og dommen i sagen Klug mod EMEA, præmis 67).
77. I det foreliggende tilfælde kan det ikke på grundlag af de af sagsøgeren fremførte argumenter anses for godtgjort, at Rådet har anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
78. Det følger af det ovenfor anførte, at den anfægtede afgørelse med de præciseringer, der fremgår af skrivelsen af 14. juli 2009 og afgørelsen om afslag på klagen, blev vedtaget med den begrundelse, at Rådet efter udløbet af sagsøgerens toårige kontrakt ønskede med virkning fra den 1. oktober 2009 at udnævne en tjenestemand eller en person, der havde bestået en udvælgelsesprøve, eftersom den stilling, som sagsøgeren varetog, var opført i den liste over stillinger, der fremgår af Rådets budget.
79. Det fremgår for det første af sagsakterne, at den stilling, som sagsøgeren varetog, siden 2004 faktisk var opført i den liste over stillinger, der fremgår af Rådets budget.
80. Administrationen råder for det andet over et vidt skøn ved vurderingen af, hvorledes den mest hensigtsmæssigt kan dække sit personalebehov (Domstolens dom af 28.2.1989, forenede sager 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 og 232/87, van der Stijl og Cullington mod Kommissionen, Sml. s. 511, præmis 11). Princippet om, at enhver tjenestemand skal have adgang til at gøre karriere inden for sin institution, indebærer i øvrigt, at når administrationen påtænker at besætte en ledig stilling, skal den i henhold til vedtægtens artikel 29 først undersøge mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen og dernæst efter denne undersøgelse tage andre muligheder i betragtning (dom afsagt af Retten i Første Instans den 19.2.1998, sag T-3/97, Campogrande mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 89, og II, s. 215, præmis 65).
81. Under disse omstændigheder, og henset til de nævnte principper, navnlig den valgfrihed, som administrationen råder over i forbindelse med en ansættelsesprocedure, var det med rette, at Rådet afviste at forlænge sagsøgerens kontrakt med den begrundelse, at den pågældendes stilling skulle besættes med en tjenestemand. Henset til reglen om, at en fast stilling, der er opført på listen over stillinger for en institutions budget, i princippet skal besættes med en tjenestemand og tjenestens interesse i at ansætte en tjenestemand til varetagelsen af opgaver af en mere varig karakter, udgør hensynet til kontinuiteten i tjenesten, som sagsøgeren har henvist til, ikke en omstændighed, der er tilstrækkelig til at udgøre et åbenbart urigtigt skøn.
82. For det tredje kan hensynet til sagsøgerens personlige interesse, som følger af omsorgspligten, ikke indebære en forpligtelse for administrationen til at forlænge sagsøgerens kontrakt som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, hvis dette ikke i tilstrækkelig grad er i tjenestens interesse. I det foreliggende tilfælde fremgik det af forhandlingerne under retsmødet, at Rådet ansatte en tjenestemand kort tid efter, at sagsøgeren forlod sin stilling, og sagsøgeren har ikke godtgjort, at den nye måde, hvorpå Rådet har tilrettelagt arbejdet efter ansættelsen af denne tjenestemand, har været til hinder for, at de opgaver, som sagsøgeren tidligere varetog, har kunnet udføres på tilfredsstillende vis.
83. Det følger af det foregående, at anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn må forkastes.
– Anbringendet om tilsidesættelse af vilkårenes artikel 3b fortolket i lyset af principperne i direktiv 1999/70
84. Sagsøgeren har anført, at Rådet har tilsidesat vilkårenes artikel 3b fortolket i lyset af principperne i direktiv 1999/70 ved at ansætte ham som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner. Henset til, at de opgaver, der skulle udføres, var af varig karakter, burde sagsøgeren have været ansat som midlertidigt ansat og ikke kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner.
85. Dette anbringende er imidlertid uden betydning for den anfægtede afgørelses lovlighed. Selv om det antages, at Rådet burde have ansat sagsøgeren i en stilling som midlertidigt ansat, var Rådet nemlig under alle omstændigheder forpligtet til at afslå ansøgningen om forlængelse af ansættelsen som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner for ikke at fortsætte den påståede ulovlighed.
– Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om, at kontrakter skal opfyldes i god tro
86. Sagsøgeren har gjort gældende, at Rådet har opfyldt den kontrakt, der blev indgået mellem parterne om ansættelse som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, i ond tro. Institutionen krævede nemlig, at han skulle bestå en udvælgelsesprøve inden kontraktens udløb, uden at den i samme periode organiserede en udvælgelsesprøve, der svarede til hans profil.
87. Det bemærkes for det første, at det i forbindelse med et erstatningssøgsmål med føje kan gøres gældende, at der er sket tilsidesættelse af princippet om, at en kontrakt skal opfyldes i god tro og i givet fald gøre det muligt at opnå erstatning for den skade, der er lidt som følge af den culpøse adfærd (jf. i denne retning Domstolens dom af 15.7.1960, forenede sager 43/59, 45/59 og 48/59, Von Lachmüller m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 199, org.ref.: Rec. s. 933, på s. 956, og Personalerettens dom af 2.7.2009, sag F-19/08, Bennett m.fl. mod KHIM, Sml. Pers. I-A-1, s. 207, og II-A-1, s. 1137, præmis 163). Dette anbringende, som ikke er et anbringende vedrørende den materielle lovlighed, er i sig selv uden betydning for den anfægtede afgørelses lovlighed.
88. Selv om det antages, at dette anbringende er relevant, kan sagsøgeren ikke med føje gøre gældende, at Rådet ifølge princippet om, at kontrakter skal opfyldes i god tro, var forpligtet til gennem EPSO at organisere en udvælgelsesprøve, der svarede præcist til hans profil, inden udløbet af hans kontrakt.
89. En udvælgelsesprøve organiseres for det første kun med henblik på at opfylde tjenestens behov og ikke for at opfylde administrationens kontraktmæssige forpligtelser. Det er imidlertid ikke godtgjort, at hensynet til tjenestens interesse gjorde det påkrævet at organisere en udvælgelsesprøve udelukkende for arkitekter inden udløbet af sagsøgerens kontrakt. Det fremgår dernæst ikke af sagsakterne, herunder skrivelsen af 6. juni og 5. juli 2007, at Rådet faktisk påtog sig en sådan forpligtelse. Administrationen har i disse skrivelser kun anført, at sagsøgeren blev tilbudt en kontrakt, således at han ville få mulighed i givet fald at deltage i en udvælgelsesprøve organiseret af EPSO. Den skrivelse af 6. juni 2007, hvori der henvises til den »udvælgelsesprøve for »arkitekter«, som vil blive offentliggjort i andet halvår«, kan navnlig på grund af brugen af anførelsestegn ikke forstås således, at der vil blive organiseret en udvælgelsesprøve udelukkende for arkitekter inden udløbet af hans kontrakt. Endelig bemærkes for fuldstændighedens skyld, at selv om udvælgelsesprøve EPSO/AD/99/07 ikke udelukkende var forbeholdt arkitekter, svarede den til sagsøgerens profil, idet udvælgelsesprøvens område 2 vedrørte »byggeteknik, specialteknikker og arkitektur«, og at de opgaver, der kunne tildeles en tjenestemand, som fik adgang til denne prøve, svarede til de opgaver, som en arkitekt sædvanligvis ville udføre.
90. Såfremt sagsøgeren for det andet med dette anbringende har ønsket at gøre gældende, at Rådet har begået magtfordrejning, hvilket i øvrigt blev udtrykkeligt afvist under retsmødet, kan et sådant anbringende under alle omstændigheder ikke anerkendes.
91. Sagsøgeren har nemlig ikke fremført nogen beviser, der kan godtgøre, at der foreligger magtfordrejning. Dertil kommer, at EPSO i løbet af den periode, hvor sagsøgeren var ansat som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, organiserede to udvælgelsesprøver inden for bygningsområdet, som sagsøgeren fik adgang til.
92. Det følger heraf, at anbringendet må forkastes.
93. Herefter må det fastslås, at påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse må forkastes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til den rejste formalitetsindsigelse.
94. Det følger af det foregående, at sagsøgte skal frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
95. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 1, pålægges det, medmindre andet følger af dette reglements andet afsnit, ottende kapitel, den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I medfør af denne artikels stk. 2 kan Personaleretten, såfremt dette findes rimeligt, træffe bestemmelse om, at den tabende part kun pålægges at betale en del af sagens omkostninger eller slet ikke pålægges at betale sagsomkostninger.
96. Det følger af ovenstående præmisser, at sagsøgeren er den tabende part. Hertil kommer, at Rådet specifikt har nedlagt påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger. De foreliggende omstændigheder kan ikke begrunde anvendelsen af procesreglementets artikel 87, stk. 2, hvorfor sagsøgeren pålægges at betale sagsomkostningerne.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (Første Afdeling):
1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
2) Johan Gheysens betaler sagens omkostninger.