62002CC0372_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I denne sag har Bundessozialgericht (Tyskland) forelagt en række spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 3, 13, 67 og 71 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (2) (herefter »forordningen«).
2. Domstolen er navnlig blevet bedt om at angive for det første, hvilken lovgivning der finder anvendelse på en spansk statsborger, der efter at have boet det meste af sit liv i Tyskland tilbragte ni måneder i Spanien for at aftjene værnepligt, hvorefter han vendte tilbage til Tyskland, hvor han ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse, og for det andet, om forordningen kræver, at perioden med militærtjeneste skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om sagsøgeren er berettiget til sådanne ydelser.
3. De bestemmelser i forordningen, der skal tages stilling til, er artikel 3 (der fastlægger ligebehandlingsprincippet), artikel 13, stk. 2 (der indeholder bestemmelser om, hvilken lovgivning der finder anvendelse), artikel 67 (der fastsætter bestemmelser vedrørende sammenlægning af eller hensyntagen til forsikrings- eller beskæftigelsesperioder i en anden medlemsstat ved afgørelsen af, om en person er berettiget til ydelser ved arbejdsløshed) og artikel 71 (der vedrører arbejdsløse personer, der i det væsentlige senest var beskæftiget i en anden medlemsstat end bopælsstaten). Disse bestemmelsers ordlyd er, så vidt det er nødvendigt, gengivet i begyndelsen af drøftelsen af det spørgsmål eller de spørgsmål, for hvilke de er af relevans.
4. Artikel 80 i forordning (EØF) nr. 574/72 (3) er også relevant. Denne forordning indeholder reglerne til gennemførelse af forordning nr. 1408/71. Artikel 80 bestemmer i sammenhæng med artikel 67 i forordning nr. 1408/71, at arbejdsløshedsinstitutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning en person senest har været underlagt, skal udstede en attest om de forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, personen har tilbagelagt som arbejdstager efter denne lovgivning.
Relevant national lovgivning
5. Arbeitsförderungsgesetz’ (lov om fremme af beskæftigelse, herefter »AFG«) § 100 bestemmer, at en person er berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis han bl.a. har opfyldt beskæftigelseskravet. Det bestemmes i AFG’s § 104, at beskæftigelseskravet er opfyldt, når en person har haft bidragspligtig beskæftigelse i 360 dage i referenceperioden på de tre år, der ligger umiddelbart før den første dag i arbejdsløshedsperioden, fra hvilken de øvrige betingelser for retten til ydelser er opfyldt.
6. Det bestemmes i AFG’s § 107, at værnepligtsperioder behandles som bidragspligtig beskæftigelse.
Retsforhandlinger i hovedsagen og de forelagte spørgsmål
7. Ifølge forelæggelseskendelsen er de faktiske omstændigheder i sagen følgende.
8. Sagsøgeren, der er spansk statsborger, blev født i Tyskland i 1974, og han har siden da været tilmeldt folkeregisteret med bopæl i Tyskland. Fra september 1991 til juli 1994 gennemførte han i Madrid en uddannelse som elektronikingeniør inden for energisektoren. Fra den 3. til den 31. august 1994 og fra den 3. november 1994 til den 20. april 1995 var sagsøgeren beskæftiget som elektriker i Tyskland. Den 21. april 1995 rejste sagsøgeren til Spanien, hvor han aftjente sin værnepligt fra den 18. maj 1995 til den 15. februar 1996. Fra den 30. maj 1996 var sagsøgeren igen i arbejde i Tyskland.
9. I henhold til artikel 80 i forordning nr. 574/72 udstedte den spanske sociale sikringsinstitution i januar 1997 en attest om, at sagsøgeren havde opfyldt en forsikrings- og beskæftigelsesperiode fra den 1. december 1991 til den 4. december 1992.
10. Ansøgeren meldte sig arbejdsløs hos sagsøgte den 25. april 1996. Sagsøgte afviste at yde arbejdsløshedsunderstøttelse, da beskæftigelseskravet ikke var opfyldt, bl.a. fordi sagsøgerens værnepligtsperiode i Spanien ikke udgjorde bidragspligtig beskæftigelse i AFG’s forstand.
11. Sagsøgeren klagede til Sozialgericht Hannover og fik medhold. Rettens dom blev stadfæstet af Landessozialgericht. Sagsøgte appellerede sagen til Bundessozialgericht.
12. Bundessozialgericht har bemærket, at referenceperioden på tre år omfatter perioden fra den 25. april 1993 til den 24. april 1996. I denne periode havde sagsøgeren bidragspligtig beskæftigelse i Tyskland fra den 3. august 1994 til den 31. august 1994 og fra den 3. november 1994 til den 20. april 1995. Dette udgør 198 dage med sådan beskæftigelse, hvilket er mindre end 360 dage. Sagsøgeren ville imidlertid være berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis værnepligtsperioden fra den 18. maj 1995 til den 15. februar 1996 blev taget i betragtning. Denne periode kan i tysk ret ikke tages i betragtning med henblik på at opfylde beskæftigelseskravet, men skal muligvis tages i betragtning i overensstemmelse med fællesskabsretten. Dette forudsætter, at sagsøgte i henhold til fællesskabsretten burde have ydet sagsøgeren arbejdsløshedsunderstøttelse, og at betingelserne herfor var opfyldt. Hvorvidt dette er tilfældet, afhænger af fortolkningen af en række bestemmelser i forordning nr. 1408/71. Bundessozialgericht har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen en række spørgsmål til præjudiciel afgørelse.
13. Spørgsmålene er gengivet i bilaget til dette forslag til afgørelse. Der rejses i det væsentlige disse spørgsmål: For det første, om den spanske eller den tyske lovgivning finder anvendelse under de foreliggende omstændigheder, for det andet, om sagsøgerens periode med militærtjeneste er »beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1, for det tredje, om artikel 67 i bekræftende fald principielt finder anvendelse sammen med artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og for det fjerde, om artikel 67 i bekræftende fald kræver, at der skal tages hensyn til den værnepligtsperiode, som sagsøgeren gennemførte efter hans seneste forsikringsperiode i henhold til tysk lovgivning. Den forelæggende ret har endelig spurgt, om forordningens artikel 3 kræver, at perioden med militærtjeneste skal tages i betragtning, hvis ovennævnte bestemmelser ikke indeholder et sådant krav.
14. Der er indleveret skriftlige indlæg af sagsøgeren, den tyske og portugisiske regering samt af Kommissionen. Det er ikke afholdt retsmøde i sagen, da der ikke er blevet anmodet herom.
Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes
15. Den forelæggende ret har med det første spørgsmål nærmere bestemt ønsket oplyst, om en person i sagsøgerens situation er underlagt spansk lovgivning i overensstemmelse med forordningens artikel 13, stk. 2, litra e), eller tysk lovgivning i overensstemmelse med artikel 13, stk. 2, litra f).
Forordningens artikel 13
16. Artikel 13, der har overskriften »Almindelige regler«, er den første bestemmelse i afsnit II i forordning nr. 1408/71. Afsnittet har overskriften »Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«.
17. Artikel 13, stk. 1, bestemmer i den affattelse, der var gældende på det relevante tidspunkt for sagen:
»Med forbehold af artikel 14c [der ikke er af relevans i denne sag] er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.«
18. Artikel 13, stk. 2, fastlægger en række regler for bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes under bestemte omstændigheder. Reglerne tager udtrykkeligt forbehold for artikel 14 til 17, der udgør den resterende del af afsnit II, og som indeholder forskellige særbestemmelser, hvoraf ingen finder anvendelse i denne sag.
19. Artikel 13, stk. 2, litra a), bestemmer:
»[…] en arbejdstager, der er beskæftiget på en medlemsstats område, [er] omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat på en anden medlemsstats område, eller den virksomhed eller arbejdsgiver, der beskæftiger ham, har sit hjemsted eller bopæl på en anden medlemsstats område«.
20. Artikel 13, stk. 2, litra e), bestemmer:
»[…] en person, der er indkaldt eller genindkaldt til militærtjeneste eller civilt arbejde i en medlemsstat, [er] omfattet af denne stats lovgivning. Såfremt retten til ydelser efter denne lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder før indkaldelsen eller genindkaldelsen til militærtjeneste eller civilt arbejde eller efter hjemsendelsen fra en sådan tjeneste eller et sådant arbejde, skal forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, i fornødent omfang medregnes, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den førstnævnte stats lovgivning. En arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der er indkaldt eller genindkaldt til militærtjeneste eller civilt arbejde, anses fortsat [for] arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende.«
21. Artikel 13, stk. 2, litra f), der blev indsat i forordning nr. 1408/71 ved forordning (EØF) nr. 2195/91 (4) med virkning fra den 29. juli 1991, bestemmer følgende:
»[…] en person, som ophører med at være omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at han bliver omfattet af en anden medlemsstats lovgivning i overensstemmelse med en af reglerne i ovenstående litra eller med en af de i artikel 14 til 17 omhandlede undtagelser eller særlige regler, [er] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning alene«.
Bedømmelse
22. Efter min opfattelse skal den lovgivning, der finder anvendelse, alene bestemmes i henhold til forordningens afsnit II, der har overskriften »Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, og som af Domstolen gentagne gange er beskrevet som »et sæt udtømmende og ensartede lovvalgsregler« (5) . Det siges endog udtrykkeligt i artikel 13, stk. 1: »Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit«. Jeg kan derfor ikke godtage Kommissionens påstand om, at den lovgivning, der skal anvendes, ikke skal bestemmes efter Afsnit II, men derimod under henvisning til bestemmelser andre steder i forordningen.
23. Der er ganske vist bestemmelser i andre af forordningens afsnit, der bestemmer, at der i visse situationer skal anvendes en anden medlemsstats lovgivning end den, der finder anvendelse i henhold til afsnit II. Forordningens opbygning, således som Domstolen har fortolket den, indebærer dog klart, at den lovgivning, der i det væsentlige finder anvendelse på en person, der ansøger om sociale sikringsydelser, altid skal afgøres under henvisning til afsnit II, selv hvis en særskilt bestemmelse i forordningen fastlægger, at der i en given situation skal anvendes en anden medlemsstats lovgivning for at opfylde et bestemt formål.
24. I den foreliggende sag var sagsøgeren i) beskæftiget i Tyskland fra den 3. til den 31. august 1994 og fra den 2. november 1994 til den 20. april 1995, i hvilken periode han var underlagt tysk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a), og ii) aftjente sin værnepligt i Spanien fra den 18. maj 1995 til den 15. februar 1996, i hvilken periode han var underlagt spansk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e). Spørgsmålet er, hvilken lovgivning der herefter fandt anvendelse, da sagsøgeren rejste tilbage til Tyskland og ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse.
25. Kuusijärvi-dommen (6), der vedrørte artikel 13, stk. 2, litra f), synes at give et svar på dette spørgsmål. Domstolen udtalte i denne sag, at »artikel 13, stk. 2, litra f), netop [har] til formål at regulere en sådan situation, idet det bestemmes, at en person, som ikke længere er omfattet af nogen lovgivning i medfør af de øvrige bestemmelser i artikel 13, stk. 2, […] eller i medfør af bestemmelserne i artikel 14-17 i forordning nr. 1408/71, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat«. Denne situation beskriver åbenlyst sagsøgerens stilling i den foreliggende sag. Dette er også den tyske regerings opfattelse.
26. Selv om den portugisiske regering har anført, at spansk lovgivning finder anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e), forekommer dette alene at vedrøre den lovgivning, der finder anvendelse i perioden med militærtjeneste, mens det første præjudicielle spørgsmål vedrører den lovgivning, der finder anvendelse herefter.
27. Kommissionen har argumenteret for, at artikel 13, stk. 2, litra f), ikke finder anvendelse efter militærtjenestens afslutning, ligesom den heller ikke finder anvendelse ved arbejdsløshed. Hvis dette var tilfældet, kunne en arbejdsløs person altid flytte til en anden medlemsstat og kræve arbejdsløshedsunderstøttelse i denne stat. Dette synspunkt er imidlertid klart i strid med Domstolens afgørelse i Kuusijärvi-sagen, hvori den udtalte, at »[e]n person, som helt er ophørt med at have lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område […], er således i medfør af artikel 13, stk. 2, litra f), […] enten omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor han tidligere har haft lønnet beskæftigelse, når han fortsætter med at have bopæl dér, eller i påkommende tilfælde omfattet af lovgivningen i den stat, som han er flyttet til« (7) .
28. Det er endvidere klart, at Domstolen med ordene »en person, som helt er ophørt med at have lønnet beskæftigelse«, ikke ville begrænse udtalelsens rækkevidde til personer, som endeligt er holdt op med at have nogen form for lønnet beskæftigelse. I Kuusijärvi-sagen havde den svenske og den norske regering påstået, at artikel 13, stk. 2, litra f), kun fandt anvendelse på sådanne personer, mens en person, der alene midlertidigt var ophørt med at arbejde, fortsat i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a), var underlagt lovgivningen i den medlemsstat, hvor han senest havde været beskæftiget, selv om han var flyttet til en anden medlemsstat. Domstolen udtalte, at ordlyden af artikel 13, stk. 2, litra f), ikke antydede, at bestemmelsens rækkevidde skulle være undergivet denne begrænsning; bestemmelsen er tværtimod affattet i så generelle vendinger, at den finder anvendelse i enhver situation, hvor en person ophører med at være omfattet af en medlemsstats lovgivning, uanset hvad grunden hertil måtte være, og ikke alene af den grund, at den pågældende er ophørt med at have erhvervsmæssig beskæftigelse i en bestemt medlemsstat, det være sig endeligt eller midlertidigt (8) .
29. Jeg er under ingen omstændigheder overbevist om, at Kommissionens bekymring er begrundet. Selv om artikel 13, stk. 2, litra f), indebærer, at den lovgivning, der finder anvendelse på en person, som er ophørt med at være beskæftiget i en medlemsstat og har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat, er lovgivningen i den sidstnævnte medlemsstat, betyder dette ikke i sig selv, at en sådan person automatisk er berettiget til at hæve arbejdsløshedsunderstøttelse i denne medlemsstat. Domstolen understregede i Kuusijärvi-dommen, at artikel 13, stk. 2, alene har til formål at fastslå, hvilken lovgivning der skal anvendes på personer, som befinder sig i en af de situationer, der er nævnt bestemmelsens litra a)-f). Bestemmelsen har derfor ikke til formål at fastsætte betingelserne for, om der består en ret eller en pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en bestemt sikringsgren inden for en sådan ordning (9) . Hvis en medlemsstat gør muligheden for at modtage arbejdsløshedsunderstøttelse afhængig af, at ansøgeren har tilbagelagt forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, kræver forordningens artikel 67, at staten ved beregningen tager hensyn til sådanne perioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat. Dette krav gælder dog generelt kun, når ansøgeren senest har tilbagelagt sådanne perioder i den medlemsstat, hvor ansøgningen indleveres (10) . Jeg mener derfor ikke, at den fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra f), jeg foreslår, kan have den af Kommissionen beskrevne virkning.
30. Jeg er imidlertid mere bekymret for, at den fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra f), som Kuusijärvi-dommen synes at diktere, vil være et brud med forordningens opbygning, navnlig bestemmelserne i afsnit III, kapitel 6, der har overskriften »Arbejdsløshed«. Dette kapitel indeholder artikel 67-71. Som det vil fremgå nedenfor, bestemmer artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i), at visse arbejdsløse personer modtager ydelser ved arbejdsløshed »efter lovgivningen i den [kompetente] stat, som om de var bosat på dens område«. Artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), bestemmer, at andre arbejdsløse personer modtager ydelser efter lovgivningen i den stat, hvori de er bosat. Det fremgår klart af forordningens opbygning og Domstolens praksis, at udtrykket »kompetent stat« skal defineres som den stat, hvis lovgivning fi nder anvendelse i overensstemmelse med de generelle bestemmelser i forordningens artikel 13 (11) . På baggrund af, at det indtil tilføjelsen af artikel 13, stk. 2, litra f), ved forordning nr. 2195/91 (12) var fast retspraksis, at den lovgivning, der fandt anvendelse på arbejdsløse personer, der anmodede om ydelser, [i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a)] var lovgivningen i den stat, hvor personen senest havde haft beskæftigelse (13), er det næppe overraskende, at Domstolen ved fortolkningen af disse bestemmelser antog denne stat for sædvanligvis at være den kompetente stat for så vidt angår ydelser ved arbejdsløshed (14) . Hvis artikel 13, stk. 2, litra f), indebærer, at den lovgivning, der finder anvendelse på en arbejdsløs person, som er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori han senest havde beskæftigelse, er bopælstatens lovgivning, ville artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i), være meningsløs og artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), overflødig. Det forekommer derfor hensigtsmæssigt, at Domstolen i denne sag gør det klart, at dens fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra f), i Kuusijärvi-dommen ikke finder anvendelse på sager, der vedrører ydelser ved arbejdsløshed, der fortsat skal reguleres af henholdsvis artikel 13, stk. 2, litra a), eller analogt artikel 13, stk. 2, litra b)-e). Hvis dette var tilfældet, ville resultatet i denne sag være, at spansk lovgivning finder anvendelse på sagsøgeren i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e).
31. Hvad angår de øvrige præjudicielle spørgsmål går jeg ud fra, at det i overensstemmelse med Kuusijärvi-dommen er tysk lovgivning, der finder anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f). Hvis Domstolen imidlertid vil kvalificere denne dom således, som jeg har foreslået ovenfor, vil jeg også kort overveje, hvad retsstillingen vil være, hvis spansk lovgivning finder anvendelse.
Forordningens artikel 71
De relevante bestemmelser
32. Artikel 1 i forordning nr. 1408/71 indeholder en række definitioner, herunder:
»r) […] udtrykket »forsikringsperioder« [betyder] bidrags- eller beskæftigelsesperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt eller anses for at være tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som forsikringsperioder, samt alle dermed ligestillede perioder, for så vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med forsikringsperioder
s) […] udtrykket »beskæftigelsesperioder« eller »perioder med selvstændig virksomhed« [betyder] perioder, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som sådanne, samt alle dermed ligestillede perioder, for så vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med beskæftigelsesperioder eller perioder med selvstændig virksomhed«.
33. Artikel 71 har overskriften »Arbejdsløse, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat«. Artikel 71, stk. 1, indledes således:
»Arbejdsløse arbejdstagere, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter følgende regler«.
34. Artikel 71, stk. 1, litra a), vedrører grænsearbejdere og bestemmer i det væsentlige, at grænsearbejdere, der er delvis eller periodisk arbejdsløse i den virksomhed, hvor de er beskæftiget, modtager ydelser fra den stat, hvori de er beskæftiget, som om de var bosat på denne stats område [artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i)], mens grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, modtager ydelser fra bopælsstaten, som om de under deres seneste beskæftigelse havde været omfattet af denne stats lovgivning [artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii)].
35. Artikel 71, stk. 1, litra b), vedrører andre arbejdstagere, som, før de blev arbejdsløse, boede og arbejdede i forskellige medlemsstater. Artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i), bestemmer, at en sådan person, som fortsat står til rådighed for arbejdsmarkedet i den stat, hvori han senest var beskæftiget, modtager ydelser fra den stat, som om han var bosat på dens område. Artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), bestemmer:
»andre arbejdstagere end grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, og som stiller sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats område, modtager ydelser efter denne stats lovgivning, som om de senest havde været beskæftiget dér […]«
Er værnepligt »beskæftigelse« i artikel 71, stk. 1’s forstand?
36. Den nationale ret har i spørgsmål 2 a) og 3 c) aa) anmodet om vejledning vedrørende fortolkningen af artikel 71, stk. 1, navnlig hvorvidt sagsøgerens militærtjeneste kan udgøre »seneste beskæftigelse« i henhold til denne bestemmelses første punktum, således at artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), finder anvendelse.
37. Domstolen har flere gange udtalt, at artikel 71 har til formål at sikre, at vandrende arbejdstagere kan opnå arbejdsløshedsydelser på sådanne betingelser, at de bedst muligt sættes i stand til at søge nyt arbejde. Begrebet ydelser omfatter ikke alene pengeydelser, men også den bistand i forbindelse med faglig genindslusning, som arbejdsformidlingen yder (15) . Den afgørende betingelse for anvendelsen af artiklen som helhed er, at arbejdstageren skal have bopæl i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han var undergivet ved sin seneste beskæftigelse (16) . I henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), er arbejdsløse arbejdstagere, der er omfattet af bestemmelsen, berettiget til at vælge mellem ydelser fra den kompetente stat – der sædvanligvis i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a), vil være den medlemsstat, hvori de senest var beskæftiget (17) – og ydelser fra den medlemsstat, hvori de er bosat. Arbejdstageren – der bedst kender mulighederne for at finde ny beskæftigelse – foretager dette valg ved at stille sig til rådighed enten for arbejdsformidlingen i den stat, hvori han senest var beskæftiget [artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i)], eller hvori han er bosat [artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii)] (18) . I denne sag ønsker sagsøgeren at benytte sig af den sidstnævnte mulighed.
38. Man kan forestille sig, hvis jeg har ret, og tysk lovgivning finder anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f), at artikel 71, stk. 1, ikke ændrer på sagens resultat, da sagsøgeren under alle omstændigheder skulle modtage ydelser i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, hvori han er bosat, når han ansøgte herom.
39. Dette synspunkt tager imidlertid ikke højde for forholdet mellem artikel 67 og 71. Det er ganske vist rigtigt, at uanset om artikel 71 finder anvendelse eller ej, skal den institution, der står for udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse, sammenlægge beskæftigelses- eller forsikringsperioder i overensstemmelse med artikel 67, som der nedenfor vil blive redegjort for (19) ; det gør derfor ingen forskel (under den antagelse, at tysk lovgivning finder anvendelse) for resultatet i denne sag, om artikel 71 finder anvendelse. Betingelsen i artikel 67, stk. 3, om, at ansøgeren »senest har tilbagelagt« en forsikringsperiode efter (i den foreliggende sag) tysk lovgivning, ses der imidlertid udtrykkeligt bort fra i »de i artikel 71, stk. 1 […] litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde«. Det kan derfor være relevant for sagsøgeren at dokumentere, at han er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde.
40. Sagsøgeren og den portugisiske regering har begge det synspunkt, at sagsøgerens periode med militærtjeneste udgør »beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1, første punktum. Den tyske regering og Kommissionen er af den modsatte opfattelse.
41. Det forekommer mig, selv om det er muligt at fastlægge rækkevidden af ordet »beskæftigelse« i artikel 71, stk. 1’s forstand, at det ikke er muligt at nå til en endelig besvarelse af spørgsmålet under de faktiske omstændigheder i denne sag. Dette skyldes, at svaret på dette spørgsmål i sidste ende afhænger af spansk lovgivning, som det ikke er op til Domstolen at fortolke. Selv om ordet »beskæftigelse« ikke som sådan er defineret i forordningen, antyder opbygningen af og formålet med artikel 71, stk. 1, som ovenfor beskrevet, at ordet – i det mindste med henblik på denne bestemmelse – har en bestemt rækkevidde, der alene dækker aktivitet, der er knyttet til en beskæftigelsesperiode som defineret i artikel 1, litra s), og dermed kun perioder, der anses for beskæftigelsesperioder eller dermed ligestillede perioder i henhold til den lovgivning, hvorunder de er tilbagelagt.
42. Dette synspunkt finder også støtte i Kuyken-dommen (20), hvori Domstolen udtalte, at artikel 71 ikke fandt anvendelse i et tilfælde, hvor en arbejdsløs ikke havde udført lønnet eller hermed ligestillet arbejde og følgelig endnu ikke havde erhvervet ret til arbejdsløshedsunderstøttelse. Selv om denne beskrivelse ikke passer præcist på sagsøgeren i den foreliggende sag, da han havde beskæftigelse forud for udførelsen af militærtjenesten, danner den ikke desto mindre grundlag for, at begrebet »seneste beskæftigelse« i artikel 71, stk. 1, fortolkes med henvisning til aktivitet, der er knyttet til beskæftigelsesperioder i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 1, litra s), og dermed kun perioder, der anses for beskæftigelsesperioder eller dermed ligestillede perioder i henhold til den lovgivning, hvorunder de er tilbagelagt.
43. Den nationale ret har som mulig støtte for det modsatte synspunkt henvist til Grahame og Hollanders-dommen (21), hvorefter værnepligtsperioder udgør perioder som »arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende« med henblik på punkt 4(a) og (c) i afsnit J i bilag VI til forordningen. Disse bestemmelser bekræftede, at Nederlandene ville tage hensyn til sådanne perioder, der var tilbagelagt i Nederlandene før den 1. juli 1967 for så vidt angår anvendelsen af forordningens artikel 46, stk. 2, der vedrører beregning af pensioner.
44. I den sag påberåbte Domstolen sig imidlertid udtrykkeligt definitionen af »beskæftigelsesperioder« i forordningens artikel 1, litra s), og bemærkede, at det ikke var anfægtet, at dette begreb svarede til de begreber, der var anvendt i punkt 4(a) og (c), og fandt, at værnepligtsperioder i henhold til den lovgivning, efter hvilken den er udført, sidestilles med beskæftigelsesperioder med hensyn til social sikring (22) .
45. Den portugisiske regering har gjort gældende, at det følger af artikel 13, stk. 2, litra e), tredje punktum, at artikel 71 finder anvendelse, når en arbejdsløs persons seneste virksomhed var militærtjeneste. Tredje punktum har følgende ordlyd: »[e]n arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der er indkaldt eller genindkaldt til militærtjeneste eller civilt arbejde, anses fortsat [for] arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende«.
46. Dette synspunkt forekommer imidlertid at være i strid med Domstolens betragtninger i Grahame og Hollanders-dommen (23) om, at »det kun er med henblik på bestemmelsen af, hvilken socialsikringslovgivning der skal anvendes, at [dette] punktum […] anvender et andet kriterium, nemlig arten af den tidligere virksomhed, da det udtrykkeligt bestemmes, at [en sådan person] fortsat anses for arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende«. Mens artikel 13, stk. 2, litra e), første punktum, således fastlægger den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse, bestemmer tredje punktum, om det er lovgivningen vedrørende arbejdstagere eller vedrørende selvstændigt erhvervsdrivende, der finder anvendelse.
47. Det er derfor fortsat min opfattelse, at »beskæftigelse« i den betydning, hvori ordet anvendes i artikel 71, stk. 1, første punktum, kun omfatter perioder, der anses for beskæftigelsesperioder eller dermed ligestillede perioder i henhold til den lovgivning, hvorunder de er tilbagelagt. Den fremgangsmåde, hvorefter den forelæggende ret kan afgøre, om sagsøgerens værnepligtsperiode i Spanien er ligestillet i henhold til spansk lovgivning, behandles nedenfor i forbindelse med artikel 67, stk. 1 (24) . Det skal bemærkes, at artikel 84 i forordning nr. 574/72 (25), der gennemfører artikel 71 i forordning nr. 1408/71, bestemmer, at den attest, der henvises til i artikel 80, og som vil blive drøftet nedenfor i punkt 69 og 70, også skal fremlægges af en person, der ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71.
48. Hvis det af denne attest fremgår, at sagsøgerens periode med militærtjeneste i Spanien faktisk var »beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1, første punktum, finder denne bestemmelse anvendelse, hvis sagsøgeren i denne periode »var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat«.
49. I denne periode fandt spansk lovgivning anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e), og Spanien er derfor den kompetente stat for så vidt angår artikel 71, stk. 1 (26) .
50. Den nationale ret har ikke anmodet Domstolen om vejledning om, hvorvidt sagsøgeren kan anses for at have været bosat i Tyskland, mens han udførte sin militærtjeneste i Spanien, idet det med rette er anført, at svaret på dette spørgsmål afhænger af, om hans interessecentrum fortsat var i Tyskland i denne periode (27) .
51. Jeg konkluderer derfor, at sagsøgerens militærtjeneste kun skal anses for »beskæftigelse« i artikel 71, stk. 1’s forstand, hvis den betegnes eller anerkendes som sådan i spansk lovgivning eller både behandles, og som anses for ligestillet i spansk lovgivning i overensstemmelse med forordningens artikel 1, litra s).
52. Endelig vil jeg kort overveje hvad situationen ville være, hvis spansk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e), fandt anvendelse på sagsøgeren, da han ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse, snarere end tysk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f). I så fald – såfremt det antages, at sagsøgerens værnepligtsperiode udgjorde hans »seneste beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og at han i denne periode var bosat i Tyskland i denne bestemmelses forstand – ville artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), fortsat give ham valget mellem at modtage ydelser i henhold til tysk lovgivning snarere end spansk. Hvis hans militærtjeneste derimod ikke udgjorde hans »seneste beskæftigelse« for så vidt angår artikel 71, stk. 1, finder denne artikel under ingen omstændigheder anvendelse, da hans seneste beskæftigelse så havde været i Tyskland, hvor han også var bosat.
Forordningens artikel 67
De relevante bestemmelser
53. Udtrykket »arbejdstager« defineres i forordningens artikel 1, litra a), i det væsentlige som enhver person, der er forsikret i henhold til en tvungen eller frivillig forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgår i en social sikringsordning for arbejdstagere, eller som forordningen finder anvendelse på.
54. Artikel 67, der har overskriften »Sammenlægning af forsikrings- eller beskæftigelsesperioder«, har følgende ordlyd, for så vidt det er relevant i denne sag:
»1. Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder, skal i fornødent omfang medregne forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gældende lovgivning, dog forudsat at beskæftigelsesperioderne ville være blevet anset for forsikringsperioder, hvis de havde været tilbagelagt efter denne lovgivning.
[…]
3. Bortset fra de i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii) og litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde, er anvendelsen af bestemmelserne i stk. 1 og 2 betinget af, at den pågældende senest har tilbagelagt:
– forsikringsperioder i det i stk. 1 omhandlede tilfælde
– beskæftigelsesperioder i det i stk. 2 omhandlede tilfælde,
efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begæres.«
Sammenhængen med artikel 71, stk. 1
55. Den nationale ret har med spørgsmål 2 b) og 3 c) bb) ønsket oplyst, om sammenlægningsbestemmelserne i artikel 67 finder anvendelse, hvis det antages, at sagsøgeren er omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), eller om artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), første punktum, finder anvendelse i stedet for disse bestemmelser.
56. Som den portugisiske regering med rette har anført, holder artikel 67, stk. 1, ikke op med at finde anvendelse, blot fordi artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), finder anvendelse. Dette fremgår efter min opfattelse klart af bestemmelsernes opbygning og ordlyd.
57. For det første findes artikel 67 og 71 i forordningens afsnit III, der har overskriften »Særlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser«. Kapitel 6 i afsnit III omhandler ydelser ved arbejdsløshed. Artikel 67 findes i afdeling 1 med overskriften »Fælles bestemmelser«. Kapitel 6, afdeling 2 i afsnit III har overskriften »Arbejdsløse, der rejser til en anden medlemsstat end den kompetente stat«. Denne afdeling indeholder artikel 69 »Betingelser og grænser for bevarelse af ret til ydelser« og artikel 70 »Udbetaling af ydelser samt refusioner«. Afdeling 3, der er den sidste afdeling i kapitel 6, indeholder kun artikel 71. Det fremgår af denne opbygning, at artikel 67 er en fælles bestemmelse for alle afdelinger i kapitel 6, og den finder derfor som udgangspunkt anvendelse sammen med artikel 71.
58. For det andet støtter ordlyden af artikel 67 denne fortolkning. Artikel 67, stk. 3, bestemmer, at anvendelsen af artikel 67, stk. 1 og 2, er betinget af, at den pågældende person senest har tilbagelagt forsikrings- eller beskæftigelsesperioder efter bestemmelserne i den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begæres (28) . Denne betingelse gælder imidlertid ikke i »de i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde«. Denne undtagelse ville være overflødig, hvis artikel 71, stk. 1, ikke fandt anvendelse sammen med artikel 67.
59. For det tredje finder artikel 67, stk. 1, anvendelse på medlemsstater, efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder (29) . Det følger af bestemmelsen, at den kompetente myndighed i sådan en medlemsstat i nødvendigt omfang skal tage hensyn til forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om de var forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den lovgivning, som myndigheden administrerer. Denne operation, kendt som sammenlægning, er en af grundpillerne (den anden er betaling af ydelser til personer, der har bopæl hvor som helst i Den Europæiske Union) i forordning nr. 1408/71 og også i artikel 42 EF, hvori forordningen har hjemmel. Artikel 71, stk. 1, der er drøftet ovenfor (30), bestemmer ganske enkelt, at visse grænsearbejdere, der under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, har mulighed for at melde sig arbejdsløse i bopælsstaten og dermed begære arbejdsløshedsunderstøttelse fra denne snarere end fra den stat, hvori de senest var beskæftiget. Der er ingen bestemmelse om, hvordan ydelsen skal beregnes. Hvis artikel 67 ikke fandt anvendelse, når der blev ansøgt om arbejdsløshedsunderstøttelse i henhold til artikel 71, stk. 1, ville der ikke være noget krav om sammenlægning, hvilket ville være i strid med forordningens opbygning og også med traktaten.
60. Endelig er den fortolkning, jeg foreslår, udtrykkeligt blevet godtaget af Domstolen, der i Warmedam-Steggerda-dommen (31) udtalte, at »[a]rtikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii) […] er fortsat, når betingelserne for dens anvendelse er opfyldt, uden betydning for […] regler om sammenlægning [i artikel 67, stk. 1], som er bestemmende for, på hvilke betingelser der skal tages hensyn til de perioder, som en vandrende arbejdstager har tilbagelagt i andre medlemsstater end den kompetente institutions medlemsstat, der skal træffe afgørelse om udbetaling af ydelser«.
61. Jeg konkluderer derfor, at sammenlægningsbestemmelserne i artikel 67 finder anvendelse, hvis ansøgeren er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), naturligvis under forudsætning af, at hans situation opfylder betingelserne i artikel 67, stk. 1, som jeg nu vil behandle.
Artikel 67, stk. 1
62. Den nationale rets spørgsmål 2 c) og 3 b) omhandler nærmere bestemt, om sagsøgerens militærtjeneste skal anses for en »beskæftigelsesperiode[…], der er tilbagelagt som arbejdstager« i artikel 67, stk. 1’s forstand.
63. Artikel 67, stk. 1, pålægger de medlemsstater, som den finder anvendelse på, at »sammenlægge« »forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager« efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om perioderne var forsikringsperioder tilbagelagt efter statens egen lovgivning.
64. Virkningen af forordningens artikel 1, litra r) og s), (32) er, at spørgsmålet om, hvorvidt en given aktivitetsperiode, der er tilbagelagt som arbejdstager udgør en »forsikringsperiode« eller en »beskæftigelsesperiode« med henblik på forordningen, skal besvares under henvisning til, hvordan denne periode bedømmes efter den lovgivning, hvorunder den er tilbagelagt.
65. Herudover skal forsikrings- eller beskæftigelsesperioden for at kunne sammenlægges i henhold til artikel 67, stk. 1, være »tilbagelagt som arbejdstager« og dermed som en person, der er omfattet af en social sikringsordning i overensstemmelse med forordningens artikel 1, litra a).
66. Der synes at være enighed om, at sagsøgerens militærtjeneste ikke efter den lovgivning, hvorunder den er tilbagelagt, nemlig spansk lovgivning, anses for en forsikringsperiode eller ligestillet periode. Den nationale rets spørgsmål er derfor begrænset til, hvorvidt denne militærtjeneste er en »beskæftigelsesperiode, der er tilbagelagt som arbejdstager« i henhold til artikel 67, stk. 1. Hvis dette er tilfældet, så skal sagsøgte som den kompetente institution – forudsat at sagsøgeren også opfylder betingelsen i artikel 67, stk. 3 (der behandles nærmere nedenfor (33) ), for så vidt den finder anvendelse, og forudsat at militærtjenesten ville blive anset for en forsikringsperiode (således som det synes at fremgå af AFG’s § 107), hvis den var tilbagelagt efter tysk lovgivning – tage hensyn til perioden med militærtjeneste ved afgørelsen af, om sagsøgeren har tilbagelagt den beskæftigelsesperiode, der kræves i henhold til tysk ret for at kunne modtage arbejdsløshedsunderstøttelse.
67. Den portugisiske regering har gjort gældende, at sagsøgerens militærtjeneste skal tages i betragtning af sagsøgte. Regeringen har påberåbt sig Warmedam-Steggerda-dommen (34) til støtte for, at den kompetente institution, som artikel 67 finder anvendelse på, skal efterprøve – ikke om militærtjenesten blev anset for en forsikrings- eller beskæftigelsesperiode efter lovgivningen i den stat, hvorunder den blev tilbagelagt – men om den ville være blevet anset for en forsikringsperiode, hvis den var tilbagelagt i den kompetente institutions stat, nemlig Tyskland. Dette spørgsmål skal besvares bekræftende.
68. Jeg kan ikke godtage denne fortolkning. Det forekommer mig, at den portugisiske regering alene fokuserer på den sidste del af artikel 67, stk. 1. Denne sidste del indebærer, at beskæftigelsesperioder (35) ikke kan sammenlægges i henhold til artikel 67, stk. 1, medmindre de ville være blevet medregnet som forsikringsperioder, hvis de var tilbagelagt efter lovgivningen i den kompetente institutions stat. Der er herudover kun et yderligere krav: Det krav, der følger af definitionen i artikel 1, litra s), nemlig at beskæftigelsesperioden blev anset for en sådan efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor den blev tilbagelagt, skal også opfyldes.
69. Den tyske regering og Kommissionen har gjort gældende, at i henhold til spansk lovgivning anses militærtjeneste ikke for en beskæftigelsesperiode: Den medfører ingen tvungen social sikringsdækning og giver ingen ret til sociale sikringsydelser. Selv om Domstolen naturligvis ikke kan træffe afgørelse vedrørende virkningerne af en medlemsstats socialsikringslovgivning, fremgår det af forelæggelseskendelsen i denne sag, at den spanske arbejdsløshedsinstitution har udstedt en attest i henhold til artikel 80 i forordning nr. 574/72 (36), hvori det erklæres, at sagsøgeren kun har tilbagelagt en forsikrings- og beskæftigelsesperiode fra den 1. december 1991 til den 4. december 1992. Attesten blev udstedt i januar 1997. Dette antyder, at formodningen om, at militærtjeneste i henhold til spansk lovgivning ikke anses for en beskæftigelsesperiode, er korrekt.
70. Den spanske institutions attest er imidlertid ikke endeligt afgørende, både fordi man ikke nødvendigvis kan udlede, hvilken status sagsøgerens periode med militærtjeneste har, af det forhold, at den ikke er omtalt, og fordi Domstolen under alle omstændigheder har udtalt, at sådanne attester, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat i overensstemmelse med forordning nr. 574/72, ikke er et uigendriveligt bevis, hverken over for den ved arbejdsløshed kompetente institution i en anden medlemsstat eller for retterne i denne stat (37) . Både den sidstnævnte institution og den nationale ret, hvis der er tale om en retssag, er frit stillet med hensyn til at efterprøve indholdet af denne attest (38) . Hvis sagsøgte, således som Kommissionen har gjort gældende, udtrykker tvivl om rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er lagt til grund for attesten, og dermed med hensyn til de deri indeholdte angivelser, påhviler det dens spanske modstykke på ny at overveje, om attesten blev udstedt på korrekt grundlag og i givet fald at tilbagekalde den (39) .
71. Artikel 80 i forordning nr. 574/72 kræver herudover, at attesten skal specificere de forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, personen har tilbagelagt som arbejdstager med henblik på artikel 67, stk.1. Hvis den spanske institution i overensstemmelse med artikel 80 attesterede, at sagsøgerens værnepligtsperiode udgjorde en »beskæftigelsesperiode«, ville den også skulle specificere, om sagsøgeren havde tilbagelagt denne periode »som arbejdstager«.
72. Jeg konkluderer på grundlag af ovenstående, at sagsøgerens militærtjeneste kun skal anses for en »beskæftigelsesperiode, der er tilbagelagt som arbejdstager« i henhold til artikel 67, stk. 1, hvis i) den betegnes eller anerkendes som en beskæftigelsesperiode i spansk lovgivning eller både behandles som sådan og i lovgivningen anses for ligestillet i den forstand, hvori udtrykket anvendes i forordningens artikel 1, litra s), og ii) ansøgeren var forsikret i den forstand, hvori udtrykket anvendes i forordningens artikel 1, litra a), da han aftjente sin værnepligt.
Artikel 67, stk. 3
73. Den nationale rets spørgsmål 3 a) vedrører nærmere bestemt, hvor nyligt en forsikringsperiode skal være tilbagelagt for at være »senest […] tilbagelagt« i henhold til artikel 67, stk. 3.
74. Artikel 67, stk. 3, bestemmer, at bortset fra de i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde er anvendelsen af kravet om sammenlægning i artikel 67, stk. 1, betinget af, at den pågældende person »senest har tilbagelagt« forsikringsperioder efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begæres.
75. Det er forståeligt, at artikel 67, stk. 3, ikke kan finde anvendelse i de i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde, da sagsøgeren i disse tilfælde vil begære ydelser ved arbejdsløshed i en anden medlemsstat end den, hvori han senest var beskæftiget (40), og dermed har han ikke »senest tilbagelagt« forsikringsperioder efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begæres.
76. Den nationale ret har med spørgsmål 3 a) ønsket oplyst, om en person, hvis seneste forsikringsperiode i Tyskland ophørte mere end et år tidligere, hvorefter vedkommende aftjente sin værnepligt i Spanien i ni måneder, »senest har tilbagelagt« forsikringsperioder efter tysk ret i henhold til artikel 67, stk. 3. Den tyske regering og Kommissionen har begge gjort gældende, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende. Jeg er enig heri.
77. I denne sag, således som det klart fremgår af spørgsmålets formulering, ophørte sagsøgerens seneste forsikringsperiode i Tyskland mere end et år før, at han ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse. Betingelsen i artikel 67, stk. 3, vil derfor medføre, at artikel 67, stk. 1, ikke finder anvendelse, hvis enten det forløbne tidsrum eller udførelsen af militærtjeneste i Spanien betød, at denne forsikringsperiode ikke »senest [var] tilbagelagt« forud for ansøgningen om ydelser.
78. Domstolen har udtalt, at betingelsen i artikel 67, stk. 3, har til formﾥl at fremme søgning af arbejde i den stat, hvor den pågældende senest var beskæftiget, og at lade denne stat betale ydelser ved arbejdsløshed (41) . Samtidig vil man forsøge at undgå, at arbejdsløshed i mangel af et fælles arbejdsmarked eksporteres, ved at tilskynde arbejdsløse til først at søge arbejde i den stat, hvor de senest har været beskæftiget (42) .
79. Det er foreneligt med dette formål, at den medlemsstat, hvor vedkommende senest var beskæftiget, forbliver ansvarlig for betaling af arbejdsløshedsunderstøttelse til en person, hvis allerseneste forsikringsperiode blev tilbagelagt i denne stat, uanset den tid, der er gået mellem tilbagelægningen af denne forsikringsperiode og ansøgningen om arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis der ikke i mellemtiden har været andre forsikringsperioder i en anden medlemsstat.
80. Det er korrekt, at det udtryk, der anvendes for »senest« i den tyske version af artikel 67, stk. 3, er »unmittelbar zuvor«, der direkte oversat betyder »umiddelbart før«. Det udtryk, der anvendes i flere af de andre sprogversioner, har samme betydning som det engelske »lastly« og franske »en dernier lieu«, der helt naturligt fokuserer på det forhold, at den pågældende periode var den sidste periode af denne art før en bestemt dato snarere end nødvendigvis umiddelbart før denne dato (43) .
81. Hvad angår følgen af sagsøgerens mellemkommende periode som værnepligtig i Spanien, forekommer det mig, at en sådan periode kun indebærer, at hans seneste forsikringsperiode i Tyskland ikke vil være »senest […] tilbagelagt« i artikel 67, stk. 3’s forstand, hvis værnepligtsperioden i sig selv er en »forsikringsperiode« i henhold til forordningen og dermed som defineret i artikel 1, litra r). Som nævnt ovenfor (44), synes det at være godtaget af parterne, at dette ikke er tilfældet.
82. Det er derfor min opfattelse, at når en person tilbagelægger en forsikringsperiode efter lovgivningen i en medlemsstat og efterfølgende ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse i denne stat, er denne forsikringsperiode »senest […] tilbagelagt« i henhold til artikel 67, stk. 3, selv om den ikke går umiddelbart forud for ansøgningen om ydelser, såfremt der ikke har været en mellemkommende forsikringsperiode (45) .
Sammenfatning af konklusionerne på de tre første spørgsmål
83. Det kan være nyttigt på dette tidspunkt at sammenfatte mine konklusioner vedrørende artikel 13, stk. 2, artikel 67 og artikel 71, således som de finder anvendelse i sagsøgerens tilfælde.
84. Hvis den lovgivning, der finder anvendelse, i overensstemmelse med Kuusijärvi-dommen (46) er tysk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f), gælder følgende:
a) Hvis militærtjenesten var »beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1 [hvilket i henhold til artikel 1, litra s), afhænger af dens kvalificering efter spansk lovgivning, der skal bekræftes ved en attest i overensstemmelse med artikel 80 i forordning nr. 574/72], og
sagsøgeren under militærtjenesten var bosat i Tyskland i henhold til artikel 71, stk. 1, som fortolket af Domstolen (47), er sagsøgeren omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), der giver ham ret til at kræve arbejdsløshedsunderstøttelse i Tyskland, selv om hans seneste beskæftigelsesperiode var i en anden medlemsstat.
b) Hvis sagsøgeren er omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), skal den tyske institution tage hensyn til perioden med militærtjeneste ved afgørelsen af, om han er berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, såfremt
i) det var en »beskæftigelsesperiode[…] tilbagelagt som arbejdstager« i henhold til artikel 1, litra a) og s), hvilke føjer et yderligere krav til det krav, sagsøgeren allerede har opfyldt for at være omfattet af artikel 71, stk. 1; også dette spørgsmål skal afgøres i henhold til spansk ret og attesteres i overensstemmelse med artikel 80, og
ii) den ville være blevet medregnet som en forsikringsperiode, hvis den var tilbagelagt efter tysk lovgivning, som krævet i artikel 67, stk. 1.
c) Hvis sagsøgeren ikke er omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), kan han alligevel kræve arbejdsløshedsunderstøttelse i Tyskland [fordi tysk lovgivning finder anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f)]; den tyske institution skal tage hensyn til værnepligtsperioden ved afgørelsen af, om han er berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, såfremt
i) betingelserne i punkt b) ovenfor er opfyldt, og
ii) sagsøgeren »senest har tilbagelagt« forsikringsperioder i overensstemmelse med tysk lovgivning, som krævet i artikel 67, stk. 3.
85. Hvis den lovgivning, der finder anvendelse er spansk lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e), analogt med den retspraksis vedrørende artikel 13, stk. 2, litra a), før artikel 13, stk. 2, litra f), blev indført, gælder følgende: Konklusionerne i punkt a) og b) i ovenstående punkt er de samme. Hvis sagsøgeren imidlertid ikke er omfattet af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), kan han ikke kræve arbejdsløshedsunderstøttelse i Tyskland, men han kunne have gjort det i Spanien (der i henhold til artikel 67, stk. 1, i princippet ville have skullet sammenlægge hans tidligere forsikrings- og/eller beskæftigelsesperioder i Tyskland, såfremt han »senest har tilbagelagt« forsikringsperioder efter spansk ret).
Ligebehandlingsprincippet
86. Forordningens artikel 3, stk. 1, bestemmer:
»Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
87. Den forelæggende ret har med det fjerde spørgsmål anmodet om at få oplyst, om sagsøgeren, hvis hans periode med militærtjeneste ikke skal tages i betragtning i henhold til forordningens bestemmelser om arbejdsløshedsunderstøttelse (nemlig artikel 67 og 71), da kan gøre krav herpå i henhold til denne artikel eller andre generelle bestemmelser i fællesskabsretten.
88. Sagsøgeren og den portugisiske regering har gjort gældende, at sagsøgeren har et sådant krav i henhold til artikel 3, stk. 1. Den tyske regering og Kommissionen er uenige heri.
89. Den portugisiske regering har fundet støtte for sit synspunkt i Domstolens dom i Mora Romero-sagen (48) .
90. I denne sag udtalte Domstolen, at artikel 3, stk. 1, betød, at »en medlemsstat, når dens lovgivning bestemmer, at retten til en pension til børn, der har mistet én eller begge forældre, forlænges ud over det fyldte 25. år for de personer, hvis uddannelse er blevet afbrudt som følge af, at de har aftjent værnepligt, er forpligtet til at ligestille værnepligt aftjent i en anden medlemsstat med værnepligt aftjent i henhold til den pågældende medlemsstats egen lovgivning« (49) .
91. Efter min opfattelse kan denne afgørelse ikke overføres på den foreliggende sag. Mora Romero-dommen omhandler et forældreløst barns ret til ydelser. Sagsøgeren, der var spansk statsborger, havde modtaget sådanne ydelser i henhold til tysk lovgivning, hvorefter der skulle ske betaling heraf indtil det fyldte 25. år, hvilken periode skulle forlænges med en periode svarende til enhver værnepligtsperiode. Sagsøgeren aftjente sin værnepligt i Spanien, inden han fyldte 25 år. Den kompetente tyske institution ophørte med at betale hans ydelser til forældreløse, da han fyldte 25 år, og afviste at forlænge ydelserne med en periode svarende til hans værnepligtsperiode.
92. Selv om både sagsøgeren og den pågældende ydelse klart var omfattet af forordningens anvendelsesområde, var situationen i den sag ikke desto mindre på et væsentligt punkt anderledes end situationen i den foreliggende sag: I Mora Romero-dommen var der ingen særbestemmelser i forordningen, der regulerede området. Navnlig krævede den eneste bestemmelse i forordningen vedrørende sammenlægning i forbindelse med ydelser til forældreløse (artikel 79) blot, at der skulle tages hensyn til sådanne forsikringsperioder, beskæftigelsesperioder, perioder med selvstændig virksomhed eller perioder med bopæl, der er tilbagelagt af den afdøde forælder i en anden medlemsstat, ved afgørelse af, om der er ret til ydelser.
93. Da der ikke var nogen bestemmelser i forordningen, der regulerede sagsøgerens situation – hvor han klart var dårligere stillet end en tysk statsborger i samme situation – var det åbenbart berettiget, at Domstolen anvendte ligebehandlingsprincippet, der er kommet til udtryk i artikel 3, stk. 1.
94. Denne bestemmelse tager imidlertid udtrykkeligt forbehold for, at »andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning«, og i den foreliggende sag – i modsætning til Mora Romero-dommen – indeholder forordningen særbestemmelser, nemlig artikel 67 og 71, der skal regulere den ret, som en arbejdsløs person, der har tilbagelagt forsikrings- eller beskæftigelsesperioder efter en anden medlemsstats lovgivning, har til arbejdsløshedsunderstøttelse. Som både den tyske regering og Kommissionen har gjort gældende, erstatter disse særbestemmelser det generelle ligebehandlingsprincip, der er fastslået i artikel 3, stk. 1.
95. Hvis dette ikke var tilfældet, ville det indebære en omskrivning af de detaljerede bestemmelser i artikel 67, stk. 1, navnlig en ændring af definitionen på »beskæftigelsesperiode« med henblik herpå.
96. Der kan argumenteres for, at hvis sagsøgeren ikke har ret til sammenlægning i overensstemmelse med artikel 67, stk. 1, viser dette, at der er et hul i forordningens opbygning, der skal udfyldes med artikel 3, stk. 1.
97. Jeg kan ikke godtage dette synspunkt. Hvis sagsøgeren ikke er omfattet af artikel 67, stk. 1, skyldes det, at hans periode med militærtjeneste ikke udgør en forsikrings- eller beskæftigelsesperiode, der er tilbagelagt som arbejdstager i henhold til denne bestemmelse. Hvis dette er tilfældet, skyldes det, at spansk lovgivning ikke anerkender militærtjeneste som en sådan periode. Det er helt i overensstemmelse med forordningens opbygning og formål, at en værnepligtsperiode, der ikke anses for en forsikrings- eller beskæftigelsesperiode eller ligestillet periode efter den lovgivning, hvorunder den er tilbagelagt, ikke skal sammenlægges med henblik på retten til arbejdsløshedsydelser.
98. Konklusionen er efter min opfattelse den samme, hvis andre generelle ligebehandlingsprincipper blev påberåbt, såsom for eksempel princippet i artikel 39, stk. 2, EF, der er nævnt i forelæggelseskendelsen.
Forslag til afgørelse
99. Svaret på spørgsmålet om, hvorvidt den lovgivning, der finder anvendelse på en person, der efter at have været beskæftiget i medlemsstat A, tilbagelægger en værnepligtsperiode i medlemsstat B, før han vender tilbage til medlemsstat A, hvor han ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse, er lovgivningen i medlemsstat A eller medlemsstat B, afhænger af, om den fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra f), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som Domstolen fastlagde i dom af 11.6.1998, sag C-275/96, Kuusijärvi, Sml. I, s. 3419, gælder for personer, der ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse. Hvis fortolkningen i Kuusijärvi-dommen finder anvendelse, er en sådan person underlagt lovgivningen i medlemsstat A som bopælsstaten i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71. Hvis fortolkningen i Kuusijärvi-dommen ikke finder anvendelse, er sådan en person underlagt lovgivningen i medlemsstat B som den stat, hvis lovgivning han var underlagt i perioden med militærtjeneste, i henhold til artikel 13, stk. 2, litra e), i forordning nr. 1408/71.
100.
De resterende af de af Bundessozialgericht forelagte spørgsmål skal besvares således:
»1) En værnepligtsperiode skal kun anses for »beskæftigelse« i henhold til artikel 71, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1408/71, hvis den betegnes eller anerkendes som sådan i henhold til den lovgivning, hvorefter den er tilbagelagt, eller både behandles og anerkendes efter denne lovgivning som ligestillet med en beskæftigelsesperiode i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i forordningens artikel 1, litra s).
2) En værnepligtsperiode skal kun anses for en »beskæftigelsesperiode[…], der er tilbagelagt som arbejdstager« i henhold til artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, hvis i) den betegnes eller anerkendes som en beskæftigelsesperiode efter spansk lovgivning eller både behandles og anerkendes efter denne lovgivning som ligestillet i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i forordningens artikel 1, litra s), og ii) sagsøgeren var forsikret i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i forordningens artikel 1, litra a), da han udførte militærtjenesten.
3) Artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse på en sagsøger, der er omfattet af forordningens artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii).
4) Når en person tilbagelægger en forsikringsperiode efter lovgivningen i en medlemsstat og efterfølgende ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse i denne stat, anses denne forsikringsperiode for at være »senest […] tilbagelagt« i henhold til artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, selv hvis den ikke ligger umiddelbart før ansøgningen om ydelser, såfremt der ikke har været en mellemkommende forsikringsperiode.«
BILAG
De af Bundesozialgericht forelagte spørgsmål
»1. Er en person, der mere end to måneder efter afslutning af sin værnepligt i Spanien ansøger om ydelser fra den tyske arbejdsløshedsforsikring,
a) omfattet af spansk ret i medfør af artikel 13, stk. 2, litra e), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2195/91 af 25. juni 1991 – i det følgende forordning nr. 1408/71 – eller
b) af tysk ret i medfør af artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71?
2. Hvis spørgsmål 1 a) besvares bekræftende:
a) Udgør den aftjente værnepligt i Spanien ‘seneste beskæftigelse […] i en anden medlemsstat end den kompetente stat’ i artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1408/71’s forstand?
b) Hvis spørgsmål 2 a) besvares bekræftende:
Indeholder artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), første led, i forordning nr. 1408/71 også den regel, at den seneste beskæftigelse på en anden medlemsstats område med henblik på ydelser til arbejdsløse skal betragtes, som om den var tilbagelagt i bopælsstaten, uden at det er fornødent at foretage en prøvelse af, om betingelserne i artikel 67 i forordning nr. 1408/71 er opfyldt?
c) Hvis spørgsmål 2 b) besvares benægtende:
På hvilke betingelser er en periode med aftjening af værnepligt, der efter national (spansk) ret hverken udgør en forsikringsperiode under arbejdsløshedsforsikringen, eller en dermed ligestillet periode, en beskæftigelsesperiode, der efter artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er tilbagelagt som arbejdstager efter en anden medlemsstats lovgivning?
3. Hvis spørgsmål 1 b) besvares bekræftende:
a) Har en person, der for over ét år siden har afsluttet sin seneste forsikringsperiode i Tyskland, og som derefter har aftjent ni måneders værnepligt i Spanien, »senest«, jf. artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, tilbagelagt forsikringsperioder efter tysk ret?
b) Hvis spørgsmål 3 a) besvares bekræftende:
Under hvilke omstædigheder er en periode med aftjening af værnepligt, der efter national (spansk) ret hverken udgør en forsikringsperiode under arbejdsløshedsforsikringen, eller en hermed ligestillet periode, en beskæftigelsesperiode, der efter artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er tilbagelagt som arbejdstager efter en anden medlemsstats lovgivning? [svarer til spørgsmål 2 c)]
c) Hvis artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse på sagsøgeren [spørgsmål 3 a) og b)]:
aa) Udgør den aftjente værnepligt i Spanien »seneste beskæftigelse […] i en anden medlemsstat end den kompetente stat« i artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1408/71’s forstand? [svarer til spørgsmål 2 a)]
bb) Hvis spørgsmål 3 c) aa) besvares bekræftende:
Indeholder artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), første led, i forordning nr. 1408/71 også den regel, at den seneste beskæftigelse på en anden medlemsstats område med henblik på ydelser til arbejdsløse skal betragtes, som om den var tilbagelagt i bopælsstaten, uden at det er fornødent at foretage en prøvelse af, om betingelserne i artikel 67 i forordning nr. 1408/71 er opfyldt? [svarer til spørgsmål 2 b)]
4. Såfremt perioden med aftjening af værnepligt i Spanien hverken efter artikel 71 eller artikel 67 i forordning nr. 1408/71 skal regnes med ved afgørelsen af, om sagsøgeren har krav på ydelser fra den tyske arbejdsløshedsforsikring, har sagsøgeren da et sådant krav i medfør af ligebehandlingsprincippet i artikel 3 i forordning nr. 1408/71 eller i medfør af andre generelle fællesskabsretlige bestemmelser?«
(1) .
(2)
–	Rådets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet. Forordningens nye ordlyd, der indeholder de ændringer, som er blevet foretaget indtil slutningen af 1995, findes i afsnit I i bilag A til Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 om ændring og ajourføring af forordning nr. 1408/71 og forordning (EØF) nr. 574/72, EFT 1997 L 28, s. 1.
(3)
–	Rådets forordning af 21.3.1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972 I, s. 149). Forordningens ordlyd som gældende ved udgangen af 1995 findes i afsnit II i bilag A til forordning nr. 118/97.
(4)
–	Rådets forordning af 25.6.1991 om ændring af forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72, EFT L 206, s. 2.
(5)
–	Jf. f.eks. dom af 11.6.1998, sag C-275/96, Kuusijärvi, Sml. I, s. 3419, præmis 28.
(6)
–	Nævnt i fodnote 5, præmis 33.
(7)
–	Præmis 34.
(8)
–	Jf. præmis 35 og præmis 39-50, navnlig præmis 39 og 40.
(9)
–	Præmis 29.
(10)
–	For en nærmere drøftelse af artikel 67, jf. nedenfor punkt 54-82.
(11)
–	Jf. f.eks. dom af 7.3.1985, sag 145/84, Cochet, Sml. s. 801, præmis 11, og af 29.6.1995, sag C-454/93, Van Gestel, Sml. I, s. 1707, præmis 13 og 14.
(12)
–	Nævnt i fodnote 4.
(13)
–	Dom af 12.1.1983, sag 150/82, Coppola, Sml. s. 43, og af 12.6.1986, sag 302/84, Ten Holder, Sml. s. 1821.
(14)
–	Jf. f.eks. Cochet-dommen, der er nævnt i fodnote 11, præmis 14 og 15, dom af 13.3.1997, sag C-131/95, Huijbrechts, Sml. I, s. 1409, præmis 26, og senest dom af 6.11.2003, sag C-311/01, Kommissionen mod Nederlandene, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 32.
(15)
–	Jf. f.eks. dom af 12.6.1986, sag 1/85, Miethe, Sml. s. 1837, præmis 16.
(16)
–	Dom af 17.2.1977, sag 76/76, Di Paolo, Sml. s. 315, præmis 11.
(17)
–	Jf. også punkt 30 ovenfor.
(18)
–	Jf. f.eks. Miethe-dommen, der er nævnt i fodnote 15, præmis 9, og Van Gestel-dommen, der er nævnt i fodnote 11, præmis 23.
(19)
–	I punkt 55-61.
(20)
–	Dom af 1.12.1977, sag 66/77, Sml. s. 2311, præmis 19.
(21)
–	Dom af 13.11.1997, sag C-248/96, Sml. I, s. 6407, præmis 31.
(22)
–	Grahame og Hollanders-dommen, præmis 26.
(23)
–	Nævnt i fodnote 21, præmis 31.
(24)
–	Jf. punkt 69 og 70.
(25)
–	Nævnt i fodnote 3.
(26)
–	Jf. den i fodnote 11 nævnte retspraksis.
(27)
–	Di Paolo-dommen, der er nævnt i fodnote 16, præmis 17-22, jf. også forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini i Pinna-sagen, (sag 41/84, dom af 15.1.1986, Sml. s. 1), punkt 9.
(28)
–	Bestemmelsen behandles nærmere nedenfor, jf. punkt 74-82.
(29)
–	Medlemsstater, efter hvis lovgivning sådanne ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt beskæftigelsesperioder – i modsætning til forsikringsperioder – er omfattet af de parallelle bestemmelser i artikel 67, stk. 2.
(30)
–	Jf. punkt 37.
(31)
–	Dom af 12.5.1989, sag 388/87, Sml. s. 1203, præmis 18.
(32)
–	Der er citeret ovenfor i punkt 32.
(33)
–	Jf. punkt 74-82.
(34)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 31, præmis 21.
(35)
–	Denne del af bestemmelsen vedrører ikke forsikringsperioder, jf. dom af 15.3.1978, sag 126/77, Frangiamore, Sml. s. 725.
(36)
–	Nævnt i fodnote 3. De relevante bestemmelser i artikel 80 er sammenfattet ovenfor i punkt 4.
(37)
–	Dom af 8.7.1992, sag C-102/91, Knoch, Sml. I, s. 4341, præmis 54.
(38)
–	Knoch-dommen, der er nævnt i fodnote 37, præmis 53.
(39)
–	Dom af 30.3.2000, sag C-178/97, Banks m.fl., Sml. I, s. 2005, præmis 43.
(40)
–	Jf. punkt 33 og 37 ovenfor.
(41)
–	Dom af 8.4.1992, sag C-62/91, Gray, Sml. I, s. 2737, præmis 12.
(42)
–	Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro i Gray-sagen, der er nævnt i fodnote 41, punkt 5.
(43)
–	F.eks. »senest« (dansk), »laatstelijk« (nederlandsk), »viimeksi« (finsk), »da ultimo« (italiensk), »en ultimo lugar« (spansk) og »senast« (svensk).
(44)
–	Jf. punkt 66.
(45)
–	Det er ikke min opfattelse, at min konklusion og forudgående analyse påvirkes af Domstolens kendelse af 4.3.2002, sag C-175/00, Verwayen-Boelen, Sml. I, s. 2141. Selv om denne kendelse synes at antage, at sagsøgerens periode i Nederlandene fra 1987 til 1995, hvori hun modtog ydelser, men ikke tilbagelagde forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, udelukkede hendes forudgående beskæftigelsesperiode i Belgien fra 1977 til 1986 fra at være »senest […] tilbagelagt« i Belgien i henhold til artikel 67, stk. 3, da hun i 1997 ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse i Belgien, blev dette spørgsmål ikke udtrykkeligt behandlet af Domstolen.
(46)
–	Nævnt i fodnote 5.
(47)
– Der er ikke forelagt spørgsmål om dette sidste punkt.
(48)
–	Dom af 25.6.1997, sag C-131/96, Sml. I, s. 3659.
(49)
–	Præmis 36.