62001CJ0121_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-121/01 P,
Eoghan O'Hannrachain, tjenestemand ved Europa-Parlamentet, bosiddende i Cents (Luxembourg), ved avocats G. Vandersanden og L. Levi,
appellant,
angående appel af dom afsagt den 16. januar 2001 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling) i de forenede sager T-97/99 og T-99/99, Chamier og O'Hannrachain mod Parlamentet (Sml.Pers. I-A, s. 1, og II, s. 1), hvori der er nedlagt påstand om delvis ophævelse af denne dom,
den anden part i appelsagen:
Europa-Parlamentet ved J. Schoo, H. von Hertzen og D. Moore, som befuldmægtigede, bistået af avocat D. Waelbroeck, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af formanden for Sjette Afdeling, J.-P. Puissochet, som fungerende formand for Anden Afdeling, og dommerne V. Skouris og N. Colneric (refererende dommer),
generaladvokat: L.A. Geelhoed
justitssekretær: assisterende justitssekretær H. von Holstein,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 16. maj 2002,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 19. september 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. marts 2001 har Eoghan O'Hannrachain i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel med påstand om delvis ophævelse af dom afsagt den 16. januar 2001 af Retten i Første Instans i de forenede sager T-97/99 og T-99/99, Chamier og O'Hannrachain mod Parlamentet (Sml.Pers. I-A, s. 1, og II, s. 1, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten ikke gav appellanten og Chamier medhold i det af dem anlagte søgsmål med påstand om dels annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 16. juli 1998 om udnævnelse af Lopez Veiga til stillingen som generaldirektør for Generaldirektoratet »Økonomi og Finanskontrol« (herefter »den omhandlede stilling«), af afgørelserne af samme dato om ikke at imødekomme deres ansøgning til denne stilling og om fornødent af afgørelserne af 21. januar 1999 om afvisning af deres klager, dels, at Parlamentet tilpligtes at betale dem erstatning.
Relevante retsregler
2 Artikel 7, stk. 1, første afsnit, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»Ansættelsesmyndigheden skal ved udnævnelse eller forflyttelse, idet der udelukkende tages hensyn til tjenstlige synspunkter og uden hensyntagen til statsborgerskab, ansætte den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse.«
3 I vedtægtens artikel 27, stk. 1, bestemmes:
»Det skal ved ansættelse tilstræbes, at institutionen sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet; de skal udvælges på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgere i Fællesskabernes medlemsstater.«
4 I vedtægtens artikel 29 hedder det:
»1. Ved besættelse af ledige stillinger i en institution skal ansættelsesmyndigheden først tage følgende i betragtning:
a) mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen
b) mulighederne for gennemførelse af udvælgelsesprøver inden for institutionen
c) ansøgning om overflyttelse indgivet af tjenestemænd i andre af De Europæiske Fællesskabers tre institutioner,
og derpå gennemføre udvælgelsesproceduren baseret enten på kvalifikationsbeviser, på prøver eller på både kvalifikationsbeviser og prøver. Udvælgelsesproceduren er fastsat i bilag III.
[...]
2. Ved ansættelse af tjenestemænd i lønklasserne A1 og A2 samt i særlige tilfælde for ansættelse til stillinger, der kræver specielle kvalifikationer, kan ansættelsesmyndigheden anvende en anden procedure end udvælgelsesproceduren.«
Sagens faktiske omstændigheder
5 Sagens faktiske omstændigheder fremstilles i den appellerede dom som følger:
»1
Den 28. januar 1998 vedtog Europa-Parlamentets Præsidium (herefter »Præsidiet«) generalsekretærens forslag om at opdele Generaldirektoratet »Personale, Budget og Økonomi« (GD V) i to nye generaldirektorater, nemlig Generaldirektoratet »Økonomi og Finanskontrol« (GD VIII) og Generaldirektoratet »Personale« (GD V).
2
Efter denne beslutning blev stillingerne som generaldirektør for disse to generaldirektorater opslået ledige. Proceduren til besættelse af stillingen som generaldirektør for GD VIII blev indledt i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), [...].
3 I stillingsopslaget til stillingen som generaldirektør for GD VIII af 25. juni 1998 angives:
»Formanden for Europa-Parlamentet har i overensstemmelse med de vedtægtsmæssige bestemmelser besluttet at indlede proceduren til besættelse af denne stilling, først ved forfremmelse eller forflyttelse internt i institutionen.
1) Arbejdsopgaver
Under ledelse af generalsekretæren og med forbehold af de beføjelser, der er tillagt regnskabsføreren samt finansinspektørens uafhængige status i henhold til finansforordningen og dennes gennemførelsesbestemmelser:
-
ledelse af de administrative tjenestegrene med ansvar for finansielle forhold, nemlig tjenestegrenene for parlamentarisk vederlag, budget, likviditet og regnskab, status samt økonomisk styring og kontrol
-
koordinering og organisation af tjenestegrenene og ledelse af Generaldirektoratets personale
-
relationer til de øvrige EF-institutioner, især som led i budgetbehandlingen.
2) Nødvendige kvalifikationer
-
Uddannelse på universitetsniveau afsluttet med eksamensbevis i økonomi eller finansielle forhold, eller erhvervserfaring på et tilsvarende niveau.
-
Godt kendskab til Den Europæiske Unions og dennes institutioners, især Parlamentets, struktur og virksomhed, samt til traktaterne og EF-lovgivningen.
-
Grundigt kendskab til gældende bestemmelser for fællesskabsinstitutionerne, især på det økonomiske område.
-
Gode organisatoriske evner og dokumenteret evne til ledelse af store enheder og til administrativ ledelse.
- Analytiske evner og evne til at sammenfatte.
- Indgående kendskab til et af EU's officielle sprog og meget gode kundskaber i et andet af disse sprog. Af administrative hensyn vil der blive lagt vægt på kendskab til andre af de officielle sprog.
De i punkt 1 beskrevne arbejdsopgaver stiller de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet, meget sikker dømmekraft og beslutningsevne og forståelse for menneskelige relationer.«
4
Den 2. juli 1998 indgav Lopez Veiga, som var tjenestemand ved Kommissionen og som gjorde midlertidig tjeneste ved Parlamentet som kabinetschef for Parlamentets formand, ansøgning til den omstridte stilling. Han anførte herved:
»Ved denne skrivelse indgiver jeg ansøgning til stillingen som generaldirektør for Generaldirektoratet »Økonomi og Finanskontrol« for det tilfælde, at [ansættelsesmyndigheden] beslutter at indlede ansættelsesproceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2.«
5
Sagsøgerne O'Hannrachain og Chamier, som var tjenestemænd ved Parlamentet, indgav ansøgning til stillingen henholdsvis den 9. og den 10. juli 1998. B., V. og C. ansøgte ligeledes om stillingen. Imidlertid var det kun ansøgningerne fra de to sagsøgere og fra B. og V., som i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), kunne realitetsbehandles. Eftersom C. og Lopez Veiga var tjenestemænd ved Kommissionen blev deres ansøgninger af den grund afvist.
6 På Præsidiets møde den 13. juli 1998 foreslog Parlamentets generalsekretær efter at have præsenteret de fire ansøgere i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, samt de to ansøgere, som kunne komme i betragtning i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 2, at Præsidiet under hensyn til karakteren af den ledige stilling anvendte proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2. Præsidiet besluttede i sin egenskab af [ansættelsesmyndighed] samme dag at anvende denne procedure og at tage ansøgningerne fra C. og Lopez Veiga i betragtning. I referatet fra Præsidiets møde hedder det således:
»3. Besættelse af stillingerne A1 og A2 (for lukkede døre) [...]
Præsidiet
- har påhørt et indlæg fra generalsekretæren vedrørende de ansøgninger, der er modtaget til de tre ledige stillinger i lønklasse A1 (generaldirektør for personalet - GD V; generaldirektør for økonomi og finanskontrol - GD VIII; generaldirektør for administrationen - GD VI) og til den ledige stilling i lønklasse A2 (direktør for Formandskabets Tjenestegrene - GD I) og foreslår, at den i vedtægtens artikel 29, stk. 2, omhandlede procedure indledes med hensyn til stillingen som generaldirektør for økonomi og finanskontrol - GD VIII (stilling nr. VIII/A/3942) for at udvide ansøgerkredsen til denne stilling, jf. de i generalsekretærens skrivelse af 13. juli 1998 anførte overvejelser.
- har påhørt et indlæg fra formanden, som foreslår, at behandlingen af ansøgningerne til de fire omhandlede stillinger genoptages torsdag den 16. juli 1998, kl. 8.30 på grundlag af de akter, som Præsidiets medlemmer har fået forelagt den 13. juli 1998.
- beslutter at indlede den i vedtægtens artikel 29, stk. 2, omhandlede procedure hvad angår stillingen som generaldirektør for økonomi og finanskontrol.«
7 Den 15. juli 1998 fik generalsekretæren meddelelse om, at V. og C. havde trukket deres ansøgninger til den pågældende stilling tilbage. Samme dag foreslog han Præsidiet at ansætte Lopez Veiga i stillingen som generaldirektør for GD VIII.
8 På Præsidiets møde den 16. juli 1998 blev der indgivet indlæg af formanden, af Fontaine, af næstformanden Cot, af generalsekretæren, af den juridiske konsulent, af Imbeni, af Hoff, af Martin, af Anastassopoulos, af Gutiérrez Díaz, af Schleicher, af Verde i Aldea, af Haarder og af næstformand Collins. Præsidiet besluttede efter afstemning at ansætte Lopez Veiga i den omhandlede stilling som generaldirektør i henhold til proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2.
9 Den 16. september 1998 modtog sagsøgerne en skrivelse fra chefen for Personaleafdelingen med følgende ordlyd:
»Efter møde i Europa-Parlamentets Præsidium den 16. juli 1998 må jeg desværre meddele Dem, at Deres ansøgning til ovennævnte stilling ikke er imødekommet.
Jeg takker for den interesse, De har udvist for stillingen.«
10 Den 13. oktober 1998 indgav de to sagsøgere hver især klage over afgørelsen af 16. juli 1998 om at udnævne Lopez Veiga til den omhandlede stilling og over afgørelsen af 16. september 1998 om ikke at imødekomme deres ansøgninger. Klagerne blev afvist ved afgørelser af 21. januar 1999, som blev meddelt sagsøgerne den 25. januar 1999.«
Retsforhandlingerne ved Retten og den appellerede dom
6 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 20. og 22. april 1999 og registreret under sagsnummer T-97/99 og T-99/99 anlagde Chamier og O'Hannrachain de i præmis 1 i denne dom nævnte søgsmål. Ved kendelse af 6. juni 2000 traf formanden for Rettens Femte Afdeling beslutning om at forene sagerne T-97/99 og T-99/99 med henblik på den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.
7 Sagsøgerne fremførte til støtte for deres påstande om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelser (herefter »de omtvistede afgørelser«) seks anbringender om henholdsvis tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29, tilsidesættelse af stillingsopslaget, åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med det af ansættelsesmyndigheden trufne valg, tilsidesættelse af vedtægtens artikel 7 og 27 og af princippet om forbud mod forskelsbehandling, magtfordrejning, tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik samt tilsidesættelse af begrundelsespligten. Desuden nedlagde sagsøgerne påstand om erstatning, idet de gjorde gældende, at deres berettigede forventning var blevet tilsidesat.
8 Retten frifandt i den appellerede dom i det hele Europa-Parlamentet i de to sager, som var indbragt for den, og tog ingen af de af sagsøgerne fremsatte anbringender til følge.
Appellen og påstandene
9 O'Hannrachain har iværksat appel af denne dom, som blev meddelt ham den 16. januar 2001, for så vidt som han er berørt heraf.
10 Appellanten har nedlagt følgende påstande:
- Rettens dom ophæves.
-
Følgelig gives der appellanten medhold i dennes påstande i første instans, og dermed
- annulleres ansættelsesmyndighedens afgørelse af 16. juli 1998 om at udnævne L.V. til stillingen som generaldirektør for Generaldirektoratet for Økonomi og Finanskontrol og afgørelsen af samme dato om ikke at imødekomme appellantens ansøgning til denne stilling, og om fornødent annulleres afvisningen af hans klage af 21. januar 1999
- tilpligtes Parlamentet at betale erstatning, som ud fra billighed anslås til 100 000 EUR.
- Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
11 Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
-
Appellen afvises delvis, og i øvrigt frifindes Parlamentet under hensyn til, at de nedlagte påstande savner grundlag.
- Subsidiært hjemvises sagen til Retten, for at denne træffer fornyet afgørelse i appellantens sag, hvis det utænkelige skulle ske, at Domstolen beslutter at ophæve den appellerede dom.
-
Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende regler.
Anbringender til støtte for påstanden om ophævelse af den appellerede dom
12 O'Hannrachain har til støtte for appellen fremført seks anbringender, nemlig at Retten har:
- tilsidesat tjenestemandsvedtægtens artikel 29
- tilsidesat legalitetsprincippet, begrundelsespligten og kontradiktionsprincippet
- tilsidesat begrundelsespligten og de virkninger, der er knyttet til et stillingsopslag
-
anvendt begrebet magtfordrejning forkert
-
tilsidesat vedtægtens artikel 7 og 27 og princippet om forbud mod forskelsbehandling
-
tilsidesat princippet om god forvaltningsskik samt begrundelsespligten.
Appellen
Annullationspåstanden
Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29
13 O'Hannrachain har indledningsvis nærmere bestemt anført, at Retten i den appellerede doms præmis 33-37 og 39-40 har tilsidesat vedtægtens artikel 29 ved at antage, at ansættelsesmyndigheden efter at have indledt en ansættelsesprocedure efter artikel 29, stk. 1, kan anvende proceduren i bestemmelsens stk. 2, uden først at foretage en sammenligning af fortjenesterne hos de ansøgere, der kan komme i betragtning i henhold til førstnævnte bestemmelse med henblik på at undersøge, om disse opfylder kravene i stillingsopslaget. Appellanten er af den opfattelse, at ansættelsesmyndigheden derfor ikke har taget stilling til, om proceduren for forfremmelse/forflyttelse efter vedtægtens artikel 29 i den foreliggende sag kunne føre til udnævnelse af en person, der opfyldte de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet.
14 Hertil bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 33-35 med føje har fastslået, at argumentet om, at ansættelsesmyndigheden ikke kunne træffe beslutning om at gå videre til en anden fase i ansættelsesproceduren, eftersom den efter første fase rådede over egnede ansøgninger, ikke kan tages til følge. Ifølge fast retspraksis råder ansættelsesmyndigheden nemlig over et vidt skøn med henblik på at finde frem til de ansøgere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet (jf. bl.a. dom af 31.3.1965, forenede sager 12/64 og 29/64, Ley mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 37, org.ref.: Rec. s. 143, navnlig s. 161, af 8.6.1988, sag 135/87, Vlachou mod Revisionsretten, Sml. s. 2901, præmis 23, og af 13.7.2000, sag C-174/99 P, Parlamentet mod Richard, Sml. I, s. 6189, præmis 37).
15 Endvidere følger det ligeledes af fast retspraksis, at anvendelsen af udtrykket »muligheder« i vedtægtens artikel 29, stk. 1, klart betyder, at ansættelsesmyndigheden ikke ved besættelsen af en ledig stilling er forpligtet til at foretage en forfremmelse eller en forflyttelse, men alene til i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om sådanne skridt kan føre til udnævnelse af en person, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, integritet og indsats (jf. bl.a. ovennævnte domme i sagerne Ley mod Kommissionen, Rec. s. 161, og Parlamentet mod Richard, præmis 38).
16 Heraf følger, at ansættelsesmyndigheden kan gå videre til den følgende fase i ansættelsesproceduren, selv om der er en eller flere ansøgere, som opfylder samtlige stillingsopslagets betingelser og krav (dommen i sagen Parlamentet mod Richard, præmis 40).
17 Retten har i den appellerede doms præmis 36 ligeledes med føje fastslået, at den under en påbegyndt ansættelsesprocedure trufne beslutning om at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, ikke nødvendigvis behøver at være truffet samtidig med offentliggørelsen af stillingsopslaget eller at blive bekendtgjort (jf. dom af 29.10.1975, forenede sager 81/74-88/74, Marenco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1247, præmis 21 og 23, af 19.5.1983, sag 289/81, Mavridis mod Parlamentet, Sml. s. 1731, præmis 23, og af 12.12.1989, sag C-331/87, Exarchos mod Parlamentet, Sml. s. 4185). Retten har således i den appellerede doms præmis 37 heraf kunnet udlede, at ansættelsesmyndigheden kunne beslutte at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2.
18 O'Hannrachain har dernæst anført, at Retten med urette ikke har taget hensyn til det forhold, at selv om den korte frist for udnævnelsen af Lopez Veiga ikke i sig selv er kritisabel, er dette tilfældet, når henses til den sammenhæng, hvori udnævnelsen har fundet sted, som er karakteriseret ved, at den pågældendes ansøgning på ny blev taget i betragtning, at der med henblik herpå skete en uretmæssig iværksættelse af proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, at der ikke blev foretaget en sammenligning af fortjenesterne hos de tjenestemænd, der kan komme i betragtning i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, at Præsidiet traf en forhastet afgørelse på baggrund af et ubegrundet forslag fra Parlamentets generalsekretær samt ved, at dette ikke undersøgte de endeligt foretrukne ansøgninger og ikke angav nogen begrundelse, som gjorde det muligt at vurdere, hvorfor Lopez Veiga var blevet foretrukket frem for appellanten.
19 Dette argument kan ikke tiltrædes. På grundlag af de i denne doms præmis 14 og 17 anførte principper konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 39 med føje, at den korte frist, som den havde taget behørigt hensyn til i forhold til den sammenhæng, hvorunder udnævnelsen fandt sted, ikke udgør en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29. Retten har herved med føje fastslået, at eftersom ansættelsesmyndigheden ikke havde pligt til at offentliggøre afgørelsen om at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, kunne Præsidiet ikke bebrejdes den korte tid, inden for hvilken det havde afsluttet denne procedure, eftersom dets valgmuligheder netop var blevet større. Endelig har Retten i den appellerede doms præmis 40 ligeledes med føje bemærket, at det forhold, at sagsøgerne ikke var blevet informeret om, at Præsidiet ville anvende proceduren i nævnte artikel 29, stk. 2, heller ikke udgjorde en tilsidesættelse af denne bestemmelse, eftersom ansættelsesmyndigheden ved ansættelsesproceduren for eksterne ansøgere havde taget hensyn til de ansøgere, som havde meldt sig ved den interne ansættelsesprocedure, uden at ændre stillingsopslagets krav. Retten har følgelig ikke begået nogen retlig fejl ved fortolkningen af vedtægtens artikel 29.
20 Endelig har O'Hannrachain anført, at Retten i den appellerede doms præmis 37 med urette fastslog, at ansøgningerne i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 2, havde større interesse, uden nærmere at begrunde eller godtgøre dette. Retten indrømmede herved, at Parlamentet på forhånd bevidst ønskede at udnævne Lopez Veiga, selv i strid med de til dette formål fastsatte procedurer.
21 Et sådant argument, som er baseret på en fejlagtig fortolkning af den appellerede dom, kan ikke tiltrædes. Retten har således i nævnte præmis 37 alene bemærket, at Parlamentets generalsekretær i en skrivelse udfærdiget med henblik på Præsidiets møde den 13. juli 1998 havde beskrevet alle ansøgeres profiler og foreslået Parlamentet at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, et forslag, som blev godkendt på nævnte møde, samt, at denne afgørelse klart var begrundet i den interesse, som disse to ansøgninger umiddelbart frembød med henblik på besættelsen af den pågældende stilling. Retten har ved sin formulering alene konstateret, at de to pågældende ansøgninger umiddelbart var interessante med hensyn til besættelsen af denne stilling.
22 Heraf følger, at det første anbringende til støtte for appellen bør forkastes.
Anbringendet om tilsidesættelse af legalitetsprincippet, begrundelsespligten og kontradiktionsprincippet
23 O'Hannrachain har foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 58, 61 og 66 har tilsidesat legalitetsprincippet, begrundelsespligten og kontradiktionsprincippet ved at acceptere Parlamentets fremlæggelse af dokumenter, som er udfærdiget efter afgørelsen om at udnævne Lopez Veiga i den pågældende stilling. I henhold til begrundelsespligten skal en administrativ afgørelse baseres på verificerbare begrundelser. Hvis disse begrundelser ikke formelt er angivet, skal de fremgå af de administrative akter, som er oprettet under udarbejdelsesproceduren for dokumentet. Der kan kun føres bevis for begrundelserne for det anfægtede dokument ved forhold, som forelå in tempore non suspecto (før eller samtidigt med dokumentet). I denne sag burde begrundelserne således være baseret på eksisterende forhold, som vejledte Parlamentet på det tidspunkt, hvor det traf afgørelsen. Legalitetsprincippet kræver således, at en afgørelses lovlighed skal kontrolleres på tidspunktet for dens vedtagelse, uden hensyn til forhold, som ligger efter denne, eftersom den administrative myndighed ikke kunne have kendskab hertil på det tidspunkt, hvor den traf afgørelse. Kontradiktionsprincippet kan heller ikke begrunde Rettens afgørelse om at tage hensyn til dokumenter, som er udfærdiget efter vedtagelsen af nævnte afgørelse.
24 Det bemærkes herved, at Retten i den appellerede doms præmis 58 har konstateret, at de i bilag 8.2-8.5 til Parlamentets svarskrift fremlagte dokumenter vedrørende Lopez Veigas curriculum vitae henhører under kontradiktionsprincippet, for så vidt som disse indeholder svar på sagsøgernes tvivl vedrørende den pågældendes uddannelse og erhvervserfaring. Selv om disse dokumenter er udarbejdet efter sidstnævntes ansøgning, kan de ifølge Retten ikke sammenlignes med begivenheder, der finder sted efter vedtagelsen af afgørelsen om udnævnelsen, idet de har til formål at bevise realiteten bag og rækkevidden af de oplysninger, som beslutningstageren var i besiddelse af.
25 Retten har i den appellerede doms præmis 61 fastslået følgende:
»Hvad angår sagsøgernes argument om, at Lopez Veiga ikke er i besiddelse af et eksamensbevis i økonomi eller finansielle forhold eller tilsvarende erhvervserfaring bemærkes, at han har eksamensbevis som »Bachelor of administration« fra universitetet i Sydafrika. På Rettens anmodning har Parlamentet i den forbindelse fremlagt en officiel kopi af Lopez Veigas eksamensbevis samt en liste over de kurser, han har fulgt med henblik på at opnå dette eksamensbevis. Det fremgår heraf, at Lopez Veigas hovedfag i forbindelse med universitetsuddannelsen var økonomi. Følgelig gør sagsøgerne med urette gældende, at Lopez Veiga ikke har en universitetseksamen i økonomi.«
26 I den appellerede doms præmis 66 har Retten henvist til Lopez Veigas curriculum vitae og udledt, at karakteren af de arbejdsopgaver, som denne tidligere har udøvet, gjorde det muligt at dokumentere en solid erhvervserfaring på det økonomiske område, også selv om disse opgaver ikke havde nogen forbindelse til EF-institutionerne.
27 Disse betragtninger hviler ikke på en urigtig retsopfattelse.
28 Det er korrekt, at lovligheden af en afgørelse om ansættelse skal vurderes i forhold til de oplysninger, som ansættelsesmyndigheden rådede over på tidspunktet, hvor den vedtog afgørelsen. Ved de i vedtægtens artikel 29, stk. 2, omhandlede ansættelsesprocedurer kræves imidlertid ikke, at ansøgerne skal fremlægge dokumenter, som bekræfter deres kvalifikationsbeviser eller andre dokumenterende bilag, eller at ansættelsesmyndigheden på tidspunktet for afgørelsen i sagen skal råde over dokumenter, som bekræfter de oplysninger, den er i besiddelse af.
29 Det må fastslås, at O'Hannrachain ikke har kritiseret ansættelsesmyndigheden for ikke at have været i besiddelse af alle de nødvendige oplysninger på det tidspunkt, hvor beslutningen om at ansætte Lopez Veiga i den pågældende stilling blev truffet. Appellanten har alene anført, at Retten med urette har tilladt fremlæggelse af dokumenter, der er oprettet, efter at beslutningen blev truffet. I denne forbindelse må det fastslås, at Retten med føje har kunnet tage hensyn til dokumenter fremlagt under retsforhandlingerne i forbindelse med Parlamentets udøvelse af sin ret til forsvar, hvilken ret udgør en del af kontradiktionsprincippet.
30 Herefter må det konstateres, at Retten i den appellerede doms præmis 58, 61 og 66 hverken har tilsidesat legalitetsprincippet eller begrundelsespligten eller kontradiktionsprincippet.
Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten og af de retsvirkninger, der er knyttet til et stillingsopslag, samt tilsidesættelse af vedtægtens artikel 7 og 27 og af princippet om forbud mod forskelsbehandling
31 Det tredje og femte anbringende bør undersøges samlet, idet de begge vedrører klagepunktet om, at den ansøger, der blev ansat i den pågældende stilling, er uegnet, henset til kravene i stillingsopslaget.
32 OåHannrachain har i sit tredje anbringende i det væsentlige anført, at den af Retten i den appellerede doms præmis 62 og 66 foretagne bedømmelse af Lopez Veigas kvalifikationer og erhvervserfaring er behæftet med en retlig fejl, idet han herved tillægges kvalifikationer, der opfylder kravene i stillingsopslaget. Som følge heraf har Retten i den nævnte doms præmis 67 tilsidesat de retsvirkninger, der er knyttet til et stillingsopslag.
33 Mere præcist har O'Hannrachain anført, at der må tages hensyn til beslutningen om at opdele det tidligere GD V i to nye generaldirektorater. En gennemgang af de til den pågældende stilling knyttede arbejdsopgaver viser, at stillingsindehaveren nødvendigvis skal være i besiddelse af grundige kvalifikationer og have lang erhvervserfaring med hensyn til de forskellige aspekter af økonomisk styring. Retten har imidlertid ikke taget hensyn til Parlamentets eget ønske om at lægge vægt på den tekniske og specifikke karakter af stillingen, som Parlamentet ønskede at adskille fra de almindelige administrative opgaver. Retten har set bort fra det forhold, at Lopez Veiga tilsyneladende klart ikke opfylder to betingelser, som er nævnt i stillingsopslaget, nemlig:
-
uddannelse på universitetsniveau afsluttet med eksamensbevis i økonomi eller finansielle forhold, eller erhvervserfaring på et tilsvarende niveau og
-
grundigt kendskab til gældende bestemmelser for fællesskabsinstitutionerne, især på det økonomiske område.
34 Med dette klagepunkt bestrider O'Hannrachain i realiteten den af Retten foretagne vurdering af sagens faktiske omstændigheder.
35 Hertil bemærkes, at det fremgår af artikel 225 EF og artikel 58 i EF-statutten for Domstolen, at appel er begrænset til retsspørgsmål, og at det derfor alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge sagens faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt, og til at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør ikke et retsspørgsmål, der er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser (jf. navnlig dom af 2.10.2001, sag C-449/99 P, EIB mod Hautem, Sml. I, s. 6733, præmis 44, og af 7.11.2002, sag C-184/01 P, Hirschfeldt mod AEE, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40).
36 I denne sag fremgår det ikke, at Retten har gengivet de fremlagte beviser forkert. Klagepunktet må derfor afvises.
37 OåHannrachain har ligeledes anført, at Retten i den appellerede doms præmis 64 har erstattet ansættelsesmyndighedens vurdering med sin egen. Det må imidlertid fastlås, at Retten har overholdt grænserne for den kontrol, som påhviler den, og som den selv korrekt har redegjort for i nævnte doms præmis 57.
38 OåHannrachain har endvidere anført, at beslutningen om at udnævnte Lopez Veiga i den pågældende stilling ikke indeholder nogen begrundelse, som gør det muligt at vurdere, om denne rent faktisk opfylder kravene i stillingsopslaget.
39 Dette klagepunkt, som angår Parlamentets begrundelsespligt, er ikke fremført for Retten. Det er ganske vist blevet påberåbt af O'Hannrachain i dennes tidligere klage. Imidlertid er det ikke blevet gentaget som sådant i stævningen til Retten. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen - der har en begrænset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten (dom af 1.7.1999, sag C-155/98 P, Alexopoulou mod Kommissionen, Sml. I, s. 4069, præmis 41). Nævnte klagepunkt må derfor ligeledes afvises.
40 Det tredje anbringende må følgelig forkastes.
41 O'Hannrachain har i sit femte anbringende i det væsentlige anført, at Retten i den appellerede doms præmis 84-87 har tilsidesat vedtægtens artikel 7 og 27 samt princippet om forbud mod forskelsbehandling ved ikke at ændre en udnævnelse af en ansøger, som ikke opfylder kravene i stillingsopslaget, når appellanten selv i alle henseender opfylder disse.
42 O'Hannrachain har anført, at Retten har anlagt en urigtig bedømmelse ved i den appellerede doms præmis 84 at antage, at ansættelsesmyndigheden ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af, om Lopez Veigas ansøgning var overensstemmende med kravene i stillingsopslaget. Lopez Veiga er ikke i besiddelse af de »tekniske kvalifikationer« med hensyn til økonomi og finansielle forhold, som kræves i stillingsopslaget. I dommens præmis 87 har Retten fejlfortolket begrebet »tjenestens interesse«, eftersom ansvarsområder af almen og politisk karakter ikke kan erstatte teknisk kendskab, som er snævert forbundet med udøvelsen af de med stillingen forbundne opgaver.
43 O'Hannrachain anfægter med disse klagepunkter igen den bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder, som alene tilkommer Retten. Disse klagepunkter skal derfor ligeledes afvises.
44 Herefter bør det femte anbringende forkastes.
Anbringendet om tilsidesættelse af begrebet magtfordrejning
45 O'Hannrachain har i sit fjerde anbringende i det væsentlige anført, at Retten i den appellerede doms præmis 109, 111, 112 og 116-121 har tilsidesat begrebet magtfordrejning ved ikke at have anerkendt, at de af ham påberåbte talrige, objektive, relevante og samstemmende indicier er af en sådan karakter, at de godtgør, at der foreligger magtfordrejning.
46 Herved bemærkes, som det fremgår af den appellerede doms præmis 104, at begrebet magtfordrejning har et helt præcist indhold og sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået den tillagt. En retsakt er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den må antages at være truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfølge andre formål end dem, der er angivet, eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved traktaten for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder (jf. dom af 22.11.2001, sag C-110/97, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 8763, præmis 137).
47 Retten har ikke tilsidesat denne retspraksis i den appellerede dom.
48 O'Hannrachain har især anført, at Retten har foretaget en enkeltvis og ikke samlet undersøgelse af de indicier, som sagsøgerne havde påberåbt til støtte for deres påstande om, at Lopez Veiga var ansættelsesmyndighedens på forhånd valgte ansøger, og at hans udnævnelse fandt sted efter en retsstridig procedure.
49 Hertil bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 106-121 udførligt har undersøgt de faktuelle omstændigheder, på grundlag af hvilke udnævnelsen af Lopez Veiga har fundet sted, og som efter sagsøgernes opfattelse godtgør, at der foreligger magtfordrejning. Imidlertid fremgår det ikke af ovennævnte præmisser, at Retten har foretaget en enkeltvis og ikke samlet undersøgelse af de indicier, der var påberåbt til støtte for anbringendet om magtfordrejning. Retten har ganske vist i den appellerede doms præmis 121 vedrørende den meget korte periode, der forløb fra Præsidiets afgørelse om at anvende proceduren i vedtægtens artikel 29, stk. 2, og udnævnelse af Lopez Veiga i den omhandlede stilling, fastslået, at »dette forhold således ikke i sig selv beviser, at Parlamentets Præsidium har gjort sig skyldig i magtfordrejning«. Imidlertid må det konstateres, at det fremgår af en undersøgelse af den appellerede doms præmis 106-121, at Retten i realiteten har foretaget en samlet vurdering af de indicier, den har fået forelagt til støtte for nævnte anbringende.
50 O'Hannrachain har ligeledes anført, at Retten har foretaget et valg blandt de dokumenter, som sagsøgerne havde forelagt den, og som ren magtdemonstration bevidst afviste de dokumenter, som ikke støttede udnævnelsen af Lopez Veiga, bl.a. avisartiklen »Liberale og Grønne går imod politiske embedsudnævnelser« og et uddrag af værket »Babilonia y babel: el Parlamento Europeo desde dentro«. I den forbindelse har Retten i den appellerede doms præmis 118 med føje anført, at sådanne dokumenter, som stammer fra tredjemand, og som er udarbejdet efter Præsidiets afgørelse om at udnævne Lopez Veiga, ikke kan udgøre relevante og objektive indicier for magtfordrejning.
51 Endelig har O'Hannrachain anført, at konstateringen i den appellerede doms præmis 120, hvorefter Lopez Veiga har deltaget i forberedelsen af ansættelsesproceduren til den stilling, han selv blev ansat i, i sig selv godtgør, at der forelå magtfordrejning.
52 Det er korrekt, at Lopez Veiga som følge af sin stilling som kabinetschef for Parlamentets formand havde til opgave at informere institutionens generalsekretær om den nærmere udformning af stillingsopslaget. Imidlertid kan denne ene omstændighed, navnlig under hensyn til, at Lopez Veiga ikke kunne indgive ansøgning i henhold til dette stillingsopslag, ikke godtgøre, at ansættelsesmyndighedens endelige valg, som blev truffet på de i den appellerede doms præmis 8 anførte betingelser, var baseret på andre overvejelser end hensynet til, at institutionen fungerede effektivt. Appellanten kan således ikke med rette påstå, at Retten fejlagtigt har forkastet anbringendet om, at de anfægtede afgørelser var behæftet med magtfordrejning. Herefter må det fjerde anbringende til støtte for appellen forkastes.
Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik samt af begrundelsespligten
53 O'Hannrachain har nærmere bestemt anført, at Retten ikke kunne stadfæste udnævnelsen af Lopez Veiga uden at tilsidesætte princippet om god forvaltningsskik. I øvrigt har Retten tilsidesat begrundelsespligten ved at antage, at udnævnelsen var baseret på gyldige grunde.
54 Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af sagens faktiske og retlige omstændigheder ved i den appellerede doms præmis 129 alene at have anført, at Parlamentet ved afgørelsen om at udnævne Lopez Veiga »har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn«. Det er derimod godtgjort, at Parlamentet efter en procedure, som var retsstridig og tilpasset formålet, har foretaget en politisk udnævnelse til fordel for en person, som ikke opfyldte de specifikke kvalifikationer, som den pågældende stilling krævede.
55 Hertil bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 129 med rette har anført, at det af dens undersøgelse af de påberåbte klagepunkter fremgår, at Præsidiet ved udnævnelsen af Lopez Veiga har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn. Det bemærkes herved, at Parlamentet råder over et vidt skøn med hensyn til, hvorledes det mest hensigtsmæssigt kan dække sit personalebehov (jf. i denne retning dom af 28.2.1989, forenede sager 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86 og 266/86, 222/87 og 232/87, Van der Stijl og Cullington mod Kommissionen, Sml. s. 511, præmis 11). I denne sag er det ikke godtgjort, at ansættelsesmyndigheden har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik.
56 Endelig kan argumentet om tilsidesættelse af begrundelsespligten ikke tages til følge. Retten har nemlig i den appellerede doms præmis 128 med føje fastslået, at de argumenter, der er fremført til støtte for en tilsidesættelse af denne pligt, angår spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen vedrørende overensstemmelsen mellem Lopez Veigas kvalifikationer og de i stillingsopslaget krævede kvalifikationer er relevant, og ikke, hvorvidt denne er tilstrækkelig.
57 Det sjette anbringende må herefter forkastes.
Erstatningspåstanden
58 Eftersom Retten forkastede påstandene om annullation af de omtvistede afgørelser, kunne den i den appellerede doms præmis 136-138 med føje forkaste sagsøgernes påstande om erstatning for den ikke-økonomiske skade, disse skulle have lidt, idet de ikke har godtgjort, at Parlamentet har handlet retsstridigt. Da O'Hannrachain ikke for Domstolen har fremført noget argument, der kan rejse tvivl om gyldigheden af denne argumentation, må hans påstand om erstatning forkastes.
59 Det følger heraf, at appellen skal forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte. Ifølge procesreglementets artikel 122, stk. 2, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse i appelsager, som en tjenestemand eller en anden ansat anlægger mod sin institution. Parlamentet har nedlagt påstand om, at O'Hannrachain tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da denne har tabt sagen, pålægges det ham at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Anden Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) O'Hannrachain betaler sagens omkostninger.