Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 15. januar 2026 (1)
Sag C-657/24
Kyberg Pharma Vertriebs-GmbH
mod
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – indbyrdes tilnærmelse af lovgivningerne – fødevaresikkerhed – sundhedsanprisninger – særlige betingelser for anvendelse – mærkningsforpligtelser – kosttilskud, der er genstand for skriftlig reklame «
1.        Den foreliggende sag vedrører fortolkningen af reglerne på området for mærkning af og reklame for fødevarer, navnlig kosttilskud, som skal overholdes af virksomheder i fødevaresektoren, der ønsker at anføre sundhedsanprisninger på deres produkter. Den forelæggende rets spørgsmål giver Domstolen anledning til at fastslå, for det første, om disse regler kun kræver opfyldelse af de oplysningskrav, som skal ledsage sådanne sundhedsanprisninger, i mærkningen af fødevarerne, og for det andet, om begrebet »mærkning« omfatter begrebet »reklame«, bl.a. i skriftlig form.
I.      Retsforskrifter
2.        De relevante retsforskrifter i den foreliggende sag er 17. betragtning til og artikel 2, litra a), artikel 6, stk. 2 og 3, artikel 7, stk. 1, og artikel 8 i direktiv 2002/46 (2), artikel 2, litra a), i direktiv 2006/114 (3), 1.-4., 9., 10. og 19. betragtning til og artikel 1, stk. 1 og 2, artikel 2, stk. 1, litra d), artikel 2, stk. 2, nr. 1) og 5), artikel 3-7 og artikel 10-17 i forordning (EF) nr. 1924/2006 (4), 10. betragtning til og artikel 1, stk. 1 og 2, artikel 2, stk. 1, litra g), artikel 7, sidste stykke, artikel 14, stk. 1, og artikel 43, stk. 1 og 2, i forordning (EU) nr. 1169/2011 (5) samt punkt 2 i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63/EU (6).
II.    De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
3.        Selskabet Kyberg Pharma markedsfører i form af kapsler, der bl.a. består af glucomannan (konjac-glucomannan), et kosttilskud (herefter »det pågældende produkt«), hvis emballage omfatter en erklæring om betydningen af en varieret og afbalanceret kost og en sund livsstil.
4.        I 2020 bragte selskabet Kyberg Pharma i den skrevne presse en reklame for det pågældende produkt, bl.a. med anvendelse af følgende anprisninger: »Tab dig på en sund måde« og »Glucomannan bidrager til vægttab, når det indtages som led i en kaloriefattig kost«. Det er ubestridt mellem parterne i hovedsagen, at denne reklame ikke omfattede den erklæring, der er anført i forrige punkt i dette forslag til afgørelse.
5.        Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV, en tysk brancheorganisation, som ifølge sine vedtægter har til formål at bekæmpe illoyal konkurrence, var af den opfattelse, at disse anprisninger burde have været ledsaget af de oplysninger, der er opregnet i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, og anlagde derfor sag ved Landgericht München (den regionale ret i første instans i München, Tyskland), bl.a. med påstand om, at Kyberg Pharma under trussel om bøde blev pålagt at ophøre med erhvervsmæssigt i konkurrenceøjemed at reklamere for det pågældende produkt ved anvendelse af de i hovedsagen omhandlede anprisninger uden at nævne betydningen af en varieret og afbalanceret kost og en sund livsstil.
6.        Efter at Landgericht München (den regionale ret i første instans i München) gav medhold i dette søgsmål, iværksatte Kyberg Pharma appel til prøvelse af denne dom ved Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München), som forkastede appellen ved dom af 20. juli 2023.
7.        Kyberg Pharma har iværksat revisionsappel til prøvelse af Oberlandesgericht Münchens (den regionale appeldomstol i München) dom ved Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), den forelæggende ret.
8.        Den forelæggende ret er af den opfattelse, at udfaldet af den appel, der er indbragt for den, afhænger af, om artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 skal fortolkes således, at Kyberg Pharma har opfyldt det oplysningskrav, som påhviler selskabet i henhold til denne bestemmelse, ved på det pågældende produkts emballage at have anført de oplysninger, der er opregnet i denne bestemmelse, eller om Kyberg Pharma også var forpligtet til at lade disse oplysninger fremgå af reklamen for sit produkt.
9.        På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 10, stk. 2, i forordning […]
nr. 1924/2006 fortolkes således, at begrebet »mærkning« af en fødevare tillige omfatter skriftlig reklame for fødevaren, således at anvendelsen af en sundhedsanprisning i skriftlig reklame medfører, at oplysningskravene i henhold til denne bestemmelse skal overholdes i reklamerne?
2)      Skal artikel 10, stk. 2, i forordning […]
nr. 1924/2006 fortolkes således, at oplysningskravene i henhold til denne bestemmelse i tilfælde af anvendelse af sundhedsanprisninger i reklamer også skal opfyldes i reklamer, når mærkningen af fødevaren overholder de nødvendige oplysninger?«
10.      Forelæggelseskendelsen, der er dateret den 26. september 2024, indgik til Domstolens Justitskontor den 9. oktober 2024. Parterne i hovedsagen og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. I henhold til procesreglementets artikel 76, stk. 2, har Domstolen besluttet, at der ikke skal afholdes mundtlig forhandling.
III. Bedømmelse
A.      Indledende bemærkninger
11.      Før påbegyndelsen af den retlige bedømmelse finder jeg det hensigtsmæssigt at anføre nogle indledende bemærkninger med henblik på en bedre forståelse af de spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag.
12.      I denne henseende skal det påpeges, at den foreliggende undersøgelse vil tage udgangspunkt i den forelæggende rets præmis, som er anført i anmodningen om præjudiciel afgørelse, om, at det pågældende produkt er en fødevare i form af et kosttilskud.
13.      For det første er det i betragtning af den tekniske karakter af den lovgivning, der finder anvendelse i den foreliggende sag, nødvendigt at anføre en kort beskrivelse af den relevante juridiske ramme.
14.      I henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 finder denne forordning anvendelse på ernærings- og sundhedsanprisninger i kommercielle meddelelser om fødevarer, der leveres i den foreliggende form til den endelige forbruger, herunder – som det fremgår af denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra b), sammenholdt med artikel 2, litra a), i direktiv 2002/46 – kosttilskud.
15.      Forordning nr. 1924/2006, som fastsætter særlige bestemmelser, der skal overholdes, for at der kan anvendes ernærings- og sundhedsanprisninger om fødevarer, der er bestemt til levering til forbrugeren i den foreliggende form, havde indledningsvis til formål at supplere direktiv 2000/13/EF (7), der indeholdt generelle bestemmelser på bl.a. mærkningsområdet (8). Dette direktiv blev ophævet ved forordning nr. 1169/2011 (9), som i én samlet tekst kodificerede og forenklede lovgivningen om mærkning af fødevarer og fødevareinformation til forbrugerne (10). Som et supplerende juridisk instrument, for så vidt som de heri omhandlede anprisninger udgør informationer om fødevarer, herunder kosttilskud, skal forordning nr. 1924/2006 således fortolkes i lyset af forordning nr. 1169/2011.
16.      Supplerende kan det tilføjes, at kosttilskud i betragtning af deres særlige art også er omfattet af en særlig retlig ordning, der er fastlagt ved direktiv 2002/46. I denne henseende fastsætter artikel 29, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1169/2011, at reglerne om de oplysninger, som skal anføres i næringsdeklarationen som fastsat i denne forordning, ikke finder anvendelse på kosttilskud. Disse oplysninger gives nemlig i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 2002/46. Imidlertid skal disse retlige instrumenter forstås som supplementer, medmindre de fastsætter en udtrykkelig undtagelse om anvendelse af andre regler på området for mærkning og fødevareinformation (11).
17.      For det andet vil det være hensigtsmæssigt at redegøre for den særlige karakter af de oplysninger, som de omhandlede anprisninger udgør.
18.      Generelt definerer artikel 2, stk. 2, nr. 1), i forordning nr. 1924/2006 en anprisning som »ethvert budskab eller enhver fremstilling, der ikke er obligatorisk i henhold til EF-lovgivningen eller national lovgivning, herunder billeder, grafik eller symboler uanset form, som angiver, indikerer eller antyder, at en fødevare har særlige egenskaber«. Ved en samlet læsning af disse definitioner er det først og fremmest følgende elementer, der springer i øjnene. En anprisning er først og fremmest en fakultativ (eller ikke-obligatorisk) information om særlige egenskaber ved en fødevare. Med andre ord anføres denne information udelukkende på frivillig basis af fødevarevirksomheden, og den er ikke foreskrevet ved EU-retten (12).
19.      Sundhedsanprisninger som omhandlet i den foreliggende sag defineres i artikel 2, stk. 2, nr. 5), i forordning nr. 1924/2006 som »enhver anprisning, der angiver, indikerer eller antyder, at der er sammenhæng mellem en fødevarekategori, en fødevare eller en af dens bestanddele og sundhed«. Ifølge Domstolen er der tale om et bredt begreb (13).
20.      Når dette er præciseret, skal det med henblik på en bedre forståelse af rammen for de spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag, påpeges, at et andet implicit element i de ovenfor anførte definitioner forekommer mig særlig væsentligt, nemlig de formål, hvortil disse anprisninger anvendes. I denne henseende fremgår det allerede af forarbejderne til forordning nr. 1924/2006, at mens det ganske vist blev anerkendt, at udviklingen i anvendelsen af anprisninger havde positiv virkning for meddelelsen af oplysninger til forbrugerne, tog EU-lovgiver hensyn til det forhold, at anprisningerne også fungerer som et markedsføringsredskab (14).
21.      Endvidere har en række kilder bemærket tendenser, som er blevet forstærket gennem flere år, navnlig de betydelige bestræbelser, som fødevarevirksomhederne udfolder for at gøre forbrugerne opmærksomme på deres produkter, der angiveligt medfører ernærings- og sundhedsfordele, idet de forsøger at skille sig ud fra deres konkurrenter eller ligefrem at fremhæve deres innovationer på fødevareområdet (15).
22.      I denne henseende anerkender 19. betragtning til forordning nr. 1924/2006 det positive image, som fødevarer med ernærings- og sundhedsanprisninger har, og den potentielle indvirkning, sådanne fødevarer kan have på kostvaner og på det samlede indtag af næringsstoffer. Domstolen har ligeledes fastslået, at disse anprisninger er bestemmende for forbrugernes valg (16).
23.      Det kan således konstateres, at forordning nr. 1924/2006 først og fremmest udgør et væsentligt retligt instrument for fastsættelsen af rammer for brugen af anprisninger, bl.a. sundhedsanprisninger, der anvendes til at reklamere for fødevarer over for forbrugerne. Denne forordning har dog også, som et væsentligt forbrugerbeskyttelsesværktøj, til formål at skabe lige konkurrencevilkår i fødevarebranchen (17) og dermed at afbalancere disse to forskellige formål ved at fastsætte regler, der skal overholdes, for at sådanne anprisninger kan anvendes.
24.      For at være tilladt skal de anprisninger, der er omhandlet i forordning nr. 1924/2006, nemlig opfylde de almindelige betingelser, der er opregnet i denne forordnings kapitel II. Sundhedsanprisninger som omhandlet i hovedsagen skal ligeledes overholde de særlige betingelser, der er fastsat i forordningens kapitel IV (18). Artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, som den forelæggende ret ønsker fortolket i den foreliggende sag, er placeret i sidstnævnte kapitel, som nu skal undersøges i forbindelse med de præjudicielle spørgsmål.
B.      De præjudicielle spørgsmål
25.      Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplysninger om rækkevidden af begrebet »mærkning« af en fødevare som omhandlet i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006. For så vidt som den nævnte ret ønsker oplyst, om begrebet »mærkning« også omfatter begrebet »reklame« i skriftlig form, drejer det sig nærmere bestemt om at afgrænse disse to begreber i lovgivningen om sundhedsanprisninger.
26.      Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplysninger om omfanget af de oplysningskrav, der er fastsat i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, navnlig om, hvorvidt disse forpligtelser skal opfyldes i reklamer, når de allerede er opfyldt i mærkningen af den pågældende fødevare.
27.      Med andre ord vedrører de præjudicielle spørgsmål omfanget af oplysningskravene. De skal derfor behandles samlet. Eftersom rækkevidden af begrebet »mærkning« er særlig relevant, når omfanget af oplysningskravene i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 er fastslået, finder jeg det dog hensigtsmæssigt at påbegynde den foreliggende retlige undersøgelse med omfanget af disse oplysningskrav.
1.      Omfanget af oplysningskravene
28.      Det fremgår af ordlyden og den grammatiske opbygning af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, at denne bestemmelse gør opfyldelsen af oplysningskravene i forbindelse med bl.a. reklame for en fødevare betinget af, at der ikke findes en mærkning af denne fødevare.
29.      Det følger nemlig af artikel 10, stk. 2, første sætningsled, i forordning nr. 1924/2006, hvorefter »[d]et […] kun [er] tilladt at anvende sundhedsanprisninger, hvis følgende oplysninger fremgår af mærkningen«, at oplysningskravene skal opfyldes i mærkningen. Det er kun, hvis der ikke findes en sådan mærkning, at oplysningskravene skal opfyldes på præcise steder i henhold til andet sætningsled med ordlyden »eller hvis der ikke findes en sådan mærkning af præsentationen og reklamerne«. Den tankegang, at opfyldelsen af oplysningskravene i bl.a. reklamer for fødevaren er betinget af, at der ikke findes en mærkning, udtrykkes således med formuleringen »hvis der ikke findes en sådan mærkning«.
30.      Den sideordnende konjunktion »eller« før udtrykket »hvis der ikke findes en sådan mærkning« i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 synes efter min opfattelse ikke at kunne føre til en fortolkning, hvorefter forpligtelsen til at anføre oplysninger i mærkningen og navnlig i reklamen er alternativ, idet sidstnævnte udtryk ellers ville blive frataget enhver logisk mening. I betragtning af udtrykket »hvis der ikke findes en sådan mærkning«, der følger efter denne konjunktion, må den nemlig anses for at være eksklusiv, altså således at der er tale om meddelelse af de oplysninger, der er fastlagt i denne artikel 10, stk. 2, enten i mærkningen, i præsentationen eller i reklamen for fødevarerne (19).
31.      Jeg påpeger dog i lighed med den forelæggende ret, at sprogversionerne af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 frembyder forskelle med hensyn til anvendelsen af sideordnende konjunktioner i det andet sætningsled. Den franske version (»la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui-ci«) anvender således den sideordnende konjunktion »ou« (»eller«) mellem udtrykkene »présentation« (»præsentation«) og »publicité« (»reklame«), hvilket indikerer, at fødevarevirksomhederne har en vis skønsmargen ved opfyldelsen af oplysningskravene, når der ikke er anbragt mærkning på en fødevare. De oplysninger, der er omhandlet i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, bør derfor enten fremgå af præsentationen af eller reklamen for denne fødevare.
32.      Derimod anvender bl.a. den tyske (»die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung«), den engelske (»the presentation and
advertising«), den spanske (»en la presentación y la publicidad«) og den litauiske (»pateikime ir
reklamoje«) version (20) den sideordnende konjunktion »og« mellem udtrykkene »præsentation« og »reklame«. Denne konjunktion indikerer således, at når der ikke findes mærkning med de obligatoriske erklæringer, skal de både fremgå af præsentationen af og reklamen for produktet.
33.      Selv om det må medgives, at den sproglige forskel er åbenlys, er den dog ikke afgørende, eftersom det uanset sprogversionen fremgår af ordlyden af artikel 10, stk. 2, første sætningsled, i forordning nr. 1924/2006, at oplysningskravene i tilfælde af angivelse af sundhedsanprisninger først og fremmest skal opfyldes i mærkningen af en fødevare. Hvis der derimod ikke findes en sådan mærkning, skal disse krav bl.a. opfyldes i reklamen for fødevaren i henhold til denne bestemmelses andet sætningsled. Anvendelsen af de sideordnende konjunktioner »og« eller »eller« før udtrykket »reklame« i de forskellige sprogversioner ændrer ikke ved, at dette udtryk fremgår af det andet sætningsled, som kun skal tages i betragtning, hvis der ikke findes mærkning af en fødevare. Det er imidlertid ubestridt, at der i hovedsagen er anbragt en mærkning på det pågældende produkt med den obligatoriske erklæring om betydningen af en varieret og afbalanceret kost og en sund livsstil. Producenten er nemlig kun blevet foreholdt fraværet af denne erklæring for så vidt angår reklamen for dette produkt, som er omfattet af det andet sætningsled.
34.      Under alle omstændigheder følger det af Domstolens faste praksis, at den formulering, der er anvendt i en af sprogversionerne af en EU-retlig bestemmelse, ikke kan tjene som eneste grundlag for bestemmelsens fortolkning eller tillægges større betydning end de øvrige sprogversioner. EU-retlige bestemmelser skal nemlig fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de versioner, der er udfærdiget på alle Unionens sprog. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem de forskellige sproglige versioner af en EU-retlig tekst skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af konteksten for og formålet med den ordning, som den er led i (21). Ordlyden af og formålet med forordning nr. 1924/2006 synes imidlertid at bekræfte ordlydsfortolkningen af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, hvorefter oplysningskravene først og fremmest skal opfyldes i mærkningen af en fødevare, og kun skal opfyldes i bl.a. reklamen for denne fødevare, hvis der ikke findes en sådan mærkning.
35.      Hvad angår den sammenhæng, som oplysningskravene i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 indgår i, anføres følgende.
36.      Det er ganske vist korrekt, således som den forelæggende ret har påpeget i anmodningen om præjudiciel afgørelse, at det fremgår af fjerde betragtning til forordning nr. 1924/2006, at denne forordning »finder anvendelse på alle ernærings- og sundhedsanprisninger i kommercielle meddelelser, herunder i generiske reklamer for fødevarer og i salgsfremmende kampagner som for eksempel kampagner, som helt eller delvis støttes af offentlige myndigheder«. I denne henseende kan det tilføjes, at samme forordnings artikel 1, stk. 2, også fastsætter, at dens anvendelsesområde omfatter »kommercielle meddelelser, uanset om det er i form af mærkning, præsentation eller reklame for fødevarer«.
37.      Som det fremgår af ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 1924/2006, vedrører de imidlertid sundhedsanprisninger som sådan. Det kan ikke udledes heraf, at reglerne om de oplysninger, som skal ledsage disse anprisninger, skal behandles på samme måde. Som det fremgår af denne forordnings artikel 10, stk. 1, skal sundhedsanprisninger nemlig for at være tilladt opfylde de generelle krav i kapitel II med overskriften »Generelle principper« og de særlige krav i kapitel IV, som vedrører »[s]undhedsanprisninger«. Disse anprisninger skal navnlig være godkendt i henhold til denne forordning og medtaget på listerne over anprisninger, der er tilladt i henhold til artikel
13 og 14 vedrørende henholdsvis »[a]ndre sundhedsanprisninger end dem, der henviser til en reduceret risiko for sygdom«, og »[a]nprisninger af en reduceret risiko for sygdom«. Med andre ord er der tale om betingelser, der er knyttet til selve sundhedsanprisningerne, men ikke til de oplysninger, som skal ledsage dem, og navnlig ikke det sted, hvor disse oplysninger obligatorisk skal fremgå. Heri består således efter min opfattelse forskellen mellem på den ene side de specifikke regler i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1924/2006 vedrørende selve sundhedsanprisningerne og på den anden side de særlige regler, der finder anvendelse på de oplysninger, der skal ledsage disse anprisninger, for at de kan godkendes som omhandlet i denne forordnings artikel 10, stk. 2.
38.      Endvidere fastsætter artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 1924/2006 udtrykkeligt muligheden for at vedtage retningslinjer for gennemførelsen af denne artikel. Dette er grunden til, at gennemførelsesafgørelse 2013/63 efter min opfattelse udgør et væsentligt element i sammenhængsfortolkningen af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006.
39.      Bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63 fastsætter imidlertid udtrykkeligt, at det i overensstemmelse med artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 er nødvendigt at medtage de obligatoriske oplysninger i mærkningen af den fødevare, der er genstand for sundhedsanprisningen. Hvis der ikke findes nogen mærkning, skal disse oplysninger gives i reklamen for og præsentationen af fødevaren (22). Dette kan nemlig forklares i lyset af de formål, der forfølges med både forordning nr. 1924/2006 selv og andre retlige instrumenter vedrørende mærkning af fødevarer, herunder forordning nr. 1169/2011, som forordning nr. 1924/2006 supplerer. Disse retlige instrumenter har til formål at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, ved at sikre et højt niveau for beskyttelsen af forbrugerne, idet de gives adgang til de nødvendige oplysninger om fødevarer, således at de kan foretage oplyste valg om køb (23).
40.      Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt formålet om et højt beskyttelsesniveau kan nås for så vidt angår bl.a. fødevarer, der markedsføres online, hvis reklamen for dem ikke omfatter de obligatoriske oplysninger.
41.      I denne henseende skal det påpeges, at forordning nr. 1924/2006 ikke indeholder bestemmelser om godkendelse til at anføre sundhedsanprisninger på fødevarer på grundlag af det sted, hvor de sælges, altså på et fysisk salgssted eller et fjernsalgssted. Reglerne om godkendelse finder nemlig anvendelse på grundlag af de oplysninger, der gives, altså hver gang der i en kommerciel meddelelse om en fødevare anføres en ernærings- eller sundhedsanprisning, og eftersom denne fødevare leveres i den foreliggende form til den endelige forbruger (24). Det er desuden væsentligt for, at forbrugeren kan foretage sit valg af fødevarer på et oplyst grundlag, at de obligatoriske oplysninger stilles til rådighed for ham eller hende før købet.
42.      Det er dermed denne fortolkning, der bør anlægges af bl.a. reglerne om obligatorisk fødevareinformations tilgængelighed og placering og om fjernsalg som omhandlet i artikel 12 og 14 i forordning nr. 1169/2011, hvortil der henvises i punkt 2.1, litra b), i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63. Artikel 12 i forordning nr. 1169/2011 fastsætter navnlig det princip, at forbrugeren altid skal råde over de obligatoriske oplysninger om en fødevare, før han eller hun foretager sit valg. I henhold til denne forordnings artikel 14 skal disse oplysninger i tilfælde af fjernsalg fremgå af støttematerialet for fjernsalget eller gives via relevante kanaler, som lederen af fødevarevirksomheden tydeligt angiver. Denne særlige ordning finder ligeledes anvendelse på fjernsalg af fødevarer med sundhedsanprisninger.
43.      I denne henseende tilføjes det i punkt 2.1, litra b), i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63, at hvis adgangen til mærkningen er vanskelig ved fjernsalg af fødevarer med sundhedsanprisninger (25), skal disse oplysninger medtages i præsentationen af og reklame for disse fødevarer. Det fremgår imidlertid klart af de ovenfor anførte bestemmelser, at de vedrører det specifikke tilfælde, hvor der er tale om fjernsalg, som ikke automatisk kan udvides til ethvert salg af fødevarer med sundhedsanprisninger. Det kan dermed ikke ændre den generelle ordning for obligatoriske oplysninger, som er fastsat i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006.
44.      Det skal erindres, at forbrugerne interesserer sig for sammenhængen mellem kost og sundhed og for valget af en passende kost svarende til den enkeltes behov (26). I denne henseende må det lægges til grund, at mærkningen udgør et væsentligt middel til at informere dem. »Hensigtsmæssig mærkning« kan nemlig »udmærket lede forbrugerne i den rigtige retning hen imod en sund kost og lette objektive og kvalificerede valg« med henblik på deres sundhed (27). Af hensyn til et højt forbrugerbeskyttelsesniveau på fødevareområdet i overensstemmelse med EU-lovgivers hensigt er det således mærkningen, der skal give forbrugerne de essentielle oplysninger om fødevarer (28). Reklame spiller nemlig kun en sekundær rolle som afhjælpning af manglen på den mærkning og de essentielle oplysninger om fødevaren, som skal fremgå af mærkningen før købet.
45.      Opfyldelsen af oplysningskravene i mærkningen og – kun hvis der ikke findes en mærkning – i bl.a. reklamer kan også forklares ud fra en praktisk synsvinkel. Selv om reklamer kan vises på salgssteder for fødevarerne og dermed i en vis nærhed af dem (29), opfattes de nemlig generelt ikke som et middel til meddelelse af oplysninger i nærheden af fødevarer. Reklame har ganske vist til formål at tiltrække opmærksomhed om det pågældende produkt, men er også tænkt som et værktøj, der tager sigte på at påvirke forbrugernes opfattelser og valg, før de overhovedet står over for selve fødevaren. Det er også ud fra denne logik om at give mulighed for, at reklamerne opfylder deres formål om at fremme køb, og i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 1924/2006, som ikke blot tager sigte på at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, men også at bevare det indre markeds tilfredsstillende funktion, at det forekommer mig helt plausibelt, at fødevarevirksomhederne er fritaget fra opfyldelsen af de oplysningskrav, der er fastsat i denne forordnings artikel 10, stk. 2, i forbindelse med reklame, eftersom de krævede oplysninger fremgår af mærkningen, der i princippet befinder sig i nærheden af fødevaren (30).
46.      Jeg er derfor af den opfattelse, at oplysningskravene i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 skal opfyldes i mærkningen af fødevarerne og – kun hvis der ikke findes en mærkning – i bl.a. reklame for fødevarerne.
47.      Efter at omfanget af oplysningskravene i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 er fastslået, skal det nu undersøges, om begrebet »mærkning« af fødevarer som omhandlet i denne artikel omfatter begrebet »reklame«, bl.a. skriftlig reklame, således at opfyldelsen af de krav til mærkningen, der er fastsat i denne artikel, også forudsætter angivelse af disse oplysninger i denne reklame.
2.      Afgrænsningen af begreberne »mærkning« og »reklame«
48.      I denne henseende skal det påpeges, at artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, der, således som det fremgår af denne artikels overskrift, fastsætter særlige betingelser for anvendelsen af sundhedsanprisninger, ikke definerer begreberne »mærkning« og »reklame«. I henhold til denne artikel, der opregner de betingelser, der skal opfyldes, for at det er tilladt at anvende sundhedsanprisninger, er sådanne anprisninger kun tilladt, hvis de i denne artikel opregnede oplysninger ikke fremgår af mærkningen, eller, hvis der ikke findes en sådan mærkning, af bl.a. reklamen for produktet. Anvendelsen af udtrykket »hvis der ikke findes« tyder således på, at der foreligger en rangorden mellem de omhandlede begreber (31).
49.      Artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 bør dog fortolkes sammenholdt med denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra d). Sidstnævnte bestemmelse henviser til definitionen af begrebet »mærkning« i direktiv 2000/13, hvilket i dag betragtes som en henvisning til definitionen i forordning nr. 1169/2011. I henhold til denne definition forstås der ved mærkning »angivelser, oplysninger, fabriks- eller varemærker, billeder eller symboler, som vedrører en fødevare, og som er anført på emballager, dokumenter, skilte, etiketter eller halsetiketter af enhver art, der ledsager eller henviser til denne fødevare« (32). Der er tale om en bred definition, der omfatter et stort antal visuelle elementer, som er egnet til at give oplysninger om en fødevare, og hvis tilstedeværelse på en række datamedier, der enten ledsager eller henviser til fødevaren, udgør en betingelse for kvalificeringen heraf som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra d), forordning nr. 1924/2006, sammenholdt med artikel 2, stk. 2, litra j), i forordning nr. 1169/2011.
50.      Forordning nr. 1924/2006 omfatter derimod ikke en definition af »reklame« og henviser heller ikke til en sådan definition, som måtte være indeholdt i et andet retligt instrument. For så vidt som denne forordning supplerer forordning nr. 1169/2011, udgør begrebet »reklame«, hvortil der henvises i sidstnævnte forordning, dog et element i ordlydsfortolkningen af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 (33).
51.      I henhold til artikel 2, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1169/2011 er den definition af »reklame«, som finder anvendelse i forbindelse med reglerne om information til forbrugerne om fødevarer, den, der fremgår af direktiv 2006/114, altså »enhver form for tilkendegivelse i forbindelse med udøvelse af virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøvelse af et liberalt erhverv, som har til formål at fremme afsætningen af varer eller tjenesteydelser, herunder fast ejendom, rettigheder og forpligtelser« (34). I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at henset til denne særligt vide definition kan reklame foreligge i særdeles varierede former, og den er derfor på ingen måde begrænset til de klassiske former for reklame (35).
52.      Der opstår imidlertid det spørgsmål, om der i betragtning af de to definitioner af »mærkning« og »reklame« foreligger en mulighed for delvist overlap, i det mindste mellem én form for reklame, nemlig skriftlig reklame, og mærkning. I denne forbindelse synes en ordlydsfortolkning af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, sammenholdt med samme forordnings artikel 2, stk. 1, litra d), og artikel 2, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1169/2011, efter min opfattelse at tale imod en sådan konklusion. Det skal nemlig for det første påpeges, at definitionen af begrebet »reklame« som anført i forrige punkt omfatter alle former for tilkendegivelser, blandt hvilke der bl.a. kan peges på skriftlig reklame. Med andre ord er der intet i de ovenfor anførte artiklers ordlyd, der indikerer, at en specifik form for reklame kan behandles anderledes end de andre, f.eks. på grund af sit eventuelle overlap med andre definitioner i denne forordning.
53.      For det andet ville den opfattelse, at skriftlig reklame er omfattet af begrebet »mærkning«, indebære, at der ikke tages hensyn til de essentielle elementer i definitionerne af disse to begreber. Den retlige definition af mærkning lægger nemlig vægt på karakteren af en række elementer, der vedrører en fødevare, og på det sted, hvor de er anbragt. Den retlige definition af »reklame« understreger derimod betydningen af det salgsfremmende formål.
54.      Endvidere taler den sammenhæng, hvori artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 indgår, og de formål, der forfølges med denne forordning, ligeledes imod, at der foreligger et muligt overlap mellem de pågældende begreber.
55.      Hvad angår den sammenhæng, hvori artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 indgår, bekræfter den, at begreberne »mærkning« og »reklame« er afgrænset i forhold til hinanden. Det fremgår nemlig af hele denne forordning, at den bl.a. sondrer mellem begreberne »mærkning« og »reklame«. Selv om denne forordning ikke fastsætter en definition af begrebet »reklame«, mens den indeholder en henvisning til definitionen af »mærkning«, anvender den i flere artikler disse begreber på særskilt vis. Artikel 1 i forordning nr. 1924/2006 med overskriften »Formål og anvendelsesområde« fastsætter således i stk. 2 udtrykkeligt, at denne forordning finder anvendelse på »ernærings- og sundhedsanprisninger i kommercielle meddelelser, uanset om det er i form af mærkning, præsentation eller reklame for fødevarer«. Samme forordnings artikel 3, som vedrører »[g]enerelle principper for alle anprisninger«, fastsætter ligeledes disse tre begreber på særskilt vis, idet det anføres, at sundhedsanprisninger »kun [må] anvendes i mærkning og præsentation af eller reklame for fødevarer, der markedsføres i Fællesskabet, hvis de er i overensstemmelse med denne forordning«. For så vidt som forordning nr. 1924/2006 supplerer forordning nr. 1169/2011, taler det forhold, at sidstnævnte definerer begreberne »mærkning« og »reklame« på særskilt vis, endvidere – efter min opfattelse – for, at de skal anses for at have forskellige anvendelsesområder (36).
56.      Jeg er endvidere af den opfattelse, at gennemførelsesafgørelse 2013/63, hvorved Kommissionen vedtog retningslinjer for anvendelsen af de særlige betingelser for sundhedsanprisninger som fastsat i artikel 10 i forordning nr. 1924/2006 (37), indeholder elementer, der kan være nyttige ved overvejelserne. Navnlig fastsætter punkt 2 i bilaget hertil vedrørende »obligatoriske oplysninger, der ledsager godkendte sundhedsanprisninger«, en forskel mellem begreberne »mærkning« og »reklame« på grundlag af deres formål. I henhold til dette punkt i bilaget har mærkningen nemlig til formål at informere den endelige forbruger, mens reklame anvendes af fødevarevirksomheden til at fremme salget af fødevaren.
57.      Det fremgår af ovenstående betragtninger, at mærkningen gør forbrugeren opmærksom på oplysninger om fødevaren, for at denne kan foretage et oplyst valg ved købet af den. Med andre ord har den til formål at stille essentielle oplysninger om fødevaren til rådighed for forbrugeren, således at denne kan træffe sit kostvalg på et oplyst grundlag (38).
58.      Hvad angår reklame har den derimod til formål at fremme salget af fødevaren og tilskynde til køb. I denne henseende skal det påpeges, at reklamer for fødevaren kan foreligge i særdeles varierede former, bl.a. afhængigt af udspredningsmediet (39), det fremførte budskab (40), målgruppen og formålet om i det væsentlige at markedsføre fødevaren, vække interesse for et tilbud og tilskynde forbrugerne til køb. Det kan ganske vist ikke udelukkes, at der, henset til denne variation i reklameformerne, kan være en vis lighed mellem mærkning og reklame, bl.a. med hensyn til de oplysninger, der meddeles, og den form, hvori de overføres til forbrugerne. Det fremgår imidlertid klart at den ovenfor beskrevne sammenhæng, at disse begreber er baseret på to forskellige logikker med hensyn til meddelelsen af oplysningerne, idet den ene er informativ, mens den anden er salgsfremmende. Derfor vil en tilnærmelse mellem disse to begreber på grundlag af de anvendte oplysninger (oplysninger om en fødevare) og den form, hvori disse oplysninger overføres (i den foreliggende sag i et skriftligt medie), efter min opfattelse være kunstig.
59.      Denne konklusion synes efter min opfattelse ligeledes at være i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 1924/2006, som i øvrigt er et tværgående formål, der ikke blot forfølges med denne forordning, som ønskes fortolket i den foreliggende sag, men også med andre retlige instrumenter, som denne forordning supplerer, bl.a. forordning nr. 1169/2011 (41).
60.      Som det fremgår af artikel 1, stk. 1, i
forordning nr. 1924/2006,
sammenholdt med første betragtning hertil,
har denne forordning til formål at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, samtidig med at der sikres et højt niveau for beskyttelsen af forbrugerne, og at deres valg lettes, ved at der markedsføres produkter, som er sikre og mærket på passende vis. I øvrigt følger det af retspraksis, at sundhedsbeskyttelse er et af hovedformålene med denne forordning (42). Dette formål skal efter min opfattelse forstås således, at det tilsigtes at sikre, at forbrugeren er beskyttet mod – i det foreliggende tilfælde – sundhedsanprisninger, der er usande, ikke er videnskabeligt bevist eller ligefrem er vildledende, samtidig med at de er egnet til at påvirke kostvaner og denne forbrugers samlede indtag af næringsstoffer (43). Dette formål kan imidlertid ikke udvide anvendelsesområdet for reglerne om mærkning til at omfatte reglerne for reklame, idet dette ville være i strid med EU-lovgivers hensigt om at fastlægge en afgrænsning mellem de to omhandlede begreber. Det er nemlig klart, at hvis EU-lovgiver havde været af den opfattelse, at disse to begreber overlappede hinanden, i det mindste hvad angår mærkning og skriftlig reklame, ville EU-lovgiver have betegnet dem på samme måde i stedet for at sondre mellem den, således som det er sket i forordning nr. 1924/2006.
61.      Det skal i øvrigt erindres, at formålet med forordning nr. 1924/2006 består af to led, nemlig at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, samtidig med at der sikres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau (44). En udvidelse af rækkevidden af begrebet »mærkning« til at omfatte begrebet »reklame« vil imidlertid efter min opfattelse risikere at overskygge eller ligefrem skade det første af disse led (45). Mere generelt ville dette indebære en risiko for at fremkalde retlig usikkerhed på området, eller ligefrem at føre til et absurd resultat: Hvis skriftlig reklame fremover var omfattet af begrebet »mærkning«, ville det omvendte da også være tilfældet, således at mærkning kan være omfattet af begrebet »reklame«? Der vil navnlig opstå det spørgsmål, hvorfor begrebet »mærkning« skulle have forrang og dermed omfatte begrebet »reklame« og ikke omvendt (46). Dette udgør efter min opfattelse endnu en grund til at fastslå, at dette overlap ville være kunstigt eller ville indebære en instrumentalisering af de regler, der er fastsat i forordning nr. 1924/2006.
62.      Jeg er derfor af den opfattelse, at begrebet »mærkning« ikke omfatter begrebet »reklame« uanset i hvilken form som omhandlet i artikel 10, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra d), i forordning nr. 1924/2006 og artikel 2, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1169/2011.
63.      Af disse grunde foreslår jeg, at det første og det andet præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 skal fortolkes således, at denne bestemmelse kræver, at oplysningskravene med hensyn til mærkningen af fødevarer opfyldes. Begrebet »mærkning« som omhandlet i denne artikel omfatter ikke begrebet »reklame« uanset i hvilken form. Hvis der ikke findes en mærkning, skal oplysningskravene bl.a. opfyldes i reklamen for fødevarerne.
IV.    Forslag til afgørelse
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) således:
»Artikel 10, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 af 20. december 2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1047/2012 af 8. november 2012,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse kræver, at oplysningskravene opfyldes i mærkningen af fødevarer. Begrebet »mærkning« som omhandlet i denne artikel omfatter ikke begrebet »reklame« uanset i hvilken form. Hvis der ikke findes en mærkning, skal oplysningskravene bl.a. opfyldes i reklamen for fødevarerne.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/46/EF af 10.6.2002 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om kosttilskud (EFT 2002, L 183, s. 51).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12.12.2006 om vildledende og sammenlignende reklame (EFT 2002, L 376, s. 21).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 30.12.2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer (EUT 2006, L 404, s. 9, berigtiget i EUT 2007, L 12, s. 3), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1047/2012 af 8.11.2012 (EUT 2012, L 310, s. 36).
5 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 25.10.2011 om fødevareinformation til forbrugerne, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 og (EF) nr. 1925/2006 og om ophævelse af Kommissionens direktiv 87/250/EØF, Rådets direktiv 90/496/EØF, Kommissionens direktiv 1999/10/EF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF, Kommissionens direktiv 2002/67/EF og 2008/5/EF og Kommissionens forordning (EF) nr. 608/2004 (EUT 2011, L 304, s. 18), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2283 af 25.11.2015 (EUT 2015, L 327, s. 1).
6 –      Kommissionens gennemførelsesafgørelse af 24.1.2013 om vedtagelse af retningslinjer for gennemførelsen af særlige betingelser for sundhedsanprisninger som fastsat i artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 (EUT 2013, L 22, s. 25).
7 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.3.2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT 2000, L 109, s. 29) (herefter »direktiv 2000/13«).
8 –      Tredje betragtning til forordning nr. 1924/2006.
9 –      Enhver henvisning i forordning nr. 1924/2006 til direktiv 2000/13 skal således betragtes som en henvisning til forordning nr. 1169/2011 i henhold til sidstnævnte forordnings artikel 53.
10 –      Artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1169/2011.
11 –      I denne henseende anføres det i 17. betragtning til direktiv 2002/46, at dette direktiv er begrænset til de nødvendige supplerende bestemmelser, eftersom direktiv 2000/13, og nu forordning nr. 1169/2011, indeholder generelle bestemmelser og definitioner.
12 –      Imidlertid medfører meddelelsen af disse fakultative oplysninger, at det er obligatorisk at anføre andre oplysninger, som fastsat i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006.
13 –      Jf. i denne retning dom af 6.9.2012, Deutsches Weintor, C-544/10 (herefter »Deutsches Weintor-dommen«), EU:C:2012:526, præmis 35 og 36.
14 –      Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer (KOM(2003) 424 endelig), punkt 9.
15 –      Jf. i denne retning P. Nihoul og E.
Nieuwenhuyze, »L’étiquetage des denrées alimentaires: une pondération réussie entre intérêts contradictoires?«,
Journal de droit européen 20. årgang (2012), nr. 192, s. 237-243. Jf. senest også Revisionsrettens særberetning 23/2024, vedtaget den 28.11.2024, om »Fødevaremærkning i EU – Forbrugerne kan fare vild i etiketjunglen« (EUT C, C/2024/7194), navnlig punkt 7 og 47, hvori det konstateres, at der sker en konstant udvikling i den mærkningspraksis, der anvendes af fødevarevirksomhederne, som forsøger at finde nye midler til at tiltrække forbrugerne.
16 –      Deutsches Weintor-dommen, præmis 37.
17 –      Anden betragtning til forordning nr. 1924/2006.
18 –      I forbindelse med den foreliggende sag forekommer det mig ikke nødvendigt at anføre en detaljeret beskrivelse af disse almindelige og særlige betingelser ud over dem, der er anført i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006.
19 –      Denne fortolkning bekræftes efter min opfattelse af andre sprogversioner, f.eks. den engelske (»[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising […]«) eller den litauiske (»[t]eiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje […]«).
20 –      Min fremhævelse.
21 –      Jf. dom af 12.9.2019, A m.fl., C-347/17, EU:C:2019:720, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis.
22 –      Punkt 2.1, litra a) og b), i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63.
23 –      Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1924/2006 og artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011.
24 –      Artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006.
25 –      I denne henseende skal det påpeges, at formuleringen i den franske sprogversion er en smule tvetydig, idet den anvender udtrykket »le consommateur ayant difficilement accès à l’»étiquetage«« (»idet forbrugerens adgang til »mærkningen« er vanskelig«). Imidlertid bekræfter andre sprogversioner af punkt 2.1, litra b), i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/63, at det er, når adgangen til mærkningen er begrænset, at de obligatoriske oplysninger, som er fastsat i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, skal fremgå af andet støttemateriale (jf. f.eks. i den engelske: »[m]andatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the »labelling« is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.«, i den spanske: »[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al »etiquetado« está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.« og i den litauiske: »[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie »ženklinimo« yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta »pateikime« bei »reklamoje« ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t«).
26 –      Tiende betragtning til forordning nr. 1169/2011.
27 –      KOM(2006) 368 endelig.
28 –      Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011.
29 –      Jeg tænker bl.a. på f.eks. reklameplakater ved indgangen til supermarkeder eller kataloger, der uddeles i disse supermarkeder.
30 –      Dette berører ikke fødevarevirksomhedernes ret til at anføre disse oplysninger i reklamerne, selv om de ikke er forpligtet hertil.
31 –      Jf. analogt dom af 7.7.2016, Ambisig, C-46/15, EU:C:2016:530, præmis 33.
32 –      Artikel 2, stk. 2, litra j), i forordning nr. 1169/2011.
33 –      Denne konklusion er efter min opfattelse nødvendig af retssikkerhedsmæssige grunde og af hensyn til sammenhængen på området for mærkning af fødevarer.
34 –      Artikel 2, litra a), i direktiv 2006/114.
35 –      Dom af 11.7.2013, Belgian Electronic Sorting Technology, C-657/11, EU:C:2013:516, præmis 35.
36 –      Supplerende kan det anføres, at sondringen mellem begreberne »mærkning« og »reklame« allerede synes at kunne udledes indirekte af direktiv 2000/13, som forordning nr. 1924/2006 supplerede før ophævelsen af dette direktiv ved forordning nr. 1169/2011. Dette direktiv sondrede nemlig mellem de regler, der finder anvendelse på hvert af disse to begreber (jf. i denne retning dom af 15.7.2004, Douwe Egberts, C-239/02, EU:C:2004:445, præmis 34).
37 –      Jf. 37. betragtning til og artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 1924/2006.
38 –      Dette berører ikke det forhold, at mærkningen også kan indeholde oplysninger, der kan anses for ikke at være essentielle. Jeg tænker her på fakultative oplysninger som f.eks. sundhedsanprisninger, der som forklaret ovenfor oplyser forbrugeren, men hvis hovedformål er at tiltrække deres opmærksomhed og i sidste ende at tilskynde til køb. Det er af denne sidstnævnte grund, at anvendelsen af dem i mærkningen af en fødevare ikke blot skal være underbygget af videnskabelige data [jf. artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1924/2006], men også i betragtning af deres salgsfremmende rolle skal være ledsaget af de supplerende oplysninger, der er omhandlet i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006, for at beskytte forbrugerne mod vildledende og uunderbyggede oplysninger.
39 –      F.eks. en skriftlig reklame i annoncerne i aviser eller på plakater, en audiovisuel reklame i TV eller radio, eller en digital reklame, således som det ofte forekommer på de sociale medier.
40 –      F.eks. som følge af tonen i og hensigten med budskabet, som kan være at informere om produktets egenskaber eller være overtalende med henblik på at fremhæve produktets fordele for at overbevise forbrugeren til at købe eller følelsesmæssig for at vække følelser, der er egnede til at påvirke købet.
41 –      I henhold til artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1169/2011 har denne forordning til formål at sikre et højt niveau for beskyttelsen af forbrugerne i relation til fødevareinformation, idet der tages hensyn til forskellene i forbrugernes opfattelse og deres informationsbehov, samtidig med at det sikres, at det indre marked fungerer tilfredsstillende.
42 –      Dom af 30.1.2020, Dr. Willmar Schwabe, C-524/18, EU:C:2020:60, præmis 35 og 55 og den deri nævnte retspraksis.
43 –      11. betragtning til forordning nr. 1924/2006.
44 –      Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1924/2006.
45 –      I denne henseende udgør reklame uden tvivl et middel til at åbne afsætningsmuligheder på det indre marked for varer og tjenesteydelser, afsætningsmuligheder, som både forbrugerne og de erhvervsdrivende bør have mulighed for at drage maksimal fordel af. Hvis en fødevarevirksomhed tvinges til at opgive en reklameteknik, som den finder særligt effektiv, i det foreliggende tilfælde anførelsen af en enkelt sundhedsanprisning, ville imidlertid som følge af et overlap mellem begreberne »mærkning« og »reklame« kunne have det resultat, at disse afsætningsmuligheder indskrænkes, og dermed være til skade for det indre markeds tilfredsstillende funktion.
46 –      Der opstår endvidere det spørgsmål, om fødevarevirksomhederne fremover vil have mulighed for at vælge, hvilken retlige ordning der finder anvendelse. Hvilke konsekvenser vil et sådant overlap risikere at have for de øvrige retlige instrumenter, der anvender de samme definitioner? Dette er blot nogle eksempler på de praktiske vanskeligheder, som vil opstå, hvis det anerkendes, at der er et overlap mellem begreberne »mærkning« og skriftlig »reklame«.