61994CJ0251_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-251/94,
angaaende en anmodning, som Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Spanien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Eduardo Lafuente Nieto
mod
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) og Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS),
at opnaa en praejudiciel afgoerelse dels vedroerende fortolkningen og gyldigheden af artikel 47, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6) og tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 170), dels vedroerende fortolkningen af artikel 46, stk. 2, i samme forordning,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, D.A.O. Edward, og dommerne J.-P. Puissochet (refererende dommer), P. Jann, L. Sevón og M. Wathelet,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
° Eduardo Lafuente Nieto ved advokaterne Abelardo Vázquez Conde, Roque Méndez Robleda og Benjamín Mayo Martínez, Orense
° den spanske regering ved Director General de Coordinacíon Jurídica e Institucional Comunitaria Alberto J. Navarro González og Abogado del Estado Miguel Bravo-Ferrer Delgado, som befuldmaegtigede
° Raadet for Den Europaeiske Union ved Sophia Kyriakopoulou og Ignacio Díez Parra, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede
° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Maria Patakia og Blanca Rodríguez Galindo, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 2. maj 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af Eduardo Lafuente Nieto ved advokaterne Abelardo Vázquez Conde, Roque Méndez Robleda og Benjamín Mayo Martínez, af den spanske regering ved Miguel Bravo-Ferrer Delgado, af Raadet ved Sophia Kyriakopoulou og Ignacío Díez Parra og af Kommissionen ved Maria Patakia og I. Martínez del Peral, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 20. juni 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 31. maj 1994, indgaaet til Domstolen den 13. september 1994, har Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco i medfoer af EF-traktatens artikel 177 stillet seks praejudicielle spoergsmaal dels vedroerende fortolkningen og gyldigheden af artikel 47, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6) og tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 170, herefter "forordningen"), dels vedroerende fortolkningen af artikel 46, stk. 2, i samme forordning.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Eduardo Lafuente Nieto og nogle institutioner inden for den spanske sociale sikring, Instituto Nacional de la Seguridad Social (herefter "INSS") og Tesorería General de la Seguridad Social (herefter "TGSS"), vedroerende beregningen af en invalidepension til Eduardo Lafuente Nieto.
3 Eduardo Lafuente Nieto, der er arbejdstager og spansk statsborger, og som har haft beskaeftigelse som loenmodtager i Spanien (foer 1969) og derefter i Tyskland (indtil 1990), blev i juli 1990 vedvarende og fuldstaendig uarbejdsdygtig. Den kompetente tyske institution tildelte ham en invalidepension, hvis stoerrelse ° af grunde, som den forelaeggende ret ikke er bekendt med ° blev beregnet uden hensyntagen til bidragsperioderne i Spanien. Den kompetente spanske institution, INSS, tildelte ham for sit vedkommende en invalidepension paa grundlag af fuldstaendig og vedvarende uarbejdsdygtighed som foelge af en sygdom, der ikke er en erhvervssygdom.
4 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at ifoelge spansk lovgivning varierer stoerrelsen af den pension, som tilkommer en loenmodtager inden for industrien, der er 48 aar og tre maaneder gammel paa det tidspunkt, hvor der indtraeder en vedvarende, fuldstaendig uarbejdsdygtighed som foelge af en sygdom, der ikke er en erhvervssygdom ° hvilket er tilfaeldet for Eduardo Lafuente Nieto ° ikke under hensyn til arbejdstagerens bidragsperioder eller beskaeftigelsesforloeb. I medfoer af artikel 2, stk. 2, litra b), i lov nr. 26/1985 af 31. juli 1985 er retten til pension dog betinget dels af, at arbejdstageren har betalt bidrag i en periode, der mindst svarer til en fjerdedel af den tid, der er forloebet, efter at han er fyldt 20 aar, dels af, at en femtedel af de bidragsperioder, der mindst kraeves, ligger inden for de seneste ti aar forud for tidspunktet for invaliditetens indtraeden.
5 Naar disse betingelser er opfyldt, beregnes pensionens stoerrelse paa grundlag af arbejdstagerens gennemsnitlige bidragsbasis i de 84 maaneder, der gaar umiddelbart forud for tidspunktet for invaliditetens indtraeden. Saafremt dette tidsrum omfatter perioder, hvorunder arbejdstageren ikke var forpligtet til at betale bidrag, foretages beregningen imidlertid, som om han i disse perioder havde betalt bidrag efter mindstebasis. For de foerste 60 maaneder af det naevnte tidsrum bliver basisbeloebene ° hvad enten de er reelle eller fiktive ° endvidere pristalsreguleret under hensyn til udviklingen i det officielle forbrugerprisindeks i hver af disse maaneder indtil udgangen af den pristalsregulerede periode (artikel 3, stk. 1 og 4, i den ovennaevnte lov af 31.7.1985).
6 Stoerrelsen af den pension, Eduardo Lafuente Nieto fik tildelt, og som blev fastsat til 9 226 PTA om maaneden (og udbetales svarende til 14 maaneder om aaret), blev beregnet i forhold til de forsikringsperioder, han havde tilbagelagt i Spanien, sammenholdt med dem, han havde tilbagelagt i de to medlemsstater, hvor han havde arbejdet, hvorved reglen om beregning af mindstebasis for bidrag blev anvendt som foreskrevet for de tilfaelde, hvor arbejdstageren ikke er forpligtet til at betale bidrag. INSS fandt saaledes, at i det tidsrum paa 84 maaneder, der skulle tages i betragtning med henblik paa beregningen af bidragsbasis (dvs. fra juli 1983 til juni 1990), var arbejdstageren, som da arbejdede i Tyskland, ikke forpligtet til at betale bidrag i medfoer af den spanske lovgivning.
7 Eduardo Lafuente Nieto rejste indsigelse mod det naevnte beloeb, idet han gjorde krav paa et beloeb paa 56 485 PTA, som fastsat efter en beregningsmetode, der paa to punkter afviger fra den af INSS anvendte. For det foerste er der i beregningsgrundlaget for pensionen taget hensyn til de basisbeloeb, der blev anvendt ved beregningen af de bidrag, der blev indbetalt i Tyskland i tiden umiddelbart foer det tidspunkt, hvor han blev invalid, dog saaledes, at disse beloeb ikke kan overstige det loft, der gjaldt i Spanien i samme periode, og saaledes, at mindstebasis anvendes for de maaneder, hvorunder han ikke betalte bidrag i Tyskland. For det andet anvendes proratareglen saaledes, at bidragsperioden i Spanien ikke saettes i forhold til de samlede bidragsperioder i Spanien og i Tyskland, men til den mindsteperiode for bidrag, der i henhold til den spanske lovgivning er noedvendig for at opnaa ret til pension.
8 Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco, som sagen blev indanket for, har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal artikel 47, stk. 1, litra e), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (med det i juli 1990 gaeldende indhold) for saa vidt angaar bestemmelsens saglige anvendelsesomraade fortolkes saaledes, at den omfatter en lovgivning som den i artikel 3 i lov nr. 26/1985 af 31. juli 1985 indeholdte, jf. punkt II, B), i naervaerende kendelse, eller falder en saadan lovgivning ind under forordningens artikel 47, stk. 1, litra b)?
2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares med, at den naevnte spanske lovgivning falder ind under det saglige anvendelsesomraade for artikel 47, stk. 1, litra e), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 og er undergivet den heri fastsatte regel:
a) Er der da tale om en selvstaendig faellesskabsretlig regel, som supplerer bestemmelserne i national spansk ret, og som fastlaegger, hvorledes den gennemsnitlige bidragsbasis skal beregnes, nemlig som det aritmetiske gennemsnit af de minimums- og maksimumsbasisbeloeb, der gaelder i Spanien?
b) Eller indeholder bestemmelsen ikke en selvstaendig regel om beregningsmetoden for den gennemsnitlige bidragsbasis, saaledes at denne skal beregnes i henhold til spansk ret, uden at der herved kan tages hensyn til den bidragsbasis, der er anvendt i forhold til den kompetente institution i en anden EF-medlemsstat og i henhold til dette lands lovgivning?
c) Eller er der tale om, at der ikke foreligger en selvstaendig regel om beregningsmetoden for den gennemsnitlige bidragsbasis, idet denne skal beregnes i henhold til spansk ret, men paa grundlag af de basisbeloeb, der er anvendt i forhold til den kompetente institution i en anden EF-medlemsstat i henhold til dette lands lovgivning, for saa vidt som disse basisbeloeb ogsaa ville have foreligget i Spanien i henhold til spansk lovgivning, saafremt den forsikringsbegivenhed, der danner grundlag herfor i det andet land, ansaas for at vaere indtraadt i Spanien?
3) Saafremt den korrekte fortolkning af bestemmelsen i artikel 47, stk. 1, litra e), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 er en af de to foerste fortolkninger, der er angivet i spoergsmaal 2): Er bestemmelsen da i strid med forskriften i EOEF-traktatens artikel 51, sammenholdt med det i artikel 48 fastslaaede princip om arbejdskraftens frie bevaegelighed, og saaledes ugyldig?
4) Saafremt spoergsmaal 1) besvares med, at bestemmelsen i artikel 3 i lov nr. 26/1985 af 31. juli 1985 falder ind under det saglige anvendelsesomraade for artikel 47, stk. 1, litra b), i forordning (EOEF) nr. 1408/71:
a) Skal den i bestemmelsen indeholdte regel da fortolkes saaledes, at der ved beregningen af grundlaget for pension i anledning af varig invaliditet eller alderdom ikke kan tages hensyn til bidrag, der er betalt til den kompetente institution i den anden medlemsstat og i henhold til dennes lovgivning?
b) Eller skal reglen fortolkes saaledes, at der kan tages hensyn til de bidrag, der er betalt til den kompetente institution i den anden medlemsstat i henhold til dennes lovgivning, i det omfang de paagaeldende bidrag ogsaa skulle vaere betalt i Spanien i henhold til spansk lovgivning, saafremt den begivenhed, der begrunder bidragene i den anden stat, ansaas for at vaere indtraadt i Spanien?
5) Saafremt den korrekte fortolkning af bestemmelsen i artikel 47, stk. 1, litra b), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 er den foerste af de to mulige fortolkninger, der er angivet i spoergsmaal 4): Er bestemmelsen da i strid med forskriften i EOEF-traktatens artikel 51, sammenholdt med det i artikel 48 fastslaaede princip om arbejdskraftens frie bevaegelighed, og saaledes ugyldig?
6) Uafhaengigt af besvarelsen af de foranstaaende praejudicielle spoergsmaal spoerges, om det saglige anvendelsesomraade for artikel 46, stk. 2, litra c), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, med det indhold den havde i juli 1990, skal fortolkes saaledes, at det omfatter de pensioner i anledning af varig invaliditet som foelge af sygdom ° bortset fra erhvervssygdom ° der er omhandlet i den spanske almindelige sociale sikringsordning (Régimen General de la Seguridad social), og at den i bestemmelsen naevnte laengste forsikringstid i disse tilfaelde foelgelig er den minimumsbidragsperiode, der er noedvendig for, at der opnaas ret til pensionen?"
De relevante forordningsbestemmelser i hovedsagen
9 Foer de praejudicielle spoergsmaal besvares, skal indholdet af de i hovedsagen omtvistede forordningsbestemmelser gengives, saaledes som de var affattet paa det tidspunkt, den forelaeggende ret har lagt til grund, dvs. i juli 1990.
10 Som det fremgaar af sagen, er lovgivningerne i de to medlemsstater, hvor den sikrede skal modtage ydelser ved invaliditet, ikke af den samme type. Den spanske lovgivning naevnes i forordningens bilag IV som en af de i artikel 37, stk. 1, omhandlede lovgivninger, hvorefter stoerrelsen af ydelser ved invaliditet er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. Derimod hoerer den tyske lovgivning ikke til disse lovgivninger.
11 Det foelger af forordningens artikel 40, stk. 1, at for arbejdstagere, der er blevet invalide, og som successivt har vaeret omfattet af disse to typer lovgivning, finder bestemmelserne i forordningens kapitel vedroerende pensioner ved alderdom og doedsfald, dvs. artikel 44-51, tilsvarende anvendelse.
12 Det bestemmes i artikel 45, stk. 1, at saafremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopaelsperioder, skal forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, i fornoedent omfang medregnes.
13 Artikel 46 indeholder bestemmelser om ydelsernes fastsaettelse. Ifoelge stk. 1, der finder anvendelse, naar de foreskrevne betingelser for erhvervelse af ret til ydelser er opfyldt, uden at bestemmelserne i artikel 45 behoever at bringes i anvendelse, skal der foretages en sammenligning mellem det ydelsesbeloeb, der foelger af den lovgivning, der skal anvendes, og det, der foelger af anvendelsen af de i stk. 2, litra a) og b), fastsatte regler, og det bestemmes, at kun det hoejeste ydelsesbeloeb skal tages i betragtning.
14 Artikel 46, stk. 2, der finder anvendelse, saafremt de i en medlemsstats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser kun opfyldes ved anvendelse af artikel 45, indeholder foelgende bestemmelser:
"a) Institutionen beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede stat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes; saafremt ydelsens beloeb efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.
b) Institutionen fastsaetter derefter det faktiske beloeb for ydelsen paa grundlag af det i litra a) naevnte teoretiske beloeb efter forholdet mellem laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de beroerte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.
c) Saafremt den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i samtlige beroerte stater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, overstiger den laengste forsikringstid, der efter en af de paagaeldende staters lovgivning kraeves tilbagelagt for opnaaelse af en fuld ydelse, skal den kompetente institution i naevnte stat ved anvendelsen af bestemmelserne i dette stykke tage denne laengste forsikringstid i betragtning i stedet for den samlede laengde af de naevnte perioder; denne beregningsmetode kan ikke medfoere pligt for den paagaeldende institution til at udrede en hoejere ydelse end den fulde ydelse, der er hjemlet i den for denne institution gaeldende lovgivning."
15 Endelig indeholder artikel 47 supplerende regler om beregning af ydelser. I stk. 1 fastsaettes saerlige bestemmelser for beregningen af det i artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beloeb, herunder navnlig foelgende to bestemmelser:
"...
b) Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelserne beregnes paa grundlag af stoerrelsen af indtjening, bidrag eller tillaeg, skal fastsaette de indtjeningsbeloeb, bidrag eller tillaeg, der skal laegges til grund, for saa vidt angaar forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i andre medlemsstater, paa grundlag gennemsnittet af de indtjeningsbeloeb, bidrag eller tillaeg, der er konstateret for de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning.
...
e) Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelserne beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, fastsaetter denne gennemsnitsbasis udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat."
Det foerste spoergsmaal
16 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, hvilken af de to regler i de ovennaevnte bestemmelser i forordningens artikel 47, stk. 1, den ordning, der er foreskrevet i spansk lovgivning for beregning af ydelser ved invaliditet, henhoerer under.
17 Eduardo Lafuente Nieto har anfoert, at denne ordning, da den i virkeligheden fastsaetter en direkte forbindelse mellem ydelsernes stoerrelse og loenningerne, bidragene og tillaeggene, maa vaere omfattet af den foerste regel, der naevnes i litra b).
18 Den spanske regering har gjort gaeldende, at den derimod henhoerer under den anden regel, der findes i litra e), fordi ydelserne beregnes paa grundlag af en "bidragsbasis", som ikke svarer til den virkelige loen.
19 Kommissionen har anfoert, at ingen af bestemmelserne i artikel 47, stk. 1, finder anvendelse paa en ordning som den omhandlede, hvorefter stoerrelsen af ydelsen er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde.
20 Den foerste regel finder anvendelse i det tilfaelde, hvor ydelserne efter den paagaeldende medlemsstats lovgivning skal beregnes paa grundlag af stoerrelsen af loenninger, bidrag eller tillaeg, og saafremt forsikrings- eller bopaelsperioder i en anden medlemsstat skal tages i betragtning.
21 Dette tilfaelde omfatter ikke en ordning som den, der er beskrevet af den forelaeggende ret, hvorefter ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde, og hvorefter man ved beregningen af beloebet anvender gennemsnittet af de basisbeloeb, der svarer til den loen, arbejdstageren har modtaget i et vist antal aar forud for invaliditetens indtraeden, eller efter omstaendighederne, for saa vidt angaar de perioder, hvor den paagaeldende ikke var forpligtet til at betale bidrag, svarer til en mindsteloen. Efter en saadan ordning beregnes ydelserne nemlig ikke paa grundlag af den virkelige stoerrelse af indtjening, bidrag eller tillaeg, der er oppebaaret i samtlige tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder.
22 Den anden regel, som findes i litra e), der blev indsat i forordningens artikel 47, stk. 1, i forbindelse med Kongerigets Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af Faellesskabet, finder anvendelse i det tilfaelde, hvor ydelserne efter den paagaeldende medlemsstats lovgivning beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, der fastsaettes udelukkende paa grundlag af forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat.
23 Som det er anfoert af den forelaeggende ret og af den spanske regering, fremgaar det af de omstaendigheder, hvorunder denne regel blev indsat i forordningen, at den netop omfatter en ordning for beregning af ydelser ved invaliditet som den, der er fastsat i spansk lovgivning, hvorefter ydelserne, med enkelte undtagelser, beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis.
24 Kommissionen har imidlertid anfoert, at den fortolkning, som Domstolen har anlagt i dom af 29. november 1984, Weber (sag 181/83, Sml. s. 4007), hvori det blev fastslaaet, at visse tilfaelde ikke er omfattet af artikel 47, stk. 1, uden at der blev opstillet en sondring mellem de forskellige tilfaelde, som bestemmelsen angik, ogsaa maa omfatte det i litra e) omhandlede tilfaelde. Efter Kommissionens opfattelse kan bestemmelserne i dette litra ikke finde anvendelse i naervaerende sag, eftersom det, saaledes som Domstolen har kendt for ret i dom af 9. august 1994, Reichling (sag C-406/93, Sml. I, s. 4061), foelger af artikel 46, stk. 2, litra a), at der ved beregningen af ydelsens teoretiske beloeb skal tages hensyn til den loen, som arbejdstageren, da han blev invalid, oppebar i en anden medlemsstat end den, efter hvis lovgivning det teoretiske beloeb beregnes.
25 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
26 For det foerste indebaerer den omstaendighed, at den loesning, som Domstolen angav i Weber-dommen, vedroerer alle de tilfaelde, som paa davaerende tidspunkt var omfattet af artikel 47, stk. 1, ikke, at denne loesning skal anvendes generelt og udstraekkes til alle bestemmelser, der senere er indsat i dette stykke. Det skal i denne henseende endvidere bemaerkes, saaledes som generaladvokaten har anfoert i punkt 25 i forslaget til afgoerelse, at dommen vedroerte en ordning for ydelser ved invaliditet, der, selv om den har visse lighedspunkter med den ordning, der er omtvistet i hovedsagen i denne sag, afviger fra den paa forskellige punkter.
27 For det andet vedroerer Domstolens fortolkning i Reichling-dommen forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), og ikke artikel 47, stk. 1, der indeholder supplerende regler. Selv om den kan vaere relevant for fortolkningen af dette sidstnaevnte stykke og i givet fald for bedoemmelsen af dettes gyldighed ° som er omhandlet i andre spoergsmaal fra den forelaeggende ret ° betyder dette ikke, at stk. 1, litra e), ikke kan omfatte en ordning som den, der er omtvistet i hovedsagen.
28 Det skal endelig bemaerkes, at der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7), der traadte i kraft efter den dato, der er lagt til grund af den forelaeggende ret, er fastsat nye bestemmelser, der, som det fremgaar af 32. betragtning til forordningen og af tilfoejelserne til bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning nr. 1408/71, har til formaal at praecisere reglerne for anvendelsen af forordningens artikel 47 i Spanien, navnlig med hensyn til beregningen af den spanske teoretiske ydelse. Disse nye bestemmelser bekraefter, at artikel 47, stk. 1, der netop vedroerer beregningen af ydelsens teoretiske beloeb, indeholder regler, der gaelder for den spanske lovgivning. Disse regler finder i oevrigt ° i modsaetning til hvad Kommissionen har gjort gaeldende som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen ° ikke alene anvendelse paa ordningerne for pensioner ved alderdom og doedsfald, men finder endvidere med hjemmel i forordningens artikel 40, stk. 1, tilsvarende anvendelse paa ordningerne for ydelser ved invaliditet, saafremt den paagaeldende, saaledes som det er tilfaeldet i hovedsagen i naervaerende sag, successivt har vaeret omfattet af lovgivninger af forskellig type.
29 Det foerste spoergsmaal skal herefter besvares med, at forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), i den affattelse, der var gaeldende i juli 1990, omfatter en ordning for beregning af ydelser ved invaliditet, der hviler paa en gennemsnitlig bidragsbasis, som den ordning, der er fastsat i spansk lovgivning.
Det andet og det tredje spoergsmaal
30 Med disse to spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, hvorledes den naevnte bestemmelse i forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), skal fortolkes, og om bestemmelsen i givet fald er i overensstemmelse med principperne i traktatens artikel 51. Retten rejser navnlig det spoergsmaal, om det ikke foelger af disse principper, at der ved beregningen af den gennemsnitlige bidragsbasis i henhold til den paagaeldende lovgivning skal tages hensyn til de bidrag, der er betalt i medfoer af en anden lovgivning, i et omfang svarende til de bidrag, der skulle have vaeret betalt i henhold til den foerste lovgivning, saafremt den sikrede stadig havde vaeret omfattet af denne, da invaliditeten indtraadte.
31 Eduardo Lafuente Nieto har gjort gaeldende, at denne sidste fortolkning er den eneste, der kan anlaegges, saafremt artikel 47, stk. 1, litra e), finder anvendelse paa hans tilfaelde.
32 Den spanske regering har heroverfor gjort gaeldende, at det netop fremgaar af bestemmelsen, at den gennemsnitlige bidragsbasis skal beregnes udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning.
33 Som det er tilfaeldet med samtlige bestemmelser i artikel 47, stk. 1, saaledes som de var affattet paa det tidspunkt, den forelaeggende ret har lagt til grund, er reglen i stk. 1, litra e), en supplerende regel om beregningen af ydelsens teoretiske beloeb, som omhandlet i artikel 46, stk. 2, litra a). Reglen skal foelgelig fortolkes paa baggrund af denne sidste bestemmelse og ° som udtalt af Domstolen i Reichling-dommen vedroerende bestemmelsen ° i lyset af det i traktatens artikel 51 fastsatte formaal, der navnlig indebaerer, at de vandrende arbejdstagere ikke maa taale en nedsaettelse af stoerrelsen af de sociale sikringsydelser, fordi de har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed.
34 Det skal i denne henseende bemaerkes, at fortolkningen af den omtvistede bestemmelse ikke giver anledning til stoerre vanskelighed, naar den lovgivning, der finder anvendelse, er lovgivningen i den medlemsstat, hvor invaliditeten er indtraadt, og naar de forsikringsperioder, ved hjaelp af hvilke den gennemsnitlige bidragsbasis fastsaettes, faktisk er tilbagelagt i denne stat. Dette er f.eks. tilfaeldet for en arbejdstager, der er blevet invalid i Spanien, og som kun kan opnaa ret til ydelser efter denne stats lovgivning, saafremt man medregner de perioder, der er tilbagelagt efter en lovgivning af en anden type, og som har betalt bidrag i Spanien i den periode, der laegges til grund ved beregningen af den gennemsnitlige bidragsbasis.
35 Forholdet er imidlertid ikke det samme i den situation, der foreligger i hovedsagen, hvor arbejdstageren for det foerste er blevet invalid i en medlemsstat, hvis lovgivning er af en anden type end den, der finder anvendelse, og for det andet ikke har betalt bidrag efter denne sidstnaevnte lovgivning i den periode, der laegges til grund ved fastsaettelsen af den gennemsnitlige bidragsbasis. I denne situation indeholder spansk lovgivning ikke blot den bestemmelse, at ydelserne beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis i den omtvistede regels forstand. Det bestemmes i lovgivningen, at saafremt der ikke har vaeret bidragspligt i en del af eller i hele referenceperioden, anvendes en mindstebasis delvist eller fuldt ud i stedet for den gennemsnitlige basis, hvilket kan foere til, at den vandrende arbejdstager stilles daarligere.
36 Det er saaledes ubestridt, at saafremt Eduardo Lafuente Nieto hele tiden havde arbejdet i Spanien og havde tilbagelagt samtlige sine forsikringsperioder dér, ville han ikke vaere blevet betragtet som en arbejdstager, der ikke var forpligtet til at betale bidrag i perioden umiddelbart forud for det tidspunkt, da han blev invalid. Han ville foelgelig have vaeret berettiget til en hoejere invalidepension end den, han har faaet tildelt.
37 Bestemmelsen i forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), der vedroerer en beregningsordning paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis som den, der som udgangspunkt gaelder efter spansk lovgivning, har ikke til formaal og kan i hvert fald ikke have til virkning ° som en undtagelse og under bestemte omstaendigheder, der er saerlige for arbejdstagere, der har udoevet deres ret til fri bevaegelighed ° at give hjemmel for en anden beregningsmaade paa grundlag af en mindste bidragsbasis.
38 I den i hovedsagen foreliggende situation var Eduardo Lafuente Nieto i den periode, som efter spansk lovgivning laegges til grund ved beregningen af den gennemsnitlige bidragsbasis, utvivlsomt ikke forpligtet til at betale bidrag i Spanien, men en saadan forpligtelse paahvilede ham i en anden medlemsstat. Denne omstaendighed skulle den kompetente spanske institution have taget hensyn til i medfoer af artikel 47, stk. 1, litra e), saaledes som denne bestemmelse skal fortolkes i lyset af det ovenfor i praemis 33 naevnte maal, idet en vandrende arbejdstager ikke skal taale en nedsaettelse af den ydelse, han ville have oppebaaret, hvis han ikke var vandrende arbejdstager (Reichling-dommen, jf. ovenfor, praemis 26).
39 Den naevnte omstaendighed indebaerer imidlertid ikke, at beregningen af den gennemsnitlige bidragsbasis i strid med bestemmelserne i artikel 47, stk. 1, litra e), hvorefter denne gennemsnitsbasis fastsaettes udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning, skal ske paa grundlag af de bidragsbeloeb, der er betalt i den anden medlemsstat. Den indebaerer blot, at den naevnte basis i denne situation skal vaere den samme for den sikrede, som hvis han fortsat havde vaeret forpligtet til at betale bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning.
40 Det foelger heraf, for saa vidt angaar en situation som den, der foreligger i hovedsagen, at selv om der kun skal tages hensyn til det beloeb, der er indbetalt i bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning, skal dette beloeb reguleres og forhoejes, saaledes at det svarer til det, som den sikrede faktisk ville have betalt, hvis han var fortsat med at arbejde under de samme omstaendigheder i den paagaeldende medlemsstat.
41 Denne fortolkning bekraeftes af de nye bestemmelser, som ved den ovennaevnte forordning nr. 1248/92 er indsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, i forordning nr. 1408/71, og som gaar ud paa, at "den spanske teoretiske ydelse [beregnes] paa grundlag af den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring", og at "det saaledes fastsatte pensionsbeloeb forhoejes og reguleres for hvert af de efterfoelgende aar indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, paa samme maade som andre pensioner af samme art".
42 Disse nye bestemmelser, der er traadt i kraft efter det tidspunkt, der er lagt til grund af den forelaeggende ret, er normalt ikke direkte anvendelige paa situationen i hovedsagen, dog med forbehold for den mulighed, som de paagaeldende i medfoer af den nye artikel 95a i forordningen har til at begaere en revision af deres rettigheder under hensyntagen til disse bestemmelser. Som generaladvokaten har anfoert i punkt 53 i forslaget til afgoerelse, har de omhandlede bestemmelser ° som kun indeholder en praecisering af, hvorledes forordningens bestemmelser skal anvendes, og herved bestemmer, at den gennemsnitlige bidragsbasis udelukkende fastsaettes paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning, uden herved at aendre indholdet af artikel 47, stk. 1, litra e) ° alene til formaal at sikre, at bestemmelserne er i overensstemmelse med principperne i traktatens artikel 51.
43 Det andet og det tredje spoergsmaal skal herefter besvares med, at det foelger af forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), i den affattelse, der var gaeldende i juli 1990, saaledes som bestemmelsen skal fortolkes i overensstemmelse med det i traktatens artikel 51 fastsatte formaal, at i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, skal den gennemsnitlige bidragsbasis udelukkende beregnes paa grundlag af de bidrag, der er indbetalt i henhold til den paagaeldende lovgivning, og at det teoretiske ydelsesbeloeb, der herved opnaas, skal reguleres og forhoejes, som om den sikrede fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat.
Det fjerde og det femte spoergsmaal
44 I betragtning af det svar, der er givet paa det foerste spoergsmaal, er der ingen anledning til at besvare det fjerde og det femte spoergsmaal.
Det sjette spoergsmaal
45 Med dette sidste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om forordningens artikel 46, stk. 2, litra c), som den var affattet paa davaerende tidspunkt, finder anvendelse paa en ordning for pensioner ved invaliditet som den, der er fastsat i spansk lovgivning, og om den laengste forsikringstid, der kraeves tilbagelagt for opnaaelse af en fuld ydelse, og som den kompetente institution efter den naevnte bestemmelse skal tage i betragtning i stedet for den samlede laengde af forsikringsperioderne, som foelge heraf svarer til den mindste bidragsperiode, der kraeves for at erhverve ret til pension.
46 Eduardo Lafuente Nieto har foreslaaet et bekraeftende svar, idet han har gjort gaeldende, at sammenlaegningen af forsikringsperioderne i medfoer af forordningens artikel 45, stk. 1, aldrig maa overstige, hvad der er noedvendigt, og at en anvendelse i overensstemmelse hermed af artikel 46, stk. 2, litra c), er lagt til grund i en raekke af Domstolens domme (jf. navnlig dom af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91, Di Crescenzo og Casagrande, Sml. I, s. 3851).
47 Den spanske regering og Kommissionen har derimod anfoert, at den omhandlede bestemmelse ikke finder anvendelse paa en ordning, som den, der er fastsat i spansk lovgivning, og ifoelge hvilken ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af forsikringsperioderne.
48 Denne sidstnaevnte argumentation maa tiltraedes.
49 Det skal foerst bemaerkes, at den i artikel 45, stk. 1, naevnte bestemmelse, som sagsoegeren i hovedsagen har henvist til, omhandler erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af retten til ydelser, men ikke beregningen af ydelsernes stoerrelse, der reguleres af reglerne i artikel 46 ff.
50 Endvidere vedroerer den af Eduardo Lafuente Nieto anfoerte retspraksis ikke situationer, hvori det, saaledes som det er tilfaeldet i hovedsagen, er noedvendigt at sammenlaegge forsikringsperioder ifoelge artikel 45 for at opnaa ret til ydelser. Denne praksis vedroerer situationer, hvor retten til ydelser er erhvervet, uden at det er noedvendigt at bringe artiklen i anvendelse, og hvor der i medfoer af artikel 46, stk. 1, skal foretages en sammenligning mellem de ydelser, der skal betales efter national ret, og dem, der skulle betales i medfoer af faellesskabsretten (jf. navnlig Di Crescenzo og Casagrande-dommen, praemis 15, 16 og 17).
51 Endelig fremgaar det af selve ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra c), i den affattelse, der var gaeldende paa det tidspunkt, der er lagt til grund af den nationale ret, at denne bestemmelse finder anvendelse, saafremt den samlede laengde af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i samtlige beroerte stater, overstiger den laengste forsikringstid, der efter én af de paagaeldende staters lovgivning kraeves tilbagelagt for opnaaelse af en fuld ydelse. Denne sidstnaevnte definition kan kun omfatte lovgivninger, ifoelge hvilke ydelserne principielt beregnes under hensyn til laengden af de tilbagelagte perioder.
52 Den omtvistede bestemmelse blev indfoert for at loese de problemer, der kan opstaa ved beregningen af arbejdsophoerspensioner paa grundlag af forsikringsperiodernes laengde, saafremt der findes en maksimal periode, hvorefter pensionens stoerrelse ikke laengere kan foroeges. Bestemmelsen, der oprindelig fandtes i forordningens artikel 46, stk. 2, litra c), blev ved den tidligere naevnte forordning nr. 1248/92 flyttet til artikel 47, stk. 1, litra a), og suppleret med en praeciserende bestemmelse om, at "denne bestemmelse finder ikke anvendelse paa ydelser, hvis stoerrelse ikke afhaenger af forsikringsperiodernes laengde".
53 Denne flytning af bestemmelsen og den naevnte praecisering kan ° hvilket bekraeftes af, at der i betragtningerne til forordningen ikke er givet nogen forklaring i denne anledning ° ikke opfattes saaledes, at der herved er indsat en ny bestemmelse i forordningen, men maa anses for en rent tydeliggoerelse, som bekraefter den fortolkning, der er foretaget ovenfor (jf. tilsvarende Reichling-dommen, praemis 29).
54 Det sjette spoergsmaal skal herefter besvares med, at forordningens artikel 46, stk. 2, litra c), i den affattelse, der var gaeldende i juli 1990, ikke omfatter beregning af ydelser ved invaliditet efter en ordning som den, der er fastsat i spansk lovgivning, og i henhold til hvilken ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
55 De udgifter, der er afholdt af den spanske regering, af Raadet for Den Europaeiske Union og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco ved kendelse af 31. maj 1994, for ret:
1) Artikel 47, stk. 1, litra e), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 og tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne, omfatter en ordning for beregning af ydelser ved invaliditet, der hviler paa en gennemsnitlig bidragsbasis, som den ordning, der er fastsat i spansk lovgivning.
2) Det foelger af artikel 47, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1408/71, saaledes som bestemmelsen skal fortolkes i overensstemmelse med det formaal, der er fastsat i artikel 51 i EOEF-traktaten, nu EF-traktaten, at i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, skal den gennemsnitlige bidragsbasis udelukkende beregnes paa grundlag af de bidrag, der er indbetalt i henhold til den paagaeldende lovgivning, og at det teoretiske ydelsesbeloeb, der herved opnaas, skal reguleres og forhoejes, som om den sikrede fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat.
3) Artikel 46, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1408/71 omfatter ikke beregning af ydelser ved invaliditet efter en ordning som den, der er fastsat i spansk lovgivning, og i henhold til hvilken ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde.