61999CC0448_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Under denne sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester, da det ikke har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser til at efterkomme direktivets artikel 8, stk. 3, og artikel 9, stk. 2. Desuden har Kommissionen påstået sagsøgte tilpligtet at betale sagens omkostninger.
2. Kommissionen har gjort gældende, at visse bestemmelser i luxembourgsk ret ikke er i overensstemmelse med direktivet, og at sagsøgte stadig mangler at træffe visse foranstaltninger til sikring af direktivets fuldstændige gennemførelse.
3. Ved åbningsskrivelse af 24. juli 1998 opfordrede Kommissionen den luxembourgske regering til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder.
4. Den luxembourgske regering fremsatte sine bemærkninger ved skrivelse af 18. september 1998 og gav efterfølgende Kommissionen meddelelse om en storhertugelig bekendtgørelse, som delvis vedrørte direktivet.
5. Da Kommissionen fandt, at de luxembourgske myndigheder ikke havde givet en tilfredsstillende besvarelse på alle de klagepunkter, som var nævnt i åbningsskrivelsen, besluttede den at tilsende den luxembourgske regering en begrundet udtalelse ved skrivelse af 8. februar 1999, som denne besvarede ved skrivelse af 13. april 1999.
6. Kommissionen har under sagen fremført to klagepunkter over for Storhertugdømmet Luxembourg.
7. For det første er Kommissionen af den opfattelse, at sagsøgte ikke har opfyldt forpligtelsen efter direktivets artikel 8, stk. 3, hvorefter medlemsstaterne skal sikre, at der på hensigtsmæssig vis offentliggøres oplysninger om, hvilke vilkår der knyttes til individuelle tilladelser.
8. Kommissionen anfører, at der ikke blev offentliggjort alle de oplysninger, som er foreskrevet i denne bestemmelse. Desuden er den storhertugelige anordning, som er omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra e), i den luxembourgske lov af 21. marts 1997 om telekommunikation, ikke blevet vedtaget for så vidt angår licitationsbetingelserne for drift af en tjeneste for telemeddelelser.
9. Endvidere finder Kommissionen, at der ikke er foretaget en korrekt gennemførelse af forpligtelsen efter direktivets artikel 9, stk. 2, andet led. Ifølge denne bestemmelse skal medlemsstater, som har til hensigt at udstede individuelle tilladelser, fastsætte rimelige tidsfrister, som højst må udgøre seks uger efter tidspunktet for ansøgningens modtagelse.
10. Ifølge artikel 4, stk. 4, i storhertugelig anordning af 2. juli 1998 om fastsættelse af kriterier og procedurer for meddelelse af tilladelser til telekommunikation på begæring af en ansøger tilkommer der Institut luxembourgeois des télécommunications en frist på seks uger for behandlingen af en ansøgning, hvortil kommer en frist på tredive dage for ansøgeren til at fremsætte bemærkninger samt en frist på femten dage for ILT efter modtagelsen af disse bemærkninger . Ministeren råder derpå over en frist på femten dage til at træffe sin afgørelse, således at den samlede frist i alt udgør tre en halv måned eller mere.
11. Kommissionen anfører, at en sådan forlængelse af den lovbestemte frist ikke ifølge direktivets artikel 9, stk. 2, må fastsættes generelt, men kun kan anerkendes i særlige tilfælde. Efter Kommissionens opfattelse har Storhertugdømmet Luxembourg tilsidesat den i direktivet foreskrevne forpligtelse ved ikke at bestemme, at en ansøger inden seks uger skal underrettes om den afgørelse, der er truffet vedrørende hans ansøgning om tilladelse.
12. I svarskriftet har den luxembourgske regering gjort gældende, at et udkast til storhertugelig anordning om fastsættelse af licitationsbetingelserne for oprettelse og drift af en tjeneste for telemeddelelser er blevet forelagt Conseil d'État til udtalelse den 7. december 1999 og meddelt Kommissionen i begyndelsen af december 1999. Den tilføjer, at der formentlig ikke vil hengå lang tid, før udtalelserne foreligger fra de rådgivende instanser, som udkastet er blevet forelagt, således at gennemførelsen må forventes at kunne ske i første halvdel af 2000.
13. Vedrørende klagepunktet om den fejlagtige gennemførelse af direktivet anførte den luxembourgske regering, at 1998-anordningens artikel 5 er i overensstemmelse med direktivets artikel 9, stk. 2. Den sidstnævnte bestemmelse må forstås således, at den pålægger den pågældende medlemsstat at underrette ansøgeren om ansøgningens udfald inden for den foreskrevne frist og ikke at meddele endelig tilladelse inden for denne frist. Ifølge 1998-anordningens artikel 5 skal ansøgeren have tilsendt et udkast til tilladelse eller til afslag herpå.
14. I replikken har Kommissionen anført, at de luxembourgske myndigheder ikke bestrider traktatbruddet. Ifølge direktivet skal ansøgeren inden seks uger underrettes om den trufne afgørelse, hvorved en ansøgning om tilladelse imødekommes eller afslås. Den procedure, der er foreskrevet i luxembourgsk ret, indebærer imidlertid, at fristen kommer til at udgøre tre en halv måned eller mere, dvs. en betydeligt længere frist end de seks uger efter direktivet.
Traktatbruddet
15. Jeg skal erindre om, at direktivet omhandler procedurerne for udstedelse af tilladelser i forbindelse med udbud af teletjenester samt vilkårene for sådanne tilladelser, herunder tilladelser til etablering og rådighedsstillelse af telenet, der er nødvendige for udbud af sådanne tjenester .
16. Ifølge artikel 25, stk. 1, skal medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og offentliggøre de vilkår og procedurer, der er knyttet til tilladelserne, snarest muligt og senest den 31. december 1997. De skal straks underrette Kommissionen herom.
17. Hvad angår Kommissionens første klagepunkt skal jeg bemærke, at den luxembourgske regering noget selvmodsigende har påstået sig frifundet, men samtidig erkendt, at der først i december 1999 blev givet Kommissionen meddelelse om et udkast til anordning, dvs. to år efter udløbet af fristen i direktivets artikel 25. Desuden fremgår det af svarskriftet, at den anordning, som den luxembourgske regering har henvist til, ikke er nogen endelig retsakt og derfor ikke kan antages at udgøre en effektiv gennemførelse af direktivet i gældende luxembourgsk ret.
18. Det må derfor konstateres, at der ikke er foretaget en fuldstændig gennemførelse af direktivets artikel 8, stk. 3, i national ret, da der ikke er vedtaget nogen lovtekst om fastsættelse af licitationsbetingelser for drift af en tjeneste for telemeddelelser, eller da en sådan lovtekst i hvert fald ikke er blevet vedtaget inden for den i direktivet foreskrevne frist.
19. Hvad angår det andet klagepunkt om Storhertugdømmet Luxembourgs tilsidesættelse af artikel 9, stk. 2, skal jeg henvise til denne bestemmelses nøjagtige ordlyd.
20. Artikel 9, stk. 2, bestemmer som følger:
»Når en medlemsstat har til hensigt at udstede en individuel tilladelse, skal den:
- udstede den individuelle tilladelse ved en åben, ikke-diskriminerende, gennemsigtig procedure og med henblik herpå lade samme procedure være gældende for alle ansøgere, medmindre der er en objektiv begrundelse for at skelne, og
- opstille rimelige tidsfrister og bl.a. underrette ansøgeren om deres afgørelser snarest muligt og senest seks uger efter ansøgningens modtagelse. Medlemsstaterne kan forlænge denne frist til fire måneder i objektivt begrundede tilfælde, som udtrykkeligt er angivet i dette direktiv. Især hvor der er tale om sammenlignende udbudsprocedure kan medlemsstaterne forlænge fristen yderligere med op til fire måneder. Disse frister foregriber ikke eventuelt relevante internationale overenskomster om samordning af internationale frekvenser og satellitvirksomhed.«
21. Bestemmelsen i direktivets artikel 9, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne skal »opstille rimelige tidsfrister«, udgør en klar bekræftelse af fællesskabslovgivers ønske om at begrænse den tid, som medlemsstaterne anvender til behandlingen af ansøgninger om individuelle tilladelser.
22. Det fremgår af denne bestemmelse, at medlemsstaten skal underrette ansøgeren om sin afgørelse inden for en frist på højst seks uger. Direktivets krav til de kompetente myndigheder om at træffe hurtige afgørelser, og den omstændighed, at direktivet intetsteds taler om midlertidige afgørelser, begrunder, at artikel 9, stk. 2, andet led, fortolkes således, at de afgørelser, som skal træffes inden for den i direktivet fastsatte frist, er endelige.
23. Af svarskriftet fremgår det imidlertid, at medlemsstaterne ifølge det af den luxembourgske regering anførte skal underrette ansøgeren om »ansøgningens udfald«, men ikke er forpligtet til at meddele ham en endelig tilladelse inden for denne frist. Denne formulering viser, når den sammenholdes med artikel 4 og 5 i 1998-anordningen, at den afgørelse, som de nationale myndigheder skal bringe til ansøgerens kundskab inden for en frist på seks uger, ikke ifølge anordningen behøver være endelig.
24. Således bestemmes det i 1998-anordningens artikel 4, stk. 4, at ILT »råder over en frist på seks uger til at forberede og tilsende ansøgeren et udkast til tilladelse eller afslag herpå«, hvilket i sagens natur må betyde, at afgørelsen herom kan ændres. Denne fortolkning bekræftes af anordningens artikel 5, som giver ministeriet kompetence til at træffe afgørelsen om udstedelse af tilladelse, uden at det fremgår, at ministeriet er bundet af udkastet eller af ILT's oprindelige afgørelse, selv om det typisk udøver sin kompetence til at træffe afgørelse efter udløbet af den frist på seks uger, som ILT har til at underrette ansøgeren.
25. Det fremgår således, at Storhertugdømmet Luxembourg ikke har gennemført direktivet fuldstændigt i national ret.
26. Ifølge artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Storhertugdømmet Luxembourg tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da det har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
Forslag til afgørelse
27. Som følge af det anførte skal jeg foreslå Domstolen at fastslå følgende:
»1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester, da det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til at efterkomme direktivet.
2) Storhertugdømmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.«