62022CJ0305_RES
Sag C-305/22
C.J
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel București, Rumænien)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 4. september 2025
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf – artikel 4, nr. 6) – fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – betingelser for, at fuldbyrdelsesstaten overtager fuldbyrdelsen af denne straf – artikel 3, nr. 2) – begrebet »endeligt dømt for de samme handlinger« – rammeafgørelse 2008/909/RIA – gensidig anerkendelse af domme i straffesager med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – artikel 25 – overholdelse af de betingelser og den procedure, der er fastsat i denne rammeafgørelse, i de tilfælde, hvor en medlemsstat forpligter sig til at fuldbyrde en sanktion, der er idømt ved en dom afsagt af en domstol i udstedelsesstaten – krav om samtykke fra udstedelsesstaten til, at en anden medlemsstat overtager ansvaret for fuldbyrdelsen af en sådan sanktion – artikel 4 – udstedelsesstatens mulighed for at fremsende den i denne artikel omhandlede dom og attest til fuldbyrdelsesstaten – konsekvenserne af, at der ikke foreligger en sådan fremsendelse – princippet om loyalt samarbejde – artikel 22 – udstedelsesstatens ret til at fuldbyrde denne sanktion – opretholdelse af den europæiske arrestordre – den fuldbyrdende judicielle myndigheds forpligtelse til at fuldbyrde den europæiske arrestordre«
Retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – europæisk arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning – den eftersøgte opholder sig eller er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat som omhandlet i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 – betingelser for at afslå fuldbyrdelse af arrestordren – forpligtelse for den fuldbyrdende medlemsstat til at fuldbyrde straffen – overholdelse af de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909 – rækkevidde – krav om samtykke fra udstedelsesstaten – denne stats skønsmargen
[Rådets rammeafgørelse 2002/584, art. 1, stk. 2, art. 4, nr. 6), og art. 5, nr. 3), og rammeafgørelse 2008/909, 8. og 12. betragtning, art. 4, 13 og 25 samt bilag I]
(jf. præmis 47, 49-52, 57, 59, 61-67, 72 og 87 samt domskonkl. 1)
Retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – europæisk arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning – den eftersøgte opholder sig eller er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat som omhandlet i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 – afslag på fuldbyrdelse af arrestordren i strid med de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909 – virkninger af afgørelsen om afslag – udstedelsesstatens ret til at opretholde arrestordren og til at fuldbyrde straffen – betingelser
[Rådets rammeafgørelse 2002/584, art. 4, nr. 6), og art. 26, stk. 1, og rammeafgørelse 2008/909, art. 4, 22 og 25]
(jf. præmis 75-82 og 85-87 samt domskonkl. 1)
Retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – eftersøgt person, som er blevet endeligt dømt for de samme handlinger – endeligt dømt for de samme handlinger – begreb – afgørelse om afslag på at overføre den person, der er genstand for en europæisk arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, om anerkendelse af den dom, hvorved denne straf blev idømt, og om anordning af fuldbyrdelse af den nævnte straf i fuldbyrdelsesstaten – udelukket
[Rådets rammeafgørelse 2002/584, art. 3, nr. 2), og art. 4, nr. 6)]
(jf. præmis 92-98 og domskonkl. 2)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) tog Domstolen (Store Afdeling) stilling til forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 (
1
) og rammeafgørelse 2008/909 (
2
), når fuldbyrdelsen af en frihedsstraf som følge af en europæisk arrestordre i fuldbyrdelsesstaten er blevet besluttet ensidigt af denne stat, selv om udstedelsesstaten udtrykkeligt er uenig.
Den 25. november 2020 udstedte appeldomstolen i Bukarest en europæisk arrestordre mod C.J. med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf. Den 29. december 2020 blev C.J. anholdt i Italien. Efter anmodning fra de italienske myndigheder fremsendte den udstedende judicielle myndighed den fældende dom til disse myndigheder, men modsatte sig anerkendelsen af dommen og overtagelsen i Italien af straffuldbyrdelsen.
Ved dom af 6. maj 2021 afslog Corte d’appello di Roma (appeldomstolen i Rom, Italien) på grundlag af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, at overgive C.J., anerkendte den fældende dom og bestemte, at straffen skulle fuldbyrdes i Italien. Denne ret fandt, at fuldbyrdelsen af sanktionen i Italien ville lette den sociale rehabilitering af C.J., som havde lovligt og varigt ophold i denne stat.
Efter at have modtaget fuldbyrdelsesordren med angivelse af formen for straffuldbyrdelsen i Italien erklærede de rumænske judicielle myndigheder i en skrivelse til de italienske judicielle myndigheder, at de, så længe de ikke var blevet underrettet om påbegyndelsen af fuldbyrdelsen af straffen i Italien, bevarede deres ret til at fuldbyrde sanktionen i Rumænien. De anførte ligeledes, at den europæiske arrestordre, der var udstedt mod C.J., ikke var blevet annulleret og stadig var i kraft.
Den 15. oktober 2021 fremsatte afdelingen for fuldbyrdelse af straffe ved anden afdeling for straffesager ved appeldomstolen i Bukarest en indsigelse mod fuldbyrdelsen af den fældende dom til den forelæggende ret.
I denne sammenhæng besluttede den forelæggende ret, som bl.a. skulle tage stilling til gyldigheden af den europæiske arrestordre, at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål, der nærmere bestemt vedrørte dels retsvirkningerne af afslaget på overgivelse af en eftersøgt person på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 i tilfælde af, at fuldbyrdelsesstaten ikke havde overholdt de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, dels den retlige kvalificering af en sådan afgørelse om afslag.
Domstolens bemærkninger
I første række undersøgte Domstolen forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909. I denne henseende konkretiserer disse to rammeafgørelser på det strafferetlige område princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse. Der er således ikke grundlag for at antage, at EU-lovgiver havde til hensigt at fastsætte to særskilte retlige ordninger med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager afhængigt af, om der foreligger en europæisk arrestordre eller ej. Hvad nærmere angår betydningen af rammeafgørelse 2008/909 på anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, henset til, at det formål, der forfølges med dels denne fakultative grund, dels de regler, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, nemlig at lette den sociale resocialisering af personer, der er blevet dømt i en anden medlemsstat, er identisk, skal en judiciel myndighed i fuldbyrdelsesstaten, som ønsker at anvende denne grund, tage hensyn til disse regler.
Domstolen fastslog således, at for at respektere effektiviteten af den ordning for overgivelse mellem medlemsstaterne, der er indført ved rammeafgørelse 2002/584, skal anerkendelsen af den fældende dom og overtagelsen af straffuldbyrdelsen foretages under overholdelse af de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909. I denne henseende skal udstedelsesstaten bl.a. give samtykke til, at fuldbyrdelsesstaten overtager fuldbyrdelsen af straffen. Dette samtykke tager form af, at den fældende dom fremsendes til fuldbyrdelsesstaten i henhold til den fremgangsmåde, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4, ledsaget af den attest, der findes i bilag I til den nævnte rammeafgørelse. Hvis udstedelsesstaten på grundlag af objektive omstændigheder finder, at straffen ikke faktisk vil blive fuldbyrdet i fuldbyrdelsesstaten, eller at en fuldbyrdelse af denne straf i denne stat ikke vil bidrage til formålet om social rehabilitering af den eftersøgte person efter udløbet af den frihedsstraf, som den pågældende er blevet idømt, kan den følgelig afslå at fremsende den fældende dom og den attest, der skal ledsage den. Det samme gælder, når udstedelsesstaten ud fra kriminalpolitiske hensyn er af den opfattelse, at det er begrundet, at den idømte straf fuldbyrdes på dens område. Udstedelsesstaten skal imidlertid sikre, at den beføjelse, som den er tillagt ved rammeafgørelse 2008/909 til at afslå en sådan fremsendelse, udøves på en måde, der muliggør et effektivt samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder på det strafferetlige område, og som sikrer, at den europæiske arrestordres funktion og den gensidige anerkendelse af domme med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat ikke lammes. De udstedende og fuldbyrdende judicielle myndigheder skal desuden fuldt ud gøre brug af de instrumenter, der er fastsat i rammeafgørelse 2002/584 og 2008/909, med henblik på at fremme den gensidige tillid, der ligger til grund for dette samarbejde.
Hvis det ikke er muligt for fuldbyrdelsesstaten reelt at overtage straffuldbyrdelsen, herunder på grund af manglende overholdelse af de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909, skal en europæisk arrestordre under disse omstændigheder fuldbyrdes for at undgå straffrihed for den eftersøgte. Fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre udgør således hovedreglen, mens afslaget på fuldbyrdelse udgør en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning.
Når den fuldbyrdende judicielle myndighed på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 afslår fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre i strid med de betingelser og den procedure, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909 for så vidt angår anerkendelse af en fældende dom, hvorved der idømmes en frihedsstraf, og overtagelsen af fuldbyrdelsen af denne straf, bevarer udstedelsesstaten retten til at fuldbyrde straffen og dermed til at opretholde den europæiske arrestordre (
3
). Den modsatte fortolkning ville åbne for en omgåelse af reglerne fastsat i rammeafgørelse 2008/909 og ville skade funktionen af den forenklede og effektive ordning for overgivelse af eftersøgte personer, der er indført ved rammeafgørelse 2002/584. Det tilkommer imidlertid den udstedende judicielle myndighed at undersøge, om denne opretholdelse, som kan gribe ind i den eftersøgte persons personlige frihed, henset til de særlige forhold i sagen, er forholdsmæssig. En sådan undersøgelse skal således tage hensyn til konsekvenserne for denne person af opretholdelsen af den europæiske arrestordre og udsigterne til fuldbyrdelsen heraf.
I anden række udtalte Domstolen, at en afgørelse, hvorved den fuldbyrdende judicielle myndighed på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 har afslået at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, har anerkendt den fældende dom, hvorved denne straf blev idømt, og har truffet afgørelse om fuldbyrdelse af den nævnte straf, ikke kan anses for at udgøre en »[endelig dom] for de samme handlinger« som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 3, nr. 2). Den undersøgelse, der foretages inden for rammerne af en sådan afgørelse, indebærer nemlig ikke, at der indledes strafforfølgning af den domfældte, og den indebærer ikke en vurdering af sagens realitet, idet en sådan afgørelse udelukkende har til formål at gøre det muligt, at den sanktion, der er idømt i udstedelsesstaten, kan fuldbyrdes i fuldbyrdelsesstaten.
(
1
) – Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1) (herefter »rammeafgørelse 2002/584«).
(
2
) – Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27) (herefter »rammeafgørelse 2008/909«).
(
3
) – Artikel 22, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909, som fastsætter, at udstedelsesstaten ikke længere kan fuldbyrde den idømte sanktion, når fuldbyrdelsen af denne er påbegyndt på fuldbyrdelsesstatens område, finder nemlig ikke anvendelse, når, som i det foreliggende tilfælde, fuldbyrdelsesstatens afslag på overgivelse på grundlag af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 ikke var sket i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i rammeafgørelse 2008/909.