62025TO0374
RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)
20. april 2026 (
*1
)
»Personalesag – midlertidigt ansatte – pressemeddelelse, der offentliggøres af en politisk gruppe i Parlamentet – Rettens kompetence – ansvar – økonomisk og ikke-økonomisk skade – åbenbart, at sagen er retligt ugrundet«
I sag T-374/25,
EO ved advokat L. Levi,
sagsøger,
mod
Europa-Parlamentet ved S. Seyr og R. Schiano, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, G. De Baere, og dommerne J. Svenningsen (refererende dommer) og C. Mac Eochaidh,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af den skriftlige forhandling og navnlig:
–
stævningen, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 6. juni 2025,
–
formalitetsindsigelsen og indsigelsen om manglende kompetence (herefter »formalitetsindsigelsen«), som Parlamentet har rejst, og som blev indleveret til Rettens Justitskontor den 15. september 2025,
–
sagsøgerens bemærkninger til formalitetsindsigelsen, som blev indleveret til Rettens Justitskontor den 27. oktober 2025,
–
foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse af 17. december 2025 samt Parlamentets og sagsøgerens svar, som blev indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 8. januar 2026 og den 11. februar 2026,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF har sagsøgeren, EO, nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 12. juli 2024 (herefter »den første anfægtede afgørelse«) truffet af formanden for Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater (herefter »S&D-gruppen«), som er en politisk gruppe i Europa-Parlamentet, og af afgørelsen af 6. marts 2025 truffet af S&D-gruppens forretningsudvalg (herefter »den anden anfægtede afgørelse«), hvorved EO fik afslag på sit erstatningskrav. EO har i henhold til den nævnte bestemmelse også nedlagt påstand om betaling af den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som han angiveligt led som følge af S&D-gruppens forretningsudvalgs offentliggørelse af en pressemeddelelse med overskriften »Zero tolerance for corruption« (»Nultolerance over for korruption«, herefter »pressemeddelelsen«).
Sagens baggrund
2
Sagsøgeren er tidligere midlertidigt ansat som omhandlet i artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«) hos S&D-gruppen. Sagsøgerens ansættelseskontrakt var indgået med Parlamentet.
3
Sagsøgeren var i forbindelse med udøvelsen af sine funktioner som politisk rådgiver for S&D-gruppen bl.a. involveret i udarbejdelsen af Europa-Parlamentets beslutning af 24. november 2022 om menneskerettighedssituationen i forbindelse med VM i fodbold i Qatar (EUT 2023, C 167, s. 99).
4
I dagene efter vedtagelsen af beslutningen af 24. november 2022 tilbød en akkrediteret parlamentarisk assistent til et medlem af S&D-gruppen sagsøgeren at deltage i en kamp ved verdensmesterskabet i fodbold i Qatar. Denne gave bestod af to billetter til kvartfinalekampen mellem Argentina og Nederlandene og til dækning af rejse- og opholdsudgifter for to personer.
5
Fra den 8. til den 11. december 2022 rejste sagsøgeren sammen med sin partner til Qatar.
6
Den 9. december 2022 indledte de belgiske myndigheder en undersøgelse af Qatars eventuelle ulovlige lobbyvirksomhed (herefter »Qatar-undersøgelsen«). Der blev bl.a. gennemført ransagninger i Parlamentets kontorer og anholdt flere personer, herunder den akkrediterede parlamentariske assistent, der er nævnt i præmis 4 ovenfor.
7
Den 16. december 2022 underrettede sagsøgeren sin kontorchef om sit ophold i Qatar. Sammen informerede de generalsekretæren for S&D-gruppen.
8
Den 20. december 2022, efter at have hørt sagsøgeren, suspenderede formanden for S&D-gruppen i sin egenskab af myndighed med kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »ansættelsesmyndigheden«) sagsøgeren fra tjenesten på ubestemt tid med fradrag i hans vederlag i henhold til artikel 23 og 24 i bilag IX til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«).
9
Efter en række administrative skridt opsagde Parlamentet den 15. september 2023 sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 47, litra c), nr. i). Sagsøgeren anlagde sag med påstand om annullation af denne afgørelse og om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som den pågældende havde lidt. Europa-Parlamentet blev frifundet ved dom af 11. juni 2025, EO mod Parlamentet (T-368/24, under appel, EU:T:2025:583).
10
Den 20. december 2022 suspenderede formanden for S&D-gruppen sagsøgeren fra tjenesten, og samme dag udsendte S&D-gruppens forretningsudvalg pressemeddelelsen, som blev gjort tilgængelig på S&D-gruppens websted.
11
I pressemeddelelsen udtalte S&D-gruppen, at efter beslutningen om at ekskludere en næstformand for Parlamentet fra gruppen og fjerne andre medlemmer af Europa-Parlamentet med forbindelse til Qatar-undersøgelsen fra deres funktioner forpligtede denne gruppe sig til at træffe yderligere konkrete foranstaltninger for at bekæmpe korruption og indblanding udefra. Det fremgik endvidere, at S&D-gruppens forretningsudvalg var forfærdet over korruptionsanklagerne og ville bestræbe sig på at støtte op om en tilbundsgående undersøgelse. Forretningsudvalget anførte, at det havde fastlagt retningslinjerne for en intern undersøgelse, og bekræftede en tidsplan for valget af en kandidat fra S&D-gruppen til hvervet som næstformand.
12
I det femte af pressemeddelelsens seks afsnit blev det anført, at »forretningsudvalget bakker fuldt ud op om suspenderingen af en S&D-medarbejder efter en alvorlig forseelse med forbindelse til den igangværende retlige undersøgelse«.
13
Sagsøgerens profil blev efterfølgende fjernet fra organisationsplanen på S&D-gruppens websted, selv om hans navn, ifølge Parlamentet, fortsat var opført på Parlamentets generelle oversigt.
14
En journalist konkluderede efter en række forespørgsler, at sagsøgeren var den S&D-medarbejder, som var omtalt i pressemeddelelsen, og den 22. december 2022 offentliggjorde den pågældende journalist en avisartikel om suspenderingen af sagsøgeren med navns nævnelse i forbindelse med S&D-gruppens interne undersøgelse.
15
Den 14. marts 2024 fremsatte sagsøgeren et erstatningskrav i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, for den skade, som den pågældende havde lidt som følge af pressemeddelelsen.
16
Ved den første anfægtede afgørelse forkastede S&D-gruppens formand sagsøgerens erstatningskrav. Hun var af den opfattelse, at offentliggørelsen af pressemeddelelsen ikke indebar en tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning, pligten til at udvise omhu, retten til god forvaltning eller retten til respekt for privatlivet og til beskyttelse af personoplysninger. Efter formandens opfattelse var den første af de tre kumulative betingelser, der kræves opfyldt, for at et erstatningskrav på grundlag af Den Europæiske Unions ansvar uden for kontraktforhold kan tages til følge (betingelsen om, at den pågældende institution har udvist en retsstridig adfærd), ikke opfyldt.
17
Den 10. oktober 2024 indgav sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over den første anfægtede afgørelse. Han gentog argumenter, der havde til formål at vise, at hans erstatningskrav var begrundet.
18
Ved den anden anfægtede afgørelse, som var underskrevet af S&D-gruppens formand »på vegne af forretningsudvalget«, blev sagsøgerens klage forkastet. I denne afgørelse blev det fastslået, at en politisk gruppes handlinger kun kan medføre, at Parlamentet ifalder ansvar uden for kontraktforhold, når disse handlinger kan tilregnes Parlamentet. Pressemeddelelsen var en handling, som udelukkende vedrørte S&D-gruppens politiske aktiviteter og faldt uden for S&D-gruppens virke som ansættelsesmyndighed. Det fremgår desuden af den anden anfægtede afgørelse, at proceduren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, »ikke var tilgængelig« for sagsøgeren, eftersom »en tvist mellem en tjenestemand og dennes institution [...] kun kan behandles i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91, såfremt den udspringer af ansættelsesforholdet mellem den pågældende og institutionen«.
Parternes påstande
19
I stævningen og i bemærkningerne til Parlamentets formalitetsindsigelse har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:
–
Sagen antages til realitetsbehandling.
–
Den første anfægtede afgørelse annulleres.
–
Om fornødent annulleres den anden anfægtede afgørelse.
–
Parlamentet tilpligtes at betale erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade.
–
Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
20
Ved formalitetsindsigelsen, som blev rejst i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 1, har Parlamentet nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises, fordi den er anlagt ved en ret, der ikke har kompetence til at behandle den.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
21
I henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 1 og 7, kan Retten, såfremt sagsøgte anmoder herom, tage stilling til en formalitetsindsigelse uden at indlede behandlingen af sagens realitet. Er sagen åbenbart ugrundet, kan Retten i henhold til procesreglementets artikel 126 på forslag fra den refererende dommer til enhver tid beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
22
I den foreliggende sag er Retten af den opfattelse, at den er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, og har i overensstemmelse med procesreglementets artikel 130, stk. 7, og artikel 126 besluttet at træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.
Kompetence
23
Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke har kompetence til at påkende søgsmålet, eftersom beslutningerne om at udsende pressemeddelelsen og fjerne sagsøgerens profil fra organisationsplanen på S&D-gruppens websted udgør politiske handlinger udført af S&D-gruppens forretningsudvalg, som er det organ, der har ansvar for koordineringen af S&D-gruppens politiske aktiviteter.
24
Sagsøgeren har gjort gældende, at Retten har kompetence i henhold til artikel 270 TEUF.
25
Artikel 270 TEUF bestemmer, at Den Europæiske Unions Domstol har en speciel kompetence i personalesager. I den nævnte artikel foretages en sondring mellem personalesager og andre sager, der henhører under Domstolens kompetence, idet personalesager beskrives som tvister »mellem Unionen og de[n]s ansatte«, og henviser til vedtægten som det instrument, der fastsætter begrænsningerne og betingelserne for denne specielle kompetence.
26
I vedtægtens artikel 91, stk. 1, præciseres det, at Den Europæiske Unions Domstol kan afgøre enhver tvist mellem Unionen og »en af de af denne vedtægt [...] omfattede personer« om lovligheden af en akt, der går imod denne person, efter vedtægtens artikel 90, stk. 2. I henhold til sidstnævnte bestemmelse kan »[e]nhver person, der er omfattet af denne vedtægt«, for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der går vedkommende imod.
27
Det er ubestridt, at sagsøgeren på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var midlertidigt ansat i S&D-gruppen som omhandlet i ansættelsesvilkårenes artikel 2, litra c). Ansættelsesvilkårenes artikel 46 bestemmer, at vedtægtens afsnit VII, som indeholder vedtægtens artikel 90 og 91, finder analog anvendelse. Sagsøgeren er derfor en person – der er omfattet af vedtægten – som for ansættelsesmyndigheden indbragte en klage over en akt, der går ham imod.
28
Heraf følger, at Retten har kompetence til at påkende det foreliggende søgsmål til prøvelse af de anfægtede afgørelser om afslag på erstatningskravet.
29
Parlamentet har i sin formalitetsindsigelse støttet sig på dom af 22. marts 1990, Le Pen (C-201/89, EU:C:1990:133), og har gjort gældende, at der ikke er nogen bestemmelse i EU-retten, hvoraf det kan udledes, at en politisk gruppes handlinger kan tilregnes Parlamentet, og at Den Europæiske Union ikke ifalder ansvar uden for kontraktforhold, som følge af at en politisk gruppe uddeler en pjece, som hævdes at være ærekrænkende.
30
I modsætning til hvad Parlamentet nærmere bestemt har gjort gældende, begrænser det retsprincip, der er fastslået i dom af 22. marts 1990, Le Pen [C-201/89, EU:C:1990:133, præmis 15 og litra b) i præmis 16], imidlertid ikke Rettens specielle kompetence i personalesager, der er fastlagt i artikel 270 TEUF, men begrænser blot muligheden for at anlægge søgsmål om erstatning til visse situationer, hvilket det tilkommer Retten at vurdere.
31
Påberåbelsen af præmis 21 og 22 i dom af 22. november 1990, Mommer mod Parlamentet (T-162/89, EU:T:1990:72), hvorefter de ansættelsesvilkår, der falder uden for anvendelsesområdet for vedtægten og ansættelsesvilkårene, ikke omfattes af Den Europæiske Unions Domstols prøvelse, er endvidere ugrundet, eftersom disse præmisser udgør obiter dicta, der ikke er relevante i den foreliggende sag. Argumentet, der er baseret på præmis 20 i kendelse af16. december 2019, Kipper mod Kommissionen (T-394/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:863), kan heller ikke tiltrædes, eftersom den pågældende sag omhandlede en række meget anderledes faktiske omstændigheder.
32
På denne baggrund må Parlamentets formalitetsindsigelse forkastes.
Realiteten
33
I den foreliggende stævning har sagsøgeren gjort gældende, at Parlamentet ved at offentliggøre pressemeddelelsen handlede ulovligt og uagtsomt og tilsidesatte princippet om uskyldsformodning, sin pligt til at udvise omhu og retten til god forvaltning samt retten til respekt for privatlivet og til beskyttelse af personoplysninger. Ifølge sagsøgeren har hans helbred og omdømme lidt skade som en direkte følge af offentliggørelsen af pressemeddelelsen. Han har anført, at alle betingelser for, at en påstand om erstatning kan tages til følge, således er opfyldt.
34
Ved den anden og den tredje påstand ønsker sagsøgeren at opnå annullation af den første og den anden anfægtede afgørelse.
35
Det følger i denne henseende af Domstolens faste praksis, at annullationspåstande, der formelt er rettet mod en afgørelse om afslag på en klage, har den virkning retligt at få prøvet den akt, der har været genstand for klagen, når de som sådan er uden selvstændigt indhold (jf. i denne retning dom af 17.1.1989, Vainker mod Parlamentet_293/87, EU:C:1989:8, præmis 8, og af 16.7.2025, ET mod EIB, T-417/24, ikke trykt i Sml., EU:T:2025:728, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
36
En udtrykkelig afgørelse om afvisning af en klage, henset til dens indhold, kan imidlertid være af en sådan karakter, at den ikke bekræfter den af sagsøgeren anfægtede retsakt. Dette er tilfældet, når afgørelsen om afvisning af klagen indeholder en fornyet vurdering af sagsøgerens forhold på grundlag af nye faktiske eller retlige omstændigheder, eller når den ændrer eller supplerer den oprindelige afgørelse. I disse tilfælde udgør afvisningen af klagen en retsakt, der er underlagt domstolskontrol, og retsinstansen tager hensyn til den ved vurderingen af lovligheden af den anfægtede retsakt, eller anser den ligefrem for en retsakt, der går adressaten imod, og som erstatter den anfægtede retsakt (dom af 21.5.2014, Mocová mod Kommissionen, T-347/12 P, EU:T:2014:268, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis, og af 5.7.2023, SE mod Kommissionen, T-223/21, EU:T:2023:375, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
37
I den foreliggende sag ændrer den anden anfægtede afgørelse, hvorved sagsøgerens klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, blev forkastet, den første anfægtede afgørelse i et sådant omfang, at førstnævnte afgørelse erstatter sidstnævnte (jf. præmis 16 og 18 ovenfor).
38
Det er derfor hensigtsmæssigt først at behandle påstanden om annullation af den anden anfægtede afgørelse.
39
Det bør for det første anføres, at sagsøgeren ikke har fremført materielle argumenter, der anfægter den anden anfægtede afgørelse, og kun har nedlagt påstand om annullation af denne afgørelse »om fornødent«, jf. sagsøgerens tredje påstand. Sagsøgeren har, uden at underbygge sit udsagn, blot gjort gældende, at S&D-gruppen »nødvendigvis – som sådan eller i det mindste også – handlede som ansættelsesmyndighed«, da den besluttede at udsende pressemeddelelsen.
40
Der er for det andet ingen bestemmelse i EU-retten, hvoraf det kan udledes, at en politisk gruppes handlinger kan tilregnes Parlamentet i dets egenskab af EU-institution (dom af 22.3.1990, Le Pen, C-201/89, EU:C:1990:133, præmis 14).
41
En politisk gruppes handlinger kan kun anses for Parlamentets egne handlinger, hvis institutionen udtrykkeligt har bemyndiget eller godkendt dem, f.eks. ved en beslutning truffet af Parlamentet eller ved en afgørelse, som er truffet af et af dets repræsentative organer inden for dets kompetence (jf. i denne retning generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse Le Pen, C-201/89, EU:C:1990:63, punkt 19).
42
I denne forbindelse fremgår det af selve ordlyden af pressemeddelelsen, at den blev udsendt af S&D-gruppens forretningsudvalg i forbindelse med denne gruppes bestræbelser på at bekæmpe korruption og indblanding udefra med henblik på at skabe opmærksomhed om S&D-gruppens engagement i denne henseende på baggrund af Qatar-undersøgelsen (jf. præmis 11 og 12 ovenfor).
43
For det tredje har sagsøgeren ikke godtgjort, at Parlamentet på nogen måde bemyndigede eller godkendte offentliggørelsen af pressemeddelelsen og fjernelsen af sagsøgerens profil fra organisationsplanen på S&D-gruppens websted.
44
Det er korrekt, at ansættelsesvilkårenes artikel 1, artikel 2, litra c), og artikel 6 udgør retsgrundlaget for, at politiske grupper kan fungere som en ansættelsesmyndighed. Desuden bestemmer artikel 4 i Parlamentets Præsidiums afgørelse af 13. januar 2014 om delegering af de beføjelser, der tilkommer ansættelsesmyndigheden og den myndighed, der kan indgå ansættelseskontrakter, at de beføjelser, som ansættelsesmyndigheden er tillagt med hensyn til midlertidigt ansatte, uddelegeres til den myndighed, som den enkelte politiske gruppe udpeger. En politisk gruppes handlinger i forbindelse med offentliggørelsen af en pressemeddelelse og fjernelsen af en profil fra en organisationsplan på dens websted er imidlertid ikke omfattet af disse retlige instrumenter.
45
Heraf følger, at det af den anden anfægtede afgørelse med rette fremgår, at beslutningerne om at udsende pressemeddelelsen og fjerne sagsøgerens profil fra organisationsplanen på S&D-gruppens websted ikke indebærer, at Den Europæiske Union ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
46
Selv om det i den anden anfægtede afgørelse med urette var anført, at proceduren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, »ikke var tilgængelig« for sagsøgeren, kan dette endvidere ikke ændre ved den omstændighed, at den pågældende afgørelse med rette forkastede sagsøgerens erstatningskrav mod Parlamentet.
47
Dermed skal påstanden om annullation af den anden anfægtede afgørelse forkastes, da den er åbenbart ugrundet.
48
Med hensyn til påstanden om erstatning skal en sådan påstand ifølge fast retspraksis vedrørende personalesager forkastes, når der er nær sammenhæng mellem denne og den annullationspåstand, som er blevet afvist eller forkastet som ugrundet (jf. dom af 19.4.2023, PP m.fl. mod Parlamentet, T-39/21, EU:T:2023:204, præmis 130 og den deri nævnte retspraksis).
49
Eftersom påstanden om annullation af den anden anfægtede afgørelse og erstatningspåstanden er nært forbundne, må sidstnævnte påstand også forkastes, da den er åbenbart ugrundet.
50
Påstanden om annullation af den første anfægtede afgørelse skal også forkastes, da den er åbenbart ugrundet. I denne forbindelse er argumenterne til støtte for denne påstand uden virkning, eftersom den anden anfægtede afgørelse har erstattet den første anfægtede afgørelse (jf. præmis 37 ovenfor), og eftersom påstanden om annullation af den anden anfægtede afgørelse er blevet forkastet (jf. præmis 47 ovenfor). Eftersom offentliggørelsen af pressemeddelelsen og fjernelsen af sagsøgerens profil fra organisationsplanen på S&D-gruppens websted ikke kan tilregnes Parlamentet, er den første kumulative betingelse, der kræves opfyldt, for at en påstand om erstatning på grundlag af Den Europæiske Unions ansvar uden for kontraktforhold kan tages til følge, desuden og under alle omstændigheder ikke opfyldt.
51
Heraf følger, at Parlamentet skal frifindes i det hele i henhold til procesreglementets artikel 126, eftersom søgsmålet er åbenbart ugrundet.
Sagsomkostninger
52
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
53
Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale Parlamentets omkostninger i overensstemmelse med denne institutions påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):
1)
Europa-Parlamentet frifindes.
2)
EO betaler sagsomkostningerne.
Luxembourg den 20. april 2026.
V. Di Bucci
Justitssekretær
G. De Baere
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: engelsk.