Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sag C-840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
mod
TL
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv
2001/29/EF – artikel
5,
stk. 2, litra
b) – undtagelsen om privatkopiering – rimelig kompensation – direktiv
2006/115/EF – artikel
6,
stk. 1 – indskrænkning i retten til offentligt udlån – ret til vederlag – kollektive forvaltningsorganisation – direktiv
2014/26/EU – artikel 11,
stk. 4 – artikel
12,
stk. 4 – anvendelse af indtægter fra rettigheder, der forvaltes af en kollektiv forvaltningsorganisation – nationale bestemmelser om fremme af værker af kulturel interesse «
Indledning
1.        Selv om artikel
17,
stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder forbinder beskyttelsen af intellektuel ejendomsret med den generelle ejendomsret, er det efter min opfattelse ubestrideligt, at den spiller en særlig rolle, der adskiller sig fra ejendomsretten til materielle genstande.
2.        Dette gælder navnlig for så vidt angår den litterære og kunstneriske ejendomsret, der er beskyttet af ophavsret og beslægtede rettigheder. Denne ejendomsret og de regler, der beskytter den, har nemlig som hovedformål at bidrage til den kunstneriske og videnskabelige frembringelse, som er uundværlige aspekter af ethvert menneskeligt samfunds funktion. Selv om dette bidrag primært består i at sikre ophavsmænd og udøvende kunstnere et rimeligt økonomisk afkast af deres indsats og dermed give dem mulighed for fuldt ud at hellige sig deres kreative aktiviteter, bør det ikke begrænses hertil, men bør også forfølge mere generelle mål om at bidrage til den kulturelle udvikling.
3.        Nøglen til, hvordan ethvert system af ophavsret og beslægtede rettigheder fungerer, består af de kollektive forvaltningsorganisationer, der fungerer som mellemled mellem de skabende – rettighedshavere og de, der udnytter deres frembringelser. Disse organisationer udsteder licenser til udnyttelse af værker og andre beskyttede frembringelser og fordeler indtægterne heraf til rettighedshaverne. Deres rolle ophører imidlertid ikke her. Disse organisationer skal nemlig ofte løse forskellige andre opgaver af kulturel eller social karakter, som stemmer overens med den kunstneriske og litterære ejendomsrets samfundsmæssige funktion (2).
4.        Den foreliggende sag vedrører spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang EU-retten giver disse organisationer mulighed for at anvende en del af de opkrævede indtægter, og navnlig visse kategorier af indtægter, til kulturelle formål, som ikke kun kommer indehavere af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder til gode, men også andre kategorier af personer.
Retsforskrifter
EU-retten
5.        Artikel
5,
stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet bestemmer (3):
»Medlemsstaterne kan indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den i artikel 2 nævnte ret til reproduktion med hensyn til:
[...]
b)      reproduktioner på ethvert medium foretaget af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation, i forbindelse med hvilken der tages hensyn til anvendelse eller ikke-anvendelse af de i artikel 6 nævnte tekniske foranstaltninger på det pågældende værk eller den pågældende frembringelse.«
6.        Artikel
6,
stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12. december 2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret bestemmer (4):
»Medlemsstaterne kan gøre indskrænkninger i den eneret, der er omhandlet i artikel 1, med hensyn til offentligt udlån, såfremt i det mindste ophavsmændene oppebærer vederlag for sådant udlån. Medlemsstaterne skal frit kunne fastsætte dette vederlag under hensyn til deres målsætninger for fremme af kulturen.«
7.        Artikel
3, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26. februar 2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked (5) definerer udtrykket »rettighedsindtægter« som »indtægter, der opkræves af en kollektiv forvaltningsorganisation på vegne af rettighedshaverne, uanset om de hidrører fra en eneret, en ret til vederlag eller en ret til kompensation«.
8.        Dette direktivs artikel
4 bestemmer, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at de kollektive forvaltningsorganisationer handler i bedste interesse for de rettighedshavere, hvis rettigheder de repræsenterer, og at de ikke pålægger dem nogen forpligtelser, som ikke er objektivt nødvendige for beskyttelsen af deres rettigheder og interesser eller for den effektive forvaltning af deres rettigheder«.
9.        Nævnte direktivs artikel
8,
stk. 5, litra d), bestemmer, at »[generalforsamlingen for medlemmerne i] overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat i afsnit II, kapitel 2,
[…] mindst [skal] træffe afgørelse om:
[...]
d)      den generelle politik for fradrag i rettighedsindtægter og eventuelle indtægter fra investering af rettighedsindtægter«.
10.      Samme direktivs artikel
11,
stk. 4, bestemmer, at »[e]n kollektiv forvaltningsorganisation […] ikke [har] ret til at anvende rettighedsindtægter eller eventuelle indtægter fra investeringer af rettighedsindtægter til andre formål end fordeling til rettighedshaverne, bortset fra hvis det er tilladt at fratrække eller modregne administrationsomkostninger, i overensstemmelse med en afgørelse truffet i overensstemmelse med artikel 8,
stk. 5, litra d), eller at anvende rettighedsindtægter eller enhver indkomst, der skyldes investering af rettighedsindtægter, i overensstemmelse med en afgørelse truffet i overensstemmelse med artikel 8,
stk. 5«.
11.      Artikel
12,
stk. 2 og 4, i direktiv 2014/26 bestemmer:
»2.      Fradragene skal være rimelige i forhold til de tjenesteydelser, den kollektive forvaltningsorganisation yder rettighedshaverne, herunder i givet fald de i stk. 4 omhandlede tjenesteydelser, og skal beregnes ud fra objektive kriterier.
[...]
4.      Når en kollektiv forvaltningsorganisation leverer sociale, kulturelle eller uddannelsesmæssige ydelser, der finansieres gennem fradrag i rettighedsindtægterne eller i indtægter fra investering af rettighedsindtægter, skal sådanne ydelser leveres på grundlag af rimelige kriterier, navnlig i forbindelse med adgangen til og omfanget af disse ydelser.«
Tysk ret
12.      I tysk ret var den måde, hvorpå organisationer til kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder fungerede, indtil den 1. juni 2016 reguleret ved Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (lov om forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder) af 9. september 1965 (6) og derefter ved Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (lov om forvaltningsorganisationers forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder) af 24. maj 2016 (7).
13.      I henhold til disse to tekster, i de affattelser, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, er kollektive forvaltningsorganisationer forpligtet til at fordele indtægterne fra deres virksomhed efter faste regler (distributionsplan), som udelukker enhver vilkårlig distributionspraksis. Disse organisationer skulle også fremme værker og ydelser af kulturel interesse.
De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (herefter »VG Wort«) er en organisation til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder til litterære værker i Tyskland. VG Worts vedtægter bestemte i den affattelse, der var gældende i den omtvistede periode, dvs. fra den 1. januar 2016 til den 30. september 2019, at der skulle udbetales støtte til Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (VG Worts fond til støtte af videnskaben) (herefter »FFW«), som er et selskab med begrænset ansvar, hvori VG Wort er den eneste selskabsdeltager. FFW har til formål at støtte videnskab og forskning. Denne støtte består i finansiering af udgifter til offentliggørelse af videnskabelige og faglitterære værker, forskning med henblik på koncipering af videnskabelige eller faglitterære værker samt andre foranstaltninger til fremme af videnskabelig litteratur og faglitteratur, herunder stipendier, der skal gøre det muligt at udarbejde ph.d.-afhandlinger om ophavsret. Ifølge VG Worts oplysninger blev støtten til FFW finansieret gennem fradrag i rettighedsindtægterne fra privatkopiering og vederlaget for offentligt udlån af videnskabelige, tekniske og faglitterære værker. Det udgjorde i den omtvistede periode 0,51% af VG Worts indtægter.
15.      TL og OS, der er forfattere til litterære værker, er medlemmer af VG Wort og har indgået forvaltningsaftaler med VG Wort. I den omtvistede periode anmeldte de en række værker til VG Wort og modtog betalinger fra de indtægter, som denne organisation havde opkrævet i forbindelse med »gengivelse af en eksisterende tekst«. I hovedsagen handler TL på egne vegne og på vegne af OS, som har overdraget sine rettigheder til ham.
16.      TL har anfægtet den omstændighed, at VG Wort fra den 1. januar 2016 til den 30. september 2019 overførte beløb, som stammede fra denne organisations indtægter, til FFW, hvorved TL’s og OS’ andele blev formindsket. I første instans nedlagde TL påstand om, at det fastslås, at VG Wort ikke havde og ikke har ret til at formindske udbetalingerne af de andele, der stammer fra hans og OS’ værker, ved at betale til finansieringen af FFW. Desuden anmodede TL om udlevering af oplysninger om størrelsen af de beløb, der var udbetalt til FFW.
17.      Påstandene blev delvist taget til følge i første instans. Appeldomstolen stadfæstede dommen til fordel for OS og frifandt i det hele for så vidt angår TL (8). Appeldomstolen vurderede nemlig, at VG Worts distributionsplaner, der var integreret i forvaltningsaftalerne, udgjorde generelle betingelser, hvis bestemmelser om betaling til FFW var ugyldige i henhold til national ret, fordi de var i strid med grundlæggende principper i lovgivningen om kollektive forvaltningsorganisationers virksomhed, for så vidt som personer fik del i udbetalingerne, selv om de ikke havde ret hertil.
18.      Den forelæggende ret, for hvilken der er iværksat revisionsanke, er af den opfattelse, at de betalinger, der er foretaget til FFW, kan være lovlige, henset til de kollektive forvaltningsorganisationers forpligtelse til at fremme videnskab og kultur, der er fastsat i den gældende nationale lovgivning. Dette afhænger imidlertid af, om denne forpligtelse er i overensstemmelse med EU-retten.
19.      På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Er det foreneligt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i [direktiv 2001/29], artikel
6,
stk. 1, første punktum, i [direktiv 2006/115] samt artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i [direktiv 2014/26], at en kollektiv forvaltningsorganisation i henhold til en bestemmelse i national ret har til formål at støtte kulturelt betydningsfulde værker, og at dette medfører, at også personer, som (i hvert fald endnu) ikke indgår i kredsen af rettighedshavere, modtager støtte?
2)      Såfremt leveringen af sociale, kulturelle eller uddannelsesmæssige ydelser i henhold til artikel 12,
stk. 4, i [direktiv 2014/26] alene kan ske til rettighedshavere: Er det en betingelse for adgangen til at levere sådanne ydelser, at modtageren af disse ydelser har en aktuel ret til vederlag, eller er det tilstrækkeligt at være indehaver af en ophavsret eller en beslægtet rettighed, som der aktuelt ikke udbetales vederlag for? Forudsætter adgangen til at levere sådanne ydelser, at der foreligger en forvaltningsaftale med den kollektive forvaltningsorganisation?«
20.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse blev modtaget af Domstolen den 10. december 2024. Parterne i hovedsagen, den tyske og den østrigske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. De samme parter samt den franske regering deltog i retsmødet, der blev afholdt den 26. november 2025.
Bedømmelse
21.      I den foreliggende sag har den forelæggende ret forelagt to præjudicielle spørgsmål. Eftersom det andet præjudicielle spørgsmål er betinget af besvarelsen af det første spørgsmål, vil jeg analysere disse spørgsmål i den rækkefølge, hvori de er stillet.
Det første præjudicielle spørgsmål
22.      Med det første præjudicielle spørgsmål har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at fortolke artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115 samt artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26. Selv om den forelæggende ret sidestiller disse bestemmelser, regulerer de forskellige områder. Mens de omhandlede bestemmelser i direktiv 2014/26 vedrører kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder generelt, giver bestemmelserne i direktiv 2001/29 og 2006/115 ophavsmændene specifikke rettigheder, nemlig en ret til kompensation og en ret til vederlag, som følge af bestemte anvendelser af deres værker.
23.      Som det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, og som VG Wort ligeledes har bekræftet i retsmødet, vedrører tvisten i hovedsagen imidlertid denne organisations anvendelse af indtægter, der er omhandlet i de pågældende bestemmelser i direktiv 2001/29 og 2006/115. Jeg mener derfor, at den forelæggende ret i realiteten ønsker vejledning om fortolkningen af de omhandlede bestemmelser i direktiv 2014/26 i lyset af bestemmelserne i direktiv 2001/29 og 2006/115 samt Domstolens relevante praksis.
24.      Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret således nærmere bestemt oplyst, om artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør det muligt for en kollektiv forvaltningsorganisation at afsætte en del af de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag, som er omhandlet i disse to sidstnævnte bestemmelser, til kulturelle aktiviteter, der i givet fald kan komme personer, der ikke er indehavere af ophavsrettigheder, til gode. Dette spørgsmål er baseret på den forudsætning, som parterne ikke har bestridt, at de i hovedsagen omhandlede tjenesteydelser udgør »kulturelle« eller »uddannelsesmæssige« ydelser som omhandlet i direktiv 2014/26.
25.      Besvarelsen af dette spørgsmål kræver en fortolkning af såvel bestemmelserne i direktiv 2014/26 som artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115. Inden jeg påbegynder analysen af disse bestemmelser, finder jeg det nødvendigt indledningsvis at fremsætte nogle generelle bemærkninger.
Indledende bemærkninger
26.      Som jeg allerede har nævnt i indledningen til dette forslag til afgørelse, er den rolle, som organisationer til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder spiller, i overensstemmelse med den særlige rolle, som litterær og kunstnerisk ejendomsret spiller i samfundet, ikke begrænset til fordeling af indtægterne fra udnyttelsen af disse rettigheder til rettighedshaverne. Organisationer til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder har traditionelt haft andre opgaver – først sociale (hvilket går tilbage til 1897 (9)) og derefter kulturelle og uddannelsesmæssige opgaver (10). Deres rolle kan således ikke, som sagsøgerne i hovedsagen synes at gøre, sidestilles med en investeringsfond, hvis eneste formål er at generere indtægter og udlodde dem til medlemmerne på grundlag af den investerede kapital. Den kollektive forvaltning af litterære og kunstneriske ejendomsrettigheder sker ikke blot i rettighedshavernes, men også i brugerne af værkernes og offentlighedens interesse.
27.      På internationalt plan synes der at være enighed om, at sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige aktiviteter kan finansieres ved at opkræve en forholdsvis lille del af de indtægter, som de kollektive forvaltningsorganisationer opkræver for udnyttelsen af ophavsrettigheder. Et loft på 10% af disse indtægter betragtes som oftest som acceptabelt (11). Denne grænse vedrører dog afgifter på indtægter fra udnyttelse af enerettigheder. For så vidt angår rettighederne til vederlag, såsom kompensation for privatkopiering eller vederlag for offentligt udlån, synes råderummet for de nationale lovgivere eller de kollektive forvaltningsorganisationer selv at være bredere (12).
28.      De aktiviteter, der således finansieres af kollektive forvaltningsorganisationer, kan være af forskellig karakter og gavne forskellige kategorier af personer. Selv om sociale foranstaltninger, såsom pensions- eller støttefonde, sædvanligvis kommer de rettighedshavere, der er medlemmer af disse organisationer, til gode, kan det forholde sig anderledes med hensyn til kulturelle og uddannelsesmæssige aktiviteter. Sidstnævnte kan nemlig ikke alene komme rettighedshaverne til gode, men også den brede offentlighed eller særlige persongrupper, således som det er tilfældet i hovedsagen, der bl.a. vedrører stipendier til unge ophavsmænd, som er potentielle fremtidige indehavere af ophavsrettigheder.
29.      EU-retten tager hensyn til denne kulturelle dimension af kollektive forvaltningsorganisationers virksomhed. Det fremgår således af tredje betragtning til direktiv 2014/26, at »[d]e kollektive forvaltningsorganisationer spiller og […] også fremover [bør] spille en vigtig rolle i at fremme de kulturelle udtryksformers mangfoldighed ved både at give de mindste og mindre populære repertoirer adgang til markedet og ved at yde sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenester til fordel for deres rettighedshavere og offentligheden«. I den foreliggende sag er spørgsmålet imidlertid, om bestemmelserne i dette direktiv gør det muligt for disse organisationer at levere sådanne tjenesteydelser.
Bestemmelserne i direktiv 2014/26
30.      I henhold til artikel
3, litra h), i direktiv 2014/26 omfatter udtrykket »rettighedsindtægter« alle indtægter, der opkræves af en kollektiv forvaltningsorganisation på vegne af rettighedshaverne, uanset om de hidrører fra en eneret, en ret til vederlag eller en ret til kompensation, såsom vederlag for offentligt udlån eller kompensation for privatkopiering. Alle disse indtægter er derfor i princippet underlagt de samme regler.
31.      Hvad angår anvendelsen af disse indtægter bestemmes det i artikel
11,
stk. 4, i direktiv 2014/26, at kollektive forvaltningsorganisationer ikke må anvende dem til andre formål end fordeling til rettighedshaverne, »bortset fra hvis det er tilladt at fratrække eller modregne administrationsomkostninger, i overensstemmelse med en afgørelse truffet i overensstemmelse med artikel 8,
stk. 5, litra d), eller at anvende rettighedsindtægter [...] i overensstemmelse med en afgørelse truffet i overensstemmelse med artikel 8,
stk. 5« (13).
32.      Denne bestemmelse er ikke ganske klar. Den sondring, der foretages mellem på den ene side fradrag for eller modregning af administrationsomkostninger i overensstemmelse med en afgørelse truffet i henhold til artikel
8,
stk. 5, litra d), i direktiv 2014/26, og på den anden side anvendelsen af indtægter, der generelt er tilladt i henhold til dette stk. 5, lader forstå, at de eneste fradrag, der kan tillades i henhold til denne bestemmelse, er dem, der har til formål at dække omkostningerne ved forvaltning af ophavsrettigheder. Dette er i øvrigt efter min opfattelse den fortolkning, som Kommissionen har argumenteret for.
33.      En sådan begrænsning fremgår imidlertid på ingen måde af ordlyden af artikel
8,
stk. 5, litra d), i direktiv 2014/26, som omhandler »den generelle politik for fradrag i rettighedsindtægter«, uden at præcisere formålet med disse fradrag. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at hvis EU-lovgiver havde ønsket at begrænse den mulighed, som generalforsamlingen af medlemmer i en kollektiv forvaltningsorganisation har for at tillade fradrag i rettighedsindtægter, til alene at angå dækning af administrationsomkostningerne, ville dette være udtrykkeligt fastsat i artikel
8,
stk. 5, litra d), i direktiv 2014/26. I mangel af en sådan udtrykkelig begrænsning kan den ikke udledes implicit af direktivets artikel
11,
stk. 4.
34.      Denne konklusion understøttes af artikel
12 i direktiv 2014/26, som specifikt omhandler fradrag i rettighedsindtægter. Denne artikel bestemmer nemlig udtrykkeligt i stk. 4, at »sociale, kulturelle eller uddannelsesmæssige tjenesteydelser« kan »finansieres ved fradrag i rettighedsindtægterne«. Hvis dette direktivs artikel
11,
stk. 4, skulle fortolkes således, at de mulige fradrag blev begrænset til fradrag til dækning af administrationsudgifterne, ville denne bestemmelse imidlertid være i strid med direktivets artikel
12,
stk. 4.
35.      Jeg er således af den opfattelse, at artikel
11,
stk. 4, i direktiv 2014/26 skal fortolkes således, at fradrag i rettighedsindtægter med henblik på at finansiere sociale, kulturelle eller uddannelsesmæssige ydelser udgør en af de former for anvendelse af disse indtægter, der kan gives tilladelse til i henhold til dette direktivs artikel
8,
stk. 5.
36.      Hvad angår artikel
12 i direktiv 2014/26 bestemmer denne i stk. 2, at fradrag i rettighedsindtægter bl.a. skal stå i »forhold til de tjenesteydelser, den kollektive forvaltningsorganisation yder rettighedshaverne, herunder i givet fald de i stk. 4 omhandlede tjenesteydelser«. Det nævnte stk. 4 omhandler imidlertid, som jeg allerede har nævnt, sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenesteydelser.
37.      Det kan i lighed med det af Kommissionen anførte udledes af udtrykket »tjenesteydelser, som den kollektive forvaltningsorganisation yder til rettighedshaverne, herunder [...] de i stk. 4 omhandlede tjenesteydelser«, at sidstnævnte ydelser nødvendigvis skal leveres til rettighedshaverne for at kunne finansieres ved fradrag i rettighedsindtægterne.
38.      Som jeg netop har påvist med hensyn til artikel
11,
stk. 4, i direktiv 2014/26, er direktivets bestemmelser imidlertid ikke absolut præcise, hvorfor jeg tager en anden fortolkning af direktivets artikel
12,
nr. 2) og 4), i betragtning.
39.      Efter karakteren af de tjenesteydelser, »som den kollektive forvaltningsorganisation yder til rettighedshaverne«, er det nemlig ydelser i form af forvaltning af rettigheder, dvs. vedrørende udstedelse af licenser til udnyttelse samt modtagelse og fordeling af indtægter heraf. De fradrag, der er omhandlet i artikel
12,
stk. 2, i direktiv 2014/26, er hovedsageligt rettet mod finansieringen af disse forvaltningsydelser. Dette er også tilfældet for sociale tjenesteydelser, der normalt leveres af kollektive forvaltningsorganisationer til deres medlemmer.
40.      Hvad derimod angår kulturelle og uddannelsesmæssige tjenesteydelser kan disse komme andre kategorier af personer end rettighedshaverne til gode. Sådanne tjenesteydelser har i øvrigt ofte flere grupper af modtagere, både direkte og indirekte. Selv om de kan leveres direkte til medlemmer af offentligheden eller til personer, der ikke er indehavere af ophavsrettigheder, er enhver aktivitet, der fremmer kultur eller uddannelse på dette område, også indirekte til
gavn for nævnte indehavere generelt.
41.      Der er imidlertid ingen bestemmelse i direktiv 2014/26, der udtrykkeligt kræver, at de kulturelle eller uddannelsesmæssige ydelser, der finansieres ved fradrag i rettighedsindtægter, udelukkende leveres direkte til rettighedshaverne af de kollektive forvaltningsorganisationer. Direktivets artikel
12,
stk. 4, bestemmer kun, at disse ydelser skal leveres på grundlag af rimelige kriterier. Et sådant krav fremgår heller ikke af direktivets artikel
13,
stk. 6, som Kommissionen har påberåbt sig. For det første vedrører denne bestemmelse nemlig ikke fradrag i rettighedsindtægter, men anvendelsen af beløb, der ikke kan fordeles, og for det andet har bestemmelsen ikke til formål at begrænse beslutningsmargenen for en kollektiv forvaltningsorganisations generalforsamling, men medlemsstaternes beslutningsmargen. Hvad endvidere angår 28. betragtning til samme direktiv, som Kommissionen ligeledes har påberåbt sig, kan denne betragtning ikke have en selvstændig rækkevidde, der er forskellig fra rækkevidden af direktivets artikel
8,
stk. 5, artikel
11,
stk. 4, og artikel 12,
stk. 2 og 4, som jeg netop har gennemgået.
42.      Tværtimod fremgår det af tredje betragtning til direktiv 2014/26 (14), at de kollektive forvaltningsorganisationer efter EU-lovgivers opfattelse »også fremover [bør] spille en vigtig rolle i at fremme de kulturelle udtryksformers mangfoldighed [...] ved at yde sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenester til fordel for deres rettighedshavere og offentligheden« (15). For så vidt som formålet med artikel 12,
stk. 2, i dette direktiv alene er at sikre, at fradragene i rettighedsindtægterne ikke overstiger et rimeligt niveau henset til de ydelser, som de anvendes til at finansiere, ser jeg ingen grund til at drage konklusioner ud fra denne bestemmelse, som er i strid med den hensigt, som denne lovgiver klart har udtrykt
i tredje betragtning.
43.      Efter min opfattelse er de relevante bestemmelser i direktiv 2014/26 således ikke til hinder for, at en kollektiv forvaltningsorganisation ved fradrag i indtægterne fra de rettigheder, som den forvalter, finansierer tjenesteydelser, navnlig kulturelle og uddannelsesmæssige ydelser, der leveres direkte til ikke blot rettighedshaverne, men også til andre personer. Den andel af midlerne, der således anvendes, skal naturligvis holdes inden for rimelige grænser, hvilket ikke blot fremgår direkte af dette direktivs artikel
12,
stk. 2, men også af det generelle princip i direktivets artikel
4, hvorefter disse organer skal handle i rettighedshavernes bedste interesse. For så vidt angår indtægter fra kompensation for privatkopiering og vederlag for offentligt udlån følger en begrænsning af fradragenes størrelse også af de EU-retlige bestemmelser vedrørende disse to kategorier af indtægter som fortolket af Domstolen.
Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29
44.      Det skal erindres, at artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 bestemmer, at medlemsstaterne i deres nationale lovgivning kan indføre en undtagelse fra eneretten til reproduktion for reproduktioner foretaget af fysiske personer til ikke-kommerciel brug (såkaldte »private kopier«), »forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation«.
45.      Denne undtagelse har sin baggrund i den omstændighed, at moderne tekniske midler gør det muligt for medlemmerne af almenheden relativt let og til en beskeden pris at reproducere værker og andre frembringelser til eget brug eller til brug for medlemmer af deres private omgangskreds, uden at rettighedshaverne har effektive midler til at kontrollere eller modsætte sig en sådan reproduktion. Selv om dette fænomen kan betegnes ikke så meget som en krænkelse af enerettighederne, men snarere som en naturlig »grænse« for disse rettigheder, eftersom disse ikke kan gøres gældende i privatsfæren for medlemmerne af offentligheden (16), er det almindeligt anerkendt, at private kopier påfører rettighedshaverne en skade, der bør kompenseres. Da det imidlertid i praksis er umuligt at opkræve denne kompensation hos medlemmerne af den berørte offentlighed, er der indført et system, hvor kompensationen dels finansieres ved en afgift, der opkræves hos mellemmænd – sælgere af optageudstyr eller udbydere af reproduktionstjenester – dels kan disse sælgere efterfølgende inddrive beløbet gennem prisen for dette udstyr eller disse tjenesteydelser. En sådan ordning fandtes allerede i mange medlemsstaters nationale ret på tidspunktet for ikrafttrædelsen af direktiv 2001/29.
46.      Inden for rammerne af artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 har Domstolen fulgt et tilsvarende ræsonnement, idet den i højere grad har støttet sig på betragtningerne til direktivet end på den pågældende bestemmelses lakoniske ordlyd.
47.      Domstolen har fundet, at den rimelige kompensation, som denne bestemmelse omhandler, har til formål at kompensere rettighedshavere for den skade, de påføres, af personer, der foretager reproduktioner inden for rammerne af undtagelsen, der er fastsat i nævnte bestemmelse, og at det i princippet påhviler denne person at finansiere denne kompensation (17). Domstolen har imidlertid fastslået, at det under hensyntagen til de praktiske vanskeligheder med at forpligte de personer, som faktisk foretager disse reproduktioner (18), til at betale kompensationen, står medlemsstaterne frit for at indføre en ordning med en afgift, som opkræves hos sælgere af optageudstyr eller udbydere af reproduktionsydelser, som derefter kan opkræve den hos brugerne gennem prisen for dette udstyr eller disse ydelser (19). Domstolen har også præciseret, at en sådan afgift ikke må pålægges udstyr og ydelser, som erhverves til formål, der er klart forskellige fra undtagelsen for privat kopiering, eller opkræves hos juridiske personer, der ikke kan antages at nyde godt af undtagelsen (20).
48.      Hvad angår den måde, hvorpå den rimelige kompensation udbetales til rettighedshaverne, har Domstolen anerkendt, at selv en betydelig del af denne kompensation kan udbetales indirekte til rettighedshaverne med institutioner med sociale og kulturelle formål, der er oprettet til deres fordel, som mellemled, for så vidt som disse institutioner faktisk kommer de nævnte rettighedshavere til gode (21).
49.      Den forbindelse, som Domstolen således har fastslået mellem afgiften for privatkopiering, den skade, som rettighedshaverne lider som følge af undtagelsen for privatkopiering, og den rimelige kompensation, synes i væsentlig grad at begrænse medlemsstaternes skønsmargen, selv om den kvalificeres som »vid« (22) på dette område. Jeg mener imidlertid ikke, at direktiv 2014/26 har ændret noget i denne henseende, for så vidt som det ikke vedrører omfanget af rettighedshavernes rettigheder, men udelukkende reglerne for de kollektive forvaltningsorganisationers funktion.
50.      Det må derimod konstateres, at den omstændighed, at det ikke er muligt præcist at beregne de forskellige beløb, der er på spil, er en vigtig usikkerhedsfaktor i denne ordning.
51.      Selv om det allerede i den »analoge« tid, hvor afgiftsordningerne for privatkopiering blev indført i forskellige lande og på internationalt plan, kunne antages, at størstedelen af det optageudstyr, der dengang var tilgængeligt for fysiske personer, var bestemt til reproduktion af beskyttede frembringelser (23), var det imidlertid vanskeligt præcist at fastslå, hvilke frembringelser der faktisk blev reproduceret. Betalingen af denne afgift skulle derfor ske på grundlag af tilnærmelsesvise kriterier og efter en fast sats.
52.      I det digitale miljø indeholder det samme lagringsmedium, der ofte er integreret i et teknisk udstyr, såvel private frembringelser skabt af brugeren som beskyttede frembringelser, som kan være lovligt erhvervet fra indehaverne og reproduceret inden for rammerne af undtagelsen for privatkopiering eller erhvervet ulovligt, uden at det er muligt præcist at fastslå, i hvilke forhold lagringskapaciteten anvendes til disse forskellige kategorier af frembringelser. Dette har Domstolen i øvrigt udtrykkeligt fastslået, idet den har støttet sig på en retlig fiktion, hvorefter de medier, der stilles til rådighed for fysiske personer, formodes fuldt ud at blive anvendt til reproduktion af beskyttede frembringelser inden for rammerne af undtagelsen for privatkopiering (24), selv om det er klart, at dette i praksis langt fra er tilfældet.
53.      Beregningen af den skade, som rettighedshaverne lider som følge af denne undtagelse, og størrelsen af den afgift, der skal opkræves for at kompensere for denne skade, påvirkes derfor nødvendigvis af en høj grad af usikkerhed og tilnærmelse. Det samme gør sig gældende for så vidt angår fordelingen af indtægterne fra denne afgift, for så vidt som det, som Domstolen selv har bemærket, »i praksis ikke er muligt at fastlægge, hvilket værk der er blevet reproduceret af hvilken bruger og ved hjælp af hvilket medium« (25).
54.      Det er således ved beregningen af disse beløb, at medlemsstaterne råder over en reel skønsmargen, idet direktiv 2001/29 alene kræver, at rettighedshaverne opnår en rimelig kompensation i henhold til undtagelsen for privatkopiering, og, som det fremgår af 31. betragtning til direktivet, at der bevares en rimelig balance mellem rettighedshavernes og brugernes interesser. Det er derimod op til medlemsstaterne at vurdere, hvad der skal forstås ved »rimelig« og »balance«, forudsat at EU-rettens almindelige principper, såsom forbud mod forskelsbehandling og proportionalitet, overholdes.
55.      I denne forbindelse er det efter min opfattelse fuldt ud muligt, at de kollektive forvaltningsorganisationer tildeler en relativ lille andel af de beløb, som de opkræver som afgift for privatkopiering, til finansiering af kulturelle og uddannelsesmæssige aktiviteter, som i givet fald kommer personer, der ikke er rettighedshavere, til gode, samtidig med at det sikres, at de sidstnævnte faktisk opnår en rimelig kompensation for den skade, som de anses for at have lidt som følge af undtagelsen for privatkopiering.
56.      Denne konstatering drages ikke i tvivl af dommen i sagen Hewlett-Packard Belgium (26), hvori Domstolen fastslog, at en situation med »overkompensation« af den skade, som rettighedshaverne lider, er uforenelig med artikel
5,
stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2001/29. Denne dom vedrørte nemlig en specifik situation, hvor afgiften for privatkopiering blev opkrævet i to trin: forud for reproduktionsaktiviteten afhængig af udstyrets reproduktionshastighed og efter denne aktivitet afhængig af antallet af udførte reproduktioner. Domstolens ræsonnement var således baseret på den forudsætning
dels, at denne afgift fuldt ud blev betalt til rettighedshaverne, dels at den specifikke situation for udførelse af reproduktionerne eller antal fremstillede reproduktioner og dermed omfanget af den skade, som rettighedshaverne havde lidt, var kendt (27). En sådan situation er imidlertid usædvanlig og opstår i praksis kun i forbindelse med de afgifter, der opkræves for reproduktionstjenesterne. Når gebyret derimod opkræves på det tidspunkt, hvor der stilles optageudstyr til rådighed for fysiske personer, er det ikke muligt at foretage en præcis beregning af skaden på grundlag af antallet af disse reproduktioner. Den lære, der kan udledes af denne dom, har således kun en begrænset rækkevidde.
57.      Efter min opfattelse er artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 således ikke til hinder for, at en rimeligt begrænset del af vederlaget for privatkopiering anvendes til finansiering af kulturelle eller uddannelsesmæssige aktiviteter, der kan være til fordel for personer, der ikke er rettighedshavere, forudsat at rettighedshaverne direkte eller indirekte modtager en rimelig kompensation i henhold til undtagelsen for privatkopiering.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2006/115
58.      Det skal erindres, at artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115 giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte indskrænkninger i eneretten til udlån (28) med hensyn til »offentligt udlån«, såfremt i det mindste ophavsmændene oppebærer vederlag for sådant udlån, idet medlemsstaterne skal fastsætte størrelsen af dette vederlag under hensyn til deres målsætninger for fremme af kulturen.
59.      Denne bestemmelse har ikke blot lighedspunkter med, men også betydelige forskelle i forhold til artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29.
60.      For det første kan undtagelsen om offentligt udlån, således som Domstolen har haft lejlighed til at fastslå (29), på samme måde som undtagelsen om privatkopiering påføre rettighedshaverne en skade, som det pågældende vederlag skal kompensere for i lighed med den rimelige kompensation, der er omhandlet i artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 (30).
61.      For det andet er det ikke brugerne, der er årsag til denne skade, men de offentlige institutioner, der tilbyder udlån af beskyttede frembringelser inden for rammerne af denne undtagelse. Det påhviler derfor disse institutioner at svare rettighedshavernes vederlag (31). For så vidt som det ikke er præciseret, at dette vederlag skal være »rimeligt«, er der ingen forpligtelse til at tage hensyn til den økonomiske værdi af den pågældende beskyttede frembringelse, og vederlaget kan være meget lavere end det rimelige vederlag, der er fastsat i andre bestemmelser i direktiv 2006/115 (32). Artikel 6,
stk. 1, i dette direktiv overlader således en vid skønsmargen til medlemsstaterne ved fastsættelsen af størrelsen på det vederlag, der skal ydes i henhold til undtagelsen for offentligt udlån (33).
62.      De eneste grænser for denne skønsmargen vedrører de kriterier, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af størrelsen af dette vederlag, dvs. graden af skade for rettighedshaverne som følge af antallet af frembringelser, som den pågældende institution stiller til rådighed for udlån, og antallet af lånere, der er indskrevet ved denne institution (34). I øvrigt skal dette vederlag gøre det muligt for rettighedshaverne at oppebære et rimeligt vederlag, og dettes størrelse må således ikke være udelukkende symbolsk (35). Det er medlemsstaterne, der fastsætter vederlagets »rimelige« størrelse.
63.      Analogt med den rimelige kompensation for privatkopiering er der efter min opfattelse intet til hinder for, at vederlaget for offentligt udlån udbetales indirekte til rettighedshaverne gennem sociale eller kulturelle institutioner, der er oprettet til deres fordel (36).
64.      Det følger heraf, at medlemsstaternes
skønsmargen er endnu større ved fastsættelsen af vederlaget i henholdt til undtagelsen for offentligt udlån end ved fastsættelsen af afgiften for privatkopiering. De kan således så meget desto mere tillade kollektive forvaltningsorganisationer at anvende en del af dette vederlag til finansiering af kulturelle eller uddannelsesmæssige aktiviteter, som i givet fald kan komme personer, der ikke er rettighedshavere, til gode.
65.      Jeg er derfor af den opfattelse, at artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115 ikke er til hinder for, at en del af vederlaget i henhold til undtagelsen for offentligt udlån anvendes til at finansiere sådanne aktiviteter, forudsat at rettighedshaverne i forbindelse hermed modtager et passende vederlag.
Forslag til besvarelse
66.      Jeg foreslår derfor, at det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en kollektiv forvaltningsorganisation kan afsætte en del af de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag, der er omfattet af de to sidstnævnte bestemmelser, til kulturelle aktiviteter, der i givet fald kan komme personer, der ikke er indehavere af ophavsrettigheder, til gode, forudsat at rettighedshaverne direkte eller indirekte modtager en sådan rimelig kompensation og et sådant passende vederlag.
Det andet præjudicielle spørgsmål
67.      Det andet præjudicielle spørgsmål er forelagt for det tilfælde, at Domstolen besvarer det første spørgsmål med, at artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115, er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør det muligt for en kollektiv forvaltningsorganisation at afsætte en del af de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag som omhandlet i de to sidstnævnte bestemmelser, til kulturelle aktiviteter, der i givet fald kan komme personer, der ikke er indehavere af ophavsrettigheder, til gode. Såfremt Domstolen imidlertid følger mit forslag til besvarelse af det første spørgsmål, er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål. For fuldstændighedens skyld vil jeg dog foretage en kort analyse heraf.
68.      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115, skal fortolkes således, at sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenesteydelser, der leveres af en kollektiv forvaltningsorganisation, og som finansieres ved fradrag i de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag som omhandlet i de to sidstnævnte bestemmelser, kun kan tildeles rettighedshavere, der har en aktuel ret til vederlag, eller som har indgået en forvaltningsaftale med den pågældende organisation. Det forekommer mig, at den forelæggende ret ved »en aktuel ret til vederlag« forstår retten til at deltage i fordelingen af rettighedsindtægter, dvs. at de beskyttede frembringelser, der tilhører disse rettighedshavere, har genereret sådanne indtægter.
69.      For at besvare dette spørgsmål må der tages udgangspunkt i princippet om, at en sådan begrænsning af den mulige anvendelse af de pågældende indtægter følger af fortolkningen af artikel
11,
stk. 2, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26 eller af retspraksis vedrørende artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, der i givet fald også anvendes analogt på artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115.
70.      Såvel disse bestemmelser som denne retspraksis henviser imidlertid generelt til »rettighedshavere« uden yderligere præciseringer. Det ville derfor efter min opfattelse være uberettiget at udlede yderligere krav heraf med hensyn til eksistensen af en aktuel ret til vederlag eller de nævnte rettighedshaveres kontraktforhold med den pågældende kollektive forvaltningsorganisation.
71.      Dette gælder så meget desto mere for så vidt angår retten til en rimelig kompensation for privatkopiering eller et vederlag for offentligt udlån. Forvaltningen af sådanne rettigheder overdrages nemlig normalt til kollektive forvaltningsorganisationer, der er udpeget ved lov, uden at det er nødvendigt at der indgås et kontraktforhold mellem disse organisationer og rettighedshaverne. Alle rettighedshaverne skal således nyde godt af de indtægter, der hidrører fra de nævnte rettigheder.
72.      Det er i øvrigt ikke alle rettighedshavere, der permanent opnår indtægter fra deres rettigheder. Fordelen ved de kulturelle tjenesteydelser, der leveres af en kollektiv forvaltningsorganisation, er imidlertid ikke nødvendigvis tidsmæssigt sammenfaldende med opnåelsen af sådanne indtægter. Det ville derfor både være urimeligt og i praksis umuligt at lade førstnævnte være afhængig af sidstnævnte.
73.      Kollektive forvaltningsorganisationer har derimod aktivitetsområder, der er defineret efter typen af beskyttede frembringelser eller kategorierne af rettigheder, således som det udtrykkeligt er fastsat i artikel
5,
stk. 2, i direktiv 2014/26. Det er således logisk, at når de omhandlede bestemmelser i dette direktiv vedrører rettighedshaverne, er der tale om rettighedshavere, hvis forvaltning henhører under det pågældende organisations aktivitetsområde.
74.      Den samme regel bør efter min opfattelse finde anvendelse for så vidt angår anvendelsen af rettighedsindtægter til finansiering af sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenesteydelser. Hvis disse tjenester er begrænset til rettighedshavere, bør det være indehavere af rettigheder, hvis forvaltning henhører under den pågældende organisations aktivitetsområde. Hvis f.eks. en organisation til kollektiv forvaltning af rettigheder til litterære værker anvendte indtægterne fra disse rettigheder til fordel for indehaverne af rettigheder til musikværker, ville dette svare til, at de blev anvendt til fordel for personer, der ikke er rettighedshavere, og begrænsningen ville miste enhver betydning.
75.      Såfremt Domstolen ikke følger mit forslag til besvarelse af det første præjudicielle spørgsmål, skal det andet præjudicielle spørgsmål derfor besvares med, at artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i direktiv 2014/26, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 og artikel
6,
stk. 1, i direktiv 2006/115, skal fortolkes således, at sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige tjenesteydelser, der leveres af en kollektiv forvaltningsorganisation, og som finansieres ved fradrag i de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag som omhandlet i disse to sidstnævnte bestemmelser, kan komme enhver indehaver af rettigheder, hvis forvaltning henhører under det pågældende organs aktivitetsområde, til gode.
Forslag til afgørelse
76.      På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel
11,
stk. 4, og artikel
12,
stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26. februar 2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked, sammenholdt med artikel
5,
stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet og artikel
6,
stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12. december 2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en kollektiv forvaltningsorganisation kan afsætte en del af de indtægter, der hidrører fra henholdsvis retten til en rimelig kompensation og retten til vederlag, der er omfattet af de to sidstnævnte bestemmelser, til kulturelle aktiviteter, der i givet fald kan komme personer, der ikke er indehavere af ophavsrettigheder, til gode, forudsat at rettighedshaverne direkte eller indirekte modtager en rimelig kompensation og et passende vederlag.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Jf. i denne henseende bl.a. D. Gervais,
»The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations«,
European Intellectual Property Review, 2018, nr. 6, s. 349-356 og den deri nævnte litteratur.
3 –      EFT 2001,
L 167, s. 10.
4 –      EUT 2006, L 376, s. 28.
5 –      EUT 2014, L 84, s. 72.
6 –      BGBl. 1965 I, s. 1294.
7 –      BGBl. 2016 I, s. 1190.
8 –      Efter at have konstateret, at der ikke var foretaget noget fradrag i TL’s indtægter.
9 –      Jf. F. Melichar,
»Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law«,
International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, nr. 1, s. 47.
10 –      Jeg gør opmærksom på, at disse organisationer på et andet område ofte også deltager i bekæmpelsen af krænkelser af ophavsrettigheder.
11 –      Jf. bl.a. M. Ficsor,
Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication,
nr. 855E/22, Genève, 2022, s. 225 og 226.
12 –      M. Ficsor,
Collective Management of Copyright and Related Rights,
op.cit., s. 228.
13 –      Denne bestemmelse opregner de beslutninger, der er forbeholdt generalforsamlingen for medlemmerne af en kollektiv forvaltningsorganisation.
14 –      Jf. punkt 25 i dette forslag til afgørelse.
15 –      Min fremhævelse.
16 –      Jf. bl.a. M. Vivant og J.-M. Bruguière,
Droit d’auteur et droits voisins,
Dalloz, Paris, 2016, s. 548 ff.
17 –      Jf. bl.a. dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl. (C-521/11, herefter »Amazon-dommen«, EU:C:2013:515, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Det skal i øvrigt fastslås, at der i tilfælde af en sådan betaling ikke længere er tale om en kompensation i henhold til en undtagelse, men om en anvendelse mod betaling af de beskyttede frembringelser. Begrundelsen for undtagelsen for privatkopiering er nemlig den vanskelighed, som rettighedshaverne står over for med hensyn til at kontrollere anvendelsen af de beskyttede frembringelser i privatsfæren for medlemmer af offentligheden og at opkræve et vederlag herfor.
19 –      Amazon-dommen, præmis 24 og 25.
20 –      Amazon-dommen, præmis 28.
21 –      Amazon-dommen, præmis 49-55.
22 –      Amazon-dommen, præmis 20.
23 –      Fordi der kun var få andre muligheder for at anvende dem.
24 –      Jf. i denne retning Amazon-dommen, præmis 41 og 42 og den deri nævnte retspraksis.
25 –      Amazon-dommen, præmis 51.
26 –      Dom af 12.11.2015 (C-572/13, EU:C:2015:750, præmis 85 og 86). Det skal erindres, at artikel 5, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/29 fastsætter den såkaldte »reprografiundtagelse«, som ligeledes giver anledning til en rimelig kompensation.
27 –      Dom af 12.11.2015, Hewlett-Packard Belgium (C-572/13, EU:C:2015:750, præmis 84).
28 –      Begrebet »udlån« er defineret i artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/115 som »det forhold, at et værk for et begrænset tidsrum og ikke med henblik på direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel stilles til rådighed med henblik på brug via offentligt tilgængelige institutioner«.
29 –      Om artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19.11.1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EFT 1992, L 346, s. 61), ophævet og erstattet af direktiv 2006/115.
30 –      Dom af 30.6.2011, VEWA (C-271/10, herefter »VEWA-dommen«, EU:C:2011:442, præmis 29).
31 –      VEWA-dommens præmis 23.
32 –      VEWA-dommens præmis 33.
33 –      VEWA-dommens præmis 36.
34 –      VEWA-dommen, præmis 37-39.
35 –      VEWA-dommens præmis 34.
36 –      Jf. punkt 44 i dette forslag til afgørelse.