61996CC0099_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I denne sag har Bundesgerichtshof i medfoer af artikel 3 i protokollen af 3. juni 1971 (1) anmodet Domstolen om at besvare nogle praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af artikel 13, stk. 1, nr. 1 og 3, artikel 24, artikel 28, stk. 2, og artikel 34, stk. 2, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (2), som aendret ved tiltraedelseskonventionerne af 1978 (3) og af 1982 (4) (herefter »konventionen« eller »Bruxelles-konventionen«).
Den retlige baggrund: de relevante bestemmelser i Bruxelles-konventionen
2 Som bekendt er der ved Bruxelles-konventionen indfoert et ensartet system for fastlaeggelse af retternes kompetence (afsnit II), der er ledsaget af forenklede regler for anerkendelse og fuldbyrdelse af afgoerelser truffet af retterne i de kontraherende stater (afsnit III), og som er afsagt inden for konventionens materielle anvendelsesomraade (afsnit I).
3 I konventionens artikel 2, stk. 1, tillaegges der en almindelig kompetence til retterne i den stat, hvor sagsoegte har bopael, og det er kun som en undtagelse fra denne hovedregel, at en person - i de tilfaelde der udtoemmende opregnes i afsnit II, afdeling 2 til 6 - kan eller skal sagsoeges ved en ret i en anden kontraherende stat. En person kan sagsoeges ved en saadan ret, hvis der findes en speciel kompetenceregel, der er begrundet i den naere tilknytning mellem en bestemt ret og et bestemt soegsmaal (afdeling 2: artikel 5-6a), eller en person skal sagsoeges ved en saadan ret, hvis der foreligger en enekompetence (afdeling 5: artikel 16) eller er indgaaet en aftale om kompetence (afdeling 6: artikel 17 og 18).
4 Reglerne i afsnit II, afdeling 3 og 4, kan karakteriseres som kompetenceregler, der er uafhaengige af de regler, der er fastlagt i artikel 2 og i undtagelserne herfra (5). Der er tale om regler, som beskytter parter, der betragtes som de svageste i kontraktforholdene, og som fastlaegger kompetencen i henholdsvis forsikringssager og i sager om forbrugerkontrakter.
5 Anvendelsen af beskyttelsesreglerne i afsnit II, afdeling 4, er betinget af, at to betingelser samtidig er opfyldt. For det foerste skal den, som paaberaaber sig reglerne, vaere »forbruger« i artikel 13, stk. 1's forstand, dvs. en person, der handler »med henblik paa brug, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed«. For det andet skal den kontrakt, der er indgaaet af forbrugeren, vaere en af de former for kontrakter, der er opregnet i artikel 13, stk. 1, nr. 1-3. Der er tale om foelgende tilfaelde:
»1. naar sagen vedroerer koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater
2. naar sagen vedroerer laan, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af koeb af saadanne genstande
3. naar sagen vedroerer andre kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande, og saafremt
a) fremsaettelse af saerligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopael, er gaaet forud for kontraktens indgaaelse, og
b) forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er noedvendige til indgaaelse af kontrakten.«
6 Hvis disse betingelser er opfyldt, kan forbrugeren i henhold til artikel 14, stk. 2, kun sagsoeges ved retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade han har bopael.
7 Som led i min gennemgang af de relevante konventionsbestemmelser om retternes kompetence, skal jeg ogsaa naevne artikel 18, der indebaerer, at en ret kan blive kompetent alene paa grund af, at sagsoegte giver moede for den. Denne artikel har foelgende ordlyd:
»For saa vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfoer af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, naar sagsoegte giver moede for den. Denne regel finder ikke anvendelse, saafremt sagsoegte kun giver moede for at bestride rettens kompetence, eller saafremt en anden ret i medfoer af artikel 16 er enekompetent.«$
Princippet er altsaa, at hvis sagsoegte giver moede, tillaegges retten kompetence: En ret, der som udgangspunkt er inkompetent, bliver kompetent, hvis sagsoegte giver moede for den.
Denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse i to tilfaelde. Hvis sagens genstand er naert knyttet til en kontraherende stats omraade, f.eks. hvis den angaar rettigheder over fast ejendom, vil den i artikel 16 fastsatte enekompetence forhindre, at artikel 18 kan anvendes. Desuden medfoerer sagsoegtes fremmoede ikke, at retten bliver kompetent, hvis sagsoegte kun giver moede for at rejse indsigelse om, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, savner kompetence. Dette er tilfaeldet, saafremt sagsoegte kun giver moede for at bestride rettens kompetence uden at tage stilling til sagens realitet. Dette er ligeledes tilfaeldet, naar sagsoegte giver moede for at fremsaette saavel indsigelse mod rettens kompetence som realitetsindsigelse (6). I den sidstnaevnte situation skal indsigelsen vedroerende sagens realitet imidlertid fremsaettes subsidiaert, hvis det skal forhindres, at retsvirkningen i henhold til artikel 18 indtraeder (7).
8 Den sidste bestemmelse i afsnit II, som kan have betydning i denne sag, er artikel 24, hvorefter en ret, som ikke er kompetent til at paakende sagens realitet, kan anvende »foreloebige, herunder sikrende retsmidler« inden for konventionens anvendelsesomraade, hvis sagsoegeren vaelger at fremsaette krav herom for denne ret i stedet for en ret i en anden kontraherende stat, der er kompetent med hensyn til sagens realitet. Artikel 24 har foelgende ordlyd:
»De foreloebige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kraeves anvendt af den paagaeldende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfoer af denne konvention er kompetent til at paakende sagens realitet.«
9 Formaalet med afsnit III om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser er at sikre »fri bevaegelighed af domme« inden for faellesmarkedet (8). I overensstemmelse hermed opstiller artikel 31 ff. regler om en summarisk fuldbyrdelsesprocedure, som er enklere end de almindelige eksekvaturprocedurer, og som har til formaal at begraense de krav, som i en kontraherende stat kan opstilles for fuldbyrdelse af de retsafgoerelse, der er truffet i en anden kontraherende stat.
10 I konsekvens heraf er procedurens foerste fase ikke kontradiktorisk (artikel 34, stk. 1).
11 Endvidere opstilles der et princip om, at fuldbyrdelsespaategning gives, uden at den ret, begaeringen rettes til, kan efterproeve kompetencen for retten i domsstaten (artikel 28, stk. 3) (9).
12 Kun i undtagelsestilfaelde kan en saadan efterproevelse foretages, saerlig naar det drejer sig om bestemte kompetenceregler. I artikel 34, stk. 2, bestemmes det saaledes, at »[b]egaeringen ... kun [kan] afslaas af en af de i artikel 27 og 28 anfoerte grunde«.
Det gaelder specielt i henhold til artikel 28, stk. 1, at retsafgoerelser ikke kan fuldbyrdes, saafremt de er truffet i strid med bestemmelserne vedroerende kompetencen i forsikringssager (afdeling 3: artikel 7-12a) og kompetencen i sager om forbrugerkontrakter (afdeling 4: artikel 13, 14 og 15) eller i strid med reglerne om enekompetence i artikel 16 (afdeling 5).
Ved proevelsen af de kompetenceregler, der er naevnt i artikel 28, stk. 1, »er den myndighed, som begaeringen rettes til, bundet af de faktiske omstaendigheder, paa hvilke retten i domsstaten har stoettet sin kompetence« (artikel 28, stk. 2).
13 Endelig bestemmes det i artikel 34, stk. 3, at: »Den udenlandske afgoerelse ... i intet tilfaelde [kan] efterproeves med hensyn til sagens realitet.«
De faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne
14 Hovedsagen drejer sig om opfyldelsen af en kontrakt indgaaet mellem paa den ene side et nederlandsk selskab, Intership Yachting Sneek BV (herefter »rekvirenten«), der har hjemsted i Sneek (Nederlandene), og paa den anden side Hans-Hermann Mietz (herefter »rekvisitus«), som er bosat i Luechow (Tyskland), hvor han driver et byggefirma og handler med byggematerialer.
15 Parterne aftalte, at rekvisitus skulle koebe en baad, Intership model 1150 G. Det blev aftalt, at der skulle foretages betydelige aendringer (10), inden den endelige levering. Aftalens samlede beloeb, 250 000 DEM, skulle betales i fem rater, der alle forfaldt til betaling foer leveringen (11). Denne aftale blev underskrevet af begge parter i Sneek (Nederlandene) paa et dokument med betegnelsen »koebekontrakt«.
16 Efter at rekvisitus havde undladt at betale nogle af raterne, opnaaede rekvirenten efter en kontradiktorisk procedure om foreloebige forholdsregler (»kort geding«) (12) en foreloebigt eksigibel dom af 12. maj 1993. Dommen blev afsagt af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Leeuwarden, og den gik ud paa, at rekvisitus tilpligtedes at betale en del af tilgodehavendet (et beloeb, som udgjorde naesten to tredjedele af det samlede skyldige beloeb).
17 Efter at Landgericht Lueneburg, Tyskland, havde truffet afgoerelse om at forsyne dommen med fuldbyrdelsespaategning, kaerede rekvisitus denne afgoerelse til Oberlandesgericht.
18 Til stoette for dette kaeremaal bestred rekvisitus for foerste gang (13), at retten i domsstaten - Nederlandene - havde haft den fornoedne kompetence, idet den havde afsagt dom i strid med forbrugerbeskyttelsesreglerne i konventionens artikel 13 og 14, der tillaegger retterne i den stat - Tyskland - hvor han har bopael, kompetencen. Retten i fuldbyrdelsesstaten maatte herefter, efter Hans-Hermann Mietz' opfattelse, i forbindelse med sin efterproevelse af kompetencen for retten i domsstaten naa frem til, at de naevnte bestemmelser ikke var overholdt, og den kunne dermed - i henhold til artikel 34, stk. 2, der henviser til artikel 28, stk. 1 - ikke meddele fuldbyrdelsespaategning i Tyskland.
19 Rekvisitus gjorde gaeldende, at han var omfattet af bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, og til stoette herfor gjorde han foelgende to hovedanbringender gaeldende:
For det foerste skulle den bestilte baad udelukkende benyttes til privat brug, og han var derfor »forbruger« i artikel 13, stk. 1's forstand.
For det andet var den skriftlige nedfaeldelse af den indgaaede aftale, der fandt sted i Sneek (Nederlandene), kun rent formel, idet aftalen var blevet indgaaet mundtligt i Tyskland forud for underskrivelsen i Nederlandene (14). Det var reelt i forbindelse med et besoeg paa rekvirentens stand paa en baadmesse i Duesseldorf (Tyskland), at rekvisitus gav udtryk for, at han ville koebe den udstillede baad. Denne kunne dog ikke koebes, og det blev aftalt mellem parterne, at en baad af samme type skulle bygges til ham med de aendringer, som han maatte oenske.
Dette andet hovedanbringende synes at skulle godtgoere, at den omtvistede kontrakt er omfattet af anvendelsesomraadet for konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3.
20 Oberlandesgericht stadfaestede Landgericht's afgoerelse, og der blev saaledes ikke givet medhold i kravet om, at fuldbyrdelsespaategning paa den nederlandske dom maatte naegtes som foelge af manglende overholdelse af de kompetenceregler til beskyttelse af forbrugerne, der er fastsat i afsnit II, afdeling 4.
21 Hans-Hermann Mietz ivaerksatte derefter »Rechtsbeschwerde« (med paastand om ophaevelse af Oberlandesgericht's kendelse) for Bundesgerichtshof.
De praejudicielle spoergsmaal
22 Bundesgerichtshof giver i forelaeggelseskendelsen en detaljeret beskrivelse af indholdet af de tvivlsspoergsmaal, som er baggrunden for forelaeggelsen af de praejudicielle spoergsmaal. Retten oensker oplyst, om der findes en begrundelse for, at den afviser at meddele en fuldbyrdelsespaategning paa den nederlandske dom.
23 Rettens to foerste spoergsmaal vedroerer den fortolkning, som er foreslaaet af rekvisitus, og som gaar ud paa, at det skal afgoeres, om den i sagen foreliggende situation hoerer til dem, der kan begrunde en saerlig beskyttelse, enten fordi kontrakten vedroerer et »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater«, og er indgaaet af en forbruger (artikel 13, stk. 1, nr. 1), eller fordi der er tale om en kontrakt, »hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande«, og kontrakten er indgaaet af en forbruger (artikel 13, stk. 1, nr. 3).
24 Den forelaeggende ret oensker i forbindelse med sin stillingtagen vedroerende artikel 13, stk. 1, nr. 3, oplyst, om den kan tage de omstaendigheder i betragtning, der er fremfoert af rekvisitus, men som ikke fremgaar af den dom, der er afsagt af retten i domsstaten. Der er tale om faktiske omstaendigheder, som er gjort gaeldende for Oberlandesgericht med det formaal at godtgoere, at de i artikel 13, stk. 1, nr. 3, litra a) og b), opstillede betingelser er opfyldt (hvilket i den konkrete sag tager sigte paa det forhold, at kontrakten blev indgaaet mundtligt paa baadmessen i Duesseldorf). Bundesgerichtshof goer opmaerksom paa, at retten i den stat, begaeringen rettes til, i henhold til artikel 28, stk. 2, ved efterproevelsen af kompetencen for retten i domsstaten i relation til bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, »er ... bundet af de faktiske omstaendigheder, paa hvilke retten i domsstaten har stoettet sin kompetence«. Eftersom den nederlandske ret ikke har stoettet sin kompetence paa et bestemt faktum, oensker Bundesgerichtshof oplyst, om ordlyden af artikel 28, stk. 2, forhindrer den i at tage hensyn til disse faktiske omstaendigheder.
Dette er baggrunden for det tredje spoergsmaal (15).
25 Den forelaeggende ret understreger, at hvis den besvarelse, der gives af de tre foerste spoergsmaal, skulle foere til, at artikel 28, stk. 1, ikke kan anvendes, vil den ikke kunne efterproeve kompetencen for retten i domsstaten, og den vil derfor ikke kunne naegte at give tilladelse til fuldbyrdelse af den omtvistede afgoerelse. Den vil derfor skulle forkaste den indbragte »Rechtsbeschwerde« (16).
26 Dette er udgangspunktet for rettens fjerde spoergsmaal, som kun skal besvares, hvis artikel 28, stk. 1, finder anvendelse. I saa fald, dvs. hvis der, som foelge af, at retten i domsstaten har tilsidesat bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, principielt ikke kan gives fuldbyrdelsestilladelse, foreslaar Bundesgerichtshof, at spoergsmaalet om fuldbyrdelsestilladelse behandles under en anden synsvinkel, nemlig ud fra konventionens artikel 24. Det oenskes altsaa oplyst, om et retsmiddel, som der er truffet afgoerelse om at anvende under en »kort geding«, er et »foreloebigt, herunder sikrende retsmiddel« i artikel 24's forstand. Hvis der er tale om et saadant retsmiddel, finder Bundesgerichtshof, at »konventionens artikel 13 og 14 ikke paa forhaand [ville] vaere til hinder for anerkendelsen« (17).
27 De fire spoergsmaal, som er forelagt Domstolen, har foelgende ordlyd:
»1) Er der tale om koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13, stk. 1, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, naar den ene part i et dokument, der af parterne betegnes som 'koebekontrakt', paatager sig at fremstille en motoryacht af en naermere fastlagt type med ni bestemte aendringer og at overdrage den til den anden part, og naar denne som modydelse skal betale 250 000 DEM i fem rater?
Hvis spoergsmaal 1 besvares benaegtende:
2) Er den i spoergsmaal 1 beskrevne kontrakt da en kontrakt, hvis formaal er levering af loesoeregenstande i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3's forstand?
3) Skal der i medfoer af konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 28, stk. 2, ogsaa tages hensyn til nye faktiske omstaendigheder, som rekvisitus fremfoerer som begrundelse for, at retten i domsstaten har tilsidesat bestemmelserne i afsnit II, afdeling 4, i den naevnte konvention?
Hvis enten det foerste eller det andet og det tredje spoergsmaal besvares bekraeftende:
4) Omfatter begrebet foreloebige retsmidler i konventionens artikel 24 den i artikel 289-297 i den nederlandske Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (civilprocesloven) omhandlede mulighed for ved en begaering om en foreloebig forholdsregel ('kort geding') at opnaa dom til betaling af en modydelse i henhold til en kontrakt?«
Stillingtagen til besvarelsen af spoergsmaalene
Forslaget om foerst og fremmest at traeffe afgoerelse ud fra konventionens artikel 18
28 Som allerede naevnt, indeholder artikel 18, inden for konventionens system, en kompetenceregel, hvorefter en anden ret frivilligt eller stiltiende kan tillaegges kompetence. Kommissionen henviser til denne bestemmelse og goer indledningsvis gaeldende (18), at de praejudicielle spoergsmaal vil vaere uden genstand, hvis rekvisitus har givet moede for retten i domsstaten uden at tage forbehold. Det Forenede Kongeriges regering har i det vaesentlige fremfoert det samme synspunkt (19).
29 Det forekommer mig imidlertid, at en raekke argumenter taler imod, at Domstolen foelger denne fremgangsmaade.
30 For det foerste er de forhold, der er oplyst i den foreliggende sag, efter mit skoen ikke tilstraekkelige til, at jeg kan danne mig en opfattelse af anvendelsen af artikel 18.
Bestemmelsen giver kun mulighed for at opfatte det som en »aftale om kompetence«, hvis sagsoegte kun giver moede for at fremsaette indsigelser vedroerende sagens realitet (20). Men da parterne ikke har afgivet indlaeg i sagen for Domstolen, har jeg ingen sikkerhed med hensyn hertil, og en gennemgang af forelaeggelseskendelsen giver kun grundlag for ubestemte formodninger. Ud fra Bundesgerichtshof's udtalelser om, at rekvisitus foerst bestred kompetencen for retten i domsstaten under sin kaere af afgoerelsen om at give tilladelse til fuldbyrdelse (21), kunne det tvaertimod udledes, at rekvisitus ikke havde bestridt den nederlandske rets kompetence under proceduren for denne, og derfor kun fremfoerte indsigelser vedroerende sagens realitet. Det er imidlertid muligt, at rekvisitus' indsigelser vedroerende sagens realitet under sagen for praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Leeuwarden, kun var subsidiaere i forhold til en kompetenceindsigelse. I saa fald vil rekvisitus' moede for retten, efter praksis i henhold til Elefanten Schuh-dommen ikke medfoere, at der er indgaaet en »aftale om kompetence«.
31 En vanskelighed af en anden karakter vil skulle overvindes, hvis det antages, at artikel 18 skal anvendes i denne sag: Tillader denne bestemmelse, at der antages at vaere indgaaet en »aftale om kompetence« i strid med de kompetenceregler, der er fastsat i afsnit II, afdeling 4, til beskyttelse af forbrugerne? Hvis den omtvistede kontrakt skal betragtes som en kontrakt af den art, der er omhandlet i artikel 13, er det uden tvivl noedvendigt foerst at loese dette spoergsmaal.
Et argument ud fra bestemmelsens ordlyd taler for, at artikel 18 finder anvendelse i den naevnte situation, idet den eneste begraensning, der foelger af bestemmelsens ordlyd, er, at der bestaar en enekompetence i henhold til artikel 16. Derimod synes artikel 18 at tillade, at parterne ved aftale giver kompetence til en ret i en stat uden hensyntagen til alle oevrige kompetenceregler. Saerligt synes en gennemgang af artikel 18 at vise, at der ikke er noget til hinder for, at der ved en saadan stiltiende aftale tildeles kompetence til en anden ret end den, der er udpeget i artikel 14, stk. 2, med hensyn til sager om forbrugerkontrakter (22).
Domstolens praksis kan ligeledes fortolkes saaledes, at den stoetter dette synspunkt. Domstolen har uden betaenkelighed ladet en »aftale om kompetence« faa virkning, naar den kompetence, der blev fraveget, fulgte af en vaernetingsaftale i overensstemmelse med artikel 17: »... konventionens artikel 18 ... finder [ogsaa] anvendelse, naar parterne har indgaaet en vaernetingsaftale i medfoer af artikel 17« (23). Naar Domstolen anerkender, at sagsoegtes vilje paa tidspunktet for retssagens gennemfoerelse kan medfoere, at man fraviger, hvad parterne tidligere har aftalt, maa sagsoegtes fremmoede ogsaa kunne medfoere, at der sker en fravigelse af de konventionsregler, der er til hans fordel. Saaledes har sagsoegte paa en maade ret til ikke at goere brug af den beskyttelse, der er indroemmet ham.
Et andet argument, der stoettes paa bestemmelsens ordlyd, kan dog tale imod denne opfattelse. Kompetencereglerne i forsikringssager eller i sager om forbrugerkontrakter er i henhold til artikel 17, stk. 4, udtrykkeligt undtaget fra parternes dispositionsret (24). Inden for disse retsomraader kan der principielt ikke indgaas vaernetingsaftaler (25). Parterne er paa en maade forpligtet til at vaere omfattet af de beskyttelsesregler, der er fastsat til deres fordel, uden at de kan fravige dem ved en viljeserklaering. Det er korrekt, at en saadan begraensning ikke er indeholdt i ordlyden af artikel 18, men det kan haevdes, at dette ikke i sig selv kan vaere tilstraekkeligt til, at det kan fastslaas, at parterne - eftersom de ikke kan fravige disse beskyttelsesregler ved en vaernetingsaftale paa tidspunktet for indgaaelsen af kontrakten - da ved blot at give moede rent faktisk mister den fastsatte beskyttelse. Det forekommer mig dog, at artikel 15, nr. 1, ved at tillade vaernetingsaftaler, der »er indgaaet, efter at tvisten er opstaaet«, ikke kun omfatter vaernetingsaftaler i henhold til artikel 17, men ogsaa stiltiende »aftaler« i henhold til artikel 18.
32 De betragtninger, der er anfoert ovenfor vedroerende dette sidste punkt, har ikke til formaal at loese det rejste spoergsmaal, men kun at goere problemet klart. Hvis man skulle foelge det forslag, der er fremsat af Kommissionen og Det Forenede Kongeriges regering, ville der vaere tale om foerst at loese spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegtes fremmoede goer det muligt at se bort fra de beskyttelsesregler, der er fastsat i konventionen til sagsoegtes fordel. Hermed kommer jeg til det sidste aspekt af min gennemgang af, om artikel 18 finder anvendelse i denne sag.
33 Jeg har allerede paapeget to af de vanskeligheder, som dette spoergsmaal rejser: For det foerste risikerer man, at overvejelserne paa grund af manglende kendskab til de faktiske forhold, bliver af hypotetisk eller teoretisk karakter, og for det andet vil det vaere noedvendigt foerst at paavise, at kompetencereglen i artikel 14, stk. 2, kan fraviges ved et frivilligt fremmoede.
34 Det er imidlertid afgoerende, at vi i denne sag befinder os paa stadiet for meddelelse af fuldbyrdelsespaategning. Jeg har allerede omtalt, hvilken betydning der inden for konventionens system tillaegges det forhold, at den ret, der giver fuldbyrdelsespaategning, principielt ikke kan foretage en efterproevelse af kompetencen for retten i domsstaten (26). De eneste undtagelser, der kan have betydning i denne sag, vedroerer de kompetenceregler, der er fastsat i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5.
35 Den forelaeggende ret kan saaledes kun efterproeve den nederlandske rets kompetence ud fra bestemmelserne i disse afdelinger, og ikke i nogen andre bestemmelser. Den forelaeggende ret kan, som rekvisitus har kraevet, sikre sig, at de kompetenceregler, der er udstedt til beskyttelse af forbrugerne, ikke er blevet tilsidesat. Derimod kan den efter reglerne om fuldbyrdelsesproceduren ikke efterproeve, om retten i domsstaten har foretaget en korrekt anvendelse af de kompetenceregler, der er fastsat i artikel 18. Selv om den nederlandske ret, som foelge af sagsoegtes moede, skulle have erklaeret sig kompetent i henhold til denne bestemmelse, vil retten i fuldbyrdelsesstaten ikke kunne efterproeve, om bestemmelsen er anvendt korrekt. Det forekommer mig imidlertid, at dette vil vaere tilfaeldet, hvis man accepterer, at retten i fuldbyrdelsesstaten behandler spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 18 har kunnet anvendes af retten i domsstaten. Dermed vil retten i fuldbyrdelsesstaten foretage en undersoegelse, som man paa en maade kun kan opfatte som en efterproevelse af kompetencen for retten i domsstaten med hensyn til artikel 18. Retten i den stat, begaeringen om fuldbyrdelsespaategning rettes til, vil nemlig blive stillet over for de to vanskeligheder, som jeg har naevnt. Har sagsoegte kun givet moede med det formaal at fremsaette realitetsindsigelser uden at bestride rettens kompetence? Tillader artikel 18 i saa fald, at parternes faelles vilje gives forrang for konventionens beskyttelsesregler? Selv hvis retten i fuldbyrdelsesstaten maatte finde, at disse to spoergsmaal skal besvares bekraeftende, er det, for at naa frem til denne konklusion, noedvendigt, at retten foerst har taget stilling til, om bestemmelsen er anvendt korrekt af retten i domsstaten.
36 Eftersom konventionen kun i visse saerligt angivne tilfaelde tillader, at retten i fuldbyrdelsesstaten efterproever, om retten i domsstaten har haft den fornoedne kompetence, og den kompetence, der er fastsat i artikel 18, ikke er omfattet heraf, vil jeg mene, at Domstolen ikke kan anmode den forelaeggende ret om at give artikel 18 forrang og undlade at efterproeve, om artikel 13, 14 og 15 er blevet anvendt korrekt.
37 Jeg foreslaar som foelge heraf, at de spoergsmaal, den forelaeggende ret har stillet, besvares, uden at der foerst tages stilling til, om artikel 18 finder anvendelse i sagen.
Spoergsmaalene vedroerende forbrugerbeskyttelsesreglerne
38 Med de tre foerste spoergsmaal oenskes det afklaret, om forbrugerbeskyttelsesreglerne (afsnit II, afdeling 4) ikke blev tilsidesat af den nederlandske ret. I saa fald vil den forelaeggende ret ikke kunne give den fuldbyrdelsespaategning, der anmodes om.
39 Der er for mig at se ingen tvivl om, at det foreliggende tilfaelde er omfattet af det personelle anvendelsesomraade for de relevante bestemmelser.
40 Konventionens artikel 13, stk. 1, definerer »forbrugeren« som den, der har indgaaet en kontrakt »med henblik paa brug, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed« (27).
41 Domstolen har heraf udledt, at »... alene kontrakter, der er indgaaet med henblik paa at daekke en persons private, personlige forbrug, [er] omfattet af de bestemmelser, der skal sikre forbrugeren beskyttelse som den forudsaetningsvis oekonomisk svagere part« (28).
42 Dette er netop tilfaeldet i denne sag. Rekvisitus handlede ikke som erhvervsdrivende, men som privatperson. Det paataenkte koeb af baaden havde reelt til formaal at opfylde hans egne private forbrugsbehov. Koebet havde heller intet at goere med rekvisitus' erhvervsmaessige virksomhed, som bestod i, at han drev et byggefirma og forhandlede byggematerialer.
43 Den tvivl, som den forelaeggende ret har givet udtryk for med hensyn til muligheden for at betegne rekvisitus som »forbruger« i artikel 13, stk. 1's forstand, som foelge af kontraktbeloebets stoerrelse (29), forekommer mig at savne grundlag. »Afgoerelsen om, hvorvidt en person skal anses for forbruger ... [maa] ... bero paa den paagaeldendes status i relation til en bestemt kontrakt, sammenholdt med dennes karakter og formaal, og ikke paa personens subjektive forhold« (30). Hermed afgraenses forbrugerbegrebet saaledes, at det ikke kun omfatter personer, der oekonomisk set er svagt eller ufordelagtigt stillede.
44 Der er saaledes ikke tvivl om, at Hans-Hermann Mietz, som part i det omtvistede retsforhold, skal anses for forbruger, men der er grund til at undersoege, om transaktionen falder ind under det materielle anvendelsesomraade for afsnit II, afdeling 4, idet disse bestemmelser »... kun skal gaelde for forbrugere ... som har indgaaet en af de i artikel 13 opregnede kontrakter ...« (31).
Det foerste spoergsmaal: artikel 13, stk. 1, nr. 1
45 Spoergsmaalet er, om den omtvistede transaktion kan sidestilles med »koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater« i artikel 13, stk. 1, nr. 1's forstand? Alle, der har afgivet indlaeg i sagen, har besvaret dette foerste spoergsmaal benaegtende. Jeg foreslaar Domstolen at foelge denne opfattelse.
46 Den omtvistede kontrakt er af praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Leeuwarden, blevet betegnet som en »vaerkslejekontrakt« (32) i nederlandsk rets forstand, mens der ogsaa kunne vaere tale om et »bestillingskoeb« (33) i henhold til tysk ret (34). Parterne selv har valgt betegnelsen »koebekontrakt«. Ogsaa den forelaeggende ret har taget stilling hertil, idet den har anfoert, at der kun er tale om koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, som omhandlet i artikel 13, stk. 1, nr. 1, naar den genstand, der overdrages, er en vare, der er klar til brug eller paa lager og er fremstillet til almindelig brug (35).
47 Med hensyn hertil har Domstolen udtalt, at det for at »... fjerne hindringerne for det retlige samkvem og for at loese de tvister, der opstaar i tilknytning til samhandelen mellem faellesskabslandene i forbindelse med koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater«, er paakraevet at »betragte dette begreb som selvstaendigt og dermed faelles for alle medlemsstaterne« (36).
48 Foelgelig kan hverken den retlige kvalifikation, der er valgt af sagens parter, eller de loesninger, der foelger af de forskellige nationale lovgivninger, vaere afgoerende.
49 I mangel af en definition i konventionsteksten (37) har Domstolen udtalt, at »... koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater, [skal] forstaas som en retshandel, hvor pengeydelsen skal erlaegges i flere rater, eller som er forbundet med en finansieringsaftale« (38).
50 Den retshandel, hvorved rekvirenten forpligtede sig til at overfoere ejendomsretten til en genstand, der var under fremstilling, til rekvisitus mod dennes betaling i fem rater, kunne vaere omfattet af den af Domstolen foreslaaede definition, hvis ikke der forelaa en omstaendighed, som forekommer mig at vaere afgoerende i denne sag, men som der ikke var grund til at behandle i Domstolens dom i Bertrand-sagen.
51 Forholdet er nemlig det, at samtlige ratebetalinger i det foreliggende tilfaelde skulle betales foer leveringen af kontraktgenstanden.
52 Domstolen fastslog imidlertid i Bertrand-dommen, »at en snaever fortolkning af artikel 14, stk. 2, i overensstemmelse med formaalene med afdeling 4 foerer til, at denne fordelagtige vaernetingsregel udelukkende maa forbeholdes koebere, som har behov for beskyttelse, idet deres oekonomiske stilling er kendetegnet ved deres svaghed i forhold til saelgerne ...« (39). En koeber, der opnaar kredit hos saelger, befinder sig faktisk i en saadan situation. Men dette er bestemt ikke tilfaeldet for den koeber, der skal betale hele koebesummen forud for varens levering, og dette gaelder, selv om betalingsforpligtelsen er opdelt i flere rater. En saadan koeber kan ikke antages at vaere blevet »... foranlediget til at foretage koebet af selve ratebetalingsformen, idet det ville have vaeret vanskeligt for ham at betale beloebet paa én gang« (40). I realiteten har en koeber, der befinder sig i en situation som den, der foreligger i denne sag, ikke behov for nogen saerlig beskyttelse.
53 Jeg mener derfor ikke, at den omtvistede retshandel kan betragtes som et koeb af loesoeregenstande, »hvor koebesummen skal betales i rater« i konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1's forstand, naar betalingerne ikke sker efter leveringen (41).
54 Herefter kan tilladelse til fuldbyrdelse af den nederlandske dom ikke afvises paa grund af manglende overholdelse af de kompetenceregler, der gaelder for forbrugerkontrakter.
Det tredje og det andet spoergsmaal: artikel 28, stk. 2, og artikel 13, stk. 1, nr. 3
55 Hvis den omtvistede kontrakt ikke falder ind under anvendelsesomraadet for konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 1, kan den da anses for at vaere omfattet af artikel 13, stk. 1, nr. 3? Dette er genstanden for det andet spoergsmaal.
56 Inden dette spoergsmaal behandles, forekommer det mig at vaere noedvendigt at foretage en gennemgang af det tredje spoergsmaal. For at afgoere, om den omtvistede kontrakt falder ind under anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 1, nr. 3, og saerligt om de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelses litra a) og b), er opfyldt i sagen, skal der foerst tages stilling til, om retten i den stat, begaeringen rettes til, har ret til at stoette sin bedoemmelse paa oplysninger fra rekvisitus, som ikke fremgaar af den afgoerelse, der er truffet af retten i domsstaten. Hvis det tredje spoergsmaal skal besvares benaegtende, vil det andet spoergsmaal ikke skulle besvares.
57 Jeg skal minde om, at konventionens artikel 28, stk. 2, har foelgende ordlyd: »Ved proevelsen af de i foranstaaende stykke naevnte kompetenceregler er den myndighed, som begaeringen rettes til, bundet af de faktiske omstaendigheder, paa hvilke retten i domsstaten har stoettet sin kompetence«.
58 Denne bestemmelse skal i henhold til Jenard-rapporten »... hindre, [at] en sag forhales i de tilfaelde, hvor [rettens]kompetence i domsstaten undtagelsesvis kan efterproeves (42)«.
59 Jeg vil mene, at hvis man ikke tillader, at retten i den stat, begaeringen rettes til, kan se bort fra de faktiske omstaendigheder, der er lagt til grund af retten i domsstaten, kan man heller ikke tillade, at retten laegger nye faktiske omstaendigheder til grund, som ikke er blevet fremfoert for retten i domsstaten. Begrundelsen er den samme i de to tilfaelde, nemlig at forhindre ethvert forsoeg paa at forhale sagen. Dette formaal vil ikke kunne opnaas, hvis retten i den stat, begaeringen rettes til, skal tage hensyn til nye oplysninger, som rekvisitus fremfoerer til godtgoerelse af, at retten i domsstaten har savnet kompetence, for dermed at forhindre en fuldbyrdelsestilladelse, naar rekvisitus kunne have gjort disse forhold gaeldende under den oprindelige sag. Hvis det var tilladt at fremfoere nye faktiske omstaendigheder for retten i fuldbyrdelsesstaten, ville det vaere muligt for enhver rekvisitus, der oenskede at vanskeliggoere den hurtige procedure, der er fastsat i konventionen, med fuldt overlaeg foerst at paaberaabe sig visse afgoerende forhold paa eksekvaturstadiet med det formaal at hindre, at afgoerelsen blev fuldbyrdet.
60 Endvidere skal jeg naevne, at selv om Domstolen endnu ikke har haft lejlighed til at tage stilling til et saadant tilfaelde i relation til artikel 28, stk. 2, giver Domstolens praksis vedroerende artikel 34, stk. 3, interessante oplysninger, som ved hjaelp af en analogislutning kan overfoeres paa det foreliggende tilfaelde.
61 Domstolen skulle i sagen Van Dalfsen m.fl. (43) tage stilling til »... spoergsmaalet om, hvorvidt den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, ved sin paakendelse af en begaering om udsaettelse af afgoerelsen i henhold til artikel 38, stk. 1, kan tillaegge anbringender, som den udenlandske retsinstans ikke havde kendskab til, da den traf sin afgoerelse, som foelge af, at den part, der har anlagt appel- eller genoptagelsessagen, undlod at goere dem gaeldende ...« (44). Domstolen fastslog, at som foelge af det i artikel 34, stk. 3, fastsatte forbud mod efterproevelse af sagens realitet, kan den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, ved sin paakendelse af en begaering om at udsaette sin afgoerelse, der traeffes paa grundlag af artikel 38 »... kun ... tillaegge de anbringender betydning, som den part, der har indgivet begaeringen, ikke kunne have gjort gaeldende for retten i domsstaten« (45).
62 Jeg vil mene, at ligesom retten i fuldbyrdelsesstaten i sin afgoerelse vedroerende en begaering om udsaettelse i henhold til artikel 38 »kun kan tillaegge de anbringender betydning, som den part, der har indgivet begaeringen, ikke kunne have gjort gaeldende for retten i domsstaten«, kan retten i fuldbyrdelsesstaten, i forbindelse med afgoerelsen af, om fuldbyrdelse kan tillades, kun tage hensyn til anbringender, som ikke kunne vaere gjort gaeldende for retten i domsstaten.
Dette er klart ikke tilfaeldet i den foreliggende sag. Hans-Hermann Mietz kunne uden videre have gjort de faktiske forhold gaeldende for den nederlandske ret, som han har fremfoert under sagen for retten i fuldbyrdelsesstaten.
63 Paa dette grundlag vil jeg mene, at de forhold, der er fremfoert af rekvisitus for retterne i Tyskland, og som skal godtgoere, at den omtvistede kontrakt var omfattet af artikel 13, stk. 1, nr. 3 - at der var tale om en kontrakt, hvis formaal var levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande, at kontrakten var indgaaet efter en forudgaaende reklame i forbrugerens bopaelsstat (baadmessen i Duesseldorf), og at forbrugeren havde foretaget de for kontraktens indgaaelse noedvendige dispositioner i denne stat (kontrakten blev indgaaet mundtligt paa baadudstillingen) - ikke kan fremfoeres for retten i fuldbyrdelsesstaten, naar de kunne have vaeret fremsat for retten i domsstaten.
64 Under hensyntagen til den besvarelse, som jeg foreslaar Domstolen at give af det tredje spoergsmaal, vil det andet spoergsmaal ikke skulle besvares. Naar retten i fuldbyrdelsesstaten ikke kan tage hensyn til de faktiske forhold, der er paaberaabt til stoette for anvendelsen af artikel 13, stk. 1, nr. 3, kan den ikke foretage en efterproevelse af kompetencen for retten i domsstaten i henhold til denne bestemmelse.
65 Det er derfor kun rent subsidiaert, at jeg fremsaetter foelgende bemaerkninger vedroerende det andet spoergsmaal, der er forelagt Domstolen.
66 Hvis det ikke var udelukket, at den tyske ret tog hensyn til de faktiske forhold, der er fremfoert af rekvisitus, ville dette spoergsmaal efter min opfattelse skulle besvares bekraeftende.
67 For det foerste har jeg allerede naevnt, at den omtvistede kontrakt blev indgaaet af en forbruger i artikel 13's forstand.
68 For det andet forekommer betingelsen om, at kontraktens formaal - som det hedder i artikel 13, stk. 1, nr. 3 - »er ... levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande« at vaere opfyldt, idet kontraktens genstand efter de oplysninger, der er givet af den forelaeggende ret, var levering af en baad, der skulle aendres paa et antal vaesentlige punkter.
69 Endelig kraeves det i artikel 13, stk. 1, nr. 3, at to kumulative betingelser (46), der har til formaal at sikre tilstedevaerelsen af en snaever forbindelse mellem kontrakten og det land, hvor forbrugeren har sin bopael (47), er opfyldt.
70 Den foerste af disse betingelser er, at der forud for kontraktens indgaaelse er fremsat »saerligt tilbud eller reklamering« i den stat, hvor forbrugeren har bopael. Professorerne M. Giuliano og P. Lagarde har i deres rapport om Rom-konventionen (48), som Schlosser-rapporten henviser til (49), praeciseret, at der kan vaere tale om enhver form for reklamering i den stat, hvor forbrugeren har sin bopael, eller om et tilbud henvendt specielt til ham (50). I den foreliggende sag er udstilling paa en stand under en baadmesse i Duesseldorf uden tvivl en form for reklamering i den stat, hvor forbrugeren har sin bopael (51). Det tilkommer under alle omstaendigheder den ret, der behandler sagen, at sikre sig, at dette faktiske forhold er opfyldt.
71 Den anden betingelse er, at forbrugeren »har foretaget de dispositioner, der er noedvendige til indgaaelse af kontrakten« i den stat, hvor han har sin bopael. I Giuliano og Lagarde-betaenkningen hedder det, at man herved undgaar enhver diskussion vedroerende stedet for kontraktens indgaaelse, idet udtrykket navnlig omfatter en skrivelse (eller en hvilken som helst henvendelse), der udtrykker forbrugerens vilje til at antage det fremsatte saerlige tilbud eller reklameringen (52). Hvis det, som Hans-Hermann Mietz haevder, kan godtgoeres, at han har givet udtryk for sit oenske om at koebe den paagaeldende baad paa baadmessen i Duesseldorf, vil denne anden betingelse ogsaa vaere opfyldt. Retten i fuldbyrdelsesstaten skulle under alle omstaendigheder sikre sig dette.
Kan en foranstaltning, der traeffes under en »kort geding«, betragtes som et »foreloebigt, herunder sikrende retsmiddel« i konventionens artikel 24's forstand
72 Det fjerde spoergsmaal, hvormed den forelaeggende ret oensker oplyst, hvordan en foranstaltning, som traeffes under en »kort geding«, skal opfattes i forhold til konventionens artikel 24, skal ikke besvares af Domstolen, hvis den kan tilslutte sig min argumentation. Spoergsmaalet er kun forelagt Domstolen for det tilfaelde, at Domstolen maatte finde, at den omtvistede kontrakt maa betragtes som en kontrakt, der er omfattet af artikel 13, stk. 1, nr. 1, eller artikel 13, stk. 1, nr. 3.
73 Endvidere bemaerkes, at den forelaeggende ret ved at forelaegge Domstolen spoergsmaal om fortolkningen af denne bestemmelse synes at ville foretage en efterproevelse af kompetencen for retten i domsstaten, hvilket ikke er tilladt i henhold til artikel 28, stk. 3. Jeg skal minde om, at retten i den stat, begaeringen rettes til, kun har kompetence til at efterproeve, at retten i domsstaten har foretaget en korrekt anvendelse af konventionens regler, naar der er tale om bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5. Uden for disse tilfaelde er enhver efterproevelse udelukket. Hvis det efter behandlingen af de to foerste spoergsmaal maatte fremgaa, at retten i domsstaten har tilsidesat forbrugerbeskyttelsesreglerne, vil retten i fuldbyrdelsesstaten under ingen omstaendigheder kunne meddele tilladelse til fuldbyrdelse af den omtvistede retsafgoerelse. Den vil ikke kunne foretage en udtoemmende undersoegelse af de andre kompetenceregler, der kan give retten i domsstaten kompetencen, for dermed paa en maade at »afhjaelpe« dens manglende kompetence med hensyn til beskyttelsesreglerne. Ogsaa selv om det fjerde spoergsmaal skulle besvares bekraeftende, vil det ikke give retten i den stat, begaeringen rettes til, ret til at foretraekke at stoette kompetencen for retten i domsstaten paa artikel 24 i stedet for paa konventionens artikel 13 for dermed at undgaa at afvise at give fuldbyrdelsestilladelse som foelge af, at der ikke er taget hensyn til forbrugerbeskyttelsesreglerne.
74 Hertil kommer i oevrigt, og som allerede naevnt (53), de vanskeligheder, som spoergsmaalet giver anledning til, og som Domstolen i denne sag opfordres til at tage stilling til for tredje gang (54).
75 Jeg skal tillade mig paa dette punkt at henvise til mit forslag til afgoerelse i Van Uden-sagen og endnu en gang at fremhaeve, at de mange forskellige foranstaltninger, der kan traeffes under en »kort geding«, efter min opfattelse medfoerer, at spoergsmaalet om deres kvalifikation i henhold til konventionens artikel 24 ikke kan besvares absolut og abstrakt (55). Mens jeg i Van Uden-sagen fandt, at der forelaa tilstraekkelige oplysninger om sagens genstand og dens forloeb for den nederlandske ret til, at jeg - dog kun subsidiaert - kunne tage stilling til det forelagte spoergsmaal, forekommer det mig i denne sag, hvor saadanne oplysninger ikke findes, at vaere betaenkeligt at fremkomme med selv en subsidiaer besvarelse.
Forslag til afgoerelse
76 Sammenfattende foreslaar jeg, at Domstolen besvarer de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof, som foelger:
»1) Begrebet 'koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i rater' i den forstand, hvori det er benyttet i artikel 13, stk. 1, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, kan ikke fortolkes saaledes, at det omfatter en disposition, hvorefter der skal leveres et gode til en person, der handler med henblik paa brug, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virksomhed, naar hele prisen, der skal betales i rater, forfalder til betaling forud for den endelige levering af godet til den forbruger, som erhverver det.
2) Inden for konventionens system skal artikel 34, stk. 2, og artikel 28, stk. 2, fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at retten i den stat, begaeringen rettes til, i forbindelse med udoevelsen af den befoejelse, den i henhold til afsnit II, afdeling 4, undtagelsesvis har til at efterproeve kompetencen for retten i domsstaten, kan tage hensyn til andre faktiske omstaendigheder end dem, retten i domsstaten har taget i betragtning eller kunne have taget i betragtning, hvis den part, som fremfoerer dem, ikke havde undladt at paaberaabe sig dem for denne ret.«
Subsidiaert:
»3) Begrebet 'kontrakter, hvis formaal er levering af tjenesteydelser eller loesoeregenstande', i den forstand, hvori det er benyttet i artikel 13, stk. 1, nr. 3, skal fortolkes saaledes, at det ogsaa omfatter en kontrakt vedroerende levering af en motorbaad, naar kontrakten opfylder de to kumulative betingelser vedroerende dens tilknytning til forbrugerens bopael, der er fastsat i litra a) og b).
4) Inden for det ved konventionen etablerede system, specielt artikel 34, stk. 2, som henviser til artikel 28, stk. 3, har den ret, begaeringen rettes til, ikke adgang til at efterproeve kompetencen for retten i domsstaten i medfoer af konventionens artikel 24.«
(1) - Protokol vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 31).
(2) - EFT 1978 L 304, s. 17.
(3) - Konvention af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT L 304, s. 1, og den aendrede affattelse af konventionen af 27.9.1968, s. 77).
(4) - Konvention af 25.10.1982 om Den Hellenske Republiks tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af denne konvention med de tilpasninger af disse, som er foretaget ved konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT L 388, s. 1).
(5) - Dette foelger af konventionens artikel 7 og artikel 13, stk. 1, hvorefter kompetencen i forsikringssager eller sager om forbrugerkontrakter kun omfattes af afdeling 3 og 4, »dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5«.
(6) - Dom af 24.6.1981, sag 150/80, Elefanten Schuh, Sml. s. 1671, praemis 17.
(7) - Dom af 22.10.1981, sag 27/81, Rohr, Sml. s. 2431, praemis 8, af 31.3.1982, sag 25/81, W., Sml. s. 1189, praemis 13, og af 14.7.1983, sag 201/82, Gerling, Sml. s. 2503, praemis 21.
(8) - Dom af 4.2.1988, sag 145/86, Hoffmann, Sml. s. 645, praemis 10.
(9) - Denne manglende efterproevelse er begrundet i, at der gaelder strenge kompetenceregler, og i den tillid, der maa vises retten i domsstaten, herunder ogsaa tilliden til, at den har anvendt konventionens regler korrekt (rapport vedroerende konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1979 C 59, s. 1, herefter »Jenard-rapporten«, s. 46).
(10) - Paa grundlag af de oplysninger, der er givet af den forelaeggende ret, drejer det sig om foelgende aendringer: »to motorer Solé-Mazda 72 hk, med dobbelt koel, soegelaender af rustfrit staal, cabrio-tag med tonet glas, Volvo dieselopvarmning 4 000 kW, udsugning over koekkenet, trappe ned i form af en vindeltrappe, dinette foran aendret til 4 saeder, koekken med hvide fliser« (hovedafsnit II, andet afsnit, i forelaeggelseskendelsen).
(11) - Disse fem rater var fordelt saaledes: 15% ved indgaaelsen af kontrakten, 20% ved paabegyndelsen af bygningen af skroget, 30% ved paabegyndelsen af indbygningen af motoren, 15% ved paabegyndelsen af apteringen og 20% ved proevesejladsen.
(12) - Denne procedure er reguleret i artikel 289-297 i den nederlandske civilproceslov.
(13) - Dette fremgaar saerligt af hovedafsnit II, tredje afsnit, i forelaeggelseskendelsen. Hermed vil Bundesgerichtshof utvivlsomt tilkendegive, at denne indsigelse om rettens manglende kompetence ikke var blevet gjort gaeldende for retten i domsstaten. Eftersom proceduren ved den ret, der behandler begaeringen i foerste instans i den stat, fuldbyrdelsesbegaeringen rettes til, ikke er kontradiktorisk (artikel 34, stk. 1), kunne rekvisitus ikke goere dette gaeldende for Landgericht Lueneburg.
(14) - Efter de oplysninger, der er givet i forelaeggelseskendelsen, er underskrivelse af en kontrakt i henhold til tysk ret en ren formsag.
(15) - Bundesgerichtshof understreger (i hovedafsnit III, punkt 3, tredje afsnit, i forelaeggelseskendelsen), at disse nye anbringender ikke er blevet bestridt under eksekvaturproceduren, og at de »derfor efter § 138, stk. 3, i ZPO eventuelt [skal] laegges til grund, hvilket ville have til foelge, at retterne i domsstaten savnede kompetence. Men selv om der ogsaa skulle finde bevisoptagelse sted, ville den forelaeggende afdeling som 'Rechtsbeschwerde'-instans ikke vaere i stand hertil. Den maatte i saa fald ved en afgoerelse, der afsluttede behandlingen af sagen i denne instans, ophaeve Oberlandesgericht's kendelse og hjemvise sagen til denne til gennemfoerelse af bevisoptagelse«.
(16) - Hovedafsnit III, punkt 3, foerste afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(17) - Hovedafsnit III, punkt 3, andet afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(18) - Hovedafsnit IV, foerste afsnit, i Kommissionens skriftlige indlaeg.
(19) - Jf. punkt 10 i regeringens skriftlige indlaeg.
(20) - Jf. punkt 7 i dette forslag til afgoerelse.
(21) - Hovedafsnit II, tredje afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(22) - Jf. i denne retning H. Gaudemet-Tallon: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, L.G.D.J, 1996, punkt 145, P. Gothot og D. Holleaux: La convention de Bruxelles du 27.9.1968, Jupiter, 1985, punkt 193, og Jenard-rapporten: »Det eneste tilfaelde ... hvor en stiltiende vaernetingsaftale ikke anerkendes, er, at en anden ret i medfoer af artikel 16 er enekompetent« (s. 38, min fremhaevelse).
(23) - Jf. Elefanten Schuh-dommen, praemis 11, og dom af 7.3.1985, sag 48/84, Sommer Exploitation, Sml. s. 787, praemis 26.
(24) - Den her naevnte bestemmelse er formuleret saaledes: »Aftaler om retternes kompetence ... er ugyldige, saafremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15 ...«
(25) - I artikel 15, nr. 1 og 2, naevnes der kun to tilfaelde, hvor saadanne aftaler kan vaere tilladte, for det foerste aftaler, der er indgaaet, efter at tvisten er opstaaet, idet forbrugeren da véd, hvad han accepterer, og for det andet aftaler, som giver forbrugeren adgang til at anlaegge sag ved andre retter end dem, der er kompetente i henhold til konventionens afdeling 4. Dog goer artikel 15, nr. 3, det muligt for parter, der havde deres bopael eller saedvanlige opholdssted i samme kontraherende stat paa tidspunktet for kontraktens indgaaelse, at tillaegge retterne i denne stat kompetencen, dog under forudsaetning af at denne stats lovgivning ikke forbyder dette.
(26) - Jf. punkt 11 i dette forslag til afgoerelse.
(27) - Det er ogsaa denne definition, der er anvendt i artikel 5 i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes paa kontraktlige forpligtelser, aabnet for undertegnelse i Rom den 19.6.1980 (EFT L 266, s. 1, herefter »Rom-konventionen«), og i artikel 2 i Raadets direktiv 93/13/EOEF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkaar i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).
(28) - Jf. senest dom af 3.7.1997, sag C-269/95, Benincasa, Sml. I, s. 3767, praemis 17.
(29) - Jf. forelaeggelseskendelsens hovedafsnit III, fjerde afsnit: »Imidlertid kan det vel nok vaere tvivlsomt, om en person, der koeber en loesoeregenstand til en pris af 250 000 DEM til fritidsbrug, har behov for den saerlige beskyttelse, der ligger i forbrugervaernetinget.«
(30) - Benincasa-dommen, praemis 16.
(31) - Dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Shearson Lehman Hutton, Sml. I, s. 139, praemis 22.
(32) - Ogsaa betegnet som »entreprisekontrakt« eller »fremstillingskontrakt«.
(33) - Dvs. bestaaende af baade arbejdsydelser og materialer.
(34) - Hovedafsnit III, femte afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(35) - Hovedafsnit III, sjette afsnit, i forelaeggelseskendelsen.
(36) - Dom af 21.6.1978, sag 150/77, Bertrand, Sml. s. 1431, praemis 14, min fremhaevelse.
(37) - Ogsaa i Jenard-rapporten konstateres det kun, at afsnit II, afdeling 4, »vedroerer koeb af loesoeregenstande, hvor koebesummen skal betales i flere rater og salg af saadanne genstande i direkte tilknytning til en finansieringsaftale (afbetalingskoeb) [Abzahlungsgeschaefte]«, s. 33. Rapporten om konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979 C 59, s. 71, herefter »Schlosser-rapporten«), giver ikke yderligere oplysninger, men henviser til Rom-konventionens artikel 5 (s. 118).
(38) - Bertrand-dommen, praemis 20.
(39) - Praemis 21.
(40) - Jf. generaladvokat Capotorti's forlag til afgoerelse i Bertrand-sagen, Sml. s. 1450, punkt 3.
(41) - Jf. P. Gothot og D. Holleaux, punkt 135, andet afsnit, min fremhaevelse.
(42) - S. 46.
(43) - Dom af 4.10.1991, sag C-183/90, Sml. I, s. 4743, praemis 34.
(44) - Praemis 34.
(45) - Praemis 37 og domskonklusionen.
(46) - Schlosser-rapporten, punkt 158.
(47) - Sammesteds.
(48) - Betaenkning om konventionen om, hvilken lov der skal anvendes paa kontraktlige forpligtelser (EFT 1980 C 282, s. 1), herefter »Giuliano og Lagarde-betaenkningen«.
(49) - Punkt 158 if.
(50) - S. 23 og 24.
(51) - I Giuliano og Lagarde-betaenkningen henvises der ogsaa til »... situationer, hvor forbrugeren selv har henvendt sig til et udenlandsk selskabs stand paa en messe eller en udstilling, som er arrangeret i forbrugerens land ...« (s. 24).
(52) - S. 24.
(53) - Jf. punkt 101 ff. i mit forslag til afgoerelse af 10.6.1997, sag C-391/95, Van Uden, Sml. 1998 I, s. 7093.
(54) - I W.-dommen havde den forelaeggende ret forelagt Domstolen fuldstaendigt det samme spoergsmaal, men det var ikke noedvendigt for Domstolen at besvare det. I Van Uden-sagen er der rejst et spoergsmaal, der er formuleret paa samme maade.
(55) - Det er uden tvivl paa grund af denne forskelligartethed, at Kommissionen vedroerende dette spoergsmaal i denne sag har indtaget et standpunkt, der er diametralt modsat det, den har fremfoert i Van Uden-sagen.