62018CJ0228_RES
Sag C-228/18
Gazdasági Versenyhivatal
mod
Budapest Bank Nyrt. m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kúria)
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 2. april 2020
»Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – karteller – artikel 101, stk. 1, TEUF – betalingskortsystemer – interbankaftale, der fastsætter størrelsen på interbankgebyrer – aftale, der både har til formål og til følge at begrænse konkurrencen – begrebet »konkurrencebegrænsende formål««
Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål – Domstolens efterprøvelse af sin egen kompetence
(Art. 101, stk. 1, TEUF og art. 267 TEUF)
(jf. præmis 29-31)
Karteller – skade for konkurrencen – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering – undersøgelse af følgerne – lovlighed
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 39-44)
Karteller – skade for konkurrencen – bedømmelseskriterier – sondring mellem konkurrencebegrænsende formål og konkurrencebegrænsende følge – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig skadelig – bedømmelse
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 59, 69, 75, 78, 79, 82 og 83)
Karteller – skade for konkurrencen – interbankaftale om standardisering af størrelsen af interbankgebyrer, der skal betales ved transaktioner med et kreditkort – konkurrencebegrænsende formål – bedømmelseskriterier – den nationale rets individuelle og konkrete undersøgelse af indholdet af og formålet med aftalerne samt af den økonomiske og retlige sammenhæng
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 60-65 og 69-86)
Karteller – forbud – overtrædelser – prisfastsættelse – begreb – interbankaftale om standardisering af størrelsen af interbankgebyrer, der skal betales ved transaktioner med et kreditkort – flere formål – indvirkning
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 69-86)
Resumé
I dommen i sagen Budapest Bank m.fl. (sag C-228/18), der blev afsagt den 2. april 2020, præciserede Domstolen de kriterier, der finder anvendelse ved fastlæggelsen af, om aftaler, der indgås mellem finansielle institutioner vedrørende gebyrer, som finder anvendelse på transaktioner, der betales med kreditkort, udgør praksis eller aftaler, som har til formål at begrænse konkurrencen i strid med artikel 101 TEUF.
Kúria (øverste domstol, Ungarn) havde forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i forbindelse med en tvist mellem Gazdasági Versenyhivatal (konkurrencemyndigheden, Ungarn) og to udbydere af kortbetalingstjenester, Visa og MasterCard, samt seks kreditinstitutter vedrørende en afgørelse truffet i 2009 af den nævnte konkurrencemyndighed. Ved denne afgørelse havde konkurrencemyndigheden bl.a. fastslået, at der forelå en konkurrencebegrænsende aftale vedrørende de såkaldte »interbank«-gebyrer, og pålagde følgelig syv af de finansielle institutter, der var parter i aftalen, samt Visa og MasterCard forskellige bøder.
Ifølge de oplysninger, som den nationale ret havde fremlagt, er interbankgebyrerne beløb, der skal betales af de finansielle institutter, der leverer betalingsterminaler til økonomiske aktører (herefter »de indløsende banker«), til de økonomiske aktører, som udsteder betalingskortene (herefter »de udstedende banker«), som medlemmer af det af Visa eller MasterCard udbudte betalingssystem, når en kortbetalingstransaktion gennemføres. Syv finansielle institutter, som repræsenterer den største del af de nationale marked, blev i april 1996 enige om for hver kategori af operatør at fastsætte et mindstebeløb for det gebyr, som disse kategorier af operatører skal betale. I oktober 1996 blev der indgået endnu en aftale (herefter »aftalen om det multilaterale interbankgebyr«), som blev forhandlet på vegne af Visa og Mastercard, og som havde til formål at standardisere størrelsen af de interbankgebyrer, som skulle betales inden for rammerne af disse to betalingssystemer. Efter undersøgelsen af aftalen om det multilaterale interbankgebyrer fastslog konkurrencemyndigheden for den periode, der begyndte på datoen for Ungarns tiltrædelse af Den Europæiske Union, at der forelå en overtrædelse af artikel 101 TEUF, som alle de finansielle institutter, der successivt havde tilsluttet sig aftalen om det multilaterale interbankgebyr, samt Visa og MasterCard deltog i. Konkurrencemyndigheden var af den opfattelse, at fastlæggelsen af en ensartet størrelse og udformning for de gældende interbankgebyrer og fastsættelse af en ramme hvad angår Visa og MasterCard i deres interne regler til dette formål udgjorde en aftale, der henhørte under forbuddet i henhold til artikel 101 TEUF, idet den ikke blot havde et konkurrencebegrænsende formål, men ligeledes en konkurrencebegrænsende følge.
Domstolen fastslog indledningsvis, at artikel 101, stk. 1, TEUF ikke er til hinder for, at en konkurrencebegrænsende adfærd anses for både at have til formål og til følge at begrænse konkurrencen som omhandlet i denne bestemmelse. Domstolen har, når den er blevet anmodet om at præcisere forholdet mellem disse to kategorier af konkurrencebegrænsninger, bemærket, at en samordning mellem virksomheder indebærer et konkurrencebegrænsende formål, når den i sig selv er tilstrækkeligt skadelig, uden at det er nødvendigt at undersøge følgerne for konkurrencen. Når en og samme adfærd anses for både at have til formål og til følge at begrænse konkurrencen, påhviler det imidlertid den kompetente myndighed eller domstol i denne henseende at underbygge sine konstateringer med de nødvendige beviser og præcisere, i hvilket omfang de nævnte beviser vedrører den ene eller den anden type begrænsning, der således er konstateret.
Domstolen behandlede derefter spørgsmålet om den kvalificering, der kunne gives den omhandlede aftale i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF, idet den dog først bemærkede, at den endelige vurdering på dette punkt tilkom den nationale ret.
Domstolen bemærkede indledningsvis, henset til indholdet af aftalen om de multilaterale interbankgebyrer, at denne aftale havde ensartet størrelsen af de interbankgebyrer, som de indløsende banker skulle betale til de udstedende banker for betalingstransaktioner med et af betalingssystemernes kreditkort, hvilket således påvirkede et element af konkurrencen såvel mellem de pågældende to betalingssystemer som mellem de indløsende banker. Domstolen bemærkede imidlertid, at selv om den omhandlede aftale ikke direkte fastsatte detailhandelsgebyrerne, kunne der ikke desto mindre antages at foreligge et konkurrencebegrænsende formål, hvis en sådan aftale skulle anses for en indirekte prisfastsættelse som omhandlet i artikel 101, stk. 1, litra a), TEUF eller en adfærd med tilsvarende skadevirkninger for konkurrencen inden for det indre marked.
Efter imidlertid at have konstateret, at den skadelighed, der kræves for at kunne kvalificeres som et konkurrencebegrænsende formål, ikke nødvendigvis fremgår af de oplysninger, der er fremlagt for Domstolen med hensyn til aftalens indhold, undersøgte Domstolen de oplysninger, som den rådede over, vedrørende de formål, der forfølges med aftalen om de multilaterale interbankgebyrer. Domstolen fandt, at det, henset til disse forhold, ikke kunne udelukkes, at det formål, der blev forfulgt med aftalen om det multilaterale interbankgebyr, ikke bestod i at sikre en minimumsgrænse for detailhandelsgebyrerne, men at indføre en vis balance mellem de »udstedende« aktiviteter og de »indløsende« aktiviteter i hvert af de betalingskortsystemer, der er omhandlet i denne sag. Domstolen fastslog i denne henseende, at den omstændighed, at både udstedende banker og indløsende banker var parter i aftalen, var relevant. Hvis det fremgik af de undersøgelser, der skulle foretages på dette punkt af den nationale ret, at aftalen om det multilaterale interbankgebyr ved at modvirke konkurrencen mellem de to omhandlede kortbetalingssystemer med hensyn til interbankgebyrerne havde intensiveret konkurrencen for så vidt angår disse systemers andre karakteristika, ville dette ifølge Domstolen indebære, at der skulle foretages en bedømmelse af den konkurrence, der ville have foreligget, såfremt aftalen om det multilaterale interbankgebyr ikke havde eksisteret, og dermed skulle følgerne af denne aftale analyseres.
Domstolen fastslog følgelig, at den ikke var blevet forelagt tilstrækkelige oplysninger til, at den kunne fastlægge, om interbankgebyrernes modvirkning af konkurrencen i sig selv viste, at aftalen om det multilaterale interbankgebyr var tilstrækkelig skadelig til, at en undersøgelse af dens følger ikke er påkrævet, både i relation til konkurrencen mellem de to betalingskortsystemer og i relation til konkurrencen på markedet for indløsning. Domstolen fremhævede, at aftalen om det multilaterale interbankgebyrs begrænsning af et pres opad for interbankgebyrerne, som ville have foreligget uden aftalen, imidlertid var relevant med henblik på undersøgelsen af, om der forelå en begrænsning som følge af denne aftale.
Domstolen fastslog således, at artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en interbankaftale, der fastsætter en fælles størrelse på det interbankgebyr, der, når en transaktion med et kreditkort finder sted, skal betales til de banker, der udsteder sådanne kort, ikke kan kvalificeres som en aftale, der har »til formål« at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen som omhandlet i denne bestemmelse, medmindre denne aftale, henset til dens ordlyd, formål og sammenhæng, kan anses for at være tilstrækkeligt skadelig for konkurrencen til at blive kvalificeret på denne måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.