61993CC0297_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Under denne sag, der er anlagt ved Arbeitsgericht Bremen, har en tysk, deltidsbeskaeftiget kvinde anfaegtet en tysk lov, hvorefter arbejdsgiveren er berettiget til at afloenne deltidsbeskaeftiget personale, der samtidig har et hovederhverv, lavere end fuldtidsbeskaeftiget. Selv om Arbeitsgericht antager, at det overvejende er maend, der som deltidsbeskaeftigede udsaettes for forskelsbehandling som foelge af denne lovgivning, er det den forelaeggende rets opfattelse, at sagsoegeren kan paaberaabe sig faellesskabsrettens regler om ligebehandling og lige loen til stoette for sit krav om hoejere loen, hvilket den har begrundet paa foelgende temmelig komplicerede maade.
2. Rita Grau-Hupka havde fra den 1. oktober 1956 vaeret ansat af Stadtgemeinde Bremen som musiklaerer paa Jugend- und Volksmusikschule. Den 1. oktober 1991 gik hun paa pension som fuldtidsansat, men arbejder fortsat samme sted paa deltid og modtager nu tillige saavel en lovbestemt som en supplerende alderspension. Da hun modtager fuld pension, er det hendes arbejdsgivers (sagsoegtes) opfattelse, at Bundes-Angestellten-Tarifvertrag (kollektiv overenskomst for forbundsinstitutionernes ansatte, herefter benaevnt "BAT") ikke finder anvendelse for hendes vedkommende, idet overenskomstens § 3 ikke omfatter bibeskaeftiget personale. Som foelge heraf afloennes Rita Grau-Hupka ringere, end hvis hun havde vaeret omfattet af BAT, og hendes timeloen er lavere end en fuldtidsbeskaeftigets, hvilket hun har gjort gaeldende er ulovligt.
3. I § 2, stk. 1, i Beschaeftigungsfoerderungsgesetzt (tysk lov om beskaeftigelsesfremmende foranstaltninger, herefter benaevnt "BeschFG") er det bestemt, at arbejdsgiveren ikke maa behandle deltidsbeskaeftigede anderledes end fuldtidsbeskaeftigede, medmindre dette er objektivt begrundet. Ifoelge Bundesarbeitsgericht' s praksis maa den omstaendighed, at en deltidsbeskaeftiget har en hovedbeskaeftigelse, hvori den paagaeldende er socialt forsikret, anses for en objektiv begrundelse for en saadan forskelsbehandling. Det maa saaledes antages, at den omstaendighed, at den paagaeldende modtager en alderspension, ifoelge tysk retspraksis skal sidestilles med udoevelse af et hovederhverv.
4. Det bemaerkes endvidere, at sagsoegeren under sin tidligere beskaeftigelse, der danner grundlag for pensionsberegningen, i fem aar arbejdede paa deltid for at kunne passe sit barn. Ifoelge Sozialgesetzbuch VI (tysk lov om social sikring) skal der ved pensionsberegningen ligeledes tages hensyn til perioder med boernepasning. Sagsoegeren er imidlertid omfattet af en overgangsordning, hvorefter den periode, der for hendes vedkommende kan tages i betragtning, er begraenset til ét aar. Efter den forelaeggende rets opfattelse er Rita Grau-Hupka herved ringere stillet i pensionsretlig henseende som foelge af, at hun arbejdede paa deltid i det tidsrum, hvor hun varetog pasningen af sit barn.
5. Ved en umiddelbar betragtning burde disse omstaendigheder og bestemmelser ikke indebaere faellesskabsretlige spoergsmaal om ligebehandling og lige loen. Dette synspunkt deles imidlertid ikke af Arbeitsgericht Bremen, der har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Indebaerer princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, jf. artikel 1, stk. 1, og artikel 3 i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976, at en national lov, hvorefter forskelsbehandling af deltidsansatte er forbudt, medmindre dette er objektivt begrundet, skal fortolkes saaledes, at den omstaendighed, at en deltidsbeskaeftiget tillige har en hovedbeskaeftigelse, hvori han er socialt forsikret, ikke skal anses for en objektiv begrundelse for at afloenne den deltidsbeskaeftigede daarligere?
2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares benaegtende:
Er princippet om lige loen til maend og kvinder, jf. EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975, til hinder for, at modtagelse af en arbejdsophoerspension sidestilles med udoevelse af en erhvervsmaessig hovedbeskaeftigelse, hvortil der er knyttet en social forsikring, naar pensionen er nedsat paa grund af perioder med indtaegtsbortfald som foelge af boernepasning?"
6. For at forstaa disse spoergsmaal, specielt det foerste, er det noedvendigt at kende den forelaeggende rets argumentation. Inden jeg gennemgaar denne, vil jeg imidlertid naevne Kommissionens begrundelse for at foreslaa Domstolen, at spoergsmaalene ikke boer besvares. Efter Kommissionens opfattelse har den forelaeggende ret ikke givet en tilstraekkelig redegoerelse for de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for det foerste spoergsmaal, mens det andet spoergsmaal ikke synes at have nogen forbindelse med den paastand, der er nedlagt for den nationale ret. Jeg anser det for mest hensigtsmaessigt at gennemgaa disse betragtninger samtidig med, at jeg behandler selve spoergsmaalene.
Det foerste spoergsmaal
7. Arbeitsgericht har anfoert, at BeschFG' s § 2, stk. l, hvorefter forskellig behandling af fuldtids- og deltidsbeskaeftigede skal vaere objektivt begrundet, skal fortolkes i overensstemmelse med faellesskabsretten. Arbeitsgericht fremfoerer herefter et kompliceret argument om, at det ikke er i overensstemmelse med faellesskabsretten at anse den omstaendighed, at deltidsbeskaeftigede tillige har et hovederhverv ° som antaget af sagsoegte i overensstemmelse med fast retspraksis i Tyskland ° for at vaere en objektiv begrundelse, da dette indebaerer en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen. Ifoelge rettens argumentation er forholdet nemlig det, at stoerstedelen af deltidsansatte med bibeskaeftigelse, som ogsaa har et hovederhverv, i dagens samfund er maend, da kvindens traditionelle rolle i familien typisk ikke tillader hende at paatage sig en saadan arbejdsbyrde uden for hjemmet. Saafremt de relevante regler fortolkes saaledes, at deltidsansatte, der tillige har et hovederhverv, lovligt kan afloennes ringere end andre deltidsansatte, vil arbejdsgiverne foretraekke deltidsansatte, der ogsaa har et hovederhverv. Da denne kategori maa antages overvejende at udgoeres af maend, indebaerer en saadan fortolkning en indirekte forskelsbehandling af kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, hvilket er i strid med artikel 1, stk. 1, artikel 2, stk. l, og artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (1).
8. Ifoelge Arbeitsgericht finder dette argument stoette i den omstaendighed, at offentlige myndigheder, som Stadtgemeinde Bremen, ifoelge Haushaltsgrundsaetzegesetz (tysk finansrammelov), der finder anvendelse paa forbundsmyndighederne og de enkelte delstater, samt Bremische Landeshaushaltsordnung (budgetbestemmelser for delstaten Bremen) som arbejdsgivere har pligt til i deres forvaltning at laegge sunde oekonomiske principper til grund. Disse vil derfor vaere forpligtede til, om muligt, at ansaette daarligere betalt arbejdskraft, saasom deltidsansatte, der tillige har et hovederhverv.
9. Sagsoegte har heroverfor gjort gaeldende, at det ifoelge tyske forfatningsretlige regler ikke er tilladt at tillaegge loenspoergsmaal betydning ved ansaettelser. Alle tyske statsborgere er ifoelge disse sikret lige adgang til ansaettelse inden for den offentlige sektor. Den tyske regering har i sit indlaeg tilfoejet, at de fleste offentlige myndigheder under alle omstaendigheder betaler alle deltidsbeskaeftigede samme loen, da det letter administrationen.
10. Her vil jeg anse det for formaalstjenligt at erindre om genstanden for den sag, der verserer for Arbeitsgericht, samt hvilke spoergsmaal den nationale ret har forelagt Domstolen. Sagsoegeren har nedlagt paastand om, at hun er berettiget til en hoejere loen, nemlig en forholdsmaessig del af den loen, fuldtidsbeskaeftigede faar. For at faa medhold i en sag om forskelsbehandling for saa vidt angaar loen, skal sagsoegeren godtgoere, at hun afloennes ringere som foelge af sit koen. Dette har sagsoegeren imidlertid ikke gjort gaeldende. Arbeitsgericht har tvaertimod oplyst, at de deltidsansatte, der tillige har et hovederhverv, og som foelgelig forholdsmaessigt er mindre velbetalte end fuldtidsbeskaeftigede, overvejende er maend. Man kan derfor undre sig over, at faellesskabsretten paaberaabes til stoette for sagsoegerens krav.
11. Arbeitsgericht' s spoergsmaal angaar saaledes heller ikke Raadets direktiv 75/117/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (2), men direktiv 76/207 om ligebehandling. Spoergsmaalet er saaledes i det vaesentlige, om ligebehandlingsdirektivet er til hinder for, at en arbejdsgiver som begrundelse for forskelsbehandling med hensyn til loen paaberaaber sig, at den paagaeldende har et hovederhverv. Den forelaeggende ret har i sin kendelse anfoert, at sagsoegte i hovedsagen ikke ville kunne paaberaabe sig § 3, litra n), i BAT, der ° idet den ifoelge sit indhold ikke omfatter personer med bibeskaeftigelse ° giver mulighed for at betale sagsoegeren en lavere loen, saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende. Helt bortset fra at sagsoegeren, der er deltidsbeskaeftiget, ikke personligt har vaeret offer for forskelsbehandling i strid med direktiv 76/207 for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, kan hun efter min opfattelse ikke paaberaabe sig dette direktiv til indirekte stoette for sit anbringende om forskelsbehandling for saa vidt angaar afloenning. Af betragtningerne til direktiv 76/207 fremgaar nemlig klart, at det har et andet anvendelsesomraade end direktiv 75/117 om lige loen. Direktiv 76/207 er taenkt som et supplement til direktiv 75/117, idet det udvider princippet om ligebehandling til ogsaa at omfatte adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar, jf. herved anden og tredje betragtning. De to direktiver har endvidere hjemmel i forskellige bestemmelser i traktaten. Direktiv 75/117, der gennemfoerer princippet om lige loen, som specielt er omhandlet i traktatens artikel 119, har hjemmel i artikel 100, mens direktiv 76/207 har hjemmel i artikel 235, hvorefter der kan vedtages foranstaltninger til virkeliggoerelse af et af Faellesskabets maal i tilfaelde, hvor traktaten ikke indeholder fornoeden hjemmel.
12. Forholdet havde vaeret et andet, saafremt Stadtgemeinde Bremen havde naegtet at ansaette sagsoegeren i en deltidsstilling med den begrundelse, at hun ikke ligeledes havde et hovederhverv og derfor ikke kunne afloennes lavere. I saa tilfaelde kunne hun have forsoegt at goere gaeldende, at reglerne om, at deltidsansatte, der ligeledes har et hovederhverv, kan afloennes lavere end andre, indebar en indirekte forskelsbehandling af kvinder.
13. Kommissionen finder, at Domstolen ikke boer besvare Arbeitgericht' s foerste spoergsmaal. Kommissionen henviser herved til Domstolens dom i Telemarsicabruzzo- sagen, hvori Domstolen fastslog, at det er en forudsaetning, at den nationale retsinstans klargoer den faktiske og retlige baggrund for de forelagte spoergsmaal eller i hvert fald redegoer for de muligheder med hensyn til faktum, som danner grundlag for spoergsmaalene (3). Ifoelge Kommissionen har Arbeitsgericht ikke redegjort tilstraekkeligt for sagens faktum til, at Domstolen kan udtale sig om spoergsmaalet om, hvorvidt der faktisk er tale om en indirekte forskelsbehandling. Efter min opfattelse er Telemarsicabruzzo-dommen ikke relevant. Det, der savnedes i den paagaeldende sag, var en tilstraekkeligt detaljeret redegoerelse for de faktiske og retlige omstaendigheder i hovedsagen. I denne henseende har Arbeitsgericht givet alle noedvendige oplysninger. Selv om retten ikke har fastslaaet, hvorledes den paastaaede indirekte forskelsbehandling af kvinder konkret giver sig udslag, har den dog redegjort for den faktiske antagelse, der ligger til grund for dens spoergsmaal. Det ville ikke tjene noget formaal at indhente yderligere oplysninger fra Arbeitsgericht, idet det fortsat maatte antages, at direktiv 76/207 ikke kan danne grundlag for et krav om hoejere loen. Man kan saa afgjort naere tvivl om, hvorvidt Arbeitsgericht' s spoergsmaal er relevant paa baggrund af sagsoegerens krav og omstaendighederne i hovedsagen. For at kunne yde Arbeitsgericht den vejledning, retten har anmodet om, er det imidlertid tilstraekkeligt at besvare spoergsmaalet benaegtende.
14. Det er saaledes min opfattelse, at foerste spoergsmaal skal besvares benaegtende.
Det andet spoergsmaal
15. For saa vidt angaar det andet spoergsmaal, der udspringer af sagsoegerens anbringende om, at der ved beregningen af hendes pension ikke er taget tilstraekkeligt hensyn til det tidsrum, hvori hun varetog pasningen af sit barn, forekommer Arbeitgericht' s argumentation mig ligeledes temmelig soegt. Retten antager meget fornuftigt, at flere kvinder end maend er hjemmegaaende i en periode for at passe boern, samt at det heraf foelger, at flere kvinder end maend faar en "nedsat" pension som foelge af de relevante, tyske bestemmelser, hvorved der ° som tidligere naevnt ° var tale om overgangsbestemmelser. For saa vidt som denne "nedsatte" pension anses for indkomst fra et hovederhverv, der berettiger arbejdsgiveren til at afloenne den paagaeldendes bibeskaeftigelse paa deltid lavere, er det rettens opfattelse, at der foreligger en indirekte forskelsbehandling med hensyn til loen, i strid med EOEF-traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.
16. Efter Kommissionens opfattelse har det andet spoergsmaal ingen forbindelse med sagsoegtes paastand, da "fradraget" i sagsoegerens pension er minimalt. Jeg anser imidlertid ikke dette for en passende besvarelse af spoergsmaalet.
17. Det er mig umuligt at se, at sagsoegeren er udsat for nogen form for forskelsbehandling med hensyn til afloenning. Hendes samlede indkomst er maaske lavere, men dette skyldes "fradraget" i hendes pension, ikke en loenforskel. Argumentationen skulle i givet fald vaere, at fradrag i hendes pension ikke er i overensstemmelse med faellesskabsrettens ligebehandlingsregler. For saa vidt angaar hendes pension er det imidlertid klart, at der ikke foreligger forskelsbehandling i strid med direktiv 79/7/EOEF om ligebehandling med hensyn til social sikring (4). Direktivets artikel 7, litra b), bemyndiger saaledes medlemsstaterne til, som en undtagelse fra ligebehandlingsreglerne, at fastsaette "fordele med hensyn til aldersforsikring til personer, som har opdraget boern", samt til at give "ret til ydelser efter perioder, hvor beskaeftigelsen har vaeret afbrudt som foelge af boerneopdragelse". Men direktivet indebaerer ikke pligt hertil.
18. Det er saaledes min opfattelse, at det andet spoergsmaal ligeledes skal besvares benaegtende.
Forslag til afgoerelse
19. Jeg finder derfor, at de af Arbeitsgericht Bremen forelagte spoergsmaal skal besvares saaledes:
"1) Princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, jf. artikel 1, stk. 1, og artikel 3, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976, er ikke til hinder for, at en national lov, hvorefter enhver form for forskelsbehandling af deltidsansatte er forbudt, medmindre dette er objektivt begrundet, skal fortolkes saaledes, at den omstaendighed, at en deltidsansat tillige har et hovederhverv, hvori han er socialt forsikret, kan anses for en objektiv begrundelse for at afloenne den deltidsbeskaeftigede daarligere.
2) Princippet om lige loen til maend og kvinder, jf. EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975, er ikke til hinder for, at det at modtage en arbejdsophoerspension anses for et hovederhverv, selv om pensionen er nedsat paa grund af perioder med indtaegtsbortfald som foelge af boernepasning, saaledes at den paagaeldende afloennes ringere i sit deltidsansaettelsesforhold end en person, som ikke har en erhvervsmaessig hovedbeskaeftigelse."
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° EFT 1976 L 39, s. 40.
(2) ° EFT 1975 L 45, s. 19.
(3) ° Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6.
(4) ° EFT 1979 L 6, s. 24.