61986CC0267_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved dom af 28 . oktober 1986 har fredsretten i kanton Beveren-Waas anmodet Domstolen om at fortolke EOEF-Traktatens bestemmelser om konkurrence, etablering, fri udveksling af tjenesteydelser og forbudet mod skatte - og afgiftsmaessig forskelsbehandling med henblik paa de belgiske bestemmelser om indtaegter af opsparingsindskud .
Disse bestemmelser findes blandt andet i kongelig anordning af 29 . december 1983 som aendret ved kongelig anordning af 13 . marts 1986, og bestemmer, at der kun gives skattefritagelse for renteindtaegter indtil 50 000 BFR for de opsparingskonti, for hvilke der gaelder de ved loven fastsatte satser . Begunstigelsen gives altsaa ikke til konti oprettet paa gunstigere betingelser .
Hovedsagen er anlagt mod ASPA, et kreditinstitut med hjemsted i Antwerpen, af Pascal van Eycke, som er bosat i Beveren-Waas . ASPA havde naegtet Van Eycke at oprette en opsparingskonto paa de mere fordelagtige rentebetingelser, der gjaldt foer den 13 . marts 1986 . Han har derfor nedlagt paastand om, at dette afslag kendes ugyldigt, samt om at det statueres, at de af sagsoegte anvendte bestemmelser - nemlig den naevnte kongelige anordning - er uforenelige med forskellige faellesskabsbestemmelser .
De spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, gaar i det vaesentlige ud paa at fastslaa, a ) om EOEF-Traktatens artikler 85 ff . skal fortolkes saaledes, at nationale bestemmelser, som er en gentagelse af allerede bestaaende aftaler mellem banker, og som betinger en raekke skattefritagelser af, at der anvendes ensartede rentevilkaar for opsparingsindskud, og saaledes foerer til en begraensning af konkurrencen, er uforenelige med disse; b ) om samme Traktats artikler 59-66 og 95 skal fortolkes saaledes, at nationale bestemmelser, hvorefter den naevnte begunstigelse kun gaelder for opsparingsindskud i national valuta, som foretages hos banker etableret paa den paagaeldende medlemsstats omraade, er uforenelig med disse .
Van Eycke, den belgiske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber har afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg .
2 . Med henvisning til Foglia-Novello-dommen ( dom af 16 . december 1981, sag 244/80, Sml . s . 3045 ) har den belgiske regering foreslaaet Domstolen at erklaere sig inkompetent til at besvare spoergsmaalet . Den har anfoert, at der er syv omstaendigheder, der beviser, at hovedsagen er fiktiv og under alle omstaendigheder er et paaskud : a ) Van Eycke' s advokat er advokatfuldmaegtig hos ASPA' s advokat; b ) parterne har begaeret udsaettelse af sagens behandling og forelaeggelse for Domstolen paa grundlag af "samstemmende paastande"; c ) parterne har foretrukket det aftalte forum Beveren-Waas for den stedligt kompetente ret i Antwerpen; d ) tvisten har ingen genstand, fordi anordningen af 13 . marts 1986, bortset fra at den udelukker den skattemaessige fordel, ikke forbyder ASPA at anvende gunstigere betingelser for indskuddene; e ) da tvisten har verseret for en fredsret, har den belgiske regering ikke kunnet goere sine argumenter gaeldende under denne sag; f ) i det omfang den foerer til, at der udoeves pression mod Finansministeriet, vil Domstolens dom vaere inutiliter data; g ) der verserer for Conseil d' Etat en sag, som er anlagt af et kreditinstitut for at opnaa annullation af de omtvistede bestemmelser .
Denne opfattelse finder jeg ikke overbevisende . Dels tager den ikke hensyn til den omstaendighed, at til forskel fra omstaendighederne i Foglia-Novello-sagen ligger det problem, som retten i Beveren-Waas har forelagt Domstolen, i dens egen retsorden og ikke i en anden medlemsstats retsorden, dels beviser de kendsgerninger, som stoetter opfattelsen - jeg sigter navnlig til de tre foerste - ikke uigendriveligt, at hovedsagen er fiktiv . Tvaertimod, ifoelge Domstolens praksis, skal det fremgaa "aabenbart", at "de bestemmelser i faellesskabsretten, der oenskes fortolket ... ikke finder anvendelse paa de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen" ( domme af 16 . juni 1981, sag 126/80, Salonia, Poidomani e Giglio, praemis 6 og af 26 . september 1985, sag 166/84, Thomasduenger, praemis 11, henholdsvis Sml . 1981, s . 1563 og 1985, s . 3001, min understregning ).
Hvad angaar de fire oevrige omstaendigheder, som den belgiske regering har fremdraget, vil jeg dernaest bemaerke, a ) at det alene tilkommer den ret, der behandler hovedsagen, at vurdere, hvilken betydning det af Domstolen givne svar har for hovedsagen ( dom af 12 . juni 1986, de forenede sager 98, 162 og 258/85, Bertini og Bisignani m.fl ., Sml . s . 1885, praemis 8 ); b ) at ifoelge den belgiske regerings befuldmaegtigede er hovedsagen forloebet forskriftsmaessigt, og regeringen har i hvert fald i det foreliggende tilfaelde haft alle muligheder for at redegoere for sit synspunkt; c ) at den omstaendighed, at en sag med tilsvarende genstand verserer for en anden national ret, ikke har nogen betydning for naervaerende sag .
3 . Som man vil erindre, giver spoergsmaal a ), hvori jeg har sammenfattet og omformuleret de to foerste spoergsmaal fra retten i Beveren-Waas, Domstolen anledning til at fastslaa, om en medlemsstats lovgivning, hvorefter en skattefritagelse er betinget af anvendelse af ensartede rentesatser for opsparingsindskud, er uforenelig med faellesskabsbestemmelserne om konkurrence .
Van Eycke har udtalt sig til fordel for et bekraeftende svar . Efter hans opfattelse er anordningen af 13 . marts 1986 i strid med Traktatens artikel 85, fordi a ) den blot giver en samordnet praksis mellem kreditinstitutter almen gyldighed; b ) den bevirker en begraensning af konkurrencen, i det omfang bankerne anvender indlaansrentesatsen til at tiltraekke indskud; c ) den paavirker samhandelen inden for Faellesskabet ved at hindre andre medlemsstaters banker i at komme ind paa det belgiske marked .
En indledende bemaerkning . Der er ingen tvivl om, at banksektoren er omfattet af konkurrencereglerne ( dom af 14 . juli 1981, sag 172/80, Zuechner, Sml . s . 2021, praemisserne 7 og 8 ), og den restriktive foranstaltnings nationale karakter er ikke til hinder for, at den bedoemmes i forhold til artikel 85 . Denne bestemmelse er ganske vist rettet til virksomheder og ikke til medlemsstaterne, men i henhold til EOEF-Traktatens artikel 5 skal medlemsstaterne afholde sig fra at traeffe foranstaltninger, der kan beroeve den dens tilsigtede virkning . Domstolen har saaledes i dommen af 3 . december 1987 i sag 136/86 ( BNIC, Sml . s . 4789, praemis 23 ), behandlet nationale bestemmelser, der som de her foreliggende var en gentagelse af indbyrdes aftaler inden for en erhvervsgren, som antoges at vaere uforenelige med artikel 85, stk . 1 .
Men naar det er sagt, vil jeg bemaerke, at foranstaltninger som den anfaegtede anordning, ligesom foranstaltninger vedroerende diskontosatsen, forfoelger monetaerpolitiske, eller naermere betegnet kreditpolitiske formaal . Ydelse af visse skattemaessige fordele som modstykke til begraensningen af rentesatsen har indflydelse paa sparernes oekonomiske dispositioner, bankernes likviditet og rentesatsernes almindelige niveau . Benyttelse af denne foranstaltning som incitament bremser navnlig stigningen i indlaansrentesatserne og reducerer foelgelig udlaansrenten paa de penge, som bankerne udlaaner .
Selv om disse bemaerkninger er rigtige, forekommer det mig dog klart, at de samme foranstaltninger vedroerer et omraade, som Traktatens artikler 104 og 105 forbeholder medlemsstaternes kompetence . I mangel af faellesskabsbestemmelser om harmonisering kan de altsaa ikke anses for uforenelige med faellesskabsretten, selv naar de, som det afgjort er tilfaeldet her, indebaerer en begraensning af den frie konkurrence paa opsparingsomraadet .
4 . Jeg kommer dernaest til spoergsmaal b ), som i det vaesentlige er en gentagelse af det tredje spoergsmaal, som den belgiske ret har forelagt Domstolen . Det gaar ud paa at faa fastslaaet, om en medlemsstats lovgivning, som forbeholder skattefritagelsen for indskud i national valuta foretaget hos kreditinstitutter, som driver virksomhed paa denne stats omraade, er i strid med Traktatens bestemmelser om etablering, fri bevaegelighed for tjenesteydelser og forbud mod skattemaessig forskelsbehandling .
Det er let at svare paa dette . Jeg vil foerst bemaerke, at henvisningen til artiklerne 59 ff . er uden betydning, naar kapitalbevaegelserne - hvortil bankernes tjenesteydelser hoerer ifoelge Traktatens artikel 61, stk . 2 - endnu ikke er givet fri . Lad mig dernaest naevne, at i det omfang penge ikke er en "vare", er der heller intet grundlag for at henvise til artikel 95 ( se dommen af 23 . november 1978 i sag 7/78, Thompson, Sml . s . 2247, praemis 25 ). Under alle omstaendigheder har Kommissionen haevdet - uden at blive modsagt af Van Eycke - at Belgien med hensyn til den paagaeldende fordel ikke udoever forskelsbehandling mellem indenlandske og udenlandske bankers datterselskaber eller filialer .
5 . Paa baggrund af de foregaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de spoergsmaal, som er forelagt af fredsretten i kanton Beveren-Waas ved dom af 28 . oktober 1986 i den for denne ret verserende sag Pascal van Eycke mod ASPA, saaledes :
"Paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er det ikke forbudt medlemsstaterne at indfoere eller opretholde bestemmelser, hvorefter visse skattemaessige fordele for renter af opsparingsindskud er betinget af, at der gaelder ensartede betingelser for disse renter ."
(*) Oversat fra italiensk .