61988CC0188_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
Indledning
Sagsoegerne anfaegter Kommissionens beslutninger 88/327/EOEF, 88/328/EOEF og 88/329/EOEF af 22. april 1988, der indebaerer delvis afslag paa anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold, som i 1985 og 1986 blev opkraevet paa importen af visse kuglelejer med oprindelse i Singapore (EFT L 148, s. 26, 28 og 31).
Sagen hviler paa to klagepunkter. Principalt bestrider sagsoegerne lovligheden af ovennaevnte beslutninger, for saa vidt som de bygger paa en fejlagtig fortolkning af de relevante bestemmelser i grundforordningen (Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23.7.1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, EFT L 201, s. 1). Subsidiaert - saafremt Domstolen finder, at Kommissionen har anvendt disse bestemmelser korrekt - goer sagsoegerne gaeldende, at bestemmelserne er ulovlige i medfoer af traktatens artikel 184.
Reglerne
Et grundlaeggende princip i antidumpingreglerne er, at tolden ikke maa overstige dumpingmargenen.
I henhold til antidumpingkodeksens artikel 8, stk. 3, "[maa] stoerrelsen af antidumpingtolden ikke overstige den i artikel 2 fastsatte dumpingmargen".
Det synes noedvendigt at goere opmaerksom paa dette elementaere princip, da det, som vi vil se, netop er anvendelsen heraf, der droeftes i denne sag, naar man saetter sig naermere ind i den.
Ovennaevnte regel er udtryk for en strengt "kompensatorisk" opfattelse af antidumpingtolden, der som modstykke indebaerer en ubetinget pligt til at tilbagebetale ethvert indbetalt beloeb, der overstiger dumpingmargenen. Den paagaeldende bestemmelse fortsaetter nemlig: "Hvis det efter paalaeggelse af antidumpingtolden viser sig, at det opkraevede toldbeloeb overstiger den faktiske dumpingmargen, skal det overskydende beloeb tilbagebetales snarest muligt".
I overensstemmelse med GATT-reglerne hedder det i artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 2176/84:
"Kan en importoer godtgoere, at den opkraevede told overstiger den faktiske dumpingmargen ... tilbagebetales det overskydende beloeb."
Som man véd, betragtes en vare som en dumpingvare, naar dens eksportpris til Faellesskabet er lavere end den normale vaerdi af samme vare (artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 2176/84). "Dumpingmargenen" er netop det beloeb, hvormed den normale vaerdi overstiger eksportprisen [se artikel 2, stk. 13, litra a), i forordning nr. 2176/84].
Eksportpriserne, og dermed ogsaa dumpingmargenen, beregnes forskelligt, afhaengigt af om importoeren i Faellesskabet er helt uafhaengig af eksportoeren, eller om han omvendt er forretningsmaessigt forbundet med denne, som i sagsoegernes tilfaelde.
Er importoeren ikke uafhaengig af eksportoeren, betragtes den pris, til hvilken importoeren koeber varen, ikke som et tilstraekkeligt paalideligt grundlag for fastsaettelsen af "eksportprisen" i forbindelse med en undersoegelse af eventuel dumpingpraksis. Som Kommissionen har fremhaevet, har eksportoeren i disse tilfaelde mulighed for at saelge varerne til en kunstigt oppustet pris, hvorved importoeren tilskyndes til at saelge med tab paa hjemmemarkedet. Faktisk forhindrer det baand, der bestaar mellem eksportoer og importoer, at man gaar ud fra prisen for den handel, som er indgaaet mellem dem. Eksportprisen skal saaledes "konstrueres" paa grundlag af prisen ved videresalget til den foerste uafhaengige koeber. Det er klart, at man, for at beregne denne "konstruerede" eksportpris, fra videresalgsprisen maa traekke en raekke beloeb (omkostninger, diverse udgifter og overskud) fra tiden mellem importen og videresalget.
I antidumpingkodeksen (se artikel 2, stk. 5) er det fastsat, at i tilfaelde, hvor der foreligger en forretningsmaessig forbindelse mellem eksportoeren og importoeren, "kan eksportprisen beregnes paa grundlag af den pris, der opnaas, foerste gang importvarerne videresaelges til en uafhaengig koeber". Artikel 2, stk. 8, litra b), i forordning nr. 2176/84 affattet i tilsvarende vendinger.
Med hensyn til, hvorledes eksportprisen "konstrueres" i disse tilfaelde, hedder det i antidumpingkodeksen (artikel 2, stk. 6), at "der ligeledes [boer] tages hensyn til omkostninger, herunder skatter og afgifter, samt fortjenester, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg".
I denne henseende er forordning nr. 2176/84 mere analytisk. Det hedder navnlig deri, at ved den justering af videresalgsprisen, der er noedvendig for at beregne eksportprisen, skal der tages hensyn til antidumpingtolden. Det hedder i artikel 2, stk. 8, litra b), at der skal tages hensyn til "samtlige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, herunder samtlige skatter og afgifter, samt til en rimelig fortjenstmargen". Herudover hedder det:
"Ved saadanne justeringer tages saerligt hensyn til foelgende faktorer:
...
ii) told, antidumpingtold samt andre afgifter, der skal betales i importlandet ved indfoersel eller salg af varerne."
Men Kommissionen har med rette fremhaevet (punkt I.5 i duplikken), at den beregnede eksportpris kan fastsaettes med tre forskellige formaal:
a) Fastsaettelse af antidumpingtolden.
b) Fornyet undersoegelse af antidumpingtolden.
c) Beregning af den told, der skal tilbagebetales til en forretningsmaessigt forbundet importoer.
Det boer praeciseres, at i det under a) naevnte tilfaelde, hvor antidumpingtolden (endnu) ikke er indfoert, er der - naturligvis - ingen antidumpingtold, som kan traekkes fra den videresalgspris, der forlanges af den foerste uafhaengige koeber. For saa vidt angaar det under b) omhandlede tilfaelde bestrides det ikke, at eksportprisen skal beregnes ved at fratraekke den indbetalte antidumpingtold.
Med hensyn til tilfaeldet naevnt under c) - som er genstand for denne tvist - har Kommissionen skoennet, at det i ovennaevnte regel fastsatte princip om, at antidumpingtolden skal fratraekkes, ligeledes gaelder for tilbagebetaling af indbetalt told. Kommissionen har i sin meddelelse 86/C/266/02 af 15. oktober 1986 (EFT C 266, s. 2; herefter benaevnt "1986-meddelelsen") fastsat retningslinjerne for sin praksis som foelger [afsnit II, punkt 2, litra c)]:
"I tilfaelde, hvor eksportprisen er beregnet i henhold til artikel 2, stk. 8, litra b), i forordning (EOEF) nr. 2176/84, anses betalinger af antidumpingtold med henblik paa den paagaeldende vares overgang til fri omsaetning inden for Faellesskabet at vaere en omkostning, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg.
Foelgelig indroemmes der, alt andet lige, alene hel eller delvis tilbagebetaling af antidumpingtold, der er betalt paa forsendelser indfoert af en importoer, som er forretningsmaessigt forbundet med den paagaeldende eksportoer, under foelgende omstaendigheder:
- Saafremt de paagaeldende varer blev videresolgt til den foerste uafhaengige koeber ufortoldet, indroemmes der tilbagebetaling til den virksomhed, der betalte tolden, hvis videresalgsprisen er blevet forhoejet med et beloeb svarende til dumpingmargenen eller en del deraf.
- Saafremt de paagaeldende varer blev videresolgt til den foerste uafhaengige koeber fortoldet, indroemmes der tilbagebetaling, hvis videresalgsprisen er blevet forhoejet med et beloeb svarende til dumpingmargenen og den betalte told (1); i dette tilfaelde kan ansoegeren frit videregive den endelige tilbagebetaling til koeber."
Det er klart, at den "justering", der er tale om i reglen, skal forstaas som fradrag af det paagaeldende beloeb i salgsprisen.
Faktiske omstaendigheder
Sagsoegerne, NMB Italien, NMB Tyskland og NMB Det Forenede Kongerige, importerer og distribuerer i Faellesskabet praecisionskuglelejer leveret af et andet af koncernens selskaber, NMB Singapore. De tre europaeiske selskaber er ligesom NMB Singapore 100% ejet af det japanske moderselskab. Det er saaledes indlysende, at sagsoegerne ikke skal betragtes som uafhaengige importoerer, men som importoerer, der er forretningsmaessigt forbundet med eksportoeren (herefter benaevnt "forretningsmaessigt forbundne importoerer") i henhold til saavel artikel 2, stk. 5, i GATT' s antidumpingkodeks, som artikel 2, stk. 8, litra b), i forordning nr. 2176/84.
I 1984 indfoerte Faellesskabet antidumpingtold paa sagsoegernes import af kuglelejer. En midlertidig told blev paalagt ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 744/84 af 19. marts 1984 (EFT L 79, s. 8). Den endelige told blev paalagt ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2089/84 af 19. juli 1984 (EFT L 193, s. 1). Denne told er blevet betalt siden marts 1984. I de umiddelbart efterfoelgende maaneder begyndte sagsoegerne at indgive anmodninger om tilbagebetaling. Anmodningerne vedroerende den i 1984 gennemfoerte import blev trukket tilbage. Derimod er anmodningerne vedroerende importen i 1985 og 1986 opretholdt, og det er disse anmodninger, Kommissionen har taget stilling til i de tre anfaegtede beslutninger.
Det bestrides ikke, at dumpingmargenen for den paagaeldende import er blevet vaesentligt mindre som foelge af indfoerelsen af antidumpingtolden. Formindskelsen skyldes baade en forhoejelse af den salgspris, sagsoegerne forlanger i Faellesskabet, et fald i den normale vaerdi som foelge af reducerede omkostninger og faerre markedsfoeringsomkostninger i Faellesskabet.
Disse udsving bestrides ikke. At Kommissionen ikke fuldt ud har imoedekommet de af sagsoegerne indgivne anmodninger om tilbagebetaling, er saaledes ikke en foelge af en afvigende bedoemmelse af disse faktorer, men af maaden, hvorpaa Kommissionen har taget hensyn til den betalte antidumpingtold ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris, som laegges til grund ved udoevelsen af retten til tilbagebetaling.
Formalitetsspoergsmaal om ulovlighedsindsigelsen
Inden jeg gaar i gang med tvistens kerne, er der visse indledende spoergsmaal, der skal besvares.
Jeg har allerede naevnt, at sagen hviler paa to klagepunkter.
For det foerste goer sagsoegerne gaeldende, at de anfaegtede beslutninger er ulovlige, for saa vidt som de bygger paa en fejlagtig fortolkning af grundforordningen.
Subsidiaert nedlaegger sagsoegerne paa grundlag af traktatens artikel 184 paastand om ulovlighed for det tilfaelde, at Domstolen finder, at Kommissionen ifoelge den paagaeldende forordning er pligtig at behandle betalt antidumpingtold som en omkostning, der skal traekkes fra ved beregningen af eksportprisen.
Kommissionen har fremsat tre indsigelser mod, at denne subsidiaere paastand tages under paakendelse. Kommissionen goer gaeldende, at de bestemmelser i forordningen, som sagsoegerne soeger proevet, ikke er tilstraekkelig specificeret, at de nedlagte paastande ikke omfatter et saadant krav, og endelig at artikel 184 giver hjemmel for at paaberaabe sig en forordnings uanvendelighed, men ikke for at bestride dens gyldighed.
Hvad angaar den foerste indsigelse er det tilstraekkeligt at fremhaeve, at genstanden for diskussionen i denne sag er lovligheden af, at told fradrages som omkostning i henhold til artikel 2, stk. 8, litra b), i grundforordningen. Det er alene denne regel, saavel sagsoegerne som Kommissionen hele tiden utvetydigt har henvist til. Der hersker saaledes ikke den mindste tvivl om, hvilken bestemmelse der omtvistes.
For saa vidt angaar den anden indsigelse er det korrekt, at paastandene ikke udtrykkeligt henviser til det paa artikel 184 baserede anbringende om ulovlighed, idet sagsoegerne noejes med at kraeve de anfaegtede beslutninger "frakendt enhver retsvirkning" (og naturligvis kraeve, at Kommissionen paalaegges at betale sagens omkostninger).
Det er imidlertid korrekt, at det ubestrideligt fremgaar af sagens akter, at sagsoegerne subsidiaert har fremsat et anbringende om, at grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), er ulovlig (s. 7 og s. 77 i staevningen og s. 2 i replikken). Sagsoegerne udtaler endvidere udtrykkeligt i staevningen, at paastanden om, "at grundforordningens bestemmelser kendes ugyldige" er nedlagt "i medfoer af EOEF-traktatens artikel 184". Der er saaledes ingen tvivl om, at anbringendet om ulovlighed faktisk er fremsat forskriftsmaessigt i sagen.
At der ikke udtrykkeligt er nedlagt paastand herom, synes efter min opfattelse ikke at kunne bevirke, at selve anbringendet ikke kan paakendes, medmindre man bevaeger sig ud i en formalisme, som helt mangler rationel berettigelse. Det anbringende, der er fremsat til stoette for paastandene i staevningen (vedroerende annullation af de anfaegtede beslutninger), haenger nemlig fuldstaendig sammen med saavel sagsoegernes hovedpaastand som deres subsidiaere incidenspaastand om ulovlighed. I virkeligheden vil resultatet under alle omstaendigheder blive annullation af de af Kommissionen i medfoer af grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), vedtagne beslutninger, hvad enten Domstolen tager hovedpaastanden eller den subsidiaere paastand til foelge, fordi den finder anbringendet om ulovlighed begrundet. Og dette resultat svarer netop til det i paastandene fremsatte anbringende.
For saa vidt angaar den tredje indsigelse forekommer den mig at vaere klart ubegrundet, da det er ganske tydeligt, at sagsoegerne har indskraenket sig til at nedlaegge paastand om, at Domstolen som et led i sagen konstaterer, at den naevnte bestemmelse i grundforordningen er ulovlig, hvilken paastand ligger inden for rammerne af traktatens artikel 184.
Andre formalitetsspoergsmaal
Kommissionen finder, at visse andre anbringender ej heller kan paakendes i det omfang, de ligger uden for anvendelsesomraadet for artikel 173. Det drejer sig om anbringenderne om tilsidesaettelse af GATT-forpligtelserne, den for langvarige tilbagebetalingsprocedure, afvigelsen mellem Kommissionens og Faellesskabets handelspartneres praksis og ulovligheden af Kommissionens "handelspolitik". I duplikken laegger Kommissionen igen vaegt paa, at sagsoegerne ikke bestemt har angivet retsgrundlaget for disse kritikpunkter, hvorfor "Domstolen ikke boer behandle dem" (punkt II.2.2).
Jeg finder imidlertid, at de anbringender, som Kommissionen vil have afvist, skal betegnes ikke som selvstaendige anbringender i sagen, men som argumenter fremsat til stoette for andre klagepunkter, navnlig klagepunktet om en fejlagtig fortolkning af grundforordningen. Saaledes goeres det gaeldende, at den overdrevent lange tilbagebetalingsprocedure "yderligere forvaerrer systemet, som i sig selv er lidet tilfredsstillende" saaledes at forstaa, at den langvarige sagsbehandling saetter den manglende proportionalitet i relief. Afvigelsen fra den praksis, der foelges af Faellesskabets handelspartnere, er "en faktor, der skal tages hensyn til ved fortolkningen af EF-retten", og som bekraefter, at "Kommissionens system i sig selv hverken er noedvendigt eller uundgaaeligt" og er baseret paa en fejlagtig fortolkning af grundreglerne. At Kommissionens system afspejler en ulovlig handelspolitik, da det "synes at faa eksportoererne til at opgive en spontan prisforhoejelse" er et andet argument, hvorved det soeges paavist, at Kommissionens fortolkning er helt irrationel, eftersom den foerer til resultater, der er i modstrid med de handelsmaessige beskyttelsesforanstaltningers egentlige formaal.
Det er mere usikkert, hvorledes man skal betegne bemaerkningerne om overtraedelse af GATT-reglerne. Det er aldeles uklart, om sagsoegerne anbefaler en fortolkning af EF-reglerne i lyset af bestemmelserne i antidumpingkodeksen, eller om de - som det synes at fremgaa af replikken - finder, at den manglende overensstemmelse med antidumpingkodeksen i sig selv goer EF-reglerne ulovlige og saaledes kan paaberaabes i forbindelse med den paa artikel 184 baserede indsigelse. Under hensyntagen til, hvad der blev haevdet under retsmoedet, er jeg tilboejelig til at mene, at den foerste fortolkning er den rigtigste. Det forekommer mig nemlig, at sagsoegerne henviser til GATT-reglerne for at paavise, at den helt bogstavelige fortolkning af grundforordningen, som Kommissionen gaar ind for, er fejlagtig, for saa vidt den medfoerer resultater i strid med antidumpingkodeksen, mens den afvigende fortolkning, der paaberaabes i staevningen, synes at haenge noeje sammen med Faellesskabets internationale forpligtelser. Under alle omstaendigheder er det saaledes, at selv om anbringendet om overtraedelse af GATT-reglerne betragtes som et selvstaendigt anbringende til stoette for indsigelsen om ulovlighed, vil det altid vaere et anbringende, der ligger inden for rammerne af artikel 173, og som skal realitetsbehandles.
Under henvisning til denne opfattelse af sagsoegernes anbringender finder jeg, at Kommissionens indsigelse mod, at de paakendes, boer forkastes.
Realiteten
Genstanden for denne tvist er, om det er lovligt under en tilbagebetalingsprocedure at betragte den af en forretningsmaessigt forbunden importoer betalte antidumpingtold som en omkostning, der kan traekkes fra videresalgsprisen ved beregningen af eksportprisen. Ifoelge sagsoegerne indebaerer kriteriet om fradrag af tolden i hvert fald under visse omstaendigheder, at det konstateres, at der er en dumpingmargen (hvormed tilbagebetaling skal naegtes), selv om der i virkeligheden ikke laengere findes en saadan margen. Det her anvendte system er saaledes i strid med antidumpingreglernes grundprincipper og medfoerer uforholdsmaessige og diskriminerende udgifter for de forretningsmaessigt forbundne importoerer.
Da det naevnte kriterium fremgaar af grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), er det fortolkningen af denne regel, jeg foerst skal se paa (I). I den forbindelse vil jeg ligeledes undersoege, om sagsoegernes ulovlighedsindsigelse er berettiget.
Men allerede nu vil jeg henlede Domstolens opmaerksomhed paa, at proceduredroeftelserne synes at have flyttet tvistens fokus over paa en problemstilling, der gaar laengere end til, hvilket kriterium der finder anvendelse ved beregningen af eksportprisen og dumpingmargenen. Paa baggrund af kendsgerningerne i sagen, navnlig det, der er fremkommet i den mundtlige fase, forekommer det mig, at det egentlige spoergsmaal er, om den forretningsmaessigt forbundne importoer kan paatage sig udgiften i forbindelse med toldens betaling, indtil den tilbagebetales, eller om denne udgift tvaertimod altid skal vaeltes over paa koeberen. Det, at toldudgiften skal paahvile den uafhaengige koeber, synes at vaere en selvstaendig betingelse, som slutter sig til udoevelsen af tilbagebetalingsretten. Det er dette spoergsmaal, der vil blive undersoegt i naervaerende forslags anden del (II).
Endelig vil jeg kort komme ind paa de resterende klagepunkter vedroerende de anfaegtede beslutninger (III).
I - Fortolkning af grundforordningen
a) Parternes synspunkter
Sagsoegerne har fremhaevet, at i overensstemmelse med antidumpingkodeksen goeres retten til tilbagebetaling af antidumpingtolden i artikel 16 i forordning nr. 2176/84 alene betinget af, at det bevises, at toldbeloebet overstiger den "faktiske dumpingmargen".
For det andet goer sagsoegerne gaeldende, at naar en forretningsmaessigt forbunden importoer har forhoejet videresalgsprisen i Faellesskabet med et beloeb svarende til den i forvejen konstaterede dumpingmargen, er en saadan forhoejelse noedvendig og tilstraekkelig til at bringe dumpingen til ophoer og foelgelig til at danne grundlag for retten til tilbagebetaling af den betalte told. Alt andet lige (normal vaerdi samt importoerens omkostninger og fortjeneste) er den beregnede eksportpris lig med den normale vaerdi, saafremt videresalgsprisen er forhoejet med et beloeb svarende til én gang dumpingmargenen, og dumpingen er saaledes bragt til ophoer.
Dog naar man kun frem til dette resultat, saafremt den betalte told ikke betragtes som en omkostning, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg og derfor ikke traekkes fra ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris. Ifoelge sagsoegerne boer man derfor fortolke den i artikel 2, stk. 8, litra b), i forordning nr. 2176/84 mere snaevert, end dens ordlyd tilsiger. Det boer saaledes anerkendes, at det kun er tilladt at fratraekke den indbetalte told ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris med henblik paa den fornyede behandling og ikke med henblik paa tilbagebetalingen (2). En anden loesning ville foere til det ulogiske og i oevrigt retsstridige resultat, at der fastsaettes en helt kunstig dumpingmargen, og give anledning til et helt uforholdsmaessigt og diskriminerende formuetab.
Kommissionen har paa sin side ikke bestridt, at der bestaar en ret til at opnaa tilbagebetaling, naar dumpingen er bragt til ophoer. Men den bemaerker, at for saa vidt angaar forretningsmaessigt forbundne importoerer, skal den i grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), foreskrevne regel for fastsaettelse af den "beregnede" eksportpris anvendes bogstaveligt ved undersoegelsen af, om der endnu bestaar en dumpingmargen for visse indfoersler. Denne regel foreskriver i almindelighed, og saaledes ogsaa i forbindelse med tilbagebetalingsprocedurerne, at den beregnede eksportpris skal fastsaettes ved at traekke den betalte told fra den videresalgspris, importoeren forlanger af den foerste uafhaengige koeber. Det er paa grundlag af denne fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), at Kommissionen har vedtaget ovennaevnte 1986-meddelelse, som netop hvad angaar den af den forretningsmaessigt forbundne importoer ivaerksatte tilbagebetalingsprocedure fastsaetter, at "betalinger af antidumpingtold med henblik paa den paagaeldende vares overgang til fri omsaetning inden for Faellesskabet [anses] for at vaere en omkostning, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg". Den samme bogstavelige fortolkning er et af hovedpunkterne i begrundelserne for de omtvistede beslutninger (3).
Men dersom den beregnede eksportpris fastsaettes ved ligeledes fra videresalgsprisen at traekke den betalte told, foelger det noedvendigvis heraf, at den forretningsmaessigt forbundne importoer, hos hvem tolden er opkraevet, for at bringe dumpingen til ophoer og opnaa tilbagebetaling maa forhoeje videresalgsprisen med et beloeb svarende til to gange og ikke én gang dumpingmargenen.
b) "Single jump" eller "double jump"?
Det er saaledes klart, hvilke forskelle der opstaar, afhaengigt af om man anvender det ene eller det andet beregningskriterium ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris.
Foelger man sagsoegernes synspunkt, vil en forhoejelse af videresalgsprisen med et beloeb svarende til én gang dumpingmargenen bringe dumpingen til ophoer og bevirke, at der derfor opstaar en ret til tilbagebetaling af den betalte told. Dvs. at et single jump, for at benytte sagsoegernes slaaende udtryk - er alt, hvad der kraeves.
Foelger man derimod Kommissionens synspunkt, er det for at bringe dumpingen til ophoer og opnaa ret til tilbagebetaling noedvendigt med en forhoejelse paa to gange dumpingmargenen - et double jump (4).
Det er ligeledes klart, at de to situationer udelukker hinanden. I tilfaelde af - alt andet lige - at videresalgsprisen til den foerste uafhaengige koeber forhoejes med et bestemt beloeb, vil der enten foreligge eller ikke foreligge dumping.
Jeg maa saaledes se paa, hvilken prisforhoejelse der er noedvendig og tilstraekkelig til at bringe dumpingen til ophoer. I denne forbindelse skal det foerst paapeges, at grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), som fastsaetter, at den af importoeren betalte antidumpingtold skal betragtes som en omkostning og derfor kan traekkes fra ved fastsaettelsen af den "beregnede" eksportpris, ikke derved begraenser anvendelsen af denne beregningsregel til en bestemt situation. Reglens ordlyd synes saaledes at bekraefte Kommissionens fortolkning, ifoelge hvilken tolden skal traekkes fra videresalgsprisen, uanset om fastsaettelsen af den beregnede eksportpris skal finde sted inden for rammerne af en genbehandlings- eller en tilbagebetalingsprocedure.
Det skal dog bemaerkes, at mens det i forbindelse med en genbehandling synes at vaere helt berettiget at anvende kriteriet om fradrag af antidumpingtolden, hvilket da ogsaa anerkendes af sagsoegerne (5), vil anvendelsen af dette kriterium i forbindelse med tilbagebetalingsprocedurerne under visse omstaendigheder medfoere ulogiske foelger, som er uforenelige med saavel hovedprincipperne i antidumpingreglerne som visse grundlaeggende principper i Faellesskabets retsorden.
Som naevnt vil den forretningsmaessigt forbundne importoer, saafremt kriteriet anvendes strengt, vaere noedsaget til at forhoeje videresalgsprisen med et beloeb svarende til to gange dumpingmargenen, for at den beregnede eksportpris efter fradrag af tolden kan komme til at svare til den normale vaerdi. Med andre ord vil der fortsat vaere tale om en dumpingmargen, saa laenge videresalgspriserne ikke underkastes denne dobbelte forhoejelse.
Men netop denne dobbelte forhoejelse synes at vaere helt uberettiget.
Her maa det jo erindres, at antidumpingreglerne paa grund af hensynet til beskyttelsen af handelen, som jeg har naevnt flere gange, er rent "kompensatoriske". Reglerne har til formaal at undgaa, at varer indfoeres og afsaettes i Faellesskabet til en kunstigt lav pris. Under disse omstaendigheder har anvendelsen af tolden som beskyttelsesforanstaltning alene til formaal at genindfoere prisbetingelser, som ikke er til skade for faellesskabskonkurrencen.
Noeglefaktoren er saaledes dumpingmargenen. Det er denne margen, der skal udlignes. Det grundlaeggende princip er derfor, som jeg naevnte allerede i begyndelsen, at tolden ikke maa overstige dumpingmargenen.
I saa fald indebaerer reglerne, at dumpingen er bragt til ophoer, naar salgsprisen i Faellesskabet er forhoejet med et beloeb, som svarer til den konstaterede dumpingmargen. Naar denne forhoejelse er gennemfoert, saelges det paagaeldende produkt ikke laengere til en kunstigt lav pris, og det er ikke laengere noedvendigt at vedtage foranstaltninger for at beskytte handelen.
Er der tale om en forretningsmaessigt forbunden importoer, er den pris, der skal laegges til grund, videresalgsprisen til den foerste uafhaengige koeber. Det er nemlig paa dette stadium, at den importerede vare moeder konkurrencen fra faellesskabsprodukterne. Det er saaledes paa grundlag af denne pris, det skal fastslaas, om varen er genstand for dumping, og om den eventuelle dumping er bragt til ophoer.
Naar det saa viser sig, at en given videresalgspris indebaerer, at der opstaar en dumpingmargen, hvorefter der paalaegges told, maa det vaere meningen med foranstaltningen til beskyttelse af handelen, at den bringes op til et niveau, hvor der ikke ville have vaeret tale om dumping.
Denne forhoejelse maa ikke overstige dumpingmargenen (hvilket i oevrigt ogsaa gaelder foranstaltningen til beskyttelse af handelen. Kraever man en stoerre forhoejelse, noejes man ikke laengere med at genetablere et korrekt prisniveau, man presser ogsaa produktets pris op paa et niveau, der uberettiget goer, at det har svaert ved at konkurrere med faellesskabsproduktet. Man gaar med andre ord fra handelsbeskyttelse til protektionisme.
Jeg mener foelgelig, at en forretningsmaessigt forbunden importoer for at bringe dumpingen til ophoer skal forhoeje sine videresalgspriser til den uafhaengige koeber med et beloeb svarende til den konstaterede dumpingmargen, og ikke mere.
c) Kommissionens praksis
Det er vigtigt at bemaerke, at denne konklusion bekraeftes af Kommissionens praksis, som denne fremgaar af 1986-meddelelsen og de mundtlige indlaeg i retsmoedet, forudsat at man gaar videre end til det naevnte kriterium og analyserer, hvorledes tilbagebetalingssystemet faktisk fungerer.
Jeg vil starte med de mundtlige indlaeg i sagen. Under punkt IV.3 i svarskriftet - dvs. under den endelige sammenfatning af Kommissionens argumentation - udtaler Kommissionen, at den forretningsmaessigt forbundne importoer kun midlertidigt er tvunget til at forhoeje videresalgsprisen med det dobbelte af dumpingmargenen:
"Den forretningsmaessigt forbundne importoer er midlertidigt tvunget til at forhoeje sin pris med det dobbelte af dumpingmargenen for at opnaa tilbagebetalingen, som han senere kan videregive til koeberen."
Denne opfattelse bekraeftes lidt laengere fremme, hvor det hedder, at den situation, at videresalgsprisen indledningsvis forhoejes med det dobbelte af dumpingmargenen, er "rent midlertidig" (punkt IV.5).
Det er maaske endog overfloedigt at paapege, at denne rent midlertidige forhoejelse ikke betyder andet, end at den endelige og dermed faktiske pris, til hvilken transaktionen mellem importoeren og den uafhaengige koeber finder sted, "at the end of the day" omfatter en forhoejelse paa kun én gang dumpingmargenen, dvs. et single jump, noejagtigt som haevdet af sagsoegerne. Dette er den faktiske pris, efter at importoeren efterfoelgende har videregivet den tilbagebetalte told til koeberen, idet tilbagebetalingen er hverken mere eller mindre end et efterfoelgende nedslag i salgsprisen.
Dette bekraeftes af de taleksempler, Kommissionen har fremlagt i sine skriftlige indlaeg (se navnlig duplikkens punkt III.B. B.1).
Det fremgaar af disse eksempler, at i de to tilfaelde, hvor retten til tilbagebetaling anerkendes af Kommissionen, nemlig
- naar den forretningsmaessigt forbundne importoer saelger "ufortoldet" til den foerste uafhaengige koeber, eller
- naar den forretningsmaessigt forbundne importoer saelger "fortoldet" til den foerste uafhaengige koeber,
er den uafhaengige koebers nettosaldo, dvs. naar tilbagebetalingen og den eventuelle videregivelse af tolden har fundet sted, én enhed, der debiteres koeberen. Denne enhed svarer netop til forhoejelsen af koebsprisen med én gang dumpingmargenen.
I oevrigt henviser disse eksempler til de to tilfaelde, der allerede er naevnt i Kommissionens meddelelse af 1986. I begge tilfaelde omfatter den faktiske og endelige videresalgspris til den uafhaengige koeber en forhoejelse svarende til kun én og ikke to gange dumpingmargenen.
Det er nemlig saaledes, at i det foerste tilfaelde
- forhoejer den forretningsmaessigt forbundne importoer videresalgsprisen med én gang dumpingmargenen
- saelger importoeren "ufortoldet", dvs. at koeberen skal betale tolden og anmode om at faa den tilbagebetalt.
I praksis paafoeres der kun midlertidigt koeberen en dobbelt udgift repraesenteret ved betalingen af den forhoejede pris og af tolden. Selve tolden tilbagebetales nemlig senere, saaledes at den faktiske pris, der betales af koeberen, omfatter en forhoejelse paa kun én gang dumpingmargenen.
I det andet tilfaelde
- forhoejer den forretningsmaessigt forbundne importoer videresalgsprisen med to gange dumpingmargenen
- betaler importoeren tolden
- ansoeger importoeren om og faar bevilget tilbagebetaling af tolden
- videregiver importoeren den tilbagebetalte told til koeberen.
Som foelge heraf paafoeres koeberen kun midlertidigt en dobbelt udgift (repraesenteret ved koebsprisens double jump). I anden omgang videregiver importoeren den told, han har faaet tilbagebetalt, til koeberen, som saaledes i virkeligheden efterfoelgende opnaar et nedslag paa varens pris. I praksis omfatter den pris, der faktisk betales af koeberen, nemlig "at the end of the day" en forhoejelse svarende til kun én gang dumpingmargenen.
Det er vigtigt at bemaerke, at det er netop paa dette prisniveau, at antidumpingtolden (uanset hvem der har betalt den) tilbagebetales, hvilket bekraefter, at det er paa dette prisniveau, dumpingen maa formodes at vaere bragt til ophoer.
Kort sagt foelger Kommissionen den praksis, at for at bringe dumpingen til ophoer skal den forretningsmaessigt forbundne importoer, som har betalt tolden paa varen, forhoeje videresalgspriserne til den uafhaengige koeber med et beloeb svarende til dumpingmargenen, og ikke mere.
d) International praksis
Denne konklusion bekraeftes af oplysninger fra internationalt hold. I denne sag har man isaer droeftet det amerikanske system. Kommissionen bestrider relevansen af at henvise til dette system, da det afviger fra faellesskabssystemet.
Det er rigtigt, at det amerikanske system er "retrospektivt", saaledes at forstaa, at man efter deponeringen af en skoensmaessigt fastsat told efterfoelgende for hver indfoersel fastslaar, hvor stor den faktiske dumpingmargen er, og hvor stor den endelige told skal vaere, ved at udligne den positive eller negative saldo (idet der enten sker tilbagebetaling af tolden eller paalaegges en yderligere told).
Men i forbindelse med det problem, vi beskaeftiger os med, synes denne kendsgerning ikke at vaere tilstraekkelig til at goere en sammenligning med det amerikanske system uberettiget.
I virkeligheden skal de virksomheder, der anmoder Faellesskabet om at faa tilbagebetalt erlagt told, bevise, at tolden for visse indfoerslers vedkommende har vaeret hoejere end den faktiske dumpingmargen. Naar alt kommer til alt kraever disse virksomheder en efterfoelgende tilpasning af den ved importen betalte told til varens faktiske situation efter importen. Denne fremgangsmaade forekommer mig i det store og hele at vaere analog med den fremgangsmaade, der benyttes i det amerikanske system til fastsaettelse af den endelige told. I begge tilfaelde er der tale om for bestemte indfoersler at fastslaa efterfoelgende, hvad eksportprisen var, og hvad den normale vaerdi var, og dernaest sammenligne den resulterende dumpingmargen med den told, der blev opkraevet ved importen. Det er klart, at for saa vidt angaar eksportpriserne skal man, naar der er tale om forretningsmaessigt forbundne importoerer, i begge tilfaelde fastsaette den "beregnede" pris i overensstemmelse med reglerne i GATT' s antidumpingkodeks.
Naar dette er sagt, vil jeg noejes med at understrege foelgende, som fremgaar af et af Domstolens tjenestegrene udarbejdet notat:
- I praksis kan antidumpingtold ikke fratraekkes i USA i henhold til point d), section 1677a, i Tariff Act.
- Court of International Trade har i sin dom af 27. januar 1986 (PQ corp. c. US, CIT 1987, Slip Opinion No 87-11, US International Trade Reports, New Series, vol. 2) klart udtalt sig imod fradrag af det beloeb, der er deponeret som skoensmaessigt fastsat antidumpingtold, idet den tilslutter sig Department of Commerce' s argument om, at "if deposits of estimated antidumping duties entered into calculation of present dumping margins, then the deposits would work to open up a margin where no otherwise exists".
- Department of Commerce' s praksis maa betragtes som bekraeftet, saaledes som denne praksis fremgaar af Notice of Final Results of Antidumping duty administrative review (July 1, 1988), Color Television Receivers from Korea, 53 FR 245975, hvor det udtales, at "adding these estimated duties to the dumping margins would artificially inflate them".
Af samme notat fremgaar det endvidere, at paa grund af usikkerheden vedroerende ordlyden af den relevante bestemmelse i GATT' s antidumpingkodeks er spoergsmaalet blevet rejst i forbindelse med Uruguay-runden. Det er vaerd at naevne, at foelgende fremgaar af de holdninger, der hidtil er kommet til udtryk:
- Antidumpingtold betragtes principielt ikke som omkostninger.
- Saafremt den beregnede eksportpris uden fradrag af antidumpingtolden er lig med eller hoejere end den normale vaerdi, hvilket jo netop er tilfaeldet i den foreliggende sag, skal tolden pligtmaessigt tilbagebetales, dvs. at alt andet lige (normal vaerdi, andre omkostninger og fortjenester for den forretningsmaessigt forbundne importoer) er det tilstraekkeligt med en forhoejelse af videresalgsprisen med et beloeb svarende til én gang dumpingmargenen for at bringe dumpingen til ophoer og opnaa tilbagebetaling.
- Der ikke er enighed om noedvendigheden af at fratraekke antidumpingtolden i tilfaelde af, at det efter den foerste beregning uden fradrag af antidumpingtolden viser sig, at den beregnede eksportpris er mindre end den normale vaerdi. I oevrigt er det i saa fald aabenbart, at der under ingen omstaendigheder foreligger ret til tilbagebetaling, og at det snarere drejer sig om at fastslaa, om der skal tages hensyn til den betalte antidumpingtold, naar man som led i den fornyede behandling undersoeger, om der er sket en forhoejelse af dumpingmargenen (se fodnote 5 ovenfor).
Det er rigtigt, at ovenstaaende oplysninger blot belyser nogle hovedlinjer, der er fremdraget under nogle igangvaerende forhandlinger. Men dette boer ikke faa os til at undervurdere eller helt ignorere dem, for saa vidt de er klare og relevante.
e) Grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b): indskraenkende fortolkning eller ulovlighed?
Paa grundlag af ovenstaaende bemaerkninger mener jeg, at en forretningsmaessigt forbunden importoer, som har betalt antidumpingtold, for at bringe dumpingen til ophoer og opnaa tilbagebetaling kun skal forhoeje videresalgspriserne med et beloeb svarende til dumpingmargenen.
Efter et saadant single jump er dumpingen bragt til ophoer, og den forretningsmaessigt forbundne importoer har i medfoer af grundforordningens artikel 16, stk. 1, ret til at faa tilbagebetalt den betalte told.
I den ovenfor beskrevne situation skal den betalte told derfor ikke betragtes som en omkostning, der skal traekkes fra videresalgsprisen ved fastsaettelsen af den "beregnede" eksportpris (og det goer Kommissionen i virkeligheden heller ikke). Bliver tolden trukket fra, er resultatet en dumpingmargen paa et videresalgsprisniveau, paa hvilket der i virkeligheden ikke er nogen dumpingmargen.
Heraf foelger, at i en situation som den, der foreligger i denne sag, maa det i grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), omhandlede kriterium ikke anvendes, for saa vidt det indebaerer opretholdelse af foranstaltninger til beskyttelse af handelen, selv om hovedforudsaetningen for disse foranstaltninger (dumpingmargenen) er fjernet. Det er ligeledes ulovligt, naar den forretningsmaessigt forbundne importoer i medfoer af samme kriterium paafoeres en helt uberettiget udgift, og Faellesskabet uberettiget tilbageholder en told, der er opkraevet uretmaessigt, og saaledes tilegner sig beloeb, som udgoer en integrerende del af den forretningsmaessigt forbundne importoers retmaessige indtaegter.
Endvidere maa det understreges, at et saadant system er diskriminerende, for saa vidt som det, hvis der er tale om en forretningsmaessigt forbunden importoer, som har forhoejet videresalgspriserne med én gang dumpingmargenen, foerer til en formodning om, at der med dette prisniveau er tale om en dumpingmargen svarende til den, som kunne konstateres foer naevnte forhoejelse. Er der derimod tale om en uafhaengig importoer, som har vaeltet samme forhoejelse af eksportprisen, dvs. svarende til dumpingmargenen, over paa videresalgspriserne (hvilket er helt lovligt), er det klart, at dumpingen maa anses for ophoert. I praksis sker det alt andet lige og ved samme videresalgspris, at det af den forretningsmaessigt forbundne importoer solgte produkt endnu er genstand for dumping, mens det af den uafhaengige importoer solgte produkt ikke laengere er det.
Det maa konkluderes, at er der tale om en forretningsmaessigt forbunden importoer, som har forhoejet sine videresalgspriser med et beloeb svarende til én gang dumpingmargenen, og som derefter anmoder om at faa den betalte told tilbagebetalt, foerer anvendelsen af kriteriet om, at antidumpingtolden kan traekkes fra ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris, til et ulovligt resultat.
Foelgelig maa man enten antage, at der i artikel 2, stk. 8, litra b), stilles krav om et saadant fradrag, og godtage sagsoegernes ulovlighedsindsigelse, eller antage, at reglen kan fortolkes indskraenkende og begraense sagen om fradrag af tolden til alene at omfatte den fornyede behandling af dumpingmargenen.
I praksis er resultatet det samme, da den delvise ulovlighed og den indskraenkende fortolkning af reglen under alle omstaendigheder begge foerer til, at beloebet ikke kan traekkes fra i det paagaeldende tilfaelde, og saaledes til en konstatering af, at de anfaegtede beslutninger er ulovlige.
Personligt foretraekker jeg den anden af de to muligheder. Jeg finder nemlig, at det er Domstolen, der skal fastlaegge, hvilken raekkevidde reglerne skal have for at vaere forenelige med det system, de indgaar i, og saaledes at det undgaas, at de bliver (selv delvis) ulovlige. Principperne om systematisk fortolkning og om, at retsakter boer bestaa, dikterer denne fremgangsmaade, i forbindelse med hvilken bestemmelsernes fortolkning kun repraesenterer udgangspunktet og ikke maalet.
Paa baggrund af disse principper forekommer en indskraenkende fortolkning af artikel 2, stk. 8, litra b), mig at vaere tilladt, da den under ingen omstaendigheder fratager bestemmelsen hele dens normative virkning. Parterne anerkender nemlig, at kriteriet om fradrag af tolden under alle omstaendigheder gaelder i forbindelse med genbehandlingsprocedurerne. Det bestrides ej heller, at fradraget af tolden i dette tilfaelde skal betragtes som foreneligt med principperne om beskyttelse af handelen, som ligger til grund for antidumpingreglerne. Endvidere synes denne indskraenkende fortolkning at vaere bekraeftet af, at Kommissionen selv, skoent den paaberaaber sig noedvendigheden af at holde fast ved kriteriet om fradrag af antidumpingtolden i forbindelse med tilbagebetalingsprocedurerne, i praksis ikke har vaeret konsekvent i sin anvendelse af kriteriet, hvilket skulle fremgaa af ovenstaaende betragtninger.
II - Betingelserne for at udoeve retten til tilbagebetaling
Kort sagt foerer ovenstaaende gennemgang af sagen til den konklusion, at kriteriet om fradrag af tolden ikke skal anvendes i sager om anmodninger om tilbagebetaling indgivet af en forretningsmaessigt forbunden importoer, som har forhoejet videresalgsprisen med et beloeb svarende til én gang den tidligere konstaterede dumpingmargen.
Heraf foelger, at i saa fald er der ingen grund til ikke at anerkende den forretningsmaessigt forbundne importoers ret til tilbagebetaling af den betalte told.
Det skal imidlertid bemaerkes, at Kommissionen ogsaa har soegt at forsvare de anfaegtede beslutningers lovlighed paa grundlag af andre betragtninger end dem, jeg har gennemgaaet.
Ifoelge Kommissionen skal saaledes retten til tilbagebetaling i en situation som den foreliggende under alle omstaendigheder naegtes af to grunde, nemlig
- for at undgaa faren for, at den forretningsmaessigt forbundne importoer goer sig skyld i "maskeret dumping", og
- for at undgaa forskelsbehandling mellem en uafhaengig importoer og en forretningsmaessigt forbunden importoer.
I den forbindelse maa det foerst gentages, at disse argumenter er fremsat til stoette for en praksis, som ikke afspejler en konsekvent anvendelse af det i grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), omhandlede kriterium om fradrag af tolden. I virkeligheden afviger Kommissionens syn paa, hvornaar der kan indroemmes tilbagebetaling af tolden, jf. 1986-meddelelsen, ikke vaesensforskelligt fra sagsoegernes. Jeg vil atter erindre om, at ifoelge sagsoegerne har en forretningsmaessigt forbunden importoer helt bestemt ret til tilbagebetaling, naar han har videresolgt det produkt, for hvilket han betalte antidumpingtold, til en pris, der er forhoejet med én gang dumpingmargenen. Jeg gentager ligeledes, at denne situation synes at vaere den samme som i de to i 1986-meddelelsen omhandlede tilfaelde hvad angaar den faktiske pris, til hvilken transaktionen mellem en forretningsmaessigt forbunden importoer og en uafhaengig koeber foregaar. I begge tilfaelde omfatter videresalgsprisen nemlig en forhoejelse svarende til et single jump.
Den eneste forskel er, at i de to tilfaelde, der er naevnt i 1986-meddelelsen, er det den uafhaengige koeber, der midlertidigt paafoeres toldudgiften (6); denne udgift er dog kun midlertidig, da koeberen siden modtager et tilsvarende beloeb enten fra Faellesskabet (ved "ufortoldet" koeb) eller fra importoeren (ved "fortoldet" koeb).
Derimod paahviler tolden i sagsoegernes tilfaelde importoeren, indtil tilbagebetalingen finder sted.
Det er den eneste forskel. Og det maa bemaerkes, at det er denne eneste forskel, der synes at vaere den eneste virkelige grund til, at sagsoegerne ikke har opnaaet den oenskede tilbagebetaling.
Med andre ord synes den mest realistiske beskrivelse af Kommissionens system for tilbagebetaling af tolden paa baggrund af de fremlagte oplysninger at vaere foelgende: Kommissionen kraever med henblik paa tilbagebetaling ikke en forhoejelse af den faktiske videresalgspris, der er stoerre end et single jump; Kommissionen kraever snarere som yderligere betingelse, at tolden indtil tilbagebetalingen betales af koeberen og ikke af den forretningsmaessigt forbundne importoer. Det er naeppe noedvendigt at gentage, at en saadan praksis har meget lidt til faelles med fradraget af tolden som en omkostning. Hvis tolden nemlig virkelig blev trukket fra ligesom alle andre omkostninger, der baeres af importoeren, ville en forhoejelse paa to gange dumpingmargenen vaere tvingende noedvendig for at opnaa tilbagebetaling. Men et saadant double jump skulle naturligvis vaere endeligt, ikke midlertidigt. Ved bestemmelsen af, om der finder dumping sted, er det den faktiske pris, som har betydning. For at bestemme denne pris skal der tages hensyn ikke alene til salgsprisen i foerste omgang, men ogsaa til enhver acontobetaling, rabat eller videregivelse af et beloeb, som efterfoelgende indroemmes koeberen af saelgeren.
Saafremt dette er det reelle indhold af Kommissionens system - og paa grundlag af de foreliggende oplysninger synes det ikke muligt at naa til en anden slutning - mener jeg, at man kan fremsaette foelgende bemaerkninger.
For det foerste synes begrundelsen i de anfaegtede beslutninger utilstraekkelig, for saa vidt som den ikke uddyber den egentlige grund til, at anmodningen om tilbagebetaling er blevet (delvis) afslaaet.
For det andet - og navnlig - synes systemet at vaere uforeneligt med grundforordningens artikel 16, stk. 1. Reglen knytter kun én betingelse til retten til tilbagebetaling, nemlig at det bevises, at dumpingmargenen er fjernet. I betragtning af begrundelsen for reglen - som jeg tidligere har vaeret inde paa - mener jeg ikke, at der kan indfoeres andre betingelser, der hindrer udoevelsen af tilbagebetalingsretten. I virkeligheden har importoeren, naar foerst det er godtgjort, at det er tilstraekkeligt at forhoeje videresalgsprisen for at bringe dumpingen til ophoer, en ubetinget og fuldstaendig ret til tilbagebetaling af den betalte told. Og det maa ikke glemmes, at den tilbagebetalte told udgoer en integrerende del af hans lovlige indtaegter. Den yderligere betingelse, der er stillet af Kommissionen om, at den uafhaengige koeber for at opnaa tilbagebetaling midlertidigt skal have betalt tolden, er i strid med grundforordningens artikel 16, stk. 1.
Men selv om man vil se bort fra disse faktorer, hvilket man vanskeligt kan goere efter min opfattelse, maa jeg under alle omstaendigheder paapege, at de begrundelser, Kommissionen har paaberaabt sig for at opstille denne yderligere betingelse, ikke synes at vaere overbevisende eller at kunne berettige til en saa voldsom indskraenkning af de paagaeldende importoerers individuelle rettigheder.
For saa vidt angaar risikoen for maskeret dumping har Kommissionen nemlig haevdet, at saafremt man lader importoeren, som har betalt tolden og forhoejet priserne med én gang dumpingmargenen, opnaa tilbagebetaling af denne told, vil der vaere alvorlig fare for, at importoeren giver det tilbagebetalte beloeb videre til koeberen og saaledes kommer uden om den foranstaltning, der er truffet for at beskytte handelen. Kommissionen haevder videre, at saafremt det derimod paalaegges samme importoer midlertidigt at forhoeje videresalgsprisen med to gange dumpingmargenen, er den endelige pris for transaktionen i overensstemmelse med hensynet til den handelsmaessige beskyttelse, ogsaa selv om den tilbagebetalte told videregives til koeberen.
Det er klart, at dette raesonnement endnu en gang - til overmaal - bekraefter, at et single jump (hvis det faktisk finder sted) er noedvendigt og tilstraekkeligt for at bringe dumpingen til ophoer. Men dette er ikke spoergsmaalet. Ifoelge Kommissionen staar to ting fast, nemlig at den forretningsmaessigt forbundne importoer vil soege at omgaa antidumpingforanstaltningerne ved i det skjulte at videregive tolden til kunderne (Kommissionen forestiller sig indsaettelse af rabatterne paa udenlandske bankkonti, eller at de ydes i form af nedslag i andre handler) og at det er helt urealistisk at ville kontrollere disse handlemaader. Men hvis det - som det synes - er den egentlige grund til at kraeve den dobbelte forhoejelse af prisen, har jeg vanskeligt ved at se nogen som helst forbindelse mellem det valgte middel og det forfulgte maal. Forudsaetter man nemlig, at importoeren agter at omgaa reglerne, vel vidende at han ikke kan straffes, er det bestemt ikke ved en dobbelt forhoejelse af videresalgsprisen, at problemet kan loeses. Uanset hvilken prisforhoejelse der forlanges gennemfoert, har importoeren nemlig under alle omstaendigheder de samme muligheder for at indroemme sine kunder skjulte rabatter, saaledes at han kan saelge til dumpingpriser. Der vil blot ske det, at de skjulte rabatter, da der oejensynligt vil blive tale om en hoejere videresalgspris, vil blive forholdsmaessigt foroeget. Bortset fra denne ene forskel vil faren for maskeret dumping eller andre svigagtige fremgangsmaader vaere ganske og aldeles den samme.
For saa vidt angaar noedvendigheden af at undgaa forskelsbehandling mellem den forretningsmaessigt forbundne importoer og den uafhaengige importoer har Kommissionen i duplikken paastaaet, at ogsaa koebere, som koeber hos en uafhaengig importoer, paa sin vis midlertidigt er udsat for en dobbelt forhoejelse af koebsprisen. Kommissionen "formoder" nemlig, at den uafhaengige importoer, som har betalt tolden og har koebt varen af eksportoeren til en pris, der er forhoejet med én gang dumpingmargenen i forhold til den oprindelige pris, vil vaelte hele denne dobbelte forhoejelse over paa sin kunde (duplikken, punkt III.A.3.5.). Kommissionen konkluderer, at "den erhvervsdrivende, som koeber hos en uafhaengig importoer eller hos den foerste uafhaengige koeber, som har betalt tolden, naesten helt sikkert vil komme til at betale den oprindelige pris forhoejet med to gange dumpingmargenen ... medmindre eller indtil det oejeblik, hvor antidumpingtolden tilbagebetales til denne importoer eller foerste koeber, og denne vaelger at betale beloebet tilbage til koeberen" (duplikken, punkt III.3.5.6.). Kommissionens tankegang fremgaar klart af retsmoederapporten, hvor det haevdes, at "naar man af virksomhederne kraever, at de haever deres priser med et beloeb svarende til to gange dumpingmargenen for at opnaa tilbagebetaling, er det blot for saa vidt muligt at sikre, at prisforhoejelsen bliver den samme for samtlige kunder inden for Faellesskabet, indtil antidumpingtolden bliver tilbagebetalt, naar tilbagebetalingen tilfalder kunderne".
Der kan rejses adskillige indvendinger mod Kommissionens raesonnement.
For det foerste "formoder" Kommissionen, at naar eksportoeren har forhoejet eksportprisen med én gang dumpingmargenen (for at goere en ende paa den illoyale praksis), vil den uafhaengige importoer, som da vil kunne opnaa tilbagebetaling af den betalte told, naesten med sikkerhed vaelte den dobbelte udgift, der repraesenteres af forhoejelsen af koebesummen og af den betalte told, over paa videresalgsprisen, i hvert fald saa laenge tolden ikke er tilbagebetalt.
Jeg har imidlertid mine tvivl angaaende denne "formodnings"-berettigelse. Saafremt den uafhaengige importoer nemlig er i konkurrence med andre udbydere i Faellesskabet, er det sandsynligt, at han vil soege at holde sine priser paa et saa lavt niveau som muligt. Derfor vil den uafhaengige importoer (ligesom den forretningsmaessigt forbundne importoer) kun vaelte prisforhoejelsen over paa videresalgsprisen og ikke tillige den betalte told, der er en midlertidig udgift, eftersom den senere vil blive tilbagebetalt. Endvidere maa det erindres, at saafremt en importoer (uafhaengig eller ej) kun overvaelter det beloeb, med hvilket koebesummen er forhoejet (som ligeledes udgoer den forhoejelse, der er noedvendig for at bringe dumpingen til ophoer), vil hans videresalgspris ligge paa faellesskabsniveau. Omvendt er det, saafremt han overvaelter et stoerre beloeb, ogsaa selv om det kun er midlertidigt, sandsynligt, at produktet udbydes til en hoejere pris end prisen for de konkurrerende faellesskabsprodukter, hvilket medfoerer fare for at blive presset ud af markedet (7).
Ud over spoergsmaalet om det berettigede i Kommissionens "formodning" er der yderligere et punkt, hvor jeg er i tvivl. Det er vigtigt at bemaerke, at den uafhaengige importoer ifoelge EF-reglerne ikke er tvunget til at forhoeje sine priser med to gange dumpingmargenen. Navnlig kan den uafhaengige importoer, saafremt koeberen ikke vil koebe produktet til en to gange forhoejet pris, hvilket er langt fra usandsynligt, noejes med en enkelt forhoejelse, uden at det paa nogen maade skader hans ret til tilbagebetaling.
I forhold til denne mulighed synes Kommissionens system at medfoere en helt uberettiget forskelsbehandling af den forretningsmaessigt forbundne importoer. Saafremt koeberen ikke accepterer den dobbelte forhoejelse (selv ikke midlertidig) af prisen, mister den forretningsmaessigt forbundne importoer, som forhoejer prisen én gang, nemlig i modsaetning til den uafhaengige importoer retten til tilbagebetaling. I saa fald mindskes den forretningsmaessigt forbundne importoers indtaegter i praksis med toldbeloebet, selv om det er aabenbart, at der til den pris, han forlanger, ikke laengere er tale om dumping. Samtidig tilbageholder Faellesskabet beloeb, som det ikke har nogen ret til, og som det endog udtrykkeligt er forpligtet til at tilbagebetale i henhold til grundforordningens artikel 16, stk. 1.
Jeg har en sidste betragtning. I virkeligheden forstaar jeg ikke logikken i et system, som tvinger den forretningsmaessigt forbundne importoer til at soege at faa koeberen til midlertidigt (dvs. indtil tilbagebetaling har fundet sted) at baere toldudgiften. Det rigtige maa vel vaere, at det er importoeren, om han saa er forretningsmaessigt forbundet eller ej, som betaler tolden og eventuelt indgiver anmodning om tilbagebetaling. Derimod har de efterfoelgende koebere i Faellesskabet, som befinder sig laengere ude i omsaetningskaeden, normalt ingen interesse i at blande sig i de procedurer, der er knyttet til importen af varer i Faellesskabet.
Det ses ikke, hvorfor de skulle vaere villige til at paatage sig betalingen af en antidumpingtold, som de siden skulle soege om at faa tilbagebetalt. Ydermere finder jeg det ikke maerkeligt, at koeberen i Faellesskabet i mange tilfaelde véd for lidt, og under alle omstaendigheder kun har en indirekte viden om de faktorer, som tilbagebetalingen afhaenger af.
Selv naar man ser bort fra den langvarige sagsbehandling, der er tale om, kan det ingenlunde udelukkes, at koeberen tvivler saa meget paa, at han vil opnaa tilbagebetaling, at han naegter midlertidigt at betale tolden. Saaledes er det sandsynligt, at koeberen i Faellesskabet véd mindre end importoeren om produkternes normale vaerdi. Endvidere kender importoeren de omkostninger, han selv baerer mellem importen og videresalget, mens koeberens viden paa dette omraade er meget omtrentlig. Gaar koeberen med til (midlertidigt) at betale tolden, er der ikke noget problem. Men saafremt koeberen ikke er enig - hvilket ligeledes er en mulighed - hvorfor skulle dog den forretningsmaessigt forbundne importoer, som har betalt tolden, miste retten til tilbagebetaling, mens den uafhaengige importoer i samme situation ikke mister denne ret?
I denne forbindelse har Kommissionen bestandig fremhaevet noedvendigheden af at naere mistillid til forretningsmaessigt forbundne importoerer, som har medvirket til en form for illoyal handelspraksis. Saafremt denne mistillid er berettiget, indebaerer den, at man omhyggeligt skal undersoege, om forhoejelserne af den oprindelige pris faktisk kan bringe dumpingen til ophoer. Men naar det foerst er fastslaaet, at priserne er behoerigt forhoejet, kan jeg ikke se, hvorledes man kan naegte disse importoerer retten til tilbagebetaling, alene fordi de ikke har kunnet eller villet vaelte den midlertidige toldudgift over paa deres kunder. Dvs. at jeg ikke kan se, hvorledes man kan goere retten til tilbagebetaling afhaengig af yderligere, mere byrdefulde betingelser, der ikke er fastsat i grundforordningens artikel 16, stk. 1, blot fordi retten udoeves af virksomheder, der har valgt den vertikale integration inden for rammerne af Faellesskabets importsystem.
Jeg maa konkludere, at Kommissionens system, selv om man vaelger at se paa, hvorledes det fungerer i praksis, er i strid med grundforordningens artikel 16, stk. 1, og medfoerer uforholdsmaessige og diskriminerende udgifter. De anfaegtede beslutninger boer saaledes annulleres, for saa vidt de afspejler dette system.
III - Andre soegsmaalsgrunde
Til gengaeld finder jeg ikke, at de oevrige klagepunkter over de anfaegtede beslutninger er berettiget.
For saa vidt angaar den manglende begrundelse har jeg paapeget, at dette anbringende kan laegges til grund, for saa vidt det i beslutningerne ikke er tilkendegivet, at anmodningen om tilbagebetaling er blevet (delvis) afslaaet, ikke fordi sagsoegerne ikke har forhoejet priserne til et niveau, der udelukker dumping, men i virkeligheden alene fordi de, efter at have gennemfoert den noedvendige forhoejelse, ikke har overholdt den anden forpligtelse, som gaar ud paa at lade koeberen midlertidigt baere udgiften til antidumpingtolden. Sagsoegernes oevrige synspunkter til stoette for anbringendet om manglende begrundelse - som er gengivet i retsmoederapporten - er reelt omfattet af klagepunkterne om den fejlagtige fortolkning af grundforordningen, overtraedelsen af samme forordnings artikel 16, stk. 1, og overtraedelsen af principperne om proportionalitet og ligebehandling.
Jeg kan ikke tilslutte mig paastanden om magtfordrejning fra Kommissionens side. Det skal snarere konkluderes, hvilket fremgaar af ovenstaaende betragtninger, at Kommissionen enten har overtraadt grundreglerne og visse fundamentale principper, eller har indskraenket sig til at anvende bestemmelser, som var ulovlige.
For saa vidt angaar kraenkelsen af beskyttelsen af den berettigede forventning har Kommissionen uimodsagt af sagsoegerne paapeget i svarskriftet, at de ved skrivelse af 6. marts 1985 var blevet underrettet om, at Kommissionen fandt, at kriteriet om fradrag af antidumpingtolden som omkostning fandt anvendelse i forbindelse med tilbagebetalingsprocedurerne. Det er saaledes ikke sandt, at sagsoegerne i det mindste indtil offentliggoerelsen af 1986-meddelelsen ikke kunne vide, hvilket resultat der ville komme ud af anmodningerne om tilbagebetaling.
Forslag til afgoerelse
Af ovenstaaende grunde skal jeg foreslaa Domstolen at give sagsoegerne medhold i sagen og paalaegge Kommissionen at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - O.a.: Denne fodnote vedroerer ikke den danske version af teksten.
(2) - Det skal understreges, at i denne sag har parterne henvist til et forenklet tilfaelde: En forretningsmaessigt forbundet importoer, som efter at have faaet paalagt antidumpingtold alt andet lige (andre omkostninger, fortjenstmargen, normal vaerdi) beslutter at forhoeje salgspriserne med et beloeb svarende til den tidligere konstaterede dumpingmargen. Sagsoegernes situation, som er genstand for de anfaegtede beslutninger, er lidt anderledes. I sagsoegernes tilfaelde er der nemlig sket ikke alene en forhoejelse af videresalgspriserne, men ogsaa en nedsaettelse af de oevrige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, samt af den normale vaerdi.
Disse forskelle har dog ingen betydning for min gennemgang. I sagen her er det grundlaeggende spoergsmaal nemlig, om det er korrekt, at dumpingen bringes til ophoer, naar den beregnede eksportpris uden fradrag af betalt told forhoejes med et beloeb svarende til dumpingmargenen og foelgelig bliver lig med den normale vaerdi.
Det forudsaettes saaledes, at der efter opkraevningen af tolden er sket en forhoejelse af den beregnede eksportpris. Det er uden betydning, om forhoejelsen er en foelge af en forhoejelse af videresalgspriserne eller (ligeledes) en formindskelse af importoerens omkostninger. Det afgoerende er, at den beregnede eksportpris uden fradrag af told er forhoejet med et beloeb svarende til dumpingmargenen, og at den svarer til den normale vaerdi. Uanset grunden til, at den beregnede eksportpris er forhoejet (forhoejede videresalgspriser og/eller faerre omkostninger), er spoergsmaalet stadig, som jeg har naevnt, om man skal fastslaa, at en saadan forhoejelse er tilstraekkelig til at bringe dumpingen til ophoer (som haevdet af sagsoegerne), eller om det er noedvendigt med en endnu stoerre forhoejelse (sidstnaevnte loesning er den rigtige, hvis man virkelig traekker told fra ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris).
Efter denne konstatering vil jeg fremover i forslaget til afgoerelse henvise til det forenklede tilfaelde, der beskrives ovenfor, nemlig tilfaeldet, hvor forhoejelsen af den beregnede eksportpris alene - alt andet lige - skyldes en aendring af prisfaktoren (en forhoejelse svarende til dumpingmargenen).
(3) - I begrundelserne for beslutningerne erklaerer Kommissionen:
Kommissionen er af den opfattelse, at ordlyden af artikel 2, stk. 8, litra b), er klar: Alle afgifter, herunder antidumpingtold, skal traekkes fra videresalgsprisen. Kommissionen ville derfor, hvis den imoedekom ansoegernes anmodning, overtraede de udtrykkelige bestemmelser i artikel 2, stk. 8, litra b), og i afsnit II, punkt 2, litra b) og c), i meddelelsen. Forordning (EOEF) nr. 2176/84 indeholder forskellige bestemmelser for beregningen af eksportprisen i forskellige situationer afhaengigt af, hvorvidt importoeren har forretningsmaessige forbindelser med eksportoeren eller ej. Dette kan ikke anses for at vaere forskelsbehandling.
(4) - Et taleksempel vil maaske goere det tydeligere, hvilke foelger det har for konstateringen af dumpingmargenen og for retten til tilbagebetaling, om man traekker tolden fra eller ej.
Lad os forestille os foelgende situation:
- normal vaerdi 100
- videresalgspris 120
- omkostninger, fortjeneste 40
- beregnet eksportpris 80 (120-40)
- dumpingmargen 20 (100-80).
Vi forudsaetter nu, at den forretningsmaessigt forbundne importoer efter indfoerelsen af en antidumpingtold paa 20 forhoejer videresalgsprisen til den foerste uafhaengige koeber med et beloeb, der noejagtig svarer til dumpingmargenen paa 20. Videresalgsprisen forhoejes fra 120 til 140.
Men hvis den betalte told i denne situation betragtes som en omkostning, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, maa man alligevel antage, at den importoer, der har forhoejet videresalgsprisen med et beloeb svarende til dumpingmargenen, ikke selv har bragt dumpingen til ophoer. Traekkes den betalte told nemlig fra videresalgsprisen som en omkostning, vil det bevirke, at forskellen mellem den normale vaerdi og eksportprisen forbliver uaendret trods forhoejelsen af videresalgsprisen.
Hvis man nemlig fra den nye videresalgspris paa 140 traekker ikke alene 40, som svarer til omkostningerne og fortjenesten, men ligeledes ekstrabeloebet paa 20 svarende til den betalte told, naar man frem til en beregnet eksportpris paa 80 (140 - 40 - 20) og foelgelig til en dumpingmargen paa 20 (= 100 - 80). Det maa heraf sluttes, at selv om videresalgsprisen er forhoejet fra 120 til 140, fortsaetter dumpingen i noejagtig samme grad som tidligere, og at importoeren derfor fortsat skal betale den told, der tidligere er paalagt ham.
Hvad skal den forretningsmaessigt forbundne importoer nu goere for at bringe dumpingen til ophoer og opnaa tilbagebetaling af den betalte told? Spoergsmaalet kan let besvares paa paa grundlag af ovenstaaende forklaring. Importoeren skal forhoeje videresalgsprisen med et beloeb svarende til to gange dumpingmargenen og ikke kun én gang. Saafremt importoeren forhoejer videresalgsprisen fra 120 til 160, dvs. med et beloeb svarende til to gange dumpingmargenen paa 20, vil den beregnede eksportpris efter fradrag af antidumpingtolden paa 20 nemlig svare til den normale vaerdi paa 100 (beregnet eksportpris = 160 - 40 - 20).
Omvendt vil man, saafremt man skoenner, at den betalte told ikke er en omkostning, der skal traekkes fra for at naa frem til den beregnede eksportpris, naa til helt andre resultater. Det vil nemlig vaere tilstraekkeligt, at den forretningsmaessigt forbundne importoer forhoejer videresalgsprisen med et beloeb svarende til kun én gang dumpingmargenen, for at man kan antage, at selve dumpingen er bragt fuldstaendig til ophoer, og at den betalte told som foelge heraf skal tilbagebetales. I eksemplet er det saaledes tilstraekkeligt, at videresalgsprisen forhoejes fra 120 til 140, for med en pris paa 140 efter fradrag af omkostninger og fortjeneste (40) naar man frem til en eksportpris paa 100, hvilket svarer til den normale pris.
(5) - Som allerede naevnt er parterne enige om - hvilket de i oevrigt bekraeftede i retsmoedet - at eksportprisen i forbindelse med genbehandlingsprocedurerne skal beregnes ved at traekke den betalte antidumpingtold fra. Jeg vil forklare hvorfor ved foelgende eksempel:
Lad os stadig forestille os denne situation:
- normal vaerdi 100
- videresalgspris 120
- omkostninger, fortjeneste 40
- beregnet eksportpris 80 (120 - 40)
- dumpingmargen 20 (100 - 80).
Hvis nu der paalaegges en antidumpingtold paa 20, og videresalgsprisen for varen trods opkraevning af tolden forbliver uaendret, nemlig 120, saa vil der ske det, at den paalagte told ikke paa nogen maade paavirker prisen. Dvs. at ikke alene er dumpingen ikke bragt til ophoer som foelge af tolden, den er endog blevet forstaerket. Til den dumping, der allerede forelaa foer toldens indfoerelse, er der foejet yderligere en dumpingmargen af samme stoerrelse, dvs. svarende til det oekonomiske tab, der foelger af den fuldstaendige neutralisering af tolden, hvorved man undgaar, at tolden udmoenter sig i en prisforhoejelse - hvilket den normalt skulle goere.
Naar noget saadant sker, er det noedvendigt at tage situationen op til fornyet behandling og aendre de vedtagne foranstaltninger. Faktisk skal der opkraeves en ny told, som tager hensyn til den stedfundne forhoejelse af dumpingmargenen.
Ved fastsaettelsen af den beregnede eksportpris som led i den fornyede behandling skal der tages hensyn til, at den forretningsmaessigt forbundne importoer allerede betaler én antidumpingtold, selv om han holder den samme videresalgspris. Fra et bogfoeringsmaessigt synspunkt er dette muligt ved fra videresalgsprisen at traekke selve tolden samt de oevrige omkostninger og fortjenester. I ovenstaaende eksempel vil den nye eksportpris saaledes vaere paa 60 (og ikke 80), dvs. lig med forskellen mellem paa den ene side videresalgsprisen (120) og paa den anden side den allerede betalte antidumpingtold (20) samt fortjeneste og andre omkostninger (40).
Naar den beregnede eksportpris nedsaettes fra 80 til 60, oeges dumpingmargenen fra 20 til 40, dvs. at Faellesskabet kan forhoeje antidumpingtolden fra 20 til 40.
(6) - Dette er indlysende i de tilfaelde, hvor koeberen skal betale tolden, som senere tilbagebetales ham. Men det er tillige det, der sker, naar tolden betales af importoeren. Ifoelge Kommissionen omfatter videresalgsprisen nemlig i saa fald (midlertidigt) en dobbelt forhoejelse. Men den foerste forhoejelse svarer til den faktiske forhoejelse af videresalgsprisen, mens den anden noejagtig svarer til den told, der faktisk betales af koeberen. Denne opnaar senere tilbagebetaling heraf, fordi den forretningsmaessigt forbundne importoer videregiver tolden til ham.
(7) - Naturligvis er situationen en anden, saafremt importoeren er en betydelig magtfaktor paa markedet, saaledes at forstaa, at han kan fastsaette priserne uden at tage saerligt hensyn til konkurrenternes priser. Men det er klart, at i en saadan situation, som der i oevrigt ikke regnes med i denne sag, vil den uafhaengige importoer og den forretningsmaessigt forbundne importoer handle paa samme maade, idet de begge vil soege at vaelte den midlertidige toldudgift over paa koeberen (her ses der bort fra, at det, hvis importoeren var en magtfaktor paa markedet, sandsynligvis ville vaere mindre interessant at dumpe priserne).