61995C0043
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
ANTONIO LA PERGOLA
fremsat den 23. maj 1996 (
*1
)
I — Indledning
1.
Det præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret drejer sig om fortolkningen af forbuddet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 6. Det ønskes nærmere oplyst, om den pligt til at stille sikkerhed for sagsomkostninger (cautio judicatum solvi), som i henhold til den svenske lovgivning gælder for udenlandske sagsøgere, der anlægger retssag mod svenske statsborgere eller svenske selskaber og ikke er omfattet af den ordning, der gælder i henhold til internationale aftaler på det processuelle område, er forenelig med den i forelæggelseskendelsen nævnte traktatbestemmelse.
II — Faktiske omstændigheder
2.
Det britiske selskab MSL Dynamics Ltd (herefter »MSL«) anlagde i maj 1993 sag mod det svenske aktieselskab Data Delecta AB (herefter »Data Delecta«) og Ronny Forsberg. Sagsøgeren nedlagde for Solna Tingsrätt påstand om, at de sagsøgte in solidum blev tilpligtet at betale et beløb på 173335 USD, som sagsøgeren mente at have til gode i henhold til en fordring på Data Delecta, som ikke var blevet betalt på de aftalte forfaldstidspunkter. Fordringen hidrørte fra sagsøgerens salg af edb-anlæg til Data Delecta i perioden fra april 1990 til september 1991. Ronny Forsberg blev sagsøgt, fordi han havde påtaget sig en personlig hæftelse for det sagsøgte selskabs forpligtelser.
3.
De sagsøgte nedlagde påstand om frifindelse og fremsatte begæring om, at sagsøgeren skulle stille en sikkerhed på 500000 SKR for de sagsomkostninger, MSL ville kunne blive tilpligtet at betale. Tingsrätten tog ikke de sagsøgtes begæring om sikkerhedsstillelse til følge, idet den som begrundelse herfor bemærkede, at den omhandlede svenske lovbestemmelse er i strid med Luganokonventionen, som ifølge Tingsrätten i det foreliggende tilfælde havde forrang for den generelle svenske regel.
4.
De sagsøgte kærede Solna Tingsrätťs kendelse til Svea Hovrätt, som den 8. februar 1994 stadfæstede afgørelsen fra første instans. De sagsøgte kærede derpå Svea Hovrätťs kendelse til Högsta Domstolen. Denne fandt det nødvendigt at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er det i strid med Rom-traktaten — navnlig artikel 6 (tidligere artikel 7) — at afkræve en sagsøger, som er en britisk juridisk person, en sådan sikkerhedsstillelse, når dette ikke kan ske i forhold til svenske juridiske personer?«
III — Relevante bestemmelser
5.
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at en udenlandsk statsborger, der ikke har bopæl i Sverige, eller en udenlandsk juridisk person, som ønsker at anlægge sag ved en svensk domstol mod en svensk statsborger eller en svensk juridisk person, i henhold til § 1 i lov 1980:307 på sagsøgtes begæring skal stille sikkerhed for de sagsomkostninger, som den pågældende kan blive tilpligtet at betale i henhold til en retskraftig afgørelse i sagen. I henhold til lovens § 4 skal sagen afvises, såfremt der ikke stilles en sikkerhed, som godkendes af sagsøgte eller af retten. I henhold til lovens § 5 er udenlandske juridiske personer fritaget for den pågældende forpligtelse, i det omfang der er indgået aftale herom i internationale overenskomster, som Sverige er bundet af.
Den forelæggende ret oplyser endvidere, at flere landes statsborgere og juridiske personer er fritaget for forpligtelsen til at stille den nævnte sikkerhed på grund af landenes tiltrædelse af sådanne internationale overenskomster, som omhandlet i § 5 i lov 1980:307. Samtlige statsborgere i vesteuropæiske lande og langt de fleste juridiske personer i disse lande er således fritaget, dog ikke juridiske personer i Storbritannien, Grækenland og Irland. Som følge af Sveriges tiltrædelse af Lugano-konventionen af 16. september 1988, som for Sveriges vedkommende trådte i kraft den 1. januar 1993 (lov 1992:794), er svenske domme og kendelser umiddelbart eksigible i Storbritannien, som også har tiltrådt konventionen. Det skal dog bemærkes, at ikke alle Fællesskabets medlemsstater har ratificeret Lugano-konventionen.
6.
Den forelæggende ret har givet udtryk for den opfattelse, at det som følge af den nævnte konvention ikke er nødvendigt at anvende den omtvistede bestemmelse i lov 1980:307 i det foreliggende tilfælde. Under alle omstændigheder vedrører det spørgsmål, der er forelagt Domstolen — og som er det eneste, Domstolen skal tage stilling til — bestemmelserne i EF-traktaten og ikke nogen andre folkeretlige regler, som måtte kunne komme i betragtning med henblik på afgørelsen af sagen for den svenske ret.
IV — Kan spørgsmålet antages til realitetsbehandling?
7.
De omhandlede regler i den svenske retsorden om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger er civilprocesretlige bestemmelser. Spørgsmålet er, om forbuddet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 6, som den forelæggende ret har henvist til, overtrædes ved en sådan national lovbestemmelse, der som nævnt kun finder anvendelse på statsborgere eller juridiske personer fra andre lande — og, af betydning for nærværende sag, andre EF-medlemsstater — end Sverige.
8.
Jeg skal indledningsvis bemærke, at det efter min mening forekommer tvivlsomt, om spørgsmålet, således som det er udformet i sagen, kan antages til realitetsbehandling.
I henhold til Domstolens praksis følger det af traktatens artikel 6, »at personer, der befinder sig i en fællesskabsretligt reguleret situation, skal behandles nøjagtig ligesom den pågældende medlemsstats egne statsborgere« (
1
) (min fremhævelse). Spørgsmålet opstår, fordi det krav om sikkerhedsstillelse, der opstilles i den svenske lovgivning som en retslig beskyttelsesforanstaltning, er til skade for fysiske og juridiske personer fra andre EF-medlemsstater og desuden — om end kun indirekte — medfører en forskelsbehandling, til skade for de samme personer, med hensyn til mulighederne for at udnytte en i traktaten hjemlet frihedsrettighed, nemlig retten til frie varebevægelser. Den omtvistede sikkerhedsstillelse gør det nemlig vanskeligere for udenlandske erhvervsdrivende at inddrive fordringer, som hidrører fra handler og transaktioner, hvorved retten til frie varebevægelser er blevet udnyttet. Dette medfører netop, at udøvelsen af en rettighed, som i henhold til traktaten indrømmes udenlandske personer på nøjagtig samme vilkår som svenske statsborgere, diskrimineres på grund af reglens afskrækkende virkning. Den græske og den svenske regering, der ligesom den irske regering har indgivet skriftlige indlæg, finder, at det forelagte spørgsmål skal forstås således. Kommissionen er af samme opfattelse. Der er ingen tvivl om, at Domstolen kan tage stilling til et sådant spørgsmål. At der alligevel er tvivl om, hvorvidt spørgsmålet kan antages til realitetsbehandling, beror på, at den handel, der ligger til grund for den i hovedsagen omtvistede fordring, fandt sted i perioden fra april 1990 til september 1991, hvor Sverige endnu ikke var medlem af Det Europæiske Fællesskab. Det kan på den baggrund således ikke antages, at den sag, sagsøgeren har anlagt ved Solna Tingsrätt med henblik på at inddrive sin fordring, er en følge af eller i det mindste står i forbindelse med en retshandel eller et retsforhold, som — på det tidspunkt, hvor retshandelen eller retsforholdet kom i stand — kunne være omfattet af fællesskabsretten og dermed af det princip, den forelæggende ret har henvist til. Domstolen har flere gange afvist at besvare præjudicielle spørgsmål, når fortolkningen af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med »realiteten« i hovedsagen eller dennes genstand (
2
). »Realiteten« omfatter herved efter min opfattelse også fællesskabsbestemmelsernes anvendelighed ratione temporis (deres tidsmæssige anvendelsesområde).
9.
Vi har at gøre med en sag, hvor fællesskabsretten er jus superveniens (senere tilkommen ret) for den nationale domstol, som har forelagt det præjudicielle spørgsmål (
3
). Hvis man alene betragter dette aspekt i sagen på baggrund af og ved hjælp af Domstolens afgørelser, støder man på et for nyligt fastslået princip om, at fællesskabsretten kan få tilbagevirkende kraft, hvis den sammenholdes med det grundlæggende princip om anvendelse af den mildeste straffebestemmelse (
4
). Det er dog åbenbart, at dette princip ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde. Jus superveniens består her alene af det generelle forbud mod forskelsbehandling. Jeg skal derfor erindre om, hvorledes den forelæggende ret, som er stillet over for problemet om sikkerhedsstillelse i henhold til den svenske lovgivning, har formuleret sin anmodning om, at Domstolen tager stilling til fortolkningen (og spørgsmålet om en eventuel overtrædelse) af traktatens artikel 6. Forbuddet mod forskelsbehandling skulle ikke blot gælde på det procesretlige område, hvor senere indførte regler i almindelighed også finder anvendelse på omstændigheder, der er indtrådt forud for reglernes ikrafttrædelse, og i sager, som er anlagt inden dette tidspunkt. Det kan også have materiel betydning, idet Domstolen skal prøve nationale bestemmelsers eventuelle diskriminerende virkninger for udøvelsen af de friheder og rettigheder, der er sikret ved traktaten. Den svenske ret har imidlertid på ingen måde redegjort for, på hvilket grundlag den skulle kunne anvende fællesskabsretten i den for den verserende sag. Vi ved ikke, hvordan eller hvorfor sagen for den forelæggende ret falder inden for anvendelsesområdet for det i henhold til traktaten gældende forbud mod forskelsbehandling og ikke inden for anvendelsesområdet for Lugano-konventionen eller andre mulige beskyttelsesregler (
5
).
Tvivlen om, hvorvidt spørgsmålet kan antages til realitetsbehandling, beror efter min opfattelse alene på, at spørgsmålets relevans ikke er klarlagt. For det tilfælde at Domstolen ser sig i stand til at klarlægge denne eller overlader det til den forelæggende ret at vurdere, om fællesskabsretten finder anvendelse i den for den verserende sag, skal jeg i det følgende realitetsbehandle spørgsmålet.
V — Realiteten
Det retlige grundlag for forbuddet mod forskelsbehandling
10.
Domstolen har i to tilfælde, som ligner det foreliggende (
6
), undersøgt, hvilken virkning forbuddet mod forskelsbehandling har for processuelle bestemmelser i de nationale retsordener. De forelagte spørgsmål og Domstolens besvarelse heraf er forskellige i de to sager. Hubbard-sagen drejede sig om nogle tyske regler om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger, som fandtes at være i strid med ligebehandlingsprincippet i traktatens artikel 59 og 60. Selv om den forelæggende ret også havde bedt Domstolen om at tage stilling til traktatens artikel 7 (nu artikel 6), baserede Domstolen udelukkende sin afgørelse på de særlige regler om fri udveksling af tjenesteydelser, som var af betydning i den konkrete sag, og fulgte i så henseende generaladvokat Darmon's forslag, som hvilede på princippet specialia generalibus derogant (særregler har forrang for generelle regler). I henhold til traktatens artikel 6 gælder forbuddet mod forskelsbehandling nemlig »med forbehold af (traktatens) særlige bestemmelser«. Den pågældende sag drejede sig som nævnt om en sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger, som i henhold til tysk ret alene blev krævet af udenlandske statsborgere, og som påvirkede den frie udveksling af tjenesteydelser, idet den udgjorde en hindring for andre medlemsstaters statsborgeres adgang til at udøve deres erhverv i Tyskland.
11.
I sagen Mund & Fester blev Domstolen dernæst stillet over for spørgsmålet, om fællesskabsretten er til hinder for en tysk civilprocesretlig bestemmelse, som hjemler mulighed for arrest, når det er sandsynligt, at fuldbyrdelsen af en dom »ellers ville blive umuliggjort eller vanskeliggjort væsentligt«. Der var i den omtvistede bestemmelse opstillet en formodning juris et de jure, idet det var bestemt, at »det skal betragtes som tilstrækkelig arrestgrund, at dommen skal fuldbyrdes i udlandet«. Det skal bemærkes, at spørgsmålet fra den forelæggende ret i den pågældende sag vedrørte Bruxelleskonventionen. Domstolen havde imidlertid — som foreslået af generaladvokat Tesauro — omformuleret spørgsmålet, således at der blev taget stilling til, om den omhandlede nationale bestemmelse indførte en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i strid med traktatens artikel 7.
Efter at have formuleret spørgsmålet således, besvarede Domstolen det ved at fastslå, at artikel 7 også omfattede det foreliggende tilfælde, om end gennem traktatens artikel 220 og de relevante bestemmelser i Bruxelleskonventionen. Den tyske procesregel fandtes på denne baggrund at være uforenelig med fællesskabsretten.
12.
Hvorledes bør svaret til Högsta Domstolen på baggrund af denne retspraksis da udformes? Det skal først undersøges, om det med henblik på afgørelsen af nærværende sag er tilstrækkeligt at anvende den generelle bestemmelse i artikel 6, eller om forbuddet mod forskelsbehandling — af betydning for denne sag — er blevet præciseret i andre bestemmelser i traktaten, som særligt gælder for det omhandlede område.
Der er allerede blevet sagt meget om artikel 6's anvendelsesområde. Det er klart, at artiklen har en udfyldende funktion, idet den gør det muligt at udfylde eventuelle lakuner i Fællesskabets retsorden. Jeg vil vove den påstand, at bestemmelsen i så henseende er subsidiler i forhold til bestemmelser, som særligt skal regulere bestemte situationer. Det kan endvidere konstateres, at reglen i artikel 6 har et begrænset anvendelsesområde, når man anvender princippet om særreglers forrang i det konkrete tilfælde. Med andre ord dækker artikel 6 generelt systemet, men særlige regler kan (i det omfang det er rimeligt og begrundet) fravige bestemmelsen.
13.
Hvad angår nærværende sag skal det efter min opfattelse undersøges, om den svenske bestemmelse umiddelbart eller blot indirekte gør indgreb i en retsstilling, som beskyttes af Fællesskabets retsorden. Dette er på ingen måde udtryk for nytænkning. Domstolen har allerede selv — i hvert fald i hovedtrækkene — anlagt denne anden fortolkning af artikel 6 i dommen i sagen Phil Collins m.fl. (
7
).
14.
I sidstnævnte dom fastslog Domstolen, at beskyttelsen af ophavsrettigheder henhører under det generelle forbud mod forskelsbehandling indeholdt i traktatens artikel 7 »uafhængigt af de særlige bestemmelser i traktatens artikel 30, 36, 59 og 66«. I en sag, hvor flere forskellige traktatbestemmelser var påberåbt, fastslog Domstolen således, navnlig i betragtning af de omhandlede rettigheders karakter, at en eventuel diskriminering af sådanne rettigheder strider mod de frihedsrettigheder, der er hjemlet i Fællesskabets retsorden, og at traktatens artikel 7 (nu artikel 6) giver en passende beskyttelse herimod.
Som det med rette er blevet fremhævet (
8
), havde de i den pågældende sag omhandlede regler ingen direkte indflydelse på retten til frie varebevægelser. De var ikke udformet på en sådan måde, at de gjorde det vanskeligere at udøve denne rettighed. Den tyske lov havde imidlertid en negativ virkning — om end kun indirekte — på ophavsretsindehavernes retsstilling, idet den begrænsede disses domstolsbeskyttelse. Dette var grunden til, at man anvendte det generelle forbud mod forskelsbehandling i artikel 7.
15.
Besvarelsen af det forelagte spørgsmål i nærværende sag følger efter min opfattelse netop af denne praksis ved Domstolen. Den omhandlede svenske bestemmelse er af rent processuel karakter, og den sigter ud fra indholdet ikke i sig selv mod at regulere en kommerciel virksomhed eller at opstille hindringer for de frie varebevægelser. Den påvirker imidlertid indirekte udøvelsen af denne frihedsrettighed, idet den gør det vanskeligere at få afgjort tvister, der vedrører transaktioner og handler i forbindelse med den frie udveksling af varer.
Traktatens artikel 6's selvstændige virkning
16.
Ovenstående bemærkninger viser, at den forelæggende ret med rette har henvist til artikel 6 som den bestemmelse, den svenske lovs forenelighed med fællesskabsretten skal bedømmes ud fra. Spørgsmålet er således blot, om bestemmelsen ikke alene er et nødvendigt, men også et tilstrækkeligt grundlag for den undersøgelse, der skal foretages med henblik på besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål. Jeg nævner dette, fordi Domstolen i andre, lignende sager har antaget, at forbuddet mod forskelsbehandling kun kunne finde anvendelse i forbindelse med bestemmelser i konventioner, som medlemsstaterne har indgået vedrørende domstolssamarbejde. Jeg tænker herved nærmere bestemt på Domstolens afgørelse i sagen Mund & Fester (
9
). Det fremgår af denne dom, at den lignende tyske processuelle bestemmelse var uforenelig med traktatens artikel 7, sammenholdt med artikel 220, dog også sammenholdt med Bruxelles-konventionen. Domstolens besvarelse var imidlertid påvirket af selve formuleringen af spørgsmålet fra den nationale ret, hvori der kun blev henvist til Bruxelles-konventionen. Jeg finder således, at henvisningen til konventionen udelukkende skyldes de særlige omstændigheder i sagen og nødvendigheden af at tilpasse fortolkningen af artikel 7 til ordlyden af det præjudicielle spørgsmål. Når Domstolen baserede sin afgørelse på de pågældende sammenholdte bestemmelser — traktatens artikel 7 sammenholdt med bestemmelserne i Bruxelles-konventionen — må dette således efter min mening anses for at være sket ad abundantiam (for fuldstændighedens skyld).
17.
At forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 6 har en helt selvstændig virkning og ikke behøver at blive støttet af konventioner, som medlemsstaterne har indgået vedrørende domstolssamarbejde, for at være gældende i forhold til nationale processuelle bestemmelser, fremgår også tilstrækkelig klart af Domstolens praksis i øvrigt. Ud over den allerede nævnte dom i Phil Collins-sagen (
10
), skal der her blot henvises til den velkendte dom i Cowan-sagen (
11
), hvori Domstolen netop fastslog, at »det i fællesskabsretten indeholdte krav om ligebehandling ikke må gøres betinget af, at der er indgået en aftale om gensidighed mellem den pågældende medlemsstat og det land, hvori vedkommende er statsborger«. Hvis dette er tilfældet, er der intet til hinder for at fastslå, at den omtvistede svenske bestemmelse ikke længere må anvendes på situationer, der falder inden for fællesskabsrettens anvendelsesområde, selv om der ikke findes særlige internationale regler på området. De synspunkter i den modsatte retning, som den svenske regering har fremført, kan ikke tiltrædes. Det i traktaten opstillede forbud mod forskelsbehandling pålægger medlemsstaterne en egentlig forpligtelse til i forbindelse med anvendelsen af fællesskabsretten gensidigt at anerkende sådanne afgørelser. Traktatens artikel 220 og Bruxelles-konventionen har — stadig i forbindelse med anvendelsen af fællesskabsretten — ikke til formål at gennemføre forbuddet mod forskelsbehandling, men blot at forenkle og harmonisere de formkrav, som skal opfyldes, for at man kan nå målsætningen om gensidig anerkendelse af domme.
18.
Jeg skal endelig kort komme ind på spørgsmålet om artikel 6's direkte virkning. Som fastslået af Domstolen (
12
), har denne bestemmelse direkte virkning, naturligvis også mellem private, bl. a. fordi der er tale om en regel i den primære fællesskabsret.
IV — Forslag til afgørelse
19.
For det tilfælde at Domstolen måtte antage anmodningen om præjudiciel afgørelse til realitetsbehandling, foreslår jeg herefter følgende besvarelse af spørgsmålet:
»Det er i strid med EF-traktatens artikel 6 at kræve, at statsborgere i en medlemsstat skal stille sikkerhed for sagsomkostninger, således som foreskrevet i § 1 i Kongeriget Sveriges lov 1980:307, i forbindelse med sager, der har sammenhæng med udøvelsen af rettigheder, som er hjemlet i Fællesskabets retsorden.«
(
*1
) – Originalsprog: italiensk.
(
1
) – Dom af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195.
(
2
) – Jf. bl. a. kendelse af 9.8.1994, sag C-378/93, La Pyramide, Sml. I, s. 3999.
(
3
) – Et lignende tilfælde lå til grund for dommen af 15.3.1994, sag C-387/92, Banco Exterior de España, Smi. I, s. 877. Domstolen fastslog ved den lejlighed, at visse præjudicielle spørgsmål, som den spanske ret havde forelagt, var irrelevante, for så vidt som de vedrørte situationer, der lå forud for Kongeriget Spaniens tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber.
(
4
) – Dom af 23.2.1995, forenede sager C-358/93 og C-416/93, Bordessa m.fl., Sml. I, s. 361, og af 14.12.1995, forenede sager C-163/94, C-165/94 og C-250/94, Sanz de Lera m.fl., Sml. I, s. 4821.
(
5
) – Det samme kan siges i relation til spørgsmålet om en mulig anvendelse i det foreliggende tilfælde af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som Sverige er part i. Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som er offentliggjort i EFT 1994 L 1, s. 3, trådte nemlig først i kraft den 1.1.1994, dvs. efter de omstændigheder, hovedsagen drejer sig om. Aftalens artikel 4 lyder således: »Inden for denne aftales anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt.«
(
6
) – Dom af 1.7.1993, sag C-20/92, Hubbard, Sml. I, s. 3777, og af 10.2.1994, sag C-398/92, Mund & Fester, Sml. I, s. 467.
(
7
) – Dom af 20.10.1993, forenede sager C-92/92 og C-326/92, Sml. I, s. 5145.
(
8
) – Rossi: »Principio di non discriminazione e diritti connessi al diritto di autore«, i Foro Italiano, 1994, afsnit IV, spalte 316.
(
9
) – Jf. ovenfor, note 6.
(
10
) – Jf. ovenfor, note 7.
(
11
) – Jf. ovenfor, note 1; jf. også dom af 22.6.1972, sag 1/72, Frilli, Sml. 1972, s. 109, org. ref.: Rec. s. 457.
(
12
) – Phil Collins-dommen, jf. ovenfor.