62001CC0193_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Nyt käsiteltävän asian taustalla on valitus, jonka Pitsiorlas on tehnyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-3/00, Pitsiorlas vastaan neuvosto ja Euroopan keskuspankki, 14.2.2001 antamasta määräyksestä, koska siinä on jätetty tutkimatta kanne, jossa Pitsiorlas vaati ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan 30.7.1999 tehdyn neuvoston päätöksen, jolla oli hylätty hänen pyyntönsä saada tutustua Euroopan valuuttajärjestelmän vahvistamisesta tehtyyn ns. "Basel/Nyborg-sopimukseen".
Asiaa koskeva lainsäädäntö
2. Yleisön oikeudesta tutustua neuvoston asiakirjoihin 20 päivänä joulukuuta 1993 tehdyssä neuvoston päätöksessä 93/731/EY on vahvistettu periaate yleisön oikeudesta tutustua neuvoston asiakirjoihin ja täsmennetty sitä koskevat edellytykset ja siihen liittyvä menettely.
3. Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava siitä, että 2 artiklan kahdessa ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
"1. Pyyntö saada tutustua neuvoston asiakirjaan on esitettävä kirjallisesti neuvostolle. Pyyntö on yksilöitävä riittävän hyvin ja siinä on oltava asiakirjan tai asiakirjojen tunnistamiseksi tarvittavat tiedot. Tarvittaessa pyynnön esittäjää pyydetään antamaan lisätietoja.
2. Jos pyynnössä tarkoitetun asiakirjan on laatinut luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jäsenvaltio, muu yhteisöjen toimielin tai laitos taikka muu kansallinen tai kansainvälinen toimielin, pyyntö on esitettävä neuvoston sijasta suoraan asiakirjan laatijalle."
4. Lisäksi on muistettava, että 6 artiklan mukaan "pääsihteeristön toimivaltaiset yksiköt tutkivat neuvoston asiakirjoja koskevat pyynnöt ja tekevät ehdotukset niitä koskeviksi toimenpiteiksi." Päätöksen 7 artiklassa määrätään tältä osin seuraavaa:
"1. Pääsihteeristön asianomaiset yksiköt ilmoittavat pyynnön esittäjälle kirjallisesti kuukauden kuluessa sen esittämisestä joko siitä, että pyyntöön on suostuttu, tai siitä, että toimielimelle ehdotetaan pyynnöstä kieltäytymistä. Jälkimmäisessä tapauksessa ilmoitetaan myös päätöksen syistä ja siitä, että pyynnön esittäjällä on kuukausi aikaa pyytää asian käsittelemistä uudelleen kannan muuttamiseksi; jos uutta pyyntöä ei esitetä, pyynnön esittäjän katsotaan peruuttaneen alkuperäisen pyyntönsä.
2. Jos pyyntöön ei ole vastattu kuukauden kuluessa sen esittämisestä, on tätä pidettävä kieltäytymisenä, paitsi jos pyynnön esittäjä esittää edellä tarkoitetun pyynnön asian uudelleen käsittelemisestä seuraavan kuukauden kuluessa.
3. Päätös kieltäytyä asiakirjan luovuttamisesta, joka on tehtävä kuukauden kuluessa siitä, kun pyyntö asian uudelleen käsittelemisestä esitettiin, on perusteltava. Se on ensi tilassa annettava esittäjälle tiedoksi kirjallisena ja hänelle on annettava samalla tieto käytettävissä olevista Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 138 e ja 173 artiklan [joista on tullut EY 195 ja EY 230 artikla] mukaisesta luonnollisen henkilön mahdollisuudesta saattaa asia oikeusasiamiehen käsiteltäväksi sekä yhteisöjen tuomioistuimen oikeudesta valvoa neuvoston toimenpiteiden lainmukaisuutta.
4. Jos vastausta ei ole annettu kuukauden kuluessa siitä, kun pyyntö asian uudelleen käsittelemisestä esitettiin, tätä pidetään kielteisenä päätöksenä."
Tosiseikasto ja asian käsittelyn vaiheet
Riidan taustalla olevat tosiseikat
5. Valituksenalaisen määräyksen tosiseikastoa koskevasta osasta ilmenee seuraavaa:
"1. Kantaja suorittaa oikeustieteen tohtorin tutkintoa Thessalonikin yliopistossa (Kreikka).
2. Kantaja pyysi 6.4.1999 päivätyllä kirjeellään, joka saapui neuvoston pääsihteeristöön 9.4.1999, yleisön oikeudesta tutustua neuvoston asiakirjoihin 20 päivänä joulukuuta 1993 tehdyn neuvoston päätöksen 93/731/EY (EYVL L 340, s. 43), sellaisena kuin se on muutettuna 6.12.1996 tehdyllä neuvoston päätöksellä 96/705/Euratom, EHTY, EY (EYVL L 325, s. 19), nojalla saada tutustua Basel/Nyborg-sopimukseen, joka koski Euroopan valuuttajärjestelmää (EVJ) ja jota talous- ja valtiovarainministerien neuvosto kannatti Nyborgissa (Tanska) 12.9.1987 pidetyssä epävirallisessa kokouksessaan.
3. Neuvoston pääsihteeristö vastasi 11.5.1999 päivätyllä kirjeellään, joka saapui kantajalle 15.5.1999, seuraavasti:
Pääsihteeristö on tutkinut pyyntönne huolellisesti, mutta koska asiakirjaa ei ole löydetty, katsomme, että kysymys on hyvin todennäköisesti [Euroopan keskuspankin] asiakirjasta. Olisi siis suotavaa, että kääntyisitte suoraan viimeksimainitun puoleen - - .
4. Kantaja esitti päätöksen 93/731/EY 7 artiklan 1 kohdan nojalla uuden pyynnön 8.6.1999 päivätyllä kirjeellään, joka saapui neuvoston pääsihteeristöön 10.6.1999.
5. Neuvoston pääsihteeristö ilmoitti kantajalle 5.7.1999 päivätyllä kirjeellään, että koska oli mahdotonta tehdä asiassa päätöstä päätöksen 93/731/EY 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa kuukauden määräajassa, määräaikaa oli päätetty pidentää kyseisen artiklan 5 kohdan nojalla, jonka sanamuoto on seuraava:
Pääsihteeri voi ilmoitettuaan asiasta pyynnön esittäjälle pidentää poikkeuksellisesti kuukaudella tämän artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä ja 3 kohdassa asetettuja määräaikoja.
6. Kantaja esitti samanaikaisesti 28.6.1999 päivätyllä, Euroopan keskuspankin (EKP) tiedotusosastolle osoittamallaan kirjeellä pyynnön saada tutustua edellä mainittuun asiakirjaan yleisön oikeudesta saada tietoja Euroopan keskuspankin asiakirjoista ja arkistoista 3 päivänä marraskuuta 1998 tehdyn Euroopan keskuspankin päätöksen 1999/284/EY (EYVL 1999, L 110, s. 30) nojalla. Kun tämä pyyntö oli hylätty 6.7.1999 päivätyllä kirjeellä, kantaja pyysi sen uudelleen tutkimista 27.7.1999 päivätyllä kirjeellään perustaen pyyntönsä 7.7.1998 annetun Euroopan keskuspankin työjärjestyksen (EYVL 1998, L 338, s. 28), sellaisena kuin se on muutettuna 22.4.1999 (EYVL 1999, L 125, s. 34), 23.3 artiklaan.
7. Neuvoston pääsihteeristö ilmoitti 2.8.1999 päivätyllä kirjeellään, joka annettiin tiedoksi kantajalle 8.8.1999, neuvoston 30.7.1999 tekemän päätöksen, jolla kantajan uusi pyyntö hylättiin (jäljempänä neuvoston päätös). Päätöksen sanamuoto on seuraava:
Perusteellisten tutkimusten jälkeen olemme todenneet, että pyynnössänne mainittu asiakirja koskee EVJ:n vahvistamista koskevaa pääjohtajien komitean selontekoa, jonka ETY:n jäsenvaltioiden pääjohtajien komitea julkisti Nyborgissa 8.9.1987.
EVJ:n hallinnollista toimintaa koskevat säännöt eivät ole missään vaiheessa olleet osa yhteisön oikeutta; näin ollen neuvoston ei ole koskaan pitänyt tehdä päätöstä tältä osin.
Koska tässä tapauksessa pyydetyn asiakirjan ovat laatineet keskuspankkien pääjohtajat, pyydämme Teitä osoittamaan pyyntönne suoraan keskuspankkien pääjohtajille tai EKP:iin.
8. Pääsihteeristö kiinnitti tässä samassa kirjeessä kantajan huomion myös EY 195 artiklan ja EY 230 artiklan määräyksiin siltä osin kuin ne koskevat asian saattamista Euroopan oikeusasiamiehen käsiteltäväksi ja yhteisöjen tuomioistuimen harjoittamaa neuvoston säädösten laillisuusvalvontaa.
9. EKP:n neuvosto ilmoitti 8.11.1999 päivätyllä kirjeellään, joka annettiin tiedoksi kantajalle 13.11.1999, päätöksestään olla antamatta kantajalle mahdollisuutta tutustua kysymyksessä olevaan asiakirjaan (jäljempänä EKP:n päätös)" (kaikki kursivoinnit tässä).
6. Tässä oikeudenkäynnissä on lisäksi muistettava, että 6.7.1999 päivätyssä EKP:n kirjeessä valittajan asiakirjapyyntö hylättiin seuraavin perusteluin:
" - - jäsenvaltioiden keskuspankkien pääjohtajien komitealta peräisin olevia asiakirjoja ei koske EKP:n päätös (EKP/1998/12) vaan EKP:n työjärjestyksen 23.3 artikla (EYVL L 125, s. 34, 19.5.1999), jonka mukaan pääjohtajien komitean asiakirjat ovat vapaasti käytettävissä kolmenkymmenen vuoden kuluttua. Valitan siis, että en voi auttaa teitä."
7. Vasta 8.11.1999 tehdyssä myöhemmässä EKP:n päätöksessä, jossa vahvistettiin valittajan esittämän asiakirjapyynnön hylkääminen, todettiin, että "Basel/Nyborg-sopimus ei ole varsinaisesti yksi yhtenäinen asiakirja, joka olisi tehty osapuolten välisen sopimuksen muodossa, vaan se on olemassa ainoastaan kertomuksina ja pöytäkirjoina, joiden laatijoina ovat olleet pääjohtajien komitea ja raha-asiain komitea". Sen mukaan, mitä EKP on täsmentänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä, "Basel/Nyborg-sopimus" koostuu lähinnä seuraavista kahdesta asiakirjasta: i) "Pääjohtajien komitean kertomus EVJ:n vahvistamisesta" (laadittu Baselissa 8.9.1987), johon neuvoston hylkäämispäätöksessä viitataan, ja ii) neuvoston neuvoa-antavan elimen, raha-asiain komitean laatima kertomus, joka on otsikoitu seuraavasti: "EVJ:n vahvistaminen - Raha-asiain komitean puheenjohtajan kertomus valtiovarainministereiden epäviralliseen kokoukseen, Nyborg 12.9.1987". Näiden kahden kertomuksen perusteella neuvosto hyväksyi Nyborgissa 12.9.1987 pidetyssä epävirallisessa valtiovarainministerien kokouksessa virallisesti muutokset, joita tehtäisiin EVJ:stä 13.3.1979 tehdyn sopimuksen toteuttamista koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin.
Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
8. Kuten edellä on todettu, EKP epäsi 8.11.1999 tekemällään päätöksellä, joka annettiin Pitsiorlasille tiedoksi 13.11.1999, häneltä lopullisesti oikeuden tutustua kyseiseen "Basel/Nyborg-sopimukseen", ja hän sai tietää, että kyseinen "sopimus" koostui "kertomuksista ja pöytäkirjoista", joita ei ollut laatinut ainoastaan jäsenvaltioiden keskuspankkien pääjohtajien komitea vaan myös raha-asiain komitea, joka siis on neuvoston neuvoa-antava elin, joten neuvosto on vastuussa tutustumisoikeudesta siihen liittyviin asiakirjoihin. Koska vastaaja piti tätä päätöstä lainvastaisena ja päätteli sen perusteluista, että myös 30.7.1999 tehty neuvoston päätös (jolla oli lähinnä kiistetty, että neuvoston asiakirjoja sisältyisi "Basel/Nyborg-sopimukseen") oli lainvastainen, hän riitautti 20.1.2000 päivätyllä kannekirjelmällä molemmat päätökset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa EY 230 artiklan nojalla.
9. Ottamatta kantaa asiakysymykseen neuvosto esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan nojalla, että Pitsiorlasin kanne olisi jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koski 30.7.1999 tehtyä neuvoston päätöstä, koska se oli muun muassa nostettu liian myöhään. Valittaja huomautti tähän väitteeseen antamassaan vastauksessa, että määräajan noudattamatta jättäminen johtui anteeksiannettavasta erehdyksestä, ja vetosi siihen, että asianomaiset toimielimet olivat tarkoituksella erehdyttäneet häntä siten, että hän ei ollut riitauttanut välittömästi neuvoston päätöstä vaan oli odottanut EKP:n vahvistavaa päätöstä. Pitsiorlas on erityisesti huomauttanut, että neuvoston päätöksen välittömässä riitauttamisessa ei olisi ollut mieltä, kun neuvosto oli nimenomaisesti kiistänyt sen, että sillä olisi vaadittu asiakirja hallussaan; vasta EKP:n vahvistavasta päätöksestä, joka myös tehtiin huomattavasti määräajan päättymisen jälkeen, hän oli sen sijaan saanut tietää, että neuvosto oli evännyt häneltä tutustumisoikeuden lainvastaisesti.
10. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi neuvoston oikeudenkäyntiväitteen 14.2.2001 antamallaan määräyksellä ja jätti näin ollen Pitsiorlasin kanteen tutkimatta "siltä osin kuin se koskee 30.7.1999 tehtyä neuvoston päätöstä".
11. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti erityisesti siitä, että "EY 230 artiklan viidennen kohdan mukaan kumoamiskanne on pantava vireille kahden kuukauden kuluessa säädöksen julkaisemisesta tai siitä, kun se on annettu kantajalle tiedoksi, taikka jollei säädöstä ole julkaistu tai annettu tiedoksi, siitä kun kantaja on saanut siitä tiedon. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen liitteen II säännösten nojalla tätä määräaikaa pidennetään lisäksi pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä niiden asianosaisten osalta, joiden asuinpaikka on Kreikka" (19 kohta). Tämän jälkeen se totesi, että tässä tapauksessa "neuvoston päätös annettiin tiedoksi kantajalle 8.8.1999 pääsihteeristön kirjeellä. Kun määräaikaa pidennetään pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä, määräaika tämän päätöksen kumoamista koskevan kanteen vireillepanoon päättyi siis maanantaina 18.10.1999 keskiyöllä" (20 kohta). Koska kannekirjelmä jätettiin 20.1.2000, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kanne on nostettu myöhässä (21 kohta).
12. "Anteeksiannettavasta erehdyksestä", johon valittaja oli vedonnut, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti vielä seuraavaa:
"22. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan poikkeuksellisissa olosuhteissa on tosin mahdollista, että anteeksiannettavasta erehdyksestä seuraa, että kantajan katsotaan toimineen määräajassa (asia 25/68, Schertzer v. parlamentti, tuomio 18.10.1977, Kok. 1977, s. 1729, 19 kohta; asia 117/78, Orlandi v. komissio, tuomio 5.4.1979, Kok. 1979, s. 1613, 11 kohta ja asia C-165/99, Itävalta v. komissio, määräys 26.10.2000, 17 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin on esimerkiksi tilanteessa, jossa kyseinen toimielin on menetellyt tavalla, joka on yksinään tai merkittävässä määrin omiaan aiheuttamaan ymmärrettävän sekaannuksen vilpittömässä mielessä olevalle oikeussubjektille, joka on osoittanut noudattaneensa kaikkea sitä huolellisuuta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta (ks. em. asiat Blackman v. parlamentti, tuomion 34 kohta ja Bayer v. komissio, tuomion 26 kohta).
23. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantaja ei ole kuitenkaan esittänyt mitään todisteita sen väitteensä tueksi, jonka mukaan neuvosto olisi menetellyt tällä tavoin. Päinvastoin on todettava, että päätöksen 93/731/EY 7 artiklan 3 kohdan mukaisesti pääsihteeristön kirjeessä, jolla neuvoston päätös annettiin kantajalle tiedoksi, kerrottiin kantajalle lisäksi EY 195 ja EY 230 artiklan sisällöstä siltä osin kuin ne koskevat asian saattamista Euroopan oikeusasiamiehen käsiteltäväksi ja yhteisöjen tuomioistuimen harjoittamaa neuvoston säädösten laillisuusvalvontaa. Tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalla oikeussubjektilla ei näin ollen voi olla mitään epäilystä tämän päätöksen lopullisuudesta eikä EY 230 artiklan nojalla sovellettavasta kanteelle asetetusta määräajasta.
24. Koska olosuhteita, joihin kantaja on vedonnut, ei voida pitää sellaisina poikkeuksellisina olosuhteina, jotka muodostaisivat anteeksiannettavan erehdyksen, kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee neuvoston päätöstä."
Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
13. Pitsiorlas on 7.5.2001 jättämällään valituskirjelmällä hakenut muutosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräykseen ja vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät ja että kanne on perusteltu; kumoamaan valituksenalaisen määräyksen; kumoamaan 30.7.1999 tehdyn neuvoston päätöksen hyväksyen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyt vaatimukset tai toissijaisesti palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen asiakysymyksen ratkaisemista varten ja velvoittamaan neuvoston korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräyksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi Pitsiorlas on vedonnut erityisesti seuraaviin seikkoihin: i) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 3 kohdan rikkominen; ii) asianosaisten prosessuaalista yhdenvertaisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen; iii) neuvoston päätöstä tulkittaessa tehty oikeudellinen virhe; iv) tosiseikkojen toteamisen yhteydessä tehty virhe, jonka vuoksi EY:n tuomioistuimen perussäännön 42 artiklaa on rikottu; v) anteeksiannettavaan erehdykseen liittyvän yhteisön oikeuskäytännön soveltamisen laiminlyönti tai sen soveltaminen liian suppeasti.
14. Vastauskirjelmässään neuvosto on tyytynyt vetoamaan siihen, että valitus on tehty liian myöhään, ja vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät selvästi täyty. Vasta istunnossa neuvosto on vastannut lyhyesti valittajan valituksenalaisesta määräyksestä esittämiin väitteisiin.
Asian oikeudellinen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
15. Neuvosto on esittänyt, että valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät täyty, koska muutosta olisi pitänyt hakea 3.5.2001 mennessä (kaksi kuukautta ja 10 päivää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräyksen 23.2.2001 tapahtuneen tiedoksiantamisen jälkeen), kun valituskirjelmä on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen vasta 7.5.2001.
16. Kuten valittaja on huomauttanut, tämä oikeudenkäyntiväite on kuitenkin perusteeton, koska neuvosto on virheellisesti jättänyt ottamatta huomioon sen, että ennen valituksen jättämistä, joka todellakin tapahtui 7.5.2001, valitus oli jo saapunut kirjaamoon faksitse 2.5.2001 illalla, ja se oli kirjattu rekisteriin seuraavana aamuna. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 37 artiklan 6 kohdassa määrätään näet, että "prosessuaalisten määräaikojen noudattamisen kannalta pidetään ratkaisevana sitä päivää, jona jäljennös oikeudenkäyntiasiakirjan allekirjoitetusta alkuperäiskappaleesta - - saapuu kirjaamoon telekopiolaitteen tai muun yhteisöjen tuomioistuimen käytettävissä olevan teknisen tiedonsiirtovälineen välityksellä, jos asiakirjan allekirjoitettu alkuperäiskappale liitteineen ja 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuine jäljennöksineen jätetään kirjaamoon viimeistään kymmenen päivän kuluessa tästä". Näin ollen katson, että valitus on tutkittava.
Asiakysymys
17. Asiakysymyksen osalta on mielestäni prosessiekonomiaan liittyvistä syistä asianmukaista keskittyä viidenteen valitusperusteeseen, jossa Pitsiorlas arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on katsonut, että kanteen esittäminen liian myöhään ei voi johtua "anteeksiannettavasta erehdyksestä".
18. Valittaja väittää tässä valitusperusteessa erityisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on omaksunut liian muodollisen lähestymistavan arvioidessaan anteeksiannettavan erehdyksen olemassaoloa, kun se on antanut liian suuren painoarvon sille, että riidanalaisessa päätöksessä oli viitattu mahdollisuuteen nostaa kanne EY 230 artiklan nojalla. Valittajan mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi sitä vastoin pitänyt ottaa huomioon nyt käsiteltävään asiaan liittyvät erityisseikat ja poikkeukselliset olosuhteet ja erityisesti sopimattomat menettelytavat, joilla neuvosto ja EKP olivat johtaneet häntä harhaan: ensinnäkin salaamalla EVJ:n vahvistamisesta tehdyn raha-asiain komitean kertomuksen olemassaolon ja toiseksi viivyttämällä päätöstä, jossa tähän kertomukseen viitataan ja joka tehtiin vasta neuvoston vastaavan päätöksen riitauttamista koskeneen määräajan päätyttyä. Näiden erityisten olosuhteiden perusteella hän ei näet olisi kyennyt toimimaan ripeämmin, kun otetaan huomioon myös "Basel/Nyborg-sopimuksen" poikkeuksellinen monimutkaisuus ja rahapolitiikan alalle yleisestikin ominainen avoimuuden puute. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei ollut olemassa anteeksiannettavaa erehdystä, jonka vuoksi kanteen nostamisen viivästyminen olisi ollut hyväksyttävissä.
19. Näihin perusteluihin vastatessaan neuvosto on sitä vastoin huomauttanut istunnossa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että kanteen nostaminen liian myöhään ei ole voinut johtua yhteisön oikeuskäytännössä tarkoitetusta anteeksiannettavasta erehdyksestä. Sen mielestä valittaja ei näet ole kyennyt osoittamaan, että neuvoston menettely olisi voinut johtaa häntä harhaan, koska hänelle oli nimenomaisella ilmoituksella mahdollisuudesta nostaa kanne EY 230 artiklan nojalla selvästi ilmoitettu päätöksen lopullisuudesta.
20. Muistutan heti aluksi siitä, että "anteeksiannettavan erehdyksen käsite, joka perustuu suoraan pyrkimykseen varmistaa oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden noudattaminen, koskee - - vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan poikkeuksellisia olosuhteita, joissa on erityisesti kyse siitä, että kyseinen toimielin on menetellyt tavalla, joka on yksinään tai ratkaisevassa määrin omiaan aiheuttamaan ymmärrettävän sekaannuksen vilpittömässä mielessä olevalle yksityiselle oikeussubjektille, joka on noudattanut kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta henkilöltä". Oikeuskäytännössä on erityisesti selvennetty, että anteeksi annettava erehdys voi olla kyseessä "silloin, kun kanne nostetaan myöhässä sen vuoksi, että kyseinen toimielin on antanut sellaista virheellistä tietoa, joka voi aiheuttaa ymmärrettävän sekaannuksen edellä mainitut ominaisuudet omaavalle yksityiselle oikeussubjektille, tai silloin kun se, että kyseinen toimielin on laiminlyönyt tiettyjä sisäisiä sääntöjään, kuten esimerkiksi toimintasääntöjä, on aiheuttanut tällaisen sekaannuksen".
21. Kuten edellä on todettu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa määräyksessä katsonut, ettei kanteen nostaminen liian myöhään voisi olla hyväksyttävissä anteeksiannettavan erehdyksen vuoksi, koska sen mielestä Pitsiorlas ei ollut osoittanut, että neuvoston menettely olisi ollut omiaan aiheuttamaan "ymmärrettävän sekaannuksen vilpittömässä mielessä olevalle oikeussubjektille, joka on osoittanut noudattaneensa kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta". Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että riidanalaisessa päätöksessä oli ilmoitettu mahdollisuudesta nostaa kanne EY 230 artiklan nojalla, se totesi, että "tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalla oikeussubjektilla ei näin ollen voi olla mitään epäilystä tämän päätöksen lopullisuudesta eikä EY 230 artiklan nojalla sovellettavasta kanteelle asetetusta määräajasta".
22. Olen kuitenkin Pitsiorlasin kanssa samaa mieltä siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on noudattanut liian muodollista ja rajoittavaa lähestymistapaa soveltaessaan anteeksiannettavaan virheeseen liittyvää oikeuskäytäntöä.
23. Vaikuttaa näet siltä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perusteettomasti jättänyt huomiotta sen, että riidanalainen päätös oli omiaan johtamaan valittajaa harhaan kyseiseen "Basel/Nyborg-sopimukseen" sisältyneen neuvoston asiakirjan olemassaolosta. Kun riidanalaisessa päätöksessä näet nimettiin keskuspankkien pääjohtajat pyydetyn asiakirjan laatijoiksi, sillä annettiin valittajan väistämättä ymmärtää, että neuvosto ei voinut suostua hänen asiakirjapyyntöönsä, koska "sopimukseen" sisältyi ainoastaan pääjohtajien komitean kertomus (eikä siihen siis sisältynyt lisäksi EVJ:n vahvistamisesta laadittua raha-asiain komitean kertomusta). Koska Pitsiorlas luotti näihin tietoihin, hänellä ei siten ollut mitään syytä riitauttaa päätöstä, jolla evättiin oikeus tutustua asiakirjaan, jonka olemassaolokin käytännössä kiistettiin.
24. On näet selvää, että se, että yhteisön toimielimet voivat "hyväksyä asiakirjapyynnön, edellyttää kuitenkin luonnollisesti, että nämä asiakirjat ovat olemassa", samoin kuin on selvää, että "yhteisön säädöksiin liittyvän laillisuusolettaman mukaisesti oletetaan, että asiakirjaa, johon on pyydetty saada tutustua, ei ole olemassa, jos kyseessä oleva toimielin on näin väittänyt", ellei sen olemassaolo ilmene "asian kannalta merkityksellisten ja yhtäpitävien seikkojen perusteella". Koska valittajalla ei ollut mitään tietoa EVJ:n vahvistamisesta laaditun raha-asiain komitean kertomuksen olemassaolosta, hän saattoi siis vain uskoa todeksi neuvoston väitteen, jonka mukaan "Basel/Nyborg-sopimukseen" sisältyi ainoastaan pääjohtajien komitean kertomus, eikä hänellä näin ollen ollut mitään syytä riitauttaa päätöstä.
25. Tästä on siis mielestäni pääteltävä, että neuvoston menettely on saanut Pitsiorlasin olemaan riitauttamatta 30.7.1999 tehtyä päätöstä määräajassa. Hän on näet saanut vasta 8.11.1999 tehdystä EKP:n päätöksestä, joka annettiin hänelle tiedoksi 13.11.1999, tiedon siitä, että "Basel/Nyborg-sopimus" koostui "kertomuksi[sta] ja pöytäkirjoi[sta], joiden laatijoina [olivat] olleet pääjohtajien komitea ja raha-asiain komitea" eli myös neuvoston neuvoa-antava elin. Hän on siis vasta tässä vaiheessa kyennyt epäilemään neuvoston päätöksen oikeellisuutta ja vakuuttumaan siitä, että kyseinen toimielin oli tahallisesti salannut raha-asiain komitean kertomuksen olemassaolon. Ymmärrettyään erehdyksen, johon neuvosto oli hänet johtanut, hän nosti näin ollen 20.1.2000 kanteen päätöksestä, jolla kyseinen toimielin oli vaikenemalla raha-asiain komitean kertomuksen olemassaolosta estänyt häntä pääsemästä tutustumaan siihen.
26. Valittajaa ei mielestäni myöskään voida arvostella siitä, että hän ei olisi menetellyt kuten "vilpittömässä mielessä oleva oikeussubjekti, joka on osoittanut noudattaneensa kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta". Saatuaan neuvoston 11.5.1999 päivätyn ensimmäisen epäävän kirjeen, jossa ilmoitettiin, että asiakirja oli hyvin todennäköisesti peräisin EKP:lta, Pitsiorlas kääntyi 28.6.1999 EKP:n puoleen esittääkseen sille asiakirjapyynnön. On myös selvää, että mikäli EKP olisi 6.7.1999 päivätyssä vastauksessaan maininnut raha-asiain komitean kertomuksen olemassaolosta, Pitsiorlas olisi heti kyennyt epäilemään neuvoston sittemmin eli 30.7.1999 tekemän päätöksen laillisuutta. Pitsiorlas toimi kaikesta huolimatta jälleen huolellisesti ja esitti 27.7.1999 EKP:lle pyynnön asian uudelleen käsittelemisestä, johon EKP vastasi vasta 8.11.1999 eli huomattavasti yleisön oikeudesta saada tietoja Euroopan keskuspankin asiakirjoista ja arkistoista 3 päivänä marraskuuta 1998 tehdyn päätöksen 1999/284/EY 5 artiklan 3 kohdan mukaisen yhden kuukauden määräajan päättymisen jälkeen.
27. Näin ollen katson, että valittaja on varmasti noudattanut "huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta". Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa sillä, että vastaanotettuaan 8.11.1999 päivätyn EKP:n päätöksen Pitsiorlasilla olisi ollut mahdollisuus esittää neuvostolle uusi asiakirjapyyntö vedoten tällä välin saamiinsa tietoihin. Pitsiorlasilla oli näet mielestäni (riippumatta tietenkään kanteen nostamisen määräaikaan liittyvästä ongelmasta) joka tapauksessa oikeus saattaa asia yhteisöjen tuomioistuimiin ja vaatia 30.7.1999 tehdyn neuvoston päätöksen kumoamista. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinkin on todennut, "päätöksellä 93/731/EY pyritään myötävaikuttamaan siihen, että yleisöllä olisi mahdollisimman laaja oikeus saada tietoja, jotta toimielinten demokraattisuus ja yleisön luottamus hallintoon vahvistuisi. Viimeksi mainitussa päätöksessä ei sen enempää kuin päätöksessä 94/90/EHTY/EY/Euratomkaan määrätä, että tiedonsaantipyynnöt olisi erityisesti perusteltava. Tästä seuraa, että henkilöllä, jolta on evätty oikeus saada tietoja asiakirjasta tai sen osasta, on jo pelkästään tästä syystä intressi saada kieltävä päätös kumotuksi", eikä oikeussuojan tarve häviä myöskään sen vuoksi, "että pyydetyt asiakirjat ovat tulleet julkisiksi".
28. Näin ollen Pitsiorlasia ei mielestäni voida arvostella huolellisuuden puutteesta sillä perusteella, että hän ei esittänyt uutta asiakirjapyyntöä toimielimelle, joka oli antanut hänelle totuudenvastaisen vastauksen, vaan päätti sitä vastoin riitauttaa kyseisen päätöksen. Kanteen nostamisen viivästymisen perustelemiseksi anteeksiannettavalla erehdyksellä edellytettävää huolellisuutta on näet arvioitava yksinomaan asiakirjapyynnön epäämispäätöksen riitauttamisedellytysten perusteella, kun sitä vastoin menettelytavoilla, joita kantaja on käyttänyt pyrkiessään saamaan kyseiset asiakirjat käyttöönsä ei ole merkitystä. Kuten edellä mainitusta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta ilmenee, intressi epäämisen riitauttamiseen ei katoa sen vuoksi, että olisi olemassa mahdollisuus esittää uusi asiakirjapyyntö tai että valittaja olisi todellisuudessa ryhtynyt toimenpiteisiin saadakseen pyydetyt asiakirjat haltuunsa.
29. Kaiken edellä esitetyn perusteella vaikuttaa siis siltä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että se, että Pitsiorlas nosti kanteen liian myöhään, ei ollut perusteltavissa yhteisön oikeuskäytännössä tarkoitetulla anteeksiannettavalla erehdyksellä. Katson siis, että koska viides valitusperuste on hyväksyttävä, valituksenalainen määräys on kumottava, ilman että olisi tarpeen tutkia Pitsiorlasin muita valitusperusteita.
30. Koska valituksenalaisella määräyksellä hyväksyttiin neuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan nojalla ottamatta kantaa kanteen asiakysymykseen, katson, että asia on palautettava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta asianosaisten kesken voidaan järjestää täysimääräinen kontradiktorinen käsittely. Oikeudenkäyntikuluista on siis päätettävä myöhemmin.
Ratkaisuehdotus
31. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisisi asian seuraavasti:
- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-3/00, Pitsiorlas vastaan neuvosto ja Euroopan keskuspankki, 14.2.2001 antama määräys kumotaan
- asia palautetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle asiakysymyksen ratkaisemista varten ja
- oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.