62016CC0438
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MELCHIOR WATHELET
7 päivänä joulukuuta 2017 (
1
)
Asia C‑438/16 P
Euroopan komissio
vastaan
Ranskan tasavalta ja
IFP Énergies nouvelles
Muutoksenhaku – Valtiontuet – Ranskan toteuttama tukiohjelma – Rajoittamaton valtiontakaus, jonka Institut français du pétrole (IFP) sai, koska sille myönnettiin teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavan julkisen laitoksen (EPIC) asema – Tukiohjelman käsite – Olettama, että valtiontakauksesta aiheutuu etua – Todistustaakka ja näyttökynnys
1.
Euroopan komissio vaatii valituksessaan, että on kumottava unionin yleisen tuomioistuimen 26.5.2016 antama tuomio Ranska ja IFP Énergies nouvelles v. komissio (T-479/11 ja T-157/12, EU:T:2016:320; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa tämä on hyväksynyt Ranskan tasavallan ja julkisen laitoksen IFP Énergies nouvellesin (jäljempänä IFPEN) kanteet, joissa vaadittiin kumoamaan 29.6.2011 annettu komission päätös 2012/26/EU. (
2
)
2.
Takauksilla on merkittävä asema valtiontukia koskevassa oikeudessa. Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuinta vaaditaan jälleen kerran lausumaan tässä asiayhteydessä ranskalaisesta teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavasta julkisesta laitoksesta (établissement public à caractère industriel et commercial, jäljempänä EPIC) (
3
) ja erityisesti sellaisen rajoittamattoman takauksen vaikutuksista, jonka Ranskan tasavalta antaa näille laitoksille niiden aseman perusteella ja joka tarkoittaa pääasiallisesti, ettei niitä voida asettaa maksukyvyttömyys- ja konkurssimenettelyihin ja että valtio on viimesijaisessa vastuussa niiden veloista.
I. Asiaa koskevat oikeussäännöt
3.
Asetuksen (EY) N:o 659/1999 (
4
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)
’tuella’ toimenpiteitä, jotka täyttävät kaikki [SEUT 107] artiklan 1 kohdassa asetetut tunnusmerkit;
– –
c)
’uudella tuella’ kaikkia tukia, eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka eivät ole voimassa olevaa tukea, mukaan lukien voimassa olevan tuen muutokset;
d)
’tukiohjelmalla, säädöstä tai päätöstä, jonka perusteella yksittäisiä tukia voidaan myöntää [ilman, että edellytetään muita täytäntöönpanotoimenpiteitä] yrityksille, jotka määritellään säädöksessä tai päätöksessä yleisesti ja käsitteellisesti – –, sekä säädöstä tai päätöstä, jonka perusteella erityiseen hankkeeseen liittymätöntä tukea voidaan myöntää yhdelle tai useammalle yritykselle toistaiseksi ja/tai rajoittamaton määrä;
e)
’yksittäisellä tuella’ tukia, joita ei ole myönnetty tukiohjelman osana, sekä niitä tukiohjelman osana myönnettyjä tukia, joista on ilmoitettava;
– –”
4.
[SEUT 107] ja [SEUT 108] artiklan soveltamisesta valtiontukiin takauksina annetun komission tiedonannon (
5
) 1.2 kohdassa, jonka otsikko on ”Takaustyypit”, määrätään seuraavaa:
”Yleisimmässä muodossaan takaukset liittyvät lainaan tai muuhun rahoitussitoumukseen, josta lainanottaja sopii lainanantajan kanssa. Takaukset voidaan myöntää yksittäisinä takauksina tai takausjärjestelmiin kuuluvina.
Takausmuodot voivat kuitenkin olla erilaisia esimerkiksi niiden oikeusperustasta, rahoitustoimen luonteesta ja takauksen kestosta riippuen. Luettelo ei ole tyhjentävä, mutta seuraavat takausmuodot voidaan yksilöidä:
– –
–
rajoittamattomat takaukset, jotka eroavat määrän ja/tai ajan osalta rajoitetuista takauksista: komissio katsoo, että myös tavanomaista edullisemmat rahoitusehdot sellaisille yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulkee pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt taikka nimenomaan mahdollistaa valtiontakauksen tai sen, että valtio kattaa tappiot, ovat takauksina myönnettävää valtiontukea. Samaa periaatetta sovelletaan myös silloin kun valtio hyväksyy rajoittamattoman vastuun yrityksen veloista hankkiessaan osakkuuden siitä sen sijaan, että valtio rajoittaisi vastuutaan,
– –”
5.
Takauksia koskevan tiedonannon 2.1 kohdassa, jonka otsikko on ”Yleisiä huomautuksia”, määrätään seuraavaa:
”[SEUT 107] artiklan 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Näitä yleisiä arviointiperusteita sovelletaan myös takauksiin. [Kuten muiden mahdollisten tukimuotojen osalta], valtion, siis keskushallinnon, alueellisten tai paikallisten viranomaisten, suoraan myöntämät takaukset, samoin kuin muiden valtion hallinnoimien elimien, kuten yritysten ja viranomaisille vastuussa olevien tahojen, valtion varoista myöntämät takaukset voidaan katsoa valtiontueksi – –.
Epäselvyyksien välttämiseksi valtion varojen osallisuus olisi siten selvitettävä valtiontakausten yhteydessä. Valtiontakauksesta saatava hyöty on se, että valtio vastaa takaukseen liittyvästä riskistä. Tällaisesta valtion ottamasta riskistä peritään tavallisesti asianmukainen takausmaksu. Jos valtio luopuu tällaisesta maksusta kokonaan tai osittain, yritys hyötyy ja samalla kulutetaan valtion varoja. Siten kyseessä voi olla [SEUT 107] artiklan 1 kohdan mukainen valtiontuki, vaikka kävisi ilmi, ettei valtio joutuisi maksamaan takaamaansa määrää. Tuen myöntäminen tapahtuu, kun takaus annetaan, ei silloin, kun vaaditaan takaussuoritusta tai kun suoritetaan takaussitoumuksen mukaisia maksuja. Takausta myönnettäessä on arvioitava, onko takaus valtiontukea, ja jos on, mikä on tuen määrä.
– –”
6.
Takauksia koskevan tiedonannon 2.2 kohdassa, joka koskee tukea lainanottajalle, määrätään seuraavaa:
”Tuensaaja on yleensä lainanottaja. Kuten 2.1 kohdassa todetaan, valtion ottamasta riskistä peritään tavallisesti asianmukainen takausmaksu. Jos lainanantajan ei tarvitse suorittaa maksua lainkaan tai se on liian pieni, se saa edun. Valtiontakauksella lainanottaja saa lainalleen rahoitusmarkkinoilla yleisesti saatavilla olevia edullisemmat ehdot takauksettomaan tilanteeseen verrattuna. Valtiontakauksella lainanottaja saa alhaisemman koron ja/tai joutuu antamaan vähemmän vakuuksia. Joissain tapauksissa lainanottaja ei ilman valtiontakausta löytäisi rahoituslaitosta, joka olisi valmis antamaan sille lainaa millään ehdoilla. – –”
II. Asian tausta ja riidanalainen päätös
7.
IFPEN on julkinen tutkimuslaitos, joka toimii öljyn- ja kaasunetsinnän sekä jalostuksen ja petrokemian teknologian aloilla. Laitoksen tehtävänä on erityisesti insinöörien ja teknikkojen kouluttaminen sekä kyseisten alojen tiedotus ja dokumentointi.
8.
IFPEN oli vuoteen 2006 saakka yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, joka oli voimassa olleen kansallisen lainsäädännön mukaisesti Ranskan hallituksen taloudellisessa ja rahoituksellisessa määräysvallassa.
9.
Lain nro 2005-781 (
6
) nojalla IFPEN muutettiin 6.7.2006 alkaen julkisoikeudelliseksi oikeushenkilöksi, tarkemmin sanottuna EPICiksi (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 2 kohta).
10.
Ranskan oikeuden mukaan tämän tyyppisillä laitoksilla on Ranskan valtiosta erillinen oikeushenkilöllisyys ja taloudellinen autonomia sekä rajoitettu erityistoimivalta, joihin kuuluu yleensä yhden tai useamman julkisen palvelun tehtävän hoitaminen. Koska nämä laitokset ovat julkisoikeudellisia oikeushenkilöitä, niihin ei julkisten varojen taloudellisen koskemattomuuden yleisen periaatteen perusteella sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä.
11.
EPICien oikeudellisen aseman erityispiirteet ovat kiinnittäneet komission huomiota, ja tämä on päätöksessä 2010/605/EU (
7
) tarkastellut kyseistä asemaa suhteessa unionin valtiontukisääntöihin. Kyseisessä päätöksessä komissio on pääasiallisesti päätellyt, että EPICeillä oli asemansa vuoksi implisiittinen ja rajoittamaton valtiontakaus. Komission mukaan valtiontakaus oli SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, koska asianomainen EPIC (kyseisessä tapauksessa La Poste) pystyi sen ansiosta saamaan edullisemmat luottoehdot kuin sille olisi myönnetty pelkästään sen oman rahoitusaseman perusteella.
12.
Ranskan viranomaiset ilmoittivat nimenomaan La Poste ‑päätöksen tekemiseen johtaneen menettelyn aikana vuonna 2006 komissiolle siitä, että IFPEN muuttui yksityisoikeudellisesta oikeushenkilöstä EPICiksi. Tämä tieto toimitettiin komissiolle erityisesti sellaisen vuonna 2005 aloitetun menettelyn yhteydessä, jossa Ranskan viranomaisten IFPENille myöntämää julkista rahoitusta tutkittiin valtiontukisääntöjen perusteella.
13.
Komissio päätti erottaa sen kysymyksen tarkastelun, voiko IFPENin muuttaminen EPICiksi olla SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, IFPENin julkisen rahoituksen tutkinnasta. Näin ollen se lopetti 16.7.2008 IFPENille myönnetyn julkisen rahoituksen tutkinnan päätöksellä 2009/157/EY. (
8
) Samana päivänä se kuitenkin päätti Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistulla ilmoituksella (Valtiontuki C 35/08 (ex NN 11/08) – Rajoittamaton valtiontakaus IFP:lle – Kehotus huomautusten esittämiseen [SEUT 108] artiklan 2 kohdan mukaisesti (EUVL 2008, C 259, s. 12)) aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn, joka koski Ranskan valtion rajoittamatonta takausta IFPENin hyväksi, ja kehotti asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa.
14.
Komissio antoi riidanalaisen päätöksen 29.6.2011. Siltä osin kuin sillä on merkitystä nyt käsiteltävän valituksen kannalta on todettava, että tässä päätöksessä komissio ensinnäkin katsoi La Poste ‑päätöksessä noudattamaansa vastaavan päättelyn perusteella, että sillä, että IFPEN oli muutettu EPICiksi, oli annettu tälle laitokselle 6.7.2006 alkaen maksuton, rajoittamaton ja implisiittinen valtiontakaus (jäljempänä maksuton ja rajoittamaton takaus).
15.
Komissio on tässä yhteydessä todennut pääasiallisesti, että EPICin asemaan liittyvät erityispiirteet merkitsivät, että valtio viime kädessä takaa IFPENin velkojen maksamisen. Tällä tavoin kyseiselle laitokselle aiheutuu etua ja samalla kulutetaan julkisia varoja, koska valtio luopuu takaukseen yleensä liitettävästä korvauksesta. Lisäksi takaus muodostaa valtion varoihin kohdistuvan mahdollisen tulevan sitoumuksen riskin, koska valtio voi tällöin joutua maksamaan IFPENin velat.
16.
Toiseksi komissio tarkasteli, antoiko tämä maksuton ja rajoittamaton takaus IFPENille SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valikoivan edun sen suhteissa pankki- ja rahoituslaitoksiin, toimittajiin ja asiakkaisiin.
17.
Siltä osin kuin on kysymys ensinnäkin suhteista pankki- ja rahoituslaitoksiin, komissio katsoi yhtäältä, ettei IFPEN ollut saanut EPICin asemaansa liittyvästä valtiontakauksesta todellista taloudellista etua aikana, joka alkoi sen muuttumisesta EPICiksi heinäkuussa 2006 ja päättyi vuoden 2010 loppuun (jäljempänä kyseessä oleva ajanjakso). Komissio korosti toisaalta, että tämä päätelmä koski ainoastaan mennyttä aikaa, sillä komissio ei voi ennakoida toimijoiden tulevaa käyttäytymistä markkinoilla eikä niiden käsitystä valtiontakauksen vaikutuksesta IFPENin maksukyvyttömyysriskiin.
18.
Seuraavaksi komissio katsoi suhteista toimittajiin, että IFPENille oli muodostunut todellista taloudellista etua, joka koostui sen toimittajien toteuttamasta hintojen alentamisesta. Hintojen alentaminen johtui näiden suotuisammasta arviosta IFPENin maksukyvyttömyysriskistä, sillä tätä laitosta ei voida sen EPIC-aseman vuoksi asettaa selvitystilaan (riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale). Komissio on tässä yhteydessä katsonut pääasiallisesti, että jollei valtiontakausta olisi, toimittajan, joka haluaisi hyötyä vastaavasta takauksesta, olisi käännyttävä luottolaitoksen tai erityisen vakuutuslaitoksen puoleen. Hinnanalennusta voitiin näin ollen arvioida vastaavan riskin kattamisesta aiheutuvien kustannusten perusteella.
19.
Siltä osin kuin on lopuksi kysymys suhteista asiakkaisiin, komissio katsoi, että kun otetaan huomioon valtion IFPENille myöntämä takaus, tämän asiakkaat voivat olla varmoja siitä, ettei kyseinen laitos joudu koskaan selvitystilaan ja että se näin ollen kykenee aina täyttämään sopimusvelvoitteensa tai, jos se ei täyttäisi niitä, asiakkaat voivat olla varmoja siitä, että ne saavat korvauksen laiminlyönnistä (riidanalaisen päätöksen 220 perustelukappale). Tämän takauksen puuttuessa asiakas, joka haluaisi saada samantasoisen suojan, joutuisi ottamaan suoritustakuun rahoituspalvelujen välittäjältä. Näin ollen IFPEN sai todellista taloudellista etua, jonka se voi tarjota asiakkailleen ja joka koostui siitä, ettei suoritustakuuta tai vähintään best effort ‑takausta vastaavaa palkkiota makseta (riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappale).
20.
Komissio katsoi kolmanneksi, että tämä taloudellinen etu oli valikoiva siltä osin kuin IFPENin kilpailijat, joihin sovellettiin yleisen lainsäädännön mukaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä, eivät saaneet vastaavaa takausta.
21.
Komissio tarkasteli lopuksi, oliko tämä valtiontuki EUT-sopimuksen mukainen, ottamalla huomioon säännöt, jotka on esitetty yhteisön puitteissa tutkimus- ja kehitystyöhön sekä innovaatiotoimintaan myönnettävälle valtiontuelle (EUVL 2006, C 323, s. 1). Se päätteli, että ”IFPEN-konsernille” myönnetty valtiontuki soveltui sisämarkkinoille tietyillä edellytyksillä, jotka täsmennettiin riidanalaisessa päätöksessä.
III. Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
22.
Ranskan tasavalta nosti 9.9.2011 riidanalaisesta päätöksestä kanteen, joka kirjattiin numerolla T-479/11, ja 5.4.2012 myös IFPEN nosti päätöksestä kanteen, joka kirjattiin numerolla T-157/12.
23.
Ranskan tasavalta esitti kanteensa tueksi kolme ja IFPEN viisi kanneperustetta, jotka koskivat pääasiallisesti niiden näyttövelvollisuuksien laiminlyöntiä, joita komissiolla on valtiontukien alalla, ja SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valikoivan edun käsitteen virheellistä tulkintaa.
24.
Unionin yleinen tuomioistuin lykkäsi 2.12.2013 antamallaan määräyksellä asioiden T-479/11 ja T-157/12 käsittelyä, kunnes unionin tuomioistuin antoi 3.4.2014 tuomion Ranska v. komissio (C‑559/12 P, EU:C:2014:217). (
9
) Unionin yleinen tuomioistuin päätti 8.9.2015 yhdistää asiat T-479/11 ja T-157/12 kirjallista ja suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
25.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi (26.5.2016 antamallaan) valituksenalaisella tuomiolla molemmat kanteet osittain ja kumosi riidanalaisen päätöksen, siltä osin kuin tässä luokiteltiin IFPENin EPIC-asemasta johtuva takaus SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi sekä siltä osin kuin siinä määritettiin tämän luokittelun seuraukset. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteet muilta osin.
26.
Siltä osin kuin sillä on merkitystä nyt käsiteltävän valituksen kannalta, on todettava ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 78–89 kohdassa, että menetelmä, jonka komissio oli valinnut määrittääkseen, onko olemassa SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valikoiva etu, ja jossa tutkittiin hyötyä, jonka IFPEN oli EPIC-asemansa perusteella saanut suhteissaan velkojiinsa, jotka olivat tässä tapauksessa pankki- ja rahoituslaitoksia, sekä suhteissaan toimittajiin ja asiakkaisiin, ei ollut virheellinen.
27.
Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin todennut valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, että tavassa, jolla komissio oli soveltanut tätä menetelmää käsiteltävään asiaan, oli merkittäviä virheitä, jotka koskivat erityisesti sen edun määrittämistä, jonka IFPEN oli väitetysti saanut suhteissaan toimittajiin ja asiakkaisiin. Erityisesti komission päätelmä, jonka mukaan kyseessä olevasta takauksesta oli muodostunut IFPENille ”todellista taloudellista etua”, perustui unionin yleisen tuomioistuimen mukaan puhtaasti hypoteettiseen päättelyyn (valituksenalaisen tuomion 94 kohta).
28.
Siltä osin kuin on kysymys yhtäältä IFPENin ja sen toimittajien välisistä suhteista, unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa, että komission mukaan IFPEN oli saanut EPIC-asemaansa liittyvästä rajoittamattomasta valtiontakauksesta etua, joka muodostui hinnanalennuksesta, jonka sen toimittajat olivat myöntäneet sen johdosta, ettei ollut maksukyvyttömyydestä johtuvaa laiminlyöntiriskiä.
29.
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio ei kuitenkaan ollut esittänyt riidanalaisessa päätöksessä seikkoja, jotka olisivat olleet omiaan vahvistamaan tämän hypoteesin. Mikään seikka ei etenkään näyttänyt toteen, että kyseessä olevilla markkinoilla tai liike-elämässä yleensä esiintyisi toimittajien myöntämiä hinnanalennuksia laitoksille, joilla on valtiontakaus maksukyvyttömyysriskiä vastaan (valituksenalaisen tuomion 99 kohta).
30.
Siltä osin kuin on toisaalta kysymys IFPENin ja sen asiakkaiden välisistä suhteista, unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä määritellyt eduksi, jonka kyseinen laitos on saanut asemaansa liittyvän valtiontakauksen perusteella, sen, ettei suoritustakuuta tai best effort ‑takausta, jonka se oli voinut tarjota asiakkailleen, vastaavaa palkkiota ollut maksettu.
31.
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komission päättely edellyttää, että normaaleissa markkinaolosuhteissa IFPENin kaltaisten tutkimuslaitosten asiakkaat turvautuvat tämän tyyppisiin takauksiin tai takuisiin suojautuakseen sopimuskumppaninsa maksukyvyttömyysriskiltä ja että kun kyse on senkaltaisesta takauksesta, joka IFPENillä on, sen asiakkaiden ei tarvitse itse hankkia vastaavaa takausta (valituksenalaisen tuomion 114 kohta).
32.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa edelleen, ettei komissio ollut kuitenkaan esittänyt mitään näyttöä, joka olisi ollut omiaan osoittamaan tämän hypoteesin perustelluksi tai todennäköiseksi. Riidanalaisessa päätöksessä ei varsinkaan vedottu mihinkään todisteeseen, joka olisi voinut vahvistaa, että tutkimuslaitosten asiakkaat ottavat ennalta huomioon sopimuskumppaninsa maksukyvyttömyysriskin turvautumalla mainittuihin takuisiin tai takauksiin (valituksenalaisen tuomion 115 kohta).
33.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa hylännyt komission väitteet, jotka koskivat unionin tuomioistuimen tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistaman, etuuden olemassaoloa koskevan olettaman ulottuvuutta ja soveltamista.
34.
Unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin todennut valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa, että mahdollisuus turvautua olettamaan todistuskeinona riippui niiden hypoteesien uskottavuudesta, joihin se perustui. Se totesi erityisesti, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettu olettama perustui kahteen lähtökohtaan eli suotuisaan vaikutukseen, joka takauksella on velkojien arvioon takauksen edunsaajan maksukyvyttömyysriskistä, ja luottokustannusten alenemiseen. Tässä tapauksessa komissio ei kuitenkaan ollut esittänyt riidanalaisessa päätöksessä mitään seikkaa, joka olisi ollut omiaan osoittamaan sen hypoteeseja uskottaviksi, erityisesti hypoteesia, että toimittajien väitetty hinnanalennus johtui IFPENin EPIC-asemasta (valituksenalaisen tuomion 139 ja 140 kohta).
35.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa, ettei komissio voinut vedota tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettuun olettamaan niiden suhteiden osalta, joita IFPENillä oli asiakkaisiinsa ja toimittajiinsa. Tämän olettaman avulla voidaan nimittäin ainoastaan osoittaa, että on olemassa etu, joka muodostuu edullisemmista luottoehdoista, joten olettamaa sovelletaan ainoastaan EPICin ja rahoitus- ja pankkilaitosten välisiin suhteisiin.
36.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 162 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa lausunut komission väitteestä, joka perustui tätä alaa koskevaan unionin oikeuskäytäntöön, (
10
) jonka mukaan komissio voi silloin, kun se arvioi tukijärjestelmää, rajoittua tutkimaan kyseisen järjestelmän yleispiirteitä tarkastaakseen, sisältyykö siihen valtiontukeen viittaavia osatekijöitä.
37.
Unionin yleinen tuomioistuin ei lausunut oikeudenkäyntiväitteestä, jonka IFPEN ja Ranskan tasavalta esittivät komission tästä väitteestä, vaan hylkäsi tässä yhteydessä komission väitteen perusteettomana ja totesi valituksenalaisen tuomion 164 kohdassa, ettei komissio ollut täsmentänyt riidanalaisessa päätöksessä, oliko kyseinen tuki yksittäinen tuki vai tukiohjelma.
38.
Unionin yleinen tuomioistuin on pääasiallisesti todennut etenkin, että siltä osin kuin EPIC-asemaan liittyvä takaus yleensä voidaan luokitella valtiontueksi, se on asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdassa tarkoitettua tukiohjelman osana myönnettyä tukea (valituksenalaisen tuomion 168 kohta), josta on ilmoitettava, toisin sanoen asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan e alakohdassa tarkoitettua yksittäistä tukea (valituksenalaisen tuomion 172 kohta).
39.
Siltä osin kuin on lopuksi kysymys IFPENin ja pankki- ja rahoituslaitosten välisistä suhteista, unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa, että komissio voi lähtökohtaisesti vedota tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) (
11
) vahvistettuun olettamaan. Komissio on kuitenkin itse kumonnut tämän olettaman riidanalaisessa päätöksessä, jonka mukaan IFPEN ei ollut kyseessä olevana ajanjaksona saanut mitään todellista taloudellista etua edullisempina lainaehtoina, joita pankki- ja rahoituslaitokset olisivat myöntäneet sille sen EPIC-aseman perusteella (valituksenalaisen tuomion 188 ja 189 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 190 kohdassa päätellyt tämän perusteella, että komission suorittama tarkastelu oli osoittanut, ettei IFPEN ollut saanut suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin mitään etua siitä, että se muuttui EPICiksi.
40.
Unionin yleinen tuomioistuin on edellä esitetyn perusteella katsonut valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa, ettei komissio ollut riidanalaisessa päätöksessä osoittanut sellaisen edun olemassaoloa, jonka IFPEN olisi saanut EPIC-asemaansa liittyvästä valtiontakauksesta sen enempää suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin kuin suhteissaan toimittajiin ja asiakkaisiin.
41.
Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 3–5 kohdan sekä 2–12 artiklan, siltä osin kuin näissä artikloissa on luokiteltu IFPENin EPIC-asemasta johtuva takaus SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi sekä siltä osin kuin niissä on määritetty tämän luokittelun seuraukset.
IV. Valituksen tarkastelu
42.
Kaikkia asianosaisia kuultiin 28.9.2017 pidetyssä istunnossa.
43.
Komissio on esittänyt valituksensa tueksi kolme valitusperustetta, jotka kaikki koskevat SEUT 107 artiklan 1 kohdan rikkomista ja erityisesti valituksenalaisessa tuomiossa olevia oikeudellisia virheitä, jotka koskevat tapaa, jolla osoitetaan sellaisen edun olemassaolo, jonka yritys saa asemaansa perustuvasta maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta.
44.
Komissio katsoo ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tulkintavirheen ensinnäkin tukiohjelman käsitteen osalta ja sen jälkeen sen osalta, ettei se ottanut huomioon toimenpiteen kykyä saada aikaan etua, ja tämä on aiheuttanut oikeudellisen virheen sen osalta, minkä luonteista näyttöä komission on esitettävä näyttääkseen toteen, että on olemassa etu, jonka yritys saa EPIC-asemansa johdosta. Toinen valitusperuste koskee oikeudellista virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan yksinkertaisen olettaman ulottuvuuden osalta sekä sen osalta, millä keinolla olettama voidaan kumota. Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, joka koskee rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan olettaman soveltamisalaa, koska tätä olettamaa pitäisi soveltaa johdonmukaisesti myös suhteisiin, joita takauksen saajalla on toimittajiin ja asiakkaisiin, eikä pelkästään suhteisiin, joita sillä on pankki- ja rahoituslaitoksiin.
A. Ensimmäinen valitusperuste (tukiohjelman käsitteen virheellinen tulkinta ja sen huomiotta jättäminen, mikä on toimenpiteen kyky saada aikaan etua)
45.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan, jossa on kolme osaa, komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta ensinnäkin siitä, että tämä on tehnyt oikeudellisia virheitä kieltäytyessään luokittelemasta kyseessä olevaa toimenpidettä tukiohjelmaksi ja kieltäessään komissiota rajoittamasta tarkasteluaan kyseisen tukiohjelman yleispiirteisiin (ensimmäinen osa). Seuraavaksi komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, että edun olemassaolon osoittamiseksi ei riittänyt, että toimenpide on omiaan tuottamaan sen kohteelle etua tulevaisuudessa (toinen osa). Lopuksi komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on ylittänyt valvontavaltansa rajat hyväksyessään väitteen, jota toinen kantajista ei ollut esittänyt ja jota toinen kantajista ei ollut yksilöinyt riittävästi (kolmas osa). Koska ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa ja toisessa valitusperusteessa esitetyt väitteet ja perustelut liittyvät toisiinsa läheisesti, tarkastelen niitä yhdessä (kuten asianosaiset ovat tehneet istunnossa).
1.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa (tukiohjelman käsitettä koskeva oikeudellinen virhe ja sen vaikutukset)
46.
Valitusperusteen tämä osa kohdistuu valituksenalaisen tuomion 162, 164, 172 ja 173 kohtaan, ja komissio väittää siinä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, ettei IFPENin saama takaus ollut tukiohjelma ja ettei komissio sen vuoksi voinut tukeutua tämän toimenpiteen yleispiirteisiin osoittaakseen, että se oli valtiontukea.
47.
Komissio toteaa tässä yhteydessä, että tukiohjelman käsite, sellaisena kuin se on kodifioitu asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdassa, kattaa toimenpiteet, joille on tunnusomaista, ettei niiden tiettyjä osatekijöitä ole määritelty ja että nämä ovat edelleen määrittämättä ajankohtana, jona toimenpiteistä päätetään, ja tietyissä tapauksissa jopa sen ajan, jolloin niitä sovelletaan. Kun komissio tutkii tällaisia toimenpiteitä ratkaistakseen, ovatko ne SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tukia, se voi siten rajoittua tarkastelemaan niiden yleispiirteitä.
48.
Komissio katsoo tässä tapauksessa, että IFPENin saama takaus, joka ei liity erityiseen hankkeeseen ja joka on myönnetty toistaiseksi ja määrältään rajoittamattomana, on luokiteltava tukiohjelmaksi. Komission mukaan kyse on erityisesti ”tukiohjelmaohjelmasta”, koska takauksen myöntäminen IFPENille on itse osa laajempaa tukiohjelmaa eli EPIC-asemaan lain nojalla liittyvästä maksuttomasta ja rajoittamattomasta valtiontakauksesta muodostuvaa tukiohjelmaa.
49.
Näin ollen komissio riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 168–170 kohdassa esittämät toteamukset, joiden mukaan EPIC-asema on tukiohjelma, kun taas riidanalaisen päätöksen kohteena oleva kyseisen takauksen myöntäminen IFPENille on yksittäinen tuki, josta olisi pitänyt ilmoittaa komissiolle.
50.
Komissio toteaa tässä yhteydessä yhtäältä, että – päinvastoin kuin valituksenalaisen tuomion 171 kohdassa todetaan – vaatimus tuen ilmoittamisesta ei mitenkään todista, ettei IFPENin saama takaus ole tukiohjelma. Komissiolle on nimittäin ilmoitettava sekä tukiohjelmista että yksittäisistä tuista.
51.
Komissio korostaa toisaalta, että unionin yleisen tuomioistuimen noudattama tulkinta vie komissiolta mahdollisuuden toteuttaa aiheellisia toimenpiteitä vaatiakseen, että Ranskan viranomaisten on lopetettava tietylle EPICille annettu takaus. SEUT 108 artiklan 1 kohdan mukaan komissio voi nimittäin ehdottaa aiheellisia toimenpiteitä vain tukijärjestelmien osalta mutta ei yksittäisten tukien osalta.
a)
Tutkittavaksi ottaminen
52.
IFPEN väittää, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi. Se huomauttaa tässä yhteydessä ensinnäkin, että komission päättely perustuu tukiohjelman käsitteen täysin uuteen tulkintaan, jonka mukaan IFPENin saama takaus on ”tukiohjelmaohjelma”. Valitusperusteen ensimmäinen osa perustuu siten uusiin perusteluihin, joiden esittämistä ei unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan mukaan voida sallia muutoksenhakuvaiheessa.
53.
Käsitykseni mukaan on riittävää todeta, ettei valitusperusteen tämä osa millään tavalla perustu uuteen ”tukiohjelmaohjelman” käsitteeseen.
54.
Valituksesta ilmenee selvästi, että komissio on käyttänyt valituksen 71 kohdassa ilmaisua ”tukiohjelmaohjelma” vain osoittaakseen virheelliseksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 168–172 kohdassa esittämän päättelyn, joka on komission mukaan johtanut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdan jälkimmäistä osaa.
55.
Tämä päättely perustuu siihen, että on virheellisesti erotettu toisistaan yksittäinen tuki, josta olisi pitänyt ilmoittaa, ja tukiohjelma, jota ilmoittamisvelvollisuus ei koske.
56.
Selvitettyään, ettei tämä erottelu ole perusteltu, komissio on lisännyt, ettei mikään estänyt luokittelemasta kansallista toimenpidettä tukiohjelmaksi ja että jokainen tämän ohjelman alaisuuteen kuuluva yritys voi hyötyä siitä, kun siitä seuraava tuki asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdan jälkimmäisessä osassa tarkoitetuin tavoin ei liity erityiseen hankkeeseen eikä sen määrää ja/tai kestoa ole rajoitettu. (
12
)
57.
Toiseksi IFPEN vetoaa pääasiallisesti siihen, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä luokitellut toimenpidettä tukiohjelmaksi. IFPEN oli esittänyt tästä oikeudenkäyntiväitteen unionin yleisessä tuomioistuimessa. Ranskan hallitus toteaa lisäksi, että riidanalaisessa päätöksessä olisi pitänyt luokitella toimenpide tukiohjelmaksi, jotta velvollisuus perustella toimielinten toimet olisi täytetty. IFPEN ja Ranskan tasavalta katsovat pääasiallisesti, että koska komission olisi riidanalaisessa päätöksessä pitänyt luokitella toimenpide tukiohjelmaksi mutta se ei ole tehnyt sitä, se ei voi myöskään arvostella unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on katsonut, ettei toimenpide ollut tukiohjelma.
58.
Käsitykseni mukaan tämä päättely perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan komission olisi riidanalaisessa päätöksessä pitänyt nimenomaisesti luokitella toimenpide tukiohjelmaksi.
59.
Merkittävää on kuitenkin se, ettei valituksenalaisessa tuomiossa käytetä kumoamisperusteena sitä, ettei riidanalaisessa päätöksessä mainita, että tarkasteltu toimenpide oli tukiohjelma (valituksenalaisen tuomion 164 kohta). On todettava, että tämä seikka jää siis kyseisen tuomion kohteen ulkopuolelle. Tässä tilanteessa komissiolla on oikeus vedota ensimmäisessä valitusperusteessaan siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei kyseinen toimenpide ollut tukiohjelma, ja oikeus väittää näyttäneensä tuen olemassaolon toteen riittävissä määrin, koska – muiden seikkojen ohella – kyseinen toimenpide oli tukiohjelma.
60.
On näin ollen todettava, että vaikka toimenpiteen nimenomainen luokittelu tukiohjelmaksi olisi selventänyt asiaa, ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa voidaan ottaa tutkittavaksi.
b)
Asiakysymys
1) Yhteenveto asianosaisten lausumista
61.
Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 46–51 kohdassa on kuvailtu yksityiskohtaisesti, komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, ettei IFPENin saama takaus ollut tukiohjelma ja ettei komissio tämän vuoksi voinut rajoittua tarkastelemaan tämän toimenpiteen yleispiirteitä sen osoittamiseksi, että se oli SEUT 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
62.
IFPENin mukaan nämä väitteet perustuvat komission riidanalaisessa päätöksessään ja aikaisemmassa käytännössään sekä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossaan suorittaman arvioinnin vääristyneeseen huomioon ottamiseen.
63.
IFPEN katsoo lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on kuvaillut komission riidanalaisessa päätöksessä noudattamaa menettelyä oikein ja päätellyt oikein, ettei tarkasteltu toimenpide ollut tukiohjelma.
64.
Ranskan hallitus puoltaa samaa kantaa ja päättelee sen perusteella, ettei tarkasteltu toimenpide ollut tukiohjelma ja ettei komissio voinut rajoittua tutkimaan toimenpiteen yleispiirteitä määrittääkseen, oliko se SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
65.
Ranskan tasavalta toteaa seuraavaksi, että – kuten komission päätöskäytännöstä (
13
) ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä (
14
) ilmenee – vain yhdelle yritykselle myönnetty tuki on luokiteltava yksittäiseksi tueksi silloinkin, kun se ei liity erityiseen hankkeeseen ja kun se on myönnetty toistaiseksi ja/tai sen määrää ei ole rajoitettu.
66.
Ranskan tasavalta toteaa toissijaisesti vielä, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että IFPENin muuttuminen EPICiksi on tukiohjelma ja että unionin yleinen tuomioistuin on siis tehnyt oikeudellisen virheen, tämä virhe ei johda valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
67.
Ranskan hallitus toteaa lopuksi, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on joka tapauksessa tehoton, koska unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut muihin perusteisiin, jotka riittävät yksinään tekemään perustelluksi päätelmän, jonka se on tehnyt valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmassa.
68.
Komissio toteaa vastauskirjelmässään erityisesti, että Ranskan tasavallan ehdottama valituksenalaisen tuomion tulkinta on virheellinen. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin soveltanut virheellisesti kaikkia todistelujärjestelmän sääntöjä eli sekä tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettua olettamaa että sääntöä, jonka mukaan komissio voi rajoittua tutkimaan ohjelman yleispiirteitä osoittaakseen valtiontuen olemassaolon. Koska jokainen näistä virheistä voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, edellisessä kohdassa mainittu Ranskan tasavallan väite ei siis ole perusteltu.
69.
Komissio katsoo lisäksi, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely on lisäksi suurelta osin perusteetonta, jos kyseistä toimenpidettä on pidettävä tukiohjelmana, kuten komissio väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan.
2) Asian tarkastelu
70.
Totean, että sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 164 kohdassa, ettei komissio ollut yksilöinyt riidanalaisessa päätöksessä, koskiko päätös tukiohjelmaa vai yksittäistä tukea, se näyttää katsoneen, että riidanalainen takaus saattoi kuulua viimeksi mainittuun luokkaan.
71.
Tukiohjelman käsite, sellaisena kuin se on kodifioitu asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdassa, kattaa ”säädö[ksen] tai päätö[ksen], jonka perusteella yksittäisiä tukia voidaan myöntää yrityksille, jotka määritellään säädöksessä tai päätöksessä yleisesti ja käsitteellisesti ilman, että edellytetään muita täytäntöönpanotoimenpiteitä, sekä säädö[ksen] tai päätö[ksen], jonka perusteella erityiseen hankkeeseen liittymätöntä tukea voidaan myöntää yhdelle tai useammalle yritykselle toistaiseksi ja/tai rajoittamaton määrä”.
72.
On näin ollen selvitettävä, onko – kuten unionin yleinen tuomioistuin on pääasiallisesti katsonut valituksenalaisen tuomion 169–172 kohdassa – sen perusteella, että riidanalaisessa päätöksessä tarkasteltu toimenpide ei yleisesti ottaen ole EPIC-asemaan liittyvä takaus vaan pikemminkin IFPENin muuttuminen EPICiksi (mikä automaattisesti aiheuttaa valtiontakauksen myöntämisen kyseiselle yritykselle), todella mahdollista sulkea tämä toimenpide kyseisen käsitteen soveltamisalan ulkopuolelle ja luokitella se tukiohjelman osana myönnetyksi tueksi eli tässä tapauksessa asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan e alakohdassa tarkoitetuksi yksittäiseksi tueksi.
73.
Mielestäni unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt tässä yhteydessä oikeudellista virhettä.
74.
Kuten Ranskan hallitus on todennut, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut perustellusti, ettei riidanalaisessa päätöksessä tarkasteltu toimenpide ole EPIC-asemaan liittyvä takaus yleensä vaan IFPENin muuttuminen EPICiksi, mikä aiheuttaa tähän asemaan liittyvän valtiontakauksen myöntämisen kyseiselle yritykselle.
75.
Sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 169–173 kohdassa kuvaillut oikein komission riidanalaisessa päätöksessä noudattamaa menettelyä, se on katsonut, ettei tarkasteltu toimenpide ollut tukiohjelma.
76.
Kuten valituksenalaisen tuomion 171 kohdasta ilmenee, sitä edeltävissä kohdissa (kyseisen tuomion 169 ja 170 kohta) esitetty analyysi vastaa nimittäin riidanalaista päätöstä ja erityisesti sen 256–259 perustelukappaletta, joissa komissio on todennut, että IFPENin muuttamisen EPICiksi on katsottava olevan asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettua uutta tukea, josta oli ilmoitettava. Komissio on myös arvioinut, että siltä osin kuin IFPENin aseman muutosta ei ollut ilmoitettu sille muodollisesti vaan ainoastaan sattumalta toisen menettelyn yhteydessä, Ranskan viranomaiset eivät olleet noudattaneet tätä velvollisuutta ja että IFPENin muutos EPICiksi oli sääntöjenvastaista valtiontukea.
77.
Kuten IFPEN toteaa, on niin, että koska komissio on päättänyt analysoida kyseistä toimenpidettä yksittäisenä tapauskohtaisena tukena, riidanalaisen päätöksen pätevyyttä oli tarkasteltava pelkästään tämän luokittelun kannalta, kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti tehnyt.
78.
Unionin yleinen tuomioistuin on siis ollut oikeassa katsoessaan, että siltä osin kuin IFPENin muuttuminen EPICiksi voitiin luokitella valtiontueksi, se oli tukiohjelman osana myönnettyä tukea, josta oli ilmoitettava, toisin sanoen asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan e alakohdassa tarkoitettua yksittäistä tukea.
79.
Komission lausumat, jotka perustuvat ”tukiohjelmaohjelman” käsitteeseen, eivät vakuuta minua.
80.
Tätä uutta käsitettä ei mainita lainkaan asetuksessa N:o 659/1999 (tämän asetuksen 1 artiklassa säädetään vain tukiohjelman määritelmästä ja yksittäisen tuen määritelmästä), eikä tukiohjelma sisällä mahdollisuutta, että se voitaisiin sisällyttää laajempaan ohjelmaan. Käsiteltävä tapaus on joka tapauksessa selvästi pikemmin yksittäisen tuen toteuttamisen ilmentymä kuin ”tukiohjelmaohjelma”.
81.
Ranskan hallituksen tavoin en yhdy myöskään komission lausumiin, joiden mukaan siinä tapauksessa, että IFPENin muuttumista EPICiksi on pidettävä yksittäisenä tukena, komissio ei voi toteuttaa SEUT 108 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja aiheellisia toimenpiteitä vaatiakseen, että Ranskan viranomaisten on lopetettava tietylle EPICille annettu takaus.
82.
Unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset, jotka koskevat sitä, että tarkasteltu toimenpide on luonteeltaan yksittäinen tuki, perustuvat nimittäin erityisiin olosuhteisiin, jotka liittyvät IFPENin muuttumiseen EPICiksi, eikä niitä lähtökohtaisesti voida soveltaa kaikkiin tämäntyyppisiin laitoksiin.
83.
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen ollut oikeassa pitäessään perusteettomana komission väitettä, jonka mukaan tarkasteltu toimenpide on tukiohjelma. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
84.
Ennen kuin tarkastelen yhdessä ensimmäisen valitusperusteen toista osaa ja toista valitusperustetta, on vastattava ensimmäisen valitusperusteen kolmanteen osaan.
2.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa (unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt väitteen, jota toinen kantajista ei ollut esittänyt ja jota toinen kantajista ei ollut yksilöinyt riittävästi)
a)
Yhteenveto asianosaisten lausumista
85.
Komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on lausunut niiden väitteiden ulkopuolelta, joita asianosaiset olivat esittäneet siitä, oliko IFPEN saanut etua suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin.
86.
Komissio toteaa tässä yhteydessä, ettei IFPEN ollut ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa lainkaan arvostellut komission analyysia siitä, oliko se saanut etua suhteissaan mainittuihin toimijoihin. Ranskan tasavalta on puolestaan tyytynyt kiistämään tämän edun olemassaolon pelkästään sillä perusteella, ettei komissio ollut näyttänyt sitä toteen, eikä se vedonnut väitteensä tueksi mihinkään perusteluihin.
87.
Komissio katsoo näin ollen, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole noudattanut toimivaltansa rajoja, kun se on hyväksynyt väitteen, jota toinen asianosaisista ei ollut esittänyt ja jota toinen ei ollut yksilöinyt riittävästi.
88.
Päinvastaista mieltä oleva IFPEN toteaa, että ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä tehottomana tai perusteettomana.
89.
Se toteaa tässä tarkoituksessa, että koska valitusperusteen tämä osa ei kohdistu mihinkään valituksenalaisen tuomion nimenomaiseen kohtaan, se on työjärjestyksen 169 artiklan 2 kohdan mukaan tehoton.
90.
Komissio toteaa vastauskirjelmässään, että se arvostelee valitusperusteen tässä osassa sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut aineellisesti, onko IFPEN saanut etua suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin, vaivautumatta edes varmistumaan siitä, että tällainen väite oli todella esitetty. Se arvostelee unionin yleisen tuomioistuimen tätä laiminlyöntiä, jota määritelmällisestikään ei voida yksilöidä johonkin valituksenalaisen tuomion tiettyyn kohtaan.
91.
Ranskan tasavalta toteaa pelkästään, että Ranskan hallitus on kumoamiskanteessaan kiistänyt, että etu voisi ilmetä tulevaisuudessa IFPENin ja pankki- ja rahoituslaitosten välisissä suhteissa.
b)
Asian arviointi
92.
On riittävää todeta, että komissio on itse myöntänyt valituksessaan, että Ranskan hallitus oli tosiaan esittänyt tämän kumoamisperusteen kirjallisissa huomautuksissaan (kuten myös valituksenalaisen tuomion 58 ja 185 kohdassa täsmennetään). Lisäksi IFPEN on unionin yleiseen tuomioistuimeen toimittamassaan kanteessa ja vastauksessa useaan kertaan kiistänyt komission analyysin, joka koskee sellaisen edun olemassaoloa, jonka se olisi saanut suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin.
93.
Komission ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on siten hylättävä perusteettomana.
B. IFPENin suhteet pankki- ja rahoituslaitoksiin: ensimmäisen valitusperusteen toinen osa (oikeudellinen virhe katsottaessa, että edun olemassaolon osoittamiseksi ei riitä, että toimenpide on omiaan tuottamaan sen kohteelle etua tulevaisuudessa) ja toinen valitusperuste (oikeudellinen virhe, joka koskee maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan yksinkertaisen olettaman ulottuvuutta)
1.
Yhteenveto asianosaisten lausumista
94.
Ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on tehnyt virheen päätellessään, ettei IFPENin saama takaus ollut valtiontukea sen suhteissa pankki- ja rahoituslaitoksiin, tukeutuen pelkästään siihen, ettei IFPEN saanut todellista etua kyseessä olleena ajanjaksona eli menneisyydessä (ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 197 kohta).
95.
Komission mukaan unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistapa merkitsee sitä paitsi, että jäsenvaltioita, jotka eivät ilmoita rajoittamattomien takausten myöntämisestä, kohdellaan edullisemmin kuin jäsenvaltioita, jotka ilmoittavat niistä SEUT 108 artiklan mukaisesti, vaikka valtiontukien alan vakiintuneen periaatteen mukaan ensin mainittuja jäsenvaltioita ei saa suosia jälkimmäisten vahingoksi. (
15
)
96.
Jos jäsenvaltio ilmoittaa aikomuksestaan myöntää tämäntyyppinen takaus, komissio tutkii nimittäin vain toimenpiteen mahdolliset vaikutukset, koska se ei voi tietää sen todellisia vaikutuksia. Jos jäsenvaltio sitä vastoin myöntää tällaisen takauksen ilmoittamatta siitä etukäteen, se voi sen jälkeen osoittaa, ettei toimenpiteellä ole ollut mitään konkreettista vaikutusta, ja näin ollen estää sen luokittelun valtiontueksi. Tämä houkuttelee jäsenvaltioita olemaan ilmoittamatta rajoittamattomien takausten myöntämisestä.
97.
IFPEN vastaa tähän, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
98.
Se muistuttaa tässä yhteydessä aluksi, että vaikka takauksen myöntäminen sille olisi valtiontukea, sitä olisi pidettävä asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c ja d alakohdassa tarkoitettuna uutena yksittäisenä tukena. Komissio ei siis voinut vedota näyttöä koskevaan vaatimustasoon, jonka unionin tuomioistuin asetti voimassa olevia tukiohjelmia koskeneessa tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) kaiken lisäksi tietyissä nimenomaisissa olosuhteissa.
99.
IFPENin mukaan komissio ei voinut vedota myöskään mainitussa tuomiossa vahvistettuun olettamaan, koska ei ollut uskottavaa, että EPIC-asema ja siihen liittyvä takaus olisivat menneisyydessä antaneet tai voisivat tulevaisuudessa antaa IFPENille valikoivan edun. Mennen ajan osalta komission analyysi nimittäin osoitti, että kyseessä olleena ajanjaksona IFPENin lainaksi ottamat määrät oli lainattu markkinakorolla. Tulevan ajan osalta Ranskan lainsäädäntö estää IFPENiä ottamasta lainaa, jonka laina-aika on yli 12 kuukautta, ja alistaa sen tältä osin valtion valvontaan. IFPENin mukaan tämän asian olosuhteissa on näin ollen katsottava, ettei etua ole olemassa.
100.
Ranskan tasavalta muistuttaa ensinnäkin, ettei IFPENin muuttuminen EPICiksi ole tukiohjelma.
101.
Toiseksi Ranskan viranomaiset toteavat tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistetusta olettamasta, että tämä perustuu hypoteesiin, jonka mukaan asemaansa liittyvän takauksen johdosta EPIC saa rahoitusmarkkinoilla yleisesti saatavilla olevia edullisemmat rahoitusehdot.
102.
Ranskan tasavalta katsoo kolmanneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 188 kohdassa, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) tarkoitettu yksinkertainen olettama oli IFPENin tapauksessa kumottu.
103.
Toisessa valitusperusteessaan, joka kohdistuu pääasiallisesti valituksenalaisen tuomion 134–161 ja 188–193 kohtaan, komissio arvostelee tämän jälkeen unionin yleistä tuomioistuinta oikeudellisesta virheestä, joka koskee maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan olettaman ulottuvuutta, sellaisena kuin olettama ilmenee tuomiosta La Poste (C‑559/12 P). Komissio väittää pääasiallisesti, että rajoittaessaan maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan yksinkertaisen olettaman ulottuvuutta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tunnustanut olettaman edellä mainitussa tuomiossa, unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ja siinä tarkoitetun edun olemassaolon toteen näyttämistä koskevia sääntöjä.
104.
IFPEN vastaa tähän, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan, ettei komissio voinut tässä tapauksessa vedota tuomiosta La Poste (C‑559/12 P) ilmenevään olettamaan.
105.
IFPENin mukaan tämä olettama on ensinnäkin poikkeus periaatteesta, jonka mukaan komission kuuluu näyttää toteen, että toimenpide täyttää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa määrätyt valtiontueksi luokittelemisen edellytykset. Olettamaa on siten tulkittava suppeasti ja sitä on sovellettava vain, kun todellisen edun olemassaolo on uskottavaa.
106.
IFPEN toteaa seuraavaksi, ettei komissio ollut riidanalaisessa päätöksessä täsmentänyt syitä, joiden vuoksi olettama, että oli olemassa IFPENiä hyödyttävä etu, oli uskottava. Päätös ei näin ollen vastannut SEUT 296 artiklasta ilmeneviä perusteluvaatimuksia.
107.
IFPEN toteaa vielä olettaman kumoamisesta, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa todetessaan valituksenalaisen tuomion 189–192 kohdassa, ettei IFPEN ollut kyseessä olevana ajanjaksona saanut asemaansa liittyvästä takauksesta mitään etua suhteissaan pankki- ja rahoituslaitoksiin. Komissio ei ollut myöskään esittänyt mitään selvitystä, jonka perusteella olisi voitu todeta, että tilanteessa oli vuoden 2010 jälkeen mahdollisesti tapahtunut muutos, jonka johdosta IFPEN olisi ottanut lainaa markkinaehdoista poikkeavilla ehdoilla. (
16
)
108.
Ranskan tasavallan mukaan komission toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana. Se viittaa tältä osin pääasiallisesti perusteluihin, joita se on esittänyt vastatessaan ensimmäisen valitusperusteen toiseen osaan.
2.
Asian arviointi
109.
Kuten olen edellä todennut tämän valitusperusteen ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä, unionin yleinen tuomioistuin ei ensinnäkään ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, ettei IFPENin muuttuminen EPICiksi ollut tukiohjelma.
110.
On siten riittävää todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan, ettei tähän tapaukseen voitu soveltaa oikeuskäytäntöä, joka koskee komissiolla tukiohjelmien alalla olevia näyttövelvollisuuksia.
111.
Seuraavaksi on mielestäni aiheellista viitata 8.12.2011 annettuun tuomioon Residex Capital IV (C-275/10, EU:C:2011:814) ja tuomioon La Poste (C‑559/12 P).
112.
Unionin tuomioistuin on ensin mainitussa tuomiossa katsonut pääasiallisesti, että kansalliset tuomioistuimet olivat toimivaltaisia kumoamaan SEUT 108 artiklan 3 kohdan perusteella julkisen takauksen tilanteessa, jossa sääntöjenvastainen tuki oli pantu täytäntöön tällä takauksella, jonka viranomainen oli myöntänyt sellaisen lainan kattamiseksi, jonka rahoitusyhtiö oli myöntänyt yritykselle, joka ei olisi voinut saada tällaista rahoitusta normaalein markkinaehdoin.
113.
Tässä asiassa ei ollut epäselvyyttä siitä, että kyseisen julkisen viranomaisen antama takaus luokiteltiin lainanottajalle myönnetyksi valtiontueksi, koska oli kiistatonta, että lainanottaja oli takauksen antamisajankohtana jo vaikeuksissa, joten se ei olisi voinut saada pääomamarkkinoilta rahoitusta ilman tätä takausta (tuomion 39–42 kohta).
114.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 151 kohdassa, unionin tuomioistuimen 8.12.2011 antamansa tuomion Residex Capital IV (C-275/10, EU:C:2011:814) 39 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan on niin, että ”kun jäsenvaltion viranomaiset takaavat luottolaitoksen lainanottajalle myöntämän lainan, tämä lainanottaja saa – – tavallisesti taloudellisen edun ja siten [SEUT 107] artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, koska sille aiheutuvat taloudelliset kustannukset ovat pienemmät kuin ne, jotka sille olisivat aiheutuneet, jos sen olisi pitänyt hankkia tämä sama rahoitus ja tämä sama takaus markkinahintaan”, ja johon unionin tuomioistuin viittaa tuomion La Poste (C‑559/12 P) 96 kohdassa, on asetettava nimenomaan tähän asiayhteyteen.
115.
Unionin tuomioistuin on tuomion La Poste (C‑559/12 P) 96 kohdassa viitannut tähän tuomion Residex Capital IV 39 kohtaan ja katsonut, että ”jäsenvaltion viranomaisten takaaman lainan ottaja saa tavallisesti edun, koska sille aiheutuvat taloudelliset kustannukset ovat pienemmät kuin ne, jotka sille olisivat aiheutuneet, jos sen olisi pitänyt hankkia tämä sama rahoitus ja tämä sama takaus markkinahintaan”.
116.
Unionin tuomioistuin on tuomion La Poste (C‑559/12 P) seuraavassa kohdassa (97 kohta) muistuttanut myös, että takauksia koskevan ”tiedonannon 1.2, 2.1 ja 2.2 kohdassa todet[tiin] nimenomaisesti, että rajoittamattomat valtiontakaukset yrityksille, joiden oikeudellinen muoto sulk[i] pois konkurssin tai muut maksukyvyttömyysmenettelyt, [toivat] yritykselle välitöntä etua ja o[li]vat valtiontukea, siltä osin kuin takaus myönnet[tiin] niin, että lainanottaja ei maksa[nut] valtion riskistä maksettavaa asianmukaista takausmaksua ja ’sa[i] lainalleen rahoitusmarkkinoilla yleisesti saatavilla ol[leita] edullisemmat ehdot takauksettomaan tilanteeseen verrattuna’”.
117.
Unionin tuomioistuin on näiden toteamusten perusteella katsonut seuraavassa kohdassa, että oli olemassa ”yksinkertainen olettama, jonka mukaan implisiittisen ja rajoittamattoman valtiontakauksen myöntäminen sellaiselle yritykselle, johon ei sovellet[tu] tavanomaisia saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä, joht[i] edunsaajayrityksen taloudellisen tilanteen paranemiseen alentamalla kustannuksia, jotka normaalisti rasitt[ivat] sen talousarviota” (tuomion La Poste (C‑559/12 P) 98 kohta).
118.
Unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut (tuomion 99 kohta), että ”olemassa olevia tukijärjestelmiä koskevan menettelyn yhteydessä [oli] tällaisesta takauksesta sen saajayritykselle koituvan edun osoittamiseksi riittävää, että komissio osoitt[i] tällaisen takauksen olemassaolon sellaisenaan, eikä sen tarvi[nnut] näyttää toteen, mitä tosiasiallisia vaikutuksia takauksella [oli] sen myöntämisen jälkeen”.
119.
Kysymys on – samalla tavoin kuin nyt käsiteltävässä asiassa – keskeisesti säännöistä, jotka koskevat todistustaakkaa ja näyttökynnystä näytettäessä toteen maksuttomasta ja rajoittamattomasta valtiontakauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa.
120.
Unionin tuomioistuin on tuomion La Poste (C‑559/12 P) 102 kohdassa katsonut tältä osin, että ”on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että komissio ei ollut tehnyt virhettä todetessaan tällaisen edun olemassaolon, kun se on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 106 ja 108 kohdassa, että tällainen takaus on yleensä omiaan antamaan etua, koska takaus myönnetään ilman vastiketta ja sen ansiosta sen edunsaaja hyötyy edullisemmista rahoitusehdoista kuin mitkä sille olisi myönnetty pelkästään sen oman rahoitusaseman perusteella, ja näin ollen sillä voidaan alentaa edunsaajalle aiheutuvaa taloudellista rasitetta”.
121.
Seuraavaksi unionin tuomioistuin on katsonut mainitun tuomion 103 kohdassa, että ”[o]n kyllä totta, että näiden seikkojen valossa – kuten valittaja on todennut – unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt ristiriitaiset ja riittämättömät perustelut, kun se on katsonut yhtäältä valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, että olemassa olevien tukien todellisia vaikutuksia ei ole tarpeen osoittaa, ja tehnyt tämän unionin tuomioistuimen sellaisen oikeuskäytännön perusteella, joka ei ollut merkityksellinen, ja kun se on toisaalta todennut kyseisen tuomion 124 kohdassa, että ’lisäksi voidaan olettaa, että valtiontakauksen muodostamalla edulla on todellisia vaikutuksia’”.
122.
Vaikka unionin tuomioistuin on saman tuomion 104 kohdassa korjannut unionin yleisen tuomioistuimen tuomiota tältä osin, se on siis katsonut, että ”tällainen virhe ei voi johtaa siihen, että valituksenalainen tuomio on pätemätön. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin mainituissa 123 ja 124 kohdassa todennut perustellusti, että komissio oli noudattanut todistustaakkaa ja siltä vaadittavan näytön määrää koskevia vaatimuksia sen osoittamiseksi, oliko [maksuton] ja rajoittamaton valtiontakaus etua, ja korostanut, että tällaisen takauksen ansiosta lainanottaja voi ’saada alhaisemman koron tai joutua antamaan vähemmän vakuuksia’”.
123.
Totean näin ollen, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettu olettama perustuu hypoteesiin, jonka mukaan asemaansa liittyvän takauksen johdosta EPIC saa tai voi saada rahoitusmarkkinoilla yleisesti saatavilla olevia edullisemmat rahoitusehdot, ja että se seuraa jo siitä, että komissio pelkästään osoittaa takauksen olemassaolon sellaisenaan (tuomion La Poste (C‑559/12 P) 99 kohta).
124.
On siis kysyttävä, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt virheen, kun se ei ole pitänyt riittävänä, että komissio pelkästään osoittaa takauksen olemassaolon sellaisenaan voidakseen vedota kyseiseen olettamaan, vaan se on katsonut valituksenalaisen tuomion 137 kohdassa, että komission oli osoitettava kahden lähtökohdan uskottavuus eli että i) takauksella oli suotuisa vaikutus velkojien arvioon takauksen edunsaajan maksukyvyttömyysriskistä ja että ii) tämä suotuisa vaikutus merkitsi luottokustannusten alenemista.
125.
Kysymys on tietenkin yksinkertaisesta olettamasta, joka voidaan kumota osoittamalla, ettei kyseisellä takauksella ole ollut eikä ole eikä sillä potentiaalisesti voi olla suotuisia vaikutuksia EPICin tilanteeseen. (
17
)
126.
Tässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin on tämän ratkaisuehdotuksen 124 kohdassa todetusta oikeudellisesta virheestä riippumatta katsonut valituksenalaisen tuomion 188 kohdassa, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) tarkoitettu yksinkertainen olettama oli IFPENin tapauksessa kumottu.
127.
Tässä yhteydessä on tutkittava, ovatko seikat, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin saattoi katsoa, että olettama oli tässä tapauksessa kumottu tai ettei siihen voitu vedota, niiden periaatteiden mukaisia, jotka koskevat todistelua valtiontukien alalla.
128.
Katsoakseen, että olettama oli kumottu, unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan voinut tyytyä siihen, ettei IFPEN ollut menneisyydessä saanut asemastaan mitään todellista taloudellista etua pankki- ja rahoituslaitosten myöntäminä edullisempina luottoehtoina, mitä ei ole tässä tapauksessa kiistetty, toisin sanoen siihen, ettei takauksella ollut kyseessä olleena ajanjaksona (vuosina 2006–2010) ollut mitään ”todellista vaikutusta” IFPENin ja pankki- ja rahoituslaitosten välisiin suhteisiin.
129.
Tämä seikka ei nimittäin riitä kumoamaan edun olemassaoloa koskevaa olettamaa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on vahvistanut sen tuomiossa La Poste (C‑559/12 P). On lisäksi osoitettava, ettei kyseinen takaus ollut omiaan aiheuttamaan IFPENin erityispiirteiden vuoksi tälle tulevaisuudessa etua suhteissa, joita sillä on edellä mainittuihin toimijoihin.
130.
Unionin yleinen tuomioistuin ei ole toiminut näin.
131.
Se kylläkin toteaa valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa, että kantajat ovat istunnossa muistuttaneet, että sovellettavan lainsäädännön eli lain nro 2010/1645 12 §:n nojalla IFPEN ei voinut ottaa luottolaitokselta lainaa, jonka laina-aika on yli 12 kuukautta, ja että se oli tältä osin valtion valvonnassa.
132.
Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin katsonut valituksenalaisen tuomion 191 kohdassa, että ”koska IFPENin EPIC-asemaan liittyvällä [maksuttomalla] ja rajoittamattomalla valtiontakauksella ei ole IFPENin ja pankki- ja rahoituslaitosten välisissä suhteissa vuosien 2006 ja 2010 välisenä ajanjaksona tuotettu etua yksinomaan tälle yritykselle, sitä ei voida luokitella SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi”.
133.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tuomion 193 kohdassa vielä, että koska olettama on kumottu, Ranskan tasavaltaa ei voida enää velvoittaa näyttämään toteen, ettei takauksella ”voida – – myöntää [IFPENille] etu[a] tulevaisuudessa”.
134.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että edellä esitetystä seuraa, ettei sen ole edes lausuttava kantajien esittämän argumentin tutkittavaksi ottamisesta (eikä sitäkään suuremmalla syyllä sen asiasisällöstä).
135.
Katson näin ollen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistetun olettaman kumoamiseksi riitti, että osoitetaan, ettei takauksella ollut menneisyydessä ollut mitään (todellista) vaikutusta IFPENin ja pankki- ja rahoituslaitosten suhteisiin.
136.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste on siten hyväksyttävä, minkä johdosta valituksenalainen tuomio on kumottava tältä osin.
137.
Käsitykseni mukaan asia on tältä osin ratkaisukelpoinen niitä kantajien väitteitä koskeneen analyysin perusteella, jotka perustuivat lain nro 2010/1645 12 §:ään ja jotka ne ovat unionin tuomioistuimen menettelyssä toistaneet kirjallisissa huomautuksissaan ja istunnossa ja joiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen komissio on uudelleen kiistänyt, koska ”unionin yleinen tuomioistuin ei tuomiossaan tukeudu 12 §:ään eikä voisi tukeutuakaan siihen, koska sen enempää Ranskan viranomaiset kuin IFPEN eivät ole missään vaiheessa saattaneet sitä komission tietoon” (kuten komissio toteaa unionin tuomioistuimen istunnossa).
138.
Katson yhtäältä, että komission oikeudenkäyntiväite on hylättävä, koska kyse ei ole niinkään väitteestä tai perusteesta vaan objektiivisesta ja julkisesti tiedossa olevasta seikasta, sillä kyse on kyseisen jäsenvaltion laista.
139.
”Kuten unionin tuomioistuimella on ollut tilaisuus täsmentää useaan kertaan, SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta ulottuu – – [nimittäin] kaikkiin niihin seikkoihin, joka sisältyvät SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaiseen menettelyyn liittyviin komission päätöksiin, joiden osalta unionin yleinen tuomioistuin suorittaa oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevan perinpohjaisen valvonnan kantajien esittämien kanneperusteiden valossa – – ja ottamalla huomioon kaikki kantajien esittämät seikat riippumatta siitä, ovatko ne tehtyä päätöstä edeltäviä vai sen jälkeisiä seikkoja ja onko ne esitetty aikaisemmin hallinnollisessa menettelyssä vai ensimmäistä kertaa unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan kanteen yhteydessä, jos näillä viimeksi mainituilla seikoilla on merkitystä komission päätöksen laillisuusvalvonnan kannalta – –”. (
18
)
140.
Toisaalta komissio on asiakysymyksen osalta tunnustanut valituksen 106 kohdassa, ettei tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettuun yksinkertaiseen olettamaan voida vedota tapauksessa, jossa takaus ei ”[EPICin] erityispiirteiden vuoksi” ole omiaan tuottamaan EPICille etua sen ja pankki- ja rahoituslaitosten välisissä suhteissa. Komission mukaan näitä erityispiirteitä olisivat voineet olla erityisesti EPICille asetettu kielto velkaantua pankeille tai se, että mahdollisuudelle ottaa lainaa asetetaan sellaiset edellytykset, että mahdollinen etu on joka tapauksessa vähämerkityksinen.
141.
Lisäksi komissio on 28.9.2017 pidetyssä unionin tuomioistuimen istunnossa myöntänyt, että laista nro 2010/1645 ”voidaan erittäin todennäköisesti – – päätellä enimmäismäärä, joka voi tapauksen mukaan olla vähämerkityksinen, mikä voi siis tosiasiallisesti johtaa olettaman kumoamiseen. Juuri tämäntyyppinen toimi on todella omiaan johtamaan olettaman kumoamiseen”.
142.
Käsiteltävässä tapauksessa Ranskan hallitus ja IFPEN ovat kuitenkin pystyneet näyttämään unionin yleisessä tuomioistuimessa toteen, että jos IFPEN joutuu jonakin päivänä ottamaan lainaa tulevaa aikaa varten, se voi ottaa sitä vain hyvin lyhyeksi ajaksi, mikä johtuu sen asemasta muuna valtionhallinnon elimenä (organisme divers d’administration centrale, ODAC).
143.
Käsiteltävässä tapauksessa on siten pystytty osoittamaan, ettei IFPEN, jolla on maksuton ja rajoittamaton valtiontakaus, ole saanut eikä se tulevaisuudessa todennäköisesti saa pankki- ja rahoituslaitoksilta lainaa rahoitusmarkkinoilla yleisesti saatavilla olevia edullisemmin rahoitusehdoin (kuten alemmalla korolla tai lievemmin vakuusvaatimuksin).
144.
Lopuksi on katsottava, että koska olettama on kumottu, komissio ei ole näyttänyt toteen, että yritys voisi tulevaisuudessa kuitenkin hyötyä ”toimenpiteistä, – – jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia”. (
19
)
C. IFPENin suhteet toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa: kolmas valitusperuste (yksinkertainen olettama edun olemassaolosta näissä suhteissa)
145.
Tässä valituksenalaisen tuomion 134–161 kohtaan kohdistuvassa valitusperusteessa komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt virheen katsoessaan, ettei komissio voinut IFPENin ja tämän toimittajien ja asiakkaiden välisten suhteiden osalta vedota yksinkertaiseen olettamaan, että on olemassa etu, jonka tämä laitos saa maksuttoman ja rajoittamattoman valtiontakauksen johdosta.
1.
Yhteenveto asianosaisten lausumista
146.
Komission mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tämä päätelmä perustuu pääasiallisesti yhtäältä tuomion La Poste (C‑559/12 P) ja takauksia koskevan tiedonannon virheelliseen tulkintaan ja toisaalta siihen, ettei takauksella väitetysti ollut uskottavaa vaikutusta suhteisiin, joita IFPENillä on toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa.
147.
Siltä osin kuin on kysymys ensinnäkin tuomion La Poste (C‑559/12 P) tulkinnasta, komissio väittää, ettei tässä tuomiossa ole mitään, mikä olisi omiaan osoittamaan, ettei edun olemassaoloa koskevaa olettamaa voitaisi soveltaa EPICin ja sen toimittajien ja asiakkaiden suhteisiin.
148.
Se, että sekä tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) että takauksia koskevassa tiedonannossa viitataan edun olemassaoloa koskevan olettaman tutkimisen yhteydessä vain pankki- tai rahoituslaitosten myöntämiin luottoihin, ei komission mukaan myöskään sulje pois sitä, että olettamaa voidaan soveltaa EPICin ja sen kaupallisten velkojien suhteisiin, koska tämä viittaus on mainitussa tuomiossa esitetty vain esimerkkinä (102 kohta).
149.
Siltä osin kuin on toiseksi kysymys siitä, ettei takauksella väitetysti ole uskottavaa vaikutusta suhteisiin, joita IFPENillä on toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa, komissio toteaa ensinnäkin, ettei voida loogisesti väittää, että kaupalliset velkojat suhtautuvat yleensä välinpitämättömästi siihen, maksetaanko niiden saatavat. Kaikessa luotonannossa – oli kyse rahoitusluotosta tai tavaraluotosta – maksamatta jäämisen riski päinvastoin vaikuttaa sopimuspuolten suhteeseen. Varmuudella, että valtion maksaa saatavan, jos IFPEN ei maksa sitä, on komission mukaan näin ollen lähtökohtaisesti huomattava merkitys kaupalliselle velkojalle.
150.
Komissio toteaa seuraavaksi, että valituksenalaisen tuomion 139 kohdan mukaan ei ole uskottavaa, että valtiontakauksen – ja siis velkojalle tästä aiheutuvan edun – olemassaolo ilmenee IFPENin saamana hinnanalennuksena. Vaikka komissio myöntää, että hinnanalennus liittyy moniin tekijöihin eikä pelkästään EPIC-asemaan liittyvään takaukseen, se kiistää, että tämä seikka olisi omiaan estämään tuomiosta La Poste (C‑559/12 P) ilmenevän, edun olemassaoloa koskevan olettaman soveltamisen. Komissio muistuttaa tässä yhteydessä, että tähän tuomioon johtaneessa asiassa asianosaiset olivat nimittäin väittäneet, että La Posten ja sen velkojien suhteet olivat seurausta monitahoisten tekijöiden joukosta eivät pelkästä takauksesta. Sen enempää unionin yleinen tuomioistuin kuin unionin tuomioistuin ei kuitenkaan katsonut, että tämä seikka oli omiaan estämään edun olemassaoloa koskevan olettaman soveltamisen.
151.
Kolmanneksi komissio riitauttaa arvostelun, jota unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt erityisesti valituksenalaisen tuomion 130 kohdassa ja joka koskee sitä, ettei komissio ollut täyttänyt SEUT 296 artiklan mukaista perusteluvelvollisuuttaan, siltä osin kuin oli kysymys sen edun toteen näyttämisestä, jonka IFPEN sai takauksesta suhteissaan toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa. Riidanalaisen päätöksen perustelujen perusteella on nimittäin mahdollista ymmärtää yhtäältä se, että komission päättely perustuu olettamaan, vaikka olettama-sanaa ei ole mainittu nimenomaisesti, ja toisaalta se, mistä syystä olettamaa ei ollut tässä tapauksessa kumottu.
152.
IFPEN huomauttaa, että koska EPIC-asemaan liittyvän takauksen myöntäminen on yksittäistä tukea ja koska tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettua olettamaa ei voida soveltaa tässä tapauksessa, unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, että komission oli tarkasteltava takauksen todellisia vaikutuksia näyttääkseen toteen IFPENin saaman edun olemassaolon.
153.
IFPEN huomauttaa lisäksi, ettei komissio ole – toisin kuin se väittää valituksessaan – yksilöinyt riidanalaisessa päätöksessä etua, jonka IFPENin velkojat – erityisesti sen toimittajat ja asiakkaat – olisivat saaneet.
154.
IFPEN toteaa tässä yhteydessä, että komissio on IFPENin ja sen toimittajien välisten suhteiden osalta katsonut riidanalaisessa päätöksessä sekä valituksessaan virheellisesti, ettei toimittajien tarvitse maksaa myyntilaskurahoituksesta perittävää palkkiota luovuttaakseen IFPENiltä olevat saatavansa, koska ne hyötyvät tämän laitoksen saamasta maksuttomasta ja rajoittamattomasta valtiontakauksesta.
155.
Siltä osin kuin on kysymys IFPENin ja sen asiakkaiden välisistä suhteista, IFPEN väittää, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä ja valituksessaan väittänyt virheellisesti, että IFPEN pystyi EPIC-asemaansa liittyvän takauksen ansiosta tarjoamaan asiakkailleen suoritustakuun tai best effort ‑takauksen. IFPEN ei nimittäin sitoudu tulosta tai suoritusta koskeviin sopimusvelvoitteisiin, koska se tarjoaa pääasiallisesti tutkimuspalveluita. Lisäksi sillä on vakiokäytäntönä antaa asiakkailleen sopimuksen arvon suuruinen takaus.
156.
IFPENin mukaan tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 99–108 ja 111–120 kohdassa, että hypoteesi, johon komissio oli vedonnut sen edun osalta, jonka IFPEN olisi väitetysti saanut suhteissaan asiakkaisiinsa ja toimittajiinsa, oli teoreettinen ja epäuskottava.
157.
Ranskan tasavalta katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä määritellessään maksuttomasta ja rajoittamattomasta valtiontakauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan olettaman soveltamisalaa. Ranskan hallituksen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa, kun se ei ulottanut tätä takausta koskemaan EPICin suhteita toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa.
158.
Ranskan hallitus muistuttaa tässä yhteydessä ensinnäkin, että tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) vahvistettu olettama ei perustu EPICin ja sen toimittajien tai asiakkaiden suhteita koskevaan hypoteesiin, joten komissio ei voinut vedota siihen tällaisessa tilanteessa.
159.
Se huomauttaa toiseksi, että mahdollisuus turvautua tällaiseen olettamaan todistuskeinona riippuu joka tapauksessa niiden hypoteesien uskottavuudesta, joihin olettama perustuu, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa.
160.
Riidanalainen päätös perustuu tältä osin yhtäältä hypoteesiin, jonka mukaan valtiontakauksen saanut EPIC hyötyy toimittajiensa myöntämien hintojen alennuksista. Ranskan tasavalta toteaa, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut – hinnanalennus toimittajan ja kyseisen EPICin välisissä suhteissa perustuu kuitenkin moniin tekijöihin, muun muassa tehtyjen tilausten määrään, toimittajan myöntämiin maksuaikoihin tai sopimussuhteiden kestoon. Hinnanalennus ei siis johdu viranomaisten EPICille antaman takauksen olemassaolosta.
161.
Siltä osin kuin on toisaalta kysymys IFPENin ja sen asiakkaiden suhteista, Ranskan hallitus väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ollut oikeassa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 141 kohdassa, ettei komissio ollut riidanalaisessa päätöksessä määritellyt etua, joka IFPENille koituu valtiontakauksen olemassaolosta, minkä vuoksi olettama, johon se pyrki vetoamaan, oli tältä osin vailla kohdetta. Ranskan hallituksen mukaan komissio ei nimittäin ole osoittanut, miten EPIC-asemaan liittyvä maksuton ja rajoittamaton valtiontakaus olisi parantanut IFPENin asemaa sen suhteissa asiakkaisiinsa.
162.
Ranskan tasavalta vaatii edellä esitetyn perusteella, että kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
2.
Tutkittavaksi ottamisen edellytysten arviointi
163.
IFPEN väittää, että komissio pyrkii tosiasiassa kiistämään tosiseikkoja ja näyttöä koskevat arvioinnit, joita unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 90–131 kohdassa. Valitusperuste on tämän vuoksi jätettävä tutkimatta.
164.
Tämä arvostelu on hyvin ylimalkaista, eikä IFPEN itsekään väitä, että kolmas valitusperuste olisi jätettävä tutkimatta kokonaisuudessaan (kun otetaan huomioon, että vastineessaan IFPEN ”laittaa sivuun” edun olemassaoloa koskevaan olettamaan kohdistuvan keskustelun).
165.
Kolmas valitusperuste koskee kuitenkin nimenomaan maksuttomasta ja rajoittamattomasta takauksesta aiheutuvan edun olemassaoloa koskevan olettaman soveltamisalaa ja erityisesti sitä, sovelletaanko olettamaa myös suhteisiin, joita IFPENillä on toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa. Kolmannen valitusperusteen varsinainen kohde jää toisin sanoen IFPENin esittämän arvostelun ulkopuolelle.
166.
IFPENin oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä, koska tämä kysymys on mitä suurimmassa määrin oikeudellinen.
3.
Asiakysymyksen tarkastelu
167.
Komission mukaan unionin yleisen tuomioistuimen päättely perustuu pääasiallisesti yhtäältä tuomion La Poste (C‑559/12 P) ja takauksia koskevan tiedonannon virheelliseen tulkintaan ja toisaalta siihen, ettei takauksella väitetysti ollut uskottavaa vaikutusta suhteisiin, joita IFPENillä on toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa.
168.
Siltä osin kuin on kysymys tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) esitetyn olettaman soveltamisalasta ja siis siitä, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tätä unionin tuomioistuimen tuomiota, katson, ettei tässä tuomiossa ole mitään, mikä olisi omiaan osoittamaan, ettei etuuden olemassaoloa koskevaa olettamaa voitaisi soveltaa suhteisiin, joita EPICillä on toimittajiinsa ja asiakkaisiinsa.
169.
Yksinkertainen olettama on edellä mainitussa tuomiossa kylläkin tunnustettu vain EPICin ja pankki- ja rahoituslaitosten suhteiden osalta, mutta tämä johtuu siitä, että komissio oli tuossa asiassa ottanut kohteekseen vain nämä markkinat.
170.
Katson siis, ettei edellä mainitusta tuomiosta voida päätellä, ettei yksinkertaista olettamaa voitaisi laajentaa koskemaan muita markkinoita tai suhteita, ja että unionin yleinen tuomioistuin on siten tehnyt oikeudellisen virheen päätyessään päinvastaiseen ratkaisuun (ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 160 kohta).
171.
On nimittäin todettava, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on myöntänyt, että komissio oli oikeassa suorittaessaan kolmiosaisen analyysin, jonka osia olivat suhteet pankkeihin, suhteet toimittajiin ja suhteet asiakkaisiin (valituksenalaisen tuomion 89 kohta ja tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohta), ja että etua saattoi syntyä kunkin ryhmän osalta, se on erityisesti valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa katsonut, ettei edun olemassaoloa koskevaa olettamaa ole mahdollista laajentaa koskemaan suhteita toimittajiin tai asiakkaisiin (ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohta).
172.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, toimittajien ja asiakkaiden osalta on kuitenkin tunnistettavissa samantyyppinen etu kuin se, jonka unionin tuomioistuin on yksilöinyt tuomiossa La Poste (C‑559/12 P), eli yhtäältä takauksen saajan luottoehtojen parantuminen ja toisaalta se, ettei takauksen saajan tarvitse maksaa valtion ottamaa riskiä vastaavaa asianmukaista takausmaksua.
173.
Maksuttoman ja rajoittamattoman valtiontakauksen saajan ja sen toimittajien ja asiakkaiden välisissä suhteissa nimittäin myönnetään yleensä myös luottoja ja maksuaikoja (mihin liittyy luonteenomaisesti riskejä) jo senkin vuoksi, että palvelun suorittamisen tai tavaran toimittamisen ja näistä suoritettavan maksun välillä kuluu aikaa.
174.
On selvää, että sopimuksen tekeminen maksuttoman ja rajoittamattoman valtiontakauksen saajan – kuten IFPENin – kanssa merkitsee toimittajalle varmuutta maksun saamisesta tai asiakkaalle varmuutta toimituksesta tai mahdollisuudesta saada vahingonkorvausta, mikä ei ole näille merkityksetöntä. Tätä etua ei olisi olemassa, jos toimittajan tai asiakkaan sopimuskumppani olisi jokin toinen toimija, jolla ei ole tällaista takausta, ja on vain terveen järjen mukaista ajatella, että takauksen saaja voi itse vastavuoroisesti hyötyä tästä erityisesti hinnanalennuksina tai siten, että sopimus tehdään mieluummin sen kuin muiden toimijoiden kanssa.
175.
Totean lisäksi (komission tavoin), että nimenomainen viittaus pankki- ja rahoituslaitosten myöntämiin luottoihin ei ole sen enempää tuomiossa La Poste (C‑559/12 P) kuin takauksia koskevassa tiedonannossa (1.2, 2.1 ja 2.2 kohta), johon mainitussa tuomiossa viitataan, ainoa viittaus. Useimmiten on kysymys takauksen saajan saamista luottoehdoista ja siitä, ettei valtiolle makseta takausmaksua takauksen saajalle aiheutuvan riskin kattamiseksi, mutta nämä näkökohdat eivät liity nimenomaisesti lainoihin, jotka on otettu pankki- ja rahoituslaitoksilta.
176.
Unionin yleinen tuomioistuin tähdentää, että 8.12.2011 annettuun tuomioon Residex Capital IV (C-275/10, EU:C:2011:814) johtaneessa asiassa takauksen saanut yritys oli jo vaikeuksissa ajankohtana, jona takaus annettiin sille. En kuitenkaan ymmärrä myöskään, miten tämä seikka puoltaa olettaman rajoittamista. On päinvastoin niin, ettei toimittaja anna vaikeuksissa olevalle yritykselle helposti luottoa, jollei tämä saa maksutonta ja rajoittamatonta valtiontakausta. Tällaisessa tilanteessa etu, jonka yritys saa takauksesta suhteissaan kaupalliseen velkojaan, on ilmeinen.
177.
Pitää unionin yleisen tuomioistuimen toteamin tavoin paikkansa, että toimittajan ja sen asiakkaan liikesuhteet määräytyvät yleensä monien tekijöiden perusteella eivätkä siis pelkästään sen perusteella, onko olemassa maksuton ja rajoittamaton valtiontakaus. Katson kuitenkin, ettei tämän seikan perusteella voida sulkea pois olettamaa, että tällaisesta takauksesta syntyy etua.
178.
Tuomioon La Poste (C‑559/12 P) johtaneessa asiassa valittaja oli lisäksi korostanut, että La Posten ja sen velkojien suhteet olivat seurausta joukosta monitahoisia tekijöitä eivätkä pelkästä takauksesta. Sen enempää unionin yleinen tuomioistuin kuin unionin tuomioistuin ei kuitenkaan katsonut, että tämä seikka oli omiaan kumoamaan edun olemassaoloa koskevan olettaman.
179.
On vielä todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on saattanut viitata siihen, että se, joka varsinaisesti hyötyi takauksesta ja siis edusta, oli todellisuudessa takauksen saajan velkoja eikä tässä tapauksessa IFPEN. Tämä toteamus on pätevä myös pankki- ja rahoituslaitosten osalta, sillä jos lainanottajalla on maksuton ja rajoittamaton takaus, pankilla ei ole enää mitään riskiä, mistä on väistämättä etua sille.
180.
Tosiasiassa maksuttoman ja rajoittamattoman valtiontakauksen olemassaolo luo käsitykseni mukaan edun olemassaoloa koskevan olettaman sekä takauksen saajan osalta että sen sopimuskumppaneina olevien taloudellisten toimijoiden osalta.
181.
Vaikka tietyt unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa mainitsemat seikat (jotka koskevat erityisesti myyntilaskutusrahoitusta tai hinnanalennuksia, jotka unionin yleisen tuomioistuimen mukaan johtuvat pikemminkin ryhmäostoista kuin takauksen olemassaolosta) olisivat voineet auttaa kumoamaan olettaman, unionin yleisen tuomioistuimen olisi kaikesta huolimatta pitänyt hyväksyä yksikertainen olettama, että on olemassa etu, joka IFPENin ja sen toimittajien ja asiakkaiden välisissä suhteissa johtui maksuttomasta ja rajoittamattomasta valtiontakauksesta, ja rajoittua tutkimaan, oliko olettama kumottu.
182.
Kolmas valitusperuste on tämän vuoksi hyväksyttävä.
183.
Katson näin ollen, että koska valituksenalainen tuomio perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin hylkää olettaman suhteista toimittajiin ja asiakkaisiin, asia ei ole tältä osin ratkaisukelpoinen, joten unionin tuomioistuimen on ehdottomasti palautettava se unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta kolmannesta valitusperusteesta keskusteltaisiin siellä sen perusteella, että olettama on olemassa, ja jotta IFPENillä ja Ranskan hallituksella olisi mahdollisuus kumota olettama.
V. Oikeudenkäyntikulut
184.
Koska asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, tämän muutoksenhakumenettelyn oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.
VI. Ratkaisuehdotus
185.
Näistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 26.5.2016 antaman tuomion Ranska ja IFP Énergies nouvelles vastaan komissio (T-479/11 ja T-157/12, EU:T:2016:320) siltä osin kuin siinä on katsottu ensinnäkin, että unionin tuomioistuimen 3.4.2014 antamassa tuomiossa Ranska vastaan komissio (C‑559/12 P, EU:C:2014:217) vahvistetun yksinkertaisen olettaman kumoamiseksi riitti sen osoittaminen, ettei takauksella ollut menneisyydessä ollut mitään (todellista) vaikutusta suhteisiin, joita julkisella laitoksella IFP Énergies nouvellesilla oli pankki- ja rahoituslaitoksiin, ja toiseksi, ettei tätä yksinkertaista olettamaa voitu ulottaa koskemaan muita markkinoita tai suhteita kuin niitä, joita julkisella laitoksella IFP Énergies nouvellesilla oli pankki- ja rahoituslaitoksiin, eli suhteita, joita sillä oli toimittajiin ja/tai asiakkaisiin,
–
hylkää valituksen muilta osin ja
–
palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta kolmannen valitusperusteen taustalla olevat väitteet ja perustelut tutkittaisiin uudelleen, ja toteaa, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Päätös valtiontuesta C 35/08 (ex NN 11/08), jota Ranska on myöntänyt julkisoikeudelliselle laitokselle Institut Français du pétrole (EUVL 2012, L 14, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).
(
3
)	Näyttää siltä, että tässä jäsenvaltiossa on lukuisia EPICejä (Wikipedian mukaan ”tärkeimpiä” EPICejä on peräti 51: https://fr.wikipedia.org/wiki/%C3 %89tablissement_public_%C3 %A0_caract%C3 %A8re_industriel_et_commercial_en_France#Principaux). Ks. myös Bourdon, P., ”La garantie de l’État en faveur des établissements publics industriels et commerciaux: une aide d’État illicite, mais pas rédhibitoire”, Revue de l’Union européenne, 2015, s. 523.
(
4
)	[SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annettu neuvoston asetus (EYVL 1999, L 83, s. 1), joka on 14.10.2015 lukien korvattu [SEUT] 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 13.7.2015 annetulla neuvoston asetuksella (EU) 2015/1589 (EUVL 2015, L 248, s. 9).
(
5
)	EUVL 2008, C 155, s. 10; jäljempänä takauksia koskeva tiedonanto.
(
6
)	Energiapolitiikan suuntaukset vahvistavasta ohjelmasta 13.7.2005 annettu laki (loi de programme fixant les orientations de la politique énergétique; JORF 14.7.2005, s. 11570).
(
7
)	Ranskan La Postelle myöntämästä valtiontuesta C 56/07 (ex E 15/05) 26.1.2010 annettu päätös (EUVL 2010, L 274, s. 1; jäljempänä La Poste ‑päätös).
(
8
)	Ranskan IFP-konsernin hyväksi toteuttamasta tuesta annettu päätös (C 51/05 (ex NN 84/05)) (EUVL 2009, L 53, s. 13).
(
9
)	Koska tässä ratkaisuehdotuksessa viitataan tähän tuomioon monta kertaa, siitä käytetään jäljempänä nimitystä tuomio La Poste (C‑559/12 P) niin, ettei tarkkaa viittausta toisteta joka kerta.
(
10
)	Tuomio 15.12.2005, Italia v. komissio (C-66/02, EU:C:2005:768, 91 ja 92 kohta); tuomio 6.9.2006, Portugali v. komissio (C-88/03, EU:C:2006:511, 91 kohta); tuomio 9.6.2011, Comitato Venezia vuole vivere ym. v. komissio (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 114 kohta) ja tuomio 12.9.2007, Italia ja Brandt Italia v. komissio (T-239/04 ja T-323/04, EU:T:2007:260, 142–144 kohta).
(
11
)	Tämän oikeuskäytännön mukaan EPIC-asemaan liittyvä implisiittinen ja rajoittamaton valtiontakaus johtaa edunsaajayrityksen taloudellisen tilanteen paranemiseen alentamalla kustannuksia, jotka normaalisti rasittavat sen talousarviota (mainitun tuomion 98 kohta).
(
12
)	Komissio toteaa, ettei tällaisessa tilanteessa ole mitään poikkeuksellista. Riittää, kun ajatellaan julkisten palvelujen hyväksi toteutettuja tukiohjelmia, joissa valtio määrää edellytyksistä, joilla suoritetaan korvaus näiden palvelujen tarjoajille, erityisesti kaikille sairaaloille, jotka noudattavat tiettyjä ehtoja, tai kaikille yrityksille, jotka tarjoavat vaikeuksissa oleville henkilöille tiettyjä avustamispalveluja. Jokainen ohjelmaan kuuluva sairaala tai yritys voi kuitenkin hyötyä tukiohjelmasta siten, että sairaala tai yritys saa tukea, jota ei ole rajoitettu tai joka ei liity erityiseen hankkeeseen (koska tuki riippuu julkisen palvelun nettokustannuksista, joita kullekin toimijalle on aiheutunut ja joiden määrää ei tiedetä etukäteen). Juuri tämä asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan d alakohdan jälkimmäisessä osassa tarkoitetuksi ohjelmaksi luokittelu mahdollistaa sen, että komissio voi toteuttaa kyseistä sairaalaa tai yritystä koskevia aiheellisia toimenpiteitä, jos toimenpide on luokiteltu voimassa olevaksi tueksi. Esimerkkinä tällaisesta tilanteesta ks. 5.7.2016 annettu komission päätös valtiontuesta SA.19864 – 2014/C (ex 2009/NN54), jonka Belgia on toteuttanut – Brysselin julkisten IRIS-sairaaloiden julkinen rahoitus (EUVL 2016, L 351, s. 68).
(
13
)	Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE:lle (C 11/2004 (ex NN 4/2003) – Olympiaki Aeroporia – Rakenneuudistus ja yksityistäminen) myönnetystä valtiontuesta 14.9.2005 annettu komission päätös K(2005) 2706 lopullinen; valtiontuesta N 321/2008, N 322/2008 ja N 323/2008 – Kreikka – Olympic Airlines/Olympic Airways Services ‑yhtiön tiettyjen omaisuuserien myynti, 17.9.2008 annettu komission päätös; valtiontuesta C 25/08 (ex NN 23/08), jonka Ranskan tasavalta on toteuttanut France Télécomin hyväksi sen palveluksessa olevien valtion virkamiesten eläkkeiden rahoitusjärjestelyjen uudistamiseksi, 20.12.2011 annettu komission päätös C(2012) 9403 (EUVL 2012, L 279, s. 1) ja Espanjan kuningaskunnan julkisen palvelun hoitamisesta suoritettavan korvauksen muodossa ilmoittamasta valtiontuesta N 178/2010, johon liittyy ensisijaisuusmekanismi sellaisten sähköntuotantolaitosten hyväksi, jotka käyttävät kotimaista kivihiiltä, 29.9.2010 annettu komission päätös K(2010) 4499.
(
14
)	Tuomio 13.9.2010, Kreikka ym. v. komissio (T-415/05, T-416/05 ja T-423/05, EU:T:2010:386); tuomio 3.12.2014, Castelnou Energía v. komissio (T-57/11, EU:T:2014:1021) ja määräys 3.4.2014, CFE-CGC France Télécom-Orange v. komissio (T-2/13, ei julkaistu, EU:T:2014:226).
(
15
)	Tuomio 14.2.1990, Ranska v. komissio (C-301/87, EU:C:1990:67, 33 kohta). Ks. myös tuomio 8.12.2011, France Télécom v. komissio (C‑81/10 P, EU:C:2011:811, 19–24 kohta) ja tuomio 20.9.2011, Regione autonoma della Sardegna ym. v. komissio (T-394/08, T-408/08, T-453/08 ja T-454/08, EU:T:2011:493, 91 kohta).
(
16
)	Ranskan lainsäädäntö estää IFPENiä ottamasta lainaa, jonka laina-aika on yli 12 kuukautta, ja alistaa sen tältä osin valtion valvontaan (IFPEN viittaa julkisen talouden suunnittelusta vuosina 2011–2014 28.12.2010 annetun lain nro 2010/1645 (loi no 2010-1645 de programmation des finances publiques pour les années 2011 à 2014) (JORF 29.12.2010, s. 22868) 12 §:ään).
(
17
)	Ks. myös edellä alaviitteessä 3 mainittu P. Bourdonin artikkeli, jossa todetaan, että ”la présomption – – peut être renversée [par exemple en envisageant] de préserver la garantie de l’État en faveur des [EPIC]. Toutefois, cette garantie de l’État devrait, d’une part, être intégrée dans la comptabilité de l’[EPIC] pour, d’autre part, être prise en compte par l’établissement dans le calcul de ses coûts. Cette solution, qui n’est pas nouvelle – –, a tout récemment été mise en valeur par le Conseil d’État. [Ce dernier] a énoncé que, lorsqu’ils proposent des prestations sur le marché, 'le prix proposé par la collectivité territoriale ou l’établissement public de coopération doit être déterminé en prenant en compte l’ensemble des coûts directs et indirects concourant à sa formation, sans que la collectivité publique bénéficie, pour le déterminer, d’un avantage découlant des ressources ou des moyens qui lui sont attribués au titre de ses missions de service public et à condition qu’elle puisse, si nécessaire, en justifier par ses documents comptables ou tout autre moyen d’information approprié – –’ [CE, 30 décembre 2014, no 355563, Société Armor SNC (Sté), Lebon 433 avec les conclusions]. Cette décision ne concernait pas les [EPIC], mais elle leur est tout à fait transposable dès lors qu’ils proposent des prestations sur le marché. De façon complémentaire, la garantie de l’État pourrait faire l’objet du paiement par [l’EPIC] d’une prime en rapport avec la valeur économique de la garantie, ce qui équivaut à peu près à la prise de risque supportée par l’État – –. À défaut de prime, il pourrait être éventuellement démontré que la garantie de l’État est une contrepartie des obligations de service public de [l’EPIC]. L’article 106 [TFUE] le prévoit. Un contrat liant [l’EPIC] et l’État pour fixer ce point serait utile pour renverser la présomption de l’existence d’une aide d’État illicite.” (”olettama – – voidaan kumota [esimerkiksi aikomalla] säilyttää valtiotuki [EPICeille]. Tämä valtiontakaus on kuitenkin yhtäältä kirjattava [EPICin] kirjanpitoon, jotta laitos toisaalta ottaisi sen huomioon kustannuslaskennassaan. Conseil d’État on aivan äskettäin korostanut tätä ratkaisua, joka ei ole uusi – –. [Se] on lausunut, että tarjotessaan palveluja markkinoilla ’alueellisen julkisyhteisön tai yhteistyötä varten perustetun julkisen laitoksen on määritettävä tarjoamansa hinta niin, että huomioon otetaan kaikki välittömät ja välilliset kustannukset, jotka vaikuttavat sen muodostumiseen, ilman että julkisyhteisö hyötyy hintaa määrittäessään edusta, joka on peräisin resursseista tai varoista, joita sille osoitetaan sen julkisen palvelun tehtävien perusteella, ja sillä edellytyksellä, että julkisyhteisö pystyy tarvittaessa osoittamaan hinnan perustelluksi kirjanpitoasiakirjoillaan tai jollain muulla tähän soveltuvalla informaatiolla – –’ (ks. Conseil d’État’n 30.12.2014 antama tuomio nro 355563, Société Armor SNC (Sté), julkaistu ratkaisuehdotuksineen Recueil Lebonissa, s. 433). Tämä tuomio ei koskenut [EPICejä], mutta se on täysin sovellettavissa niihin, kun ne tarjoavat palveluja markkinoilla. On todettava täydentävästi, että [EPIC] voisi maksaa valtiontakauksesta maksun, joka on suhteutettu takauksen taloudelliseen arvoon, mikä suurin piirtein vastaa valtion ottamaa riskiä – –. Jollei takauksesta makseta, voitaisiin mahdollisesti näyttää toteen, että valtiontakaus on vastike julkisen palvelun velvoitteista, joita [EPICillä] on. [SEUT] 106 artiklassa määrätään tästä. [EPICin] ja valtion välinen sopimus, jossa tämä vahvistetaan, olisi hyödyllinen sääntöjenvastaisen valtiontuen olemassaoloa koskevan olettaman kumoamiseksi”].
(
18
)	Tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kursivointi tässä.
(
19
)	Tuomio 1.7.2008, Chronopost ja La Poste v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 123 kohta).