62021CO0382
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (valituslupajaosto)
10 päivänä joulukuuta 2021 (
*1
)
Muutoksenhaku – Yhteisömalli – Valitusluvan myöntäminen – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 b artikla – Valituslupahakemus, jossa osoitetaan, että kysymys on tärkeä unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta – Valituslupa myönnetään
Asiassa C‑382/21 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 23.6.2021,
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO), asiamiehinään D. Hanf, D. Gája, E. Markakis ja V. Ruzek,
valittajana,
ja jossa muuna osapuolena on
The KaiKai Company Jaeger Wichmann GbR, kotipaikka München (Saksa),
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (valituslupajaosto),
toimien kokoonpanossa: varapresidentti L. Bay Larsen sekä tuomarit L. S. Rossi (esittelevä tuomari) ja N. Wahl,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin ehdotuksen ja kuultuaan julkisasiamies T. Ćapetaa,
on antanut seuraavan
määräyksen
1
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) vaatii valituksessaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 14.4.2021 antaman tuomion The KaiKai Company Jaeger Wichmann v. EUIPO (Voimistelu- tai urheilulaitteet ja ‑välineet) (T-579/19, EU:T:2021:186; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi EUIPO:n kolmannen valituslautakunnan 13.6.2019 antaman päätöksen (asia R 573/2019-3), jossa oli kyse voimistelu- tai urheilulaitteiden ja ‑välineiden yhteisömalleiksi rekisteröintiä koskevasta hakemuksesta, jossa vaadittiin etuoikeutta Washingtonissa 19.6.1970 tehdyn ja viimeksi 3.10.2001 muutetun patenttiyhteistyösopimuksen (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 1160, nro 18336, s. 231) perusteella tehdyn kansainvälisen patenttihakemuksen perusteella.
Valituslupahakemuksen ratkaiseminen
2
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 a artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisusta, joka koskee EUIPO:n riippumattoman valituslautakunnan päätöstä, tehdyn valituksen tutkiminen edellyttää, että unionin tuomioistuin myöntää ensin valitusluvan
3
Perussäännön 58 a artiklan kolmannen kohdan mukaan muutoksenhaku sallitaan kokonaisuudessaan tai osittain unionin tuomioistuimen työjärjestyksessä vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, jos siihen liittyy unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta merkityksellinen kysymys.
4
Työjärjestyksen 170 a artiklan 1 kohdan mukaan valittajan on perussäännön 58 a artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetuissa asioissa liitettävä valituskirjelmäänsä valituslupahakemus, jossa valittajan on selostettava valituksen kohteena oleva unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta tärkeä kysymys ja johon on sisällytettävä kaikki unionin tuomioistuimen tarvitsemat tiedot valituslupahakemuksen ratkaisemiseksi.
5
Työjärjestyksen 170 b artiklan 1 ja 3 kohdan mukaan unionin tuomioistuin ratkaisee valituslupahakemuksen viipymättä perustellulla määräyksellä.
Valittajan väitteet
6
Valittaja esittää valituksensa tueksi yhden ainoan valitusperusteen, jonka mukaan yhteisömallista 12.12.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 6/2002 (EYVL 2002, L 3, s. 1) 41 artiklan 1 kohtaa on rikottu.
7
Tämä valitusperuste jakaantuu kolmeen osaan.
8
Valittaja moittii valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on katsonut valituksenalaisen tuomion 56, 57 ja 64–66 kohdassa virheellisesti, että siinä, että asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdassa ei säädetä, että patenttia voidaan käyttää yhteisömallia koskevan myöhemmän etuoikeusvaatimuksen perustana, on kyse lainsäädännöllisestä aukosta. Valittajan mukaan tämä seikka kuvastaa todellisuudessa sitä, että unionin lainsäätäjä on päättänyt rajoittaa etuoikeusvaatimuksia siten, että ne voivat perustua ainoastaan aikaisempiin malleihin ja hyödyllisyysmalleihin.
9
Kyseisen säännöksen sanamuodosta näet ilmenee selvästi, että siinä vahvistetaan sekä niiden teollisoikeuksien luonne, joihin etuoikeusvaatimus voi perustua – eli aikaisempi malli tai hyödyllisyysmalli –, että aika, jonka kuluessa tällaista etuoikeutta voidaan vaatia, eli kuusi kuukautta ensimmäisen hakemuksen tekemispäivästä. Se, että kyseisessä säännöksessä ei viitata patenttihakemuksiin, on väistämättä ymmärrettävä siten, että nämä hakemukset on jätetty ulkopuolelle. Lisäksi on niin, että jos teollisoikeuden suojelemista koskevan Pariisin yleissopimuksen, joka on allekirjoitettu Pariisissa 20.3.1883 ja jota on viimeksi tarkistettu Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettu 28.9.1979 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 828, nro 11851, s. 305; jäljempänä Pariisin yleissopimus), nojalla tehty kansainvälinen hakemus voisi olla perustana asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan mukaiselle etuoikeudelle, tämä olisi mahdollista vain, jos tällainen hakemus koskee hyödyllisyysmallia.
10
Valittaja väittää ainoan valitusperusteen toisessa osassa, että kun unionin yleinen tuomioistuin tunnusti valituksenalaisen tuomion 75–86 kohdassa 12 kuukauden pituisen etuoikeuden, se ei pelkästään tulkinnut asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohtaa Pariisin yleissopimuksen 4 artiklan mukaisesti, sillä tällaista yhdenmukaista tulkintaa ei voida viedä niin pitkälle, että sillä myönnettäisiin etuoikeusaika, josta unionin oikeuden selkeässä ja ehdottomassa säännöksessä ei ole säädetty. Unionin yleinen tuomioistuin on siten jättänyt näissä kohdissa todellisuudessa soveltamatta tätä 41 artiklaa ja korvannut sen kyseisellä 4 artiklalla. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on näin toimiessaan antanut jälkimmäiselle määräykselle välittömän oikeusvaikutuksen. Pariisin yleissopimuksen 4 artikla ei yhtäältä kuitenkaan täytä kansainvälisen oikeuden välitöntä sovellettavuutta unionin oikeudessa koskevia oikeuskäytännössä asetettuja edellytyksiä, jotka perustuvat muun muassa 3.6.2008 annettuun tuomioon Intertanko ym. (C-308/06, EU:C:2008:312, 45 kohta), jossa edellytetään, että kyseessä oleva määräys on selkeä, täsmällinen ja ehdoton, ja toisaalta se, että kyseiselle 4 artiklalle annettaisiin välitön oikeusvaikutus, olisi ristiriidassa Pariisin yleissopimuksen 25 artiklan ja 25.10.2007 annettuun tuomioon Develey v. SMVH (C‑238/06 P, EU:C:2007:635, 37–44 kohta) perustuvan oikeuskäytännön kanssa, joiden mukaan lähinnä kyseisellä 4 artiklalla ei ole välittömiä oikeusvaikutuksia.
11
Valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta ainoan valitusperusteen kolmannessa osassa siitä, että se on korvannut asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdan Pariisin yleissopimuksen 4 artiklalla tulkitsemalla jälkimmäistä määräystä virheellisesti. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 77–84 kohdassa totesi, Pariisin yleissopimuksessa ei näet vahvisteta mitään pääsääntöä, jonka mukaan aikaisemman oikeuden luonne ratkaisisi siihen liittyvän etuoikeusajan pituuden. Pääsäännön mukaan on pikemminkin niin, että aikaisemman hakemuksen, johon etuoikeus perustuu, kohteen on oltava sama kuin myöhemmän hakemuksen kohteen. Pariisin yleissopimuksen 4 artiklan E kohdan 1 alakohdassa määrätään vain poikkeuksellisesti siitä, että hyödyllisyysmallia koskevan hakemuksen perusteella voidaan saada etuoikeus mallia koskevalle myöhemmälle hakemukselle, jolla siis on eri kohde kuin aikaisemmalla hakemuksella. Unionin yleisen tuomioistuimen päätelmällä, jonka mukaan määräaika aiempaan patenttihakemukseen perustuvan etuoikeuden vaatimiselle myöhemmälle mallihakemukselle on 12 kuukautta, ei siten ole oikeudellista perustaa.
12
Valittaja väittää valituslupahakemuksensa tueksi, että sen ainoasta valitusperusteesta ilmenee unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden ja kehityksen kannalta tärkeä kysymys.
13
Se toteaa tältä osin ensinnäkin, että Pariisin yleissopimuksen 4 artiklan virheellisestä tulkinnasta aiheutuvat seuraukset ulottuvat mallioikeuden alaa laajemmalle. Kun otetaan huomioon valituksenalaisen tuomion 77–80 ja 85 kohdassa vahvistetun sen periaatteen yleinen luonne, jonka mukaan aikaisemman oikeuden luonne on ratkaiseva etuoikeusajan kestoa määritettäessä, tämä periaate voi vaikuttaa järjestelmään, joka koskee muihin immateriaalioikeuksiin kuin malleihin – kuten EU-tavaramerkkeihin – liittyviä etuoikeusvaatimuksia.
14
Toiseksi Pariisin yleissopimuksen 4 artiklan virheellinen tulkinta velvoittaa yhtäältä unionin lainsäätäjää, joka ei voi kumota tulkintaa muuttamalla asetusta N:o 6/2002 tai muita etuoikeusvaatimuksia koskevia unionin oikeuden säännöksiä, ja toisaalta jäsenvaltioita, jotka kaikki ovat Pariisin yleissopimuksen osapuolina unionin oikeuden nojalla sidottuja tähän yleissopimukseen sellaisena, kuin unionin tuomioistuimet sitä tulkitsevat, kuten 16.6.1998 annetusta tuomiosta Hermès (C-53/96, EU:C:1998:292, 32 kohta) ilmenee.
15
Kolmanneksi se, että unionin yleinen tuomioistuin tunnustaa yksityisille oikeussubjekteille oikeuden vedota etuoikeusvaatimusten osalta suoraan Pariisin yleissopimuksen määräyksiin, muodostuu tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi, ja sillä rajoitetaan unionin lainsäätäjän toimintavapautta tällä alalla. Unionin tuomioistuimen ratkaisu on siksi tarpeen, jotta Pariisin yleissopimuksessa unionille ja jäsenvaltioille asetettujen velvoitteiden luonne ja laajuus voidaan määrittää.
16
Neljänneksi valittaja esittää, että kun valituksenalaisessa tuomiossa annetaan Pariisin yleissopimuksen 4 artiklalle välitön oikeusvaikutus ja siten poiketaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, tällä loukataan unionin toimielinten välistä tasapainoa ja unionin oikeusjärjestyksen itsenäisyyttä, minkä lisäksi siitä aiheutuu järjestelmätason seurauksia, jotka ovat ristiriidassa niiden tavoitteiden kanssa, joihin pyritään Pariisin yleissopimuksella ja Maailman kauppajärjestön (WTO) perustamisesta tehdyn Marrakechin sopimuksen, joka on hyväksytty Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL 1994, L 336, s. 1), liitteessä 1 C olevan teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyllä sopimuksella.
17
Yhtäältä valituksenalaisella tuomiolla syrjitään perusteettomasti kuuden kuukauden etuoikeusaikaan oikeuttavia mallihakemuksia suhteessa 12 kuukauden etuoikeusaikaan oikeuttaviin patenttihakemuksiin, mikä saattaisi johtaa siihen, että talouden toimijat tekevät ensisijaisesti patenttihakemuksia kiertääkseen asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdassa mallihakemusten osalta säädettyä kuuden kuukauden määräaikaa.
18
Valituksenalainen tuomio johtaa toisaalta oikeudelliseen epävarmuuteen ja vastavuoroisuuden puutteeseen tiettyjen kolmansien maiden osalta. Valittaja mainitsee esimerkkinä Amerikan yhdysvallat, jossa teollismalleja suojataan patenttioikeudella (design patent). Jos aikaisemman oikeuden luonne määrittää etuoikeusajan pituuden, design patent ‑tyyppistä oikeutta Yhdysvalloissa hakeneisiin hakijoihin sovellettaisiin myöhemmän yhteisömallin osalta 12 kuukauden etuoikeusaikaa, kun taas yhteisömallien hakijoille myönnettäisiin myöhemmän design patent ‑oikeutta koskevan hakemuksen osalta vain kuuden kuukauden etuoikeusaika.
19
Viidenneksi valituksenalainen tuomio voisi johtaa epätasapainoon yhteisömallin uutuutta koskevaa asiakysymystä arvioitaessa, koska sillä pidennetään 18 kuukaudesta 24 kuukauteen ajanjaksoa, jonka kuluessa sitä, että hakija itse julkaisee mallin, ei asetuksen N:o 6/2002 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti tule ottaa huomioon silloin, kun etuoikeusvaatimus perustuu patenttihakemukseen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
20
Aluksi on todettava, että valittajan tehtävänä on osoittaa, että sen valituksessa esittämät kysymykset ovat tärkeitä unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta (määräys 24.10.2019, Porsche v. EUIPO, C‑613/19 P, EU:C:2019:905, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21
Lisäksi – kuten Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 a artiklan kolmannesta kohdasta, luettuna yhdessä työjärjestyksen 170 a artiklan 1 kohdan ja 170 b artiklan 4 kohdan kanssa, ilmenee – valituslupahakemuksessa on mainittava kaikki tarpeelliset seikat, joiden perusteella unionin tuomioistuin voi ratkaista sen ja, jos valituslupa myönnetään osittain, täsmentää ne valitusperusteet tai valituksen osat, joihin vastauskirjelmän on kohdistuttava. Koska perussäännön 58 a artiklassa tarkoitetun valituslupamenettelyn tarkoituksena on rajoittaa unionin tuomioistuimen valvonta sellaisiin kysymyksiin, jotka ovat unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta merkityksellisiä, unionin tuomioistuimen on muutoksenhaun yhteydessä tutkittava ainoastaan ne valitusperusteet, jotka koskevat tällaisia kysymyksiä ja joihin valittaja vetoaa (ks. mm. määräys 24.10.2019, Porsche v. EUIPO, C‑613/19 P, EU:C:2019:905, 14 kohta ja määräys 11.11.2021, Sun Stars & Sons v. EUIPO, C‑425/21 P, ei julkaistu, EU:C:2021:927, 13 kohta).
22
Valituslupahakemuksessa on näin ollen joka tapauksessa selostettava selkeästi ja täsmällisesti valitusperusteet, ja siinä on mainittava samoin selkeästi ja täsmällisesti kunkin valitusperusteen esiin tuoma oikeuskysymys ja täsmennettävä, onko kysymys tärkeä unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta, ja selostettava erikseen syyt, joiden vuoksi kyseinen kysymys on tärkeä esitetyn perusteen kannalta. Valitusperusteista on todettava erityisesti, että valituslupahakemuksessa on täsmennettävä unionin oikeuden säännös tai oikeuskäytäntö, jota valituksenalaisessa tuomiossa on rikottu, ja esitettävä lyhyesti, millä tavoin unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen oikeudellisen virheen, ja osoitettava, millä tavoin tämä virhe on vaikuttanut valituksenalaisen tuomion tai määräyksen lopputulokseen. Kun oikeudellinen virhe, johon vedotaan, johtuu oikeuskäytännön rikkomisesta, valituslupahakemuksessa on selostettava lyhyesti mutta selvästi ja täsmällisesti ensinnäkin väitetty ristiriita yksilöimällä sekä valituksenalaisen tuomion tai määräyksen riitautetut kohdat että ne unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kohdat, joita ei ole otettu huomioon, ja toiseksi ne konkreettiset syyt, joiden vuoksi kyseinen ristiriita tuo esiin unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta tärkeän kysymyksen (ks. vastaavasti määräys 24.10.2019, Porsche v. EUIPO, C‑613/19 P, EU:C:2019:905, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajan mainitsemasta valituksenalaisen tuomion 56 kohdasta käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdassa ei säädetä tilanteesta, jossa mallihakemus tehdään vaatien samalla patenttihakemukseen perustuvaa etuoikeutta, ja että siinä ei myöskään säädetä määräajasta, jossa tällaista etuoikeutta on vaadittava. Kuten valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa, johon valittaja myös viittaa, todetaan, Pariisin yleissopimukseen tukeutumalla pyritään korjaamaan mainitussa asetuksessa, jossa ei ole mainintaa kansainväliseen patenttihakemukseen perustuvasta etuoikeusajasta, oleva aukko. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut Pariisin yleissopimusta ja todennut valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa, että aikaisemman oikeuden luonne on etuoikeusajan pituutta määritettäessä ratkaiseva, kuten valittaja muistuttaa.
24
Ensinnäkin on todettava, että valittaja kuvailee ainutta valitusperustettaan täsmällisesti tarkentamalla, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut asetuksen N:o 6/2002 41 artiklaa virheellisesti siten, että siinä on aukko yhteisömallihakemuksen, jossa viitataan aikaisempaan kansainväliseen patenttihakemukseen, etuoikeusajan osalta, ja että unionin yleinen tuomioistuin on asiassa merkityksellistä oikeuskäytäntöä rikkoen täyttänyt tämän aukon antamalla Pariisin yleissopimuksen 4 artiklalle välittömän oikeusvaikutuksen ja tulkinnut tätä määräystä lisäksi virheellisesti.
25
Erityisesti väitteestä – sellaisena kuin se on esitetty tämän määräyksen 10 kohdassa –, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaisesti (tuomio 25.10.2007, Develey v. SMHV, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, 37–44 kohta) antanut Pariisin yleissopimuksen 4 artiklalle välittömän oikeusvaikutuksen, on korostettava, että valittaja täsmentää väitetyn ristiriidan yksilöimällä sekä valituksenalaisen tuomion kohdat että ne unionin tuomioistuimen tuomion kohdat, joita ei ole otettu huomioon.
26
Toiseksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on todennut, että asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdassa annetaan myöhemmän yhteisömallin osalta 12 kuukauden etuoikeusaika, ja että se on siten kumonnut EUIPO:n valituslautakunnan päätöksen, jossa määräaika kansainväliseen patenttihakemukseen perustuvan etuoikeuden vaatimiselle oli rajattu kuuteen kuukauteen. Valituslupahakemuksesta ilmenee siten selvästi, että asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdan väitetty rikkominen on vaikuttanut valituksenalaisen tuomion lopputulokseen. Jos – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut – etuoikeusaika olisi 12 kuukauden sijaan kuusi kuukautta, kanne olisi pitänyt hylätä.
27
Kolmanneksi valittajan on valituslupahakemuksen esittäjällä olevan todistustaakan mukaisesti osoitettava, että valitus tuo esiin niistä oikeuskysymyksistä, joihin se vetoaa valituksessaan, riippumatta yhden tai useamman unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta tärkeän kysymyksen, jolloin tämä peruste ulottuu valituksenalaista tuomiota ja näin ollen valitusta laajemmalle (määräys 4.5.2019, Dermavita v. EUIPO, C‑26/21 P, ei julkaistu, EU:C:2021:355, 16 kohta).
28
Tämän osoittaminen edellyttää itsessään sitä, että sekä tällaisten kysymysten olemassaolo että niiden tärkeys on osoitettava konkreettisilla yksittäistapaukseen liittyvillä seikoilla eikä pelkästään yleisluonteisilla perusteluilla (määräys 4.5.2021, Dermavita v. EUIPO, C‑26/21 P, ei julkaistu, EU:C:2021:355, 20 kohta).
29
Valittaja on yhtäältä yksilöinyt ainoan valitusperusteensa esiin tuoman kysymyksen, joka koskee lähinnä sitä, voidaanko unionin oikeuden toimessa mahdollisesti oleva lainsäädännöllinen aukko täyttää soveltamalla suoraan kansainvälisen oikeuden määräystä, joka ei täytä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettuja välittömien oikeusvaikutusten tuottamisen edellytyksiä.
30
Valittaja esittää toisaalta konkreettiset syyt, joiden vuoksi tällainen kysymys on tärkeä unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden ja kehityksen kannalta.
31
Valittaja korostaa tässä yhteydessä ensinnäkin, että sen valituksen esiin tuoma oikeuskysymys on sen valituksen alaa laajempi, koska asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan 1 kohdan väitetysti virheellinen tulkinta vaikuttaa yhteisömallien etuoikeutta koskevien vaatimusten tutkittavaksi ottamiseen ja yhteisömallin uutuuden arviointiin. Valittaja esittää jälkimmäisen näkökohdan osalta konkreettisia seikkoja osoittaakseen mahdollisen epätasapainon, joka seuraisi pidennettäessä 18 kuukaudesta 24 kuukauteen sitä ajanjaksoa, jonka kuluessa sitä, että hakija itse julkaisee mallin, ei asetuksen N:o 6/2002 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti tule ottaa huomioon, kun etuoikeusvaatimus perustuu patenttihakemukseen.
32
Valittaja toteaa tämän jälkeen, että valitus on myös yhteisömallioikeuden alaa laajempi, koska valituksenalaisessa tuomiossa vahvistetun periaatteen nojalla voidaan määrittää etuoikeuden vaatimisjärjestelmä, jota sovelletaan myös muun tyyppisiin immateriaalioikeuksiin. Se esittää tässä yhteydessä konkreettisia esimerkkejä seurauksista, joita valituksenalaisesta tuomiosta voisi aiheutua patentinhakijoille, ja tuo esiin oikeudellisen epävarmuuden vaaran ja siitä, että yhteisömalleille myönnettävä etuoikeusaika on 12 kuukautta silloin, kun etuoikeusvaatimus perustuu patenttihakemukseen, johtuvan tiettyjä kolmansia maita koskevan vastavuoroisuuden puuttumisen vaaran.
33
Lopuksi valittaja korostaa siitä, että Pariisin yleissopimuksen 4 artiklalle annetaan välitön oikeusvaikutus, aiheutuvia järjestelmätason seurauksia, joista aiheutuu haittaa unionin oikeuden yhtenäisyydelle, johdonmukaisuudelle ja kehitykselle, koska se, miten unionin tuomioistuimet tulkitsevat kyseistä artiklaa, sitoo yhtäältä unionin lainsäätäjää ja unionin jäsenvaltioita ja koska tämä tunnustaminen olisi toisaalta ristiriidassa Pariisin yleissopimuksen ja tämän määräyksen 16 kohdassa mainitun sopimuksen tavoitteiden kanssa.
34
Valittajan esittämät seikat huomioon ottaen on todettava, että valituslupahakemuksessa osoitetaan oikeudellisesti riittävällä tavalla se, että valitukseen liittyy unionin oikeuden yhtenäisyyden, johdonmukaisuuden tai kehityksen kannalta merkityksellinen kysymys.
35
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt seikat ja se, että valitus perustuu yhteen ainoaan valitusperusteeseen ja että perusteessa on kolme toisiinsa liittyvää osaa, valituslupa on myönnettävä valitukselle kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
36
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 b artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos valituslupa myönnetään Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 a artiklan kolmannessa kohdassa mainituin perustein kokonaan tai osittain, asian käsittelyä jatketaan kyseisen työjärjestyksen 171–190 a artiklan mukaisesti.
37
Työjärjestyksen 137 artiklassa, jota kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn, määrätään, että ratkaisu oikeudenkäyntikuluista annetaan tuomiossa tai määräyksessä, jolla asia lopullisesti ratkaistaan.
38
Koska valituslupahakemus on hyväksytty, oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (valituslupajaosto) on määrännyt seuraavaa:
1)
Valituslupa myönnetään.
2)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.