61996CC0104_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Domstolen skal i denne sag traeffe afgoerelse om bestemmelserne i direktiv 68/151/EOEF (1) (herefter »direktivet«), og navnlig om bestemmelserne vedroerende graenserne for et selskabs direktoerers befoejelser til at repraesentere selskabet, samt angive, under hvilke betingelser en eventuel interessekonflikt, som direktoererne befinder sig i, kan goeres gaeldende over for tredjemaend.
II - Faktiske omstaendigheder
2 Cooeperatieve Rabobank »Vecht en Plassengebied« BA (herefter »Rabobank«) var finansieringsinstitut for holdingselskabet Holland Data Groep BV (herefter »HDG«) og for fem af dettes erhvervsaktive selskaber. Den 23. oktober 1989 indgik Rabobank med disse selskaber en aftale om renteberegning af kombinerede konti og om modregning af debet- og kreditsaldi. I henhold til aftalen haeftede selskaberne solidarisk over for Rabobank.
Den 21. november 1989 stiftede HDG og Stichting Nieuwegein et nyt selskab, Mediasafe BV (herefter »Mediasafe«), hvori HDG blev udnaevnt til selskabets enedirektoer. HDG var indehaver af 99 anparter, og Stichting Nieuwegein af 1. Paa forslag af sidstnaevnte selskab blev der yderligere udnaevnt to bestyrelsesmedlemmer, som skulle kontrollere Mediasafe's forretningsfoerelse. Artikel 12, stk. 3 og 4, i Mediasafe's vedtaegter bestemmer foelgende:
»3. I tilfaelde af interessekonflikt mellem selskabet og en eller flere direktoerer har den anden direktoer eller de oevrige direktoerer befoejelse til at forpligte selskabet.
4. Saafremt der kun er en direktoer, eller saafremt interessekonflikten bestaar for alle direktoerer, repraesenteres selskabet af bestyrelsen.«
Den 11. december 1989 indgik Rabobank en ny aftale med HDG og dets erhvervsaktive selskaber, herunder Mediasafe, repraesenteret af HDG som enedirektoer. I henhold til denne aftale haeftede alle selskaberne i HDG-koncernen, herunder Mediasafe, solidarisk over for deres gaeld over for Rabobank.
Den 22. maj 1990 blev Mediasafe erklaeret konkurs. E. Minderhoud blev udnaevnt som kurator i konkursboet. Mediasafe havde paa dette tidspunkt hos Rabobank en kreditsaldo paa 447 117,60 HFL.
Rabobank meddelte ved skrivelse af 5. juni 1990 kurator, at banken i henhold til aftalen af 11. december 1989 og artikel 53 i den nederlandske konkurslov havde foretaget en modregning af debet- og kreditsaldiene paa kontokuranterne for HDG's oevrige selskaber, som Mediasafe var solidarisk medskyldner for. Det fremgik af skrivelsen, at Mediasafe's tilgodehavende hos Rabobank efter modregningen paa konkursdatoen udgjorde 67 337,36 HFL. Ved dom af 31. juli 1990 blev HDG og holdingselskabets fem oevrige erhvervsaktive selskaber erklaeret konkurs.
Kurator afkraevede Rabobank betaling af forskellen mellem Mediasafe's tilgodehavende foer og efter denne modregning, nemlig 379 780,24 HFL. Kurator begrundede dette krav med, at Mediasafe ikke var bundet af aftalerne af 11. december 1989, for saa vidt som der mellem HDG - som havde indgaaet aftalerne bl.a. i Mediasafe's navn i egenskab af enedirektoer - og Mediasafe forelaa en interessekonflikt som omhandlet i artikel 12, stk. 3 og 4, i Mediasafe's vedtaegter og artikel 2:256 i den nederlandske civillovbog. Foelgelig havde HDG ikke vaeret befoejet til at repraesentere Mediasafe ved indgaaelsen af aftalerne.
3 Rechtbank, Utrecht, gav kuratoren medhold i kravet fra ham for Mediasafe's konkursbo. Gerechtshof, Amsterdam, stadfaestede som appelinstans denne dom. Sagsoegeren ankede herefter appeldommen til Nederlandenes Hoge Raad, som under hensyntagen til, at en fortolkning af bestemmelserne i direktiv 68/151 var noedvendig for at loese tvisten, forelagde Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er det i overensstemmelse med bestemmelserne i det foerste direktiv, at det tillades et selskab over for en tredjemand, med hvem en direktoer, som generelt er berettiget til at repraesentere selskabet, har indgaaet en retshandel paa selskabets vegne, at paaberaabe sig, at direktoeren ikke har haft ret til at forpligte selskabet, fordi han har haft en interesse i retshandelen, som er i konflikt med selskabets interesse?
2) Skal spoergsmaal 1 kun besvares bekraeftende, saafremt interessekonflikten var tredjemanden bekendt paa det tidspunkt, da retshandelen blev indgaaet, eller med rimelighed kunne vaere kendt for ham paa grundlag af de oplysninger, som han da raadede over?
3) Skal spoergsmaal 1 kun besvares bekraeftende, saafremt interessekonflikten paa det tidspunkt, da retshandelen blev indgaaet, var saa aabenbar, at ingen tredjemand fornuftigvis ville kunne mene, at der ikke var tale om en interessekonflikt?«
III - Gaeldende faellesskabsbestemmelser
4 Direktivets artikel 9 bestemmer foelgende:
»1. Et selskab forpligtes over for tredjemand ved sine organers handlinger, selv om disse handlinger ikke omfattes af selskabets formaal, medmindre handlingerne ligger uden for de befoejelser, som ifoelge loven er tillagt eller kan tillaegges disse organer.
For handlinger, som ikke omfattes af selskabets formaal, kan medlemsstaterne dog bestemme, at selskabet ikke forpligtes, naar det godtgoer, at tredjemanden vidste, at handlingen ikke omfattedes af selskabets formaal, eller han efter det foreliggende ikke kunne vaere ubekendt hermed; den blotte bekendtgoerelse af vedtaegterne er ikke tilstraekkelig til at udgoere dette bevis.
2. Begraensninger af selskabsorganernes befoejelser, der foelger af vedtaegter eller beslutninger fra dette selskabsorgan, kan ikke paaberaabes over for tredjemand, selv om de er bekendtgjorte.
3. Dersom en medlemsstats lovgivning bestemmer, at dennes almindelige regler om befoejelsen til at optraede paa selskabets vegne kan fraviges ved, at befoejelsen i henhold til vedtaegterne tillaegges en person eller flere personer i forening, kan denne lovgivning fastsaette, at denne vedtaegtsbestemmelse skal kunne paaberaabes over for tredjemand, dersom den angaar den almindelige befoejelse til at optraede paa selskabets vegne; bestemmelserne i artikel 3 er afgoerende for, om en saadan vedtaegtsbestemmelse kan paaberaabes over for tredjemand.«
IV - De omstridte nationale bestemmelser
5 Bestemmelserne i den nederlandske civillovbog, som regulerer selskabers repraesentation i tilfaelde af direktoerers interessekonflikt, figurerer i artikel 2:146 for aktieselskabers vedkommende og i artikel 2:256 for anpartsselskabers vedkommende. De to bestemmelser, som har ens ordlyd, bestemmer foelgende:
»Medmindre vedtaegtsbestemmelser bestemmer andet, repraesenteres selskabet ved sine bestyrelsesmedlemmer i alle tilfaelde, hvor der foreligger en interessekonflikt med en eller flere af dets direktoerer. Generalforsamlingen kan naar som helst udnaevne en eller flere personer med henblik herpaa.«
V - Gennemgang af tvisten
6 Efter min mening finder hverken direktivets artikel 9, som er paaberaabt som fortolkningskriterium for den paagaeldende nationale lovgivning eller den tilsvarende bestemmelse i Mediasafe's vedtaegter anvendelse i denne sag. Jeg deler den af den svenske regering fremfoerte opfattelse, som ogsaa Kommissionen mindre klart har fremfoert, hvorefter direktivets artikel 9 ikke angiver noget om, hvilken stilling de selskabsorganer, som er blevet overdraget selskabets repraesentation, har, naar de befinder sig i et tilfaelde af interessekonflikt. Virkningerne af en interessekonflikt med direktoererne er derfor reguleret af gaeldende national ret.
7 Dette resultat, som jeg finder korrekt, fremgaar af formuleringen af den naevnte bestemmelse, som efter min mening udelukkende vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt de graenser for de paagaeldende befoejelser, der er fordelt ved lov, ved selskabets vedtaegter eller dets beslutninger til selskabets repraesentanter, kan goeres gaeldende over for tredjemaend. Der er reelt tale om en bestemmelse, som fastlaegger en ordning om baade indholdet og raekkevidden af disse befoejelser. Det drejer sig om graenser, som ogsaa findes i de bestemmelser, der angiver stoerrelsen af det beloeb, vedkommende kan forpligte selskabet for, eller som indfoerer en sondring mellem de handler, den paagaeldende var befoejet til at gennemfoere. Dette bekraeftes desuden af det forhold, at det paagaeldende direktivs bestemmelser flere steder henviser til sammenhaengen mellem de af selskabets repraesentant foretagne handlinger og selskabets formaal, eller tager hensyn til bekendtgoerelsen af de befoejelser, som selskabsorganerne er indehaver af. Bestemmelsen omhandler derimod ikke de subjektive forhold, som paavirker den korrekte udoevelse af befoejelsen til at forpligte selskabet.
8 Interessekonflikten medfoerer nemlig en brist i repraesentantens vilje, som hindrer ham i behoerigt at gennemfoere visse handlinger, for saa vidt som han ikke anses for at handle i selskabets navn og interesse. Interessekonflikten maa efter min mening henfoeres til et helt andet omraade, nemlig det, som vedroerer de subjektive betingelser, der goer det muligt gyldigt at udoeve en kompetence til at forpligte selskabet. Alt taget i betragtning drejer det sig om en generel inkompetence (denne vedroerer nemlig alle repraesentationstilfaelde, og ikke kun dem i forbindelse med selskaber), der dog ikke paavirker de objektive graenser for de befoejelser, som er tildelt det paagaeldende selskabsorgan. Interessekonflikten lammer altsaa selskabsrepraesentantens kompetence og handlingsmulighed i forhold til de handlinger, denne foretager sig, og i forhold til de personer, som vedkommende kontraherer med, naar interessen, som han teoretisk forfoelger, adskiller sig og derfor afviger fra det selskabs interesse, han repraesenterer. I dette tilfaelde drejer det sig om en situation, hvori selve indholdet af evnen til at forpligte selskabet er paavirket, og denne situation paavirker ikke karakteren og raekkevidden af de indroemmede befoejelser, men vedroerer derimod alle de individuelle handlinger, der, fordi de kan henfoeres til selve selskabsrepraesentantens person, indebaerer en formodning for, at de skader selskabets interesse. Den unormale situation, som er betegnende for selskabets repraesentant i tilfaelde af en interessekonflikt, er ikke reguleret i direktivet, ligesom de situationer, hvor der er tale om naturlig eller en urigtig viljestilkendegivelse, som kan paavirke gyldigheden af handlinger, der er foretaget af den samme repraesentant. Direktivets bestemmelser har derimod til formaal at regulere virkningerne af de objektive graenser, der ved lov eller i selskabets vedtaegter eller beslutninger er fastsat for selskabsorganernes befoejelser.
9 Dette resultat bekraeftes i oevrigt bl.a. af forslaget til femte direktiv om selskaber (2). Kommissionen foreslog ved denne lejlighed netop, at der blev vedtaget saerlige regler, hvorefter selskabet ikke forpligtes over for tredjemaend i tilfaelde af en interessekonflikt, som det selskabsorgan, som kan forpligte selskabet, befinder sig i, saafremt selskabet godtgoer, at de selvsamme tredjemaend var bekendt med ulovligheden af den paagaeldende retshandling eller under hensyn til omstaendighederne ikke kunne vaere uvidende herom (artikel 10, stk. 4). Den omstaendighed, at Kommissionen fandt det noedvendigt at foreslaa udtrykkeligt at regulere interessekonflikttilfaelde taler ogsaa for, at disse spoergsmaal ikke omfattes af direktivets anvendelsesomraade.
VI - Forslag til afgoerelse
10 Paa grundlag af det ovenstaaende skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de spoergsmaal, der er forelagt af Nederlandenes Hoge Raad, saaledes:
»Artikel 9 i Raadets foerste direktiv 68/151/EOEF af 9. marts 1968 om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber, til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemaends interesser, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde, indeholder ingen regulering af, hvilke retsvirkninger handlinger udfoert af medlemmer af selskabsorganer i tilfaelde af interessekonflikt med det selskab, vedkommende repraesenterer, har over for tredjemaend.«
(1) - Raadets foerste direktiv af 9.3.1968 om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber til beskyttelse af saavel selskabsdeltagernes som tredjemaends interesser, med det formaal at goere disse garantier lige byrdefulde (EFT 1968 I, s. 41).
(2) - Forslag til et femte direktiv om samordning af de garantier, som kraeves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, naevnte selskaber, til beskyttelse af saavel selskabsdeltagerne som tredjemands interesser, med hensyn til aktieselskabers struktur samt deres organers befoejelser og forpligtelser forelagt den 9.10.1972 og bekendtgjort i EFT C 131, senest aendret ved EFT 1991 C 7, s. 4. Det bemaerkes, at den bestemmelse i forslaget til det paagaeldende direktiv, som er relevant i naervaerende sag, nemlig artikel 10, stk. 4, ikke er blevet aendret, skoent forslaget til det direktiv i vidt omfang og ved flere lejligheder er blevet aendret af Kommissionen og Parlamentet under den lovgivningsprocedure, der verserer p.t.