62004CC0433_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Tilsidesætter en medlemsstat artikel 49 EF og 50 EF ved at pålægge opdraggivere og entreprenører, der i byggesektoren anvender erhvervsdrivende, som ikke er registreret i Belgien, en forpligtelse til at indeholde 15% af det beløb, sidstnævnte har til gode, samt en solidarisk hæftelse sammen med de ikke-registrerede medkontrahenter for disses skyldige skat? Dette har Kommissionen anmodet Domstolen om at efterprøve ved den 8. oktober 2004 i henhold til artikel 226 EF at anlægge sag mod Belgien.
I – Retsforskrifter
Relevante fællesskabsretlige regler
2. I den foreliggende sag er det særligt artikel 49 EF, der som bekendt sikrer den frie udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet, der er relevant. Det bestemmes navnlig i artiklens stk. 1, at »der [er] forbud mod restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet, for så vidt angår statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Fællesskabets lande end modtageren af den pågældende ydelse«.
3. Herefter skal nævnes artikel 50 EF, der bestemmer følgende:
»Som tjenesteydelser i denne traktats forstand betragtes de ydelser, der normalt udføres mod betaling, i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedrørende den frie bevægelighed for varer, kapital og personer.
Tjenesteydelserne omfatter især:
a) virksomhed af industriel karakter
b) virksomhed af handelsmæssig karakter
c) virksomhed af håndværksmæssig karakter
d) de liberale erhvervs virksomhed.
Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten kan tjenesteyderen midlertidigt udøve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen præsteres, på samme vilkår, som det pågældende land fastsætter for sine egne statsborgere.«
4. Jeg skal endeligt bemærke, at restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 46 EF, som artikel 55 EF henviser til, kan begrundes i »hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed«.
National ret
5. I Belgien er fysiske eller juridiske personers levering af tjenesteydelser i byggesektoren principielt undergivet en forpligtelse til at være registreret som »entreprenør« ved et af de kompetente provinsregistreringsudvalg.
6. Ved Arrêté Royal (kongelig anordning) af 26. december 1998 (2) fastsattes de arbejds- og aktivitetskategorier, der er undergivet en sådan forpligtelse (3) (artikel 1), de krav, der skal opfyldes med henblik på registrering (artikel 2) (4), samt fremgangsmåden ved indgivelse af registreringsbegæringer (artikel 4-6).
7. De erhvervsdrivende, der ikke
er registreret i Belgien, er ikke udelukket fra adgangen til det nationale marked, men er genstand for en særlig skatteordning i henhold til artikel 400-408 (Afsnit VII) i Code des impôts sur les revenus de 1992 (indkomstskatteloven af 1992, herefter »CIR92«).
8. I denne ordning indgår af relevans for denne sag to bestemmelser, der skal sikre, at de pågældende betaler skat.
9. For det første drejer det sig om artikel 402 i CIR92, der bestemmer:
»1. Den opdraggiver […], som […] anvender en erhvervsdrivende, der ikke er registreret på tidspunktet for aftalens indgåelse, hæfter solidarisk med den erhvervsdrivende for dennes betaling af skyldig skat.
2. Den entreprenør, der […] anvender en erhvervsdrivende, der ikke er registreret på tidspunktet for aftalens indgåelse, hæfter solidarisk med den erhvervsdrivende for dennes betaling af skyldig skat.
[…]
5. Det solidariske ansvar er begrænset til 35% af den samlede pris, uden moms, af det arbejde, der er bestilt hos den ikke-registrerede erhvervsdrivende.
Ansvaret gælder for hovedsummen, prisstigninger, tillæg og renter, uanset datoen for dens opgørelse:
1° for alle skyldige direkte skatter og afgifter, der er sidestillet med indkomstskat, for de skattepligtige perioder, hvorunder det pågældende arbejde er udført, samt for forudgående skattepligtige perioder.
2° for alle skyldige beløb for skattetilbageholdelse for de perioder, hvorunder det pågældende arbejde er udført, samt forudgående perioder.
3° for alle skattetilgodehavender af udenlandsk oprindelse, hvis inddrivelse der er anmodet om i henhold til en international aftale
[...]«.
10. For det andet bestemmes det i artikel 403 i CIR92:
»1. Den opdraggiver, der betaler hele eller dele af vederlaget for et arbejde […] til en erhvervsdrivende, som på tidspunktet for betalingen ikke er registreret, skal i dette tilfælde tilbageholde og overføre 15% af det fakturerede beløb, uden moms, til den af kongen udpegede fuldmægtig og i henhold til de af denne fastsatte bestemmelser.
2. Den entreprenør, der betaler hele eller dele af vederlaget for et arbejde […] til en erhvervsdrivende, som på tidspunktet for betalingen ikke er registreret, skal i dette tilfælde tilbageholde og overføre 15% af det fakturerede beløb, uden moms, til den af kongen udpegede fuldmægtig og i henhold til de af denne fastsatte bestemmelser
[...]«.
11. Artikel 406, stk. 1, i CIR92 bestemmer herefter:
»Beløb, der indbetales i henhold til artikel 403 anvendes først til betaling af skyldig skat i henhold til artikel 402 og af bøder og dernæst til betaling af skyldig moms«.
12. Hvis de beløb, der er genstand for forpligtelsen til indeholdelse, ikke betales, kan opdraggiveren eller entreprenøren i henhold til artikel 404 i CIR92 pålægges en administrativ bøde svarende til det dobbelte af det indeholdte beløb.
13. I henhold til artikel 403, stk. 7-9, i CIR92 skal ikke-registrerede erhvervsdrivende, der ønsker at få udbetalt de beløb, der er overført til skattemyndighederne, indgive en anmodning herom til disse myndigheder, som først udbetaler de pågældende beløb, når de har efterprøvet, om den erhvervsdrivende har opfyldt sine egne skattemæssige forpligtelser.
14. Endelig skal det fremhæves, at ovennævnte bestemmelser om solidarisk ansvar og forpligtelsen til indeholdelse i henhold til artikel 407 i CIR92 ikke finder anvendelse på en opdraggiver, der som fysisk person har fået udført arbejde af rent privat karakter.
II – Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
15. Den 13. februar 2001 tilsendte Kommissionen Kongeriget Belgien en åbningsskrivelse, hvorved den klagede over, at forskellige skattemæssige og forsikringsmæssige bestemmelser i byggesektoren var uforenelige med traktatens regler om fri udveksling af tjenesteydelser.
16. Denne skrivelse blev fulgt op af en begrundet udtalelse den 23. oktober 2001.
17. Da Kommissionen ikke var tilfreds med den belgiske regerings forklaringer og svar vedrørende ovennævnte bestemmelser i CIR92, anlagde den den 8. oktober 2004 sag ved Domstolen med følgende påstand: »Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i medfør af artikel 49 og artikel 50 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, idet det forpligter opdraggivere og entreprenører, som indgår aftale med udenlandske medkontrahenter, der ikke er registrerede i Belgien, til at indeholde 15% af det skyldige beløb for udførte arbejder, og ved at pålægge samme opdraggivere og entreprenører solidarisk hæftelse for betaling af skattegæld for medkontrahenter, der ikke er registrerede i Belgien«.
18. Belgien og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
III – Retlig bedømmelse
a) Indledning
19. Jeg skal først bemærke, at Kommissionen ikke anfægter fremgangsmåden for registreringen i sig selv, men derimod – og udelukkende – de to ovennævnte bestemmelser, som gælder for ikke-registrerede erhvervsdrivende – dvs. artikel 402 i CIR92 om kommittentens solidariske ansvar og artikel 403 i CIR92 for så vidt angår indeholdelse af 15% af det fakturerede beløb.
20. Domstolen skal således udelukkende forholde sig til disse foranstaltninger. Jeg vil derfor ikke gennemgå de belgiske myndigheders anbringender for at godtgøre lovligheden af registreringsfremgangsmåden, og som de belgiske myndigheder reelt i høj grad støtter deres forsvar på. Den sagsøgte regering gør nemlig gældende, at det for at undgå at anvende de to omtvistede foranstaltninger er tilstrækkeligt at lade sig registrere som erhvervsdrivende ved en speciel procedure, som hverken udgør forskelsbehandling eller er særligt byrdefuld (så meget desto mere som den er gratis) for en udenlandsk erhvervsdrivende i byggesektoren med interesse i at levere tjenesteydelser i Belgien. Men som nævnt er det netop den behandling, som er forbeholdt de ikke-registrerede erhvervsdrivende, der er genstand for den foreliggende sag. Jeg vil koncentrere min gennemgang om denne behandling.
b) Restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser
21. Herefter vil jeg nu tage stilling til Kommissionens kritikpunkter og bemærke, at sagens parter navnlig er uenige for så vidt angår spørgsmålet, om de anfægtede foranstaltninger kan kvalificeres som restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser i artikel 49 EF’s forstand.
22. Det er nemlig Belgiens opfattelse, at der er tale om foranstaltninger, som uden forskel finder anvendelse på belgiske og udenlandske erhvervsdrivende, med det formål udelukkende at sikre betaling af skyldig skat uden på nogen måde at have betydning for adgangen til det nationale marked eller for udøvelse af økonomisk virksomhed i byggesektoren.
23. Efter Belgiens opfattelse kan man derfor ikke tale om hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser, som Kommissionen imidlertid gør, idet den gør gældende, at sådanne bestemmelser afholder ikke-registrerede, udenlandske erhvervsdrivende fra at tilbyde deres tjenesteydelser på det belgiske marked og afholder de nationale erhvervsdrivende fra at henvende sig til disse.
24. Jeg skal straks oplyse, at jeg deler Kommissionens opfattelse.
25. Jeg skal nemlig erindre om, at enhver national foranstaltning, som »også selv om den anvendes uden forskel på indenlandske tjenesteydere og tjenesteydere fra andre medlemsstater, og som kan forbyde, være til hinder for den virksomhed, der udøves af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor han lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser, eller kan gøre denne virksomhed mindre tiltrækkende«, ifølge fast retspraksis skal betragtes som en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser (5) . Foranstaltninger, der blot er egnede til at »afholde« en erhvervsdrivende til at udøve en sådan frihed, er således ligeledes omfattet af forbuddet i traktaten (6) .
26. Det er ved nævnte retspraksis desuden bestemt, at en medlemsstat i henhold til artikel 49 EF ikke blot skal tillade en udenlandsk erhvervsdrivende at tilbyde sine tjenesteydelser på sit område, men ligeledes skal give en national erhvervsdrivende mulighed for at anvende tjenesteydelser, der er tilbudt af den udenlandske tjenesteyder (7) . Restriktioner ved såvel »indgangen« til som »udgangen« fra det nationale område er således forbudt.
27. Når man anvender disse principper på den foreliggende sag, forekommer det mig utvivlsomt, som Kommissionen også med rette gør gældende, at de pågældende to nationale foranstaltninger i det mindste er egnede til at afholde såvel belgiske erhvervsdrivende som erhvervsdrivende fra andre medlemsstater fra at benytte sig af den frihed, der omhandles i traktatens artikel 49.
28. For det første alene ved den omstændighed, at modtageren af tjenesteydelserne i henhold til artikel 402 i CIR92 sammen med medkontrahenten anses for solidarisk ansvarlig for betalingen af dennes eventuelt skyldige skat, hvis modtageren anvender erhvervsdrivende, der ikke er registreret i Belgien. Og denne hæftelse har en særlig bred rækkevidde, idet det op til en værdi, der svarer til 35% af det bestilte arbejde, gælder for »alle« leverandørens skyldige afgifter, heriblandt fra skattepligtige perioder, der gik forud for den pågældende kontrakt (artikel 402, stk. 5, i CIR92). Modtageren af tjenesteydelsen kan således ligeledes hæfte for skyld, som er opstået som led i kontraktforhold, der var modtageren fuldstændigt uvedkommende. Det forekommer mig klart, at valget af en udenlandsk erhvervsdrivende, der ikke er registreret i Belgien, indebærer en økonomisk risiko, der (i det mindste) kan gøre det nævnte valg »mindre tiltrækkende«.
29. For det andet har artikel 403 i CIR92 en restriktiv virkning i forhold til erhvervsdrivende, der er hjemmehørende i andre medlemsstater. De belgiske skattemyndigheder indeholder således i henhold til denne bestemmelse i en vis periode 15% af den pris, ikke-registrerede byggeselskaber har faktureret, hvorved disse, uanset om de har skatteskyld eller ej, ikke umiddelbart kan råde over en ikke uvæsentlig del af indtægter, og først kan råde herover efter udløb af en særlig administrativ procedure. Det er vanskeligt at afvise, at den slags automatisk »forsinket betaling« udgør en »hindring«, der er egnet til direkte – og negativt – at påvirke udenlandske erhvervsdrivende, der ikke er registreret i Belgien, når de skal beslutte, om de vil levere tjenesteydelser i dette land.
30. I øvrigt er de pågældende to bestemmelsers stærkt afskrækkende virkning blevet bekræftet af den belgiske forfatningsdomstol i en dom, som den sagsøgte regering selv har henvist til, hvorved Cour d’arbitrage
fandt, at de pågældende foranstaltninger har til formål, at »ingen skal have interesse i at benytte tjenesteydelser, der leveres af ikke-registrerede erhvervsdrivende« (8) .
31. Under disse omstændigheder finder jeg derfor, at de to belgiske skatteforanstaltninger, som de er fremstillet her, udgør en restriktion for den frie levering af tjenesteydelser og således er i modstrid med artikel 49 EF og 50 EF.
c) Berettigelse af de pågældende nationale foranstaltninger
32. Når dette er sagt, skal det dog fortsat efterprøves, om de pågældende bestemmelsers uforenelighed ikke forsvinder som følge af de grunde, den belgiske regering har gjort gældende for at forsvare dem.
33. Således har den belgiske regering subsidiært gjort gældende, at de to anfægtede foranstaltninger indgår i en særlig ordning, der har til formål at modvirke de alvorlige problemer med skattesvig, som byggesektoren lider under. Med henblik på effektivt at bekæmpe dette fænomen, der »udgør bedrageri til skade for det offentlige, fordrejer konkurrencen og forstyrrer arbejdsmarkedet« (9), er det nødvendigt at tilskynde til, at tjenesteydelserne leveres af registrerede erhvervsdrivende, som yder bedre garanti for, at de opfylder deres skatte- og forsikringsmæssige forpligtelser (10) og, mere generelt, for »pålidelighed«.
34. Uanset at Domstolen skulle fastslå, at bestemmelserne i artikel 402 og 403 i CIR92 udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, er en sådan restriktion alligevel lovlig for så vidt den har til formål at bekæmpe skattesvig og dermed ifølge den belgiske regering opfylder et krav, der af fællesskabsretspraksis er anerkendt som egnet til at berettige til sådanne foranstaltninger.
35. For mit vedkommende skal jeg navnlig bemærke, at fællesskabsretten, sagt i enkelthed, for så vidt angår de undtagelser fra de grundlæggende friheder, der er tilladte, sondrer klart mellem diskriminerende og ikke-diskriminerende foranstaltninger. De førstnævnte er nemlig kun lovlige, hvis de er omfattet af en undtagelse, der udtrykkeligt er foreskrevet i traktaten – det vil for den frie udveksling af tjenesteydelsers vedkommende sige artikel 46 EF, som artikel 55 EF henviser til. Derimod kan foranstaltninger, der gælder for nationale retssubjekter og retssubjekter fra andre medlemsstater uden forskel, kun tillades, såfremt de er begrundet i eksempelvis tvingende hensyn af almen interesse og under alle omstændigheder på betingelse af, at de er egnede til at sikre opnåelsen af det forfulgte formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette (11) .
36. I den foreliggende sag kan man slet ikke udelukke – som heller ikke Kommissionen, om end hypotetisk, gør det – at de pågældende regler reelt er diskriminerende, selv om de fremstår, som om de finder anvendelse uden forskel. Som jeg tidligere har bemærket, gælder de anfægtede foranstaltninger udelukkende for erhvervsdrivende, der ikke er registreret i Belgien. Men hvis dette er rigtigt, må man altså – også i lyset af Domstolens faste retspraksis (12) – gå ud fra, at et sådant kriterium i sig selv fører til, at der foreligger en ulighed i behandlingen af de erhvervsdrivende på baggrund af deres hjemsted eller nationalitet. De ikke-registrerede erhvervsdrivende er reelt (næsten) udelukkende udenlandske erhvervsdrivende, særligt sådanne, der kun lejlighedsvis vil levere tjenesteydelser i Belgien, mens nationale erhvervsdrivende (næsten) altid er registrerede, eftersom de netop skal leve op til denne forpligtelse for at kunne udøve deres virksomhed i Belgien.
37. På denne baggrund må det antages, at de pågældende foranstaltninger kun kan tillades, hvis de er berettigede som en af de undtagelser, der udtrykkeligt er hjemlet i artikel 46 EF, dvs. begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed. Da der er tale om undtagelser fra et grundlæggende princip i traktaten, skal de endvidere fortolkes snævert, og Domstolen har faktisk gjort henvisningen til varetagelsen af den offentlige orden og offentlige sikkerhed betinget af, at der »foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn« (13) .
38. Jeg finder, at den blotte risiko for, at de erhvervsdrivende, der ikke er registrerede i Belgien, hvilket den belgiske regering har gjort gældende, ikke opfylder deres skattemæssige forpligtelser, ikke kan udgøre nogen sådan »trussel« mod et af nævnte »grundlæggende samfundshensyn« og derfor falde ind under artikel 55 EF’s anvendelsesområde.
39. Også selv om man anså de pågældende foranstaltninger for ikke at have karakter af forskelsbehandling, ville man ikke komme til et andet resultat. Dette skyldes, at de kumulative betingelser, som er fastsat ved fællesskabsretspraksis i sager om sådanne restriktioner, der finder anvendelse uden forskel, alligevel ikke ville være opfyldt – dvs. at der skal foreligge tvingende hensyn af almen interesse, og de pågældende restriktioner skal være nødvendige og forholdsmæssige. (jf. punkt 35 ovenfor).
40. Selv om det, som den belgiske regering har gjort gældende, nemlig er rigtigt, at skattekontrollens effektivitet og kampen mod skatteunddragelse udgør tvingende hensyn, der er egnede til at begrunde restriktioner af udøvelsen af de grundlæggende friheder (14), har Domstolen ved flere lejligheder præciseret, at disse hensyn ikke kan påberåbes for at retfærdiggøre foranstaltninger, der er støttet på »en generel formodning for, at der er tale om skatteunddragelse eller skattesvig « fra de skatteydere, der har udnyttet deres ret til bevægelse (15) . For så vidt der er tale om regler, der præventivt finder generel og automatisk anvendelse på disse skattepligtige, går de ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de forfulgte formål og skal således betragtes som uforholdsmæssige (16) .
41. De to bestemmelser, det drejer sig om, støttes netop på en lignende formodning, for så vidt som deres udgangspunkt altid er, at den erhvervsdrivende i byggesektoren, der ikke er registreret i Belgien, har »svigagtig hensigt« uden hensyn til, om vedkommende, som nævnt, har skattegæld, eller om der består andre risici for skatteunddragelse (jf. punkt 28 og 29 ovenfor).
42. De nationale reglers uforholdsmæssige karakter forstærkes efter min mening herefter af den kumulative anvendelse af de to foranstaltninger, hvorved modtageren af tjenesteydelsen i alle tilfælde hæfter solidarisk med medkontrahenten for dennes skatteskyld, også selv om betydelige beløb i henhold til forpligtelsen til indeholdelse allerede er blevet blokeret som garanti for én – skal jeg gentage kun mulig – skyld.
43. Det skal tilføjes, at det forfulgte formål, dvs. kampen mod skatteunddragelse, i denne sag kan nås ved foranstaltninger, der er mindre alvorlige og mindre restriktive for den frie udveksling af tjenesteydelser. Man kunne f.eks. anmode de ikke-registrerede erhvervsdrivende om at give skattemyndighederne oplysninger om deres skattemæssige situation, særligt om der foreligger eventuel skyld i forhold til det belgiske skattevæsen. En sådan erklæring ville, for så vidt angår oplysninger, indebære garantier, der minder meget om dem, der gives af registrerede virksomheder, og videre ville det give de belgiske myndigheder mulighed for at udføre kontrol under udførelsen af arbejdet og eventuelt – i sag for sag og kun i tilfælde af åbenbare og beviste risici for skatteunddragelse – træffe de nødvendige foranstaltninger. Og dette kunne ske uden uberettiget at skade den frie udveksling af tjenesteydelser og uden forskel at straffe alle ikke-registrerede erhvervsdrivende (17) .
44. For øvrigt anvendes lignende ordninger allerede i nogle medlemsstater. Som eksempel har Kommissionen henvist til en tysk lov, hvorefter modtageren af en tjenesteydelse i byggesektoren udelukkende hæfter solidarisk med medkontrahenten for dennes nationale eller udenlandske skyldige skat, hvis medkontrahenten ikke
fremlægger en attest fra skattemyndighederne om, at han korrekt har opfyldt sine egne skattemæssige forpligtelser.
45. Endeligt finder jeg på baggrund af ovenstående betragtninger at kunne udlede, at de pågældende nationale bestemmelser hverken er berettigede i medfør af artikel 55 EF eller i medfør af de tvingende hensyn, den belgiske regering har gjort gældende. Bestemmelserne må derfor anses for at være i modstrid med artikel 49 EF og 50 EF.
46. Jeg foreslår derfor, at der gives Kommissionen medhold i sagen.
IV – Sagens omkostninger
47. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, såfremt der er nedlagt påstand herom. Eftersom Kommissionen har nedlagt påstand herom, skal Kongeriget Belgien, der har tabt sagen, tilpligtes at betale sagens omkostninger.
V – Forslag til afgørelse
48. På baggrund af ovenstående overvejelser foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF og 50 EF ved at pålægge opdraggivere og entreprenører, der som medkontrahenter vælger firmaer, der ikke er registrerede i Belgien, at indeholde 15% af det beløb, der skal betales for det udførte arbejde, samt ved at disse opdraggivere og entreprenører sammen med en medkontrahent, der ikke er registreret i Belgien, pålægges en solidarisk hæftelse for dennes skyldige skat.
2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.«
(1) .
(2)  –	Arrêté royal om gennemførelse af artikel 400, 401, 403, 404 og 406 i indkomstskatteloven af 1992 og artikel 30a i lov af 27.6.1969 om ændring af lovbekendtgørelse af 28.12.1944 om arbejdstageres sociale sikring, Moniteur Belge
af 31.12.1998.
(3)  –	F.eks. opførelse af bygninger, nedrivning, ombygning, installering af varmeanlæg, installering af sanitære indretninger, overfladebelægning.
(4)  –	Blandt disse betingelser findes bl.a. følgende: registrering i handels- eller firmaregisteret i overensstemmelse med de af staten fastsatte etableringskrav. Man skal være momsregistreret i Belgien, man må ikke være under insolvensbehandling eller have forbud mod at udøve forretningsvirksomhed, man må ikke have forbrudt sig mod sine skattemæssige, forsikringsmæssige eller lønmæssige forpligtelser, man må ikke skylde skatte-, forsikrings- eller lønydelser og man skal have egnede økonomiske, administrative og tekniske midler til at kunne sikre overholdelsen af disse skattemæssige, forsikringsmæssige og lønmæssige forpligtelser.
(5)  –	Domstolens dom af 25.7.1991, sag C-76/90, Säger, Sml. I, s. 4221, præmis 12, af 23.11.1999, forenede sager C-369/96 og C-376/96, Arblade m.fl., Sml. I, s. 8453, præmis 33, af 3.10.2000, sag C-58/98, Corsten, Sml. I, s. 7919, præmis 33, af 20.2.2001, Analir m.fl., sag C-205/99, Sml. I, s. 1271, præmis 21, af 29.11.2001, sag C-17/00, De Coster, Sml. I, s. 9445, præmis 29, af 13.2.2003, sag C-131/01, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 1659, præmis 26, og af 26.1.2006, sag C-514/03, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 963, præmis 24.
(6)  –	Jf. f.eks. dommen i sagen De Coster, præmis 33, dom af 11.12.2002, sag C-289/02, AMOK, Sml. I, s. 15059, præmis 36, og af 18.3.2004, sag C-8/02, Leichtle, Sml. I, s. 2461, præmis 32.
(7)  –	Jf. bl.a. Säger-dommen, præmis 14, dom af 29.4.1999, sag C-224/97, Ciola, Sml. I, s. 2517, præmis 11, af 26.10.1999, sag C-294/97, Eurowings Luftverkehr, Sml. I, s. 7447, af 6.11.2003, sag C-243/01, Gambelli m.fl., Sml. I, s. 13031, præmis 55.
(8)  –	Dom nr. 188/2002 af 19.12.2002, Moniteur belge af 18.3.2003.
(9)  –	Svarskriftet punkt 14, hvori den belgiske regering henviser til forarbejderne til en af de love, der regulerer de omtvistede foranstaltninger.
(10)  –	Blandt de betingelser, der er fastsat i artikel 2 i Arrêté royal af 26.12.1998 med henblik på registrering, forefindes betingelsen om »ikke at have forbrudt sig mod sine skattemæssige, forsikringsmæssige eller lønmæssige forpligtelser« og ikke at »skylde skatte-, forsikrings- eller lønydelser«.
(11)  –	Jf. blandt mange Säger-dommen, præmis 15, dom af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, præmis 32, af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, præmis 37, Arblade-dommen, præmis 34 og 35, Corsten-dommen, præmis 38 og 39, Gabelli-dommen præmis 65 og dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 26.
(12)  –	Ifølge fast retspraksis udgør »ikke blot åbenbar forskelsbehandling på grund af tjenesteyderens nationalitet, men også alle skjulte
former for forskelsbehandling, som, skønt de er baseret på tilsyneladende neutrale kriterier, rent faktisk fører til det samme resultat« en tilsidesættelse af artikel 49 EF og 50 EF, jf. dom af 3.2.1982, forenede sager 62/81 og 63/81, Seco, Sml. s. 223, præmis 8. Min fremhævelse. Som eksempler på denne form for forskelsbehandling, jf. dom af 5.12.1989, sag C-3/88, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4035, præmis 8, af 27.3.1990, sag C-113/89, Rush Portuguesa, Sml. I, s. 1417, præmis 12, og af 3.6.1992, sag C-360/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3401, præmis 12.
(13)  –	Jf. blandt talrige domme, dom af 27.10.1977, sag 30/77, Bouchereau, Sml. s. 1999, præmis 35, af 19.1.1999, sag C-348/96, Calfa, Sml. I, s. 11, præmis 21 og 23, og af 26.11.2002, sag C-100/01, Oteiza Olazabal, Sml. I, s. 10981, præmis 39.
(14)  –	Jf. f.eks. dom af 15.5.1997, sag C-250/95, Futura Participations og Singer, Sml. I, s. 2471, præmis 31, af 26.9.2000, sag C-478/98, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 7587, præmis 45, af 21.11.2002, sag C-436/00, X og Y, Sml. I, s. 10829, præmis 51, af 4.3.2004, sag C-334/02, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 2229, præmis 27, og af 13.12.2005, sag C-446/03, Marks & Spencer, Sml. I, s. 10837, præmis 49.
(15)  –	Dom i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 45 i sagen X og Y, præmis 62, og i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 27, og af 11.3.2004, sag C-9/02, Hughes de Lasteyrie du Saillant, Sml. I, s. 2409, præmis 51 og 52. Mine fremhævelser.
(16)  –	Ibid.
(17)  –	I den forbindelse bemærker jeg, at Domstolen har fundet, at en sådan oplysningsforpligtelse er et gyldigt og effektivt alternativ til foranstaltninger, som hovedsageligt er restriktive (som f.eks. administrative tilladelser), der anvendes af visse medlemsstater ved udenlandske selskabers udstationering af arbejdstagere i forbindelse med udvekslingen af tjenesteydelser. Jf. dom af 21.10.2004, sag C-445/03, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 10191, præmis 46, og af 19.1.2006, sag C-244/04, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 885, præmis 41.