61996CC0275_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Forelaeggelsen i denne sag kommer fra Kammarraetten i Sundsvall (Sverige) og vedroerer fortolkningen af en raekke bestemmelser i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (herefter »forordningen« eller »forordning nr. 1408/71«) (1) paa en person, som modtager svenske foraeldreydelser, og som goer gaeldende, at hun ifoelge forordningen fortsat er berettiget til disse ydelser ogsaa efter at vaere flyttet til Finland. Den svenske ret har navnlig bedt Domstolen om vejledning med hensyn til, om sagsoegeren i hovedsagen er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade, og hvorvidt kravet efter svensk lov om, at modtageren af foraeldreydelsen er bosat i Sverige, er forenelig med forordningen.
De relevante faellesskabsbestemmelser
2 Forordningens artikel 1 indeholder foelgende bestemmelser af relevans for sagen:
»I denne forordning:
a) betyder udtrykkene 'arbejdstager' og 'selvstaendig erhvervsdrivende' henholdsvis enhver person:
...
ii) der, inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere eller for hele den erhvervsmaessigt beskaeftigede del af befolkningen, er tvungent forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, paa hvilke denne forordning finder anvendelse:
- naar det efter vedkommende sikringsordnings administrations- eller finansieringsmetode er muligt at identificere den paagaeldende som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende,
...«
3 Ifoelge overskriften til artikel 2 vedroerer denne »personkreds[en]«. Artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»Denne forordning finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsloese eller flygtninge bosat paa en medlemsstats omraade, samt paa deres familiemedlemmer og efterladte.«
4 Ifoelge overskriften til artikel 4 vedroerer denne »[det] saglig[e] anvendelsesomraade«. Artikel 4, stk. 1, indeholder foelgende bestemmelser af relevans for sagen:
»1. Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer:
a) ydelser i anledning af sygdom og moderskab
...
g) ydelser ved arbejdsloeshed
...«
5 Artikel 13, som ifoelge overskriften indeholder »almindelige regler«, er den foerste bestemmelse i afsnit II i forordning nr. 1408/71. Overskriften til afsnit II lyder »Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«.
6 Artikel 13, stk. 1, bestemmer saaledes:
»Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit.«
7 Artikel 14c indeholder saerlige regler for personer, som paa samme tid har loennet beskaeftigelse i en medlemsstat og beskaeftigelse som selvstaendig i en anden medlemsstat, hvilket ikke er tilfaeldet i denne sag.
8 Artikel 13, stk. 2, indeholder en raekke regler til bestemmelse af, hvilken lovgivning der finder anvendelse i forskellige situationer. Det fremgaar af disse bestemmelser, at de finder anvendelse, hvis ikke andet er bestemt i artikel 14-17, som udgoer de oevrige bestemmelser i afsnit II, og som indeholder forskellige saerregler, der ikke finder anvendelse i denne sag.
9 Artikel 13, stk. 2, litra a), bestemmer saaledes:
»En person, der har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade [er] omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat paa en anden medlemsstats omraade, eller den virksomhed eller arbejdsgiver, der beskaeftiger ham, har sit hjemsted eller sin bopael paa en anden medlemsstats omraade.«
10 Artikel 13, stk. 2, litra b)-e), vedroerer henholdsvis personer, som har selvstaendig beskaeftigelse, som har erhvervsmaessig beskaeftigelse om bord paa et skib, der foerer en medlemsstats flag, samt tjenestemaend og personer, der er indkaldt til militaertjeneste eller civilt arbejde i en medlemsstat.
11 Artikel 13, stk. 2, litra f), der blev indsat i forordning nr. 1408/71 ved forordning (EOEF) nr. 2195/91 (2) bestemmer:
»En person, som ophoerer med at vaere omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at han bliver omfattet af en anden medlemsstats lovgivning i overensstemmelse med en af reglerne i ovenstaaende litraer eller med en af de i artikel 14 til 17 omhandlede undtagelser eller saerlige regler, [er] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning alene.«
12 Artikel 10b i forordning (EOEF) nr. 574/72 (3), der ligeledes blev indsat ved forordning nr. 2195/91, og hvortil overskriften lyder: »Formaliteter i medfoer af forordningens artikel 13, stk. 2, litra f)«, bestemmer:
»Datoen og betingelserne for, hvornaar en i forordningens artikel 13, stk. 2, litra f), omhandlet person ikke laengere er omfattet af en medlemsstats lovgivning, afgoeres i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning. Den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i den medlemsstat, af hvis lovgivning den paagaeldende bliver omfattet, retter henvendelse til den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i foerstnaevnte medlemsstat, for at faa oplyst denne dato.«
13 Artikel 22 i forordning nr. 1408/71, som finder anvendelse i tilfaelde af sygdom og moderskab, indeholder foelgende bestemmelser af relevans for sagen:
»1. En arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og:
...
b) som efter at have opnaaet ret til ydelser fra den kompetente institution faar tilladelse af denne institution til at vende tilbage til den medlemsstat, hvor han er bosat, eller til at flytte til en anden medlemsstats omraade
...
har ret til:
ii) kontantydelser, der udbetales af den kompetente institution efter den for denne institution gaeldende lovgivning ...
2. Den i stk. 1, litra b), kraevede tilladelse kan kun naegtes, saafremt det godtgoeres, at den paagaeldendes flytning maa antages at kunne bringe hans helbredstilstand i fare eller vanskeliggoere en gennemfoerelse af laegebehandlingen.
...«
Artikel 18 vedroerer sammenlaegningen af forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioder, som er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, men er ikke relevant for sagen.
14 Forordningens artikel 94 indeholder foelgende bestemmelser af relevans for sagen:
»1. Denne forordning begrunder ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for ... datoen for dens anvendelse i den paagaeldende medlemsstat ...
2. Enhver forsikringsperiode samt - i givet fald - enhver beskaeftigelses- eller bopaelsperiode, der er tilbagelagt efter en medlemsstats lovgivning forud for ... datoen for denne forordnings anvendelse i den paagaeldende medlemsstat, skal tages i betragtning ved afgoerelsen af ret til ydelser efter denne forordning ...
3. Rettigheder kan erhverves i medfoer af denne forordning, selv om de vedroerer en begivenhed, der er indtruffet ... foer forordningen kom til anvendelse i den paagaeldende medlemsstat ...«
15 Saavel Kongeriget Sverige som Republikken Finland tiltraadte De Europaeiske Faellesskaber den 1. januar 1995. Forordningerne nr. 1408/71 og nr. 574/72 fandt dog allerede anvendelse i disse to lande fra den 1. januar 1994 i medfoer af aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade (4). Paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen fandt forordningen dog endnu ikke anvendelse som en retsakt udstedt af Faellesskabet. Hverken den nationale ret eller nogen af procesdeltagerne ved Domstolen har imidlertid naevnt dette. Jeg gaar derfor ud fra, at den nationale ret anser det for noedvendigt, at Domstolen traeffer en praejudiciel afgoerelse med henblik paa, at den nationale ret kan afsige dom ud fra den forudsaetning, at sagsoegeren i hovedsagen vil kunne fortsaette med at faa udbetalt foraeldreydelser ud over den 1. januar 1995, hvis det anerkendes, at hun i oevrigt har krav herpaa. Det er altsaa dette, som begrunder, at Domstolen har kompetence til at afgoere spoergsmaalet.
Nationale retsforskrifter
16 Ifoelge den svenske lov om den almindelige socialforsikringsordning (herefter »loven«) (5) er svenske statsborgere og personer, som er bosat i Sverige, automatisk forsikret efter loven. En forsikret person, som forlader Sverige, skal dog fortsat anses for at have bopael dér, saafremt det er hensigten, at udlandsopholdet hoejst skal vare et aar (6).
17 Enhver forsikret person paa 16 aar eller derover skal ifoelge loven vaere tilmeldt et socialforsikringskontor, saafremt vedkommende har bopael i Sverige (7). Reglerne om tilmeldingen findes i en raekke bestemmelser, som er udfaerdiget og offentliggjort af Riksfoersaekringsverket (8), der bl.a. indeholder de nedenfor naevnte forskrifter.
18 En person skal anses for at have bopael i Sverige, hvis vedkommende har sit egentlige hjemsted i landet, eller hvis han kommer til Sverige i den hensigt at tage varigt ophold eller opholde sig dér i mere end et aar for at arbejde eller studere (9). En person, som i medfoer af forordning nr. 1408/71 har ret til ydelser i henhold til svensk lovgivning, anses for at have bopael i Sverige, saa laenge han har ret til ydelserne, uanset om han opfylder de i § 3 naevnte bopaelsbetingelser. Hvis en forsikret person rejser til udlandet i den hensigt at tage bopael dér i mere end et aar, skal han, hvis han flytter til et andet nordisk land, afmeldes hos socialforsikringskontoret fra og med den dag, han frameldes folkeregisteret (Folkbokfoeringen) i Sverige (10). Naar en person, som omfattes af forordning nr. 1408/71, forlader Sverige og rejser til en anden medlemsstat, skal han dog frameldes socialforsikringskontoret, saa snart han i henhold til forordningen skal anses for at vaere omfattet af lovgivningen i den stat, han flytter til, selv om det er hensigten, at opholdet i denne anden medlemsstat skal vaere af kortere varighed end et aar.
19 Lovens kapitel 4 indeholder regler om retten til foraeldreydelse (»foeraeldrapenning«). Det fremgaar af bestemmelserne, at en forsikret foraelder, som er tilmeldt et socialforsikringskontor, i forbindelse med et barns foedsel har ret til foraeldreydelse i hoejst 450 dage. I de foerste 360 dage afhaenger ydelsens stoerrelse af de[n] paagaeldendes tidligere indkomst, hvorved dog garanteres et vist mindstebeloeb; de sidste 90 dage svarer ydelsen til det garanterede mindstebeloeb. Retten til at faa udbetalt en stoerre ydelse end det garanterede mindstebeloeb i de foerste 180 dage er afhaengig af, at foraeldrene opfylder visse betingelser hvad angaar deres tilmelding til socialforsikringskontoret inden barnets foedsel. I oevrigt udbetales ydelsen uafhaengigt af, hvornaar den paagaeldende blev bosat i Sverige, forudsat barnet er under otte aar. Selv om loven ikke indeholder nogen bestemmelser, som direkte begraenser den periode, hvorunder der udbetales ydelser til en forsikret, som er bosat i udlandet, foelger det efter den nationale rets opfattelse af kravet om tilmelding, at en person ophoerer med at vaere forsikret og dermed at have ret bl.a. til foraeldreydelser, hvis det er hensigten, at udlandsopholdet skal vare mere end et aar, eller hvis de[n] paagaeldende inden da bliver omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat. Der er ikke knyttet nogen bidragspligt til ordningen med foraeldreydelser.
20 Den svenske regering har i sit skriftlige og mundtlige indlaeg rejst spoergsmaal om, hvorvidt foraeldreydelser er ydelser i forbindelse med moderskab, eller om de derimod er familieydelser, i hvilket tilfaelde artikel 22 i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse. Da den nationale ret imidlertid ikke har behandlet spoergsmaalet om den korrekte kvalifikation af ydelserne, og da det fremgaar af den svenske regerings skriftlige indlaeg, at foraeldreydelserne paa tidspunktet for ikrafttraedelsen af aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade - hvorved forordning nr. 1408/71 traadte i kraft i Kongeriget Sverige - i overensstemmelse med forordningens artikel 5 og 97 blev anmeldt som ydelser i anledning af moderskab - og hvilken anmeldelse ikke kan antages siden at vaere blevet ophaevet - skal jeg i dette forslag til afgoerelse laegge til grund, at foraeldreydelser er ydelser i anledning af moderskab i forordning nr. 1408/71's forstand.
Faktiske omstaendigheder i hovedsagen og sagen for den nationale ret
21 Anne Kuusijaervi, som er finsk statsborger, arbejdede i Sverige i elleve maaneder indtil den 10. februar 1993. Hun modtog derpaa arbejdsloeshedsunderstoettelse indtil den 1. februar 1994, hvor hun foedte et barn. Herefter fik hun udbetalt boernetilskud og foraeldreydelser. Den 1. juli 1994 flyttede hun til Finland, hvor hun var arbejdsloes. Hun blev slettet af det svenske socialforsikringskontors register den 2. juli 1994, fra hvilken dato udbetalingen af foraeldreydelse til hende ligeledes ophoerte.
22 Socialforsikringskontoret for Norrbotten's Laen afslog Anne Kuusijaervi's ansoegning om fortsat udbetaling af foraeldreydelser, efter at hun var flyttet til Finland. Hun indgav herefter soegsmaal ved Laensraetten i Norrbotten (administrativ domstol), som imidlertid forkastede dette, idet den fastslog, at de relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72 indebar, at hun var berettiget til svenske foraeldreydelser i henhold til forordning nr. 1408/71, saa laenge betingelserne for udbetaling heraf var opfyldt efter de svenske bestemmelser. Ifoelge bl.a. reglerne om framelding fra det svenske socialforsikringskontor var hun imidlertid ikke efter flytningen fra Sverige berettiget til fortsat udbetaling af foraeldreydelser efter den 1. juli 1994. Hun ankede herefter til Kammarraetten i Sundsvall, som forelagde Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Gaelder forordning (EOEF) nr. 1408/71 i det hele taget for en person, som, inden forordningen blev anvendelig i Sverige, flyttede fra Finland til Sverige og fik arbejde dér, men som, da forordningen traadte i kraft i Sverige, ikke havde arbejde paa svensk omraade og heller ikke var rejst til Sverige som arbejdsloes, efter at forordningen var blevet gaeldende i Sverige, men blot opholdt sig i landet paa det paagaeldende tidspunkt som arbejdsloes efter en tidligere beskaeftigelsesperiode og paa dette grundlag modtog svensk arbejdsloeshedsunderstoettelse? Kan en person i denne situation saaledes goere gaeldende, at hun eller han efter den 1. januar 1994 paa grundlag af bestemmelserne i forordning (EOEF) nr. 1408/71 er omfattet af lovgivningen i Sverige hvad angaar retten til svenske sociale sikringsydelser i form af foraeldreydelser ('foeraeldrapenning')?
Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, oenskes foelgende spoergsmaal besvaret:
2) Skal artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, sammenholdt med artikel 10b i forordning (EOEF) nr. 574/72, fortolkes saaledes, at en medlemsstat ikke er afskaaret fra at indfoere krav om bopael i landet som betingelse for, at en person, som er ophoert med at arbejde dér, fortsat er omfattet af landets lovgivning hvad angaar kontantydelser ved moderskab?
3) Skal artikel 22 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at en person, som er begyndt at oppebaere kontantydelser ved moderskab i en kompetent stat, fortsat har ret til disse kontantydelser ved flytning til en anden medlemsstat paa de betingelser, som i oevrigt gaelder efter den naevnte artikel, naar blot den paagaeldende opfylder samtlige betingelser i den kompetente stats lovgivning, altsaa ogsaa et i henhold hertil gaeldende krav om bopael i landet, eller skal artikel 22 fortolkes saaledes, at denne ret bestaar, saa laenge den paagaeldende opfylder alle de oevrige betingelser, som gaelder efter den nationale lovgivning i fraflytningslandet, bortset fra et bopaelskrav?«
23 Der er afgivet skriftlige indlaeg af Riksfoersaekringsverket, den svenske, nederlandske, finske og norske regering samt af Kommissionen. Bortset fra den norske regering var alle procesdeltagerne repraesenteret under den mundtlige forhandling.
Foerste spoergsmaal
24 Det foerste spoergsmaal er, om forordningen finder anvendelse paa en person, der ikke var beskaeftiget i Sverige paa tidspunktet for forordningens ikrafttraedelse, men opholdt sig dér som arbejdsloes og var berettiget til arbejdsloeshedsunderstoettelse som foelge af et tidligere ansaettelsesforhold. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at spoergsmaalet blev forelagt, fordi der var tvivl om, hvorvidt sagsoegeren i hovedsagen under disse omstaendigheder faldt ind under definitionen af begrebet »arbejdstager« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 1, litra a), og artikel 2, stk. 1, snarere end paa grund af det forhold, at de faktiske omstaendigheder i hovedsagen udspillede sig i perioden, inden Sverige tiltraadte Faellesskabet.
25 Der er enighed mellem procesdeltagerne om, at forordningen finder anvendelse under de i sagen foreliggende omstaendigheder, selv om deres grunde hertil er lidt forskellige.
26 Sagsoegeren i hovedsagen har ikke afgivet indlaeg ved Domstolen, men hendes opfattelse fremgaar af forelaeggelseskendelsen. Hun har tilsyneladende gjort gaeldende ved Kammarraetten, at hun var omfattet af forordningen som foelge af sit tidligere ansaettelsesforhold og hendes efterfoelgende arbejdsloeshed i Sverige, foer forordningen traadte i kraft dér.
27 Riksfoersaekringsverket har henvist til det af Domstolen fastslaaede princip, hvorefter begrebet arbejdstager er et faellesskabsretligt begreb, som skal fortolkes vidt, saaledes at det sikrer den videst mulige bevaegelighed for arbejdstagerne i Faellesskabet. Det relevante kriterium er, om den paagaeldende er omfattet af vedkommende medlemsstats socialsikringslovgivning (11).
28 Den svenske regering har anfoert, at sagsoegeren i hovedsagen havde arbejdet i Sverige i elleve maaneder, foer forordningen traadte i kraft, og at hun derpaa modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse. Hun var derfor omfattet af den svenske socialsikringslovgivning og foelgelig ogsaa af forordningens personelle anvendelsesomraade.
29 Den finske regering har henvist til forordningens artikel 2, hvorefter forordningen finder anvendelse paa »arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater«, og til artikel 1, litra a), nr. i), hvori udtrykket »arbejdstager« desuden er defineret som enhver person, der er omfattet af en social sikringsordning for arbejdstagere. Domstolen har endvidere fastslaaet, at udtrykket »arbejdstager« ikke er begraenset til erhvervsaktive arbejdstagere (12). Forordningen omfatter altsaa ogsaa en person, som oppebaerer arbejdsloeshedsunderstoettelse paa det tidspunkt, da forordningen traadte i kraft i den paagaeldende medlemsstat.
30 Den norske regering har henvist til forordningens artikel 94, stk. 2 og 3, hvorefter enhver forsikrings- og beskaeftigelsesperiode, der er tilbagelagt efter en medlemsstats lovgivning forud for datoen for forordningens anvendelse i den paagaeldende medlemsstat skal tages i betragtning ved afgoerelsen af retten til ydelser efter forordningen, og at en saadan ret erhverves i medfoer af forordningen, selv om den vedroerer en begivenhed, der er indtruffet foer denne dato.
31 Den nederlandske regering har henvist til den vide definition, som Domstolen har givet af udtrykket »arbejdstager«, hvorefter dette omfatter enhver person, der »har status som forsikret i henhold til en eller flere medlemsstaters lovgivning om social sikring« (13). Det tilkommer den nationale ret at bedoemme, om sagsoegeren i hovedsagen har status som forsikret i henhold til den svenske socialsikringsordning, saaledes at hun falder ind under denne definition og under definitionen af udtrykket »arbejdstager« i artikel 1, litra a), nr. ii).
32 Kommissionen har henvist til forordningens artikel 2, stk. 1, hvorefter arbejdstagere, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en medlemsstat, er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade. Da sagsoegeren i hovedsagen baade var omfattet af den svenske lovgivning i den periode, hvori hun var erhvervsmaessigt beskaeftiget, og i den periode, hvori hun modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse og senere foraeldreydelser, konkluderer Kommissionen, at sagsoegeren i hovedsagen er arbejdstager i forordningens forstand. Den omstaendighed, at hun ikke laengere arbejdede paa det tidspunkt, da hun blev berettiget til foraeldreydelser, aendrer ifoelge Kommissionen ikke ved denne konklusion. Kommissionen henviser herved til definitionen af udtrykket »arbejdstager« i forordningens artikel 1, litra a), og i Pierik-dommen (14) og anfoerer, at sagsoegeren i hovedsagen i overensstemmelse med artikel 1, litra a), maa have vaeret forsikret mod de relevante risici, eftersom hun fik udbetalt saavel arbejdsloeshedsunderstoettelse som foraeldreydelser i Sverige.
33 Efter min opfattelse foelger det af artikel 1, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, at forordningen bl.a. omfatter enhver person, der inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere er forsikret mod en eller flere risici, der er daekket af de sikringsgrene, som forordningen finder anvendelse paa, og som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater. Disse sociale sikringsgrene omfatter ogsaa ydelser i anledning af moderskab og arbejdsloeshed. Den nationale ret maa formodes at kunne afgoere, om sagsoegeren i hovedsagen - saaledes som det synes at have vaeret tilfaeldet paa tidspunktet for forordningens ikrafttraeden i Sverige - baade var forsikret i forordningens forstand og omfattet af denne, eftersom hun oppebar en bestemt ydelse og var bosat i Sverige. Hvis dette er tilfaeldet, er det klart, at hun er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade. Om noedvendigt findes der yderligere stoette for denne opfattelse i forordningens artikel 94, stk. 2 og 3, og i Pierik-dommen.
34 Pierik-sagen vedroerte fortolkningen af begrebet »arbejdstager«, som i den affattelse af forordningen (15), der var genstand for Domstolens proevelse, var defineret i artikel 1, litra a), som »enhver person ... der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici«, der er daekket af en af de sociale sikringsordninger, som er naevnt i artikel 1, litra a), nr. i), ii) og iii). Denne definition er naesten identisk med definitionen af udtrykket »arbejdstager« i artikel 1, litra a), i den nugaeldende affattelse af forordningen. I Pierik-dommen fastslog Domstolen foelgende:
»En saadan definition, der, som det bestemmes, gaelder 'i denne forordning', er generel og omfatter saaledes enhver, der, uanset om han er erhvervsmaessigt beskaeftiget, har status som forsikret i henhold til en eller flere medlemsstaters lovgivning om social sikring. Heraf foelger, at personer, som er berettiget til pension eller rente efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, selv om de ikke er erhvervsmaessigt beskaeftiget, er omfattet af forordningens bestemmelser om arbejdstagere som foelge af deres tilknytning til en social sikringsordning, medmindre der er fastsat saerlige bestemmelser for deres vedkommende« (16).
35 Foelgelig maa jeg konkludere, at en person i en situation som den, sagsoegeren i hovedsagen befinder sig i, er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade.
Andet spoergsmaal
36 Med det andet spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om artikel 13, stk. 2, litra f), skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat ikke er afskaaret fra at kraeve, at en person, som er ophoert med at arbejde i den paagaeldende medlemsstat, er bosat dér, for fortsat at vaere omfattet af landets sociale sikringslovgivning. Som tidligere naevnt bestemmer artikel 13, stk. 2, litra f), at en person, som ophoerer med at vaere omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at han bliver omfattet af en anden medlemsstats lovgivning, i overensstemmelse med en af reglerne i forordningens afsnit II, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat.
Parternes argumenter
37 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at sagsoegeren i hovedsagen foerst og fremmest gjorde gaeldende ved Kammarraetten, at artikel 13 medfoerte, at hun i betragtning af sin tidligere ansaettelse i Sverige og hendes efterfoelgende ret til arbejdsloeshedsunderstoettelse, var omfattet af svensk lov, selv om hun var bosat i en anden medlemsstat, indtil svensk lov i overensstemmelse med artikel 13, stk. 2, litra f), ophoerte med at gaelde for hende. Efter sagsoegerens opfattelse er Sverige som foelge af artikel 13, stk. 2, litra f), jf. artikel 10b i forordning nr. 574/72, udelukket fra at fastholde bopaelskravet, da hun ellers, fordi hun var arbejdsloes, ville miste retten til foraeldreydelser straks efter, at hun var flyttet til Finland uden i medfoer af naevnte forordning at vaere omfattet af den finske socialsikringslovgivning.
38 Riksfoersaekringsverket har henvist til artikel 10b i forordning nr. 574/72, hvorefter datoen og betingelserne for, hvornaar en i forordningens artikel 13, stk. 2, litra f), omhandlet person ikke laengere er omfattet af en medlemsstats lovgivning, afgoeres i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning. Ifoelge de svenske bestemmelser ophoerer en forsikret person, som flytter til et andet nordisk land med at vaere omfattet af lovgivningen fra datoen for flytningen. Dette er efter Riksfoersaekringsverket's opfattelse en gyldig betingelse, da den gaelder for alle medlemsstaternes statsborgere.
39 Den svenske regering er derimod af den opfattelse, at det ikke er artikel 13, stk. 2, litra f), som er den relevante bestemmelse, men derimod artikel 13, stk. 2, litra a), hvorefter det er lovgivningen i den medlemsstat, hvor den paagaeldende er beskaeftiget, som finder anvendelse. Den henviser i den forbindelse til Domstolens dom i Ten Holder-sagen (17), som gav anledning til en aendring af forordning nr. 1408/71 ved indfoejelse af artikel 13, stk. 2, litra f) (18). I denne sag fastslog Domstolen, at en arbejdstager, der ophoerer med den beskaeftigelse, han har udoevet paa en medlemsstats omraade, og som flytter til en anden medlemsstat uden at tage arbejde dér, fortsat er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor han senest var beskaeftiget, uanset hvor lang tid der er forloebet siden beskaeftigelsens ophoer. Domstolen har siden hen fastslaaet i Twomey-dommen (19), at kun arbejdstagere, der endeligt har opgivet enhver form for erhvervsmaessig beskaeftigelse, er udelukket fra anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 2, litra a). Ifoelge den svenske regering var artikel 13, stk. 2, litra f), tiltaenkt at skulle gaelde i den sidstnaevnte situation og ikke at omfatte personer, som midlertidigt er ophoert med en erhvervsmaessig beskaeftigelse f.eks. paa grund af midlertidige problemer med helbredet. For en saadan persons vedkommende skal den lovgivning, der finder anvendelse, bestemmes paa grundlag af hovedreglen, nemlig reglen i artikel 13, stk. 2, litra a), forudsat der ikke findes saerlige omstaendigheder til stoette for at anvende en anden regel i afsnit II. Heraf slutter den svenske regering, at en person i en tilsvarende situation som sagsoegeren i hovedsagen er omfattet af lovgivningen i den stat, hvor den paagaeldende senest har vaeret beskaeftiget, dvs. i det foreliggende tilfaelde den svenske lovgivning. Efter denne lovgivning er udbetalingen af foraeldreydelser betinget af bosaettelse i landet. Den svenske regering erkender, at denne betingelse ikke kan opretholdes i det tilfaelde, hvor artikel 13, stk. 2, litra a), finder anvendelse, hvilket den mener er tilfaeldet i denne sag (20).
40 Den norske regering henviser til det princip, som Domstolen har fastslaaet i talrige afgoerelser, hvorefter formaalet med den frie bevaegelighed for arbejdstagere ville blive tilsidesat, hvis en vandrende arbejdstager mistede de ydelser, han faar tildelt i henhold til lovgivningen i en medlemsstat, fordi han skifter bopael. Efter den norske regerings opfattelse foelger det af Ten Holder-dommen, at artikel 13, stk. 2, litra a), finder anvendelse, og at sagsoegeren i hovedsagen fortsaetter med at vaere omfattet af den svenske lovgivning, indtil hendes ret til ydelserne ophoerer af andre grunde end hendes flytning, da et bopaelskrav ikke kan goeres gaeldende over for en arbejdstager inden for rammerne af artikel 13, stk. 2, litra a) (21). Den norske regering mener, at det fremgaar af forarbejderne til artikel 13, stk. 2, litra f), at denne bestemmelse er subsidiaer i forhold til de oevrige bestemmelser i afsnit II og foerst finder anvendelse fra det tidspunkt, da udbetalingen af ydelserne fra den stat, hvori den paagaeldende senest har vaeret beskaeftiget, er indstillet. Hvis en medlemsstat frit kunne bestemme, at dens lovgivning ophoerte med at finde anvendelse paa en arbejdstager, som fraflytter den paagaeldende stat, selv om den paagaeldende var berettiget til sociale sikringsydelser fra denne, men foer vedkommende erhvervede ret til saadanne ydelser i den medlemsstat, hvortil han flytter, kunne den foerstnaevnte stat tilintetgoere de sociale rettigheder, som faellesskabsretten tilsigter at beskytte, og begraense sig til at anvende forordningens bestemmelser i det omfang, betingelserne for erhvervelse og udbetaling af ydelser i henhold til nationale bestemmelser var opfyldt, hvilket ville vaere i strid med systemet i forordningen. Endelig anfoerer den norske regering, at artikel 10b i forordning nr. 574/72 er en administrativ gennemfoerelsesbestemmelse og ikke kan paaberaabes som en uafhaengig retsforskrift med direkte virkning til skade for den paagaeldende person. Navnlig mener regeringen ikke, at en medlemsstat skal have mulighed for at fastsaette forskellige betingelser for modtagere af ydelser, som fortsaetter med at vaere bosat i den kompetente stat, og for arbejdstagere, som flytter til andre medlemsstater.
41 Efter Kommissionens opfattelse har artikel 13, stk. 2, litra f), ikke overfloediggjort Ten Holder-dommen, men denne supplerende bestemmelse finder foerst anvendelse fra den dato, da retten til en ydelse fra en anden medlemsstat ophoerer, og fastlaegger den lovgivning, som derpaa finder anvendelse. En anden loesning kan kun antages, saafremt den paagaeldende helt er ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse (se Noij-dommen (22), Daalmeijer-dommen (23) og dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (24)), men dette er ikke tilfaeldet i denne sag, da sagsoegeren i hovedsagen ikke kan antages helt at vaere ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse, blot fordi hun midlertidigt helliger sig opdragelsen af sit barn.
42 Den finske regering har anfoert, at Domstolen i Ten Holder-dommen udvidede anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 2, litra a), til ogsaa at gaelde for en arbejdstager, som er ophoert med at have beskaeftigelse, uanset hvor lang tid der er forloebet siden hans sidste beskaeftigelse. I en raekke efterfoelgende sager indskraenkede Domstolen imidlertid bestemmelsens anvendelsesomraade, saaledes at den ikke omfatter en person, som er endeligt ophoert med at arbejde (25). Hvis dette sidste er tilfaeldet, bestemmes den lovgivning, som finder anvendelse, efter reglen i artikel 13, stk. 2, litra f). Den finske regering er af den opfattelse, at artikel 13, stk. 2, litra f), ikke er begraenset til de tilfaelde, hvor den paagaeldende er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse, men foreslaar, at bestemmelsen finder anvendelse i det tilfaelde, hvor man paa grundlag af en raekke objektive betragtninger kan slutte, at arbejdstageren er endeligt ophoert med at have beskaeftigelse i en medlemsstat og har taget bopael i en anden. Dette kan endvidere bero paa andre grunde end pensionering. Bestemmelsen kan imidlertid ikke fortolkes saaledes, at den giver en medlemsstat mulighed for selv frit at bestemme, paa hvilket tidspunkt dens lovgivning skal ophoere med at omfatte den paagaeldende person i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i forordningen. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der finder anvendelse, maa altid afgoeres paa grundlag af reglerne i afsnit II. Den finske regering mener dog ikke, at det i denne sag er afgoerende, om artikel 13, stk. 2, litra f), finder anvendelse eller ej, men derimod, at Kongeriget Sverige var den kompetente stat paa tidspunktet for tildelingen af den omhandlede ydelse, hvorfor artikel 22, uanset hvilken lovgivning der finder anvendelse, er til hinder for, at Kongeriget Sverige paaberaaber sig bopaelskravet til stoette for at afvise Anna Kuusijaervi's ret til ydelse: Dette punkt har den finske regering behandlet i sine bemaerkninger vedroerende det tredje spoergsmaal.
43 Den nederlandske regering finder, at artikel 13, stk. 2, litra f), indeholder en udtrykkelig kollisionsnorm, som finder anvendelse i en situation som den foreliggende, og som indebaerer, at de domme, der taler for, at artikel 13, stk. 2, litra a), er anvendelig - hvilket navnlig er tilfaeldet med Twomey-dommen - ikke laengere er relevante. Artikel 13, stk. 2, litra f), gaelder for en person, som er endeligt ophoert med at vaere beskaeftiget i en medlemsstat, og som er bosat i en anden. Denne bestemmelse er imidlertid ikke begraenset til pensionerede, men sigter til enhver, som er endeligt ophoert med at have loennet beskaeftigelse i en bestemt medlemsstat. I denne situation er det tilknytningspunkt, som arbejdet udgoer, bortfaldet, og det staar medlemsstaten frit for - saaledes som det fremgaar af artikel 10b - at bestemme, hvornaar og paa hvilke betingelser saadanne personer fortsaetter med at vaere forsikrede efter den paagaeldende stats sociale sikringslovgivning. Ifoelge den nederlandske regering er det muligt ved bestemmelsen af den lovgivning, som finder anvendelse, at disse betingelser ogsaa omfatter et bopaelskrav, saaledes at den svenske lovgivning ikke laengere finder anvendelse paa sagsoegeren i hovedsagen, siden hun flyttede til Finland. Regeringen anfoerer dog, at dens konklusion vedroerende den lovgivning, som finder anvendelse, ikke skal forstaas saaledes, at sagsoegerens ret til foraeldreydelser ophoerte, da hun vendte tilbage til Finland. Dette spoergsmaal er nemlig reguleret af artikel 22, som den nederlandske regering har behandlet i sammenhaeng med det tredje spoergsmaal.
Anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 2, litra f)
44 Artikel 13 er den foerste bestemmelse i afsnit II i forordning nr. 1408/71, hvortil overskriften lyder: »Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«. Domstolen har ved flere lejligheder fastslaaet, at bestemmelserne i forordningens afsnit II udgoer et fuldstaendigt og ensartet system af lovkonfliktregler, hvis formaal er, at arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, skal vaere omfattet af den sociale sikringsordning i en enkelt medlemsstat, saaledes at overlapninger mellem gaeldende nationale ordninger og de vanskeligheder, som dette kan give anledning til, undgaas (26).
45 Artikel 13, stk. 2, litra f), blev indsat i forordning nr. 1408/71 ved forordning nr. 2195/91 (27)Tredje betragtning til forordning nr. 2195/91 lyder saaledes:
»Som foelge af Domstolens dom ... i sag 302/84 (Ten Holder) har det vist sig noedvendigt at indsaette et nyt litra f) i artikel 13, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 for at fastsaette, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa personer, som ophoerer med at vaere omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at de bliver omfattet af en anden medlemsstats lovgivning, i overensstemmelse med en af de i artikel 13, stk. 2, litra a) til g), fastsatte regler eller med en af de undtagelser, der er fastsat i artikel 14 til 17 ...«
46 Hvad angaar bestemmelsen af anvendelsesomraadet for og formaalet med artikel 13, stk. 2, litra f), kan man altsaa finde vejledning i Ten Holder-dommen (28). Da Domstolen imidlertid i Ten Holder-dommen blot anvendte det princip, som den tidligere havde fastslaaet i Coppola-dommen (29), er det maaske bedre at tage udgangspunkt i den sidstnaevnte dom.
47 Begge domme vedroerte artikel 13, stk. 2, litra a), som indeholder hovedreglen i afsnit II, nemlig princippet om lex loci laboris, hvorefter en person, som er beskaeftiget paa en medlemsstats omraade, skal vaere omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat i en anden medlemsstat.
48 Coppola-dommen vedroerte spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der fandt anvendelse paa en arbejdstager, som foerst havde vaeret beskaeftiget i Det Forenede Kongerige og derpaa i Italien, foer han blev syg. Domstolen fastslog i dommen, at selv om artikel 13, stk. 2, litra a), ikke udtrykkeligt naevner det tilfaelde, hvor en arbejdstager ikke er beskaeftiget paa det tidspunkt, da han ansoeger om ydelser i anledning af sygdom, maa bestemmelsen fortolkes saaledes, at bestemmelsen om noedvendigt maa antages at henvise til lovgivningen i den stat, paa hvis omraade arbejdstageren sidst har vaeret beskaeftiget (30).
49 Ten Holder-dommen vedroerte en nederlandsk statsborger, som var beskaeftiget i Tyskland, da hun blev uarbejdsdygtig og berettiget til ydelser i anledning af sygdom. Efter at hun paa ny havde bosat sig i Nederlandene, blev de tyske ydelser i anledning af sygdom indstillet med den begrundelse, at den maksimale ydelsesperiode var udloebet. Under henvisning til Coppola-dommen fastslog Domstolen, at artikel 13, stk. 2, litra a), skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der ophoerer med sin beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade, og som ikke har taget beskaeftigelse i en anden medlemsstat, fortsat er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor han sidst har vaeret beskaeftiget, uanset hvor lang tid der er forloebet siden beskaeftigelsens og ansaettelsesforholdets ophoer (31).
50 Domstolen indskraenkede dog denne meget vide fortolkning i tre efterfoelgende domme. I Noij-dommen (32) fastslog Domstolen saaledes, at hverken artikel 13, stk. 2, litra a), eller nogen af de oevrige bestemmelser i forordningens afsnit II finder anvendelse paa en arbejdstager, som er gaaet paa foertidspension og dermed er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse. Navnlig fandt Domstolen, at det var formaalet med artikel 13, stk. 2, litra a), at loese de lovvalgskonflikter, der kan opstaa, naar en person inden for en bestemt periode ikke har bopael og beskaeftigelse i samme medlemsstat, men at saadanne konflikter ikke laengere opstaar i forbindelse med arbejdstagere, som er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse (33). Dette princip bekraeftede Domstolen efterfoelgende i Daalmeijer-dommen (34), hvori Domstolen fastslog, at artikel 13, stk. 2, litra d) - hvorefter tjenestemaend og dermed ligestillede personer er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, i hvis administration de er beskaeftiget - ikke finder anvendelse paa personer, der er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse (35), og i dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (36), hvori Domstolen fastslog, at artikel 13, stk. 2, litra a), ikke finder anvendelse paa foertidspensionerede arbejdstagere (37).
51 Endelig vedroerte Twomey-dommen (38) en statsborger i Det Forenede Kongerige, som i en vis periode havde arbejdet og vaeret bosat i Det Forenede Kongerige, foer hun opgav sit arbejde og flyttede til Irland, hvor hun ikke tog beskaeftigelse. Nogen tid efter, at hun var flyttet til Irland, blev hun erklaeret uarbejdsdygtig og ansoegte om ydelser ved sygdom i Det Forenede Kongerige. Paa dette tidspunkt var hun 20 aar gammel. Artikel 13 var ikke naevnt i det forelagte spoergsmaal, men den tyske regering gjorde gaeldende under den mundtlige forhandling, at artikel 13, stk. 2, litra a), ikke fandt anvendelse paa en person i fru Twomey's situation, da hun ikke laengere var beskaeftiget i Det Forenede Kongerige. Regeringen gjorde gaeldende, at hun som foelge heraf var omfattet af lovgivningen i bopaelsstaten. Domstolen forkastede dette argument og gentog det princip, som den havde fastslaaet i Ten Holder-dommen, og hvorefter en arbejdstager, som er ophoert med at have erhvervsbeskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, fortsat er omfattet af denne medlemsstats lovgivning, saa laenge han ikke tager beskaeftigelse i en anden medlemsstat, samt det princip, den havde fastslaaet i Noij-dommen, og hvorefter kun arbejdstagere, der er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse, falder uden for anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 2, litra a).
52 Det fremgaar klart, at formaalet med artikel 13, stk. 2, litra f), i det mindste var at regulere situationen for en arbejdstager, som er endeligt ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse, og som er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor han sidst var beskaeftiget (39). Den lovgivning, som finder anvendelse paa en saadan arbejdstager, er altsaa nu lovgivningen i bopaelsstaten.
53 Spoergsmaalet i den foreliggende sag er imidlertid, om artikel 13, stk. 2, litra f), har et videre anvendelsesomraade, saaledes at bestemmelsen ogsaa gaelder i det tilfaelde, hvor en person, som er bosat i en anden stat end den, hvor han sidst var beskaeftiget, midlertidigt er ophoert med at arbejde f.eks. paa grund af sygdom eller et barns foedsel, og hvor lovgivningen i den stat, hvor han sidst var beskaeftiget, bestemmer, at den i et saadant tilfaelde ophoerer med at finde anvendelse.
54 Efter min opfattelse er der intet i ordlyden af artikel 13, stk. 2, litra f), som giver grundlag for at antage, at den skulle vaere begraenset til at gaelde for arbejdstagere, som er endeligt ophoert med at vaere erhvervsmaessigt beskaeftiget. Tvaertimod tyder dens ordlyd og tilblivelseshistorie paa, at den snarere er tiltaenkt at skulle vaere en alternativ hovedregel. Systemet i artikel 13, stk. 2, gaar derfor, sagt forenklet, ud paa, at lovgivningen i beskaeftigelsesstaten, som er omhandlet i underafsnit a)-e), finder anvendelse, naar den paagaeldende har haft beskaeftigelse, hvorimod lovgivningen i bopaelsstaten finder anvendelse, naar han ikke har haft nogen beskaeftigelse. Som foreskrevet i artikel 10b i forordning nr. 574/72 er det lovgivningen i den medlemsstat, hvor den paagaeldende sidst har vaeret beskaeftiget, der afgoer datoen og betingelserne for, hvornaar denne lovgivning ophoerer med at finde anvendelse. Som det imidlertid vil fremgaa nedenfor i forbindelse med min behandling af det tredje spoergsmaal, vil den omstaendighed, at lovgivningen i den stat, hvor den paagaeldende sidst har vaeret beskaeftiget, ophoerer med at finde anvendelse i det tilfaelde, hvor en person paa denne dato er berettiget til saerlige ydelser fra staten for den sidste beskaeftigelse, ikke noedvendigvis eller normalt betyde, at denne person samtidig mister sin ret til fortsat udbetaling af denne ydelse.
55 Denne opfattelse stoettes desuden af betragtningerne til forordning nr. 2195/91, som giver grundlag for den antagelse, at artikel 13, stk. 2, litra f), netop tog sigte paa den type situation, som forelaa i Ten Holder-dommen, dvs. hvor en person, der modtager ydelser saasom ydelser ved sygdom, men formentlig kun midlertidigt, skifter bopael, hvilket dog praktisk talt foerer til det modsatte resultat af dommen. I betragtningerne udtales det: »Som foelge af [dommen] ... har det vist sig noedvendigt at indsaette et nyt litra f) ... i forordning[en] ...« (40).
56 Der findes yderligere vejledning om, hvad der var Kommissionens hensigter, i grundene til forslaget (41), hvori det hedder: »Dommen Ten Holder har vist, at der er en lakune i afsnit II i forordning (EOEF) nr. 1408/71. Der er nemlig ikke nogen eksplicit bestemmelse om, hvilken lovgivning der finder anvendelse paa personer, som er ophoert med enhver erhvervsmaessig beskaeftigelse efter en medlemsstats lovgivning, og som er bosiddende i en anden medlemsstat.
Forslaget til artikel 13, stk. 2, litra f), har til formaal at udfylde denne lakune.«
Der er intet i denne forklaring eller i grundene i oevrigt, som giver grundlag for den slutning, at artikel 13, stk. 2, litra f), alene sigtede til personer, som er endeligt ophoert med at arbejde.
57 Det boer ogsaa bemaerkes, at Domstolen endnu ikke havde afsagt dom i Noij- og Daalmeijer-sagerne paa det tidspunkt, da Kommissionen fremsatte sit forslag til forordning nr. 2195/91; det maa derfor anses for usandsynligt, at Kommissionen kun tilsigtede at traeffe bestemmelse for en persongruppe, som endnu ikke var endeligt fastslaaet at falde uden for forordning nr. 1408/71's anvendelsesomraade.
58 Saafremt man anlaegger en videre fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra f), vil man desuden undgaa den konsekvens, som det modsatte synspunkt vil have - saaledes som den nederlandske regering har pointeret under den mundtlige forhandling - nemlig at en modtager af langvarige ydelser i en medlemsstat, som flytter sin bopael til en anden stat uden at tage beskaeftigelse dér, vil bevare retten til disse ydelser i den foerste medlemsstat i en ubestemt periode, hvilket ikke synes helt rimeligt. Dette vil ogsaa vaere konsekvensen af den loesning, som Kommissionen har foreslaaet, og hvorefter artikel 13, stk. 2, litra f), finder anvendelse, naar retten til ydelser i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den paagaeldende sidst har vaeret beskaeftiget, ophoerer.
59 Til sidst vil jeg gerne berolige den norske regering, som har givet udtryk for, at systemet i forordningen ville blive bragt i fare - og navnlig formaalet med at fremme den frie bevaegelighed for arbejdstagerne - saafremt artikel 13, stk. 2, litra f), fandt anvendelse under de her i sagen foreliggende omstaendigheder. Den norske regering befrygter, at en afgoerelse, hvorefter lovgivningen i bopaelsstaten finder anvendelse under omstaendigheder som de her i sagen foreliggende, vil have den konsekvens, at en person i sagsoegerens situation vil miste retten til de ydelser, vedkommende havde krav paa paa tidspunktet for flytningen. Dette vil imidlertid ikke uden videre vaere foelgen, som det vil fremgaa nedenfor af min besvarelse af det tredje spoergsmaal, da saavel de her i sagen omhandlede ydelser som de mange andre ydelser, der falder ind under forordningens anvendelsesomraade, er daekket af bestemmelser, hvis formaal er at sikre ydelsernes fortsatte udbetaling under tilsvarende omstaendigheder som dem, der foreligger i sagsoegerens situation, trods det forhold, at vedkommende skifter bopael.
60 Jeg mener derfor, at der er solide argumenter til stoette for at fortolke artikel 13, stk. 2, litra f), paa den maade, at naar en person, som midlertidigt eller varigt er ophoert med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse, flytter til en anden medlemsstat fra den medlemsstat, hvor vedkommende sidst var beskaeftiget, og naar lovgivningen i beskaeftigelsesstaten bestemmer, at den ophoerer med at finde anvendelse i tilfaelde af en saadan flytning, bliver lovgivningen i bopaelsstaten anvendelig fra tidspunktet for flytningen. Som baade den nederlandske og finske regering har anfoert, beroerer fortolkningen af artikel 13, stk. 2, litra f), imidlertid ikke sagsoegerens ret til fortsat udbetaling af foraeldreydelser under de omstaendigheder, som foreligger i denne sag. Dette maa vaere foelgen af en korrekt fortolkning af artikel 22, som er omhandlet i den nationale rets tredje og sidste spoergsmaal, og som jeg skal behandle i det foelgende. Henset til besvarelsen af det tredje spoergsmaal er det altsaa ikke noedvendigt at tage endelig stilling til anvendelsesomraadet for artikel 13, stk. 2, litra f).
Tredje spoergsmaal
61 Artikel 22 er indeholdt i afsnit III af forordning nr. 1408/71. Overskriften til dette afsnit lyder: »Saerlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser«. Kapitel 1 i afsnit III, som omfatter artikel 18-36, vedroerer sygdom og moderskab. Artikel 22 bestemmer, at en arbejdstager, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, og som efter at have opnaaet ret til ydelser fra den kompetente institution faar tilladelse af denne institution til at flytte til en anden medlemsstats omraade, har ret til kontantydelser, der udbetales af den kompetente institution efter den for denne institution gaeldende lovgivning. Tilladelsen til at flytte kan kun naegtes, saafremt det godtgoeres, at den paagaeldendes flytning maa antages at kunne bringe hans helbredstilstand i fare eller vanskeliggoere en gennemfoerelse af laegebehandlingen.
62 En »arbejdstager« i forordningens forstand er enhver person, der, inden for rammerne af en social sikringsordning for samtlige indbyggere, er forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, paa hvilke forordningen finder anvendelse (42). Endvidere er »den kompetente stat« defineret som »den medlemsstat, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig« (43) og »den kompetente institution« defineret som »den institution, som den paagaeldende er tilsluttet paa tidspunktet for indgivelse af begaeringen om ydelser« (44), eller som »den institution, hvorfra den paagaeldende er berettiget eller ville vaere berettiget til at modtage ydelser, saafremt han ... var bosat i den medlemsstat, paa hvis omraade denne institution befinder sig« (45).
63 Artikel 22 finder altsaa anvendelse i sagen, uanset hvilken lovgivning der gaelder, da Kongeriget Sverige hvad angaar de omhandlede ydelser i anledning af moderskab fortsat er den kompetente stat i artikel 22's forstand, selv om virkningen af artikel 13, stk. 2, litra f), er, at den finske lovgivning finder anvendelse i stedet for den svenske paa det tidspunkt, da sagsoegeren flyttede til Finland.
64 Den nationale rets tredje spoergsmaal gaar i det vaesentlige ud paa, om kravet i artikel 22 om, at personer, som denne bestemmelse finder anvendelse paa, opfylder betingelserne i den nationale lovgivning, skal forstaas saaledes, at en modtager af ydelser, som flytter til en anden medlemsstat, ikke laengere har krav paa udbetaling af disse ydelser, naar denne lovgivning i sine betingelser bl.a. indeholder et krav om bopael paa medlemsstatens omraade.
65 Ifoelge sin ordlyd finder artikel 22, stk. 1, litra b), anvendelse i tilfaelde, hvor en person, som har opnaaet ret til ydelser i anledning af sygdom eller moderskab, vender tilbage til den medlemsstat, hvor han er bosat, eller flytter til en anden medlemsstat, og sikrer, at den berettigede i saadanne tilfaelde kan fortsaette med at faa udbetalt de paagaeldende ydelser. Det er klart, at denne bestemmelse helt ville miste sit indhold, hvis man kunne ophaeve denne ret ved at fastsaette et bopaelskrav i den nationale lovgivning. Artikel 22 indgaar i en raekke af bestemmelser i forordningen, som har til formaal at sikre, at medlemsstaterne ikke generelt kan naegte udbetalingen af sociale sikringsydelser, som falder ind under forordningens anvendelsesomraade, alene med den begrundelse, at den potentielle modtager er bosat i en anden medlemsstat. I denne forbindelse kan f.eks. henvises til artikel 10 (kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, erstatning i anledning af arbejdsulykker eller erhvervssygdomme samt ydelser ved doedsfald), artikel 52 og 55 (arbejdsulykker og erhvervssygdomme), artikel 69, 70 og 71 (arbejdsloeshedsydelser) og artikel 73 (familieydelser). Heraf slutter jeg, at retten efter artikel 22 til fortsat udbetaling af ydelser ikke kan ophaeves ved i den nationale lovgivning at stille krav om bopael som betingelse for erhvervelse af saadanne ydelser.
66 Jeg kan tilfoeje, at denne opfattelse deles af samtlige procesdeltagere, bortset fra Riksfoersaekringsverket, som ikke mener, at artikel 22 tager sigte paa den slags betingelser, som den kompetente stat kan kraeve opfyldt som forudsaetning for at tildele ydelserne, men blot foreskriver, at disse betingelser skal vaere opfyldt. Efter Riksfoersaekringsverket's opfattelse finder denne artikel derfor ikke anvendelse, eftersom sagsoegeren i hovedsagen forlod Sverige for at tage ophold i Finland i mere end et aar. Derimod er sagsoegeren i hovedsagen, den svenske, nederlandske, finske og norske regering samt Kommissionen enige om, at artikel 22 giver modtageren af ydelser ret til fortsat udbetaling heraf, ogsaa efter at vaere flyttet til en anden medlemsstat, forudsat at de betingelser, som er fastsat i den nationale lovgivning for erhvervelse af retten til ydelser, er opfyldt, bortset fra bopaelskravet. Kommissionen og den nederlandske regering henviser desuden til, at tilladelsen til flytning kun kan naegtes, saafremt det godtgoeres, at denne maa antages at bringe den paagaeldendes helbredstilstand i fare, hvilket ikke synes at vaere tilfaeldet her i sagen, og goer gaeldende, at det ville vaere i strid med artikel 22's aand og formaal at goere retten til ydelser betinget af bopael.
67 Jeg finder, at disse betragtninger er velfunderede og maa derfor konkludere, at en person, som i en medlemsstat modtager kontantydelser i anledning af moderskab, bevarer retten til ydelserne, selv om vedkommende flytter til en anden medlemsstat, forudsat hun opfylder samtlige betingelser efter den foerstnaevnte medlemsstats nationale lovgivning, bortset fra bopaelskravet.
Forslag til afgoerelse
68 Jeg er foelgelig af den opfattelse, at de spoergsmaal, som er forelagt af Kammarraetten i Sundsvall, boer besvares paa foelgende maade:
»1) Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, finder anvendelse paa en person, som var forsikret i en medlemsstat i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), og som var omfattet af lovgivningen i denne stat paa tidspunktet for forordningens ikrafttraeden dér, selv om den paagaeldende ikke havde nogen beskaeftigelse eller modtog arbejdsloeshedsunderstoettelse i denne stat.
2) Artikel 22 i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at en medlemsstat naegter at fortsaette udbetalingen af ydelser i anledning af moderskab til en person, som ellers ville vaere berettiget til saadanne ydelser, alene med den begrundelse, at den paagaeldende er flyttet til en anden medlemsstat.«
(1) - Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366). Teksten til den forordning, som gjaldt i slutningen af 1995, findes i del I i bilag A til Raadets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 om aendring og ajourfoering af forordning nr. 1408/71 og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71 (ET 1997 L 28, s. 1).
(2) - Raadets forordning af 25.6.1991 om aendring af forordning nr. 1408/71 og af forordning nr. 574/72 (EFT L 206, s. 2).
(3) - Raadets forordning af 21.3.1972 (EFT 1972 I, s. 149) om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet; hvad angaar den sidste konsoliderede affattelse, se del II i bilag A til forordning nr. 118/97, som er naevnt i fodnote 1.
(4) - EFT 1994 L 1, s. 3; se navnlig artikel 29, protokol 1 og bilag VI.
(5) - Lag (1962:381) om allmaen foersaekring.
(6) - Kapitel 1, § 3.
(7) - Kapitel 1, § 4.
(8) - Cirkulaere (RFFS 1985:16) om tilmelding til og afmelding fra socialforsikringskontorer.
(9) - § 3.
(10) - §§ 9 og 11.
(11) - Dom af 19.3.1964, sag 75/63, Unger, Sml. 1954-1964, s. 471.
(12) - Dom af 31.5.1979, sag 182/78, Pierik, Sml. s. 1977, og af 10.3.1992, sag C-215/90, Twomey, Sml. I, s. 1823.
(13) - Pierik-dommen, som er naevnt i fodnote 12, praemis 4.
(14) - Som er naevnt i fodnote 12.
(15) - EFT 1971 II, s. 366.
(16) - Praemis 4.
(17) - Dom af 12.6.1986, sag 302/84, Sml. s. 1821.
(18) - Se nedenfor i forslagets punkt 45-49.
(19) - Som er naevnt i fodnote 12.
(20) - Dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755.
(21) - Kits van Heijningen-dommen, som er naevnt i fodnote 20.
(22) - Dom af 21.2.1991, sag C-140/88, Sml. I, s. 387.
(23) - Dom af 21.2.1991, sag C-245/88, Sml. I, s. 555.
(24) - Dom af 28.11.1991, sag C-198/90, Sml. I, s. 5799.
(25) - Jf. Noij-dommen, som er naevnt i fodnote 22, Daalmeijer-dommen, som er naevnt i fodnote 23, og dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, som er naevnt i fodnote 24.
(26) - Se senest dom af 13.3.1997, sag C-131/95, Huijbrechts, Sml. I, s. 1409, praemis 17.
(27) - Forordningen er naevnt i fodnote 2.
(28) - Som er naevnt i fodnote 17.
(29) - Dom af 12.1.1983, sag 150/82, Sml. s. 43.
(30) - Praemis 11.
(31) - Praemis 14 og 15 samt domskonklusionen.
(32) - Dommen er naevnt i fodnote 22.
(33) - Praemis 10.
(34) - Dommen er naevnt i fodnote 23.
(35) - Praemis 12 og 13.
(36) - Dommen er naevnt i fodnote 24.
(37) - Praemis 10.
(38) - Dommen er naevnt i fodnote 12.
(39) - Se grundene til Kommissionens forslag til Raadets forordning (EOEF) om aendring af forordning nr. 1408/71 og forordning nr. 574/72 (KOM(90) 335 endel., EFT 1990 C 221, s. 3).
(40) - Tredje betragtning.
(41) - Se grundene til KOM(90) 335 endel. (fodnote 39).
(42) - Artikel 1, litra a), nr. ii).
(43) - Artikel 1, litra q).
(44) - Artikel 1, litra o), nr. i).
(45) - Artikel 1, litra o), nr. ii).