61979C0815
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 23. SEPTEMBER 1980 (
1
)
Indholdsfortegnelse
Indledning
Første og andet spørgsmål
Tredje og fjerde spørgsmål
Femte spørgsmål
Konklusion
Høje Domstol.
Indledning
Denne sag er forelagt Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til EØF-traktatens artikel 177 fra Pretura di Como. Jeg mener, at det er en vanskelig sag, selv om forelæggelseskendelsen er omhyggeligt begrundet, og selv om der foruden fra de tiltalte i hovedsagen (Gaetano Cremonini og Maria Luisa Vrankovich) er afgivet indlæg fra fire regeringer, nemlig den franske, den italienske, den nederlandske og den britiske samt fra Kommissionen.
Sagen rejser spørgsmål vedrørende fortolkningen og virkningen af Rådets direktiv 73/23/EØF af 19. februar 1973»om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elektrisk materiel bestemt til anvendelse inden for visse spændings-grænser«, og den er på en måde en følge af sag 123/76, Kommissionen mod Italien (Sml. 1977, s. 1449). Sidstnævnte sag vedrørte et søgsmål i henhold til traktatens artikel 169, hvor Domstolen ved dom af 14. juli 1977 fastslog, at Den italienske Republik havde undladt at opfylde en forpligtelse i henhold til traktaten, da den ikke inden for den fastsatte frist havde gennemført de til direktivets efterkommeise nødvendige ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser.
Den 18. oktober 1977 vedtog det italienske parlament lov nr. 791, som gennemførte eller skulle gennemføre direktivet. Hvorvidt denne lov i fuldt omfang gav direktivets bestemmelser virkning, er et af de spørgsmål, som Pretura skal afgøre. Loven ophævede ikke fuldt ud artiklerne 314 og 315 i dekretet fra præsidenten, DPR nr. 547 af 27. april 1955, hvilket Kommissionen i sag 123/76 havde hævdet var uforeneligt med direktivet, og hvilket jeg støttede. Kort sagt bestemmer artikel 314, at elektrisk materiel forsynet med en motor, der drives med strøm af en vis styrke, skal være udstyret med jordforbindelse, mens artikel 315 bestemmer, at elektrisk håndmateriel skal være udstyret med en ekstra isolation. Kommissionen hævder, at det ikke af sikkerhedsmæssige grunde er nødvendigt at forsyne materiellet både med jordforbindelse og ekstra isolation, og at de kumulative krav i artiklerne 314 og 315, som de italienske myndigheder ofte fraviger, snarere er indført af protektionistiske grunde end af sikkerhedsmæssige grunde.
Sagens faktiske omstændigheder er sammenfattende følgende:
I 1979 importerede Cremonini og Vrankovich (herefter benævnt »de tiltalte«) til Italien fra Belgien strygejern af mærkerne »Calor« og »Rowenta«, elektriske boremaskiner af mærket »Metabo« og elektriske plæneklippere af mærket »Gazonette«. Ingen af disse apparater opfyldte kravene i artiklerne 314 og 315 i DPR nr. 547 fra 1955. Strygejernene havde jordforbindelse, men manglede den ekstra i artikel 315 krævede isolation. Boremaskinerne og plæneklipperne havde denne isolation, men var ikke forsynet med jordforbindelse. Det synes derfor som om, at importen af apparaterne kunne udgøre en kriminel handling i henhold til italiensk ret. Den 7. juli 1979 blev de tiltalte anklaget for Pretura penale di Como, som afsagde kendelse om konfiskation af varerne. Denne konfiskation skete den 9. oktober 1979. Den 22. oktober 1979 anmodede de tiltalte om varernes frigivelse under hensyn til, at de opfyldte kravene i direktivet. Derefter besluttede Pretura ved kendelse af 27. november 1979 at forelægge sagen for Domstolen.
For den, som ikke er italiensk jurist, forekommer sagen ved Pretura mærkværdig, idet det lader til, at sagen blev anlagt og kendelsen om konfiskation af varerne afsagt af Pretura selv, dvs. af en ret. Jeg nævner dette, fordi det forklarer, hvorfor de af Pretura til Domstolen stillede spørgsmål er formuleret, som tilfældet er.
Tiltaltes advokater har oplyst, at denne sag er typisk for flere hundrede sager, som er gennemført i Italien, især i Milano, hvor Preturi penali har konfiskeret varer, både importerede og italiensk fremstillede, på grund af deres manglende overensstemmelse med bestemmelserne i DPR nr. 547 af 1955. Domstolens afgørelse i denne sag, som er den første af sin art, der er blevet forelagt Domstolen, vil derfor efter advokaternes oplysninger have en vidtrækkende betydning. Dette synspunkt deles af Kommissionen, som har oplyst, at den har indledt en ny procedure mod Den italienske Republik i henhold til artikel 169. Proceduren har endnu ikke ført til, at Kommissionen har anlagt sag ved Domstolen.
Ved første øjekast er direktivet, som fremhævet af repræsentanten for den franske regering, fuldt af modsigelser og vanskeligt at fortolke.
Inden jeg påbegynder undersøgelsen af direktivets bestemmelser, må jeg minde Domstolen om, således som jeg også gjorde det i sag 123/76, at ordet »norm« i denne sammenhæng kan benyttes i to forskellige betydninger. I den ene betyder det alene, sådanne sikkerhedskriterier eller sikkerhedsstandarder, som loven foreskriver. I en anden og snævrere betydning betyder ordet tekniske dokumenter udfærdiget af standardiseringsinstitutioner, og som lovgivningen kan henvise til. Som anført i direktivets præambel, benyttes ordet i direktivet i denne anden betydning. Det er afgørende at have dette i tankerne, når man læser direktivets bestemmelser.
Direktivet indleder med i artikel 1 at definere det materiel, som det finder anvendelse på. Dette er elektrisk materiel, »der er bestemt til brug ved en mærke spænding på mellem 50 og 1000 V, for så vidt angår vekselstrøm, og på mellem 75 og 1500 V for jævnstrøm, med undtagelse af det materiel og de påvirkninger, der er anført i bilag II«. Denne definition dækker størsteparten af elektrisk materiel, der anvendes i industrien, i handelen og i hjemmene. Den omfatter de her omhandlede strygejern, boremaskiner og plæneklippere. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at ulejlige Domstolen med undtagelserne i bilag II. I henhold til direktivets artikel 12 er »elektrisk materiel bestemt til udførsel til tredjelande« ikke omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Efter således at have defineret anvendelsesområdet, pålægger direktivet medlemsstaterne en række forpligtelser. Disse forpligtelser falder i to hovedgrupper, idet den første vedrører direktivets grundlæggende mål, og den anden vedrører midlerne til gennemførelse af disse mål.
Som Domstolen fastslog i sag 123/76, vedrører forpligtelserne i den første gruppe både »det negative resultat«, at ingen vare, som ikke opfylder kravene til sikkerhed, må bringes i handelen noget steds i Fællesskabet, og »det positive resultat«, hvorefter varer, som opfylder disse krav, skal kunne bevæge sig frit inden for Fællesskabet.
Artikel 2 pålægger medlemsstaterne en almindelig forpligtelse til at sikre det negative resultat. Stk. 1 i denne artikel bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer alle egnede foranstaltninger til sikring af, at det elektriske materiel kun kan bringes i handelen, såfremt det er fremstillet i overensstemmelse med de tekniske sikkerhedsforskrifter, der er gældende i Fællesskabet, og ved korrekt installation og vedligeholdelse samt anvendelse i overensstemmelse med dets formål ikke bringer sikkerheden for personer, husdyr og ejendom i fare«.
Det anføres i stk. 2, at der »i bilag I findes en oversigt over de vigtigste af de i stk. 1 omhandlede sikkerhedskrav«. Jeg skal senere vende tilbage til bilag I.
Den almindelige forpligtelse til at sikre det positive resultat er pålagt medlemsstaterne ved direktivets artikel 3. Den lyder således:
»Medlemsstaterne træffer alle egnede foranstaltninger for, at der ikke af sikkerhedsmæssige grunde skabes hindringer for den fri omsætning inden for Fællesskabet af elektrisk materiel, dersom dette på de betingelser, der er fastsat i artiklerne 5, 6, 7 eller 8, opfylder bestemmelserne i artikel 2«.
Denne bestemmelse suppleres af artikel 4, som bestemmer:
»Medlemsstaterne drager omsorg for, at el-leverandørerne ikke gør tilslutning til nettet og forsyning til forbrugerne afhængig af strengere sikkerhedskrav til det elektriske materiel end forudset i artikel 2«.
Artiklerne 5-10 i direktivet indeholder den anden hovedgruppe af forpligtelser, som pålægges medlemsstaterne, og som jeg har omtalt. Artiklerne 5, 6, 7 og 8 fastlægger, hvorledes der kan skabes overensstemmelse med sikkerhedsmålene i artikel 2, idet der er fastlagt et slags hierarki af normer. Artiklerne 9 og 10 indeholder visse vigtige støttebestemmelser.
Da hverken artikel 5 eller artikel 6 finder anvendelse i denne sag, kan jeg behandle dem i korthed.
Artikel 5 fastsætter bestemmelser for udarbejdelsen og offentliggørelsen af »harmoniserede [fællesskabs-Jnormer« og bestemmer, at elektrisk materiel, som opfylder sikkerhedsbestemmelserne i sådanne normer, skal betragtes »som svarende til bestemmelserne i artikel 2 [med henblik på den i artikel 2 omhandlede markedsføring eller den i artikel 3 omhandlede fri omsætning]«. De harmoniserede normer er placeret i toppen af hierarkiet forstået således, at de, hvor de findes, skal anvendes fremfor andre metoder til etablering af overensstemmelse med artikel 2. En første liste med sådanne normer er blevet offentliggjort af Kommissionen som en del af en »meddelelse«, som er indeholdt i De Europæiske Fællesskabers Tidende (C 184 af 23. 7. 1979).
Artikel 6 bestemmer, at i det omfang harmoniserede normer ikke er blevet fastlagt og offentliggjort, skal varer, som er i overensstemmelse med såkaldte »internationale normer«, dvs. de sikkerhedsbestemmelser der er fastlagt af »Commission internationale des Réglementations en vue de l'approbation de l'équipement électrique« (Den internationale Kommission for godkendelsesregler for elektrisk Materiel) eller af »International Electro-technical Commission« (Den internationale elektrotekniske Kommission), betragtes som svarende til bestemmelserne i artikel 2. Internationale normer er derfor nr. 2 i hierarkiet. De er en overgangsløsning, således som det udtrykkeligt fremgår af direktivets præambel, og som det bekræftes af ordlyden af artikel 6.
Som nr. 3 i hierarkiet kommer »nationale normer«, som ligeledes er en overgangsløsning. Disse er fastsat i artikel 7, som bestemmer:
»For så vidt der endnu ikke findes harmoniserede normer i den i artikel 5 anførte betydning eller sikkerhedsbestemmelser offentliggjort i overensstemmelse med artikel 6, træffer medlemsstaterne alle egnede foranstaltninger for, at deres kompetente administrative myndigheder med henblik på den i artikel 2 omhandlede markedsføring eller den i artikel 3 omhandlede fri omsætning ligeledes betragter elektrisk materiel, der er fremstillet i overensstemmelse med sikkerhedsbestemmelserne i de normer, der anvendes i den medlemsstat, i hvilken det er fremstillet, som opfyldende bestemmelserne i artikel 2, såfremt der herved ydes en sikkerhed svarende til den, der kræves på deres eget område«.
Denne bestemmelse anføres her i forbindelse med strygejernene af mærkerne Calor og Rowenta. Den nederlandske regering har oplyst, at internationale normer (i henhold til artikel 6) for strygejern har eksisteret siden 29. januar 1979. Under den mundtlige forhandling blev det oplyst af en sagkyndig, som Kommissionen havde indkaldt, at der faktisk fandtes en harmoniseret norm (i henhold til artikel 5) for strygejern. Både eksistensen af en international norm og af en harmoniseret norm synes imidlertid at have undgået Pretura's opmærksomhed. Da der her er tale om en præjudiciel anmodning i henhold til traktatens artikel 177, er det Domstolens pligt, så vidt jeg forstår, at besvare Pretura's spørgsmål, således som disse er blevet stillet på grundlag af de problemer, som er blevet rejst for nævnte ret. Hvorvidt disse problemer er falske, fordi de hviler på urigtige omstændigheder, er en sag, som det påhviler de tiltalte at rejse over for Pretura.
Artikel 8 adskiller sig fra artiklerne 6 og 7 i det omfang, denne bestemmelse ikke kun er en overgangsbestemmelse. Ifølge denne bestemmelse kan et produkt, selv om det ikke opfylder nogen offentliggjorte normer, hverken harmoniserede, internationale eller nationale, blive accepteret. Det er blevet oplyst af Kommissionen, at en af årsagerne til, at denne bestemmelse vil have fortsat gyldighed, er, at den er tænkt som omhandlende tilfælde, hvor tekniske fremskridt har forældet offentliggjorte normer. Regeringen for Det forenede Kongerige oplyste, at bestemmelsen kan finde anvendelse i to tilfælde: i) det enkle tilfælde, hvor materiellet ikke påstås at opfylde sikkerhedsbestemmelserne i nogen relevant norm, og ii) den mere indviklede situation, hvor f.eks. materiellet påstås at være i overensstemmelse med en norm, men hvor det ved en undersøgelse viser sig, at denne norm ikke er anvendelig. Artikel 8 lyder således:
»1.
Medlemsstaterne træffer alle egnede foranstaltninger for, at deres kompetente administrative myndigheder ligeledes tillader den i artikel 2 omhandlede markedsføring eller den i artikel 3 omhandlede fri omsætning af elektrisk materiel, der, selv om det ikke er i overensstemmelse med de i artikel 5 nævnte harmoniserede normer eller med bestemmelserne i artiklerne 6 og 7, opfylder bestemmelserne i artikel 2.
2.
Såfremt der foreligger uenighed, kan fabrikanten eller importøren fremlægge en rapport vedrørende det elektriske materiels overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 2, udarbejdet af et organ, der er anmeldt ved meddelelse i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 11«.
Artikel 8 påberåbes i denne sag i forbindelse med boremaskinerne af mærket Metabo og plæneklipperne af mærket Gazonette.
Artikel 9 bestemmer:
»1.
Såfremt en medlemsstat af sikkerhedsmæssige grunde forbyder, at en type elektrisk materiel bringes i handelen, eller af sikkerhedsmæssige grunde hindrer dens fri omsætning, underretter den straks de øvrige berørte medlemsstater og Kommissionen, idet den anfører begrundelsen for sin beslutning og især angiver:
—
om uoverensstemmelsen med artikel 2 skyldes en mangel i de i artikel 5 omhandlede harmoniserede normer, i de i artikel 6 omhandlede bestemmelser eller i de i artikel 7 omhandlede normer;
—
om uoverensstemmelsen skyldes urigtig anvendelse af nævnte normer eller publikationer eller skyldes, at de i artikel 2 nævnte tekniske forskrifter ikke er blevet overholdt.
2.
Såfremt andre medlemsstater rejser indsigelser imod den i stk. 1 nævnte beslutning, foranstalter Kommissionen omgående et samråd med de pågældende medlemsstater.
3.
Såfremt der inden for en frist af tre måneder fra datoen for den i stk. 1 fastsatte meddelelse ikke er opnået enighed, indhenter Kommissionen udtalelse fra et af de organer, der er anmeldt ved meddelelse i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 11, som har sæde uden for de berørte medlemsstaters område, og som ikke har medvirket inden for rammerne af fremgangsmåden i artikel 8. Det skal af udtalelsen fremgå, i hvilket omfang bestemmelserne i artikel 2 ikke er opfyldt.
4.
Kommissionen videresender udtalelsen fra det nævnte organ til alle medlemsstaterne; disse kan inden for en frist af en måned meddele Kommissionen deres bemærkninger. Kommissionen gør sig samtidig bekendt med de berørte parters bemærkninger vedrørende ovennævnte udtalelse.
5.
Efter at have gjort sig bekendt med disse bemærkninger fremsætter Kommissionen i påkommende tilfælde egnede henstillinger eller udtalelser.«
Det er ubestridt, at denne procedure ikke er blevet iværksat af Italien i denne sag eller i det hele taget nogen sinde. De tiltalte tillægger denne omstændighed stor betydning.
Artikel 10 bestemmer:
»1.
Uden at udelukke anvendelse af andre bevismidler træffer medlemsstaterne alle nødvendige foranstaltninger for, at deres kompetente administrative myndigheder betragter anbringelse af et mærke om overensstemmelse på det elektriske materiel eller udstedelse af en attest om overensstemmelse, eller i mangel heraf, navnlig i tilfælde af industrielt materiel den af fabrikanten afgivne erklæring om overensstemmelse med bestemmelserne i artiklerne 5, 6 og 7.
2.
Mærkerne eller attesterne udfærdiges — særskilt eller efter fælles overenskomst — af de organer, der er anmeldt ved meddelelse i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 11. Symboler og formularer til disse mærker eller attester offentliggøres af disse organer og, til underretning, i De Europæiske Fællesskabers Tidende.«
Kommissionens »Meddelelse« offentliggjort i Tidende, som jeg nævnte ovenfor, fastsætter ligeledes arten af de mærker, der er udarbejdet i henhold til artikel 10. De omfatter det belgiske mærke »CEBEC« og det tyske mærke »VDE«, som strygejernene af mærkerne Calor og Rowenta var forsynet med. Jeg benævner et mærke, der er udarbejdet i henhold til artikel 10, som et »mærke om overensstemmelse«.
Ifølge direktivets artikel 11 skal medlemsstaterne blandt andet meddele hinanden og Kommissionen en fortegnelse over de organer, som de har valgt, i) til at deltage i proceduren til udarbejdelse af harmoniserede normer i henhold til artikel 5, ii) til at udfærdige mærker og attester i henhold til artikel 10, og iii) til at udarbejde rapporter og udtalelser i henhold til artiklerne 8 og 9. Det fremgår af den ovenfor allerede to gange nævnte »Meddelelse«, at sådanne organer er blevet udpeget af alle medlemsstater bortset fra Luxembourg, for så vidt angår artiklerne 8, 9 og 10.
Som Domstolen ved, henviser direktivets artikel 2 til bilag I, hvori der findes en oversigt over »de vigtigste sikkerhedskrav«, som det af direktivet omhandlede materiel skal opfylde. Selv om ordlyden af bilaget er vigtig, er den temmelig lang, og jeg foreslår, at jeg afholder mig fra at oplæse det. Bilaget er opdelt i tre dele, og første del indeholder »almindelige betingelser«, anden del kræver »tekniske forholdsregler«, som skal »fastsættes« for at beskytte »mod farer, som kan hidrøre fra det elektriske materiel«, og tredje del kræver fastsættelse af lignende forholdsregler til beskyttelse »mod farer, der kan forårsages af ydre påvirkninger af det elektriske materiel«. Det er intetsteds angivet, hvem der skal træffe disse forholdsregler. Jeg antager, at de skal fastsættes ved de normer, som direktivet vedrører, og i mangel af en relevant norm ved medlemsstaternes lovgivninger. Men, som Kommissionen har understreget, betyder det ikke, at medlemsstaternes lovgivninger kan fastsætte foranstaltninger, der går ud over det, som er påkrævet til opfyldelsen af bestemmelserne i bilaget — eller for den sags skyld — som ikke svarer til det til dette formål påkrævede.
Jeg nævnte tidligere, at forelæggelseskendelsen i denne sag er omhyggeligt begrundet. Et udtryk herfor er, at den fremstiller Pretura's foreløbige syn på de af de tiltalte frembragte argumenter. Pretura gør især opmærksom på, at disse argumenter blandt andet er at give direktivets bestemmelser en direkte virkning svarende til bestemmelserne i en direkte anvendelig fællesskabsforordning. Under henvisning til traktatens artikel 189 stiller Pretura spørgsmålet, om direktivets virkning bør begrænses til at angive over for medlemsstaterne »det tilsigtede mål«, uden at direktivet har den i en fællesskabsforordning indeholdte bindende virkning. Han anerkender imidlertid, at Domstolen i nogle sager har fastslået, at bestemmelser i et direktiv kan have »bindende virkning«. Som eksempel anføres sag 148/78, sagen Ratti, (Smi. 1979, s. 1629). Men Pretura finder ikke, at det vil være korrekt af ham at prøve at træffe afgørelse om direktivets rækkevidde. Som yderligere begrundelse for sin forelæggelse anfører Pretura, at en autoritativ fortolkning af direktivet vil sætte ham i stand til at fortolke den italienske lov fra 1977.
Det af Pretura rejste spørgsmål vedrørende artikel 189 er naturligvis bekendt. Jeg behandlede det ret udførligt for nylig i mit forslag til afgørelse i sag 131/79, Santillo-sagen (endnu ikke offentliggjort — jf. s. 10-18 i den maskinskrevne version), hvor jeg blandt andet henviste til Ratti-sagen. Jeg skal ikke spilde Domstolens tid med en gentagelse af, hvad jeg sagde dér. Domstolen fandt det ikke nødvendigt at behandle dette spørgsmål i den sag, men gjorde det i sag 102/79, Kommissionen mod Belgien (endnu ikke offentliggjort — jf. præmis 6, 7 og 12 i dommen), på en måde som, hvis jeg må udtrykke det således, tilsyneladende fuldstændig svarer til mine fremførte synspunkter. Det efter min mening væsentlige er, at direkte anvendelighed og direkte virkning, selv om de måtte overlappe hinanden, er forskellige begreber. Man kan aldrig tale om et direktivs direkte anvendelighed, men under visse omstændigheder kan en bestemmelse i et direktiv have direkte virkning. I de tilfælde, hvor en sådan bestemmelse pålægger medlemsstaten gennem sin egen lovgivning at give private rettigheder, og definerer disse rettigheder med tilstrækkelig klarhed, kan en medlemsstat, som ikke har opfyldt denne forpligtelse eller kun ufuldstændigt har opfyldt den, ikke gøre denne omstændighed gældende over for den private og forsøge at anvende bestemmelser mod den private fra sin egen lovgivning, som er uforenelige med direktivets krav. Under hensyn til omstændighederne i den foreliggende sag vil jeg tilføje, at efter min opfattelse gælder dette princip utvivlsomt, hvor den manglende opfyldelse af den ved direktivet pålagte forpligtelse skyldes en fejl i medlemsstatens lovgivning, selv om afgørelserne til gennemførelsen af den uforeneiige nationale lov træffes af statens domstole. Dette skyldes, at det væsen, som fællesskabsretten i bund og grund forventer opfylder medlemsstatens forpligtelser i henhold til traktaten, er medlemsstaten selv, uden hensyn til spørgsmålet om, hvilke forfatningsmæssige organer, der er ansvarlige for statens handlinger eller undladelser i visse sammenhænge, jf. hertil den retspraksis, som jeg anførte i sag 30/77, Regina mod Bouchereau (Sml. 1977, s. 2020).
I sit indlæg i denne sag indrømmede den italienske regering i lyset af Ratti-sagea, at princippet var det, som af mig fremført, men anførte, at dette princip er uanvendeligt her, fordi direktiv 73/23 er blevet gennemført i Italien ved loven af 1977. Derfor må Pretura efter den italienske regerings opfattelse fortolke og anvende loven og ikke direktivet. I tillid til dette argument gik den italienske regering så vidt som til at hævde, at Pretura's forelæggelse for Domstolen er utilladelig. Efter min mening er dette helt fejlagtigt, om end ikke for andet, så fordi det klart fremgår af forelæggelseskendelsen, at de tiltalte har forelagt Pretura spørgsmålet om, hvorvidt loven af 1977 fuldstændig opfylder direktivet. Endvidere har Domstolen udtalt, at uanset direktivets virkninger kan en national ret anmode om en afgørelse vedrørende dets fortolkning med henblik på at fortolke den nationale gennemførelseslovgivning, jf. sag 111/75, Mazzolai mod Ferrovia del Renon (Sml. 1976, s. 657). Den italienske regering har søgt at adskille denne sag under henvisning til, at det dér drejede sig om den ensartede gennemførelse af et fællesskabsdirektiv. Jeg må indrømme, at jeg ikke kan følge tankegangen. Hvis Pretura i dette tilfælde ikke havde forelagt spørgsmålet og havde fortolket loven af 1977 på en måde, som er uforenelig med direktiv 73/23, så ville en ensartet gennemførelse af dette direktiv ganske enkelt være bragt i fare.
Regeringen for Det forenede Kongerige og den franske regering har i henholdsvis deres skriftlige og mundtlige indlæg hævdet, at ingen af bestemmelserne i direktiv 73/23, som de tiltalte påberåber sig, kan have direkte virkning. Udgangspunktet for Det forenede Kongeriges argument i denne henseende er princippet om, at »en bestemmelse i et direktiv kun kan have direkte virkning, hvis den er klar og præcis, ubetinget, ikke kræver yderligere foranstaltninger fra fællesskabslovgiveren, og hvis den ikke overlader medlemsstaterne noget skøn bortset fra med hensyn til formen og midlet til dens gennemførelse«. Udgangspunktet for den franske regerings argument er samme princip i en mere kortfattet formulering. Ud fra de grunde, som jeg gav i mit forslag til afgørelse i Santillo-sagen, er denne udlægning ikke efter min mening en korrekt formulering af det relevante princip. Ďen understreger, de forkerte faktorer og overser, at et direktivs direkte virkning i virkeligheden er et fænomen, som opstår, når en medlemsstat i strid med sine forpligtelser i henhold til direktivet ikke giver den private en rettighed, som kan gennemtvinges ved dens egne domstole. Det er naturligvis korrekt, at dette fænomen ikke opstår, hvor direktivets ordlyd er så upræcis eller det skøn, som den overlader medlemsstaterne, er så vidt, at den ikke kan fortolkes som givende sådanne rettigheder. Som eksempel herpå henvises til sag 152/79, Lee mod landbrugsministeriet (6. 5. 1980, endnu ikke offentliggjort).
Ved besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt en bestemmelse i direktiv 73/23 kan have direkte virkning, må man efter min mening tænke på, at artiklerne 30 og 36 i traktaten har direkte virkning. Hvis direktivet ikke var udstedt, ville en importør, såfremt en medlemsstat søgte at begrænse importen af elektrisk materiel fra en anden medlemsstat af sikkerhedsmæssige grunde, kunne anfægte begrænsningen ved retten i denne stat, hvis han kunne bevise, at begrænsningen i overensstemmelse med artikel 36 udgjorde »et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem Medlemsstaterne«. For så vidt som direktivet er indført for at opnå »det positive resultat«, som jeg har omtalt tidligere, er dets formål at erstatte denne brede formulering med noget meget mere præcist. For at tage et ekstremt eksempel ville det være mærkeligt, hvis en medlemsstat, når der var blevet udarbejdet en harmoniseret norm, og dens gyldighed ikke var blevet anfægtet, kunne nægte en importør retten til at gøre den gældende og stadig kunne tvinge ham til at støtte sig til artiklerne 30 og 36.
Inden jeg kommer til Pretura's egentlige spørgsmål, må jeg nævne et generelt punkt af beslægtet karakter. Det er bemærkelsesværdigt, at nogle af direktivets artikler, nemlig artiklerne 5, 6, 7, 8 og 10, i forbindelse med at pålægge medlemsstaterne forpligtelser anvender en formulering, som henviser til »deres kompetente administrative myndigheder«. Ifølge disse artikler skal medlemsstaterne »træffe alle egnede foranstaltninger for, at deres kompetente administrative myndigheder« skal gøre dette eller hint. Andre artikler, og især artiklerne 2, 3 og 9, pålægger ganske enkelt medlemsstaterne forpligtelser. Herefter kunne det antages, at direktivets forfattere i visse henseender, men ikke i andre, ville sondre mellem medlemsstaternes administrative myndigheder og deres dømmende myndigheder. Der er imidlertid ingen, der hævder, at dette medfører, at bestemmelserne i artiklerne 5, 6, 7, 8 og 10 kun skulle forpligte medlemsstaternes administrative myndigheder, og kunne ignoreres af deres domstole. Den italienske regering har faktisk udtrykkeligt indrømmet, at de materielle regler må være de samme for de administrative myndigheder og for domstolene (»per l'amministratore pubblico e per il giudice«). Det må efter min mening være korrekt.
Første og andet spørgsmål
Jeg kommer nu til Pretura's første og andet spørgsmål, som vedrører strygejernene. Spørgsmålene lyder i let forkortet form således:
»1.
Skal artiklerne 10, 7, 3 og 2 i direktiv 73/23 under ét fortolkes således, at formodningen om overensstemmelse med direktivets bestemmelser skal anses for en formodning, der forbyder en ret i en medlemsstat at træffe afgørelse, der kan begrænse de frie varebevægelser i EØF, i det omfang det pågældende materiel er forsynet med mærker, der forskriftsmæssigt er meddelt af organer, som er anmeldt i henhold til direktivet (også selv om ikke alle medlemsstater har anmeldt sådanne organer under henvisning til deres interne retsorden)?
2.
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: er den nævnte formodning da til hinder for, at den nationale ret — i medfør af bindende nationale sikkerhedsforskrifter, hvorefter produktet skal være udstyret anderledes, end det faktisk er tilfældet — træffer en afgørelse, der begrænser de frie varebevægelser i EØF, så længe ingen administrative myndigheder endnu har udstedt begrænsende forskrifter for hele det nationale område og dermed indledt en procedure efter direktivets artikel 9?«
Disse spørgsmål rejser en række problemer.
Det mindre problem i parentesen i Pretura's første spørgsmål kan jeg behandle ganske kort. Jeg mener ikke, at den omstændighed, at Luxembourg har undladt at udpege et organ, som kan udfærdige mærker i henhold til artikel 10, kan have nogen betydning.
Det følgende problem er vanskeligere.
Ifølge artikel 7 skal to betingelser opfyldes. For det første skal materiellet være fremstillet i overensstemmelse med sikkerhedsbestemmelserne i de normer, der anvendes i den medlemsstat, i hvilken det er fremstillet. For det andet skal der ydes en sikkerhed svarende til den, der kræves i importmedlemsstaten. Tre forskellige synspunkter er blevet fremført med hensyn til denne anden betingelses karakter.
På den ene side er der det synspunkt, som forsvares af den italienske regering og regeringen for Det forenede Kongerige (og mindre udtrykkeligt af den franske regering), at overensstemmelse med de relevante normer i medlemsstaten, hvor materiellet er fremstillet, ikke fritager fra nødvendigheden af at opfylde ethvert kriterium, som gælder i importmedlemsstaten (hvad enten det er i form af normer i snæver betydning eller lovmæssige krav såsom artikel 315 i DPR nr. 547 fra 1955). Dette kan efter min mening ikke være rigtigt. Hvis det var rigtigt, ville artikel 7, således som jeg påpegede i mit forslag til afgørelse i sag 123/76, være udtryk for et tilbageskridt, fordi overensstemmelse med de krav, som gælder i importmedlemsstaten, uden denne bestemmelse ville være tilstrækkelig. Artikel 7 er heller ikke påkrævet for at beskytte importeret materiel mod forskelsbehandling; det ville nemlig være en klar overtrædelse af traktatens artikel 30, hvis man krævede strengere sikkerhedsbestemmelser for importeret materiel end for indenlandsk fremstillet materiel.
På den anden side blev det hævdet af Kommissionen, at den anden betingelse i artikel 7 i virkeligheden ikke tilføjer noget til den første betingelse, idet alle medlemsstater nu er forpligtet til at sikre, at det af direktivet omfattede materiel befinder sig på samme sikkerhedsniveau, dvs. det niveau, som foreskrives i artikel 2, hverken mere eller mindre. Dette synspunkt mener jeg kan kritiseres af to grunde. Det ville være det samme som at behandle nationale normer, som om de var harmoniserede normer, og man overser derfor artikel 7's karakter af en overgangsbestemmelse. Direktivets forfattere må have tænkt, at indtil der blev udfærdiget harmoniserede normer, ville der i denne eller hin eksporterende medlemsstat forblive nationale normer i kraft, som ikke opfylder kravene i artikel 2, og må derfor have ønsket at sikre, at det i nogen importerende medlemsstat gældende sikkerhedsniveau i et sådant tilfælde ikke skulle blive undergravet.
En mellemliggende fortolkning, som svarer til det synspunkt, jeg forsigtigt fremførte i sag 123/76, er foretaget af den nederlandske regering, og jeg mener, det er den rigtige fortolkning. Den går ud på, at artikel 7 kræver af en importerende medlemsstat, at den skal acceptere materiel, som er i overensstemmelse med normerne i den medlemsstat, i hvilken det er fremstillet, medmindre det sikkerhedsniveau, som normerne frembyder, ikke svarer til det, der er sikret gennem dens egen lovgivning. Det betyder ikke, at det importerede materiel skal være i overensstemmelse med de specielle lu-av i importstatens lovgivning. Ideen er her, at det samme sikkerhedsniveau kan nås på forskellige måder. Især kan det forekomme, at strengere regler i importstaten skaber et sikkerhedsniveau, som ikke er højere end niveauet, som skabes gennem mindre strenge normer i fremstillingsstaten. Der eksisterer naturligvis også den begrænsning for importmedlemsstaten, at den ikke må kræve et højere sikkerhedsniveau, end det, der kræves gennem artikel 2 og bilag I.
Endvidere rejser fortolkningen af artikel 10 to problemer.
Det første er, hvorvidt den formodning, som opstår i henhold til denne artikel ved anbringelsen af et mærke om overensstemmelse på det elektriske materiel, kun omfatter den første betingelse i artikel 7 (dvs. betingelsen om, at materiellet skal være fremstillet i overensstemmelse med sikkerhedsbestemmelserne i de normer, der anvendes i den medlemsstat, i hvilken det er fremstillet) eller også dækker den anden betingelse (at der skal ydes en sikkerhed svarende til den, der kræves på importmedlemsstatens område). Kommissionen hævder, at den dækker begge, mens regeringen for Det forenede Kongerige hævder, at den kun dækker den første. Jeg mener, at regeringen for Det forenede Kongerige på dette punkt har ret. Artikel 10 henviser til »en formodning for overensstemmelse med bestemmelserne i artiklerne 5, 6 og 7«, men herved er den klart for vidt formuleret, om ikke andet så fordi artiklerne 5, 6 og 7 angiver alternative og ikke kumulative måder til at vise, at materiellet opfylder kravene i artikel 2. Artikel 5 og 6 giver kun mulighed for at vise dette på baggrund af en overensstemmelse med en norm (harmoniseret eller international). Til forskel fra artikel 7 er der ingen af disse, der kræver en yderligere betingelse. Jeg finder det helt forståeligt, at direktivets forfattere har forudset, at et mærke om overensstemmelse på varer anbragt af et organ, deter udpeget hertil i henhold til artikel 11, skulle medføre en formodning for, at dette materiel er i overensstemmelse med en passende norm (i snæver betydning). Men jeg finder det vanskeligt at antage, at de mente, at et sådant organ også skulle have beføjelse til at attestere, at materiellet er i overensstemmelse med sikkerhedsniveauet i en anden medlemsstat, da dette kunne medføre, at der ikke blot blev foretaget en kontrol af materiellets overensstemmelse med en norms tekniske specifikationer, men en fortolkning af lovgivningen i denne stat. Min tvivl forstærkes af den omstændighed, at artikel 10 bestemmer, at en fabrikants egen »erklæring om overensstemmelse« giver den samme formodning som et mærke eller en attest om overensstemmelse. Til sidst skal jeg bemærke, at i henhold til artikel 8, stk. 2, kan et i henhold til artikel 11 anmeldt organ anmodes om at udarbejde en rapport vedrørende materiellets overensstemmelse med artikel 2. En sådan rapport antages ikke at kunne skabe en formodning. Det må imidlertid være lettere for et sådant organ at fortolke artikel 2 og bilag I, som offentliggøres på alle Fællesskabets sprog, end at fortolke lovgivningen i en anden medlemsstat. Jeg må konkludere, at et mærke, en attest eller en erklæring om overensstemmelse i henhold til artikel 10 kun kan vedrøre overensstemmelse med en norm.
Det andet spørgsmål, som opstår ved fortolkningen af artikel 10, er, om den ved et mærke, en attest eller en erklæring etablerede formodning om overensstemmelse kan afkræftes. Kun de tiltalte har anført, at den kan være uafkræftelig. Kommissionen og de intervenerende regeringer, som har udtalt sig om dette punkt, anfører, at den er afkræftelig. At det må være således, er efter min mening så indlysende, at jeg ikke vil anvende mere af Domstolens tid herpå.
Jeg vender mig herefter til det måske vanskeligste spørgsmål af alle vedrørende fortolkningen af direktivet: betydningen og virkningen af artikel 9.
I ingen af de til Domstolen indgivne indlæg er det blevet hævdet, at artikel 9 tilvejebringer den eneste fremgangsmåde, hvorefter lovligheden af den af en medlemsstat indførte hindring for markedsføring eller fri bevægelighed for elektrisk materiel kan prøves. Alle accepterer (udtrykkeligt eller stiltiende), at der kan forekomme alternative sagsanlæg med samme formål. Det må efter min mening være således, allerede fordi fremgangsmåden i henhold til artikel 9 kan iværksættes udelukkende af den pågældende medlemsstat og højst kan resultere i henstillinger eller udtalelser fra Kommissionen, dvs. i retsakter, som i henhold til traktatens artikel 189 ikke har nogen bindende virkning.
Problemet i denne sag er, om der er omstændigheder, hvorunder sagsanlæg vedrørende sådanne begrænsningers lovlighed kan finde sted for en national ret, uden at fremgangsmåden efter artikel 9 bliver iværksat, især hvor begrænsningen som her er indført på eget initiativ af en ret i den pågældende medlemsstat.
I den forbindelse opstår der det forudgående spørgsmål, om artikel 9 kun finder anvendelse, hvor en medlemsstat indfører begrænsninger af en af de i artikel 9, stk. 1, udtrykkeligt nævnte grunde, eller om den finder anvendelse uden hensyn til årsagen. De nævnte grunde er som bekendt det pågældende materiels uoverensstemmelse med artikel 2, enten på grund af en mangel i de i artikel 5, artikel 6 eller artikel 7 omhandlede normer eller på grund af urigtig anvendelse af de nævnte normer eller, »at tekniske forskrifter ikke er blevet overholdt«. Andre grunde, som en medlemsstat i overensstemmelse med direktivet kan have til at indføre forbud mod visse typer materiel, er, i) når artikel 7 finder anvendelse, og den kompetente myndighed i medlemsstaten antager, at dette materiel ikke yder en sikkerhed svarende til den, der kræves på dens eget område, og ii) hvor artikel 8 finder anvendelse, og disse myndigheder under henvisning til en negativ rapport i henhold til artikel 8, stk. 2, eller til trods for en positiv rapport antager, at materiellet ikke opfylder bestemmelserne i artikel 2. Jeg er kommet frem til, at artikel 9 må finde anvendelse på sådanne tilfælde. Den udtrykkelige henvisning i artikel 9, stk. 3, til »fremgangsmåden i artikel 8« peger i denne retning, idet det ville være helt ulogisk at hævde, at i det tilfælde, hvor artikel 8 anføres, ville artikel 9 kun finde anvendelse, hvis medlemsstatens afvisning af materiellet gik ud på, at fabrikanten ikke havde overholdt de tekniske forskrifter — dette så meget mere som artikel 8 drejer sig om materiel, der ikke er i overensstemmelse med nogen norm, hvilket er en situation, hvor konsultationsproceduren i artikel 9 synes særlig rammende. Hvis det er korrekt, ser jeg ikke nogen rimelig grund til at udelade den slags tilfælde fra artikel 9's anvendelsesområde, nemlig det tilfælde hvor medlemsstaten modstand går ud på, at den anden betingelse i artikel 7 ikke er opfyldt. Jeg mener derfor, at artikel 9 må fortolkes således, at den finder anvendelse uden hensyn til de grunde, som den pågældende medlemsstat anfører for indførelsen af begrænsningen. Dette betyder naturligvis ikke, at artikel 9 bemyndiger en medlemsstat til at indføre et forbud mod materiel alene af den grund, at det ikke opfylder de særlige krav i dens egen lovgivning.
De tiltalte og Kommissionen hævder, at artikel 9's ordlyd og indhold lader formode, at kun de udøvende og administrative myndigheder i en medlemsstat kan tage initiativ til at indføre et forbud, for det første fordi kun de er udstyret til at iværksætte og tage del i proceduren i henhold til artikel 9, hvilket er obligatorisk i alle tilfælde, og for det andet fordi et sådant forbud må gælde alle varer af en særlig type og ikke blot de varer, som er genstand for et særligt sagsanlæg. De anfører derfor, at det er uforeneligt med artikel 9, når en ret træffer afgørelse af egen drift i en sådan sag. En sådan myndighed kan kun handle, efter at generelle forskrifter, der kan finde anvendelse på varer af den omhandlede art, er blevet truffet af den dertil indrettede udøvende eller administrative myndighed og i overensstemmelse med denne foranstaltning. De henviser til artikel 9 i den italienske lov fra 1977, som efter deres udsagn giver ministeren for industri, handel og håndværk eksklusiv gennemførelsesbemyndigelse og udtrykkeligt pålægger ham at overholde proceduren i direktivets artikel 9, hvis han forbyder markedsføringen af eller hindrer den fri bevægelighed for noget af det materiel, som loven omhandler.
Jeg er enig i, at artikel 9 er ufravigelig i alle tilfælde. Ingen har da heller forsøgt at overbevise Domstolen om det modsatte. Men de tiltaltes og Kommissionens anbringender går efter min mening for vidt i to henseender.
Som fremhævet af den nederlanske og den italienske regering, fastlægger direktivet for det første ikke, hvilket heller ikke ville være korrekt, om det gjorde så, hvilke specielle myndigheder i en medlemsstat, som skulle være forpligtet til på statens vegne at handle i overensstemmelse med artikel 9. Dette spørgsmål hører under lovgivningen i hver enkelt medlemsstat. Den nederlandske regering fremfører, óg heri er jeg enig, at det står lovgiveren i en medlemsstat frit, hvis det findes hensigtsmæssigt, at overdrage dens domstole opgaven at kontrollere, om et særligt materiel opfylder sikkerhedsbestemmelserne i direktivet, men hvis lovgiveren gør så, må enhver afgørelse, der træffes af disse myndigheder med henblik på at hindre markedsføring eller den fri bevægelighed for sådant materiel, straks meddeles i henhold til artikel 9, stk. 1.
For det andet mener jeg ikke, det er korrekt at sige, at en af en medlemsstats myndigheder indført hindring for markedsføringen eller den fri bevægelighed for særligt materiel nødvendigvis må omfatte alt materiel af denne type. Det er klart, at hindringen, hvis den er indført af en medlemsstats udøvende myndigheder på nationalt plan, normalt vil gøre dette. Men hvis for eksempel en lokal myndighed finder, at det materiel, der er blevet bragt inden for dens område, er mangelfuldt og farligt (f.eks. på grund af fejlagtig fabrikation), må den kunne standse salget eller forhandlingen heraf uden at afvente en national foranstaltning. Tilsvarende hvis en ret, som har fået forelagt spørgsmålet om en særlig type materiels overensstemmelse med kravene i direktivet, finder, at dette er defekt, må den træffe passende foranstaltninger i forhold til dette materiel. Kravet i artikel 9, stk. 1, er blot, at i ethvert sådant tilfælde skal de andre medlemsstater og Kommissionen underrettes om afgørelsen.
De tiltalte hævder, at proceduren i artikel 9 er for indviklet til at blive iværksat under sådanne omstændigheder. Hertil skal jeg fremsætte to kommentarer. For det første er der intet i artikel 9, der begrænser de omstændigheder, hvorunder den bør anvendes i forhold til rækkevidden af det indførte forbud. For det andet vil i praksis spørgsmålet om, hvor indviklet proceduren er, afhænge af den betyding, som medlemsstaterne og Kommissionen tillægger sagen, og især af den holdning, som de indtager i medfør af artikel 9, stk. 2 og 3.
Jeg vil understrege ordet »beslutning«, som bruges i artikel 9, stk. 1. Dets betydning er efter min opfattelse, at medlemsstaten kun forpligtes til at underrette de andre medlemsstater og Kommissionen i henhold til denne bestemmelse i det tilfælde, hvor der er truffet en endelig beslutning af en kompetent myndighed (være sig administrativ eller dømmende) i denne stat, som forbyder materiellets markedsføring eller hindrer dets frie bevægelighed. Der foreligger ikke en sådan forpligtelse, når alt, hvad myndighederne har gjort, er at begrænse markedsføringen eller den frie bevægelighed for materiellet, mens den afventer en sådan beslutning.
Problemerne vedrørende artikel 9 er ikke slut hermed. Regeringen for Det forenede Kongerige anfører, at denne artikel ikke kan have direkte virkning, »idet den kun vedrører forholdet mellem medlemsstaterne og mellem disse og Kommissionen«. Dette er ikke helt korrekt. Stk. 1 i artikel 9 virker, i det omfang, det giver medlemsstaterne mulighed for at forbyde markedsføringen og den frie bevægelighed for materiel på grund af en hævdet ufuldkommenhed i en norm, som en undtagelse fra artiklerne 3, 5, 6 og 7 og kan derfor utvivlsomt efter min opfattelse påvirke privates rettigheder. Endvidere kræver stk. 4, at Kommissionen »gør sig bekendt med de berørte parters bemærkninger« vedrørende enhver udtalelse indhentet i henhold til stk. 3. De berørte parter må her omfatte fabrikanten og importøren, og deres bemærkninger hører blandt dem, ud fra hvilke Kommissionen i henhold til stk. 5 skal fremsætte sine henstillinger eller udtalelser. En medlemsstats forpligtelse i henhold til stk. 1 er præcis: den skal »[straks underrette] de øvrige berørte medlemsstater og Kommissionen« om beslutningen. Så spørgsmålet er, om en medlemsstats manglende opfyldelse af denne forpligtelse giver fabrikanten eller importøren ret til ved den kompetente nationale ret at gøre gældende, at beslutningen ikke kan håndhæves. Der er ikke anført nogen begrundelse for, at dette ikke skulle være tilfældet. Efter nogen tøven er jeg kommet til den konklusion, at det er tilfældet. Kravet om, at medlemsstaten skal iværksætte proceduren i henhold til artikel 9, giver fabrikanten eller importøren en yderligere sikring af deres rettigheder.
Tredje og fjerde spørgsmål
Herefter kommer jeg til det tredje og fjerde spørgsmål, som er stillet Domstolen af Pretura. De vedrører Metabo-boremaskinerne og Gazonetteplæneklipperne, på hvilke som bekendt artikel 8 hævdes at finde anvendelse. Disse spørgsmål lyder i let forkortet form således.
»3.
Skal artiklerne 8, 3 og 2 i direktiv 73/23 under ét fortolkes således, at en ret i en medlemsstat ikke kan træffe en afgørelse, der begrænser de frie varebevægelser i EØF med elektrisk materiel, som omhandlet i direktivet, inden der er anmodet om eller fremlagt en rapport fra et af de i direktivets artikel 8 nævnte særlige organer, såfremt dette materiel, selv om det er forsynet med andre sikkerhedsindretninger fastsat ved fællesskabsretten, mangler en indretning (jordforbindelse), som udtrykkeligt er foreskrevet i en bindende regel i national ret?
4.
Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende, kan retten i den pågældende medlemsstat først træffe den begrænsende foranstaltning, efter at der er udstedt en gyldig forskrift for hele det nationale område af den forvaltningsmyndighed i samme medlemsstat, der er udpeget til at indlede proceduren efter direktivets artikel 9?«
Jeg kan behandle disse spørgsmål mere kortfattet, især da mit syn på spørgsmål 4 følger af, hvad jeg har anført om spørgsmål 2.
Med hensyn til spørgsmål 3 anføres det af den italienske regering, at artikel 8 ikke gælder fremfor bestemmelserne i den importerende medlemsstats egen lovgivning. Dette må med al respekt være forkert. Som det blev fremhævet af den nederlandske regering og regeringen for Det forenede Kongerige, kommer artikel 8 kun på tale, hvor det materiel, som ønskes importeret, ikke opfylder kravene i den importerende medlemsstats lovgivning. Når det opfylder disse krav, er der ikke noget behov for at anvende artikel 8 for at forhindre, at importen og markedsføringen af materiellet hindres. Hvis boremaskinerne og plæneklipperne havde været udstyret med jordforbindelse, som krævet i artikel 314 i DPR nr. 547, ville der ikke have foreligget noget problem.
Artikel 8 fastsætter en procedure med henblik på at løse det problem, som opstår, når materiel, som ikke er i overensstemmelse med nogen norm eller med kravene i importmedlemsstatens lovgivning, ikke desto mindre hævdes at opfylde bestemmelserne i artikel 2. Stillet over for en sådan påstand kan den kompetente myndighed i importmedlemsstaten enten godtage denne eller »anfægte« den. Hvis den godtager påstanden, cadit quaestio. I tilfælde af, at den anfægter den, kan fabrikanten eller importøren fremlægge en rapport vedrørende materiellets overensstemmelse med artikel 2, udarbejdet af et organ, der er anmeldt i henhold til artikel 11. Opgaven for den kompetente myndighed, herunder enhver ret, for hvilken sagen måtte blive forelagt, er herefter i lyset af denne rapport og ethvert andet bevismateriale, som bliver forelagt den, at afgøre, om materiellet faktisk er i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 2. Det vil normalt medføre en iagttagelse af kravene i bilag I.
Rapportens værdi har været genstand for nogen drøftelse for Domstolen, især hvorvidt den skulle betragtes som endelig eller som etablerende en formodning. Direktivet omhandler ikke dette spørgsmål. Den italienske regering har gjort opmærksom på artikel 6 i den italienske lov fra 1977, som giver mulighed for, at der kan føres modbevis, men som faktisk bestemmer, at rapporten i mangel heraf skal være afgørende. Efter min mening er rapporten efter sin natur en sagkyndig erklæring. Den vil være afgørende, hvis den er overbevisende og uimodsagt.
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at på tidspunktet for dens afsigelse havde de tiltalte ikke fremlagt nogen rapport i henhold til artikel 8, stk. 2. (En rapport vedrørende Metabo-boremaskinerne er blevet fremlagt som bevis for Domstolen). Det står efter min mening, som fremført af den nederlandske regering og regeringen for Det forenede Kongerige, klart Pretura frit at forhindre markedsføringen og den frie bevægelighed for materiel, mens man afventer fremlæggelsen af rapporter vedrørende materiellet og Pretura's endelige afgørelse.
Femte spørgsmål
Pretura's femte og sidste spørgsmål lyder (i let ændret form) således:
»5.
Den eventuelle begrænsning af medlemsstaternes retters beføjelse til på de betingelser, der er nævnt i hvert af de foregående spørgsmål, at træffe afgørelse, der begrænser de frie varebevægelser, gælder den også uafhængigt af nationale forskrifter om reglerne for installation af det pågældende elektriske materiel?«
Jeg mener, at regeringen for Det forenede Kongerige på grund af en fejl i den engelske oversættelse af forelæggelseskendelsen (hvor »installazione« er oversat »construction«) har misforstået spørgsmålet og er blevet ført til at antage, at det drejer sig om direktivets direkte virkning. Muligvis er den nederlandske oversættelse ligeledes unøjagtig, idet den nederlandske regering anfører, at spørgsmålet ikke er klart og kunne dreje sig om direktivets direkte virkning. Ikke desto mindre opfattede den nederlandske regering spørgsmålet korrekt, og dens indlæg desangående er det eneste med virkeligt indhold, som er blevet indgivet for Domstolen. Jeg vil sige med det samme, at jeg er helt enig heri.
Det fremgår af det af Pretura i forelæggelseskendelsen anførte, at spørgsmålet er foranlediget af ordlyden af artikel 10 i den italienske lov fra 1977, som udtrykkeligt opretholder »den fulde gyldighed« (»la piena validità«) af bestemmelserne i DPR nr. 547 fra 1955 »som vedrører reglerne for installation af det materiel, som loven omhandler« (»per quanto riguarda le regole di installazione dei materiali oggetto della presente legge«).
Som fremhævet af den nederlandske regering, vil markedsføringen af og den fri bevægelighed for elektrisk materiel undgåeligt være forhindret, hvis installationen af materiellet forhindres. Folk vil ikke købe materiel, som de ikke kan installere. Direktivets artikel 4 gør det klart, at dets forfattere var klar over dette, idet denne artikel pålægger medlemsstaterne at drage omsorg for, at el-leverandørerne ikke gør tilslutning til nettet og forsyning til forbrugerne afhængig af strengere sikkerhedskrav til det elektriske materiel end forudset i artikel 2.
Derfor må Pretura's femte spørgsmål efter min mening besvares bekræftende.
Konklusion
Jeg skal herefter foreslå, at Domstolen besvarer de af Pretura forelagte spørgsmål således:
1.
En ufravigelig bestemmelse i en importerende medlemsstats interne sikkerhedsforskrifter, hvorefter elektrisk materiel, for hvilket artikel 7 eller artikel 8 i direktiv 73/23 er påberåbt, skal være forsynet med en indretning, som er forskellig fra den, som materiellet allerede er forsynet med, giver ikke i sig selv nogen myndighed (dømmende eller andre) i den pågældende medlemsstat mulighed for at begrænse markedsføringen af eller den fri bevægelighed for dette materiel i Fællesskabet.
2.
Når direktivets artikel 7 påberåbes vedrørende sådant materiel, kan den importerende medlemsstats myndigheder (dømmende eller andre) ikke begrænse markedsføringen af eller den fri bevægelighed for dette materiel inden for Fællesskabet, hvis følgende betingelser er opfyldt:
i)
materiellet er fremstillet i overensstemmelse med sikkerhedsbestemmelserne i de normer, der gælder i fabrikationsmedlemsstaten (og såfremt der ikke påvises nogen ufuldkommenhed i disse normer);
ii)
materiellet yder en sikkerhed svarende til den, der kræves på importmedlemsstatens område.
3.
Der er en afkræftelig formodning for, at materiellet er blevet fremstillet i overensstemmelse med sikkerhedsbestemmelserne i de normer, der gælder i den medlemsstat, hvor varen fremstilles, hvis materiellet er forsynet med et mærke, som forskriftsmæssigt er udfærdiget i overensstemmelse med direktivets artikel 10 af et organ, som med dette formål for øje er anmeldt i henhold til artikel 11, uanset om sådanne organer er blevet anmeldt af alle medlemsstaterne.
4.
Betingelsen om, at materiellet skal yde en sikkerhed svarende til den, som kræves på importmedlemsstatens område, er opfyldt, selv om denne sikkerhed opnås på en anden måde end foreskrevet i denne medlemsstats interne sikkerhedsbestemmelser. Den importerende medlemsstat må heller ikke kræve en sikkerhed, der går ud over (eller er mindre end) den, som kræves i direktivets artikel 2.
5.
Nationale bestemmelser om installation af elektrisk materiel er uforenelige med direktivet, hvis og i det omfang de forhindrer markedsføringen af og den fri bevægelighed for materiel, som opfylder direktivets krav.
6.
En kompetent myndighed i den importerende medlemsstat kan, hvis den er i tvivl om, hvorvidt materiellet opfylder direktivets krav, begrænse markedsføringen af eller den fri bevægelighed for dette materiel, indtil den har truffet afgørelse om dette spørgsmål, og den kan især gøre dette, når artikel 8 er påberåbt for materiellet, indtil der er fremlagt en rapport i henhold til stk. 2 i denne artikel.
7.
Direktivet vedrører ikke tildelingen af funktioner mellem myndighederne i en medlemsstat, idet dette hører under hver enkelt medlemsstats lovgivning. Især gør direktivets artikel 9 det ikke til en betingelse for en handling fra en ret i en medlemsstat, at en administrativ myndighed i denne medlemsstat har truffet denne eller hin foranstaltning.
8.
Når en myndighed (dømmende eller andre) i en medlemsstat endeligt beslutter at begrænse markedsføringen af eller den fri bevægelighed inden for Fællesskabet for elektrisk materiel, hvorpå direktivet finder anvendelse, er denne medlemsstat forpligtet til straks at underrette de øvrige berørte medlemsstater og Kommissionen om sin beslutning. Hvis denne forpligtelse ikke opfyldes, kan denne beslutning ikke håndhæves over for private.
(
1
) – Oversat fra engelsk.