62002TO0034(01)_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-34/02 DEP,
Le Levant 015 EURL, Paris (Frankrig),
Le Levant 271 EURL, Paris,
A,
Paris,
B,
Versailles (Frankrig), og de andre 255 sagsøgere, hvis navne er anført i bilaget til denne kendelse,
ved advokat P. Kirch,
sagsøgere,
mod
Europa-Kommissionen
ved B. Stromsky, som befuldmægtiget,
sagsøgt,
angående en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger efter Rettens dom (Første Udvidede Afdeling) af 22. februar 2006, Le Levant 001 m.fl. mod Kommissionen (sag T-34/02, Sml. II, s. 267),
har
RETTEN (Tredje Afdeling)
sammensat af præsidenten, M. Jaeger, og dommerne O. Czúcz og I. Labucka (refererende dommer),
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og parternes påstande
1. Den 9. december 1996 oprettede A et ejendomsfællesskab for passagerskibet Le Levant, som blev opdelt i 740 andele eller »skibsparter«. I løbet af 1997 oprettede en række fysiske personer hver især en enmandsvirksomhed med begrænset ansvar (EURL), til hvem A solgte skibsparter efter offentligt udbud.
2. Det, der gjorde transaktionen interessant for investorerne, var muligheden for at trække investeringsomkostninger, købsomkostninger (renter), omkostninger ved at eje skibet (afskrivninger) samt eventuelle driftstab fra deres skattepligtige indkomst.
3. Den 25. juli 2001 vedtog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber beslutning 2001/882/EF om den statsstøtte, Frankrig har ydet i form af udviklingsbistand til passagerskibet Le Levant, der er bygget af Alstom Leroux Naval, og som skal drives ved Saint Pierre og Miquelon (herefter »den anfægtede beslutning«). Beslutningen blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 12. december 2001 (EFT L 327, s. 37).
4. I den anfægtede beslutning angav Kommissionen, at den havde undersøgt den pågældende støtte i lyset af bestemmelserne i artikel 4, stk. 7, i Rådets direktiv 90/684/EØF af 21. december 1990 om støtte til skibsbygningsindustrien (EFT L 380, s. 27), »eftersom der er tale om støtte i forbindelse med skibsbygning, der er ydet som udviklingsbistand i 1996 som led i en støtteordning [den franske lov af 11. juli 1986 (lov nr. 86-824 om ændring af finansloven for 1986, JORF af 12.7.1986, s. 8688), den såkaldte »Pons-lov«], der blev godkendt i 1992« (16. betragtning).
5. Kommissionen præciserede ligeledes i den anfægtede beslutning, at den under denne undersøgelse havde antaget, at den pågældende transaktion ikke udgjorde et egentligt »udviklingsprojekt« som omhandlet i Domstolens dom af 5. oktober 1994, Tyskland med Kommissionen (sag C-400/92, Sml. I, s. 4701), idet transaktionens økonomiske og samfundsmæssige virkninger for Saint Pierre og Miquelon er utilstrækkelige (20. og 22.-33. betragtning).
6. Kommissionen erklærede endelig i den anfægtede beslutnings artikel 1 den ydede støtte til passagerskibet Le Levant
for uforenelig med fællesmarkedet.
7. Den 20. februar 2002 anlagde EURL Le Levant 001 og de øvrige EURL’er samt fysiske personer sag ved Retten med påstand om annullation af den anfægtede beslutning.
8. Hovedsagen blev på Kommissionens anmodning udsat, indtil Domstolen havde truffet endelig afgørelse i sag C-394/01, Frankrig mod Kommissionen. Den dom blev afsagt den 3. oktober 2002. Efter retsmødet den 27. september 2005 blev den anfægtede beslutning annulleret ved Rettens dom af 22. februar 2006, sag T-34/02, Le Levant 001 m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 267. I den dom pålagde Retten ligeledes Kommissionen at bære sine egne omkostninger og at betale sagsøgernes omkostninger i hovedsagen, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
9. Efter en skriftveksling mellem dels Kommissionen og A, dels Kommissionen og sagsøgernes advokat meddelte Kommissionen ved skrivelse af 29. november 2007 sagsøgernes advokat, at den nægtede at betale det beløb på 509 561,71 EUR, der var gjort krav på som omkostninger og salærer, og som havde været nødvendige for at forsvare sagsøgerens interesser i hovedsagen, på grund af det forhold, at A, der havde afholdt alle omkostningerne, ikke havde været part i hovedsagen.
10. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 31. juli 2008 har sagsøgerne fremsat denne begæring om fastsættelse af sagsomkostninger i henhold til artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement. De har i henhold til denne bestemmelse nedlagt påstand om, at de udgifter, der kan kræves erstattet, fastsættes til 509 561,71 EUR med tillæg af renter.
11. Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 11. november 2008 har Kommissionen fremsat bemærkninger til begæringen. Kommissionen har nedlagt påstand om, at begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger afvises for så vidt angår A, og at de samlede omkostninger, der skal erstattes sagsøgerne i hovedsagen, fastsættes til 0 EUR.
Retlige bemærkninger
Parternes argumenter
12. Sagsøgerne er af den opfattelse, at Kommissionens formalitetsindsigelse, hvorefter A ikke kan kræve betaling af omkostninger, da A ikke var part i hovedsagen, skal forkastes.
13. Sagsøgerne har ligeledes gjort gældende, at beløbet på 509 561,71 EUR med tillæg af renter, hvorom de har nedlagt påstand om betaling, modsvarer perioden mellem den 1. august 2001, hvor de fik meddelelse om den anfægtede beslutning, og hvor de begyndte at forberede annullationssøgsmålet, og den 27. september 2005, hvor det sidste retsmøde for Retten fandt sted. Beløbet omfatter omkostninger i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler og merværdiafgift, der ikke kan kræves tilbagebetalt.
14. Sagsøgerne har præciseret, at »i overensstemmelse med Domstolens praksis er salærerne og udgifterne begrænset til salærerne og udgifterne til advokatkontor M, som sagsøgerne har givet procesfuldmagt, og ikke til alle andre advokater, herunder advokat C.-N. fra advokatkontor AO«.
15. Kommissionen er principalt af den opfattelse, at begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger, som A har fremsat, skal afvises. Spørgsmålet om sagsomkostninger er accessorisk i forhold til hovedsagen, og det følger ligeledes af ordlyden af procesreglementets artikel 91, litra b), at det kun er sagens parter, der kan kræve betaling af sagsomkostninger, og at der kun skal betales omkostninger til parterne i hovedsagen.
16. Hvad angår A’s argument, hvorefter A var part i hovedsagen, da han var forretningsfører for EURL Le Levant 132, har Kommissionen erindret om, at en EURL er en »særlig form« for selskab med begrænset ansvar, der er skabt ved lov nr. 85-697 af 11. juli 1985, som har til formål at begrænse risiciene for en person, der handler alene. En EURL er en juridisk person med fuldstændig retlig autonomi.
17. Kommissionen har bemærket, at selv om 259 fysiske personer var parter i hovedsagen, var det i deres eget navn. Kommissionen har anført, at egenskaben af sagsøger ikke følger af, at disse personer var forretningsfører for en EURL, der havde erhvervet en skibspart i passagerskibet Le Levant, der ligeledes var sagsøger, men et udtryk for hver af disse personers udtrykkelige samtykke. A har derimod på ingen måde givet udtryk for et sådant samtykke til i eget navn at være sagsøger i denne sag, inden spørgsmålet om sagsomkostninger blev drøftet. Nærværende juridiske personers autonomi gør det ikke muligt at udstrække egenskaben af sagsøger i hovedsagen til A med den ene begrundelse, at han er forretningsfører for EURL Le Levant 132.
18. Hvad angår sagsøgernes argument, hvorefter A var det eneste medlem af »fællesskabet af interesserede parter« mod den anfægtede beslutning, som var i stand til at fuldføre retsforhandlingerne, har Kommissionen anført, at selv hvis det er korrekt, at et fælles sagsanlæg og valget af den samme forsvarer letter deres opgave i betydelig grad, kunne alle de vanskeligheder, som sagsøgerne har påberåbt sig, være løst af A selv. A kunne nemlig have begrænset sig til at forene de private investorer og bevare deres anonymitet. A kunne ligeledes have meddelt dem de nødvendige oplysninger vedrørende den pågældende transaktion og givet investorerne de nødvendige midler til deres forsvar.
19. Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at de EURL’er, der har erhvervet en skibspart i passagerskibet Le Levant, var juridiske personer, som dermed havde partsevne, hvilken de i øvrigt benyttede sig af. På samme måde kunne deres selskabsdeltagere, der var fysiske personer, anlægge sag til prøvelse af den anfægtede beslutning, hvilket et vist antal af dem i øvrigt har gjort.
20. Kommissionen har anført, at A fra begyndelsen var helt bevidst om de med den pågældende transaktion forbudne risici, henset til de gældende statsstøtteregler, men A opfordrede ikke desto mindre »private investorer« til at blive medejer af fartøjet. A havde dermed i sammenhæng med hovedsagen særlige interesser, der ikke var sammenfaldende med de sagsøgende investorers, og som var forbundet med de tilsagn, A havde givet disse »private investorer« (navnlig forpligtelsen til at købe de EURL’er tilbage, der havde erhvervet en skibspart i passagerskibet Le Levant
ved den pågældende transaktions ophør til en fast pris).
21. Kommissionen har ligeledes anført, at A, som synes at støtte sig til den pågældende transaktions struktur, selv sammenfattede transaktionens retlige og økonomiske aspekter og foretog det taktiske valg vedrørende den måde, hvorpå A ønskede at deltage i hovedsagen.
22. Endelig har sagsøgerne i hovedsagen efter Kommissionens opfattelse ikke redegjort for nogen omkostninger, som A ikke har påtaget sig. Det fremgår af sagsakterne i hovedsagen, at alle de salærnotaer, som Kommissionen – og Retten i forbindelse med denne begæring – er blevet præsenteret for, er stilet til A. Udgifterne og salærerne er i sidste ende blevet båret af A, og sagsøgerne i hovedsagen har ikke bragt sig i gæld til A for at sikre deres forsvar. Sagsøgerne skyldte på ingen måde disse udgifter og salærer. Sagsøgerne i hovedsagen kan derfor ikke kræve, at Kommissionen skal erstatte dem.
23. Kommissionen har subsidiært bemærket, at beløbet på 509 561,71 EUR klart overstiger det, der er berettiget for sagsøgernes forsvar i hovedsagen, henset til – og i overensstemmelse med Rettens praksis – sagens genstand og karakter, dens betydning efter EU-retten og dens sværhedsgrad. Beløbet omfatter bl.a. omkostninger, der ikke kan kræves erstattet i henhold til procesreglementets artikel 91.
Rettens bemærkninger
24. I henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 1, træffer Retten, hvis der opstår tvist om, hvilke udgifter der kan kræves erstattet, efter begæring af en part og efter at have hørt den anden part, ved kendelse endelig afgørelse herom.
Formaliteten
25. Ifølge procesreglementets artikel 91 kan følgende udgifter kræves erstattet: »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«. Det følger af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, er begrænset til dels de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels de udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (jf. Rettens kendelse af 28.6.2004, sag T-342/99 DEP, Airtours mod Kommissionen, Sml. II, s. 1785, præmis 13 og den deri nævnte retspraksis).
26. I øvrigt er det allerede blevet udtalt, at udtrykket »udgifter, som parterne har afholdt« betegner udgifter affødt af de retsforhandlinger, som parterne har deltaget i. Dette udtryk betegner dermed ikke kun de udgifter, som parterne faktisk har båret. Udgifter, der er afholdt med henblik på retsforhandlingerne for Retten, og som har været nødvendige i denne forbindelse, kan således erstattes, selv hvis de faktisk er blevet betalt af en tredjepart i forhold til tvisten, såsom i denne sag A (jf. i denne retning Rettens kendelse af 2.3.2009, sag T-373/04 DEP, Fries Guggenheim mod Cedefop, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 24).
27. I denne sag har Kommissionen imidlertid ikke i tilstrækkelig grad godtgjort, at de af A forfulgte interesser i denne henseende var særskilte i forhold til interesserne hos de fysiske og juridiske personer i hovedsagen og dermed, at den foreliggende situation var anderledes end den, der gav anledning til kendelsen i sagen Fries Guggenheim mod Cedefop.
28. Kommissionens argumenter vedrørende formaliteten ved begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger skal derfor forkastes, for så vidt som de vedrører de sagsøgere, der ligeledes var parter i hovedsagen.
29. Det skal derimod fastslås, at A’s argumenter med henblik på at godtgøre, at han var part i hovedsagen, skal forkastes. For det første skal egenskaben af forretningsfører i en EURL, der var en af sagsøgerne i hovedsagen, bedømmes i forhold til de selskabsretlige særegenheder, der regulerer en sådan juridisk person. Denne EURL’s retlige autonomi er til hinder for en ligestilling mellem forretningsføreren og den juridiske person, som her har anlagt hovedsagen. For det andet fjerner det forhold, at A efter egen opfattelse var det eneste medlem af »fællesskabet af interesserede parter« mod den anfægtede beslutning, der var i stand til at »forene de private investorer mod [denne] beslutning«, på ingen måde denne juridiske persons mulighed for i eget navn at tage del i hovedsagen og er omfattet af de praktiske forhold i forbindelse med finansieringen af retssagen, som i denne sag ikke har nogen indflydelse på, egenskaben af sagsøger i hovedsagen.
Realiteten
30. Det skal erindres, at det kun er nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, der kan kræves erstattet (jf. præmis 25 ovenfor).
31. Det fremgår endvidere af retspraksis, at selv om der generelt udføres et omfattende juridisk arbejde under proceduren inden retssagen, betyder »sagens behandling« i procesreglementets artikel 91 kun sagens behandling ved Retten og omfatter ikke den forudgående procedure. Dette følger især af procesreglementets artikel 90, hvori der tales om »sagens behandling ved Retten« (Rettens kendelse af 24.1.2002, sag T-38/95 DEP, Groupe Origny mod Kommissionen, Sml. II, s. 217, præmis 29).
32. Sagsøgernes begæring skal dermed forkastes, for så vidt som den vedrører erstatning af omkostninger, der er forbundet med perioden forud for selve retssagen, navnlig advokatbistanden for Kommissionen.
33. Sagsøgernes begæring skal ligeledes forkastes, for så vidt som den vedrører Kommissionens erstatning af omkostninger, der er forbundet med den periode, hvor der endnu ikke er taget noget processuelt skridt. I denne periode kan sådanne omkostninger nemlig ikke være direkte forbundet med advokatbistanden for Retten og kan derfor ikke anses for nødvendige udgifter med henblik på sagens behandling i den i procesreglementets artikel 91 omhandlede forstand (jf. i denne retning Rettens kendelse af 27.11.2000, sag T-78/99 DEP, Elder mod Kommissionen, Sml. II, s. 3717, præmis 17, og kendelsen i sagen Groupe Origny mod Kommissionen, præmis 31).
34. Det skal i denne henseende fastslås, at der ikke var taget noget processuelt skridt, dels mellem den 30. april 2002, hvor formanden for Femte Afdeling ved kendelse udsatte hovedsagen på Domstolens afgørelse i sag C-394/01, og den 3. oktober 2002, hvor Domstolen afsagde dom i sag C-394/01, dels efter retsmødet i hovedsagen, som fandt sted den 27. september 2005. Ikke desto mindre skal der i de omkostninger, der kan kræves erstattet, medtages omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregle r for Retten, der fandt sted mellem den 23. april og den 13. juni 2005, mens hovedsagen var udsat.
35. I øvrigt skal sagsøgernes begæring forkastes, for så vidt som den vedrører Kommissionens betaling af omkostninger, der er forbundet med forberedelsen af en sag for en national ret.
36. Herudover skal sagsøgernes begæring forkastes, for så vidt som den vedrører de omkostninger, der er nævnt i den omkostningsopgørelse, der findes i bilag 8 til stævningen, og som ikke er forbundet med noget processuelt skridt i hovedsagen. De kan nemlig ikke anses for nødvendige med henblik på hovedsagens behandling.
37. Hvad endelig angår andre omkostninger, som sagsøgerne påstår erstattet, skal det erindres, at ifølge fast retspraksis er Unionens retsinstanser ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som dømmes til at betale sagens omkostninger. Når Retten tager stilling til en anmodning om fastsættelse af sagsomkostninger, skal den derfor ikke tage hensyn til en national takst for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater (jf. kendelsen i sagen Airtours mod Kommissionen, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
38. Det følger ligeledes af fast retspraksis, at Retten, når der ikke findes EU-retlige bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, er frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter EU-retten og dens sværhedsgrad såvel som den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen (jf. kendelsen i sagen Airtours mod Kommissionen, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis).
39. De udgifter, der kan kræves erstattet, skal bedømmes efter disse kriterier. I denne forbindelse skal følgende hensyn tages i betragtning.
Sagens genstand og karakter, dens betydning efter EU-retten og dens sværhedsgrad
40. Det bemærkes, at hovedsagen vedrørte en påstand om annullation af en kommissionsbeslutning på statsstøtteområdet. Den rejste ingen nye retsspørgsmål, og de stillede spørgsmål havde hverken en retlig eller faktisk kompleksitet, som kunne begrunde en detaljeret undersøgelse af lovgivningen eller særlig efterforskning. Henset til disse kriterier, skal det derfor fastslås, at hovedsagen ikke berettigede, at sagsøgernes repræsentanter brugte betydelig tid på arbejdet.
Parternes økonomiske interesse i sagen
41. Det skal fastslås, at selv om det forekommer, at hovedsagen havde en vis økonomisk interesse for sagsøgerne, som nød godt af den pågældende skattefordel, kan denne økonomiske interesse ikke anses for at være af stor betydning. Denne støtte på et beløb af 11,9 mio. EUR blev fordelt mellem et stort antal investorer, hvilket nedsætter sagsøgernes respektive økonomiske interesser. Den pågældende sag har dermed ikke været af større økonomisk interesse for parterne.
Arbejdsbyrden
42. For så vidt angår bedømmelsen af den arbejdsbyrde, som retssagen har kunnet forårsage, tilkommer det Unionens retsinstanser at tage stilling til det arbejde, der er objektivt nødvendigt for sagens behandling i sin helhed (kendelsen i sagen Airtours mod Kommissionen, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
43. Hvis en parts advokater allerede har bistået denne under procedurer eller tiltag forud for den pågældende retssag, bør der tillige henses til advokaternes kendskab til relevante forhold for retssagen, hvilket har kunnet lette deres arbejde og begrænse den tid, de måtte bruge på sagen (Rettens kendelse af 13.1.2006, sag T-331/94 DEP, IPK-München mod Kommissionen, Sml. II, s. 51, præmis 59).
44. Denne konstatering er i princippet uændret, når der er et betydeligt antal sagsøgere, fordi alle de skridt, der skal tages i sagen, er formelle og standardiserede og ikke påvirker sagens retlige indhold.
45. Henset til det forhold, at A, som stod bag den pågældende transaktion, kunne fremsende alle relevante oplysninger til advokaterne i hovedsagen, var de dermed i stand til at levere deres ydelser mere effektivt og hurtigere. Denne betragtning har under alle omstændigheder, i hvert fald delvist, kunnet lette deres arbejde og begrænse den tid, de har måttet bruge på at forberede bemærkninger til anfægtelsen (kendelse af 6.3.2003, forenede sager T-226/00 DEP og T-227/00 DEP, Nan Ya Plastics og Far Eastern Textiles mod Rådet, Sml. II, s. 685, præmis 42, og kendelsen i sagen Airtours mod Kommissionen, præmis 29).
46. Det skal dernæst bemærkes, at selv om sagsøgerne i hovedsagen frit kunne betro flere advokater at repræsentere dem samtidigt for således at sikre bistand fra mere erfarne advokater, skal der først og fremmest tages hensyn til, om antallet af arbejdstimer kan anses for objektivt nødvendigt med henblik på sagens behandling, uanset hvor mange advokater der har delt arbejdet (Rettens kendelse af 30.10.1998, sag T-290/94 DEP, Kaysersberg mod Kommissionen, Sml. II, s. 4105, præmis 20).
47. Det fremgår imidlertid af den detaljerede omkostningsopgørelse, der er vedlagt denne begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, at det samlede antal arbejdstimer, hvorom der er anmodet om betaling, til et samlet vægtet gennemsnit af 240 EUR, udgør ca. 1 889 timer.
48. Selv om disse arbejdstimer forekommer behørigt berettigede ud fra et regnskabsmæssigt synspunkt, tilkommer det imidlertid Retten at tage hensyn til det kriterium, der er anført i præmis 25 ovenfor, nemlig at disse arbejdstimer er objektivt nødvendige.
49. For det første og således som det er fastslået i præmis 34 ovenfor, skal der ikke ske tilbagebetaling af udgifter, der ikke modsvarer et skridt i retsforhandlingerne for Retten, dvs. salærer for perioden fra den 13. juni til den 4. oktober 2002. Der skal heller ikke ske tilbagebetaling af salærer for perioden fra den 20. marts 2003 til den 22. oktober 2004, som ikke modsvarer noget processuelt skridt for Retten, således som det fremgår af sagsakterne.
50. For det andet skal det anføres, at det fremgår af opgørelsen over arbejdstimer, at visse opgaver ikke er direkte forbundet med forberedelsen af hovedsagen for Retten, navnlig hvad angår timer, der gik til at forberede en sag for en national ret (jf. præmis 35 ovenfor).
51. For det tredje indebærer fordelingen af arbejdet med at forberede processkrifter mellem flere advokater nødvendigvis, at der udføres et vist dobbeltarbejde (jf. i denne retning Rettens kendelse af 8.10.2008, sag T-324/00 DEP, CDA Datenträger Albrechts mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 91), således at Retten ikke skal anerkende alle de arbejdstimer, der er gjort krav på.
52. Således som det fremgår af salærnotaerne, blev der udarbejdet fire forskellige udkast til stævning og replik i hovedsagen. Salærerne for udarbejdelsen af flere forskellige udkast kan dog ikke anses for strengt nødvendige for retsforhandlingerne for Retten, og erstatning heraf er dermed ikke begrundet.
53. Ligeledes overstiger dels den tid, der er brugt på udarbejdelsen af stævningen i annullationssagen og begæringen om foreløbige forholdsregler, der har oversteget 1 000 timer, dels den tid, der er brugt på udarbejdelsen af replikken, som har oversteget 450 timer, i betragtelig grad det, der kan anses for nødvendigt hertil.
54. For det fjerde finder Retten, at den krævede timetakst for den tilknyttede advokat K’s ydelser, nemlig fra 380 til 400 EUR, klart overstiger det, der kan anses for passende honorering af en kompetent og erfaren fagmand, der er i stand til at arbejde effektivt og hurtigt (jf. i denne retning Rettens kendelse af 13.2.2008, sag T-31/00 DEP, Verizon Business Global mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 44). Herudover indebærer en hensyntagen til en betaling af et sådant niveau nødvendigvis en streng bedømmelse af det samlede antal arbejdstimer, der er nødvendigt for retssagen (jf. Rettens kendelse af 17.10.2008, sag T-33/01 DEP, Infront WM mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
55. På baggrund af det ovenstående skal den samlede arbejdstid for sagsøgernes advokater i hovedsagen, der er objektivt nødvendige for at repræsentere sagsøgerne i retssagen, fastsættes til 600 timer.
56. På baggrund af ovenstående forhold kan den udgift på 509 561,71 EUR, der er redegjort for i denne begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, ikke anses for at være objektivt nødvendig for hovedsagens behandling.
57. Under disse omstændigheder skal det salær, der skal erstattes som nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, fastsættes til 144 000 EUR.
58. I øvrigt skal der fastsættes et beløb på 2 000 EUR til forskellige udgifter afholdt med henblik på retsforhandlingerne for Retten, såsom rejseudgifter og udgifter til fotokopier.
59. På baggrund af de foregående betragtninger i det hele finder Retten, at de udgifter, som sagsøgerne med rimelighed kan kræve erstattet i hovedsagen med henblik på at tilbagebetale A de omkostninger, han har afholdt til sagsøgernes forsvar i sag T-34/02, bør fastsættes til 146 000 EUR.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
Det samlede omkostningsbeløb, som Europa-Kommissionen skal erstatte sagsøgerne, for så vidt som disse var parter i hovedsagen, fastsættes til 146 000 EUR.
Således bestemt i Luxembourg den 21. december 2010.