61993CC0076_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Piera Scaramuzza er tjenestemand ved Kommissionen i loenklasse B3. Igennem en aarraekke har hun arbejdet for Kommissionen i tredjelande. Den 4. januar 1988 blev hun ansat ved Kommissionens permanente delegation i Oslo og senere, den 17. juni 1991, tilknyttet Kommissionens kontor i New York.
2. Det loenningsregulativ, der er relevant for Piera Scaramuzza som tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, findes i bilag X til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber. Bilag X blev indsat i vedtaegten ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 3019/87 af 5. oktober 1987 (1). Bilag 10 har foelgende titel: "Saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, der goer tjeneste i et tredjeland". Artikel 11 i bilag X er saaledes affattet:
"Vederlaget samt de i artikel 10 naevnte godtgoerelser udbetales i belgiske franc i Belgien. De korrigeres med den koefficient, som anvendes paa vederlaget til tjenestemaend, der goer tjeneste i Belgien."
Artikel 12 i bilag X er saalydende:
"Ansaettelsesmyndigheden kan efter anmodning fra tjenestemanden beslutte helt eller delvis at udbetale vederlaget i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste. Vederlaget korrigeres da med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestestedet, og konverteres efter den tilsvarende vekselkurs.
I saerlige, behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden helt eller delvis foretage denne udbetaling i en anden valuta end den, der anvendes paa tjenestestedet, efter regler, der sikrer, at koebekraften opretholdes."
Kommissionen har vedtaget nogle interne direktiver vedroerende gennemfoerelsen af artikel 12 i bilag X. Det er i direktivernes artikel 1 bestemt:
"I henhold til artikel 12 i bilag X til vedtaegten udbetaler ansaettelsesmyndigheden efter anmodning fra tjenestemanden indtil 80% af hans nettovederlag i det lands valuta, hvor han goer tjeneste.
I behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden godkende, at der udbetales en stoerre del end de 80% i tjenestelandets valuta."
3. Den 1. oktober 1990 anmodede Piera Scaramuzza om at faa udbetalt hele sin loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, med tilbagevirkende gyldighed fra hendes tiltraedelse i Oslo at regne. Anmodningen blev afslaaet ved skrivelse af 12. februar 1991 fra generaldirektoeren for personale og administration.
4. Hun paaklagede afgoerelsen, men klagen blev udtrykkeligt afvist ved Kommissionens afgoerelse af 26. juli 1991. Piera Scaramuzza indbragte denne afgoerelse for Retten i Foerste Instans. Ved dom af 15. december 1992 (2) frifandt Retten Kommissionen. Piera Scaramuzza appellerede herefter sagen til Domstolen.
5. Piera Scaramuzza havde for Retten i Foerste Instans gjort to anbringender gaeldende. For det foerste, at artikel 1 i de interne direktiver var en tilsidesaettelse af artikel 12 i bilag X til vedtaegten, idet denne, ifoelge sagsoegeren, ikke begraensede den del af en tjenestemands loen, der kunne udbetales i lokal valuta, ligesom den ikke overlod ansaettelsesmyndigheden noget skoen. Retten i Foerste Instans forkastede dette anbringende og fastslog, at artikel 12 i bilag X og specielt udtrykket "kan ... beslutte" sammenholdt med udtrykket "efter anmodning fra tjenestemanden" gav ansaettelsesmyndigheden et vist skoen. Kommissionen havde ikke overskredet graenserne for sit skoen ved at fastsaette interne direktiver, der begraensede den del af vederlaget, der automatisk udbetaltes i tjenestelandets valuta, til 80%. En tjenestemand ville altid kunne faa hele sit vederlag udbetalt i tjenestelandets valuta, saafremt hans ansoegning var behoerigt begrundet.
6. Piera Scaramuzza gjorde for det andet gaeldende, at det i vedtaegtens artikel 64 og 65 indeholdte princip om, at den koebekraft, en tjenestemands loen har, ikke maatte variere efter tjenestestedet, var blevet tilsidesat. Hun gjorde ligeledes gjort gaeldende, at den af Kommissionen fulgte praksis medfoerte, at hun faktisk blev frakendt en del af sin loen. Saafremt hun i overensstemmelse med de interne direktivers artikel 1 skulle foere bevis for, hvorledes hun anvendte sin loen, ville der herved vaere tale om en indblanding i hendes privatliv i strid med artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne.
7. Retten i Foerste Instans forkastede disse argumenter med foelgende begrundelse (jf. punkt 17 og 18), som jeg kort vil gennemgaa senere.
Formaliteten
8. Under appelsagen har Piera Scaramuzza alene paaberaabt sig én appelgrund, nemlig a) at der er sket tilsidesaettelse af det almindelige retsprincip ° jf. vedtaegtens artikel 62 ° om, at en arbejdstager har ret til frit at raade over sit vederlag, samt b) at det almindelige retsprincip om respekt for privatlivet, jf. artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne, er blevet tilsidesat.
9. Kommissionen har gjort gaeldende, at sagsoegerens eneste appelgrund egentlig omfatter to forskellige anbringender: For det foerste, at hun er berettiget til frit at raade over sit vederlag, og for det andet, at der er tale om en angivelig tilsidesaettelse af respekten for privatlivet. Ifoelge Kommissionen har ingen af disse to anbringender vaeret gjort gaeldende under sagens behandling for Retten i Foerste Instans, hvorfor de begge boer afvises i medfoer af procesreglementets artikel 113, stk. 2, hvorefter "Der maa ikke i appelskriftet foretages nogen aendring af sagsgenstanden, som den har foreligget for Retten".
10. For saa vidt angaar det foerste anbringende har Kommissionen anfoert, at Piera Scaramuzza over for Retten gjorde gaeldende, at Kommissionen havde frakendt hende en del af hendes vederlag, mens hun under appelsagen har gjort gaeldende, at Kommissionen gennem formodningen i de interne direktivers artikel 1 begraenser hendes frihed til at anvende hele sin loen paa tjenestestedet. For saa vidt angaar det andet anbringende har Kommissionen gjort gaeldende, at den paastaaede tilsidesaettelse af det almindelige princip om respekten for privatlivet foerste gang blev gjort gaeldende i Piera Scaramuzza' s replik til Retten, samt at hun ikke under sagens behandling for Retten paaberaabte sig artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention.
11. Efter min opfattelse maa Kommissionens argumenter vedroerende sagens formalitet forkastes. For saa vidt angaar det foerste punkt er forskellen mellem det anbringende, Piera Scaramuzza har gjort gaeldende under appelsagen, og det hun anfoerte under sagens behandling i Foerste Instans, ikke saa stor, som det kunne synes. Argumentet om, at Kommissionen afskaerer hende fra at anvende sin loen til hvad og hvor, hun har lyst, skal ikke tages bogstaveligt. Man kunne mene, at hun frit kunne anvende de 20% af loennen, der udbetales hende i belgiske franc. Hun kan f.eks. overfoere denne del til Norge eller et hvilket som helst andet land (med forbehold af gaeldende valutabestemmelser). Men maaske synes hun, at det ikke er umagen vaerd, fordi de 20% korrigeres med justeringskoefficienten for Belgien, og ikke den hoejere justeringskoefficient for Norge, hvilket medfoerer, at koebekraften formindskes ved overfoersel til Norge. I realiteten er der saaledes tale om, at hun paa ny argumenterer for, at hun fratages en del af den loen, hun ville vaere berettiget til, saafremt de relevante bestemmelser blev anvendt korrekt.
12. For saa vidt angaar den paastaaede tilsidesaettelse af beskyttelsen af hendes privatliv, der er en grundlaeggende ret, skal jeg blot bemaerke, at Retten i praemis 27 i den appellerede dom henviste til Piera Scaramuzza' s anbringende om, at respekten for hendes privatliv i strid med artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne ville blive kraenket, saafremt det kraevedes, at hun foerte bevis for sine udgifters art og sammensaetning. Det er korrekt, at Piera Scaramuzza ikke for Retten udtrykkeligt paaberaabte sig artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention. Denne bestemmelse og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne har imidlertid i det store hele samme indhold. Da en af disse bestemmelser blev paaberaabt for Retten, og da der blev henvist til det grundlaeggende retsprincip om beskyttelse af privatlivet, er det rimeligt at antage, at den under appelsagen anfoerte henvisning til den anden bestemmelse alene maa anses for en uddybning af et argument, der allerede er blevet gjort gaeldende i foerste instans.
Realiteten
13. I vedtaegtens artikel 62 er det bestemt, at "tjenestemanden har ... paa grundlag af sin udnaevnelse ret til det vederlag, der svarer til hans loenklasse og -trin." Artikel 63, stk. 1, er saaledes affattet:
"Tjenestemandens vederlag lyder paa belgiske franc. Det udbetales i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste."
Artikel 64, stk. 1, har foelgende ordlyd:
"Tjenestemandens vederlag, udtrykt i belgiske franc, skal efter fradrag af de beloeb, der tilbageholdes i henhold til denne vedtaegt eller gennemfoerelsesforordningerne til denne vedtaegt, korrigeres med en koefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhaengig af de forskellige tjenestesteders levevilkaar."
Ifoelge vedtaegtens artikel 65 paahviler det Raadet hvert aar at undersoege loenningsniveauet for tjenestemaendene og de oevrige ansatte.
14. Ifoelge Domstolens faste praksis er formaalet med vedtaegtens artikel 64 og 65 i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet at sikre en opretholdelse af den samme koebekraft for alle tjenestemaend i samme loenklasse- og trin, uanset tjenestested (3).
15. De "saerlige undtagelsesbestemmelser" i bilag X til vedtaegten indeholder en undtagelse fra artikel 63 og 64 for saa vidt angaar tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland. Disse bestemmelser, sammenholdt med Kommissionens interne direktiver, bevirker, at ansaettelsesmyndigheden efter anmodning fra tjenestemanden udbetaler indtil 80% af tjenestemandens vederlag i tjenestelandets valuta (korrigeret med den relevante justeringskoefficient herfor), samt at ansaettelsesmyndigheden kun kan udbetale en stoerre procentdel af tjenestemandens vederlag i tjenestelandets valuta (korrigeret med justeringskoefficienten), saafremt tjenestemanden behoerigt har begrundet sin anmodning herom. Den del af tjenestemandens vederlag, der ikke udbetales i tjenestelandets valuta, udbetales i belgiske franc og korrigeres med justeringskoefficienten for Belgien.
16. Den forskelsbehandling, som Piera Scaramuzza er udsat for i forhold til en tjenestemand, der goer tjeneste i en medlemsstat, vedroerer saaledes kun 20% af hendes loen. Hvis hun oensker denne del af vederlaget udbetalt i tjenestelandets valuta, korrigeret med den paagaeldende justeringskoefficient, skal hun angive saerlige grunde, der sandsynliggoer, at hun har behov for at anvende mere end 80% af sin loen i tjenestelandet. Hendes argument om, at hun frakendes en del af sit vederlag, er saaledes kun korrekt, hvis der ikke er en objektiv begrundelse for at behandle hende anderledes end en tjenestemand, der goer tjeneste i en medlemsstat for saa vidt angaar disse 20% af hendes loen.
17. Retten fastslog efter en tilbundsgaaende undersoegelse af spoergsmaalet, som anfoert i dommens praemis 32-56, at den naevnte forskelsbehandling var objektivt begrundet. Retten bemaerkede, at de relevante bestemmelser var baseret paa en formodning om, at tjenestemaend, der goer tjeneste i en medlemsstat, maa antages at anvende hele deres loen i tjenestelandet, mens tjenestemaend, der goer tjeneste i tredjelande, kun kan antages at anvende 80% af deres loen paa tjenestestedet. Denne formodning maatte navnlig anses for rimelig under hensyn til, at sidstnaevnte gruppe af tjenestemaend faar stillet fri bolig til raadighed og kan opnaa fuld daekning for udgifter til sygesikring, mens tjenestemaend, der goer tjeneste i en medlemsstat, selv maa afholde udgifterne til bolig og baere 20% af deres sygesikringsudgifter (jf. praemis 46 i den appellerede dom).
18. Retten fandt det rimeligt, at den del af vederlaget til en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, som ikke formodes anvendt paa tjenestestedet, er fastsat til 20%. Retten bemaerkede, at tjenestemaend, der gjorde tjeneste i et tredjeland, indtil bilag X i vedtaegten traadte i kraft, maatte erlaegge 15-20% af deres vederlag til deres institution som delvis daekning af udgifterne til den bolig, de fik stillet til raadighed af deres institution. De 20% svarede endvidere til den vaegt, som posten "bolig" var tillagt ved beregningen af justeringskoefficienter for de forskellige tjenestesteder (praemis 48).
19. Jeg kan i det hele tilslutte mig Rettens begrundelser for at antage, at forskelsbehandlingen af tjenestemaend, der goer tjeneste i en medlemsstat og i andre stater, er begrundet i objektive hensyn.
20. Piera Scaramuzza har ikke under appelsagen henvist til specielle mangler ved argumentationen i Rettens dom. Hun finder, at Retten med sin godkendelse af Kommissionens praksis, der bygger paa de interne direktivers artikel 1, har accepteret en grov kraenkelse af det almindelige retsprincip om, at tjenestemaend selv kan bestemme, hvorledes de vil anvende deres loen; en kraenkelse, som Kommissionen kun vil afhjaelpe under en procedure, der kraenker det grundlaeggende retsprincip om respekt for privatlivet. Hun har anfoert, at den omstaendighed, at en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, faar stillet en fri bolig til raadighed og faar daekket samtlige udgifter til sygesikring, er fuldstaendig irrelevant; den omstaendighed, at hun ikke skal afholde disse udgifter paa tjenestestedet, boer ikke kunne begraense hendes ret til at anvende hele sin loen dér.
21. Som allerede naevnt er den paagaeldende bestemmelse hverken til hinder for, at Piera Scaramuzza anvender sin loen til hvad og hvor, hun har lyst, eller for, at hun overfoerer de 20% fra Belgien til hendes tjenestested. Hun kan selvfoelgelig mene, at det kun har interesse, saafremt de 20% reguleres med justeringskoefficienten for hendes tjenestested. Saafremt hun oensker, at de 20%, eller en del heraf, korrigeres med den paagaeldende justeringskoefficient, maa hun i medfoer af de interne direktivers artikel 1 forelaegge Kommissionen en behoerigt begrundet anmodning om, at der skal udbetales en stoerre del end de 80% af hendes loen i tjenestestedets valuta.
22. Piera Scaramuzza har modsat sig dette krav under henvisning til, at det ville vaere en indblanding i hendes privatliv i strid med artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne. Begge disse traktater fastslaar, at enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin korrespondance.
23. Selv om artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne blev paaberaabt i foerste instans (hvilket klart fremgaar af praemis 27 i den appellerede dom), har Retten ikke i sin ellers udtoemmende gennemgang udtrykkeligt taget stilling til den paastaaede kraenkelse af disse grundrettigheder. Jeg anser det imidlertid ikke for rimeligt at ophaeve dommen af denne grund.
24. Ifoelge Domstolens faste praksis (4) hoerer grundrettighederne til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte. I den forbindelse laegger Domstolen de forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af nationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. Den europaeiske menneskerettighedskonvention er herved af saerlig betydning.
25. Det er klart, at faellesskabsinstitutionerne ved deres anvendelse af vedtaegten i forhold til de ansatte tjenestemaend skal respektere disse grundrettigheder, herunder respekten for privatlivet, der er indeholdt i artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention. Jeg finder imidlertid ikke, at en bestemmelse om, at en tjenestemand behoerigt skal begrunde en anmodning om at faa udbetalt en stoerre del end 80% af sit vederlag i tjenestelandets valuta, i sig selv indebaerer en kraenkelse af den grundlaeggende ret til respekt for hans privatliv.
26. Dette betyder ikke, at en saadan bestemmelse i praksis aldrig ville kunne foere til en kraenkelse af respekten for privatlivet. Dette er i hoej grad afhaengig af, hvilken form for oplysninger Kommissionen kraever for at imoedekomme en anmodning om udbetaling af en stoerre del end 80% af tjenestemandens vederlag i tjenestestedets valuta. Saafremt Kommissionen stiller sig tilfreds med en erklaering om, dels at tjenestemanden ikke har oekonomiske forpligtelser i Belgien eller i sin hjemstat, og som dels indeholder de mest basale oplysninger om usaedvanlige udgifter, som han har paataget sig i tjenestelandet (f.eks. anskaffelse af et hus, en sejlbaad eller et mobil-home), kan jeg ikke tro, at en saadan redegoerelse vil kunne kraenke tjenestemandens ret til respekt for sit privatliv. Hvis Kommissionen derimod kraevede detaljerede oplysninger om samtlige udgifter, tjenestemanden havde haft gennem en vis periode, eller kraevede indsigt i samtlige hans kontoudtog, ville sagen naturligvis stille sig anderledes.
27. Piera Scaramuzza har ikke gjort gaeldende, at der er blevet stillet krav om saadanne oplysninger. Hun har alene gjort indsigelse mod reglen som saadan. Af de netop anfoerte grunde finder jeg, at hendes indsigelse boer forkastes.
28. Heraf foelger, at appellen boer afvises.
Sagens omkostninger
29. I medfoer af procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne som hovedregel selv deres egne omkostninger i tvister mellem institutionerne og deres ansatte. I medfoer af procesreglementets artikel 122, andet afsnit, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel ivaerksat af institutionernes tjenestemaend eller oevrige ansatte. Procesreglementets artikel 69, stk. 2, skal foelgelig finde anvendelse, hvorefter det paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger.
Forslag til afgoerelse
30. Jeg forslaar herefter Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
"1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger."
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° EFT L 286, s. 3.
(2) ° Sag T-75/91, Scaramuzza mod Kommissionen, Sml. II, s. 2557.
(3) ° Jf. f.eks. dom af 23.1.1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 221, praemis 22.
(4) ° Jf. f.eks. dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 41.