61995TJ0188_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-188/95,
Waterleiding Maatschappij »Noord-West Brabant« NV, Oudenbosch (Nederlandene), ved advokat Pieter H.L.M. Kuypers, Breda, og advokat Hans M. Gilliams, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jean-Marie Bauler, 47, Grand-rue,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Hubert van Vliet, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsoegt,
stoettet af
Kongeriget Nederlandene ved assisterende juridiske konsulenter Marc Fierstra og Johannes Steven van den Oosterkamp, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg paa Nederlandenes Ambassade, 5, rue C.M. Spoo,
intervenient,
angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning SG(95) D/8442 af 3. juli 1995 vedroerende stoette NN 13/95 - Nederlandene - Wet belastingen op milieugrondslag,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Fjerde Udvidede Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas, K. Lenaerts, J.D. Cooke og M. Jaeger,
justitssekretaer: fuldmaegtig A. Mair,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 25. marts 1998,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Sagens faktiske omstaendigheder
I 1992 forelagde den nederlandske regering det nederlandske parlament (Staten-Generaal) et lovforslag benaevnt »Wet op de verbruiksbelastingen op milieugrondslag«, der senere blev til Wet belastingen op milieugrondslag (lov om forbrugsafgifter til beskyttelse af miljoeet, herefter »WBM«). Regeringen foreslog at paalaegge to produkter - grundvand og affald - nye forbrugsafgifter og at indfoeje reglerne om den allerede eksisterende afgift af braendstof i denne lov. Der foresloges en afgift paa 0,25 NLG pr. m3 grundvand indvundet af vandforsyningsselskaber [artikel 9, litra a)]. En nedsat sats paa 0,125 NLG pr. m3 skule finde anvendelse paa andre virksomheder, der selv indvandt grundvand (herefter »selvforsynende virksomheder«) [artikel 9, litra b)]. Der blev imidlertid foreslaaet en fuldstaendig fritagelse for afgiften af grundvand for selvforsynende virksomheder med en udvindingskapacitet, der var mindre end eller lig med 10 m3 i timen [artikel 8, litra a)]. En virksomheds indvinding af vand til brug for kunstvanding eller markvanding var ligeledes fritaget paa betingelse af, at indvindingen ikke oversteg 100 000 m3 [artikel 8, litra e)]. Afgiften af affald var fastsat til 28,50 NLG pr. 1 000 kilo (artikel 18). Lovforslaget indeholdt en fritagelse for affaldsafgiften for genbrug af opgravet slam, der ikke kan renses, og af forurenet jord, der ikke kan renses (artikel 17).
2 Ved skrivelse af 7. august 1992 underrettedes Kommissionen om lovforslaget i medfoer af EF-traktatens artikel 93, stk. 3.
3 Ved skrivelse af 3. december 1992 meddelte Kommissionen den nederlandske regering, at den den 25. november 1992 havde truffet beslutning SG(92) D/17278 om ikke at rejse indsigelse mod stoetteforanstaltninger, der var indeholdt i WBM, vedroerende afgifterne af indvinding af grundvand og vedroerende affald, der tilbydes en virksomhed, der behandler affald.
4 Kommissionen anfoerte i denne skrivelse, at forbrugsafgiften af indvinding af grundvand aabnede mulighed for afgiftslettelser, nemlig:
- en raekke permanente og midlertidige undtagelser for smaa vandindvindingsanlaeg, undtagelser, der fungerer som taerskler for at forenkle fremgangsmaaden ved opkraevningen af afgiften
- en differentieret sats, afhaengig af om indvindingen foretages af vandforsyningsselskaber eller af selvforsynende virksomheder.
5 Denne beslutning er naevnt i De Europaeiske Faellesskabers Tidende af 24. marts 1993 (EFT C 83, s. 3).
6 Ved skrivelse af 6. december 1993 gav den nederlandske regering i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen underretning om et forslag til aendring af WBM. De paataenkte aendringer drejede sig bl.a. om afgiftssatsen for grundvand, som herefter skulle fastsaettes til 0,34 NLG for vandforsyningsselskaber og 0,17 NLG for selvforsynende virksomheder [ny artikel 9, litra a) og b)].
7 Ved skrivelse af 13. april 1994 gav Kommissionen den nederlandske regering meddelelse om sin beslutning af 29. marts 1994 om ikke at rejse indsigelse mod disse aendringer.
8 Denne beslutning er naevnt i EF-Tidende af 4. juni 1994 (EFT C 153, s. 20).
9 Ved skrivelse af 27. oktober 1994 gav den nederlandske regering herefter i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen underretning om et forslag til aendring af WBM, som den havde forelagt det nederlandske parlament den 13. oktober 1994, og hvorved der indfoertes en permanent og to midlertidige justeringer.
10 For saa vidt angik afgiften af grundvand foreslog regeringen to lempelser af afgiftslovgivningen (herefter »fritagelse for skyllevand«), nemlig en fritagelse for indvinding af grundvand til brug for skylning af genbrugsemballage [ny artikel 8, litra h), i WBM] og muligheder for afgiftsgodtgoerelse til virksomheder, der modtager vand fra et vandforsyningsselskab med henblik paa skylning af genbrugsemballage (ny artikel 10 A).
11 Med hensyn til afgiften af affald foresloges en forhoejelse fra 28,5 til 29,20 NLG pr. 1 000 kilo (ny artikel 18 i WBM), en mulighed for afgiftsgodtgoerelse til enhver, der leverer affaldsstoffer fra afsvaertning til bearbejdning (ny artikel 18 A, stk. 1, herefter »fritagelse for affaldsstoffer fra afsvaertning«), og til enhver, der leverer genbrugsaffald af plastmateriale til en virksomhed, der behandler affald (ny artikel 18 A, stk. 2, herefter »fritagelse for genbrugsaffald af plastmateriale«).
12 Ved skrivelse af 25. november 1994 anmodede Kommissionen om supplerende oplysninger, som den nederlandske regering gav ved skrivelse af 20. december 1994. I denne meddelte den nederlandske regering Kommissionen, at det nederlandske parlaments andetkammer i mellemtiden havde vedtaget lovforslaget med enkelte aendringer, hvoraf en bestod i midlertidigt at ligestille renseligt, opgravet slam med slam, der ikke kan renses.
13 Den endelige affattelse af WBM med disse aendringer stadfaestedes den 23. december 1994 af de nederlandske myndigheder. Loven traadte i kraft den 1. januar 1995.
14 I mellemtiden havde sagsoegeren, der er et nederlandsk vandforsyningsselskab, og Vereniging van Exploitanten van Waterleidingsbedrijven in Nederland (herefter »VEWIN«) den 16. december 1994 indgivet en klage til Kommissionen, hvori det gjordes gaeldende, at WBM var uforenelig med faellesskabsretten, og hvori Kommissionen bl.a. opfordredes til at igangsaette en regulaer undersoegelse af de omtvistede stoetteforanstaltninger i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, og at hoere klagerne, foer den traf afgoerelse.
15 Ved skrivelse af 25. januar 1995 vedroerende »Stoetteforanstaltning NN 13/95 (N639/94) - Forslag til lov om aendring af WBM« meddelte Kommissionen den nederlandske regering, at lovens stoetteforanstaltninger blev betragtet som ikke meddelt, da forslaget til lov om aendring af WBM, hvorved der indfoertes en permanent og to midlertidige justeringer, var blevet vedtaget og var traadt i kraft, foer Kommissionen havde godkendt dem. Ved denne lejlighed anmodede Kommissionen om at faa tilsendt WBM's fuldstaendige tekst.
16 Den 15. februar 1995 tilsende den nederlandske regering Kommissionen denne tekst. Regeringen meddelte, at teksten var identisk med den, der allerede var sendt med skrivelsen af 20. december 1994. Regeringen tilfoejede, at godtgoerelsen af opkraevede afgifter foerst ville ske fra den 1. april 1995, hvilket ville give Kommissionen tilstraekkelig tid til at traeffe sin beslutning.
17 Den 17. marts 1995 indgav sagsoegeren og VEWIN en supplerende klage, hvori det paa ny kraevedes, at Kommissionen igangsatte en regulaer undersoegelse af de omtvistede stoetteforanstaltninger, og hvori Kommissionen opfordredes til at beordre gennemfoerelsen af WBM suspenderet.
18 Ved beslutning SG(95) D/8442 af 3. juli 1995 vedroerende stoette NN 13/95 - Nederlandene - Wet belastingen op milieugrondslag (herefter »den anfaegtede beslutning«) meddelte Kommissionen den nederlandske regering sin opfattelse af situationen:
»Stoetteforanstaltningerne i WBM, der falder ind under anvendelsesomraadet for EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og EOES-aftalens artikel 61, stk. 1, kan anses for at vaere forenelige med faellesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EOES-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c), da de er i overensstemmelse med reglerne i punkt 3.4 i faellesskabsrammebestemmelserne for statsstoette til miljoebeskyttelse« (den anfaegtede beslutning, s. 9, syvende afsnit).
19 Ved skrivelse af 2. august 1995 meddelte Kommissionen klagerne, at den godkendte de stoetteforanstaltninger, de havde klaget over i deres to ovennaevnte klager. Den vedlagde skrivelsen en kopi af den anfaegtede beslutning.
Retsforhandlinger og parternes paastande
20 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. oktober 1995 har sagsoegeren anlagt sag med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.
21 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 11. december 1995 har Kommissionen i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, rejst en formalitetsindsigelse.
22 Ved kendelse af 27. marts 1996 har Kongeriget Nederlandene faaet tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for Kommissionens paastande.
23 Ved kendelse af 17. oktober 1996 har Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) henskudt formalitetsindsigelsen til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.
24 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres.
- For det tilfaelde, at den anfaegtede beslutning ikke kan annulleres paa grundlag af de fire foerste af sagsoegeres anbringender, paalaegges det Kommissionen at fremlaegge alle interne dokumenter vedroerende vedtagelsen af denne beslutning, for at det kan afgoeres, om beslutningen er blevet vedtaget under anvendelse af kollegialitetsprincippet og i overensstemmelse med Kommissionens forretningsorden.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
25 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Subsidiaert frifindes Kommissionen.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26 Intervenienten har nedlagt paastand om, at Kommissionens paastande tages til foelge.
27 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har imidlertid anmodet parterne om foer den mundtlige forhandling at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal, hvilket parterne har gjort inden for de fastsatte frister.
28 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og har besvaret spoergsmaal fra Retten i retsmoedet, der afholdtes den 25. marts 1998.
Retlige bemaerkninger
29 Sagsoegeren har paaberaabt sig seks anbringender til stoette for sit soegsmaal, nemlig for det foerste, at den procedure, der foerte til, at proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, ikke blev indledt, ikke blev gennemfoert forskriftsmaessigt, for det andet, at traktatens artikel 190 er tilsidesat, for det tredje, at der er sket en tilsidesaettelse af en raekke generelle retsgrundsaetninger i faellesskabsretten, for det fjerde, at der foreligger magtfordrejning, for det femte, at traktatens artikel 163 er tilsidesat, og for det sjette, at den formelle procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2, ikke blev indledt for saa vidt angaar forskellige former for stoette efter WBM, som Kommissionen tidligere har godkendt.
30 Da sagsoegeren har frafaldet sit femte anbringende i retsmoedet, er det andet punkt i sagsoegerens paastand i staevningen om, at der skulle traeffes foranstaltninger med hensyn til sagens tilrettelaeggelse til stoette for dette anbringende, bortfaldet.
Formaliteten
31 Kommissionen og intervenienten er af den opfattelse, at sagen skal afvises af to grunde. Dels er sagsoegeren ikke umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand, og dels er den anfaegtede beslutning en bekraeftende afgoerelse, for saa vidt som beslutningen erklaerer forskellige former for stoette i henhold til WBM, som allerede var godkendt ved beslutninger, der i mellemtiden var blevet endelige, for forenelige med faellesmarkedet.
32 Foerst behandles de to anbringender fremsat til stoette for afvisningspaastanden, og derpaa behandles visse saerlige omstaendigheder, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette for, at sagen kan antages til realitetsbehandling.
A - Spoergsmaalet, om sagsoegeren er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning
Parternes argumenter
33 Kommissionen har gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke er individuelt beroert af den anfaegtede beslutning.
34 I saa henseende fremgaar det af Domstolens og Rettens faste praksis, at alene virksomheder, der er i direkte konkurrence med modtagerne af en statsstoette, efter omstaendighederne kan vaere individuelt beroert af en beslutning om godkendelse af stoetten.
35 I det foreliggende tilfaelde var de virksomheder, der modtog stoetten, virksomheder i foedevareindustrien, papir- og kartonindustrien og i genbrugsindustrien for plastmateriale. De befandt sig saaledes ikke i en direkte konkurrencesituation i forhold til sagsoegeren, der er et vandforsyningsselskab. Sagsoegeren befandt sig heller ikke i en konkurrencesituation i forhold til de selvforsynende virksomheder, der havde opnaaet tilladelse til selv at udvinde grundvand til brug ved fremstillingen af andre produkter.
36 I retsmoedet har Kommissionen under henvisning til Rettens dom af 5. november 1997 (sag T-149/95, Ducros mod Kommissionen, Sml. II, s. 2031, praemis 33-43) og Rettens kendelse af 18. februar 1998 (sag T-189/97, Comité d'entreprise de la Société française de production mod Kommissionen, Sml. II, s. 335, praemis 42) yderligere anfoert, at selv om sagsoegeren havde status som interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand, ville dette ikke vaere tilstraekkeligt til at vise, at sagsoegeren var individuelt beroert af den anfaegtede afgoerelse i den forstand, der er fastslaaet ved Domstolens dom af 15. juli 1963 i sagen Plaumann mod Kommissionen (sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411, paa s. 414, org. ref.: Rec. s. 197, paa s. 223).
37 Kommissionen har i oevrigt gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke kan vaere individuelt beroert, fordi den anfaegtede beslutning har alment indhold og alene godkender anvendelsen af afgiftsregler af generel karakter. En saadan beslutning finder anvendelse paa objektivt afgraensede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt (Rettens dom af 5.6.1996, sag T-398/94, Kahn Scheepvaart mod Kommissionen, Sml. II, s. 477). Foelgelig beroerer den kun sagsoegeren paa grund af virksomhedens objektive status som vandforsyningsselskab.
38 Kommissionen har bestridt sagsoegerens paastand om, at den omtvistede stoette finansieres gennem afgifter, der paalaegges sagsoegeren. Provenuet af de afgifter, der opkraeves i henhold til WBM, indgaar i den nederlandske stats almindelige budget. Under alle omstaendigheder er stoettens finansiering helt uden betydning for spoergsmaalet om sagens formalitet. Sagen kan ikke antages til realitetsbehandling, blot fordi sagsoegeren anser sig for ramt, fordi virksomheden skal betale visse afgifter fastsat i WBM, idet denne omstaendighed ikke har nogen forbindelse med eventuelle stoetteelementer, der er indeholdt i denne lov.
39 Intervenienten har anfoert, at de kriterier, der er fastlagt i retspraksis med henblik paa at identificere de personer, der er individuelt beroert af en kommissionsbeslutning om at godkende en statsstoette, efter at Kommissionen har fulgt den formelle procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2, ogsaa boer finde anvendelse i tilfaelde, hvor Kommissionen traeffer en beslutning i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, efter en indledende undersoegelse. Denne parallelitet begraenser antallet af mulige soegsmaal rettet mod beslutninger truffet i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, for paa én gang at respektere formaalet med et saadant soegsmaal, nemlig at beskytte de beroerte parters rettigheder i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, og anvendelsesomraadet for traktatens artikel 173, stk. 4.
40 Intervenienten har ligesom Kommissionen understreget, at en sagsoeger skal befinde sig i en konkurrencesituation i forhold til virksomheder, der modtager den paagaeldende stoette, for at vaere individuelt beroert af beslutningen om godkendelse. I det foreliggende tilfaelde stoettes sagsoegerens kritik alene paa den omstaendighed, at sagsoegeren skal betale den afgift, der er fastsat i WBM. Kritikken har saaledes ingen som helst forbindelse med en konkurrence, som sagsoegeren staar over for i sin virksomhed. Sagsoegeren har dermed ikke paavist, paa hvilket grundlag den anfaegtede beslutning kan skade virksomhedens retmaessige interesser og i vaesentlig grad paavirke dens situation paa det paagaeldende marked, saaledes som det kraeves ifoelge Domstolens dom af 28. januar 1986 i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen (sag 169/84, Sml. s. 391, praemis 28). I oevrigt indebaerer den blotte omstaendighed, at sagsoegeren driver en vandforsyningsvirksomhed, ikke noedvendigvis, at den er i konkurrence med de virksomheder, der modtager stoette i henhold til WBM.
41 Den nederlandske regering har anfoert, at sagsoegerens interesse ikke bestaar i afskaffelse af de afgiftslettelser, der er fastlagt i WBM, men i afskaffelsen af de afgifter paa affald og paa grundvand, der er fastsat ved loven. I saa henseende har sagsoegeren selv anfoert, at virksomheden i vaesentlig grad er beroert af afgiften paa affald, idet vandforsyningsvirksomheder producerer store maengder renseligt slam, hvoraf der skal betales affaldsafgift. Under henvisning til Rettens dom af 17. september 1992 i sagen NBV og NVB mod Kommissionen (sag T-138/89, Sml. II, s. 2181, praemis 33) og af 27. april 1995 i sagen Casillo Grani mod Kommissionen (sag T-443/93, Sml. II, s. 1375, praemis 7) og til Domstolens dom af 19. oktober 1995 i sagen Rendo. m.fl. mod Kommissionen (sag C-19/93 P, Sml. I, s. 3319, praemis 12-16) har den nederlandske regering gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke har soegsmaalsinteresse. Dels er virksomheden ikke konkurrent til stoettemodtagerne, hvorfor en eventuel annullation af den anfaegtede beslutning ikke ville paavirke virksomhedens konkurrencesituation. Dels ville en saadan annullation ikke paavirke sagsoegerens stilling som afgiftspligtig efter WBM, idet sagsoegeren stadig ville skulle betale de afgifter, der er fastsat ved denne lov.
42 Sagsoegeren har heroverfor anfoert, at virksomheden er individuelt beroert af den anfaegtede beslutning. Betingelserne for at admittere et soegsmaal rettet mod en kommissionsbeslutning truffet i forbindelse med den indledende procedure efter traktatens artikel 93, stk. 3, er lempeligere end dem, der gaelder for et soegsmaal mod en kommissionsbeslutning truffet i forbindelse med den formelle procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2. De har til formaal at beskytte de processuelle rettigheder, som de beroerte har i henhold til denne sidstnaevnte bestemmelse. Alle interesserede parter har uden forskel adgang til at anfaegte en beslutning truffet i forbindelse med den indledende procedure. De interesserede parter i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand er ikke blot den eller de stoettemodtagende virksomheder, men alle »de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser maatte vaere beroert af den tildelte stoette, herunder navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer« (Domstolens dom af 14.11.1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, praemis 16, og af 19.5.1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487, praemis 24). Anvendelsen af adverbiet »navnlig« viser, at Domstolen alene har naevnt konkurrenterne til de virksomheder, der modtager stoetten, som eksempel. Foelgelig er det tilstraekkeligt at bevise en aarsagsforbindelse mellem paa den ene side ydelsen af stoetten og paa den anden side den skade, der er lidt af den person eller virksomhed, der ivaerksaetter et annullationssoegsmaal, uden at det er noedvendigt, at denne person eller virksomhed befinder sig i en konkurrencesituation i forhold til stoettemodtageren.
43 Under alle omstaendigheder befinder sagsoegeren sig i en konkurrencesituation i forhold til selvforsynende virksomheder, i det omfang disse som resultat af WBM overgaar fra at modtage forsyninger fra vandforsyningsselskaber som sagsoegeren til selv at foretage indvinding (se nedenfor, praemis 45).
44 Sagsoegeren er i vaesentlig grad beroert af afgiften paa affald, idet vandforsyningsvirksomheder producerer store maengder renseligt slam, hvoraf der betales affaldsafgift.
45 I oevrigt har sagsoegeren mistet indtaegter som foelge af afvandringen af virksomheder, der paa grund af stoetteforanstaltningerne i WBM er overgaaet fra at modtage vandforsyning fra sagsoegeren til selv at indvinde. Ifoelge WBM gaelder der nemlig fritagelser for selvforsynende virksomheder, og disse fritagelser goer det indvundne vand vaesentlig billigere end vand koebt hos sagsoegeren. Der eksisterer saaledes en direkte aarsagsforbindelse mellem fritagelserne for selvforsynende virksomheder og det tab, sagsoegeren har lidt.
46 Fritagelsen for skyllevand har samme virkning. Brugerne af dette vand er nemlig for et meget stort antals vedkommende selvforsynende virksomheder. Vandforbrugernes afvandring medfoerer uvaegerligt yderligere stigninger i vandprisen, der efterhaanden fremprovokerer en yderligere afvandring i retning af egenindvinding, idet stoerstedelen af et vandforsyningsselskabs omkostninger er faste omkostninger. Det er indlysende, at vandprisen stiger, hvis omkostningerne skal fordeles paa et faldende antal forbrugere.
47 Hertil kommer, at sagsoegeren er beroert af den ydede stoette for saa vidt denne i henhold til WBM finansieres ved hjaelp af en forhoejelse af affaldsafgiften fra 28,50 til 29, 20 NLG. Sagsoegeren baerer saaledes en yderligere afgiftsbyrde for at finansiere stoette ydet til andre virksomheder. Sagsoegeren er derfor beroert af stoetten.
48 WBM blev vedtaget for at paavirke den distribuerede vandmaengde og forbruget af vand. Sagsoegeren, der er et vandforsyningsselskab, er dermed beroert af de stoetteforanstaltninger, WBM indeholder.
49 Vandforsyningsselskaberne indtager en saerstilling i forhold til WBM. De er de eneste virksomheder, der rammes af den fulde afgiftssats vedroerende grundvand. Da WBM blev vedtaget, var antallet af vandforsyningsselskaber, der ramtes af den fulde afgiftssats, kendt og kunne identificeres, hvorfor de udgjorde en afgraenset gruppe, hvis medlemmer er individualiseret ved den afgift, der indfoertes ved WBM.
Rettens bemaerkninger
50 Traktatens artikel 173, stk. 4, giver fysiske og juridiske personer adgang til at anfaegte beslutninger, der retter sig til dem, samt beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer dem umiddelbart og individuelt.
51 I den foreliggende sag skal der foerst foretages en undersoegelse af begrebet interesseret part som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2, som betingelse for soegsmaalsadgang. Det skal derpaa afgoeres, om sagsoegeren faktisk har status som interesseret part i denne bestemmelses forstand.
- Om begrebet interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2, som betingelse for soegsmaalsadgang
52 I traktatens artikel 93 maa der skelnes mellem paa den ene side den indledende undersoegelse, der behandles i stk. 3, og som alene har til formaal at goere det muligt for Kommissionen af danne sig en umiddelbar opfattelse med hensyn til den omhandlede stoettes fuldstaendige eller delvise forenelighed, og paa den anden side undersoegelsesfasen i artikel 93, stk. 2. Det er alene i forbindelse med denne, der har til formaal at goere det muligt for Kommissionen at faa fuldstaendigt kendskab til samtlige sagens omstaendigheder, at traktaten paalaegger Kommissionen en forpligtelse til at give de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger (Domstolens dom i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., praemis 22, dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203, praemis 16, og af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, Sml. I, s. 1719, praemis 38).
53 Naar Kommissionen uden at indlede proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, paa grundlag af samme artikels stk. 3 konstaterer, at en stoette er forenelig med faellesmarkedet, kan de interesserede parter, der er indroemmet disse processuelle garantier, kun opnaa, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe Kommissionens beslutning for Faellesskabets retsinstanser (dommen i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., praemis 23, i sagen Matra mod Kommissionen, a.st., praemis 17, og i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, a.st., praemis 40). Derfor admitterer Domstolen og Retten en sag anlagt af en interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand, hvori der paastaas annullation af en beslutning truffet i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, naar den interesserede part ved anlaeggelsen af sagen soeger at sikre de processuelle rettigheder, han har i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (dommen i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., praemis 23-26, og i sagen Matra mod Kommissionen, a.st., praemis 17-20; Rettens dom af 22.10.1996, sag T-266/94, Skibsvaerftsforeningen m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1399, praemis 45).
54 Naar en sagsoeger derimod ikke soeger at opnaa annullation af en beslutning truffet under den indledende procedure efter traktatens artikel 93, stk. 3, med den begrundelse, at Kommissionen har tilsidesat forpligtelsen til at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, eller med den begrundelse, at de proceduremaessige garantier, som er hjemlet i sidstnaevnte bestemmelse, er blevet tilsidesat, er den omstaendighed, at sagsoegeren maatte kunne betragtes som interesseret part i artikel 93, stk. 2's forstand, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at sagsoegeren kan antages at vaere individuelt beroert som anfoert i traktatens artikel 173, stk. 4 (dommen i sagen Skibsvaerftsforeningen mod Kommissionen, a.st., praemis 45). I et saadant tilfaelde kan sagen kun antages til realitetsbehandling, hvis sagsoegeren rammes af den omtvistede beslutning paa grund af andre omstaendigheder, der kan individualisere sagsoegeren paa lignede maade som adressaten, jf. Plaumann-dommen, som er naevnt ovenfor (dommen i sagen Skibsvaerftsforeningen m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 45).
55 I det foreliggende tilfaelde blev den anfaegtede beslutning truffet paa grundlag af traktatens artikel 93, stk. 3, uden at Kommissionen indledte den formelle procedure efter artikel 93, stk. 2.
56 I staevningen har sagsoegeren paastaaet annullation af den anfaegtede beslutning under henvisning til, at Kommissionen med urette har naegtet at indlede den formelle procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2, for saa vidt angaar stoette, der blev godkendt ved denne beslutning. Sagsoegeren er nemlig af den opfattelse, at det var noedvendigt at indlede proceduren, naar der ved en foerste bedoemmelse af den paagaeldende stoette var fremkommet alvorlig tvivl om stoettens forenelighed med faellesmarkedet.
57 Efter det anfoerte skal sagsoegeren derfor anses for direkte og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning, hvis det konstateres, at sagsoegeren kan anses for en interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand.
58 Under disse omstaendigheder skal Kommissionens argument om, at status som interesseret part ikke i sig selv er tilstraekkelig til at individualisere sagsoegeren i forhold til artikel 173, stk. 4, forkastes. Hertil bemaerkes i oevrigt, at den retspraksis, Kommissionen har paaberaabt sig til stoette for sit argument (se ovenfor, praemis 36), er udviklet i forbindelse med annullationssoegsmaal rettet mod beslutninger, hvorved stoette blev anset for forenelig med faellesmarkedet, efter at proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, var indledt.
- Spoergsmaalet, om sagsoegeren har status som interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand
59 Kommissionen og den nederlandske regering er af den opfattelse, at sagsoegeren ikke har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, idet virksomheden ikke er direkte konkurrent til dem, der er omfattet af de stoetteforanstaltninger, som blev godkendt ved den anfaegtede beslutning. Under henvisning til den ovennaevnte dom i sagen Kahn Scheepvaart mod Kommissionen mener de i oevrigt, at soegsmaalet skal afvises paa grund af den anfaegtede beslutnings generelle karakter.
60 Det fremgaar af fast retspraksis, at interesserede parter som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2, ikke blot er den eller de stoettemodtagende virksomheder, men alle de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser maatte vaere beroert af stoetten, navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer (dommen i sagen Intermills mod Kommissionen, a.st., praemis 16; se ogsaa dommen i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., praemis 24, i sagen Matra mod Kommissionen, a.st., praemis 18, og i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, a.st., praemis 41, hvorved Rettens dom af 28.9.1995, sag T-95/94, Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, stadfaestedes, Sml. II, s. 2651).
61 Selv om Faellesskabets retsinstansers benyttelse af adverbiet »navnlig« kunne tyde i retning af, at en virksomhed, der ikke er en direkte konkurrent til modtageren af en stoette, kan have status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, maa det imidlertid understreges, at sagsoegeren i den sag, der blev paadoemt ved den ovennaevnte dom i sagen Intermills mod Kommissionen, modtog en individuel stoette, som var kendt uforenelig med faellesmarkedet, mens sagsoegerne i de sager, der gav anledning til dommene i sagerne Cook mod Kommissionen, Matra mod Kommissionen og Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, som ligeledes er naevnt ovenfor, var eller repraesenterede konkurrerende virksomheder i forhold til den, der begunstigedes ved den individuelle statslige foranstaltning, hvorover der klagedes. Soegsmaalet i den sag, der blev paadoemt ved dommen i sagen Intermills mod Kommissionen, blev admitteret under henvisning til, at sagsoegeren som modtager af den omhandlede stoette var direkte og individuelt beroert af Kommissionens beslutning (dommen i sagen Intermills mod Kommissionen, praemis 5). I de sager, der blev paadoemt i sagen Cook mod Kommissionen, Matra mod Kommissionen og Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, var sagsoegerne som direkte konkurrenter til dem, der begunstigedes ved den statslige foranstaltning, hvorover der klagedes, klart interesserede parter som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2. Hertil kom, at soegsmaalene angik overholdelsen af de processuelle garantier, der er fastsat i sidstnaevnte bestemmelse. Sagsoegerne havde saaledes soegsmaalsinteresse med hensyn til at kraeve annullation af Kommissionens beslutning om at erklaere stoetten forenelig med faellesmarkedet (dommen i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., praemis 23-26, og i sagen Matra mod Kommissionen, a.st., praemis 17-20) eller af beslutningen om, at de foranstaltninger, hvorover der klagedes, ikke udgjorde stoette i traktatens artikel 92, stk. 1's forstand (dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, a.st., praemis 48).
62 Naar derimod Kommissionen uden at indlede proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, paa grundlag af samme artikels stk. 3 konstaterer, at en generel stoetteordning er forenelig med faellesmarkedet, kan et annullationssoegsmaal rettet mod en saadan beslutning ikke admitteres, hvis sagsoegerens konkurrencemaessige stilling paa markedet ikke beroeres af stoetten. I et saadant tilfaelde har sagsoegeren ikke status som interesseret part som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2.
63 I sin kendelse af 30. september 1992 i sagen Landbouwschap mod Kommissionen (sag C-295/92, Sml. I, s. 5003), har Domstolen saaledes udtalt (praemis 12):
»... det fremgaar af oplysningerne i sagens akter, at de i sagen omhandlede stoetteforanstaltninger udelukkende er til fordel for en kategori af store erhvervsvirksomheder, som hverken konkurrerer med sagsoegeren eller de gartnerivirksomheder, sagsoegeren repraesenterer. Hvorvidt den anfaegtede beslutning, hvorved Kommissionen godkendte, at der ydes stoette til de paagaeldende erhvervsvirksomheder, opretholdes eller annulleres, kan saaledes ikke beroere deres interesser«.
64 Tilsvarende har Retten i den ovenfor naevnte dom i sagen Kahn Scheepvaart mod Kommissionen udtalt (praemis 49 og 50), at sagsoegeren ikke var interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, og at sagsoegeren, der ikke befandt sig i en konkurrencesituation i forhold til dem, der begunstigedes af den paagaeldende generelle stoetteordning, »kun [var] indirekte og potentielt beroert« af ordningen. Herefter afviste Retten ogsaa sagen.
65 Herefter skal de forskellige argumenter behandles, som sagsoegeren har fremfoert med henblik paa at vise, at virksomheden uanset den generelle karakter af stoetten i WBM alligevel er interesseret part som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2.
66 Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at vandforsyningsselskaberne er de eneste virksomheder, der rammes af den fulde sats af afgiften paa grundvand. I oevrigt har sagsoegeren understreget det forhold, at virksomheden producerer store maengder renseligt slam, hvoraf der betales affaldsafgift, og at denne afgift forhoejedes for at finansiere den stoette, hvorom Kommissionen underrettedes den 27. oktober 1994.
67 Disse argumenter maa forkastes. For at vise, at virksomheden er interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, skal sagsoegeren godtgoere, at stoetten ifoelge WBM paavirker virksomhedens konkurrencesituation paa markedet. Derimod viser det forhold, at sagsoegeren rammes af den fulde sats af afgiften paa grundvand, ikke i sig selv, at virksomhedens konkurrencemaessige situation paa markedet beroeres af stoetten ifoelge WBM og herunder af afgiftslettelsen vedroerende grundvand for visse virksomheder. Tilsvarene kan man ikke af den omstaendighed, at affaldsafgiften forhoejedes med henblik paa at finansiere omkostningerne ved visse former for stoette efter WBM, udlede, at denne stoette paavirker virksomhedens konkurrencemaessige situation paa markedet, alene fordi sagsoegeren skal baere denne afgift paa grundlag af virksomhedens objektive status som producent af slam, men paa samme grundlag som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en tilsvarende situation.
68 Saafremt sagsoegerens argumentation blev taget til foelge, ville dette vaere ensbetydende med at anerkende, at enhver skattepligtig er interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, i forhold til en stoette, der er finansieret paa basis af en medlemsstats almindelige skatteindtaegter. En saadan fortolkning ville vaere klart uforenelig med fortolkningen i retspraksis af bestemmelserne i traktatens artikel 93, stk. 2 (dommen i sagen Intermills mod Kommissionen, a.st., praemis 18, og i sagen Kahn Scheepvaart mod Kommissionen, a.st., praemis 47-50). Fortolkningen ville herudover have som konsekvens, at begrebet »individuelt beroert person« i traktatens artikel 173, stk. 4, ville blive uden enhver retlig betydning i henseende til annullationssoegsmaal rettet mod beslutninger truffet paa grundlag af traktatens artikel 93, stk. 3.
69 For det andet har sagsoegeren i retsmoedet henvist til, at vandforsyningsselskaberne er de eneste virksomheder, som med rimelighed kunne forventes at anlaegge et annullationssoegsmaal til proevelse af den anfaegtede beslutning. Dette forhold alene kan imidlertid heller ikke vise, at den stoette, der godkendtes ved den anfaegtede beslutning, beroerer sagsoegeren med hensyn til virksomhedens konkurrencemaessige situation paa markedet. Argumentet skal saaledes forkastes, uden at det er noedvendigt at tage stilling til, om det er fremsat for sent. Som Kommissionen i oevrigt med rette har understreget i retsmoedet, er argumentet urigtigt i faktisk henseende. Intet ville nemlig have forhindret de direkte konkurrenter til stoettemodtagerne i andre medlemsstater, hvis konkurrencesituation var beroert af den fritagelse vedroerende skyllevand, som nederlandske producenter er omfattet af, i at anlaegge et annullationssoegsmaal til proevelse af den anfaegtede beslutning.
70 Foer Retten for det tredje undersoeger sagsoegerens oevrige argumenter, skal de forskellige stoetteelementer naevnes, som WBM indeholder, for saa vidt disse argumenter direkte angaar de konkrete former for stoette, der findes i loven.
71 Loven indeholder for det foerste en raekke fritagelser for affaldsafgiften: en fritagelse for genbrug af forurenet opgravet slam, der ikke kan renses, og for forurenet jord, der ikke kan renses (artikel 17), en fritagelse for virksomheders genbrug af eget affald for egen regning [artikel; 12, litra c)], en fritagelse for affald, der udfoeres (se bemaerkningerne til WBM), en fritagelse for afsvaertningsrester (artikel 18 A, stk. 1), en fritagelse for genbrugsaffald af plastmateriale (artikel 18 A, stk. 2) og en fritagelse for genbrug af opgravet forurenet slam, der kan renses (den nederlandske regerings skrivelse af 20.12.1994 til Kommissionen; se ovenfor, praemis 12).
72 Herved bemaerkes, at intet forhindrer sagsoegeren i at blive omfattet af navnlig fritagelsen for genbrug af affald for egen regning eller fritagelsen for affald, der udfoeres. Som potentielt omfattet af saadanne fritagelser har sagsoegeren ingen interesse i at paastaa den anfaegtede beslutning annulleret i det omfang, disse stoetteformer ved beslutningen erklaeres forenelige med faellesmarkedet.
73 For saa vidt angaar de andre fritagelser for affaldsafgiften fremgaar det, at de, der er omfattet af disse stoetteforanstaltninger, er virksomheder, der er specialiserede paa omraaderne for opmudring, afsvaertning eller genbrug af plastmateriale. Foelgelig kan saadanne fritagelser i princippet ikke paavirke konkurrencesituationen for sagsoegeren, der er et vandforsyningsselskab.
74 Med henblik paa at vise, at virksomheden alligevel er en interesseret part i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand, har sagsoegeren under den skriftlige forhandling for Retten alene gjort gaeldende, at virksomheden i vaesentlig grad paavirkes af affaldsafgiften, da vandforsyningsvirksomheder producerer store maengder renseligt slam, der er undergivet affaldsafgiften, og da fritagelserne i medfoer af WBM ifoelge loven finansieres ved en forhoejelse af affaldsafgiften fra 28,50 til 29,20 NLG.
75 Disse argumenter er allerede blevet forkastet ovenfor i praemis 67 og 68. I oevrigt er der intet i sagen, der viser, at sagsoegerens konkurrencemaessige situation paa markedet havde kunnet paavirkes af fritagelserne for afgiften, selv om virksomheden ganske vist som producent af affald er paavirket af affaldsafgiften.
76 For det andet indeholder WBM en raekke fritagelser for afgiften af grundvand: en lavere afgiftssats for selvforsynende virksomheder [artikel 9, litra b)] og en fuldstaendig fritagelse for afgiften for selvforsynende virksomheder med en udvindingskapacitet, der er mindre end eller lig med 10 m3 i timen [artikel 8, litra a)] (herefter samlet betegnet »lettelse for selvforsynende virksomheder«), en fritagelse for afgiften for en virksomheds indvinding af vand til kunstvanding eller markvanding paa betingelse af, at indvindingen ikke overstiger 100 000 m3 [artikel 8, litra e), herefter »fritagelse vedroerende kunstvanding og markvanding«], og en fritagelse for skyllevand [artikel 8, litra h), og artikel 10 A].
77 For saa vidt angaar lettelsen for selvforsynende virksomheder har sagsoegeren fremfoert to argumenter ud over dem, der alle er blevet behandlet og forkastet ovenfor (praemis 67 og 68). Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at WBM blev vedtaget med henblik paa at paavirke den distribuerede maengde og forbruget af vand. Sagsoegeren har for det andet anfoert, at lettelsen for selvforsynende virksomheder har bevirket et vaesentligt fald i virksomhedens indtaegter, idet adskillige virksomheder, der normalt faar forsyninger fra sagsoegeren, har valgt at overgaa til selv at foretage indvinding. Der bestaar altsaa en direkte aarsagsforbindelse mellem lettelsen for de selvforsynende virksomheder og det tab, sagsoegeren har lidt.
78 Ved det foerste argument, som sagsoegeren ikke har udviklet yderligere, er det ikke naermere angivet, om og i hvilket omfang sagsoegerens konkurrencemaessige situation paa markedet er blevet paavirket af stoetten indeholdt i WBM. Det maa derfor forkastes.
79 Med hensyn til det andet argument maa det konstateres, at de, der er omfattet af lettelsen for selvforsynende virksomheder, er sagsoegerens aktuelle eller potentielle kunder. Gennem stoetten tilskyndes de til at daekke deres vandbehov ved selvforsyning. I den forbindelse har sagsoegeren uden at blive modsagt paa dette punkt af Kommissionen og den nederlandske regering beregnet, at omlaegningen med henblik paa selv at foretage udvinding har medfoert en nedgang i virksomhedens omsaetning paa ca. 1 mio. NLG i 1995 (sagsoegerens bemaerkninger vedroerende formalitetsindsigelsen, s. 5).
80 Det maa erkendes, at omlaegningen med henblik paa selv at foretage udvinding, som sagsoegeren har dokumenteret, faktisk viser, at selvindvundet vand for sagsoegerens kunder er et produkt, der kan substituere vand distribueret af vandforsyningsselskaberne. Lettelsen for selvforsynende virksomheder paavirker saaledes direkte strukturen af markedet for vandforsyning, hvor sagsoegeren driver virksomhed. Lettelsen paavirker saaledes sagsoegerens konkurrencemaessige situation paa dette marked.
81 Det maa herefter konkluderes, at sagsoegeren i henseende til denne lettelse er interesseret part som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 2.
82 Hvad dernaest angaar fritagelsen for skyllevand har sagsoegeren blot haevdet, at den har samme virkning som lettelsen for selvforsynende virksomheder for saa vidt brugerne af skyllevand for et meget stort antals vedkommende er selvforsynende virksomheder.
83 Dette argument maa forkastes. Fritagelsen for skyllevand indeholder nemlig som saadan ingen tilskyndelse for sagsoegerens aktuelle eller potentielle kunder til at overgaa til selv at indvinde. En virksomhed, der modtager vandforsyning fra et vandvaerk, faar tilbagebetalt den betalte afgift af grundvand, der anvendes til skylning af genbrugsemballage (WBM, artikel 10 A). Virksomheden baerer saaledes ikke nogen afgiftsbyrde vedroerende skyllevand. Hvis den paagaeldende virksomhed overgaar til selv at indvinde, er resultatet det samme fra et oekonomisk synspunkt. Virksomheden betaler nemlig heller ikke afgift af vand, den selv har udvundet, og som bruges til skylning af genbrugsemballage [WBM, artikel 8, litra h)].
84 Det foelger heraf, at sagsoegeren ikke har bevist, at fritagelsen for skyllevand paavirker virksomhedens konkurrencemaessige situation paa markedet. Sagsoegeren kan saaledes ikke antages at have status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, for saa vidt angaar denne fritagelse.
85 Hvad endelig angaar fritagelsen for kunstvanding og markvanding bemaerkes, at denne faktisk kan bevirke en vis »afvandring« i retning af selv at indvinde vand. I modsaetning til hvad der gaelder om fritagelsen for skyllevand, giver WBM ikke hjemmel for tilbagesoegning af den betalte afgift, naar virksomheden faar vand fra en vandforsyningsvirksomhed til brug for kunstvanding og markvanding. Fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding kan saaledes paavirke visse virksomheder til at overgaa fra forsyning fra en vandforsyningsvirksomhed til selv at indvinde. Foelgelig paavirker denne form for stoette i lighed med lettelsen for selvforsynende virksomheder (se ovenfor, praemis 79, 80 og 81) sagsoegerens konkurrencemaessige situation paa markedet, hvorfor virksomheden i forhold til denne form for stoette har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2.
86 Efter det anfoerte kan det konkluderes, at sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, for saa vidt angaar to former for stoette i WBM, nemlig lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding. Sagsoegeren skal derfor anses for umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning, for saa vidt Kommissionen har erklaeret disse to former for stoette forenelige med faellesmarkedet uden at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (dommen i sagen Cook mod Kommissionen, a.st., og i sagen Matra mod Kommissionen, a.st.).
87 Ifoelge Kommissionen og den nederlandske regering er disse to former for stoette i WBM allerede blevet godkendt ved tidligere kommissionsbeslutninger, der i mellemtiden er blevet endelige. Det skal derfor undersoeges, om den anfaegtede beslutning er en rent bekraeftende beslutning for saa vidt angaar disse to stoetteformers forenelighed med faellesmarkedet.
B - Spoergsmaalet, om sagen skal afvises, fordi den er rettet mod en beslutning, der bekraefter tidligere beslutninger om godkendelse af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding
Parternes argumenter
88 Kommissionen og intervenienten har gjort gaeldende, at sagen er anlagt for sent. Lettelsen for selvforsynende virksomheder blev allerede godkendt ved Kommissionens beslutning af 25. november 1992, der meddeltes den nederlandske regering ved skrivelse af 3. december 1992, og som blev offentliggjort i summarisk form i EF-Tidende af 24. marts 1993 (se ovenfor, praemis 3, 4 og 5). Denne beslutning er aldrig blevet anfaegtet af sagsoegeren. I den sammenhaeng fremgaar det af sagsoegerens og VEWIN's skrivelse af 16. december 1994, hvormed de begge indgav deres klage til Kommissionen, at sagsoegeren paa tidspunktet for indgivelsen af klagen havde kendskab til Kommissionens skrivelse af 3. december 1992. Naar der ikke er sket forkyndelse eller offentliggoerelse, paahviler det en part, der faar kendskab til eksistensen af en retsakt, der vedroerer ham - f.eks. som i det foreliggende tilfaelde som foelge af offentliggoerelse af vaesentlige elementer af beslutningen i EF-Tidende - at anmode om retsaktens fulde tekst inden for en rimelig frist (Rettens dom af 7.3.1995, forenede sager T-432/93, T-433/93 og T-434/93, Socurte m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 503, praemis 49). I oevrigt udsendte Kommissionen den 25. november 1992 en pressemeddelelse vedroerende beslutningen fra 1992, og den er omtalt i Kommissionens aarsberetning om konkurrencen. Det fremgaar i oevrigt af sagsoegerens skrivelse af 23. november 1994 til det nederlandske Udenrigsministerium, at sagsoegeren allerede paa dette tidspunkt var i besiddelse af en kopi af Kommissionens skrivelse af 3. december 1992.
89 Med hensyn til beslutningen af 29. marts 1994, der meddeltes den nederlandske regering ved skrivelse af 13. april 1994 (se ovenfor, praemis 7), har Kommissionen anfoert, at aendringen af WBM blev naevnt i EF-Tidende af 4. juni 1994, og at sagsoegeren med sikkerhed var i besiddelse af skrivelsen af 13. april 1994, idet den var bilagt bemaerkningerne til formalitetsindsigelsen.
90 Foelgelig skal sagsoegerens soegsmaal afvises, idet sagsoegeren har undladt i rette tid at rejse annullationssoegsmaal over for beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 efter at have haft muligheden for at opnaa kendskab til disse, da de blev offentliggjort i EF-Tidende (Domstolens dom af 9.3.1994, sag C-188/92, TDW Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833).
91 Kommissionen og den nederlandske regering har endvidere bestridt, at den anfaegtede beslutning skulle vaere resultatet af en ny samlet bedoemmelse af WBM. Denne beslutning traeder altsaa ikke i stedet for den tidligere beslutning af 25. november 1992. Kommissionen har understreget, at det i overensstemmelse med Domstolens dom af 9. oktober 1984 (forenede sager 91/83 og 127/83, Heineken Brouwerijen, Sml. s. 3435, praemis 21) ikke var noedvendigt at foretage nogen ny bedoemmelse af de allerede godkendte afgiftsfritagelser som foelge af meddelelsen af 27. oktober 1994, idet de paa ingen maade hang sammen med de afgiftsfritagelser, hvorom der blev givet meddelelse den naevnte dato.
92 Kommissionen har tilfoejet, at hensynet til retssikkerheden indebaerer, at en beslutning skal vaere endelig ved udloebet af tomaanedersfristen i traktatens artikel 173, ogsaa selv om de godkendte foranstaltninger ikke umiddelbart saettes i vaerk af den paagaeldende medlemsstat, dels for at den beroerte medlemsstat kan vaere sikker paa, at den kan indfoere den paataenkte foranstaltning, dels for at Kommissionen kan afslutte sagen.
93 Med hensyn til sagsoegerens anbringende om, at den nederlandske regerings meddelelse den 7. august 1992 af forslaget til WBM ikke angik et forslag til indfoerelse af en stoetteordning, idet det nederlandske parlament endnu ikke havde godkendt lovforslaget, har Kommissionen og intervenienten understreget, at det ikke fremgaar af ordlyden af traktatens artikel 93, stk. 3, hvorved det paalaegges at give meddelelse om »enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger«, at alene endelige stoetteforanstaltninger kan meddeles med retsvirkning. Det fremgaar i oevrigt klart af retspraksis, at en medlemsstat kan beslutte at aendre et forslag til foranstaltning, hvorom der allerede er givet meddelelse (Heineken Brouwerijen-dommen, a.st.).
94 Endelig har intervenienten bemaerket, at beslutningen af 25. november 1992 var begrundet, og at sagsoegeren foelgelig ikke kan haevde, at den var ikke eksisterende som foelge af manglende begrundelse.
95 Efter sagsoegerens opfattelse skal sagen ikke afvises, alene fordi virksomheden ikke har anfaegtet de godkendelsesbeslutninger, der ligger foer den anfaegtede beslutning. I det foreliggende tilfaelde kan alene et lovforslag vedtaget af det nederlandske parlament udgoere en »paataenkt« stoetteforanstaltning efter traktatens artikel 93, stk. 3, som kongen efterfoelgende saetter i kraft ved bekendtgoerelse, efter at Kommissionen har godkendt den. Det tilkommer nemlig det nederlandske parlament at vedtage en lovs endelige tekst, hvorfor alle tidligere meddelelser givet af den nederlandske regering er uden betydning. Alene det nederlandske parlaments forslag fra december 1994 udgoer saaledes en »paataenkt« stoetteforanstaltning efter traktatens artikel 93, stk. 3. Da de tidligere meddelelser til Kommissionen foelgelig ikke kunne angaa »paataenkte« foranstaltninger efter traktatens artikel 93, stk. 3, ville det have vaeret for tidligt for sagsoegeren at reagere, hvis man antager, at virksomheden havde vaeret bekendt med meddelelserne.
96 I oevrigt indebaerer den anfaegtede beslutning en samlet bedoemmelse af samtlige stoetteforanstaltninger i WBM, og de tidligere godkendelser blev saaledes taget op til fornyet vurdering i lyset af de nye aendringer. I denne forbindelse opfordrede sagsoegeren udtrykkeligt Kommissionen til at foretage en samlet bedoemmelse af WBM, for saa vidt som, saaledes som det fremgaar af retspraksis, gennemfoerelsesforbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, og parallelt hermed Kommissionens bedoemmelse vedroerer stoetteordningen i sin helhed, herunder aendringer, men ikke aendringerne saerskilt (se Heineken Brouwerijen-dommen, a.st.), naar et forslag til stoette aendres foer dets endelige vedtagelse. En samlet vurdering af samtlige stoetteforanstaltninger i WBM var i saerlig grad noedvendiggjort af, at aendringerne til de tidligere forslag var talrige og havde indflydelse paa de allerede godkendte stoetteforanstaltninger, ligesom Kommissionen i mellemtiden havde tilpasset sit bedoemmelsesgrundlag gennem vedtagelsen af faellesskabsrammebestemmelserne for statsstoette til miljoebeskyttelse (EFT 1994 C 72, s. 3). Det fremgaar i oevrigt af den anfaegtede beslutning, at Kommissionen faktisk har foretaget en samlet bedoemmelse af de paagaeldende stoetteforanstaltninger (s. 8, andet, tredje og sidste afsnit, og s. 9, femte og sidste afsnit). Kommissionen udtaler her udtrykkeligt, at den ikke ser nogen grund til at genoverveje sin stilling for saa vidt angaar de tidligere forslag, og den henviser til WBM og ikke til aendringerne hertil. Hertil kommer, at Kommissionen efter af sagsoegeren at vaere blevet orienteret om, at den meddelte tekst til WBM ikke svarede til den endeligt vedtagne tekst, ved skrivelse af 25. januar 1995 havde anmodet den nederlandske regering om at tilsende Kommissionen de endelige tekster til WBM. Endelig havde det nederlandske parlament godkendt forslaget til WBM i sin helhed, og det havde saaledes ikke kun givet sin tilslutning til de aendringer, som den nederlandske regering havde foreslaaet.
97 Efter sagsoegerens opfattelse var den nederlandske regering i henhold til ordningen efter traktatens artikel 93 og i henhold til traktatens artikel 5, der fastslaar pligten til loyalt at bidrage til opfyldelsen af dens maal, forpligtet til alene at give meddelelse om den endelige version af WBM. Den nederlandske regering havde imidlertid fulgt den praksis loebende at forelaegge Kommissionen en raekke foreloebige forslag. Det var foerst som foelge af klagen fra VEWIN og sagsoegeren, at Kommissionen var blevet underrettet om den noejagtige tekst til WBM, hvilket havde foert institutionen til den 25. januar 1995 at anmode den nederlandske regering om at faa tilsendt »den samlede tekst til WBM«.
98 I replikken har sagsoegeren yderligere henvist til ovennaevnte dom i sagen Socurte m.fl. mod Kommissionen. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at virksomheden aldrig har haft kendskab til nogen som helst begrundelse for godkendelsen af de tidligere versioner af forslaget til WBM. Sagsoegeren tilfoejer, at virksomheden, da den i slutningen af 1994 fik kendskab til eksistensen af de tidligere meddelelser, straks rettede henvendelse ti Kommissionen og over for denne i en klage detaljeret gjorde rede for, hvorfor virksomheden mente, at den allerede givne godkendelse savnede ethvert grundlag.
99 I oevrigt var de tidligere godkendelsesbeslutninger overhovedet ikke begrundede. Sagsoegeren var derfor ikke i stand til at bedoemme, om de var lovlige, eller til at afgoere, om virksomheden oenskede at anfaegte dem ved et annullationssoegsmaal. Det var umuligt paa grundlag af de offentliggoerelser, der var sket i EF-Tidende af de tidligere meddelelser (se ovenfor, praemis 5 og 8), at fastslaa, hvem der var begunstiget ved den meddelte stoette, og hvad der var begrundelsen for Kommissionens beslutninger om ikke at rejse indsigelse mod den paagaeldende stoette. Kommissionen havde saaledes ikke kunnet forvente, at sagsoegeren anlagde sag med henblik paa at anfaegte disse beslutninger, som sagsoegeren hverken kendte i detaljer eller kendte begrundelsen for. En anden fortolkning ville foere til en situation, hvorefter Kommissionen ville drage fordel af dens egen tilsidesaettelse af traktatens artikel 190, hvis formaal bl.a. er at beskytte tredjemands rettigheder. Under alle omstaendigheder maa saadanne mangler med hensyn til begrundelsen have til foelge, at beslutningerne boer anses for ikke eksisterende eller betragtes som fuldstaendige nulliteter.
Rettens bemaerkninger
100 Kommissionens og den nederlandske regerings afvisningspaastand er opdelt i to led, idet der for det foerste henvises til, at fristen for anlaeggelse af annullationssoegsmaal vedroerende beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 allerede var udloebet, da naervaerende sag blev anlagt, og for det andet til, at den anfaegtede beslutning er rent bekraeftende i forhold til de to naevnte beslutninger.
101 Foer parternes argumentation behandles, er det hensigtsmaessigt at gennemgaa tidsforloebet med hensyn til de beslutninger, Kommissionen vedtog vedroerende de forskellige former for stoette, der er indeholdt i WBM.
102 Ved skrivelse af 3. december 1992 meddelte Kommissionen den nederlandske regering, at den den 25. november 1992 havde vedtaget beslutning SG(92) D/17278 om ikke at rejse indsigelse mod de stoetteforanstaltninger, der var indeholdt i forslaget til WBM, og som var blevet meddelt Kommissionen den 7. august 1992. I det forslag til WBM, der var genstand for beslutningen af 25. november 1992, fandtes allerede lettelsen for selvforsynende virksomheder, dvs. en fuldstaendig fritagelse for selvforsynende virksomheder med en udvindingskapacitet, der var mindre end eller lig med 10 m3 pr. time [artikel 8, litra a)], og en nedsat sats for selvforsynende virksomheder, der overskred denne taerskel, hvilken sats dengang var fastsat til 0,125 NLG pr. m3 [artikel 9, litra b)]. Samme forslag indeholdt ogsaa allerede fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding [artikel 8, litra e)].
103 Ved skrivelse af 6. december 1993 gav den nederlandske regering i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen underretning om et forslag til aendring af WBM. De foreslaaede aendringer drejede sig bl.a. om afgiftssatsen for grundvand, som da fastsattes til 0,34 NLG for vandforsyningsselskaber og 0,17 NLG for selvforsynende virksomheder (artikel 9). Ved skrivelse af 13. april 1994 gav Kommissionen den nederlandske regering meddelelse om sin beslutning af 29. marts 1994 om ikke at rejse indsigelse mod de aendringer af WBM, der var blevet meddelt den.
104 Endelig gav den nederlandske regering ved skrivelse af 27. oktober 1994 i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen underretning om dens forslag til »aendring af WBM ved indfoerelse af en permanent og to midlertidige justeringer«. Denne meddelelse af 27. oktober 1994 gav anledning til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Ifoelge WBM som aendret skete der en forhoejelse af afgiften paa affald fra 28,50 til 29,20 NLG pr. 1 000 kilo (artikel 18). Der indfoertes ogsaa visse lettelser i afgiften af grundvand og i afgiften af affald, nemlig fritagelsen for skyllevand [artikel 8, litra h), og artikel 10 A], fritagelsen for affaldsstoffer fra afsvaertning (artikel 18 A, stk. 1) og fritagelsen for genbrugsaffald af plastmateriale (artikel 18 A, stk. 2).
- Spoergsmaalet om udloebet af fristerne for anlaeg af sag til annullation af beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994
105 Det fremgaar af ovenstaaende kronologiske gennemgang af de faktiske omstaendigheder, at de to stoetteelementer i WBM, i forhold til hvilke sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, nemlig lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, allerede blev erklaeret for forenelige med faellesmarkedet ved Kommissionens beslutning af 25. november 1992. Herudover blev aendringen af den nedsatte sats for afgiften af grundvand til fordel for selvforsynende virksomheder erklaeret for forenelig med faellesmarkedet ved beslutningen af 29. marts 1994. Det drejer sig om satsen paa 0,17 NLG pr. m3 (artikel 9), som ogsaa findes i den endelige version af loven, der traadte i kraft den 1. januar 1995.
106 Det maa saaledes konstateres, at meddelelsen af 27. oktober 1994, der gav anledning til den anfaegtede beslutning, ikke indeholdt nogen aendring med hensyn til de to former for stoette, i forhold til hvilke sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2.
107 Som sagsoegeren med foeje har anfoert, har Kommissionen imidlertid i den anfaegtede beslutning udtalt sig om foreneligheden med faellesmarkedet af samtlige stoetteforanstaltninger i WBM og ikke kun om foreneligheden af de aendringer, der meddeltes den 27. oktober 1994. Kommissionen konkluderede saaledes (den anfaegtede beslutning, s. 9, syvende afsnit), at »stoetteforanstaltningerne i WBM ... kan anses for at vaere forenelige med faellesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og artikel 61, stk. 3, litra c), i EOES-aftalen, da de er i overensstemmelse med reglerne i punkt 3.4 i faellesskabsrammebestemmelserne for statsstoette til miljoebeskyttelse«.
108 Foer der foretages en undersoegelse af, om den anfaegtede beslutning er en rent bekraeftende beslutning i forhold til beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, for saa vidt det i beslutningen erklaeres, at lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding er forenelige med faellesmarkedet, skal det undersoeges, om beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 var blevet endelige i forhold til sagsoegeren paa tidspunktet for anlaeggelsen af naervaerende sag. Den retspraksis, hvorefter en beslutning, der blot bekraefter en tidligere afgoerelse, ikke kan anfaegtes gennem soegsmaal (Domstolens dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, praemis 4, af 15.12.1988, forenede sager 166/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml. s. 6473, praemis 16, af 11.1.1996, sag C-480/93 P, Zunis Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, praemis 14; Rettens dom af 18.9.1997, forenede sager T-121/96 og T-151/96, Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, Sml. II, s. 1355, praemis 48, af 27.11.1997, sag T-224/95, Tremblay m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2215, praemis 49, og Rettens kendelse af 16.3.1998, sag T-235/95, Goldstein mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, praemis 41), bygger paa hensynet til ikke at lade udloebne soegsmaalsfrister genoplive. Ud fra dette synspunkt skal et soegsmaal rettet mod en bekraeftende beslutning kun afvises, hvis den bekraeftede beslutning er blevet endelig i forhold til sagsoegeren, fordi den ikke er blevet anfaegtet ved et soegsmaal anlagt inden for den gaeldende frist. I tilfaelde af, at den bekraeftede beslutning ikke er blevet endelig, kan den paagaeldende anfaegte enten den bekraeftede beslutning, den bekraeftende beslutning eller begge beslutninger (Domstolens dom af 11.5.1989, forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsretten, Sml. s. 1045, praemis 26, og Rettens dom af 27.10.1994, sag T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 723, praemis 25).
109 Det foelger heraf, at saafremt fristerne efter traktatens artikel 173 for anlaeggelse af sag til annullation af beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 endnu ikke var udloebet paa tidspunktet for anlaeggelsen af naervaerende sag, skal denne admitteres, selv om den anfaegtede beslutning eventuelt er rent bekraeftende, for saa vidt det heri erklaeres, at lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding er forenelige med faellesmarkedet.
110 I henhold til artikel 173, stk. 5, skal annullationssoegsmaal anlaegges inden to maaneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt sagsoegeren, eller i mangel heraf senest to maaneder efter, at sagsoegeren har faaet kendskab til den. Denne frist skal eventuelt forlaenges under hensyn til afstanden, jf. artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement og artikel 1 i bilag II til Domstolens procesreglement.
111 Selv om en beslutning, hvorefter en stoette, som en medlemsstat har givet meddelelse om, erklaeres forenelig med faellesmarkedet, ikke meddeles andre end adressaten, dvs. medlemsstaten, og selv om den kun offentliggoeres i summarisk form i EF-Tidende, kan en tredjemand ikke anlaegge sag om annullation af beslutningen paa et hvilket som helst tidspunkt. Det fremgaar nemlig af retspraksis, at det paahviler den, der faar kendskab til eksistensen af en retsakt, der vedroerer ham, at anmode om retsaktens fulde tekst inden for en rimelig frist. Med dette forbehold begynder den ovennaevnte tomaanedersfrist foerst at loebe fra det tidspunkt, da den paagaeldende tredjemand har faaet noejagtigt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den paagaeldende retsakt, saaledes at han er i stand til at udoeve sin soegsmaalsret (dommen i sagen Socurte m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 49).
112 Det fremgaar af sagsoegerens skrivelse af 23. november 1994 til det nederlandske Udenrigsministerium (bilag XVI til duplikken), at sagsoegeren allerede paa dette tidspunkt var i besiddelse af en kopi af skrivelsen af 3. december 1992, med hvilken Kommissionen meddelte de nederlandske myndigheder sin beslutning af 25. november 1992. I denne skrivelse anfoerer sagsoegerens advokat nemlig: »Jeg er allerede i besiddelse af en kopi af Kommissionens skrivelse af 3. december 1992.« Senest den 23. november 1994 havde sagsoegeren saaledes noejagtigt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den paagaeldende retsakt, saaledes at virksomheden var i stand til at udoeve sin soegsmaalsret.
113 Det foelger heraf, at tomaanedersfristen i traktatens artikel 173, stk. 5, som forlaenget under hensyn til afstanden med seks dage, jf. artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement og artikel 1 i bilag II til Domstolens procesreglement, var udloebet for saa vidt angaar beslutningen af 25. november 1992, da naervaerende sag blev anlagt den 9. oktober 1995.
114 For saa vidt angaar beslutningen af 29. marts 1994 kan det konstateres, at den nederlandske regerings sagsindlaeg af 8. februar 1995, som blev indgivet i forbindelse med tvisten mellem regeringen paa den ene side og VEWIN og sagsoegeren paa den anden side (bilag B til den supplerende klage af 17.3.1995; bilag 5 til staevningen), naevner Kommissionens skrivelse af 13. april 1994, hvorved beslutningen af 29. marts 1994 meddeltes den nederlandske regering, og angiver, at denne beslutning fremlaegges som bilag 8 til det naevnte sagsindlaeg (punkt 24). Udspurgt herom i retsmoedet har sagsoegeren erkendt, at virksomheden senest den 8. februar 1995 havde et noejagtigt kendskab til selve teksten til beslutningen af 29. marts 1994. Da naervaerende sag blev anlagt den 9. oktober 1995, var fristen for anlaeg af annullationssoegsmaal, forlaenget med seks dage under hensyn til afstanden, derfor ligeledes udloebet for saa vidt angaar beslutningen af 29. marts 1994.
115 Sagsoegerens argument om, at beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 manglede begrundelse, hvilket bevirkede, at sagsoegeren ikke var i stand til at vurdere, om sag burde anlaegges, maa forkastes. Hvis nemlig sagsoegeren fandt, at beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 ikke var tilstraekkeligt begrundede, kunne sagsoegeren under et annullationssoegsmaal rettet mod beslutningerne have gjort gaeldende, at beslutningerne ikke var eller var utilstraekkeligt begrundede, hvorved bemaerkes, at en eventuel manglende eller utilstraekkelig begrundelse ikke er til hinder for, at soegsmaalsfristen loeb.
116 Der kan heller ikke gives sagsoegeren medhold i, at det foelger af den haevdede mangel med hensyn til begrundelsen, at beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 ikke var kommet til eksistens, idet en mangel med hensyn til begrundelsen ikke i sig selv foerer til, at der foreligger en nullitet. En retsakt anses kun for en nullitet i tilfaelde af, at den er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden (Domstolens dom af 15.6.1994, sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555, praemis 49 og 50), en situation, der paa ingen maade foreligger under naervaerende sags omstaendigheder.
117 Sagsoegeren har videre gjort gaeldende, at alene det nederlandske parlaments forslag fra december 1994 udgjorde en »paataenkt« stoette som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 3. Det ville saaledes have vaeret for tidligt for sagsoegeren at anfaegte beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, eftersom disse ikke angik »paataenkt« stoette i den naevnte bestemmelses forstand.
118 Dette argument maa ligeledes forkastes. Traktatens artikel 93, stk. 3, foreskriver meddelelse af »enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger«. Stoetteforanstaltninger skal saaledes meddeles Kommissionen, mens de endnu er paa projektstadiet, dvs. foer de gennemfoeres, og mens de endnu kan tilpasses under hensyn til Kommissionens eventuelle bemaerkninger. Da artikel 93, stk. 3, ikke indeholder noget formelt kriterium, tilkommer det hver medlemsstat at afgoere, paa hvilket stadium af lovgivningsproceduren den beslutter at forelaegge forslaget om stoette for Kommissionen til bedoemmelse, dog saaledes, at forlaget ikke maa gennemfoeres, foer Kommissionen har erklaeret stoetten forenelig med faellesmarkedet.
119 De nederlandske myndigheders meddelelser af 7. august 1992 og 6. december 1993 angik henholdsvis stoette og en aendring af en stoette indeholdt i et lovforslag, der var forelagt det nederlandske parlament. De angik saaledes »paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger« som anfoert i traktatens artikel 93, stk. 3. De nederlandske myndigheders fremgangsmaade, nemlig at give meddelelse om et lovforslag, der indeholdt forslag om stoette, foer det formeligt blev vedtaget af det nationale parlament, vidner om en samvittighedsfuld overholdelse af de forpligtelser, som bestemmelserne i artikel 93 paalaegger medlemsstaterne, idet fremgangsmaaden gav mulighed for - under hensyn til Kommissionens eventuelle bemaerkninger - at foretage aendringer af forslagets stoetteelementer under selve lovgivningsprocessen.
120 Det fremgaar af ovenstaaende, at beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994 var blevet endelige paa tidspunktet for anlaeggelsen af naervaerende sag. Den skal saaledes afvises, hvis det maa fastslaas, at den anfaegtede beslutning er rent bekraeftende i forhold til beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, for saa vidt lettelserne for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding ved den anfaegtede beslutning erklaeres forenelige med faellesmarkedet.
- Spoergsmaalet om, hvorvidt den anfaegtede beslutning er rent bekraeftende
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695A0188.1
121 I den anfaegtede beslutning (s. 9, syvende afsnit) har Kommissionen erklaeret »stoetteforanstaltningerne i WBM« for forenelige med faellesmarkedet. Denne udtalelse om forenelighed er saaledes ikke begraenset til kun at angaa de aendringer, der blev tilfoejet WBM, og som blev meddelt Kommissionen den 27. oktober 1994. Spoergsmaalet er herefter, om den anfaegtede beslutning, for saa vidt de former for stoette, der allerede var godkendt ved beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, erklaeres forenelige med faellesmarkedet, blot er en bekraeftelse af disse sidstnaevnte, i hvilket tilfaelde beslutningen ikke kan anfaegtes (jf. den ovenfor i praemis 108 naevnte retspraksis), idet en saadan beslutning ikke giver interesserede parter mulighed for at rejse spoergsmaalet om den bekraeftede retsakts lovlighed paa ny (Domstolens dom af 22.3.1961, forenede sager 42/59 og 49/59, SNUPAT mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 247, org. ref.: Rec. s. 99, paa s. 146).
122 I saa henseende fremgaar det for det foerste, at Kommissionen ifoelge den anfaegtede beslutning alene har foretaget en undersoegelse af de former for stoette, hvorom der blev givet meddelelse den 27. oktober 1994, nemlig fritagelsen for skyllevand, fritagelsen for affaldsstoffer fra afsvaertning og fritagelsen for genbrugsaffald af plastmateriale. Kommissionen anfoerer saaledes (den anfaegtede beslutning, s. 1, andet afsnit), at den »den 25. november 1992 [havde] godkendt den oprindelige affattelse af det lovforslag, hvorpaa undtagelserne stoettes«. Derpaa beskriver Kommissionen (s. 4, 5 og 6) alene de tre fritagelser, hvorom der var givet meddelelse, hvorpaa den i den retlige vurdering (s. 6-10) undersoeger disse stoetteforanstaltningers forenelighed med faellesmarkedet.
123 Kommissionen anfoerer ganske vist (den anfaegtede beslutning, s. 9, femte afsnit) vedroerende de former for stoette, der allerede var blevet godkendt den 25. november 1992, herunder lettelsen for selvforsynende virksomheder (saaledes som aendret ved beslutningen af 29.3.1994) og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, at den »ikke anser det for noedvendigt at aendre sin beslutning fra 1992, da de argumenter, der er anfoert i foranstaaende afsnit [i den anfaegtede afgoerelse], ogsaa gaelder for loven i dens oprindelige affattelse«.
124 Imidlertid kan denne passage, naar den placeres i sin sammenhaeng, ikke anses for et indicium for, at de former for stoette, der allerede var blevet godkendt ved beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, er blevet gjort til genstand for en ny undersoegelse i den anfaegtede beslutning.
125 Passagen maa opfattes som et svar paa sagsoegerens og VEWIN's klager af 16. december 1994 og 17. marts 1995, hvori klagerne kraevede, at der indledtes en procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2, for saa vidt angik samtlige former for stoette i WBM, idet de understregede: »Der er i virkeligheden tale om en samlet foranstaltning ... i hvilken samtlige afgifter, fritagelser og [samtlige] lettelser udgoer et uadskilleligt hele« (supplerende klage af 17.3.1995, punkt 8.4). Passagen indebaerer ikke, at Kommissionen i den anfaegtede afgoerelse har foretaget en ny undersoegelse af de former for stoette, der var genstand for beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994; den skal derimod fortolkes saaledes, at de grunde, som foerte til, at Kommissionen erklaerede de paagaeldende former for stoette forenelige med faellesmarkedet i beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, forbliver uaendrede i den anfaegtede beslutning.
126 Det forhold, at den anfaegtede beslutning indeholder et svar paa en anmodning, som blev fremsat i sagsoegerens klage, er uden betydning for, om sagen eventuelt kan antages til realitetsbehandling.
127 I denne forbindelse bemaerkes, at Kommissionens beslutninger paa statsstoetteomraadet har medlemsstaterne som adressater, ogsaa naar beslutningerne angaar statslige foranstaltninger, der ifoelge indgivne klager udgoer traktatstridig statsstoette, og naar det af beslutningerne fremgaar, at Kommissionen har naegtet at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, fordi den er af den opfattelse, at de foranstaltninger, hvorover der klages, er forenelige med faellesmarkedet (dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, a.st., praemis 45).
128 Den omstaendighed, at Kommissionen som i det foreliggende tilfaelde i anledning af undersoegelsen af nye former for stoette svarer paa et argument eller en anmodning, som er fremsat af en klager vedroerende en saerskilt, allerede godkendt stoette, viser ikke i sig selv, at de tidligere former for stoette er blevet undersoegt paa ny af Kommissionen. Hvis den modsatte loesning blev anvendt, ville dette vaere ensbetydende med, at en virksomhed blot ved at indgive klage over en allerede godkendt stoette kunne forlaenge fristen for anlaeggelse af sag til annullation af godkendelsesbeslutningen, naar fristen endnu ikke var udloebet, eller genaabne fristen, naar godkendelsesbeslutningen allerede var blevet endelig paa tidspunktet for sagens anlaeg, uanset at soegsmaalsfristen efter traktatens artikel 173 er praeceptiv (dommen i sagen Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, a.st., praemis 38).
129 I oevrigt var Kommissionen ikke forpligtet til i den anfaegtede beslutning at foretage en fornyet undersoegelse af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, der allerede var blevet godkendt, idet de aendringer til WBM, der meddeltes institutionen den 27. november 1994, udgjorde selvstaendige stoetteforanstaltninger, som ikke kunne paavirke den vurdering, som Kommissionen i sine beslutninger af 25. november 1992 og 29. marts 1994 havde anlagt af det oprindelige forslag til WBM (Heineken Brouwerijen-dommen, a.st., praemis 21).
130 Sagsoegeren har i retsmoedet paa spoergsmaal fra Retten erkendt, at to af de tre stoetteforanstaltninger, der blev meddelt den 27. oktober 1994, nemlig fritagelsen for affaldsstoffer fra afsvaertning og fritagelsen for genbrugsaffald af plastmateriale, var uden sammenhaeng med de former for stoette, der var godkendt ved beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994.
131 Det kan saaledes ikke med rimelighed antages, at fritagelsen for affaldsstoffer fra afsvaertning og fritagelsen for genbrugsaffald af plastmateriale, der angaar affaldsafgiften og henvender sig til en bestemt gruppe mulige interessenter, nemlig papir- og kartonindustrien samt plastikgenbrugsindustrien, kunne faa indflydelse paa virkningerne af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, der angaar afgiften af grundvand og fremmer egen indvinding af vand.
132 Naar henses til forskellene mellem paa den ene side fritagelserne vedroerende affaldsafgiften og paa den anden side fritagelserne vedroerende grundvandsafgiften, er det udelukket, at fritagelsen for affaldsstoffer fra afsvaertning og fritagelsen for genbrugsaffald af plastmateriale, der meddeltes Kommissionen den 27. oktober 1994, har kunnet paavirke den bedoemmelse, Kommissionen allerede havde anlagt i sine beslutninger af 25. november 1992 og 29. marts 1994 af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding.
133 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den tredje form for stoette meddelt den 27. oktober 1994, nemlig fritagelsen for skyllevand, kunne paavirke bedoemmelsen af lettelsen for selvforsynende virksomheder. Sagsoegeren oplyser, at de virksomheder, der er omfattet af fritagelsen for skyllevand, ofte er selvforsynende virksomheder, der allerede er omfattet af en afgiftslettelse vedroerende grundvand, hvilket foroeger virkningerne af lettelsen for selvforsynende virksomheder.
134 Dette argument maa forkastes. Den stoette, som selvforsynende virksomheder opnaar, og som blev godkendt ved beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, paavirkes paa ingen maade af fritagelsen for skyllevand, idet sidstnaevnte fritagelse finder anvendelse paa alt grundvand, der bruges til skylning af genbrugsemballage, hvad enten det leveres af en vandforsyningsvirksomhed eller indvindes af brugeren selv (se ovenfor, praemis 83). Naar henses hertil kan fritagelsen for skyllevand ikke antages at paavirke virkningerne af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, der godkendtes ved beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994.
135 I oevrigt viser den omstaendighed, at det nederlandske parlament den 23. december 1994 vedtog WBM i sin helhed og ikke kun de aendringer, der meddeltes Kommissionen den 27. oktober 1994, ikke, at Kommissionen foretog en fornyet undersoegelse som foelge af denne meddelelse af de former for stoette, der allerede var erklaeret forenelige med faellesmarkedet.
136 Der kan heller ikke gives sagsoegeren medhold i virksomhedens argument vedroerende den omstaendighed, at Kommissionen ved skrivelse af 25. januar 1995 anmodede den nederlandske regering om at faa tilsendt den endelige tekst til WBM. Fremsendelsen til Kommissionen af den samlede tekst til WBM, saaledes som den blev vedtaget af det nederlandske parlament den 23. december 1994, har nemlig kun kunne bekraefte Kommissionen i, at de former for stoette i WBM, der blev meddelt den 27. oktober 1994, var forskellige fra dem, der allerede var godkendt den 25. november 1992 og 29. marts 1994.
137 I oevrigt medfoerer den omstaendighed, at der var tale om forskellige former for stoette, der blev undergivet Kommissionens bedoemmelse, at man maa forkaste enhver argumentation om, at de nederlandske myndigheder skulle have fulgt den praksis loebende at tilsende Kommissionen en raekke foreloebige forslag.
138 Der kan heller ikke gives sagsoegeren medhold i virksomhedens anbringende om, at Kommissionen forud for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning har aendret sit bedoemmelsesgrundlag gennem vedtagelsen af de ovenfor omtalte faellesskabsrammebestemmelserne for statsstoette til miljoebeskyttelse. Det bestemmes nemlig heri udtrykkeligt (punkt 4.2), at rammebestemmelserne ikke faar nogen »betydning for ordninger, der allerede er godkendt paa tidspunktet for offentliggoerelsen af rammebestemmelserne«. Efter sagsoegerens opfattelse paahvilede det Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af beslutningen af 29. marts 1994 - og ikke i forbindelse med vedtagelsen af den anfaegtede beslutning - at foretage en fornyet undersoegelse af den stoette, der allerede var godkendt ved Kommissionens beslutning af 25. november 1992. Beslutningen af 29. marts 1994, hvorved aendringer i den stoette, der godkendtes den 25. november 1992, erklaeres forenelige med faellesmarkedet, ligger nemlig efter rammebestemmelsernes offentliggoerelse i EF-Tidende, der fandt sted den 10. marts 1994. Beslutningen af 29. marts 1994 er imidlertid blevet endelig (se ovenfor, praemis 114).
139 Da den stoette, der blev givet meddelelse om den 27. oktober 1994, er forskellig fra den stoette, der allerede var godkendt den 25. november 1992 og 29. marts 1994, ville Kommissionen endog have tilsidesat hensynet til retssikkerheden og beskyttelsen af den berettigede forventning, hvis den havde underkastet den allerede godkendte stoette en ny undersoegelse i den anfaegtede beslutning. Det maa i denne forbindelse understreges, at stoetten i WBM allerede var blevet ivaerksat af de nederlandske myndigheder, da den anfaegtede beslutning blev vedtaget. Selv om myndighederne havde ivaerksat samtlige former for stoette i WBM, herunder dem, der blev givet meddelelse om den 27. oktober 1994, men som endnu ikke var godkendt, ville gennemfoerelsesforbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum, ikke have fundet anvendelse paa lettelsen for selvforsynende virksomheder eller paa fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding, idet der var tale om selvstaendige former for stoette, der allerede havde vaeret genstand for en tidligere bedoemmelse (jf. Heineken Brouwerijen-dommen, a.st., praemis 22).
140 De to former for stoette i WBM, i forhold til hvilke sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2, var saaledes paa tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning ikke alene allerede erklaeret for forenelige med faellesmarkedet, men var herudover blevet gennemfoert i overensstemmelse med reglerne i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum. Under disse omstaendigheder havde Kommissionen alene kunnet foretage en fornyet undersoegelse af lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding i henhold til proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 1, om eksisterende stoette.
141 Det foelger af det foregaaende, at den anfaegtede beslutning skal anses for rent bekraeftende i forhold til beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, for saa vidt som lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding i beslutningen erklaeres forenelige med faellesmarkedet. Da fristen for sagsanlaeg til annullation af de to bekraeftede beslutninger allerede var udloebet paa tidspunktet for anlaeggelsen af naervaerende sag, skal denne afvises, for saa vidt den anfaegter den bedoemmelse, Kommissionen anlagde af de to former for stoette, der allerede var godkendt.
C - De saerlige omstaendigheder, sagsoegeren har paaberaabt sig som begrundelse for, at sagen boer antages til realitetsbehandling
142 I staevningen har sagsoegeren paaberaabt sig yderligere to argumenter som begrundelse for, at naervaerende sag boer antages til realitetsbehandling, uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2.
143 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at virksomheden til Kommissionen har indgivet en klage og derpaa en supplerende klage, som naevnes i den anfaegtede beslutning. Sagsoegeren er af den opfattelse, at soegsmaalet boer admitteres for at beskytte de processuelle rettigheder, sagsoegeren kan goere gaeldende over for Kommissionen. I saa henseende er Kommissionen under en »indledende procedure«, naar den faar en klage, hvori der er anfoert vaegtige argumenter vedroerende en stoetteforanstaltnings forenelighed, forpligtet til at foretage en detaljeret og upartisk undersoegelse af sagen, og, naar Kommissionen har til hensigt at forkaste klagen, foerst at give klageren mulighed for at tage stilling til de oplysninger, den har indsamlet, og de konklusioner, den udleder heraf (jf. Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, Rettens dom af 18.9.1995, sag T-49/93, SIDE mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, og dommen i sagen Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, a.st.).
144 Det fremgaar faktisk af Domstolens praksis, at Kommissionen ikke har pligt til at foretage hoering af klagere under den indledende fase af undersoegelsen af stoette, jf. traktatens artikel 93, stk. 3 (dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, a.st., praemis 59). Et krav om, at Kommissionen i forbindelse med den indledende procedure efter traktatens artikel 93, stk. 3, skal indlede en kontradiktorisk sagsbehandling i forhold til en klager, kunne foere til uoverensstemmelser mellem den procedureordning, der er fastsat i denne bestemmelse, og ordningen efter traktatens artikel 93, stk. 2 (a.st., samme praemis).
145 Sagsoegerens argument vedroerende en paastaaet kraenkelse af virksomhedens processuelle rettigheder under den »indledende procedure« skal saaledes forkastes.
146 For det andet har sagsoegeren anfoert, at i tilfaelde, hvor stoette gennemfoeres ved hjaelp af fiskale eller parafiskale afgifter, kan personer og virksomheder, som paalaegges saadanne skatter eller afgifter, for nationale domstole modsaette sig opkraevningen af dem eller fordre dem tilbagebetalt (jf. Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires et Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, Sml. I, s. 5505, praemis 12 ff., af 11.3.1992, forenede sager C-78/90 - C-83/90, Compagnie commerciale de l'Ouest, Sml. I, s. 1847, af 11.6.1992, forenede sager C-149/91 og C-150/91, Sanders Adour og Guyomarc'h Orthez Nutrition animale, Sml. I, s. 3899, praemis 25 og 26, og domme af 16.12.1992, sag C-17/91, Lornoy m.fl., Sml. I, s. 6523, og sag C-114/91, Claeys, Sml. I, s. 6559). Denne ret ville vaere illusorisk, hvis de skatte- eller afgiftspligtige ikke for Retten kunne anfaegte Kommissionens godkendelse af den ydede stoette. I saa fald ville Kommissionen nemlig have enekompetence vedroerende bedoemmelsen af stoetteforanstaltningers forenelighed med faellesmarkedet, og de nationale domstole har ingen kompetence til at kontrollere Kommissionens foranstaltninger paa dette omraade. Hvis naervaerende sag skulle blive afvist, ville undersoegelsen af Kommissionens beslutning om ikke at indlede en formel procedure efter traktatens artikel 93, stk. 2, saaledes de facto vaere unddraget enhver judiciel kontrol.
147 Retten skal minde om, at i det foreliggende tilfaelde er sagen anlagt for sent, for saa vidt angaar de to former for stoette i WBM, i forhold til hvilke sagsoegeren har status som interesseret part efter traktatens artikel 93, stk. 2. De af sagsoegeren paaberaabte omstaendigheder kan paa ingen maade begrunde, at soegsmaalsfristen efter traktatens artikel 173 paa ny begynder at loebe. Selv om nationale domstole ikke har kompetence til at udtale sig om en stoettes forenelighed med faellesmarkedet (Domstolens dom af 9.8.1994, sag C-44/93, Namur-Les assurances du crédit, Sml. I, s. 3829, praemis 17), kan de dog behandle spoergsmaalet om gyldigheden af en kommissionsbeslutning, hvorved en stoette erklaeres forenelig med faellesmarkedet. Da kompetencen til at konstatere en faellesskabsretsakts ugyldighed, naar spoergsmaalet rejses for en national ret, er forbeholdt Domstolen, skal den nationale domstol, der finder, at den paagaeldende beslutning er ugyldig, forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177 (Domstolens dom af 22.10.1997, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, praemis 14-17). Hvis sagsoegerens opfattelse blev tiltraadt, ville dette vaere ensbetydende med en anerkendelse af, at ethvert soegsmaal anlagt af en fysisk eller juridisk person med paastand om annullation af en retsakt udstedt af en faellesskabsinstitution skulle admitteres, eftersom de nationale domstole ikke har kompetence til selv at konstatere ugyldigheden af de naevnte institutioners retsakter (samme dom, praemis 20). Konsekvensen af en saadan fortolkning ville vaere at fratage betingelsen om, at en sagsoeger skal vaere individuelt beroert som anfoert i traktatens artikel 173, stk. 4, enhver retlig betydning.
148 Det sidste argument, sagsoegeren har anfoert, skal herefter ligeledes forkastes.
D - Samlet konklusion
149 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at sagsoegeren alene kan anses for umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning, for saa vidt lettelsen for selvforsynende virksomheder og fritagelsen vedroerende kunstvanding og markvanding ved beslutningen erklaeres for forenelige med faellesmarkedet. Imidlertid er den anfaegtede beslutning, for saa vidt der ved denne er meddelt godkendelse af disse to former for stoette, en bekraeftende retsakt i forhold til beslutningerne af 25. november 1992 og 29. marts 1994, over for hvilke der ikke er rejst sag inden for de gaeldende frister.
150 Det maa herefter konstateres, at sagen skal afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
151 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og skal derfor baere sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens paastand herom.
152 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, baerer medlemsstater, der er indtraadt i en sag, deres egne omkostninger. Kongeriget Nederlandene skal derfor baere sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Fjerde Udvidede Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegeren betaler sine egne omkostninger samt Kommissionens omkostninger.
3) Kongeriget Nederlandene baerer sine egne omkostninger.