62024CJ0882
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
23. april 2026 (
*1
)
»Appel – personalesag – løn – børnetilskud – artikel 2 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – betingelser for tildeling – inddragelse af tillægget – tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb i henhold til artikel 85 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – annullationssøgsmål – artikel 91 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – urigtig gengivelse – vurdering af lovligheden af en retsakt på tidspunktet for dens vedtagelse – tilbagevirkende kraft af en dom afsagt af en national ret – retskraft«
I sag C-882/24 P,
angående en appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 19. december 2024,
AL ved avocate R. Crăciun,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved T.S. Bohr og L. Hohenecker, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen, og dommerne I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni (refererende dommer) og M. Bošnjak,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 20. november 2025,
afsagt følgende
Dom
1
AL har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 10. april 2024, AL mod Kommissionen (T-50/22, herefter den appellerede dom, EU:T:2024:220), hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i det søgsmål, han havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 22. oktober 2021, for så vidt som der derved kræves tilbagebetaling af visse beløb, der er udbetalt som tillæg for AL’s mor og hans tre børn, over for hvem han har forsørgerpligt (herefter »den omtvistede afgørelse«).
Tvistens baggrund
2
Der er redegjort for tvistens baggrund i den appellerede doms præmis 2-13 på følgende måde:
»2
[Appellanten] har været tjenestemand i Generalsekretariatet for Rådet for Den Europæiske Union siden den 1. december 2007.
3
Efter at [appellanten] havde ansøgt herom, blev han mellem 2009 og 2019 tildelt en række forskellige tillæg, for så vidt som hans mor og tre andre personer blev ligestillet med børn, over for hvem der består forsørgerpligt, som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«).
4
Den 13. maj 2019 vedtog Rådet i medfør af vedtægtens artikel 2, stk. 2, afgørelse (EU) 2019/792 om overdragelse til Europa-Kommissionen – Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) – af udøvelsen af visse beføjelser, som er tildelt ansættelsesmyndigheden og den myndighed, der kan indgå ansættelseskontrakter (EUT 2019, L 129, s. 3).
5
Den 22. juli 2020 meddelte Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) [appellanten], at han var genstand for en undersøgelse, der blev indledt i slutningen af 2016, og som vedrørte en mulig svig i sammenhæng med den erklæring, han havde afgivet om sin families sammensætning, og med de betingelser, hvorunder han havde opnået de tilsvarende familietillæg og kravene for at modtage de tilsvarende familietillæg.
6
I december 2020 meddelte OLAF [appellanten], at den i præmis 5 ovenfor omhandlede undersøgelse var blevet afsluttet. Endvidere tilsendte OLAF [appellanten] og Rådets Generalsekretariat den endelige rapport om undersøgelsen vedrørende [appellanten] samt to henstillinger. Den første vedrørte tilbagesøgning af beløb, som OLAF mente var blevet uretmæssigt udbetalt til [appellanten] i medfør af de nævnte tillæg, og den anden vedrørte indledningen af en disciplinærsag.
7
Den 10. februar 2021 besluttede Rådets ansættelsesmyndighed (herefter »ansættelsesmyndigheden«) i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 3 i bilag IX til vedtægten at indlede en disciplinærsag mod [appellanten].
8
Ved notat af 3. marts 2021 meddelte Kommissionens Kontor for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO) [appellanten], at som følge af OLAF’s henstillinger ville de uberettiget oppebårne beløb svarende til et samlet beløb på 142824,71 EUR uden renter blive inddrevet, og at han havde mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til denne afgørelse inden for en frist på femten dage fra meddelelsen heraf. Den 19. marts 2021 fremsendte [appellanten] sine bemærkninger til PMO.
9
Ved afgørelse af 22. marts 2021 meddelte PMO [appellanten], at det, henset til OLAF’s endelige rapport og efter en analyse af hans bemærkninger, var blevet besluttet at gennemføre notatet af 3. marts 2021 og udstede det tilsvarende tilbagebetalingskrav i henhold til vedtægtens artikel 85 vedrørende tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb. Der blev navnlig truffet bestemmelse om tilbagebetaling af følgende udbetalte tillæg:
–
For [appellantens] mor, for så vidt angik perioden fra den 1. oktober 2009 til den 30. september 2015, således som det var blevet besluttet i afgørelsen af 22. marts 2021, eftersom denne ikke kunne sidestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten, og eftersom [appellanten] forsætligt havde vildledt administrationen i henhold til vedtægtens artikel 85, stk. 2, ved i forbindelse med ansøgningen om det omhandlede tillæg at undlade at angive den militærpension, som han modtog.
–
For de to børn, som [appellanten] havde forsørgerpligt over for (herefter »A og B«), i forhold til hvilke han var onkel gennem ægteskab, og som var blevet anbragt i familiepleje hos ham – det ene barn i perioden fra den 1. august 2010 til den 31. juli 2013 og det andet barn i perioden fra den 1. august 2010 til den 31. marts 2013 – således som det var blevet besluttet i afgørelsen af 22. marts 2021, på grund af det retlige bortfald af det forhold, der var forbundet med anbringelsen, henset til de rumænske børnebeskyttelsesmyndigheders afgørelse af 30. januar 2013, som havde bragt de foranstaltninger, hvorved børnene var anbragt i familiepleje hos appellanten, til ophør [(herefter »den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør«)]. Endvidere havde [appellanten] forsætligt vildledt administrationen som omhandlet i vedtægtens artikel 85, stk. 2, med hensyn til afslutningen af perioden for de to børns anbringelse.
–
For [appellantens] adoptivdatter (herefter »C«), i forhold til hvem han havde opnået en adoptionsafgørelse truffet af en rumænsk ret den 16. april 2019, for så vidt angik perioden fra den 1. marts 2019 til den 31. januar 2021, og ophøret af udbetalingen af tillæggene fra den 1. februar 2021, således som det var blevet besluttet i afgørelsen af 22. marts 2021, fordi [appellanten] ikke havde ført bevis for, at han rent faktisk havde forsørget C.
10
Den 22. juni 2021 indgav [appellanten] en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen af 22. marts 2021.
11
Den 27. september 2021 vedtog Rådets ansættelsesmyndighed efter afslutningen af disciplinærsagen en sanktion om fjernelse fra tjenesten over for [appellanten] i henhold til artikel 9, stk. 1, litra h), i bilag IX til vedtægten.
12
Den 22. oktober 2021 vedtog Kommissionens generaldirektør for menneskelige ressourcer og sikkerhed den [omtvistede afgørelse].
13
Ved denne afgørelse afslog Kommissionens generaldirektør for menneskelige ressourcer og sikkerhed delvist [appellantens] klage over afgørelsen af 22. marts 2021, idet generaldirektøren fastholdt, at udbetalingen af de familietillæg, som [appellanten] modtog for C, skulle bringes til ophør, og at der skulle anordnes tilbagebetaling af flere familietillæg, som appellanten havde modtaget. Klagen blev ikke desto mindre imødekommet for så vidt angik de tillæg, som [appellanten] havde modtaget for A og B i perioden fra den 1. august 2010 til den 29. januar 2013.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
3
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. januar 2022 anlagde appellanten det annullationssøgsmål, der er nævnt i nærværende doms præmis 1.
4
Til støtte for påstandene i dette søgsmål fremsatte appellanten fem anbringender vedrørende for det første en tilsidesættelse af artikel 4, 5, 9 og 10 i Rådets afgørelse af 29. april 2004 om vedtagelse af almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende en person, som ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt (herefter »de almindelige gennemførelsesbestemmelser«), for det andet en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85 og et urigtigt skøn med hensyn til det tilskud, der blev udbetalt til hans mor, som blev ligestillet med et barn, over for hvem der bestod forsørgerpligt, for det tredje en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om god forvaltningsskik, for det fjerde en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85 og et urigtigt skøn vedrørende det børnetilskud, der blev udbetalt til A og B, og for det femte en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85 og et urigtigt skøn vedrørende det børnetilskud, der blev udbetalt til C.
5
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele.
Parternes påstande
6
Appellanten har ved appelskriftet nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som der derved gives delvist afslag på appellantens klage over afgørelsen af 22. marts 2021.
–
Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale appellantens omkostninger.
7
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne.
Om appellen
8
Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender, hvoraf det første vedrører en urigtig anvendelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, det andet en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og en tilsidesættelse af princippet om parallelitet i formkravene, og det tredje vedrører manglende domstolskontrol.
Det første anbringende
Parternes argumenter
9
Appellanten har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 50 og 51 i sit svar på det første anbringende i stævningen i første instans foretog en urigtig anvendelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, idet den fastslog, at den byrde, som appellanten påtog sig for sin mors underhold, skulle beregnes ved at fradrage ikke blot morens indtægter og lejeværdien af den ejendom, der tilhørte hende, men også en anden persons bidrag til morens underhold og de indtægter, som appellanten oppebar fra sin militærpension. Disse to sidstnævnte fradrag skal nemlig foretages i henhold de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 9 og ikke i henhold til de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 5, stk. 1, som udelukkende henviser til fradraget for den persons indtægter, over for hvem der består forsørgerpligt. Denne fejl foranledigede Retten til at bekræfte administrationens fejlagtige beregning.
10
Denne beregning bør ligeledes ændres for at tage hensyn til afgørelsen af 29. maj 2024, hvorved Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) pålagde appellantens mor at tilbagebetale dennes alderspension for perioden fra den 1. november 2007 til den 1. maj 2023. Størrelsen af denne pension burde derfor ikke have været fratrukket de udgifter, som appellanten havde afholdt i forbindelse med sin mors underhold.
11
Kommissionen har nedlagt påstand om, at anbringendet forkastes.
Domstolens bemærkninger
12
I første række har appellanten foreholdt Retten, at den fastslog, at Kommissionen havde foretaget en korrekt anvendelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 5, stk. 1, ved at fratrække en anden persons bidrag til morens underhold og den militærpension, som han modtog, fra de udgifter, som appellanten havde afholdt til morens underhold, selv om disse beløb burde have været fratrukket i henhold til de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 9.
13
Det fremgår imidlertid af den appellerede doms præmis 50, at dette klagepunkt er ugrundet. Retten anførte nemlig udtrykkeligt i denne præmis, at Kommissionen havde fratrukket en anden persons bidrag til morens underhold i henhold til de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 6, og at appellantens øvrige nettoindtægter svarende til hans militærpension var blevet fratrukket i medfør af de almindelige gennemførelsesbestemmelsers artikel 9.
14
I anden række skal det bemærkes, at appellen er begrænset til retsspørgsmål, idet enhver bedømmelse af de faktiske omstændigheder er udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt, og at konstateringen af en urigtig gengivelse udelukker fremlæggelse af nye beviser, som ikke er blevet fremlagt for Retten (jf. i denne retning dom af 18.7.2007, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen, C-326/05 P, EU:C:2007:443, præmis 60, og af 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan mod Rådet, C-45/15 P, EU:C:2017:402, præmis 76).
15
Det følger heraf, at appellanten til støtte for appellen ikke kan påberåbe sig den dom, som Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) afsagde den 29. maj 2024, idet den er afsagt efter afsigelsen af den appellerede dom.
16
Hvis denne dom, hvorved appellantens mor ifølge appellanten blev pålagt at tilbagebetale sin alderspension for perioden fra den 1. november 2007 til den 1. maj 2023, imidlertid med tilbagevirkende kraft ændrede denne persons indtægter, kan den udgøre et nyt element, der kan ændre beregningen af de tillæg, som appellanten har ret til i forbindelse med morens underhold i den ovenfor nævnte periode. Det tilkommer appellanten, hvis han er af den opfattelse, at der er grundlag herfor, at påberåbe sig dette til støtte for en anmodning om genoptagelse af den omtvistede afgørelse.
17
Det følger af det ovenstående, at det første anbringende skal forkastes.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
18
Appellanten har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 100 og 101 begik tre retlige fejl i sit svar på det fjerde anbringende i søgsmålet i første instans. Dette anbringende er således opdelt i tre led.
19
Med det andet anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til dommen afsagt af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) den 16. maj 2022 (herefter »dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest«), som var vedlagt i kopi som bilag til replikken. Ved i den appellerede doms præmis 100 at fastslå, at »der verserer en sag ved de rumænske domstole til prøvelse af afgørelsen om at bringe anbringelsen i familiepleje til ophør«, foretog Retten en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, eftersom den ikke kunne være uvidende om, at Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) med den ovennævnte dom havde afsluttet sagen og fastslået, at den nationale afgørelse, hvorved anbringelsen blev bragt til ophør, var »absolut ugyldig«.
20
Med dette anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør havde haft retsvirkninger siden januar 2013. I dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest blev det nemlig fastslået, at denne afgørelse var absolut ugyldig ex tunc. Denne ret fastslog endvidere, at anbringelsen i familiepleje var ophørt den 13. maj 2014 for A’s vedkommende og den 28. juli 2013 for B’s vedkommende med alle de retlige konsekvenser, som dette indebar.
21
Med anbringendets tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om parallelitet i formkravene ved i den appellerede doms præmis 101 at fastslå, at det var uden betydning, om tilskuddet til A’s og B’s underhold var blevet tildelt på grundlag af konsulære dokumenter eller afgørelsen om anbringelse af 28. juli 2010. Eftersom dette tilskud var blevet tildelt og forlænget på grundlag af konsulære erklæringer, har appellanten gjort gældende, at det alene kunne inddrages på grundlag af konsulære dokumenter og ikke på grundlag af den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør.
22
Kommissionen har i første række anført, at lovligheden af den anfægtede retsakt i henhold til fast retspraksis skal bedømmes efter de faktiske og retlige omstændigheder på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt. Med henblik herpå er det kun de oplysninger, som Kommissionen kunne have kendskab til under den administrative procedure, der skal tages i betragtning. Det var følgelig med føje, at Retten ikke tog hensyn til dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest, idet denne dom blev afsagt efter den omtvistede afgørelse. Ved at lægge datoen for denne afgørelse, dvs. den 22. oktober 2021, til grund for sin vurdering foretog Retten ikke en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da den i den appellerede doms præmis 100 anførte, at der for de nationale rumænske domstole verserede en sag til prøvelse af den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør.
23
I anden række er Kommissionen af den opfattelse, at Retten heller ikke begik en retlig fejl ved at konkludere, at den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør havde haft retsvirkninger fra januar 2013, eftersom denne nationale afgørelse den 22. oktober 2021, dvs. på den dato, hvor den omtvistede afgørelse blev truffet, endnu ikke var blevet annulleret.
24
I tredje række er den appellerede doms præmis 101 ikke behæftet med nogen retlig fejl. Appellanten har på ingen måde understøttet sin henvisning til princippet om parallelitet i formkravene. Under alle omstændigheder begrunder den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør, at der foretages tilbagesøgning af de tilskud, der efter denne afgørelse uberettiget er blevet udbetalt i forbindelse med forsørgelsen af de to børn, uafhængigt af de dokumenter, der er anvendt til at opnå denne tilbagesøgning.
Domstolens bemærkninger
25
Med det andet anbringendes første og andet led, der skal behandles samlet, har appellanten gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i sagen, idet den i den appellerede doms præmis 100 undlod at tage hensyn til dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest, som han havde vedlagt i kopi som bilag til replikken.
26
Det skal erindres, at i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er en appel begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder og til at vurdere de beviser, den forelægges. Vurderingen af disse faktiske omstændigheder og beviser udgør derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre de er gengivet urigtigt (dom af 1.8.2025, Frankrig og Kommissionen mod CWS Powder Coating m.fl., C-71/23 P og C-82/23 P, EU:C:2025:601, præmis 66). Den urigtige gengivelse af omstændighederne skal imidlertid fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 1.8.2025, Frankrig og Kommissionen mod CWS Powder Coating m.fl., C-71/23 P og C-82/23 P, EU:C:2025:601, præmis 67).
27
Ved dom af 16. maj 2022, som appellanten har fremlagt som bilag til sin replik for Retten, annullerede retten i første instans i Bukarest endeligt den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør.
28
Retten bekræftede i første række i den appellerede doms præmis 100, at »der verserer en sag ved de rumænske domstole til prøvelse af [den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør]«, selv om den ikke kunne have været uvidende om, at denne afgørelse var blevet annulleret, idet dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest var blevet fremlagt under sagen.
29
I anden række fastslog Retten i samme præmis i den appellerede dom, at den nævnte afgørelse »faktisk [havde] haft retsvirkninger fra januar 2013«, selv om det var åbenbart, at den samme afgørelse skulle anses for aldrig at have haft retsvirkninger som følge af dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest.
30
Det følger af det ovenstående, at vurderingen af tvistens faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 100 er åbenbart fejlagtig.
31
Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at Retten med henblik på at vurdere lovligheden af den omtvistede afgørelse med føje tog udgangspunkt i datoen for denne afgørelse og derfor ikke skulle tage hensyn til en dom, der var afsagt efterfølgende.
32
Det er korrekt, at det følger af fast retspraksis, at lovligheden af en retsakt skal bedømmes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på den dato, da retsakten blev vedtaget (dom af 7.2.1979, Frankrig mod Kommissionen, 15/76 og 16/76, EU:C:1979:29, præmis 7, af 15.4.2010, Gualtieri mod Kommissionen, C-485/08 P, EU:C:2010:188, præmis 26, og af 4.10.2024, García Fernández m.fl. mod Kommissionen og Afviklingsinstansen, C-541/22 P, EU:C:2024:820, præmis 327).
33
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 50-55 i forslaget til afgørelse, kan det imidlertid ikke med føje gøres gældende, at dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest ikke var en omstændighed, der forelå på tidspunktet for den omtvistede afgørelse, uden at se bort fra denne doms tilbagevirkende kraft.
34
Ved at annullere den nationale afgørelse med virkning ex tunc, indebar den nævnte dom, at den nationale afgørelse blev fjernet fra retsordenen ab initio, og at den tidligere retsstilling blev genoprettet, således som den forelå før vedtagelsen af den nævnte afgørelse, dvs. anbringelsen af A og B i familiepleje hos appellanten.
35
Retten foretog derfor en urigtig gengivelse af den retsstilling, som var gældende for børnene A og B i forhold til AL på tidspunktet for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, idet den fastslog, at den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør havde haft retsvirkninger, som indebar, at anbringelsen af A og B blev bragt til ophør, selv om denne afgørelse var blevet annulleret ved dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest.
36
Selv om Kommissionen også har gjort gældende, at Retten kun skulle tage hensyn til de oplysninger, som Kommissionen kunne have kendskab til under den administrative procedure, skal det fremhæves, at en sådan principiel begrænsning af den legalitetskontrol, der udøves af Unionens retsinstanser, ikke fremgår af Domstolens praksis.
37
Domstolen har derimod præciseret, at rækkevidden af den legalitetskontrol, der er fastsat i artikel 263 TEUF, i visse tilfælde kan udstrækkes til at omfatte alle de oplysninger, som sagsøgere har fremlagt, uanset om de ligger forud for eller efter den trufne afgørelse, og uanset om de forudgående er blevet fremlagt inden for rammerne af den administrative procedure eller for første gang i forbindelse med det søgsmål, der er anlagt ved Retten, for så vidt som disse oplysninger er relevante for prøvelsen af den anfægtede afgørelses lovlighed på tidspunktet for dens vedtagelse (jf. analogt dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen, C-603/13 P, EU:C:2016:38, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
38
Denne løsning finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Som det fremgår af Domstolens praksis, har den administrative procedure, der er fastsat i vedtægtens artikel 91, nemlig til formål at muliggøre og fremme en mindelig bilæggelse af tvister mellem tjenestemændene og administrationen og ikke strengt og endeligt at fastlægge rammerne for den eventuelle retslige fase, forudsat at søgsmålet hverken ændrer klagens årsag eller genstand (jf. i denne retning dom af 7.5.1986, Rihoux m.fl. mod Kommissionen, 52/85, EU:C:1986:199, præmis 12, og af 29.1.2026, PB mod Afviklingsinstansen (Afgørelse om ikke at ændre indplaceringen), C-727/23 P, EU:C:2026:58, præmis 50).
39
Således som generaladvokaten har anført i punkt 70 og 71 i forslaget til afgørelse, skal klagen inden for rammerne af vedtægtens artikel 85 desuden bl.a. gøre det muligt for administrationen at opnå afklaring om betingelserne for at anvende denne artikel og således undgå unødige retssager. Det ville være i strid med dette formål at kræve, at appellanten på ny skal indbringe en sag for administrationen med henblik på for Retten at kunne påberåbe sig en dom, der fastslår faktiske omstændigheder, som forelå på tidspunktet for den omtvistede afgørelse.
40
Det følger af det ovenstående, at det andet appelanbringendes første og andet led skal tages til følge.
41
Med det andet anbringendes tredje led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 101 tilsidesatte princippet om parallelitet i formkravene ved at fastslå, at ansættelsesmyndigheden lovligt havde kunnet beslutte, at tilskuddet til A’s og B’s underhold skulle inddrages på grundlag af den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør, selv om dette tilskud var blevet tildelt og forlænget af ansættelsesmyndigheden på grundlag af konsulære dokumenter.
42
I artikel 2, stk. 1, i bilag VII til vedtægten opstilles imidlertid alene en materiel betingelse for tildelingen af børnetilskud, nemlig at et eller flere børn faktisk forsørges, og det kræves ikke, at afgørelsen om at tildele dette børnetilskud træffes på grundlag af bestemte dokumenter. Følgelig er vedtagelsen af afgørelsen om, at dette tilskud skal inddrages, heller ikke genstand for et sådant krav.
43
Under disse omstændigheder fastslog Retten med føje i den appellerede doms præmis 101, at det for lovligheden af kravet om tilbagebetaling af de tilskud, der var udbetalt til A’s og B’s underhold, ikke var relevant at vide, på grundlag af hvilke dokumenter disse tilskud var blevet tildelt.
44
Det følger heraf, at det andet anbringendes tredje led skal forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
45
Appellanten har gjort gældende, at den appellerede doms præmis 120 viser, at Retten ikke foretog en upartisk og effektiv domstolsprøvelse af de beviser, som han havde fremlagt for at dokumentere de udgifter, som han havde afholdt for at sikre C’s underhold.
46
Med henblik på at føre bevis herfor fremsendte appellanten under den administrative procedure til ansættelsesmyndigheden alle de udskrifter fra sin bankkonto, der dokumenterede de foretagne overførsler, og alle de udskrifter fra C’s bankkonto, som indeholdt oplysninger om de overførsler, som hun havde modtaget fra ham. Under denne procedure anmodede ansættelsesmyndigheden imidlertid om, at oplysninger om C’s bankkonto skulle fremlægges i deres helhed, med henblik på at fastslå, om børnetilskuddet udelukkende og faktisk var blevet anvendt til at forsørge dette barn. Appellanten efterkom imidlertid ikke denne anmodning, eftersom C, der var blevet myndig, ikke gav samtykke til udbredelsen af disse oplysninger.
47
Med henblik på at fjerne ansættelsesmyndighedens mistanke om, at C ikke selv anvendte sin konto, eller at C eventuelt tilbageførte tilskuddene til appellantens konto, vedlagde appellanten efter at have indhentet C’s samtykke de ønskede kontoudskrifter som bilag til stævningen i første instans. Det fremgår klart heraf, at C selv havde anvendt tilskuddene, og at der ikke var foretaget nogen udbetalinger fra hendes konto til appellantens konto.
48
Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 120, at »udskrifterne fra C’s bankkonto ikke udgør et tilstrækkeligt bevis til at godtgøre, at [appellanten] faktisk har sikret C’s underhold«, uden at underbygge denne konstatering eller angive, hvad der udgør et tilstrækkeligt bevis for, at appellanten havde sikret dette underhold.
49
Appellanten har anført, at den domstolsprøvelse, som Retten udøver på området for administrative retsakter, der er omfattet af vedtægten, skal forene EU-institutionernes skønsbeføjelse med beskyttelsen af personalets rettigheder ved at sikre, at afgørelser, der berører enkeltpersoner, er behørigt begrundede og forholdsmæssige.
50
Kommissionen har nedlagt påstand om, at anbringendet forkastes.
Domstolens bemærkninger
51
Med det tredje appelanbringende har appellanten anfægtet Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 120 af de yderligere beviser for, at han faktisk havde sikret C’s underhold, som han havde fremlagt som bilag til stævningen i første instans. Den utilstrækkelige begrundelse for denne vurdering viser efter appellantens opfattelse, at Retten ikke foretog en upartisk og effektiv domstolsprøvelse af disse beviser.
52
Retten fastslog i denne præmis, at »i lyset af den tvivl, som Kommissionen har rejst i den anfægtede afgørelse, udgør udskrifterne fra C’s bankkonto ikke et tilstrækkeligt bevis til at godtgøre, at [appellanten] faktisk har sikret C’s underhold«.
53
Det må konstateres, at denne begrundelse kun vanskeligt gør det muligt at forstå, hvordan den tvivl, som Kommissionen gav udtryk for i den omtvistede afgørelse, på et tidspunkt, hvor denne institution endnu ikke havde kendskab til de pågældende kontoudskrifter, kan rejse tvivl om bevisværdien af disse dokumenter.
54
Det skal imidlertid bemærkes, at Retten alene for fuldstændighedens skyld foretog den vurdering af bevisværdien af udskrifterne fra C’s bankkonto, der fremgår af den appellerede doms præmis 120, hvilket udtrykkeligt fremhæves ved brugen af formuleringen »under alle omstændigheder« i indledningen til denne præmis. Dette bekræftes af den omstændighed, at Retten allerede i den appellerede doms præmis 119 tog stilling til de omtvistede udskrifter fra C’s bankkonto.
55
I denne præmis i den appellerede dom anførte Retten andre grunde end dem, der fremgår af samme doms præmis 120, til, at den ikke tog hensyn til de udskrifter fra C’s bankkonto, der blev fremlagt under sagen.
56
Retten bemærkede i denne forbindelse, at appellanten under den administrative procedure havde nægtet at fremlægge de kontoudskrifter, som han havde vedlagt som bilag til stævningen. Retten fastslog nemlig dels, at administrationen skulle basere sig på de faktiske omstændigheder, som den havde til rådighed, med henblik på at vurdere den faktiske forsørgelse og træffe afgørelse om det omhandlede tilskud, dels at den kunne anmode appellanten om yderligere oplysninger, idet denne var forpligtet til at godtgøre, at han faktisk havde sikret C’s underhold.
57
Hvad angår den præmis i den appellerede dom, der kritiseres ved det tredje appelanbringende, skal det endvidere bemærkes, at det af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt af artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement fremgår, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke præmisser der anfægtes i den dom, som der er nedlagt påstand om skal ophæves, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (dom af 18.12.2025, Hamoudi mod Frontex, C-136/24 P, EU:C:2025:977, præmis 54).
58
Det tredje appelanbringende indeholder imidlertid ingen kritik af vurderingerne i den appellerede doms præmis 119 eller af begrundelsen herfor. Dette anbringende skal derfor vurderes således, at det kun vedrører den appellerede doms præmis 120.
59
Appellantens argumentation er derfor ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at Retten ikke foretog en upartisk og effektiv domstolsprøvelse af de supplerende beviser for, at han faktisk havde sikret C’s underhold, som var vedlagt som bilag til stævningen, eller at Retten ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for, at den ikke kunne lægge disse beviser til grund.
60
Det følger heraf, at denne argumentation er uvirksom, og at det tredje appelanbringende derfor skal forkastes.
61
Det følger af det ovenstående, at kun det andet appelanbringendes første og andet led skal tages til følge. Da disse to led er rettet mod Rettens besvarelse af det fjerde anbringende i søgsmålet, skal den appellerede dom derfor ophæves, for så vidt som dette fjerde anbringende derved forkastes, og i øvrigt forkastes appellen.
Om søgsmålet for Retten
62
I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten hjemvise sagen til Retten til afgørelse eller selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
63
I den foreliggende sag træffer Domstolen endelig afgørelse i sagen, der er moden til påkendelse.
64
Som det fremgår af nærværende doms præmis 61, rejser Domstolens delvise ophævelse af den appellerede dom kun tvivl om denne sidstnævnte dom, for så vidt som det fjerde anbringende i søgsmålet i første instans derved forkastes. Genstanden for den tvist, der fortsat verserer for Domstolen efter denne ophævelse, er derfor begrænset til den anfægtelse af den omtvistede afgørelse, der er fremsat i dette fjerde anbringende (jf. analogt dom af 1.7.2008, Chronopost og La Poste mod UFEX, C-341/06 P og C-342/06 P, EU:C:2008:375, præmis 138 og 139).
65
Med det fjerde anbringende i appellantens søgsmål, som suppleret i replikken, har appellanten navnlig gjort gældende, at Kommissionen, henset til dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest, som indebar annullation af den nationale afgørelse om at bringe anbringelsen til ophør, hvorved de rumænske børnebeskyttelsesmyndigheder havde bragt anbringelsen af børnene A og B i familiepleje hos appellanten til ophør, ikke kunne kræve tilbagebetaling af de tilskud, som han havde modtaget i forbindelse med forsørgelsen af A i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. juli 2013 og i forbindelse med forsørgelsen af B i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. marts 2013.
66
For det første er det i nærværende doms præmis 34 anført, at børnene A og B i henhold til dommen af 16. maj 2022 fra retten i første instans i Bukarest skal anses for at være forblevet i familiepleje hos appellanten efter den 30. januar 2013.
67
For det andet fremgår det af denne endelige dom, at anbringelsen i familiepleje hos appellanten ophørte for A’s vedkommende den 13. maj 2014 og for B’s vedkommende den 28. juli 2013.
68
Kommissionen havde derfor ikke grundlag for at kræve tilbagebetaling af de familietillæg, der var udbetalt til appellanten i forbindelse med forsørgelsen af A i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. juli 2013 og i forbindelse med forsørgelsen af B i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. marts 2013.
69
Den omtvistede afgørelse skal derfor annulleres i dette omfang.
Sagsomkostninger
70
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
71
Procesreglementets artikel 138, der i medfør af dette reglements artikel 84, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, har følgende ordlyd:
»1.   Det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der ernedlagt påstand herom.
2.   Er der flere tabende parter, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningernes fordeling.
3.   Hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter, bærer hver part sine egne omkostninger. Domstolen kan dog, hvis dette efter omstændighederne findes begrundet, beslutte, at en part, ud over at bære sine egne omkostninger, skal betale en del af modpartens omkostninger.«
72
Da AL har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da denne delvist har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale halvdelen af de omkostninger, som AL har afholdt i forbindelse med såvel sagen i første instans som appelsagen.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 10. april 2024, AL mod Kommissionen (T-50/22, EU:T:2024:220), ophæves, for så vidt som det fjerde anbringende, der blev fremsat i første instans, derved forkastes.
2)
I øvrigt forkastes appellen.
3)
Europa-Kommissionens afgørelse af 22. oktober 2021 annulleres, for så vidt som der derved kræves tilbagebetaling af de familietillæg, der blev udbetalt til AL i forbindelse med forsørgelsen af A i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. juli 2013 og i forbindelse med forsørgelsen af B i perioden fra den 1. februar 2013 til den 31. marts 2013.
4)
Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af de omkostninger, som AL har afholdt i forbindelse med såvel sagen i første instans som appelsagen.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.