61987CC0292_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Pizziolo var ansat ved Det Faelles Forskningscenter i Karlsruhe i Forbundsrepublikken Tyskland indtil den 1 . marts 1970 . Fra dette tidspunkt havde han tjenestefrihed af personlige aarsager til den 28 . februar 1971 . Han oenskede at genindtraede i tjenesten efter udloebet af denne periode, men Kommissionen lod ham ikke genindtraede . I foerste omgang anlagde han sag ved Domstolen med paastand om genindtraeden med virkning fra 1 . marts 1971, men Domstolen gav ham ikke medhold ( sag 785/79, Sml . 1981, s . 969 ).
Domstolen indhentede imidlertid en sagkyndig erklaering om spoergsmaalet om, hvorvidt Pizziolo havde de noedvendige kvalifikationer til bl.a . at beklaede en stilling opslaaet ledig i henhold til meddelelse KOM/1531/76 . De sagkyndige skoennede, at Pizziolo var kvalificeret til den stilling, der var omtalt i den naevnte meddelelse, hvorefter han igen anlagde sag ved Domstolen . Denne gang ( sag 785/79, Sml . 1983, s . 1343 ) fandt Domstolen, at han burde have haft mulighed for at genindtraede med virkning fra 1 . januar 1977 . Domstolen paalagde foelgelig Kommissionen at lade ham genindtraede med virkning fra dette tidspunkt . Den paalagde ligeledes Kommissionen at betale sagsoegeren et beloeb svarende til det nettovederlag, han ville have oppebaaret, hvis han var genindtraadt den 1 . januar 1977, og indtil hans faktiske genindtraedelse med fradrag af den nettoindtaegt, han havde erhvervet ved udoevelse af anden beskaeftigelse i samme periode .
Samtidig fastslog Domstolen i dommens praemis 13, at sagsoegeren skulle goere en rimelig indsats for at begraense sit tab, om noedvendigt ved at soege anden beskaeftigelse . Pizziolo tog da ogsaa arbejde i et italiensk selskab, AGIP Nucleare . Fra 1 . januar 1977 til 30 . september 1983 har han fra Kommissionen modtaget et beloeb i italienske lire, som svarer til forskellen mellem det, han ville have modtaget, hvis han var genindtraadt den 1 . januar 1977, og det, som han modtog fra AGIP Nucleare i form af loen . Det vederlag, som han modtog fra Faellesskabet, blev beregnet paa grundlag af den for Italien gaeldende justeringskoefficient .
Den 24 . september 1983 underrettede Pizziolo Kommissionen om, at han ophoerte med at arbejde for AGIP Nucleare den 30 . september 1983 . Kommissionen svarede ham foerst den 24 . februar 1984, hvor den sendte ham et telegram, som efterfoelgende blev bekraeftet ved skrivelse af 27 . februar . I dette telegram blev han tilbudt at genindtraede i tjenesten i en stilling ved Det Faelles Forskningscenter i Petten, Nederlandene . Kommissionen bad ham indtraede i stillingen, saasnart det med rimelighed kunne lade sig goere . Han genindtraadte saaledes den 7 . marts 1984 .
Fra den 1 . oktober 1983, da sagsoegeren ophoerte med at arbejde for AGIP Nucleare, og indtil den 7 . marts 1984 fortsatte Kommissionen med at betale ham forskellen mellem det vederlag, han ville have faaet af Kommissionen, og det beloeb, som han ville have tjent, hvis han var fortsat med at arbejde for AGIP Nucleare i denne periode . Kommissionen fandt, at det var rimeligt, om Pizziolo havde beholdt sit arbejde for at begraense sit tab, indtil Kommissionen faktisk tilboed ham en stilling og lod ham genindtraede .
Da sagsoegeren ikke var enig i dette synspunkt, anlagde han naervaerende sag ved Domstolen . Hans paastande omfatter en raekke punkter, som imidlertid lader sig sammenfatte i et krav om for det foerste at faa udbetalt fuld godtgoerelse for det relevante tidsrum, dvs . hele det vederlag, han ville have modtaget fra Kommissionen, hvis han var genindtraadt, og dernaest at faa betalingen erlagt i tyske mark med anvendelse af justeringskoefficienten for Forbundsrepublikken Tyskland .
Det er klart det foerste punkt, som er det vigtigste . Pizziolos argument er, at han ikke kunne vente til den 24 . februar 1984 med at orientere AGIP Nucleare om sin fratraeden, hvorfor han var i sin gode ret til at opsige sin stilling og forlade AGIP Nucleare paa et tidligere tidspunkt for at vente paa en ledig stilling ved Kommissionen .
Det maa bemaerkes, at det ikke var Kommissionen, som angav tidspunktet for, hvornaar sagsoegeren skulle paabegynde sit nye arbejde . Det var Pizziolo, som fastlagde den 7 . marts 1984 som en for ham passende dato til at indtraede i sin nye stilling . Paa grundlag af det materiale, der er til raadighed for Domstolen, mener jeg ikke, det med sikkerhed kan fastslaas, at sagsoegeren, da han opsagde sin stilling i AGIP Nucleare, havde kendskab til netop den ledige stilling, som senere blev tilbudt ham . Der er afgjort intet, der tyder paa, at Kommissionen havde stillet ham i udsigt, at denne stilling ville blive tilbudt ham, ligesaa lidt som han fik noget vink om, hvornaar han skulle begynde .
Selv om sagsoegeren med rette kan kritisere den lange tid, der gik, inden Kommissionen endelig tilboed ham en stilling, er det afgoerende spoergsmaal i sagen, om han har ret til fuld godtgoerelse for denne periode .
Efter min mening paahvilede det ikke blot sagsoegeren i henhold til praemis 13 i Domstolens afgoerelse fra 1983 at soege anden beskaeftigelse, men han var ogsaa, da han havde fundet et i forhold til sine kvalifikationer rimelig velegnet arbejde, forpligtet til at beholde dette arbejde, indtil han modtog et tilbud, forudsat Kommissionen ikke forhalede proceduren urimeligt .
Hvis Pizziolo havde ventet, til han modtog et tilbud, ville Kommissionen have vaeret forpligtet til at give ham en rimelig frist til at opsige sin stilling hos AGIP Nucleare og overtage sit nye arbejde . Der er intet anfoert, som tyder paa, at det gik daarligt for sagsoegeren i hans arbejde, saaledes at han var berettiget til at tage sin afsked, fordi stillingen ikke var velegnet . Jeg finder ikke, at ventetiden havde antaget en urimelig karakter paa det tidspunkt, da sagsoegeren opsagde sin stilling til fratraeden den 24 . september, naar der tages hensyn til, at han stadig blev holdt helt skadesloes .
Jeg kan ikke helt tilslutte mig sagsoegerens anbringende, hvorefter Kommissionen skulle have trukket sagen i langdrag . Domstolen bestemte ikke, at han skulle genindtraede straks . Den fastslog, at han skulle tilbydes genindtraeden i henhold til vedtaegtens artikel 40, stk . 4, litra d ). Dette forudsatte noedvendigvis ivaerksaettelsen af den procedure, der er foreskrevet i vedtaegten, og han skulle have tilbudt den foerste ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarede til hans loenklasse, forudsat at han havde de fornoedne kvalifikationer .
Foelgelig kan sagsoegeren efter min mening ikke forlange at faa udbetalt hele det vederlag, han ville have modtaget i den stilling, hvori han ifoelge Domstolen skulle genindtraede . Han har kun ret til forskellen mellem det, han ville have tjent ved at forblive hos AGIP, og det, han ville have modtaget fra Kommissionen .
Som det andet punkt har sagsoegeren gjort gaeldende, at beloebet skal betales i tyske mark med anvendelse af justeringskoefficienten for Forbundsrepublikken Tyskland, idet han har henvist til, at han efter at have opsagt sin stilling i Italien flyttede til Bad Herrenalb ved Karlsruhe .
Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren overhovedet ikke har boet paa dette sted i den omhandlede periode . Domstolen har faaet forelagt en bopaelsattest dateret 18 . oktober 1983 . For mit vedkommende er jeg parat til at anerkende, at han har boet i Tyskland i den naevnte periode . Det ser ud til, at sagsoegeren har en bolig her, og Kommissionen har ikke fremlagt noget bevis for, at hans oplysninger paa dette punkt er forkerte, bortset fra en henvisning til, at hans boern stadig fulgte undervisningen paa universitetet i Bologna . Dette forhold synes ikke afgoerende, og jeg er rede til, ved gennemgangen af det andet punkt i sagen, at godtage Pizziolos oplysning om, hvor han havde bopael .
Hvis mit forslag til afgoerelse vedroerende det foerste punkt foelges af Domstolen, og sagsoegeren ikke faar medhold i sit foerste anbringende, forekommer det mig paa den anden side helt udelukket, at han kan faa medhold med hensyn til det andet punkt . Naar han ikke har begraenset sit tab og har handlet ufornuftigt ved at forlade sit arbejde i Italien, kan han efter min mening ikke kraeve godtgoerelse for nogen som helst forskel i relation til valuta, vekselkurs eller justeringskoefficient, som er en foelge af hans personlige beslutning om at flytte til Forbundsrepublikken Tyskland .
Sagsoegeren har imidlertid anfoert, at han, helt bortset fra dette synspunkt - som han ikke kan tilslutte sig - kan goere krav paa betaling paa grundlag af den tyske justeringskoefficient i kraft af analog anvendelse af visse bestemmelser i vedtaegten . Han erkender, at artikel 40 ikke indeholder noget, som taler for hans synspunkt, men han paaberaaber sig andre bestemmelser . Den foerste af disse er artikel 41, som vedroerer de af Faellesskabets tjenestemaend, der er sat paa ventepenge, dvs . personer, som er blevet overtallige paa grund af nedskaering i antallet af stillinger i deres institution . Det er indlysende, at sagsoegeren ikke direkte tilhoerer denne kategori . Han henviser endvidere til artikel 63, som vedroerer vederlaget og den gaeldende justeringskoefficient for de tjenestemaend, som skal have betaling i det lands valuta, hvor de goer tjeneste . Det er klart, at sagsoegeren ikke i den forstand goer tjeneste i et bestemt land . Artikel 64 drejer sig om tjenestemaendenes vederlag udtrykt i belgiske francs, som skal korrigeres med en vis justeringskoefficient, der afhaenger af levevilkaarene paa de forskellige tjenestesteder . I det omhandlede tidsrum var sagsoegeren ikke beskaeftiget ved Faellesskaberne og end ikke, saa vidt det er oplyst, beskaeftiget i Tyskland overhovedet . Foelgelig er det ubestrideligt, at de naevnte bestemmelser ikke fandt direkte anvendelse paa ham .
Sagsoegeren har ikke blot paaberaabt sig en analog anvendelse af disse bestemmelser, men ogsaa Domstolens dom i sag 156/78, Newth mod Kommissionen ( Sml . 1979, s . 1941 ). I denne sag var en tjenestemand blevet fritaget fra sin stilling i henhold til vedtaegtens artikel 50, hvorfor han havde krav paa en godtgoerelse, som var faldende i takt med hans eventuelle indtaegter . Domstolen fandt, at sagsoegeren, som havde gjort tjeneste i Italien og var vendt tilbage til Belgien, men som stadig blev bealt paa grundlag af den for Italien gaeldende justeringskoefficient, modtog betydelig mindre end en tjenestemand i en tilsvarende situation, som havde arbejdet i Belgien og var blevet pensioneret der . Domstolen fastslog, at der her forelaa en forskelsbehandling .
Efter min opfattelse kan ingen af disse tilfaelde, hverken dem, der er omhandlet i vedtaegten, eller det, der forelaa i Newth-sagen, med rette paaberaabes til stoette for Pizziolo . Jeg mener ikke, at hans situation kan sammenlignes med nogen af disse tilfaelde . Han hoerer til en saerlig kategori . Domstolen har anerkendt hans krav paa en godtgoerelse, og det, han har krav paa, er et beloeb, der er tilstraekkeligt til at udligne forskellen mellem de vederlag, han ville have faaet, og den loen, han faktisk har modtaget eller med rimelighed kunne have modtaget . Domstolen har ikke praeciseret, hverken paa hvilken maade eller med reference til hvilket specielt land hans godtgoerelse skal beregnes . Eftersom parterne, tilsyneladende i enighed, har accepteret, at den italienske justeringskoefficient skulle anvendes, mens sagsoegeren var beskaeftiget i Italien, finder jeg imidlertid, at Kommissionen var berettiget til fortsat at udbetale ham godtgoerelsen paa samme grundlag som tidligere og paa den maade, som sagsoegeren fortsat ville have modtaget den, hvis han havde overholdt forpligtelsen til at begraense sit tab .
Foelgelig finder jeg, at der ogsaa boer statueres frifindelse for det andet punkt af sagsoegerens paastande . Jeg skal sammenfattende foreslaa, at Kommissionen frifindes, og at hver part baerer sine omkostninger, jfr . procesreglementets artikel 70 .
(*) Oversat fra engelsk .