62011CC0616
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. WATHELET
fremsat den 24. oktober 2013 (
1
)
Sag C-616/11
T-Mobile Austria GmbH
mod
Verein für Konsumenteninformation
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig))
»Tilnærmelse af lovgivningerne — betalingstjenester — generelt forbud mod opkrævning af gebyrer for anvendelsen af et betalingsinstrument — kontrakt mellem en mobiltelefonioperatør og privatpersoner«
I – Indledning
1.
Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører den mulighed, som medlemsstaterne ifølge artikel 52, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (
2
) (herefter »direktivet«) har for at forbyde eller begrænse opkrævning af gebyrer, ofte kendt under det engelske udtryk »surcharging«.
2.
Ved opkrævning af gebyrer pålægger virksomheder (betalingsmodtagere) deres kunder (betalere) at betale gebyrer for anvendelsen af et givet betalingsinstrument. Denne praksis har til formål at lade kunden (betaleren) bære omkostningerne i forbindelse med brugen af bl.a. kreditkort eller debetkort.
3.
Med den forelæggende rets spørgsmål ønskes det fastlagt, om direktivets artikel 52, stk. 3, finder anvendelse på mobiltelefonselskaber, om en betalingsanvisning udgør et betalingsinstrument i direktivets forstand, og om det generelle forbud mod opkrævning af gebyrer i Østrig er i overensstemmelse med denne artikel.
II – Retsforskrifter
A – EU-retten
4.
Direktivets artikel 1 bestemmer:
»1.   Dette direktiv fastlægger regler for medlemsstaternes sondring mellem følgende seks kategorier af udbydere af betalingstjenester:
a)
kreditinstitutter som defineret i artikel 4, nr. 1) litra a), i direktiv 2006/48/EF
b)
udstedere af elektroniske penge som defineret i artikel 1, stk. 3, litra a), i direktiv 2000/46/EF
c)
postgirokontorer, der ifølge national lov har ret til at udbyde betalingstjenester
d)
betalingsinstitutter som defineret i dette direktiv
e)
Den Europæiske Centralbank [(ECB)] og de nationale centralbanker, når de ikke handler i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder eller andre offentlige myndigheder
f)
medlemsstater eller deres regionale eller lokale myndigheder, når de ikke handler i deres egenskab af offentlige myndigheder.
2.   Dette direktiv fastsætter endvidere regler for gennemsigtighed i betingelserne for og oplysningskravene til betalingstjenester og betalingstjenestebrugeres og betalingstjenesteudbyderes respektive rettigheder og forpligtelser hvad angår ydelse af betalingstjenester som fast beskæftigelse eller forretningsaktivitet.«
5.
Dette direktivs artikel 4, som har overskriften »Definitioner«, har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3)
»betalingstjeneste«: de forretningsaktiviteter, som er anført i bilaget
[…]
5)
»betalingstransaktion«: handling, der initieres af en betaler eller en betalingsmodtager med henblik på at udbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren
[…]
7)
»betaler«: en fysisk eller juridisk person, der er indehaver af en betalingskonto og tillader en betalingsordre fra denne betalingskonto, eller, hvis der ikke er nogen betalingskonto, en fysisk eller juridisk person, der udsteder en betalingsordre
8)
»betalingsmodtager«: en fysisk eller juridisk person, som er den tiltænkte modtager af de midler, der indgår i en betalingstransaktion
9)
»udbyder af betalingstjenester«: selskaber som omhandlet i artikel 1, stk. 1, samt juridiske og fysiske personer, der drager fordel af undtagelserne i artikel 26
10)
»bruger af betalingstjenester«: en fysisk eller juridisk person, som bruger en betalingstjeneste enten som betaler eller som betalingsmodtager eller begge dele
[…]
16)
»betalingsordre«: enhver instruktion fra en betaler eller en betalingsmodtager til en udbyder af betalingstjenester om at gennemføre en betalingstransaktion
[…]
19)
»autentificering«: en procedure, der giver udbyderen af betalingstjenester mulighed for at verificere anvendelsen af et specifikt betalingsinstrument, herunder dets personaliserede sikkerhedsfeatures
[…]
23)
»betalingsinstrument«: enhver form for personaliseret instrument og/eller sæt af procedurer, der er aftalt mellem brugeren og udbyderen af betalingstjenester, og som brugeren af betalingstjenester bruger for at initiere en betalingsordre
[…]«
6.
I direktivets afsnit IV, som omhandler rettigheder og forpligtelser i forbindelse med udbud og brug af betalingstjenester, bestemmer artikel 52, der bærer overskriften »Gældende gebyrer«, i stk. 3:
»Udbyderen af betalingstjenester må ikke hindre betalingsmodtageren i at opkræve et gebyr hos betaleren for brugen af det pågældende betalingsinstrument eller tilbyde den pågældende en rabat. Medlemsstaterne kan dog forbyde eller begrænse retten til opkrævning af gebyr under hensyntagen til behovet for at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter.«
7.
Rækkevidden af direktivets artikel 52, stk. 3, er kommenteret i 42. betragtning til direktivet med følgende ordlyd:
»For at fremme gennemsigtigheden og konkurrencen bør udbyderen af tjenesteydelser ikke forhindre betalingsmodtageren i at opkræve et gebyr fra betaleren for et specifikt betalingsinstrument. Mens betalingsmodtageren frit skal kunne opkræve gebyrer for brugen af visse betalingsinstrumenter, kan medlemsstaterne beslutte, om de vil forbyde eller begrænse en sådan praksis, når dette efter deres opfattelse er berettiget i betragtning af urimelig prisfastsættelse eller prisfastsættelse, der kan have en negativ indvirkning på brugen af visse betalingsinstrumenter, idet der tages hensyn til behovet for at fremme konkurrencen og brugen af effektive betalingsinstrumenter.«
8.
I direktivets afsnit VI, der bærer overskriften »Afsluttende bestemmelser«, bestemmer artikel 86, der bærer overskriften »Fuld harmonisering«, følgende:
»1.   Uden at det berører artikel 30, stk. 2, artikel 33, artikel 34, stk. 2, artikel 45, stk. 6, artikel 47, stk. 3, artikel 48, stk. 3, artikel 51, stk. 2, artikel 52, stk. 3, artikel 53, stk. 2, artikel 61, stk. 3, og artikel 72 og 88, i den udstrækning dette direktiv indeholder harmoniserede bestemmelser, må medlemsstaterne ikke bevare eller indføre andre bestemmelser end dem, der fremgår af dette direktiv.
[…]«
B – Østrigsk ret
9.
Ifølge den forelæggende ret er direktivet blevet gennemført i østrigsk ret ved lov om betalingstjenester (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009, herefter »ZaDiG«), der trådte i kraft den 1. november 2009.
10.
§ 1, stk. 1, i ZaDiG, der bærer overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer følgende:
»Denne forbundslov fastsætter de betingelser, på hvilke fysiske og juridiske personer forretningsmæssigt kan udbyde betalingstjenester i Østrig (udbydere af betalingstjenester), og regulerer de rettigheder og forpligtelser, der gælder for udbydere og modtagere af betalingstjenester i forbindelse med betalingstjenester, der ydes til i Østrig hjemmehørende brugere af betalingstjenester eller af i Østrig hjemmehørende udbydere af betalingstjenester samt adgangen til betalingssystemerne.«
11.
§ 27, stk. 6, i ZaDiG, der bærer overskriften »Gældende gebyrer«, gennemfører følgende i den østrigske retsorden:
»Udbyderen af betalingstjenester må ikke hindre betalingsmodtageren i at tilbyde betaleren en rabat for brugen af et bestemt betalingsinstrument. Betalingsmodtageren må ikke opkræve gebyr ved betaling med et bestemt betalingsinstrument.«
III – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
12.
T-Mobile Austria GmbH (herefter »T-Mobile Austria«) er en af udbyderne af mobiltelefontjenester i Østrig. I den forbindelse indgår selskabet telekommunikationsaftaler med forbrugerne, hvori det anvender sine almindelige forretningsbetingelser, der altid føres ajour, og hvori (pr. november 2009) følgende klausul findes (herefter »den anfægtede klausul«):
»§ 23
[…]
1.2
Alle betalingsformer anses for frigørende, dog beregner vi ved betalinger via betalingsanvisning eller Telebanking et bearbejdningsgebyr – hvis størrelse retter sig efter de for Dem gældende tarifbestemmelser.«
13.
Hvis en af sagsøgtes kunder vælger og anvender »Call Europe«-tariffen, skal han i henhold til denne klausul betale 3 EUR ekstra pr. måned, såfremt han dernæst vælger en betaling »uden bankopkrævning eller kreditkort«. En sådan betaling omfatter især betalinger i papirform eller via netbank (»Telebanking«).
14.
I hovedsagen har Verein für Konsumenteninformation, som er en forbrugerorganisation, nedlagt påstand om, at T-Mobile Austria dels undlader at indføje den anfægtede klausul i aftaler, selskabet indgår med kunderne, dels ikke påberåber sig den i forbindelse med eksisterende aftaler. Til støtte for sine påstande har Verein für Konsumenteninformation gjort gældende, at den anfægtede klausul strider mod den præceptive bestemmelse i ZaDiG’s § 27, stk. 6, andet punktum.
15.
T-Mobile Austria har påstået sig frifundet og har for det første gjort gældende, at selskabet ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet og for ZaDiG, fordi det ikke er »udbyder af betalingstjenester«, men er en mobiltelefonioperatør. Dernæst har selskabet anført, at en betalingsanvisning, der ikke er forsynet med personaliserede sikkerhedsfeatures, heller ikke henhører under begrebet »betalingsinstrument« som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 23. Endelig er direktivets artikel 52, stk. 3, ikke blevet gennemført ved ZaDiG’s § 27, stk. 6, andet punktum, i overensstemmelse med direktivet, da den østrigske lovgiver af de årsager, der er nævnt i direktivets artikel 52, stk. 3, har undladt at begrunde forbuddet mod opkrævning af gebyrer ved anvendelsen af bestemte betalingsinstrumenter.
16.
Førsteinstansen gav Verein für Konsumenteninformation medhold på alle punkter, og dens dom blev stadfæstet i appelinstansen. Appelretten fandt, at en betalingsanvisning ikke udgjorde et betalingsinstrument som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 23, men fastslog, at direktivets artikel 52, stk. 3, ikke var omfattet af den fulde harmonisering, således at den nationale lovgiver kunne udstede et generelt forbud mod opkrævning af gebyrer, i lighed med det, der er udstedt i ZaDiG’s § 27, stk. 6, der både omhandler betalingsinstrumenter som omhandlet i direktivet og andre betalingsinstrumenter, som eksempelvis en overførsel i papirform. I øvrigt fandt appelretten, at dette forbud skyldes hensynet til det i direktivets artikel 52, stk. 3, sidste punktum, nævnte formål om at fremme konkurrencen og tarifsystemets funktion.
17.
T-Mobile Austria har iværksat »revisionsanke« af denne afgørelse ved Oberster Gerichtshof (Østrig). Den forelæggende ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, har konstateret, at spørgsmålene i hovedsagen endnu ikke er blevet afgjort af Domstolen, har udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 52, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked fortolkes således, at den også skal finde anvendelse på kontraktforholdet mellem en mobiltelefonioperatør som betalingsmodtager og dennes privatkunde (forbruger) som betaler?
2)
Skal en af betaleren personligt underskrevet betalingsanvisning, henholdsvis en procedure for udstedelse af overførselsordrer, der hviler på en underskrevet betalingsanvisning, samt en aftalt procedure for udstedelse af overførselsordrer via netbank (Telebanking) anses for »betalingsinstrumenter« i den betydning, der forudsættes i artikel 4, nr. 23), og artikel 52, stk. 3, i direktiv 2007/64[…]?
3)
Skal artikel 52, stk. 3, i direktiv 2007/64[…] fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af nationale retsforskrifter, der især uden at sondre mellem forskellige betalingsinstrumenter indeholder et generelt forbud mod, at betalingsmodtageren opkræver gebyrer?«
IV – Retsforhandlingerne ved Domstolen
18.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse blev indgivet til Domstolen den 30. november 2011. T-Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Under retsmødet den 11. september 2013 blev der indgivet mundtlige indlæg af Verein für Konsumenteninformation, den østrigske og den tyske regering samt af Kommissionen.
V – Bedømmelse
A – Om det første præjudicielle spørgsmål
19.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den mulighed, der i direktivets artikel 52, stk. 3, andet punktum, gives medlemsstaterne for at forbyde eller begrænse opkrævningen af gebyrer, finder anvendelse på kontraktforholdet mellem en mobiltelefonioperatør og dennes kunde.
1. Om formaliteten
20.
Verein für Konsumenteninformation er af den opfattelse, at det er ufornødent at besvare dette spørgsmål, da et svar ikke er »nødvendigt« som omhandlet i artikel 267 TEUF, for at den forelæggende ret kan afgøre tvisten i hovedsagen. Ifølge den sagsøgende forening er dens søgsmålsinteresse uafhængig af anvendeligheden af direktivets artikel 52, stk. 3, på kontraktforholdet mellem T-Mobile Austria og dennes kunde, idet den har søgsmålsret i henhold til østrigsk ret, som giver den mulighed for at indlede søgsmål med påstand om nedlæggelse af forbud med henblik på at beskytte forbrugerne.
21.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes. Som det klart fremgår af Domstolens praksis, »tilkommer ansvaret for at bedømme, om det præjudicielle spørgsmål er relevant og nødvendigt, således alene den ret, der beslutter at foretage en præjudiciel forelæggelse« (
3
), medmindre »det klart fremgår, at den ønskede fortolkning [af EU-retten] savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål« (
4
).
22.
Det af Verein für Konsumenteninformation fremførte argument er ikke omfattet af ovennævnte undtagelse. Forbrugerorganisationens betragtninger vedrørende dens søgsmålsinteresse er næppe relevante for at bedømme nødvendigheden af det præjudicielle spørgsmål. Selv om Verein für Konsumenteninformation har denne beføjelse i henhold til østrigsk ret, kan det være nyttigt for den nationale ret at vide, om direktivets artikel 52, stk. 3, finder anvendelse, når betalingsmodtageren, i dette tilfælde T-Mobile Austria, er mobiltelefonioperatør og i den egenskab eventuelt ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
23.
Det første spørgsmål bør derfor antages til realitetsbehandling.
2. Om realiteten
24.
Ifølge T-Mobile Austria kan et kontraktforhold kun være omfattet af direktivet, hvis det er omfattet af direktivets anvendelsesområde. På dette grundlag er T-Mobile Austria af den opfattelse, at kontraktforhold etableret af mobiltelefonioperatører skal udelukkes fra det nævnte anvendelsesområde, herunder fra direktivets artikel 52, stk. 3, da disse operatører ikke er udbydere af betalingstjenester som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 1, og ikke udbyder betalingstjenester som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 3).
25.
T-Mobile Austria konkluderer, at da kontraktforholdet med selskabets kunder ikke har karakter af betalingstjeneste, finder direktivet, henset til artikel 2, stk. 1, hvorefter direktivet »finder anvendelse på betalingstjenester, der ydes i [Den Europæiske Union]«, ikke anvendelse på selskabet.
26.
Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering samt Kommissionen mener derimod samstemmende, at direktivets artikel 52, stk. 3, finder anvendelse på T-Mobile Austrias kontraktforhold med sine kunder.
27.
Ifølge de ovennævnte fremgår dette klart af ordlyden af denne artikel, som dels forbyder udbyderen af betalingstjenester at hindre betalingsmodtageren i at opkræve et gebyr hos betaleren for brugen af det pågældende betalingsinstrument eller tilbyde den pågældende en rabat, dels tillader medlemsstaterne at forbyde eller begrænse retten til opkrævning af gebyr under hensyntagen til behovet for at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter.
28.
Efter min opfattelse er der ingen tvivl om, at T-Mobile Austria er en betalingsmodtager som omhandlet i artikel 52, stk. 3, hvilket selskabet ikke bestrider. Ifølge direktivets artikel 4, nr. 8), forstås ved »betalingsmodtager«»en […] juridisk person, som er den tiltænkte modtager af de midler, der indgår i en betalingstransaktion«. I T-Mobile Austrias egenskab af kreditor for de betalinger, der foretages af selskabets kunder, er det således modtager af disse betalinger som omhandlet i direktivets ovennævnte artikel og i artikel 52, stk. 3.
29.
Der er heller ingen tvivl om, at T-Mobile Austrias kunder er betalere som omhandlet i direktivet, som i artikel 4, nr. 7), definerer dem som »fysisk[e] eller juridisk[e] person[er], der er indehaver[e] af en betalingskonto og tillader en betalingsordre fra denne betalingskonto, eller, hvis der ikke er nogen betalingskonto, fysisk[e] eller juridisk[e] person[er], der udsteder en betalingsordre«. Ved at overføre midler til T-Mobile Austria som betaling for deres mobiltelefonifakturaer er selskabets kunder »betalere« i direktivets forstand.
30.
Selv om, som Kommissionen har påpeget, direktivets artikel 52, stk. 3, første punktum, ganske vist kun omhandler forholdet mellem udbyderen af betalingstjenester og betalingsmodtageren direkte, idet den førstnævnte ikke kan hindre den sidstnævnte i at opkræve et gebyr hos »betaleren for brugen af det pågældende betalingsinstrument« eller tilbyde den pågældende en rabat, regulerer bestemmelsen som følge heraf ligeledes, om end indirekte, forholdet mellem betalingsmodtageren og betaleren.
31.
Denne bestemmelses andet punktum giver medlemsstaterne mulighed for at forbyde eller begrænse retten til at opkræve gebyr og giver dem således mulighed for direkte at regulere forholdet mellem betalingsmodtageren, i det foreliggende tilfælde T-Mobile Austria, og betaleren, i det foreliggende tilfælde dennes kunde, når det, som anført i 42. betragtning til direktivet, »efter deres opfattelse er berettiget i betragtning af urimelig prisfastsættelse eller prisfastsættelse, der kan have en negativ indvirkning på brugen af visse betalingsinstrumenter«.
32.
Det følger af det ovenstående, at i forbindelse med direktivets artikel 52, stk. 3, vedrører den praksis at pålægge gebyr for anvendelsen af et bestemt betalingsinstrument under alle omstændigheder hovedsagelig forholdet mellem betalingsmodtageren og betaleren. Jeg kan heller ikke – som bemærket af Kommissionen – se, hvordan medlemsstaterne effektivt ville kunne udøve den beføjelse, de er tillagt ved direktivets artikel 52, stk. 3, hvis det kun drejede sig om forholdet mellem betalingsmodtageren og dennes udbyder af betalingstjenester.
33.
Jeg deler således den opfattelse, der er gjort gældende af Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering samt af Kommissionen.
34.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer det første præjudicielle spørgsmål således, at direktivets artikel 52, stk. 3, finder anvendelse på kontraktforholdet mellem en mobiltelefonioperatør som betalingsmodtager og dennes kunde (forbruger) som betaler.
B – Om det andet præjudicielle spørgsmål
35.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om »en af betaleren personligt underskrevet betalingsanvisning, henholdsvis en procedure for udstedelse af overførselsordrer, der hviler på en underskrevet betalingsanvisning«, dels proceduren for udstedelse af overførselsordrer via netbank (»Telebanking«) udgør »betalingsinstrumenter« i den betydning, der forudsættes i direktivets artikel 4, nr. 23, og artikel 52, stk. 3.
36.
Der bemærkes indledningsvis en sproglig forskel mellem den tyske og den franske version af direktivet. Mens den franske version definerer »betalingsinstrument« som »tout dispositif personnalisé et/ou ensemble de procédures« (»enhver form for personaliseret instrument og/eller sæt af procedurer«), anvender den tyske version adjektivet »personaliseret« til at beskrive både instrument og sæt af procedurer (»jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf« (
5
)). Andre versioner, som den engelske og den græske, kan fortolkes på begge måder (
6
).
37.
Når dette er sagt, har denne sproglige forskel ingen indflydelse på min analyse. Hvad enten de er »et instrument« eller »et sæt af procedurer«, kan en betalingsanvisning og en overførselsordre via netbank personaliseres, henholdsvis ved anbringelse af en underskrift og ved brug af personaliserede sikkerhedsfeatures (eksempelvis en PIN-kode (Personal Identification Number)). På denne måde kan de begge opfylde kravene i henhold til både den tyske og den franske version af direktivet.
38.
Med hensyn til, om underskrevne betalingsanvisninger og udstedelse af overførselsordrer via netbank udgør »betalingsinstrumenter« som omhandlet i direktivet, er der forskellige opfattelser hos parterne.
39.
Med hensyn til en underskrevet betalingsanvisning har Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den franske, den italienske og den portugisiske regering anført, at den udgør et »betalingsinstrument« som omhandlet i direktivets artikel, 4, nr. 23), der på grundlag af en aftale mellem udbyderen og brugeren af betalingstjenester bruges til at gennemføre en betalingstransaktion som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 16), dvs. til at foretage en overførsel af midler. Kravet om personalisering er opfyldt ved betalerens anbringelse af sin underskrift på betalingsanvisningen, således at ægtheden af betalingsordrens oprindelse kan tilregnes brugeren af betalingstjenesten.
40.
Kommissionen har vedrørende spørgsmålet om personalisering bemærket, at ordlyden af direktivets artikel 4, nr. 23), ikke giver mulighed for at konkludere, at en personaliseret sikkerhedsfeature som supplement til underskriften har præceptiv karakter, for at den underskrevne betalingsanvisning kan udgøre et betalingsinstrument i direktivets forstand.
41.
Den franske regering har tilføjet, at på baggrund af direktivets formål, som er at skabe et indre marked for betalingstjenester i Den Europæiske Union, kan det ikke med rette gøres gældende, at EU-lovgiver har ønsket at udelukke et så almindeligt betalingsmiddel som overførselsproceduren fra begrebet »betalingsinstrument«.
42.
T-Mobile Austria og den tyske regering har derimod anfægtet denne fortolkning af direktivets artikel 4, nr. 23). T-Mobile Austria har anført, at eksistensen af et »betalingsinstrument« forudsætter et sikkerhedsinstrument, og at dette kriterium ikke opfyldes alene med en underskrift på en betalingsanvisning. Ifølge T-Mobile Austria skal personaliseringen af betalingsinstrumentet være på plads forud for anbringelsen af underskriften, hvilket indebærer, at betalingsinstrumentet skal være personaliseret også ved manglende underskrift.
43.
Den tyske regering har anført, at en betalingsanvisning hverken er et instrument eller et sæt procedurer i den betydning, hvori disse udtryk er anvendt i direktivets artikel 4, nr. 23). Den henviser til flere bestemmelser i direktivet, hvor udtrykket »betalingsinstrument« er brugt på en måde, som viser, at det ikke omfatter betalingsanvisninger.
44.
Den tyske regering henviser, blandt andre bestemmelser, til direktivets artikel 57, hvorefter udbyderen af betalingstjenester »udsteder« et betalingsinstrument til brugeren af betalingstjenester og sikrer sig, at betalingsinstrumentets »personaliserede sikkerhedsfeatures ikke er tilgængelige for andre end bruger[en] af betalingstjenester« (
7
), og til samme direktivs artikel 55, stk. 2, om spærring af betalingsinstrumentet af objektivt berettigede årsager i tilknytning til betalingsinstrumentets sikkerhed (f.eks. i tilfælde af uautoriseret eller svigagtig brug).
45.
Den tyske regering er således af den opfattelse, at brugen af udtrykket »betalingsinstrument« udelukker dettes anvendelse på betalingsanvisninger. En betalingsanvisning giver ikke anledning til udstedelse af et betalingsinstrument til brugeren af betalingstjenester og nødvendiggør ikke brug af personaliserede sikkerhedsfeatures, som det er tilfældet med et kreditkort. Endvidere er en spærring af betalingsanvisningen ligeledes utænkelig.
46.
Den tyske regering opretholdt sit standpunkt under retsmødet – T-Mobile Austria deltog ikke heri – og forklarede, at efter dens opfattelse udgør en betalingsanvisning en betalingsordre som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 16), men ikke et betalingsinstrument som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 23).
47.
Med hensyn til udstedelse af overførselsordrer via netbank (»Telebanking«) har Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering samt Kommissionen gjort gældende, at den har de grundlæggende kendetegn ved et betalingsinstrument som fastsat i direktivets artikel 4, nr. 23). Den følger navnlig en særlig procedure, inden for hvis rammer brugeren af betalingstjenester har adgang til en elektronisk platform. Personaliseringen af en sådan procedure sikres som regel ved sikkerheds- og autentifikationsfeatures. Dette er tilfældet i den foreliggende sag, eftersom den forelæggende ret bekræfter, at betaleren er forpligtet til at anvende en PIN-kode for at få adgang til den elektroniske platform og en TAN-kode (transaktionsnummer), som er nødvendig for at bekræfte overførselsordren.
48.
T-Mobile Austria anser derimod ikke udstedelsen af overførselsordrer via netbank for at udgøre et betalingsinstrument.
49.
Efter min mening må svaret på det andet præjudicielle spørgsmål være bekræftende. En overførsel, hvad enten den initieres ved en underskrevet betalingsanvisning eller ad elektronisk vej (hvilket den forelæggende ret benævner »Telebanking«), omfattes både af nr. 3) og nr. 23) i direktivets artikel 4.
50.
Den forelæggende ret spørger ganske vist ikke formelt Domstolen om overførselsteknikken som helhed, men om en underskrevet betalingsanvisning og udstedelse af overførselsordrer via netbank. En betalingsanvisning, der er underskrevet og udleveret til udbyderen af betalingstjenester, eller en overførselsordre via netbank er ikke »[et] personaliseret instrument og/eller [et] sæt af procedurer, der er aftalt mellem brugeren og udbyderen af betalingstjenester, og som brugeren af betalingstjenester bruger for at initiere en betalingsordre« (
8
), men snarere betalingsordren selv, dvs. »[en] instruktion fra en betaler […] til en udbyder af betalingstjenester om at gennemføre en betalingstransaktion« (
9
).
51.
Jeg mener imidlertid, ud over den forelæggende rets formulering, at spørgsmålet er, om samtlige de fremgangsmåder, der gør det muligt at foretage en overførsel af midler, nemlig ved at udfylde betalingsanvisningen, underskrive den og udlevere den til udbyderen af betalingstjenester eller ved at udstede en overførsel ad elektronisk vej, udgør et »betalingsinstrument« i direktivets forstand.
52.
Når dette er præciseret, mener jeg, at direktivet finder anvendelse på overførsler, uanset om de initieres ved en anvisning forsynet med betalerens underskrift eller ad elektronisk vej. I direktivets artikel 4, nr. 3), defineres udtrykket »betalingstjeneste« som »alle forretningsaktiviteter, der er anført i bilaget«, hvori der i punkt 3 nævnes »gennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler til en betalingskonto hos brugerens udbyder af betalingstjenester eller hos en anden udbyder af betalingstjenester: […] gennemførelse af kredittransaktioner, herunder stående ordrer«.
53.
Overførsler svarer dermed til de kriterier, der er opregnet i direktivets artikel 4, nr. 23), eftersom de udgør et sæt af procedurer, der anvendes enten elektronisk eller i papirform, således at brugeren af betalingstjenester, som er betaler, kan give sin udbyder af betalingstjenester, ofte en bank, besked på at overføre midler fra sin konto til en konto, som betalingsmodtageren har åbnet hos sin udbyder af betalingstjenester.
54.
At en overførsel er anerkendt som et betalingsinstrument, bekræftes af ECB’s praksis med at opstille overførsler (»credit transfers«) blandt betalingsinstrumenterne i det fælleseuropæiske betalingsområde (Single European Payments Area (SEPA)) (
10
).
55.
Denne konklusion støttes også af den seneste såkaldte »konsekvensanalyse« af 24. juli 2013 (herefter »konsekvensanalysen«), der ledsager forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2013/36/EU og 2009/110/EF og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (KOM(2013) 547 endelig, herefter »direktivforslaget«) (
11
).
56.
Konsekvensanalysen, som i øjeblikket kun foreligger på engelsk, karakteriserer gentagne gange overførsler (»credit transfers«) som betalingsinstrumenter og konstaterer eksempelvis, at »betalingskort, efterfulgt af overførsler og direkte debiteringer, er de mest populære illikvide betalingsinstrumenter i Unionen« (
12
).
57.
Det bemærkes her, at direktivets artikel 52, stk. 3, handler om betalingsmodtagerens ret til at opkræve gebyr (»surcharging«), dvs. betalingsmodtagerens ret til at lade kunden (betaleren) bære omkostningerne som følge af sidstnævntes valg af et bestemt betalingsinstrument.
58.
Som det fremgår af konsekvensanalysen, er opkrævning af gebyr yderst almindeligt i forbindelse med brugen af betalingskort (
13
). Denne konstatering findes ligeledes i 63. betragtning til direktivforslaget (
14
), men den omstændighed, at fænomenet opkrævning af gebyr især finder anvendelse i forbindelse med brugen af betalingskort, og tilmed muligheden for, at direktivets artikel 52, stk. 3, er affattet på grundlag af denne konstatering, er ikke tilstrækkelig til at udelukke de øvrige betalingsinstrumenter, såsom overførsler, fra direktivets anvendelsesområde.
59.
Under alle omstændigheder er den tyske regerings opfattelse, hvorefter en underskrevet betalingsanvisning ikke, i modsætning til en overførsel via netbank, udgør et betalingsinstrument, ikke overbevisende. Som Kommissionen har anført under retsmødet, er det ikke logisk at behandle disse to metoder til brug af det samme betalingsinstrument, nemlig en overførsel, forskelligt.
60.
Det andet spørgsmål bør derfor besvares således, at en overførsel af midler (»credit transfer«) initieret enten ved en betalingsanvisning forsynet med betalerens underskrift eller ad elektronisk vej (»Telebanking«), må anses for et »betalingsinstrument« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 4, nr. 23), og artikel 52, stk. 3.
C – Om det tredje præjudicielle spørgsmål
61.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om direktivets artikel 52, stk. 3, andet punktum, bemyndiger Republikken Østrig til i henhold til ZaDiG’s § 27, stk. 6, at indføre et forbud mod opkrævning af gebyr, som er generelt anvendeligt og navnlig ikke fastsætter en sondring mellem de forskellige betalingsinstrumenter.
62.
Vedrørende dette spørgsmål er Verein für Konsumenteninformation, støttet heri af den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering samt Kommissionen, af den opfattelse, at det ved ZaDiG’s § 27, stk. 6, pålagte generelle forbud mod opkrævning af gebyr korrekt gennemfører direktivets artikel 52, stk. 3.
63.
Dels begunstiger denne bestemmelse anvendelsen af effektive betalingsinstrumenter fra betalers synspunkt ved at forbyde betalingsmodtageren at opkræve et gebyr og samtidig tillade den pågældende at tilbyde rabat for at fremme brugen af instrumenter, som forekommer ham mere effektive.
64.
Dels øger denne bestemmelse konkurrencen ved at øge prisgennemsigtigheden, eftersom opkrævning af gebyr i tilknytning til brugen af et betalingsinstrument vanskeliggør forbrugernes sammenligning af de pristilbud, der findes på markedet.
65.
I øvrigt har den tyske regering og Kommissionen anført, at direktivets artikel 52, stk. 3, andet punktum, giver et vidt skøn med hensyn til valget om generelt at forbyde eller begrænse opkrævning af gebyrer med henblik på at øge konkurrencen, fremme anvendelsen af effektive betalingsmidler eller forebygge enhver urimelig prisfastsættelse fra betalingsmodtagerens side.
66.
For det første har T-Mobile Austria gjort gældende, at direktivets artikel 52, stk. 3, ikke tillader medlemsstaterne at udstede et generelt forbud, men kun tillader at forbyde opkrævning af gebyrer i forbindelse med et bestemt betalingsinstrument.
67.
For det andet påpeger selskabet, at ifølge direktivets artikel 52, stk. 3, skal et sådant forbud tage hensyn til nødvendigheden af at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter. Et generelt forbud rammer imidlertid både effektive og ineffektive betalingsmidler. Det har i denne forbindelse endvidere påpeget, at 42. betragtning til direktivet præciserer, at medlemsstaterne kan beslutte at forbyde opkrævning af gebyrer, når dette efter deres opfattelse er berettiget i betragtning af urimelig prisfastsættelse eller prisfastsættelse, der kan have en negativ indvirkning på brugen af visse betalingsinstrumenter, hvilket ikke er tilfældet i den omtvistede klausul.
68.
For det tredje har T-Mobile Austria gjort gældende, at en fortolkning af direktivet på baggrund af retten til fri erhvervsudøvelse og ejendomsretten (artikel 15 og 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder) bør tillade opkrævning af gebyrer som følge af ineffektive betalingsformer, såsom betalingsanvisninger.
69.
For min del er jeg enig i den opfattelse, der er gjort gældende af Verein für Konsumenteninformation, den østrigske, den tyske, den franske, den italienske og den portugisiske regering og af Kommissionen.
70.
Ligesom den tyske regering og Kommissionen mener jeg, at ordlyden af direktivets artikel 52, stk. 3, giver medlemsstaterne et vidt skøn med hensyn til at beslutte, om og hvordan de vil gøre brug af muligheden for at forbyde eller begrænse opkrævning af gebyrer. Artikel 52, stk. 3, bestemmer således klart, at »medlemsstaterne kan [...] forbyde eller begrænse retten til opkrævning af gebyr«, idet den eneste begrænsning er, at denne foranstaltning skal tage hensyn til »behovet for at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter«.
71.
42. betragtning til direktivet bekræfter, at det var EU-lovgivers hensigt at tildele medlemsstaterne dette vide skøn. Ifølge denne betragtning »kan medlemsstaterne beslutte, om de vil forbyde eller begrænse [opkrævning af gebyrer], når dette efter deres opfattelse er berettiget i betragtning af en urimelig prisfastsættelse eller prisfastsættelse, der kan have en negativ indvirkning på brugen af visse betalingsinstrumenter« (
15
).
72.
Medlemsstaterne kan således forbyde eller begrænse praksis med opkrævning af gebyrer – også generelt – for at øge konkurrencen, fremme anvendelsen af effektive betalingsinstrumenter eller forebygge urimelig prisfastsættelse.
73.
T-Mobile Austria påpeger anvendelsen af udtrykket »det pågældende betalingsinstrument« (
16
) i direktivets artikel 52, stk. 3, første punktum, til støtte for, at et generelt forbud mod opkrævning af gebyrer ikke er muligt. På dette grundlag har selskabet gjort gældende, at direktivet kun giver medlemsstaterne beføjelse til at forbyde eller begrænse opkrævning af gebyrer i forhold til særlige betalingsinstrumenter og på betingelse af, at ethvert forbud eller begrænsning vedtages »under hensyntagen til behovet for at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter«.
74.
Efter min opfattelse er det logisk, at direktivets artikel 52, stk. 3, første punktum, henviser til »det pågældende betalingsinstrument«, da der ikke kunne være tale om at forbyde udbyderen af betalingstjenester at hindre en betalingsmodtager i at praktisere opkrævning af et gebyr, alene hvis sidstnævnte ville anvende det på alle betalingsinstrumenter. Den logiske følge heraf er imidlertid, at disse ord ikke anvendes i stk. 3, andet punktum, hvorfor medlemsstaterne frit kan fastlægge omfanget af forbuddet eller begrænsningen af opkrævningen af gebyr (f.eks. til kun at omfatte visse betalingsinstrumenter).
75.
Under retsmødet henviste den østrigske regering til de grunde, der har foranlediget den østrigske lovgiver til generelt at forbyde opkrævning af gebyrer. Forarbejderne til ZaDiG’s § 27, stk. 6, nævner søgningen af gennemsigtighed og ønsket om at øge konkurrencen (
17
). Selv om det tilkommer den forelæggende ret at bekræfte, hvad appelretten har fastslået, nemlig at det generelle forbud mod opkrævning i tilstrækkelig grad skyldes »hensyntagen« til betragtningerne af almen interesse i direktivets artikel 52, stk. 3 (
18
), finder jeg, at den østrigske lovgiver har overholdt grænserne for det skøn, der er tildelt i denne artikel og 42. betragtning til direktivet. Hvad angår målene af almen interesse i direktivets artikel 52, stk. 3, forekommer nogle supplerende overvejelser mig nyttige.
76.
Det fremgår af konsekvensanalysen, at praksis med opkrævning af gebyrer ofte førte til visse handlendes urimelige prisfastsættelse, nemlig til uforholdsmæssigt høje omkostninger i forhold til den handlendes omkostninger i forbindelse med indgåelse af transaktionen, navnlig såfremt forbrugerne ikke kunne undgå disse ekstraomkostninger ved at anvende et andet betalingsinstrument (
19
).
77.
Efter samme analyse fremgår det, at opkrævning af gebyrer også blev anvendt til at skabe supplerende indtægter i stedet for med det formål på betaleren at overvælte de faktiske omkostninger, som betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester anvendte i forbindelse med anvendelsen af et betalingsinstrument (
20
).
78.
Det er for at undgå disse former for misbrug og de store vanskeligheder med præcist at fastslå sammenhængen mellem de faktiske omkostninger og de krævede omkostninger, at medlemsstaterne i direktivets 52, stk. 3, finder mulighed for slet og ret at forbyde opkrævning af gebyrer (
21
).
79.
I den foreliggende sag var spørgsmålet, om de 3 EUR, som betaleren blev pålagt af T-Mobile Austria, repræsenterede de faktiske omkostninger, der var afholdt af sidstnævnte, på grund af at betaleren havde valgt at betale sin faktura ved overførsel. Som den franske regering har påpeget, er de udgifter, der er afholdt af en betalingsmodtager, der modtager midler ved en indenlandsk eller europæisk overførselsordre, generelt meget lave eller ikke eksisterende. Medmindre ordren er ufuldstændig, krediteres betalingsmodtagerens konto automatisk, uden aktiv deltagelse fra udbyderen af betalingstjenester.
80.
I sine skriftlige indlæg har T-Mobile Austria derimod hævdet, at behandlingen af betalinger, der er gennemført ved en betalingsanvisning, indebar betydelige omkostninger, uden at give flere forklaringer, hvilket selskabet heller ikke gjorde som svar på den franske regerings argumenter, eftersom det ikke deltog i retsmødet.
81.
Det er således muligt, at de af T-Mobile Austria fakturerede 3 EUR på hver overførsel ikke har til formål at overvælte de omkostninger, som selskabet afholder, på kunderne, men at afholde de sidstnævnte fra at betale deres fakturaer ved overførsel, da overførselsproceduren, i modsætning til direkte debitering, bl.a. ved stående ordre, ikke giver betalingsmodtageren mulighed for at initiere betalingstransaktionen. Denne praksis er i strid med direktivets artikel 52, stk. 3, som bemyndiger betalingsmodtagerne til dels at pålægge de gebyrer for de faktiske omkostninger, som de har afholdt, dels at tilbyde rabatter for at tilskynde betalerne til at anvende mere effektive betalingsinstrumenter fra betalingsmodtagerens synspunkt. Den østrigske lovgivers beslutning om at forbyde opkrævning af gebyrer indgår følgelig fuldt ud i det mål, som EU-lovgiver har indsat i 42. betragtning til direktivet, nemlig at forebygge enhver urimelig prisfastsættelse.
82.
Hvad angår den i direktivets artikel 52, stk. 3, nævnte øgning af konkurrencen skal der tages hensyn til den offentlige interesse i prisgennemsigtigheden, som forsvares i en bestemmelse som ZaDiG’s § 27, stk. 6 (
22
). Som den østrigske regering har anført, er et generelt forbud mod opkrævning af gebyr til hinder for, at en virksomhed, i forbindelse med anvendelse af et bestemt betalingsinstrument, af en kunde kræver en endelig pris, der er højere end den, som virksomheden har angivet i sin kommunikation, og som kunden sammenligner med andre pristilbud.
83.
Der skal ligeledes tages hensyn til kendetegnene ved den sektor, der er omhandlet i tvisten i hovedsagen. Mobiltelefonioperatørerne er netop udsat for hård konkurrence på grundlag af abonnementspriserne, minutpriserne eller tjenestepakkerne. Som den østrigske regering imidlertid har påpeget, er det priserne, som forbrugerne sammenligner med henblik på deres beslutning om at købe et bestemt abonnement, og ikke gebyret for anvendelsen af betalingsinstrumenter.
84.
Vedrørende fremme af effektive betalingsinstrumenter, ligeledes nævnt i direktivets artikel 52, stk. 3, har T-Mobile Austria med rette påpeget nødvendigheden af at tage hensyn til både betalingsmodtagerens og betalerens interesser. Selv om disse to grupper ofte har modsatrettede interesser, er der intet i direktivet, som pålægger at fremme den enes interesser frem for den andens.
85.
Det må imidlertid ikke glemmes, at direktivets artikel 52, stk. 3, og ZaDiG’s § 27, stk. 6, tillader T-Mobile Austria at tilbyde sine kunder rabat for at tilskynde dem til at anvende de betalingsinstrumenter, som selskabet finder mest effektive.
86.
Selv om T-Mobile Austria anser direkte debitering for det mest effektive betalingsinstrument, kan visse betalere foretrække overførsel af grunde, der er forbundet med deres bankkontotype eller med deres ønske om at verificere fakturaen før betalingen.
87.
Som Verein für Konsumenteninformation har påpeget, har nogle forbrugere bankkonti, som ikke giver mulighed for direkte debiteringer eller kun ved meget begrænsede beløb (hvilket er tilfældet for studenter eller personer, der modtager folkepension, osv.). Såfremt saldoen på deres konto ikke er tilstrækkelig til at dække debiteringen, fakturerer banken betaleren, og ikke betalingsmodtageren, for gebyrer for afvisning, hvilket ikke giver anledning til ekstraomkostninger for betalingsmodtageren. Fra disse forbrugeres synspunkt er overførsel således det mest effektive betalingsinstrument, eftersom de dermed kan vælge en dato for betalingen, hvor der på deres konto er en saldo, der er tilstrækkelig til at gennemføre betalingen under overholdelse af den af betalingsmodtageren fastsatte frist. Overførsler giver endvidere, i modsætning til direkte debiteringer, forbrugeren mulighed for at kontrollere fakturaen før betalingen. Sagt med andre ord kan betalingsinstrumentets effektivitet ikke alene vurderes ud fra betalingsmodtagerens synspunkt.
88.
I øvrigt kan en bestemmelse som ZaDiG’s § 27, stk. 6, ved at foreskrive regler og en praksis, som er nødvendige for, at udøvelsen af retten til erhvervsfriheden tager hensyn til konkurrencen, betalingernes effektivitet og til forbrugeren, ikke, som T-Mobile Austria hævder, skade selskabets grundlæggende rettigheder, navnlig ejendomsretten og retten til fri erhvervsudøvelse i henhold til artikel 15 og 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
89.
T-Mobile Austrias argument, som støttes på artikel 19 i Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (
23
), må ligeledes forkastes. Ifølge denne artikel er medlemsstaterne forpligtet til at forbyde »de erhvervsdrivende at opkræve gebyrer af forbrugerne i forbindelse med anvendelsen af et givet betalingsmiddel, som overstiger de udgifter, som afholdes af den erhvervsdrivende i forbindelse med anvendelsen af [disse betalingsmidler]«. Intet i denne forpligtelse, der pålægges medlemsstaterne, skader deres bemyndigelse til generelt at forbyde opkrævning af gebyr.
90.
På baggrund af det ovenstående må det tredje spørgsmål efter min mening besvares med, at direktivets artikel 52, stk. 3, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser, såsom ZaDiG’s § 27, stk. 6, som generelt forbyder betalingsmodtageren, og uden at sondre mellem de forskellige betalingsinstrumenter, at anvende gebyrer.
91.
Denne konklusion vil ikke være anderledes, hvis Domstolen i forhold til det andet spørgsmål måtte fastslå, at overførsler foretaget elektronisk eller i papirform eller en underskrevet betalingsanvisning ikke udgør betalingsinstrumenter.
92.
Som Verein für Konsumenteninformation og den tyske regering har påpeget, er det i så fald altid tilladt medlemsstaterne at forbyde opkrævning af gebyrer i forbindelse med anvendelse af overførsler til at foretage betalinger, idet direktivets artikel 52, stk. 3, ifølge direktivets artikel 86 ikke udgør en harmoniseret bestemmelse. En sådan beslutning henhører da under medlemsstaternes kompetence, eftersom direktivet ikke finder anvendelse.
D – Om begrænsning af dommens tidsmæssige virkninger
93.
Såfremt Domstolen måtte nå frem til, at en overførsel skal anses for at være et betalingsinstrument i direktivets forstand, og at direktivets artikel 52, stk. 3, ikke er til hinder for et generelt forbud mod opkrævning af gebyr som det, der er fastsat i ZaDiG’s § 27, stk. 6, har T-Mobile Austria nedlagt påstand om en tidsmæssig begrænsning af dommens virkninger.
94.
Ifølge T-Mobile Austria vil et sådant udfald have betydelige økonomiske følger for virksomhederne i telekommunikationssektoren, ikke alene i Østrig, men ligeledes i alle de medlemsstater, som tillader opkrævning af gebyr, samt for virksomheder i andre sektorer, som i disse medlemsstater opkræver gebyrer.
95.
I denne forbindelse bemærkes, at i henhold til fast retspraksis skal den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt siden sin ikrafttræden. Heraf følger, at den således fortolkede regel kan og skal anvendes af retten endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen, såfremt betingelserne for at forelægge en tvist om anvendelsen af den nævnte regel i øvrigt er opfyldt (
24
).
96.
Domstolen vil af disse grunde kun undtagelsesvis under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Den Europæiske Unions retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på at anfægte retsforhold, der tidligere er stiftet i god tro. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (
25
).
97.
Domstolen har i dommen i sagen Santander Asset Management SGIIC m.fl. anført, at »Domstolen har [...] kun truffet en sådan bestemmelse under ganske bestemte omstændigheder, hvor der ellers var risiko for alvorlige økonomiske følger, navnlig fordi der var stiftet mange retsforhold i god tro i henhold til de pågældende retsforskrifter, som blev anset for at være lovligt i kraft, og fordi det fremgik, at borgerne og de nationale myndigheder var blevet tilskyndet til at følge en adfærd, som ikke var i overensstemmelse med EU-retten, på grund af en objektiv og betydelig usikkerhed vedrørende de EU-retlige bestemmelsers rækkevidde, en usikkerhed, som de øvrige medlemsstater eller Kommissionen eventuelt selv havde bidraget til med den af dem fulgte adfærd« (
26
).
98.
Som Domstolen har fastslået i ovennævnte dom i sagen Santander Asset Management SGIIC m.fl., har T-Mobile Austria i den foreliggende sag »ikke […] fremlagt oplysninger, som ville gøre det muligt for Domstolen at vurdere, om [selskabet] faktisk risikerer alvorlige økonomiske følger« (
27
). Selv om selskabet i sine skriftlige indlæg blot uden videre præciseringer har anført »betydelige økonomiske følger«, deltog det ikke i retsmødet, hvor det kunne have afklaret dette punkt, og selskabet har ikke kvantificeret de gebyrer, som det ulovligt har faktureret sine kunder for.
99.
Endvidere var der ingen »objektiv og betydelig usikkerhed vedrørende de EU-retlige bestemmelsers rækkevidde, […] en usikkerhed, som de øvrige medlemsstater eller Kommissionen eventuelt selv havde bidraget til med den af dem fulgte adfærd«, i betragtning af at, som det fremgår af konsekvensanalysen, 14 medlemsstater generelt har forbudt opkrævning af gebyr (
28
), at Kommissionen aldrig har reageret mod disse lovgivninger, og at selv en af regeringerne i de medlemsstater, som tillader opkrævning af gebyr, nemlig den tyske regering, har interveneret til støtte for, at et generelt forbud mod opkrævning af gebyr som fastsat i ZaDiG’s § 27, stk. 6, er foreneligt med direktivets artikel 52, stk. 3.
100.
Det følger af det ovenstående, at der ikke er grundlag for at begrænse dommens tidsmæssige virkning.
VI – Forslag til afgørelse
101.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer de af Oberster Gerichtshof forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»1)
Artikel 52, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF finder anvendelse på kontraktforholdet mellem en mobiltelefonioperatør som betalingsmodtager og dennes privatkunde (forbruger) som betaler.
2)
En overførsel af midler (»credit transfer«) initieret enten ved en af betaleren personligt underskrevet betalingsanvisning eller ad elektronisk vej (»Telebanking«), skal anses for »betalingsinstrumenter« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, nr. 23), og artikel 52, stk. 3), i direktiv 2007/64.
3)
Artikel 52, stk. 3, i direktiv 2007/64 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelse af nationale retsforskrifter, såsom § 27, stk. 6, i lov om betalingstjenester (Zahlungsdienstegesetz), der uden at sondre mellem forskellige betalingsinstrumenter indeholder et generelt forbud mod, at betalingsmodtageren opkræver gebyrer.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EUT L 319, s. 1.
(
3
) – Dom af 16.12.2008, sag C-210/06, Cartesio, Sml. I, s. 9641, præmis 96.
(
4
) – Ibidem (præmis 67). Jf. ligeledes dom af 7.6.2007, forenede sager C-222/05 - C-225/05, van der Weerd m.fl., Sml. I, s. 4233, præmis 22.
(
5
) – Min fremhævelse.
(
6
) – Ifølge den engelske version betyder »»payment instrument« [...] any personalised device(s) and/or set of procedures«, og ifølge den græske version »»μέσο πληρωμών«: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών«.
(
7
) – Min fremhævelse.
(
8
) – Direktivets artikel 4, nr. 23).
(
9
) – Direktivets artikel 4, nr. 16).
(
10
) – Jf. webstedet http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/htm/index.en.html og http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html
(
11
) – Ifølge Kommissionens udtalelser under retsmødet er dette forslag bl.a. begrundet i nødvendigheden af at harmonisere medlemsstaternes praksis vedrørende forbud mod opkrævning af brugergebyr. Konsekvensanalysen viser således, at 14 medlemsstater generelt har forbudt opkrævning af brugergebyr, mens 12 medlemsstater tillader det, og en enkelt, nemlig Kongeriget Danmark, kun forbyder den i forbindelse med brug af debetkort.
(
12
) – Min oversættelse. Jf. den engelske sprogversion af konsekvensanalysen: »[p]ayment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non-cash payment instruments in the EU« (SWD(2013) 288 final, s. 7).
(
13
) – Jf. konsekvensanalyse, s. 131.
(
14
) – »surcharging is in practice limited to card-based payments« (»la surfacturation est en pratique limitée aux paiements par carte«) (min oversættelse) (opkrævning af gebyr er i praksis begrænset til betalinger med kort).
(
15
) – Min fremhævelse.
(
16
) – Min fremhævelse.
(
17
) – Findes på det østrigske parlaments websted: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Jf. de nævnte forarbejder, s. 34.
(
18
) – Jf. punkt 16 in fine i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – Jf. konsekvensanalysen, s. 158.
(
20
) – Ibidem (s. 135).
(
21
) – På det nuværende udviklingstrin fjerner direktivforslaget medlemsstaternes bemyndigelse til at forbyde eller begrænse opkrævningen af gebyrer, men bestemmer på den anden side, at de anvendte gebyrer ikke må overstige de af betalingsmodtageren afholdte omkostninger i forbindelse med anvendelsen af et betalingsinstrument (jf. direktivforslagets artikel 55, stk. 3). Endvidere forbyder direktivet opkrævning af gebyrer i forbindelse med anvendelse af betalingsinstrumenter, for hvilke interbankgebyrer reguleres ved en ny forordning (jf. direktivforslagets artikel 55, stk. 4) om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner (jf. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner (KOM(2013) 550 endelig)). Kommissionen forklarede under retsmødet, at mens direktivforslaget forbyder opkrævning af gebyrer ud over de faktiske omkostninger, indeholder det ingen bestemmelse, som giver betaleren mulighed for at verificere, at de omkostninger, der pålægges ham, ikke overstiger dem, der er afholdt af betalingsmodtageren, hvilket efter min mening vil føre til talrige tvister. Debatten i den foreliggende sag om ekstraudgiften på 3 EUR, der er pålagt i forbindelse med en betaling ved overførsel, er en illustration heraf.
(
22
) – Jf. s. 34 i de forarbejder, der er nævnt i punkt 75 i dette forslag til afgørelse.
(
23
) – EUT L 304, s. 64.
(
24
) – Jf. dom af 3.10.2002, sag C-347/00, Barreira Pérez, Sml. I, s. 8191, præmis 44, af 17.2.2005, forenede sager C-453/02 - C-462/02, Linneweber og Akritidis, Sml. I, s. 1131, præmis 41, og af 6.3.2007, sag C-292/04, Meilicke m.fl., Sml. I, s. 1835, præmis 34.
(
25
) – Jf. dom af 10.1.2006, sag C-402/03, Skov og Bilka, Sml. I, s. 199, præmis 51, af 3.6.2010, sag C-2/09, Kalinchev, Sml. I, s. 4939, præmis 50, og af 10.5.2012, forenede sager C-338/11 – C-347/11, Santander Asset Management SGIIC m.fl., præmis 59.
(
26
) – Præmis 60. Jf. ligeledes dom af 27.4.2006, sag C-423/04, Richards, Sml. I, s. 3585, præmis 42, og Kalinchev-dommen, præmis 51.
(
27
) – Præmis 62. Jf. i denne retning dom af 21.10.2010, sag C-242/09, Albron Catering, Sml. I, s. 10309, præmis 38, og af 18.10.2012, sag C-525/11, Mednis, præmis 45.
(
28
) – Jf. fodnote 11 i dette forslag til afgørelse.