62015CC0499
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
Y. BOT
fremsat den 1. december 2016 (
1
)
Sag C-499/15
W,
V
mod
X
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius, Litauen))
»Område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — retligt samarbejde i civile sager — forordning (EF) nr. 2201/2003 — underholdspligt — forordning (EF) nr. 4/2009 — barnets sædvanlige opholdssted — barnets bedste — kompetence for retterne i en af forældrenes opholdsmedlemsstat til at tage stilling til spørgsmål om forældremyndighed, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn — ændring af en afgørelse, som er blevet endelig«
1.
Denne sag, som er blevet forelagt Domstolen, har sit udspring i en tvist om forældremyndighed, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius, Litauen) har anmodet Domstolen om præciseringer med hensyn til den konkrete anvendelse af forordning (EF) nr. 2201/2003 (
2
) og forordning (EF) nr. 4/2009 (
3
) for at kunne fastslå, hvilken ret der er kompetent til at træffe afgørelse om disse spørgsmål. I hovedsagen havde de litauiske retter nemlig truffet en afgørelse om forældremyndighed, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn, hvilken afgørelse var blevet endelig. Efterfølgende anlagde barnets fader på ny søgsmål ved de litauiske retter med påstand om ændring af denne afgørelse. Idet det pågældende barn har sit sædvanlige opholdssted hos sin moder på nederlandsk område, er det spørgsmålet, om de litauiske retter fortsat har kompetence til at træffe afgørelse i forbindelse med denne sag.
3.
I dette forslag til afgørelse vil jeg gøre rede for grundene til, at jeg er af den opfattelse, at artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 og artikel 3, litra d), i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at når en ret i en medlemsstat har truffet en afgørelse, som er blevet endelig, om forældremyndighed, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn, er denne ret ikke længere kompetent til at træffe afgørelse om en påstand om ændring af denne afgørelse, når barnet ikke har sit sædvanlige opholdssted på denne medlemsstats område. Jeg vil præcisere, hvorfor jeg er af den opfattelse, at den ret, der i overensstemmelse med bestemmelserne herom og med princippet om hensyntagen til barnets bedste er kompetent til at træffe afgørelse om en sådan påstand, er retten i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted.
I – Retsforskrifter
A
–
Forordning nr. 2201/2003
4.
Forordning nr. 2201/2003 har på området med frihed, sikkerhed og retfærdighed til formål at ensarte de internationale kompetenceregler på området for skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab samt på området for forældreansvar.
5.
12. betragtning i forordningen er affattet således:
»De kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning for sager vedrørende forældreansvar, er udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed. Dette betyder, at kompetencen først og fremmest bør tilfalde retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, undtagen i visse situationer, hvor barnets opholdssted ændres, eller hvor indehaverne af forældreansvar har aftalt andet.«
6.
Forordningens artikel 3 omhandler den almindelige kompetence med hensyn til skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab. Bestemmelsen lyder som følger:
»1.   Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab ligger hos retterne i den medlemsstat:
a)
på hvis område
—
ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted, eller
—
ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, for så vidt en af dem stadig opholder sig dér, eller
—
sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted, eller
—
en af ægtefællerne, i tilfælde af fælles begæring, har sit sædvanlige opholdssted, eller
—
sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst et år umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen, eller
—
sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst seks måneder umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen og er statsborger i den pågældende medlemsstat eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, har »domicil« dér
b)
hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, hvor begge ægtefæller har »domicil«.
[…]«
7.
Med hensyn til retternes kompetence for så vidt angår forældreansvar, fastsætter artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 følgende almindelige kompetencebestemmelse:
»1.   Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.
2.   Stk. 1 finder anvendelse med forbehold af artikel 9, 10 og 12.«
8.
Artikel 12 i forordning nr. 2201/2003 har følgende affattelse:
»1.   Den ret i en medlemsstat, der i medfør af artikel 3 udøver sin kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab, har kompetence i ethvert spørgsmål vedrørende forældreansvar, der har tilknytning til den pågældende begæring:
a)
hvis mindst én af ægtefællerne har forældreansvar over for barnet,
og
b)
hvis denne rets kompetence på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde er accepteret af ægtefællerne og af indehaverne af forældreansvar og er til barnets bedste.
2.   Kompetencen i medfør af stk. 1 ophører, så snart
a)
der er truffet endelig afgørelse om imødekommelse eller afvisning af begæringen om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskabet, eller
b)
der, såfremt der stadig verserer en sag om forældreansvar på det i litra a) nævnte tidspunkt, er truffet endelig afgørelse i denne sag, eller
c)
de i litra a) og b) nævnte sager er afsluttet af anden grund.
[…]«
9.
Det følger af artikel 14 i denne forordning nr. 2201/2003, at »[h]ar ingen ret i en medlemsstat kompetence i medfør af artikel 8-13, afgøres spørgsmålet om kompetencen i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatens egen lovgivning«.
10.
Forordningens artikel 19 bestemmer:
»[…]
2.   Såfremt der anlægges sag om forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
3.   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.
Den part, der anlagde sag ved en anden ret, kan i så fald fremsætte sit krav for den ret, ved hvilken der først blev anlagt sag.«
11.
I medfør af artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 »[a]nerkendes retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
12.
Herudover findes en optegnelse over grunde til ikke at anerkende retsafgørelser om forældreansvar. Bl.a. følger det af forordningens artikel 23, litra a), at en sådan afgørelse ikke anerkendes »såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, under hensyntagen til barnets bedste«.
B
–
Forordning nr. 4/2009
13.
Forordning nr. 4/2009 har til formål at gøre det let at få truffet en retsafgørelse vedrørende et underholdskrav i en anden medlemsstat uden nogen andre formaliteter (
4
).
14.
Denne forordning finder i henhold til sin artikel 1, stk. 1, anvendelse på »underholdspligt, der udspringer af et familieforhold, slægtskab, ægteskab eller svogerskab«.
15.
Den nævnte forordning fastsætter i denne henseende en ordning med fælles regler for bl.a. kompetence, idet den fastsætter almindelige kompetenceregler for sager om underholdspligt.
16.
Således bestemmer artikel 3 i forordning nr. 4/2009 følgende:
»De myndigheder, der er kompetente med hensyn til underholdspligt i medlemsstaterne, er:
a)
retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, eller
b)
retten på det sted, hvor den bidragsberettigede har sin sædvanlige bopæl, eller
c)
den ret, der i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at påkende en sag vedrørende en persons retlige status, når anmodningen om underhold er accessorisk i forhold til denne sag, medmindre denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet, eller
d)
den ret, der i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at påkende en sag vedrørende forældreansvar, når anmodningen om underhold er accessorisk i forhold til denne sag, medmindre denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet.«
II – Sagens faktiske omstændigheder
17.
W, som er litauisk statsborger, og X, som er nederlandsk og argentinsk statsborger, indgik ægteskab den 9. december 2003 i Portland, Oregon (USA). Af dette ægteskab blev V, som er litauisk og italiensk statsborger, født den 20. april 2006 i Nederlandene.
18.
I perioden fra 2004 til 2011 boede W og X i henholdsvis Nederlandene, Italien og Canada. I november 2011 flyttede X til Nederlandene med V. Det er ifølge den forelæggende ret ubestridt, at V aldrig hverken har boet i eller besøgt Litauen.
19.
W og X har været separeret siden december 2010. Det er ubestridt, at sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted i Republikken Litauen, hvorimod X og barnet V har deres sædvanlige opholdssted i Kongeriget Nederlandene.
20.
X indgav skilsmissebegæring ved en canadisk domstol. Fra maj 2011 til april 2012 blev der truffet adskillige afgørelser om såvel skilsmissebegæringen og fastsættelsen af V’s opholdssted som om de nærmere vilkår for samværet med og underholdspligten over for V. Den canadiske domstol afsagde den 17. april 2012 skilsmissedom og tilkendte X forældremyndigheden over V.
A –
Retssagen for de litauiske og nederlandske retter
21.
På begæring af W nægtede Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) at anerkende den canadiske domstols afgørelser.
22.
W anlagde sag ved Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (distriktsdomtolen i Vilnius, første retskreds, Litauen), hvor han dels fremsatte begæring om skilsmisse med henvisning til X’s skyld, dels nedlagde påstand om, at det fastslås, at V’s opholdssted skal være hos ham. På W’s begæring traf denne domstol ved kendelse af 28. april 2011 afgørelse om foreløbige foranstaltninger og traf bestemmelse om, at V’s foreløbige opholdssted skulle være hos W. Den 12. april 2013 blev denne kendelse ophævet med øjeblikkelig virkning af den domstol, der behandlede skilsmissesagen. Efter appel fra W stadfæstede Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius, Litauen) den af 12. april 2013 af Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius, Litauen) trufne afgørelse. W iværksatte kassationsanke, som imidlertid blev afvist.
23.
Ved afgørelse af 8. oktober 2013 traf Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) afgørelse i skilsmissesagen og fastsatte V’s opholdssted til at være hos X, de nærmere vilkår for samværet og det beløb, der skulle betales i underhold til barnet.
24.
W påklagede denne afgørelse til Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius), som den 30. maj 2014 stadfæstede afgørelsen. W iværksatte kassationsanke, som imidlertid blev afvist.
25.
Samtidig med proceduren i Litauen anlagde X sag for de nederlandske retter. Således pålagde rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel, Nederlandene) ved afgørelse af 29. januar 2014 W at betale 4323,16 EUR om måneden til X fra den 8. maj 2012 og 567,01 EUR om måneden til V i perioden fra den 27. juni til den 1. november 2011 og herefter 790 EUR fra den 2. november 2011.
26.
Samme domstol ophævede den 22. august 2014 den fælles forældremyndighed over V og tillagde X den fulde forældremyndighed. I henhold til nederlandsk ret tillægges den fulde forældremyndighed en af forældrene alene i situationer, hvor der består en uacceptabel risiko for, at barnet vil lide skade som følge af forældrenes uenighed, og hvor det kun er lidt sandsynligt, at situationen forbedrer sig, eller når en ændring af myndighedsordningen i øvrigt er nødvendig henset til barnets bedste.
27.
Ved afgørelse af 31. oktober 2014 nægtede rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel, Nederlandene) at anerkende og tillade fuldbyrdelsen i Kongeriget Nederlandene af de dele af afgørelsen af 8. oktober 2013 fra Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius), der vedrørte skilsmissen mellem W og X, fastsættelsen af barnet V’s sædvanlige opholdssted hos sin mor, underholdspligten over for V samt sagsomkostningerne. Derimod anerkendte og tillod den fuldbyrdelsen i Nederlandene af den del af afgørelsen af 8. oktober 2013, der vedrørte W’s samværsret.
28.
På begæring af W nægtede Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) ved afgørelse af 2. februar 2015 fuldbyrdelse i Litauen af afgørelsen af 29. januar 2014 fra rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel), ligesom den nægtede – i Litauen – at anerkende og fuldbyrde denne rets afgørelse af 22. august 2014 vedrørende forældremyndigheden. Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) traf endelig afgørelse i sagen vedrørende nægtelsen af anerkendelse i Litauen af afgørelsen fra rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel).
B
–
Sagen ved den forelæggende ret
29.
Den 28. august 2014 anlagde W sag for Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) med påstand om ændring af opholdsstedet for V, underholdspligtens størrelse samt de nærmere vilkår for samværsretten.
30.
Ved afgørelse af 25. september 2014 afviste den nævnte ret sagsøgerens påstande under henvisning til, at W ikke havde påvist hvilke konkrete omstændigheder, der havde ændret sig, efter at afgørelsen af 8. oktober 2013 var blevet truffet.
31.
W påklagede afgørelsen af 25. september 2014 til Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius). Ved afgørelse af 16. december 2014 gav denne ret W medhold i hans påstande og ophævede den nævnte afgørelse delvis og hjemviste sagen til fornyet afgørelse ved retten i første instans.
32.
Ved afgørelse af 23. december 2014 afviste Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) det af W anlagte søgsmål, idet retten vurderede, at den ikke havde kompetence, for så vidt som V havde sædvanligt opholdssted hos X i Nederlandene. Ifølge denne ret hørte de af W nedlagte påstande således ikke under de litauiske retters kompetence. Retten oplyste over for W, at han kunne indbringe sagen for en kompetent ret i Nederlandene.
33.
Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius), hvortil W havde iværksat appel, ophævede ved afgørelse af 31. marts 2015 afgørelsen af 23. december 2014 og hjemviste formalitetsspørgsmålet til fornyet afgørelse ved retten i første instans, dvs. Vilniaus miesto apylinkės teismas (disktriktsdomstolen i Vilnius).
34.
Som følge af uenighederne de nationale retter imellem om kompetencespørgsmålet har Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Hvilken medlemsstat (Republikken Litauen eller Kongeriget Nederlandene) har på baggrund af artikel 8-14 i [forordning nr. 2201/2003 af 27. november 2003] kompetence i sagen vedrørende ændring af opholdsstedet, [underholdspligten] og den samværsordning, der skal gælde, med hensyn til det mindreårige barn, V, der har sit sædvanlige opholdssted i Kongeriget Nederlandene?«
III – Bedømmelse
35.
Indledningsvis skal det bemærkes, at sagsøgeren i hovedsagen under retsmødet navnlig har gjort gældende, at barnet V ikke havde sit sædvanlige opholdssted i Nederlandene, men i Litauen. I det øjeblik en retsafgørelse fastsætter et barns opholdssted hos en af forældrene, er det dette »juridiske« opholdssted, der ifølge sagsøgeren skal anses for at være det sædvanlige opholdssted. Som det imidlertid fremgår af fast retspraksis, »[svarer] begrebet om »sædvanligt opholdssted«, som omhandlet [i denne] forordnings artikel 8, stk. 1, […] til det sted, som afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning for barnet. Dette sted skal fastsættes af den nationale ret ud fra en helhedsvurdering af de særlige faktiske omstændigheder i den konkrete sag« (
5
). Domstolen har tilføjet, at »[b]landt de kriterier, i lyset af hvilke det tilkommer den nationale ret at fastslå et barns sædvanlige opholdssted, skal særlig nævnes vilkårene og baggrunden for et barns ophold på en medlemsstats område, samt barnets statsborgerskab […]. Som Domstolen i øvrigt har fremhævet i præmis 38 i [dom af 2. april 2009 i A-sagen (
6
)], skal der, for at fastslå et barns sædvanlige opholdssted, foruden barnets fysiske tilstedeværelse i en medlemsstat lægges vægt på andre faktorer, som kan påvise, at denne tilstedeværelse på ingen måde er af midlertidig eller tilfældig karakter«. (
7
)
36.
I nærværende sag har den forelæggende ret netop fastsat barnets sædvanlige opholdssted i Nederlandene og har selv oplyst, at barnet aldrig har boet i Litauen. Således er der ingen tvivl om, at barnet V’s sædvanlige opholdssted er på nederlandsk område.
37.
Tvivlen vedrørende de litauiske retters kompetence til at træffe afgørelsen af 8. oktober 2013 er forståelig. Jeg skal imidlertid præcisere, at det i den foreliggende sag ikke drejer sig om at tage stilling til, hvorvidt retterne var kompetente til at træffe denne afgørelse i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003, eller hvorvidt de nederlandske dommere skal anerkende afgørelsen. Det er ikke det spørgsmål, der skal tages stilling til her.
38.
Selv om den forelæggende ret med sit spørgsmål alene henviser til bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003, skal det holdes for øje, at retten i sin anmodning til Domstolen ligeledes rejser spørgsmålet om, hvorvidt de litauiske retter er kompetente for så vidt angår underholdspligten. I henhold til forordningens artikel 1, stk. 3, litra e), finder denne forordning imidlertid ikke anvendelse på underholdspligt. Derimod er spørgsmål, som er forbundet med den judicielle kompetence for så vidt angår underholdspligt, omfattet af forordning nr. 4/2009.
39.
Der er imidlertid ingen tvivl om, at disse to aspekter, dvs. forældremyndigheden og underholdspligten i relation til det pågældende barn, hænger uløseligt sammen. I øvrigt omhandler afgørelsen af 8. oktober 2013 fra Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomtolen i Vilnius) netop disse to aspekter. Således er jeg ikke i tvivl om, at påstanden vedrørende underholdspligten vedrørende barnet V er accessorisk i forhold til spørgsmålet om forældremyndigheden og samværsretten.
40.
I henhold til artikel 3, litra d) i forordning nr. 4/2009 er det imidlertid den ret, der i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at påkende en sag vedrørende underholdspligt, der har kompetence til at påkende en sag vedrørende forældreansvar, når anmodningen vedrørende underholdspligt er accessorisk i forhold til denne sag.
41.
Således gælder den kompetenceregel, der gælder for forældreansvar, i henhold til denne bestemmelse tillige for underholdspligten.
42.
Følgelig foreslår jeg, at det af den forelæggende ret stillede spørgsmål omformuleres på følgende måde: Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 2201/2003 og forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at når en ret i en medlemsstat har truffet en afgørelse, som er blevet endelig, om forældreansvar, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn, er denne ret tillige kompetent til at træffe afgørelse om en påstand om ændring af denne afgørelse, selv om barnet ikke har sit sædvanlige opholdssted på denne medlemsstats område.
43.
I virkeligheden er det spørgsmål, der opstår i den foreliggende sag, spørgsmålet om, hvorvidt de litauiske retter, som har truffet den afgørelse af 8. oktober 2013, der er blevet endelig, og som vedrører forældremyndigheden, samværsretten og underholdspligten vedrørende barnet V, kan udvide deres kompetence til på ny at træffe afgørelse i samme sag, selv om det ifølge den almindelige kompetenceregel i forordning nr. 2201/2003 er de nederlandske retter, som er kompetente i sager vedrørende forældreansvar, idet V har sit sædvanlige opholdssted i Nederlandene.
44.
Efter min opfattelse taler intet for, at de litauiske retter har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en sådan påstand.
45.
Domstolen har fastslået, at en rets kompetence i sager vedrørende forældreansvar skal undersøges og fastlægges i hvert enkelt tilfælde, når en ret får forelagt en sag, hvilket indebærer, at den ikke opretholdes ud over afslutningen af en verserende sag (
8
).
46.
W’s påstand vedrører ganske vist ændring af de nærmere vilkår for forældremyndigheden, samværsretten og underholdspligten, som blev fastsat i afgørelsen af 8. oktober 2013. Denne type påstand er i øvrigt ikke sjælden. Det sker ofte, at en af forældrene indbringer en sag for retten med henblik på ændring af sådanne betingelser som følge af, at den pågældendes personlige, eller endog økonomiske, forhold har ændret sig.
47.
Ikke desto mindre er denne afgørelse blevet endelig, og det af W iværksatte søgsmål af 28. august 2014 for Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) skal anses for at være et nyt søgsmål.
48.
Imidlertid er kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003 klare. Det følger af dennes artikel 8, at kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar i første omgang ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, dvs. »på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift […] indleveres til retten« (
9
). I nærværende sag har den forelæggende ret præciseret, at barnet V har haft sit sædvanlige opholdssted i Nederlandene siden november 2011, og at det aldrig har boet i Litauen. Som følge heraf var det de nederlandske retter, der på den dato, hvor W iværksatte søgsmålet ved de litauiske retter, dvs. som nævnt i det foregående punkt den 28. august 2014, havde kompetencen til at træffe afgørelse vedrørende samtlige spørgsmål om forældreansvar over dette barn.
49.
Den omstændighed, at målet med W’s påstand er at ændre de nærmere vilkår, der blev fastsat af de litauiske retter ved afgørelse af 8. oktober 2013, kan ikke føre til en fravigelse af den almindelige regel og en udvidelse af disse retters kompetence.
50.
De kompetenceregler, der fastsættes i den nævnte forordning for sager vedrørende forældreansvar, er udformet under hensyntagen til barnets bedste og navnlig ud fra kriteriet om nærhed (
10
). Derfor fremgår det af artikel 8 i forordning nr. 2201/2003, at kompetencen til at træffe afgørelse om disse spørgsmål ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges. Disse retter er på grund af deres geografiske nærhed bedre egnede til at træffe afgørelse om, hvad der bedst for barnet (
11
).
51.
Selv om der ganske vist er undtagelser til denne almindelige kompetenceregel, er disse undtagelser imidlertid udtømmende opregnet i artikel 9-15 i forordning nr. 2201/2003, og de skal fortolkes strengt (
12
).
52.
Forordningens artikel 9 vedrører det tilfælde, hvor barnet lovligt flytter fra en medlemsstat. Samme forordnings artikel 10 vedrører det tilfælde, hvor barnet bortføres. Forordningens artikel 12 omhandler aftaler om værneting, der tillader en anden ret i en medlemsstat end den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, at behandle sager om forældreansvar vedrørende dette barn, enten i de tilfælde, hvor retterne har kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab eller i tilfælde af, at barnet har en tæt tilknytning til den pågældende medlemsstat, navnlig når en af indehaverne af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i medlemsstaten, eller hvor barnet er statsborger i medlemsstaten. I begge tilfælde skal disse retters »undtagelsesvise« kompetence være blevet udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde accepteret af ægtefællerne og af indehaverne af forældreansvar (
13
).
53.
Artikel 14 i denne forordning skal anvendes, når ingen ret i en medlemsstat har kompetence i medfør af forordningens artikel 8-13. Endelig giver denne forordnings artikel 15 mulighed for, at en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, kan henvise sagen til en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, og som er bedre egnet til at behandle sagen, såfremt dette er til barnets bedste.
54.
Det må konstateres, at den foreliggende sag ikke kan henføres til nogle af de undtagelser, der er fastsat i forordningen.
55.
Udvidelsen eller fastholdelsen af en kompetence kan kun retfærdiggøres, såfremt denne er til barnets bedste. Artikel 24, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fastsætter, at »barnets tarv i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner, skal […] komme i første række«.
56.
Man kunne argumentere for, at idet afgørelsen, der fastsætter de nærmere vilkår for forældremyndigheden, samværsretten og underholdspligten, ønskes ændret ved en ny afgørelse, ville det være hensigtsmæssigt, at den samme ret traf denne nye afgørelse.
57.
En sådan undtagelse til den almindelige regel gælder for så vidt angår samværsretten. Artikel 9 i forordning nr. 2201/2003 fastsætter, at når et barn lovligt flytter og får nyt sædvanligt opholdssted, bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, i et tidsrum på tre måneder efter flytningen kompetencen til at ændre en afgørelse om samværsret, der er truffet i den pågældende medlemsstat.
58.
EU-lovgiver har begrundet en sådan undtagelse til den almindelige regel med henvisning til, at det er at foretrække, at »en ændring af en tidligere afgørelse, som skal tage hensyn til, at barnet har et nyt opholdssted, [skal] foretages af den ret, som er tættest på barnet, hvilket sikrer en vis kontinuitet, uden at det dog berører definitionen af udtrykket »sædvanligt opholdssted«« (
14
).
59.
Ud over kun at omhandle samværsretten er der en grundlæggende forskel mellem et tilfælde som det, der er nævnt i forordningens artikel 9, og tilfældet i hovedsagen. Da de litauiske retter traf den afgørelse af 8. oktober 2013, som W ønsker ændret, kunne de på intet tidspunkt støtte deres kompetence på barnets opholdssted, idet barnet som nævnt aldrig har boet i Litauen. På baggrund af de oplysninger, der fremgår af sagsakterne, synes de litauiske retter at have vurderet, at de, da de traf afgørelsen, var kompetente på grundlag af den subsidiære kompetence i forordningens artikel 14, således som nævnt i punkt 53 i dette forslag til afgørelse. Det er derfor ikke ud fra kriteriet om nærhed, og følgelig hensynet til barnets bedste, at disse retters kompetence er blevet fastslået.
60.
Følgelig ville en udvidelse af kompetencen, som ikke er til barnets bedste, være helt i strid med den ordning, som er fastsat i forordning nr. 2201/2003, og det grundlæggende princip i artikel 24 i chartret om grundlæggende rettigheder, idet barnets bedste i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner, skal komme i første række.
61.
På baggrund af samtlige disse forhold er jeg af den opfattelse, at artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 og artikel 3, litra d), i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at når en ret i en medlemsstat har truffet en afgørelse, som er blevet endelig, om forældremyndighed og samværsret vedrørende et mindreårigt barn, er denne ret ikke længere kompetent til at træffe afgørelse om en påstand om ændring af denne afgørelse, når barnet ikke har sit sædvanlige opholdssted på denne medlemsstats område. Den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en sådan påstand, er, i overensstemmelse med disse bestemmelser og med princippet om hensyntagen til barnets bedste, retten i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted.
IV – Forslag til afgørelse
62.
I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen svarer Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius, Litauen) på følgende måde:
»Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 og artikel 3, litra d), i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at når en ret i en medlemsstat har truffet en afgørelse, som er blevet endelig, om forældremyndighed, samværsret og underholdspligt vedrørende et mindreårigt barn, er denne ret ikke længere kompetent til at træffe afgørelse om en påstand om ændring af denne afgørelse, når barnet ikke har sit sædvanlige opholdssted på denne medlemsstats område.
Den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en sådan påstand, er, i overensstemmelse med disse bestemmelser og med princippet om hensyntagen til barnets bedste, retten i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Rådets forordning af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1).
(
3
) – Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt, (EUT 2009, L 7, s. 1, berigtiget i EUT 2011, L 313, s. 26).
(
4
) – Jf. niende betragtning til forordningen.
(
5
) – Jf. dom af 22.12.2010, Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:829, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
6
) – C-523/07, EU:C:2009:225.
(
7
) – Jf. dom af 22.12.2010, Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:829, præmis 48 og 49).
(
8
) – Jf. dom af 1.10.2014, E (C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 40).
(
9
) – Jf. forordningens artikel 16, stk. 1. Jf. ligeledes dom af 1.10.2014 (C436/13, EU:C:2014:2246, præmis 38).
(
10
) – Jf. 12. betragtning til forordning nr. 2201/2003. Jf. ligeledes dom af 1.10.2014 (C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 44).
(
11
) – Jf. dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 36).
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 21.10.2015, Gogova (C-215/15, EU:C:2015:710, præmis 41).
(
13
) – Jf. artikel 12, stk. 1, litra b), og artikel 12, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2201/2003.
(
14
) – Forslag til Rådets forordning om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældremyndighed, om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 og om ændring af forordning (EF) nr. 44/2001 for så vidt angår sager vedrørende underholdspligt, (KOM(2002) 222 endelig, EFT 2002, C 203 E, s. 155).