Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI [ANDREA BIONDI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 21. maijā (1)
Lieta C‑459/24 P
Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Valsts atbalsts – Zviedrijas nodokļu tiesību akti – Riska nodoklis – Eiropas Komisijas lēmums necelt iebildumus – Selektivitāte – Pasākuma mērķis
I.      Ievads
1.        Saistībā ar valsts atbalstu un nodokļiem selektivitātes jautājums acīmredzami “sagādā lielas grūtības” – kā to diezgan atturīgi raksturojusi ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] (2).
2.        Patiešām, ir pašsaprotams, ka nodokļu sistēma nav tikai instruments ieņēmumu gūšanai, lai finansētu valsts izdevumus. Tai ir arī virkne plašāku mērķu, tostarp ienākumu pārdale, starptautiskās konkurētspējas veicināšana, parādu pārvaldība un diemžēl dažkārt arī nepamatotu priekšrocību piešķiršana noteiktām nodokļu maksātāju kategorijām. Šajā kontekstā kļūst īpaši svarīgi – un būtībā ļoti sarežģīti – piemērot selektivitāti kā līdzekli diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanai attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kas pēc savas būtības ietver nošķiršanu un rīcības brīvības īstenošanu.
3.        Tomēr šīm grūtībām nevajadzētu nepamatoti kavēt iedibināto Savienības tiesību principu piemērošanu valsts atbalsta jomā. Jau spriedumā lietā Itālija/Komisija – cik atceros, pirmajā lietā, kas attiecās uz nodokļu pasākumu saistībā ar valsts atbalstu, – Tiesa formulēja divus valsts atbalsta kontroles pamatprincipus. Pirmkārt, atbalsta jēdziens ir objektīvs pēc būtības un nemainās atkarībā no valsts regulatīvās kompetences jomas, kurā tas ietilpst. Otrkārt, valsts kompetences esība konkrētā jomā, tostarp nodokļu jomā, neizslēdz to, ka tiek pārbaudīta tās īstenošanas saderība ar Savienības tiesībām (3).
4.        Šādi secinājumi nav interesanti tikai no vēsturiskā vai doktrīnas viedokļa. Tiem joprojām ir tieša un būtiska nozīme šajā apelācijas tiesvedībā, kurā ir izvirzīts jautājums par to, vai nodoklis, kas tiek piemērots tikai deviņām kredītiestādēm konkurētspējīgā tirgū, kurā ir vairāk nekā 100 tirgus dalībnieku, ir selektīvs LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
5.        Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet (turpmāk – apelācijas sūdzības iesniedzēja) – Zviedrijas baņķieru apvienība, kas pārstāv 31 tās biedru kopīgu interešu lietās gan valsts, gan starptautiskā mērogā, – lūdz atcelt 2024. gada 17. aprīļa spriedumu Svenska Bankföreningen un Länsförsäkringar Bank/Komisija (4) (turpmāk – pārsūdzētais spriedums). Ar šo spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas un vienas tās biedres Länsförsäkringar Bank AB celto prasību atcelt Eiropas Komisijas 2021. gada 24. novembra Lēmumu COM(2021) 8637 final par valsts atbalstu SA.56348 (2021/N) – Zviedrija: Zviedrijas nodoklis kredītiestādēm (turpmāk – apstrīdētais lēmums).
II.    Tiesvedības priekšvēsture, apstrīdētais lēmums un pārsūdzētais spriedums
6.        2021. gada 3. septembrī Zviedrijas Karaliste atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam paziņoja Komisijai likumprojektu par riska nodokli, ko maksā kredītiestādes, kā arī projektus grozījumiem likumā par ārvalstu nodokļu kredītu (turpmāk kopā – likumprojekts) (5). Zviedrijas Karaliste tomēr uzskatīja, ka ieviestais nodoklis (turpmāk – riska nodoklis) neatbilst LESD 107. panta 1. punktā paredzētajiem selektivitātes kritērijiem un ka tāpēc tas nav valsts atbalsts. Likumprojekts tika pieņemts, un likums stājās spēkā 2022. gada 1. janvārī.
7.        Pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma 5.–9. punktu, šīs apelācijas tiesvedības vajadzībām likumprojekta saturu var rezumēt šādi.
8.        Atbilstoši likumprojekta 2.1. punkta 1. apakšpunktam kredītiestādes nodokli maksā valstij.
9.        Saskaņā ar likumprojekta 2.1. punkta 4. apakšpunktu Zviedrijas kredītiestādes maksā riska nodokli tad, ja to saistību apmērs taksācijas gada sākumā pārsniedz likumprojektā paredzēto robežvērtību (6). Likumprojekta pamatojumā, kas attiecas uz minēto apakšpunktu, ir izdarīta atsauce uz Zviedrijas tiesībām, lai definētu kredītiestādes, proti, Zviedrijas bankas un Zviedrijas uzņēmumus, kuri darbojas kredītu tirgū, kā arī ārvalstu bankas un ārvalstu kredītsabiedrības. No tā izriet, ka nodokli maksā deviņas kredītiestādes (pārsūdzētā sprieduma 5. un 6. punkts).
10.      Likumprojekta 2.1. punkta 5. apakšpunktā noteiktā robežvērtība attiecībā uz taksācijas gadiem, sākot no 2022. gada, ir 150 miljardi Zviedrijas kronu (SEK) (aptuveni 13,3 miljardi EUR). Taksācijas gadiem, sākot no 2023. gada vai vēlāk, robežvērtība ir 150 miljardi SEK, kuri reizināti ar skaitli, kas atspoguļo attiecību starp cenas pamatapmēru 2022. gadā un cenas pamatapmēru gadā, kurā sākās attiecīgais taksācijas gads, – šī attiecība ir izteikta kā procentuāla daļa, kas noapaļota uz leju līdz divām zīmēm aiz komata un kam pieskaitīti divi procentpunkti (pārsūdzētās sprieduma 7. punkts).
11.      Likumprojekta 2.1. punkta 6. apakšpunktā ir paredzētas konkrētas normas, kas reglamentē to kredītiestāžu situācijas, kuras ietilpst kredītiestāžu grupā (pārsūdzētā sprieduma 8. punkts).
12.      Likumprojekta 2.1. punkta 9. apakšpunkts nosaka nodokļa likmi 0,05 % no nodokļa maksātājas kredītiestādes saistību apmēra. Likumprojekta 2.2. punktā ir paredzēts, ka 2023. taksācijas gadā likme ir 0,06 % (pārsūdzētā sprieduma 9. punkts).
13.      Apstrīdētajā lēmumā, kas pieņemts pēc sākotnējās izskatīšanas saskaņā ar Regulas (ES) 2015/1589 (7) 4. panta 3. punktu, Komisija secināja, ka nodoklis nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo tas neatbilst šajā tiesību normā noteiktajam selektivitātes kritērijam.
14.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja un viena tās biedre (turpmāk abas kopā – prasītājas pirmajā instancē) Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Tās izvirzīja vienu pamatu, kas attiecās uz to procesuālo tiesību pārkāpumu. Tās apgalvoja, ka riska nodokļa analīzē Komisijai būtu bijis jāsastopas ar nopietnām grūtībām un jāsāk formāla izmeklēšanas procedūra saskaņā ar Regulas 2015/1589 4. panta 4. punktu, sniedzot tām iespēju darīt zināmu savu viedokli. Šādā situācijā tās apstrīdēja Komisijas veikto pārbaudi, kas attiecās uz nodokļa selektīvo raksturu. Zviedrijas Karaliste iestājās lietā Komisijas atbalstam.
15.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka prasītājas pirmajā instancē nav pierādījušas, ka Komisijai bija jābūt tādām šaubām par riska nodokļa kvalifikāciju LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kurām bija jāliek tai sākt formālu izmeklēšanas procedūru. Tāpēc tā prasību noraidīja pilnībā un piesprieda tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskā analīze
A.      Ievada piezīmes
16.      Saskaņā ar šo secinājumu 3. punktā izklāstītajiem principiem Tiesa ir konsekventi uzsvērusi, ka dalībvalstu rīcība Savienības tiesībās nesaskaņotajās jomās ietilpst LESD noteikumu par valsts atbalsta kontroli piemērošanas jomā. Tādējādi dalībvalstīm jāatturas no tādu nodokļu pasākumu noteikšanas, kas var būt ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts (8). Tas nav tikai tukšs formulējums, bet gan plašāka un labi nostiprināta principa konkrēta izpausme: valstu kompetence ir ierobežota, ja tā ietekmē Savienības tiesību īstenošanu vai piemērošanu.
17.      Tāpēc valsts atbalsta noteikumus nedrīkst uzskatīt par atsevišķu “sistēmu”. Drīzāk tie ir būtisks Savienības iekšējā tirgus pārvaldības elements. Proti, lai gan Komisijai nav sīki jānovērtē katrs Savienības noteikums, ko iespējami ietekmē valsts pasākums, Tiesa ir vairākkārt apstiprinājusi, ka valsts atbalsts, ar kuru tiek pārkāptas Savienības tiesību normas vai vispārējie principi, nevar tikt atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu (9).
18.      Šajā lietā Zviedrijas riska nodoklis ne tikai nepārprotami var iespējami ietekmēt valsts atbalsta tiesību piemērošanu, bet arī acīmredzami apdraud Savienības tiesību jomu, kas – lielā mērā – jau ir saskaņota, proti, Savienības tiesisko regulējumu banku jomā, kura mērķis ir saglabāt finanšu sistēmas stabilitāti (turpmāk – Savienības tiesiskais regulējums banku jomā).
19.      Savienības tiesisko regulējumu banku jomā inter alia veido (10) banku atveseļošanas un noregulējuma regulējums, proti, Banku atveseļošanas un noregulējuma direktīva (11) (turpmāk – BAND), prudenciālo prasību regulējums, proti, Kapitāla prasību regula (12) (turpmāk – KPR) un Kapitāla prasību direktīva (13) (turpmāk – KPD), kā arī noguldījumu garantiju regulējums, ko veido Noguldījumu garantiju sistēmu direktīva (14) (turpmāk – NGSD). Tas ietver arī Regulu (ES) Nr. 806/2014, kas attiecas uz kredītiestādēm, kuras veic uzņēmējdarbību banku savienībā (15).
20.      KPR kopā ar KPD veido tiesisko regulējumu (16), kas reglamentē prudenciālā kapitāla prasības, it īpaši kredītiestāžu prudenciālos noteikumus. Pēc 2008. gada globālās finanšu krīzes Savienības likumdevējs uzskatīja par nepieciešamu aizsargāt banku vidi Eiropas Savienībā, nosakot kredītiestādēm kapitāla prasības, kuras ir samērīgas ar riskiem, kam tās paredzētas (17). NGSD mērķis bija stiprināt iekšējo tirgu, veicinot gan brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan finanšu pakalpojumu sniegšanas brīvību, vienlaikus uzlabojot banku sistēmas stabilitāti un noguldītāju aizsardzību (18). Ar BAND likumdevējs bija paredzējis nodrošināt pilnvarotajām iestādēm uzticamu instrumentu kopumu, kuri ļautu pietiekami agri un ātri veikt intervenci nestabilās vai par maksātnespējīgām kļūstošās iestādēs, lai nodrošinātu šo iestāžu kritiski svarīgo finanšu un ekonomisko funkciju turpināšanu, vienlaikus samazinot to iespējamās maksātnespējas ietekmi uz ekonomiku un finanšu sistēmu (19).
21.      Šis garais ieskats Savienības tiesiskajā regulējumā banku jomā sniegts vienīgi tāpēc, lai paskaidrotu: manā ieskatā, lai gan neviena no tā normām tieši neierobežo dalībvalstu tiesības pieņemt fiskālus pasākumus, piemēram, riska nodokli, šādu pasākumu pieņemšana nedrīkst apdraudēt šā regulējuma mērķus (20). Man šķiet, ka – neatkarīgi no dalībvalstu autonomijas nodokļu jomā – Savienības visaptverošais tiesiskais regulējums banku jomā attaisno Komisijas īpašo rūpību tādu valsts nodokļu pasākumu pārbaudē – tostarp selektivitātes novērtēšanas posmā –, kuri varētu traucēt šo noteikumu piemērošanu.
22.      Tomēr atgādinu, ka neatkarīgi no konkrētajām problēmām, ko rada valstu fiskālie pasākumi, selektivitātes novērtējums saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu vienmēr jāveic, izmantojot pastāvīgajā Tiesas judikatūrā izstrādāto trīs posmu pārbaudi (21). Šī pārbaude vienādā mērā izmantojama attiecībā uz dažādajiem valstu pasākumiem neatkarīgi no konkrētajām valstu kompetencēm un ir pietiekami pielāgojama, lai ņemtu vērā fiskālo pasākumu īpatnības.
23.      Saskaņā ar šo trīs posmu selektivitātes pārbaudi, lai valsts nodokļu pasākumu kvalificētu par “selektīvu”, Komisijai – pirmām kārtām – jāidentificē atsauces sistēma, proti, attiecīgajā dalībvalstī piemērojamais “parastais” nodokļu režīms, un – otrām kārtām – jāpierāda, ka attiecīgais nodokļu pasākums ir atkāpe no šīs atsauces sistēmas, jo ar to tiek ieviesta diferenciācija starp uzņēmējiem, kuri – no šīs sistēmas mērķa skatpunkta – atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā. Taču jēdziens “valsts atbalsts” neattiecas uz pasākumiem, ar ko ievieš to uzņēmumu diferenciāciju, kuri, ievērojot ar attiecīgo tiesisko režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā un kuri tātad a priori ir selektīvi, ja attiecīgā dalībvalsts spēj – trešām kārtām – pierādīt, ka šāda diferenciācija ir pamatota, jo tā izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai vispārējās struktūras (22).
24.      Tiesa ir atgādinājusi, ka selektivitātes pārbaudes pirmajā posmā atsauces satvara noteikšanai ir īpaši liela nozīme nodokļu pasākumu gadījumā, jo ekonomiskas priekšrocības esību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē var konstatēt, tikai salīdzinot to ar tā dēvēto “parasto” nodokļu režīmu (23). Šajā ziņā Tiesa ir paskaidrojusi: ja attiecīgais nodokļu pasākums nav nošķirams no attiecīgās dalībvalsts vispārējās nodokļu sistēmas, jāatsaucas uz šo sistēmu. Turpretim, ja izrādās, ka šāds pasākums ir skaidri nodalāms no vispārējās sistēmas, nevar izslēgt, ka vērā ņemamā atsauces sistēma ir šaurāka par šo vispārējo sistēmu vai pat ka tā sakrīt ar pašu pasākumu, ja tas ir noteikts ar normu, kurai piemīt autonoma juridiska loģika, un ārpus šā pasākuma nav iespējams identificēt saskanīgu normatīvo kopumu (24).
25.      Katra nodokļa raksturīgās iezīmes, protams, jānosaka dalībvalstij. Tās ietver nodokļa likmi, nodokļa bāzi, aprēķina metodes, nodokļa iekasējamības gadījumus un robežvērtības. Tiesa nesenā spriedumā precizēja, ka arī atbrīvojumi no nodokļa būtu jāuzskata par šādām iezīmēm (25). Šīs raksturīgās iezīmes principā nosaka atsauces sistēmu jeb “normālo” nodokļu režīmu, kas jāņem par pamatu, lai analizētu selektivitātes nosacījumu (26). Tomēr šis secinājums neietekmē iespēju konstatēt, ka pats atsauces satvars, kāds izriet no valsts tiesībām, nav saderīgs ar Savienības tiesībām valsts atbalsta jomā, jo attiecīgā nodokļu sistēma bija veidota atbilstoši acīmredzami diskriminējošiem parametriem, kuru mērķis bija apiet minētās tiesības (27).
B.      Par apelācijas sūdzību
26.      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus.
27.      Apelācijas sūdzības pirmais pamats, otrā pamata pirmā daļa un ceturtais pamats ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 39.–43. punktu, kuros Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pirmajā instancē izvirzītos argumentus par riska nodokļa mērķa noteikšanu. Tāpēc tos izskatīšu kopā.
1.      Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu, otrā pamata pirmo daļu un ceturto pamatu
28.      Ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini definējusi riska nodokļa mērķi un tādējādi pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot LESD 107. panta 1. punktu attiecībā uz selektivitātes kritēriju. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir noteikusi, ka riska nodokļa mērķis ir aplikt ar nodokli “kredītiestādes, kas rada sistēmisku risku”, savukārt Zviedrija likumprojektā un Komisija apstrīdētajā lēmumā ir noteikušas, ka mērķis ir aplikt ar nodokli “lielas”, nevis “sistēmiski nozīmīgas” kredītiestādes. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šī tiesību kļūda padara par spēkā neesošu visu atsauces sistēmas analīzi un pati par sevi ir pietiekama, lai pamatotu pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
29.      Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisija un tādējādi arī Vispārējā tiesa esot akceptējušas Zviedrijas Karalistes bieži vien nenoteikto un neskaidro argumentāciju, kurā izskaidrots riska nodokļa mērķis un jēga. Tā norāda, ka šai neprecizitātei bija jāmudina Komisija sākt formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu, lai labāk izprastu pasākumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šā iemesla dēļ,
neatkarīgi no tā, vai Tiesa ir apmierinājusi pirmo pamatu, pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda.
30.      Ar apelācijas sūdzības ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus un pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punktā kļūdaini nosakot attiecīgā nodokļa mērķi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz savu argumentāciju, kas izklāstīta tās pirmā pamata atbalstam.
31.      Tad izvērtēšu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu pamatotību, vispirms pievēršoties atbilstošajam pārbaudes kritērijam, kas piemērojams Vispārējās tiesas secinājumiem par riska nodokļa mērķi.
a)      Par pārbaudes kritēriju, kas piemērojams Vispārējās tiesas secinājumiem par riska nodokļa mērķi
32.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi to likumprojekta daļu, kurā Zviedrijas likumdevējs paskaidrojis riska nodokļa ieviešanas iemeslus un mērķus. Komisija apgalvo, ka, lai šāda prasība Tiesā būtu pieņemama, apelācijas sūdzības iesniedzējai jāpierāda faktu sagrozīšana.
33.      Šajā ziņā jāpatur prātā, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas pieņemtu nolēmumu var iesniegt vienīgi par tiesību jautājumiem un “saskaņā ar Statūtos paredzētiem nosacījumiem un ierobežojumiem”. Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 58. panta pirmajā daļā uzskaitīto pamatu, ko var izvirzīt apelācijas ietvaros, sarakstā ir paskaidrots, ka apelāciju var pamatot ar to, ka Vispārējā tiesa pārkāpusi Savienības tiesības (28).
34.      Taisnība – apelācijas tiesvedībā pārbaudot tādu novērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi attiecībā uz valsts tiesībām un kas valsts atbalsta jomā ir faktu novērtējums, Tiesai principā ir kompetence tikai pārbaudīt, vai ir notikusi šo tiesību sagrozīšana (29).
35.      Tomēr Tiesai nevar liegt iespēju pārbaudīt, vai šādi vērtējumi paši par sevi nav Savienības tiesību pārkāpums (30). Tiesas 2023. gada 5. decembra sprieduma Luksemburga u.c./Komisija (31) 78. punktā ir skaidrots, ka “argumenti ar mērķi apstrīdēt atsauces [satvara] izvēli vai tā nozīmi selektīvās priekšrocības pastāvēšanas analīzes pirmajā posmā ir pieņemami, jo šī analīze izriet no valsts tiesību juridiskās kvalifikācijas, pamatojoties uz Savienības tiesību normu”.
36.      Komisija apgalvo, ka šie precizējumi attiecas tikai uz atsauces sistēmas noteikšanu selektivitātes pārbaudes pirmajā posmā un nav piemērojami, lai noteiktu nodokļa mērķi, kas jānovērtē saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem. Šis arguments nav pieņemams.
37.      Pirmkārt, Tiesas secinājums sprieduma Luksemburga u.c./Komisija 78. punktā nepārprotami attiecas uz selektivitātes analīzi kopumā un tādējādi uz katru no tās trim posmiem.
38.      Otrkārt, Komisijas apgalvoto ierobežojumu neapstiprina Tiesas argumentācijas pamatā esošā loģika, kas izklāstīta sprieduma Luksemburga u.c./Komisija 79. punktā. Minētajā punktā Tiesa norādīja: “ja tiktu atzīts, ka [tā] nevar izvērtēt, vai Vispārējā tiesa, nepieļaudama tiesību kļūdu, ir pārņēmusi atbilstošā atsauces satvara robežu noteikšanu, šī satvara interpretācija un piemērošana tādējādi, ka tas ir noteicošais kritērijs, lai izvērtētu selektīvas priekšrocības esību, nozīmētu pieņemt iespēju, ka Vispārējā tiesa attiecīgā gadījumā ir pārkāpusi Savienības primāro tiesību normu, proti, LESD 107. panta 1. punktu, taču šo pārkāpumu nevar sodīt apelācijas tiesvedībā, un tas būtu pretrunā LESD 256. panta 1. punkta otrajai daļai (32).”
39.      Tādējādi saskaņā ar argumentāciju, kas ir sprieduma Luksemburga u.c./Komisija 78. un 79. punkta pamatā, uzskatu, ka Tiesas kompetencē ir pārbaudīt Vispārējās tiesas secinājumus par valsts tiesībām, kas attiecas uz nodokļu pasākuma mērķa definēšanu selektivitātes analīzes mērķiem saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu.
40.      No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu izskatīšana saistībā ar tās pirmo pamatu nedrīkstētu aprobežoties ar jautājumu, vai ir iesniegti pierādījumi par attiecīgās likumprojekta daļas sagrozīšanu.
b)      Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
41.      Lai izvērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus, secīgi izvērtēšu riska nodokļa mērķa definīciju, kura ir izmantota pārsūdzētajā spriedumā, apstrīdētajā lēmumā un likumprojektā.
1)      Par riska nodokļa mērķi pārsūdzētajā spriedumā
42.      Pārsūdzētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka no likumprojekta pamatojuma skaidri izriet, ka riska nodokļa mērķis ir “stiprināt valsts finanses, uzlabojot tās un saglabājot valsts parādu zemā līmenī, lai nodrošinātu rezervi nākotnes finanšu krīžu pārvaldībai, nodokļa samaksas pienākumu uzliekot lielām kredītiestādēm, kuru saistību neizpilde vai nopietni traucējumi to darbībā – individuāli un ņemot vērā to lielumu un nozīmīgumu finanšu sistēmas darbībā – rada sistēmisku risku un ļoti negatīvi ietekmē minēto sistēmu un ekonomiku kopumā, tādējādi radot lielas netiešās izmaksas sabiedrībai”. Šī pati ļoti paplašinātā definīcija ir atrodama pārsūdzētā sprieduma 58., 80., 81., 93. un 120. punktā. Lai gan pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa sīkāk paskaidroja, ka “[riska] nodoklis paredz nevis novērst vai mazināt riskus, ko rada kredītiestādes” (33), galvenā uzmanība nepārprotami ir pievērsta “sistēmiskam riskam”, ko atbildīgās kredītiestādes var radīt “finanšu sistēmas darbībai” to “lieluma un nozīmīguma” dēļ.
2)      Par riska nodokļa mērķi apstrīdētajā lēmumā
43.      Apstrīdētā lēmuma 6.–8. apsvērumā riska nodoklis ir definēts kā “gada nodoklis, ko piemēro lielām kredītiestādēm, kuras darbojas Zviedrijā”, un tā mērķis ir “stiprināt valsts finanses ar tādu lielu kredītiestāžu iemaksām, kuras sabiedrībai var radīt lielas netiešās izmaksas, un tādējādi radīt iespēju segt šādas netiešās izmaksas, ko var izraisīt nākotnes finanšu krīzes”. Riska nodokļa maksātāji tiek raksturoti kā “lielas kredītiestādes”, kas, “ņemot vērā to lielumu un nozīmīgumu, finanšu krīzes gadījumā var radīt lielas netiešās izmaksas sabiedrībai”. Minētajos apsvērumos noteiktajā riska nodokļa mērķa definīcijā nav nevienas atsauces uz tādiem jēdzieniem kā “sistēmisks risks” vai “sistēmiski nozīmīga” kredītiestāde.
44.      Tomēr, novērtējot, vai nodokļa maksātāju izvēle un šo personu noteikšanai izmantotais rādītājs liecina par acīmredzami diskriminējošiem elementiem, Komisija apgalvo, ka lielas kredītiestādes var būt “sistēmiski nozīmīgas” un ka saistību līmenis ir “atbilstošs rādītājs, kas raksturo sistēmisku risku, kuru var radīt kredītiestāde”, kā arī “atbilstošs rādītājs gan attiecībā uz kredītiestādes nozīmīgumu, gan tās ieguldījumu pret risku, ko var radīt tās maksātnespēja” (34). Ir taisnība, ka šajos novērtējumos Komisija norādīja, ka riska nodokļa mērķis ir vērsts uz kredītiestādēm, kas var radīt lielas netiešās izmaksas (35). Tomēr citi apstrīdētā lēmuma apsvērumi nav tik skaidri formulēti. Lai gan Komisija nekad atklāti neapgalvo, ka Zviedrijas likumdevēja mērķis bija aplikt ar nodokli kredītiestādes, kas rada sistēmisku risku finanšu sistēmai, daži tās novērtējumi šķiet grūti savienojami ar citādu šā mērķa definīciju (36), un tas liecina par būtisku skaidrības trūkumu šajā jautājumā.
3)      Par riska nodokļa mērķi likumprojektā
45.      Zviedrijas likumdevēja sniegtie paskaidrojumi likumprojektā liecina par vēl lielāku neskaidrību attiecībā uz riska nodokļa faktisko mērķi un pamatojumu.
46.      No likumprojekta izstrādāšanas dokumentiem, kuru rezultātā tika pieņemts šis nodoklis un kuri ir ietverti Vispārējās tiesas lietas materiālos (37), izriet, ka plāns nodokļa ieviešanai finanšu nozarē tika izstrādāts 2015. gadā (38). Priekšlikums palielināt nodokli kredītiestādēm, kas finanšu krīzes gadījumā varētu radīt lielas netiešās izmaksas sabiedrībai, ieguva reālas aprises 2020. gadā, kad Zviedrijas finanšu ministrs iesniedza memorandu “Riska nodoklis dažām kredītiestādēm”, kas tika pārskatīts 2021. gadā un pēc tam paziņots Komisijai.
47.      Likumprojekta 5.1. punktā, kurā sīki izklāstīti iemesli tiesību akta priekšlikumam par riska nodokli, ir paskaidrots, ka lielas iestādes ir tik būtiska finanšu sistēmas daļa, ka to maksātnespēja vai nopietni darbības traucējumi negatīvi ietekmētu finanšu sistēmu vai ekonomiku. Saskaņā ar minēto punktu šīs iestādes ir “sistēmiski nozīmīgas” un to maksātnespēja ir “sistēmisks risks”, kas definēts kā apdraudējums finanšu stabilitātei (39). Ir paskaidrots, ka finanšu sistēma ir neaizsargāta un ka neatkarīgi no noteikumiem, kas reglamentē kredītiestādes, piemēram, kapitāla pietiekamību un noregulējumu, nākotnē joprojām var rasties kredītiestāžu uzraudzības finanšu krīzes. Likumprojektā uzsvērts, ka finanšu krīzes var būt ļoti dārgas un ilgtermiņā negatīvi ietekmēt mājsaimniecības, uzņēmumus un publisko sektoru. Ekonomikas izaugsmes samazināšanās pēc finanšu krīzes savukārt rada netiešas izmaksas ekonomikā (40). Šo seku dēļ saskaņā ar likumprojekta 5.1. punktu ir pamatoti palielināt nodokļus kredītiestādēm, kuras finanšu krīzes gadījumā var radīt lielas netiešās izmaksas sabiedrībai. Šajā likumprojekta punktā arī uzsvērts, ka finanšu krīzes gadījumā risks, ka iestāde varētu radīt netiešās izmaksas sabiedrībai, atšķiras arī atkarībā no tās lieluma un nozīmīguma. Šajā ziņā mazās iestādes neietekmē makroekonomikas attīstību tādā pašā mērā kā lielās. Tāpēc kredītiestādēm, kuras, ņemot vērā to lielumu, nozīmīgumu finanšu tirgus darbībā un makroekonomikas attīstībā, “var radīt lielas netiešās izmaksas finanšu krīzes gadījumā, būtu jāmaksā papildu nodoklis”.
48.      Likumprojekta 6. punktā, kurā ietverts Zviedrijas iestāžu novērtējums par ierosinātā riska nodokļa saderību ar Savienības valsts atbalsta tiesībām, ir norādīts, ka šā nodokļa mērķis ir kompensēt risku, ko dažas kredītiestādes sava lieluma un finanšu stāvokļa dēļ rada Zviedrijas makroekonomiskajiem apstākļiem. Šīs kredītiestādes ir “nozīmīgas”, un tāpēc tās jāapliek ar nodokli. Šajā punktā veiktajā analīzē arī uzsvērts, ka saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu banku jomā kredītiestādes ietekmes uz finanšu sistēmu nozīmīguma pakāpe ir atkarīga no tās lieluma un sarežģītības, kā arī darbības apjoma. Saskaņā ar memorandu ar nodokli apliekamas ir tikai tās kredītiestādes, kas sava lieluma dēļ rada iespējamu risku, ka sabiedrībai radīsies lielas netiešās izmaksas. Tiek atkārtoti norādīts, ka nodokļa mērķis ir aplikt ar nodokli kredītiestādes, kas finanšu krīzes gadījumā var radīt lielas netiešās izmaksas sabiedrībai.
49.      Lai gan likumprojekts nerada skaidrību par riska nodokļa faktisko mērķi, it īpaši attiecībā uz to personu izvēli, kurām tas jāmaksā, uzskatu, ka ir lietderīgi izteikt šādas piezīmes.
50.      Pirmkārt, Zviedrijas iestādes norāda uz “sistēmiski nozīmīgām” kredītiestādēm tikai likumprojekta 5.1. punktā (41). Pārējā likumprojekta daļā ir norādes uz kredītiestāžu “nozīmīgumu” vai – vispārīgāk – to “lielumu un nozīmīgumu”.
51.      Otrkārt, iepriekš minētajā likumprojekta punktā jēdzieni “sistēmiski nozīmīgas kredītiestādes” un “sistēmisks risks” ir aplūkoti tādā veidā, kas atspoguļo attiecīgās definīcijas Savienības tiesiskajā regulējumā banku jomā (42). Tomēr šie jēdzieni ir minēti tikai tāpēc, lai nošķirtu “lielas kredītiestādes” no “mazām kredītiestādēm”, uzsverot pirmo minēto nozīmīgumu finanšu sistēmā salīdzinājumā ar otrajām. Proti, Zviedrijas iestādes jēdzienus “sistēmiski nozīmīgs”, “būtisks” un “liels” izmantojušas savstarpēji aizstājami.
52.      Treškārt, visā likumprojektā izmantotais kritērijs, lai noteiktu, kurām kredītiestādēm ir piemērojams riska nodoklis, drīzāk attiecas uz to “lielumu un nozīmīgumu” finanšu sistēmas darbībā, nevis uz to, vai tās rada sistēmisku risku.
53.      Ceturtkārt, likumprojektā vairākkārt ir uzsvērts, ka riska nodokļa mērķis ir aplikt ar nodokli kredītiestādes, kas finanšu krīzes gadījumā var radīt lielas “netiešās izmaksas” Zviedrijas sabiedrībai.
4)      Pagaidu secinājumi
54.      Lai arī likumprojektā ir neskaidrības un apstrīdētajā lēmumā ir dažas pretrunas, var secināt, ka šajos aktos paredzētā riska nodokļa mērķis – attiecībā uz personām, kurām tas piemērojams, – nebija aplikt ar nodokli kredītiestādes, kas rada sistēmisku risku finanšu sistēmai, – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir apgalvojusi pārsūdzētā sprieduma 41. punktā un atkārtojusi visā savā analīzē –, bet gan aplikt ar nodokli kredītiestādes, kas pārsniedz iepriekš noteiktu saistību robežvērtību un tiek sauktas par “lielu kredītiestādi”.
55.      Komisijas un Zviedrijas centieni attiecīgajos rakstveida apsvērumos pierādīt, ka Vispārējā tiesa, aprakstot riska nodokļa mērķi, ir konsekventi ievērojusi apstrīdētajā lēmumā un likumprojektā norādīto, nav pārliecinoši un turklāt skaidri parāda grūtības pierādīt šādu konsekvenci (43).
56.      Mēģinot skaidrot likumprojekta neskaidrības, Vispārējā tiesa apvienoja dažus tajā minētos jēdzienus, lai formulētu savu riska nodokļa mērķa definīciju, kas neatbilst Zviedrijas likumdevēja iecerētajai definīcijai. Kā to pierādīšu turpmāk, tas ļāva Vispārējai tiesai izmantot zināmā mērā apļveida argumentāciju, lai noraidītu prasītāju pirmajā instancē izvirzītos argumentus, pakārtoti pamatojoties uz vienu vai otru no šiem jēdzieniem.
57.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka, nosakot riska nodokļa mērķi, Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi atbilstošās valsts tiesības un tādējādi kļūdaini definējusi šo mērķi.
5)      Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
58.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu pieņemt pirmo apelācijas sūdzības pamatu.
c)      Par apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu
59.      Kā jau minēts, apelācijas sūdzības otrā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka riska nodokļa mērķa noteikšana nerada nopietnas grūtības, kas pamatotu formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, šādi secinājusi, Vispārējā tiesa pienācīgi nesalīdzināja apstrīdētā lēmuma pamatu ar informāciju, kas bija pieejama brīdī, kad Komisija pieņēma lēmumu.
60.      Norādīšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – kas atspoguļota Regulas 2025/1589 4. panta 4. punktā –, ja Komisija pēc sākotnējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai attiecīgais valsts pasākums ir “atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tas, lai gan ir atzīstams par atbalstu, tomēr ir saderīgs ar iekšējo tirgu, Komisijai ir pienākums sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru un tai šajā sakarā nav plašas rīcības brīvības (44).
61.      Tāpēc Savienības tiesai – kad tā lemj par prasību atcelt Komisijas lēmumu neizvirzīt iebildumus – jānoskaidro, vai Komisijai, izvērtējot informāciju un pierādījumus, kas bija tās rīcībā paziņotā valsts pasākuma sākotnējās izskatīšanas stadijā, objektīvi vajadzēja rasties šaubām par šā pasākuma kvalificēšanu par atbalstu, ņemot vērā, ka šādu šaubu gadījumā jāuzsāk formāla izmeklēšanas procedūra (45).
62.      Šajā lietā prasītājas pirmajā instancē kritizēja Zviedrijas iestāžu definētā un Komisijas apstiprinātā riska nodokļa mērķa neskaidrību. Tās apgalvoja, ka šis mērķis ir i) neobjektīvs pats par sevi, jo ir pārāk šaurs un attiecas uz neviendabīgu uzņēmumu kategoriju, proti, “lielām kredītiestādēm”, kas definētas pēc to saistību lieluma; ii) neskaidrs, jo tā pamatā bija neskaidri jēdzieni, piemēram, “lielas netiešās izmaksas”, un iii) nekonsekvents, jo likumprojektā nebija noteikumu par to, kā tiks izmantoti riska nodokļa ieņēmumi.
63.      Pārsūdzētā sprieduma 39.–43. punktā Vispārējā tiesa nevis atbildēja uz šiem argumentiem, ņemdama vērā riska nodokļa mērķi, kā tas novērtēts apstrīdētajā lēmumā, bet gan pārformulēja šo mērķi, pamatojoties uz savu likumprojekta interpretāciju, cenzdamās skaidrot un saskaņot dažādos tajā ietvertos apgalvojumus. Tādējādi Vispārējā tiesa neizvērtēja to, kas tai bija jāizvērtē, proti, vai, ņemot vērā prasītāju (pirmajā
instancē)
izvirzītos argumentus, Komisijai bija jārodas šaubām par Zviedrijas iestāžu aprakstītā riska nodokļa mērķa apstiprināšanu.
64.      Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neizvērtēdama, vai riska nodokļa mērķa noteikšana radīja tādas nopietnas grūtības, kas, piemēram, pamatotu formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu.
65.      Turklāt Vispārējā tiesa vispār nepievērsās argumentam par Komisijas apstiprinātā riska nodokļa mērķa neobjektīvo “piemērošanas jomu”. Prasītājas pirmajā instancē būtībā apgalvoja, ka finanšu krīzes gadījumā visas kredītiestādes, visticamāk, radīs netiešās izmaksas un tāpēc būtu jāuzskata, ka arī tām ir vienādi piemērojams nodoklis, kura mērķis ir segt šādas izmaksas. Tāpēc tam, ka no visiem tirgus dalībniekiem iepriekš tika identificēts ļoti neliels kredītiestāžu skaits un iekļauts riska nodokļa mērķa definīcijā, visticamāk, vajadzēja izkropļot visu selektivitātes analīzi un bija jāizraisa šaubas par šīs definīcijas pareizību. Vispārējā tiesa noraidīja šo argumentu, tikai norādot, ka “lielo kredītiestāžu” kā nodokļu maksātāju identificēšana atbilst riska nodokļa mērķim, kā tas pārdefinēts pārsūdzētajā spriedumā, un tādējādi šā argumenta būtībai nepievērsās.
66.      Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais jautājums bija svarīgs.
67.      Tādiem īpašiem mērķiem paredzētiem nodokļiem kā šajā apelācijas sūdzībā aplūkotajam, kas pastāv ārpus plašākas nodokļu sistēmas, ir nepieciešama mērķtiecīga analīze, kurā galvenā nozīme ir šo secinājumu 23. punktā atgādinātā trīs posmu selektivitātes kritērija otrajam posmam. Selektivitāte jānovērtē, pamatojoties uz precīziem kritērijiem, kas nodrošina, ka ad hoc nodokli var atzīt par valsts atbalstu pat tad, ja nav skaidras vispārējās atsauces sistēmas, vienlaikus izvairoties no tā, ka vienkāršas atkāpes no šādas sistēmas automātiski tiek uzskatītas par selektīvām.
68.      Šajā kontekstā pareiza autonoma nodokļa mērķa noteikšana – saskaņā ar kuru selektivitātes analīzes pirmajā posmā tiek vērtēta atsauces sistēma un otrajā posmā tiek veikta salīdzināmības pārbaude – ir būtiska un vēl svarīgāka tādu asimetrisku nodokļu gadījumā (46) kā riska nodoklis, kur nodokļu saistību diferenciācija jāpamato ar pasākuma vispārējo mērķi.
69.      Visbeidzot, manā ieskatā, apelācijas sūdzības iesniedzēja arī pamatoti kritizē Zviedrijas iestāžu definētā un Komisijas apstiprinātā riska nodokļa mērķa neskaidrību un nekonkrētību. Šajā ziņā jāatsaucas uz apelācijas sūdzības pirmā pamata analīzi, kurā uzsvēru likumprojekta neskaidrību un pretrunas apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz šā mērķa noteikšanu.
70.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, manā ieskatā, apelācijas sūdzības otrā pamata pirmā daļa arī jāpieņem neatkarīgi no pirmā pamata iznākuma.
d)      Par apelācijas sūdzības ceturto pamatu
71.      Ar apelācijas sūdzības ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ir tikuši sagrozīti fakti un pierādījumi, un pamatojas uz tiem pašiem argumentiem, kas tika izvirzīti saistībā ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sagrozīšanai ir skaidri jāizriet no lietas materiāliem, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (47).
72.      Kā norādīts šo secinājumu 32.–40. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija jāpierāda atbilstošo valsts tiesību sagrozīšana, lai apstrīdētu riska nodokļa mērķa definīciju pārsūdzētajā spriedumā. Tomēr, kā paskaidrots apelācijas sūdzības pirmā pamata analīzē, Vispārējā tiesa, pārformulēdama riska nodokļa mērķi un neatzīdama likumprojekta neskaidrību, manuprāt, ir pieļāvusi šādu sagrozīšanu. Tā ir arī kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu (48).
e)      Secinājumi par apelācijas sūdzības pirmo pamatu, ceturto pamatu un otrā pamata pirmo daļu
73.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas tiesību kļūdas, kā to apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo apelācijas sūdzības pirmajā un ceturtajā pamatā, kā arī apelācijas sūdzības otrā pamata pirmajā daļā. Tā kā nodokļu pasākuma mērķa pareiza noteikšana ir būtisks selektivitātes vispārējās analīzes elements saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, šīs kļūdas, manuprāt, ir pamats sprieduma atcelšanai.
74.      Turpinājumā analizēšu pārējo apelācijas sūdzību gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manam ierosinājumam.
2.      Par apelācijas sūdzības otro pamatu
75.      Ar apelācijas sūdzības otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot LESD 107. un 108. pantu un secinādama, ka prasītājas pirmajā instancē nav pierādījušas, ka riska nodokļa novērtējumā Komisijai bija jāsastopas ar nopietnām grūtībām, kas tai liktu sākt formālu izmeklēšanas procedūru.
76.      Apelācijas sūdzības otrais pamats ir sadalīts trīs daļās. Pirmā daļa attiecas uz riska nodokļa mērķa noteikšanu. Šī daļa jau ir izvērtēta. Otrā un trešā daļa attiecas uz riska nodokļa atsauces sistēmas novērtējumu un uz novērtējumu par to, vai pastāv atkāpe no šīs sistēmas.
77.      Pirms pievēršos otrajai un trešajai daļai, norādīšu, ka daži otrā pamata pamatojumam izvirzītie argumenti ir balstīti uz pieņēmumu, ka Tiesa uzskata, ka riska nodokļa mērķis ir pareizi definēts kā sistēmiskā riska aplikšana ar nodokli, tomēr tas neattiecas uz visiem šiem argumentiem. Faktiski lielākā daļa šo argumentu, kā to uzskatāmi parādīšu, galu galā kritizē Vispārējās tiesas argumentāciju neatkarīgi no tā, kā ir definēts riska nodokļa mērķis.
a)      Par apelācijas sūdzības otrā pamata otro daļu
78.      Apelācijas sūdzības otrā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 44.–99. punktā secinādama, ka Komisijai nebija nopietnu grūtību novērtēt riska nodokļa atsauces sistēmu.
79.      Apstrīdētajā lēmumā Komisija definēja, ka selektivitātes nosacījuma analīzei atsauces sistēma attiecas tikai uz riska nodokli, proti, īpašam mērķim paredzētu riska nodokli, un tās pamatā ir šādi elementi: i) nodokļa aprēķina bāze, kas balstīta uz kredītiestādes saistībām; ii) nodokļa likme 0,05 % apmērā fiskālajam gadam, kas sākas 2022. gadā; iii) nodokļa maksātāji, kas definēti kā kredītiestādes, kuras veic uzņēmējdarbību Zviedrijā vai komercdarbību ar filiāles starpniecību Zviedrijā; iv) robežvērtības esība un v) konsolidācijas mehānisms attiecībā uz situācijām grupas iekšienē, lai aprēķinātu robežvērtību un nodokļa bāzi (skat. apstrīdētā lēmuma 38. apsvērumu).
80.      Apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs iebildumus attiecīgi par nodokļa bāzes izvēli, nodokļa maksātāju izvēli un nodokļa robežvērtību.
1)      Par nodokļa bāzi
81.      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tad, ja riska nodokļa mērķis bija aplikt ar nodokli sistēmisku risku, kā to norādījusi Vispārējā tiesa, kopējās saistības nav labs rādītājs, jo sistēmiskā riska identificēšana ir sarežģīts novērtējums un to nevar veikt, pamatojoties uz vienu parametru. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir tikai pieņēmusi Komisijas šajā ziņā veikto novērtējumu un nav veikusi pienācīgu pārbaudi.
82.      Jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka saistību summa kā rādītājs, kas ļauj noteikt, kurām kredītiestādēm būtu jāpiemēro riska nodoklis, bija neatņemama atsauces sistēmas daļa, atbilda tās mērķim un neatklāja acīmredzami diskriminējošu elementu nodokļa izstrādē (49).
83.      Prasītājas pirmajā instancē apgalvoja, ka saistības – pretēji aktīviem – nav saistītas ar riskiem un ka tas pats attiecas uz kredītiestāžu lielumu. Turklāt tās norādīja, ka netiešas izmaksas vai šādu izmaksu rašanās risks nav tieši proporcionāli kredītiestādes saistībām un ka tas Komisijai tika darīts zināms. Tātad Komisija nebija pietiekami pārbaudījusi, vai Zviedrijas Karalistes izvēlētā nodokļa bāze atsauces sistēmā ieviesa acīmredzami diskriminējošu parametru. Prasītājas arī apgalvoja, ka pretēji tam, kas prasīts nesenajā judikatūrā par nodokļu pasākumiem un selektivitāti, paziņotais pasākums vai nu noteica lielu nodokļu slogu visai uzņēmumu nodokļu bāzei kopumā, vai arī tas nenoteica pilnīgi nekādu nodokļu slogu (50).
84.      Vispārējā tiesa, pamatodamās uz 2021. gada 16. marta spriedumiem Komisija/Polija (51) un Komisija/Ungārija (52), nosprieda, ka Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka neprogresīva aplikšana ar nodokli ir balstīta uz kredītiestāžu saistību kopējo summu, un tam, ka pastāv atbilstošāks vai precīzāks rādītājs nekā kredītiestāžu saistību kopējā summa, nav nozīmes valsts atbalsta jomā, jo Savienības tiesību mērķis šajā jomā ir vienīgi novērst tādas selektīvas priekšrocības, kuras atsevišķi uzņēmumi varētu saņemt par sliktu citiem salīdzināmā situācijā esošiem uzņēmumiem (pārsūdzētā sprieduma 57. punkts). Vispārējā tiesa turklāt norādīja, ka nodokļa mērķis nebija novērst vai mazināt riskus, ko rada kredītiestādes, netieši norādot, ka šā iemesla dēļ Zviedrijas iestādēm nebija jāpieņem rādītāji, kas īpaši paredzēti šo risku novēršanai (pārsūdzētā sprieduma 58. punkts). Visbeidzot, Vispārējā tiesa ņēma vērā finanšu saistību savstarpējas atkarības scenāriju un secināja – jo lielākas saistības, jo lielāks finanšu sistēmai radītais risks, tāpēc ka kredītiestāde var nespēt segt savas saistības. Pamatojoties uz šo scenāriju, tā secināja, ka uz saistību līmeni balstīts kritērijs, lai nošķirtu kredītiestādes atkarībā no tā, vai to ietekme uz finanšu sistēmu ir lielāka vai mazāka, ir saderīgs ar izvirzīto mērķi.
85.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie argumenti pret pārsūdzētā sprieduma 57., 58. un 59. punktu manā ieskatā ir pamatoti turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
86.      Pirmām kārtām, līdzība starp šo lietu un lietām, kurās tika pasludināti spriedumi Komisija/Polija un Komisija/Ungārija, ir neliela.
87.      Pirmkārt, šie spriedumi attiecas konkrēti uz apgrozījuma nodokļiem, kur nodokļu slogs vienādi, bet progresīvi tika attiecināts uz bruto pārdošanas apjomu. Riska nodoklis ir ļoti atšķirīgs. Nodokļa maksāšanas pienākums rodas, tiklīdz ir sasniegta robežvērtība, un nav piemērojamās likmes mainīšanas mehānisma (53). Otrkārt, spriedumos Komisija/Polija un Komisija/Ungārija aplūkotajos nodokļos atšķirībā no riska nodokļa nebija paredzēti atbrīvojumi no atbildības (54). Treškārt, apgrozījums un saistības ir divi nesalīdzināmi rādītāji: pirmais liecina par nodokļu maksātāja maksātspēju, savukārt otrais ir rādītājs tā parādsaistību līmeņa aprēķināšanai. Ceturtkārt, lietās, kas noveda pie šiem spriedumiem, nebija jautājuma par iejaukšanos esošajā Savienības tiesiskajā regulējumā.
88.      Šādos apstākļos nepietiek tikai ar atsauci uz spriedumiem Komisija/Polija un Komisija/Ungārija, kā arī uz dalībvalstu plašo rīcības brīvību, lai pamatotu Vispārējās tiesas secinājumu, ka Komisija nav sastapusies ar nopietnām grūtībām, novērtējot Zviedrijas likumdevēja izvēlēto parametru, kuru Komisija ir apstiprinājusi kā riska nodokļa bāzi.
89.      Pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa vienkārši pārfrāzēja spriedumus Komisija/Polija un Komisija/Ungārija un norādīja, ka “Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka neprogresīva aplikšana ar nodokli ir balstīta uz kredītiestāžu saistību kopējo summu”, tādējādi, kā pamatoti apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, atteikdamās veikt pienācīgu pārbaudi par šādu nopietnu grūtību esību. Šāda analīze būtu ietvērusi pārbaudi, vai, pamatojoties uz informāciju, kas bija pieejama iepriekšējās tiesvedībās, un ņemot vērā riska nodokļa raksturīgās iezīmes, Komisija varēja nešaubīgi secināt, ka saistību kopējā summa kā nodokļa bāze atbilst šā nodokļa mērķim – lai kā tas arī būtu definēts – un ir leģitīms Zviedrijas nodokļu suverenitātes izpausmes veids.
90.      Šajā lietā rūpīga analīze bija vēl jo vairāk nepieciešama. Kā jau norādīju, ja pastāv risks, ka nodokļu pasākums var ietekmēt spēkā esošo Savienības tiesisko regulējumu – kā tas ir riska nodokļa gadījumā neatkarīgi no tā mērķa definīcijas –, ir rūpīgi jāizvērtē šāda pasākuma ietekme uz tiesiskā regulējuma pareizu darbību. Lai gan nav aizliegts ieviest nodokļu sistēmu, kas ir vērsta uz iespējamību, ka Savienības tiesībās noteiktās preventīvās politikas nostādnes, piemēram, Savienības tiesiskais regulējums banku jomā, nespēs novērst finanšu krīzi, tomēr dalībvalstu fiskālās kompetences īstenošana šajā jomā jāizvērtē, ņemot vērā normatīvo kontekstu, kurā tā ietverta.
91.      Otrām kārtām, attiecībā uz Vispārējās tiesas apgalvojumu, ka riska nodokļa mērķis nebija novērst vai mazināt sistēmisku risku, ir pietiekami norādīt, ka tāds asimetrisks nodoklis kā riska nodoklis, kas uzliek nodokļu slogu tikai nelielam skaitam (sistēmiski nozīmīgu/lielu) kredītiestāžu atkarībā no to saistību līmeņa, var mudināt atbildīgās kredītiestādes saglabāt zemu saistību līmeni.
92.      Trešām kārtām, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 59. punktu norādīšu, ka Vispārējā tiesa ir tikai atkārtojusi to, kas ir minēts likumprojekta 5.1. punktā, kurā Zviedrijas likumdevējs ir uzskatāmi parādījis tipisku scenāriju par iestāžu finanšu savstarpējo saistību un tā negatīvo ietekmi uz finanšu stabilitāti. Tomēr nav skaidrs, kā, pamatojoties tikai uz šo scenāriju, Vispārējā tiesa secināja, ka saistību līmenis ir uzticams rādītājs, lai “nošķirtu kredītiestādes atkarībā no tā, vai to ietekme uz finanšu sistēmu ir lielāka vai mazāka”. Likumprojektā noteiktajā riska nodokļa bāzē nav skaidri ņemts vērā finanšu saistību savstarpējas atkarības līmenis. Turklāt, kā to pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, no likumprojekta neizriet, ka Zviedrijas likumdevējs būtu balstījies uz pieņēmumu, ka kredītiestādēm, uz kurām attiecas riska nodoklis, ir būtiski apjomīga finanšu saistību savstarpējā atkarība. Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā Komisija pati nodokļa bāzes novērtējumā nav pamatojusies uz savstarpējo atkarību.
93.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas pirmais iebildums jāpieņem.
2)      Par riska nodokļa maksātājiem
94.      Apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas otrais iebildums ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 73.–82. punktu, kuros Vispārējā tiesa secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Komisijai bija jābūt nopietnām grūtībām vērtēt riska nodokļa maksātājus.
95.      Iebilduma pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda četrus apgalvojumus.
96.      Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd minētā sprieduma 73. punktu, kurā Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pirmajā instancē argumentu, ka nav ideālas saistības starp to sistēmiski nozīmīgo uzņēmumu sarakstu, ko identificējusi Riksgäldskontoret (Zviedrijas Valsts parāda iestāde), un to kredītiestāžu sarakstu, kurām ir jāmaksā riska nodoklis. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka ar riska nodokli tiek apliktas deviņas kredītiestādes, no kurām divas netiek uzskatītas par sistēmiski nozīmīgām saskaņā ar Zviedrijā transponēto noregulējuma sistēmu, un ka trīs bankas, kas tiek uzskatītas par sistēmiski nozīmīgām, netiek apliktas ar riska nodokli. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šīs pretrunas starp abiem sarakstiem, par kuriem Komisijai bija zināms iepriekšējās tiesvedības laikā, skaidri pierāda neatbilstību starp riska nodokļa maksātājiem un Vispārējās tiesas noteikto nodokļa mērķi.
97.      Pretēji tam, ko norāda Komisija, šis apgalvojums nav tikai faktoloģisks, bet liek apšaubīt Vispārējās tiesas sniegto faktu juridisko kvalifikāciju un tādēļ ir pieņemams.
98.      Pārsūdzētā sprieduma 73.–75. punktā Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka saskaņā ar BAND izveidotais sistēmiski nozīmīgu iestāžu saraksts un riska nodokļa maksātāju kredītiestāžu saraksts tika izstrādāti, pamatojoties uz atšķirīgiem kritērijiem. Vispārējā tiesa arī uzsvēra atšķirības starp riska nodokļa mērķiem un Savienības tiesiskā regulējuma mērķiem banku jomā. Proti, tā norādīja, ka BAND mērķis bija samazināt lielas tiešās izmaksas, nevis netiešās izmaksas, un ka ar KPR tika risināts tiešo izmaksu jautājums, lai izvairītos no tā, ka kredītiestādes nepilda saistības. Attiecībā uz NGSD Vispārējā tiesa norādīja, ka tās mērķis bija novērst noguldītāju noguldījumu zaudējumus gadījumā, ja kredītiestādes nepilda saistības. Visbeidzot, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Eiropas Banku iestādes (EBI) (55) 2021. gadā veiktie stresa testi, uz kuriem bija atsaukušās prasītājas pirmajā instancē (56), attiecas uz kredītiestādes risku nepildīt saistības.
99.      Tā kā riska nodoklis ir balstīts uz finanšu rādītāju (kredītiestādes parādu) un tā mērķis ir ar nodokļiem novērst riskus, kas saistīti ar finanšu krīzēm – neatkarīgi no tā, vai tas attiecas uz finanšu stabilitātes riskiem vai netiešo izmaksu risku šādu krīžu rezultātā –, Vispārējās tiesas argumentācija manā ieskatā nav apmierinoša. Tas, ka abi saraksti – viens ar kredītiestādēm, kurām piemērojams šis nodoklis, un otrs ar sistēmiski nozīmīgām iestādēm saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu banku jomā – ir izveidoti, pamatojoties uz atšķirīgiem kritērijiem, ir acīmredzams un nevar izskaidrot prasītāju pirmajā instancē norādītās pretrunas. Tas ir īpaši svarīgi tāpēc, ka šīs pretrunas ir saistītas ar pienākumu veikt iemaksas fondā, kura mērķis ir tieši risināt riskus, kas saistīti ar bankas saistību neizpildi (57).
100. Tāpat nav noteicošs arguments, kuru Vispārējā tiesa ir uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 74. punktā un saskaņā ar kuru riska nodoklis ir piemērojams nevis kredītiestādēm, kurām ir lielāks saistību neizpildes risks, bet gan kredītiestādēm, kuru saistību neizpilde var radīt lielas netiešās izmaksas. Tas vien, ka riska nodokļa un BAND mērķi pilnībā nesakrīt – pat ja tie vismaz ir savstarpēji papildinoši – nenozīmē, ka, neveicot turpmāku pārbaudi, varētu tikt izslēgta iespējama iejaukšanās situācijā, kad pastāv daļēja un asimetriska pārklāšanās starp kredītiestādēm, kurām jāveic iemaksas saskaņā ar šiem diviem instrumentiem.
101. Turklāt Vispārējās tiesas atsauces uz Savienības tiesisko regulējumu banku jomā šķiet nepilnīgas. Piemēram, BAND un KPR nav konkrētu norāžu par tiešām vai netiešām izmaksām, ko rada bankas saistību neizpildes sekas. Savukārt NGSD 3. apsvērumā ir skaidri minētas “kredītiestādes maksātnespējas izmaksas ekonomikai kopumā [..]”. Tas, ka šo juridisko instrumentu mērķis būtu tikai “līdz minimumam samazināt lielas tiešās izmaksas sabiedrībai”, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 74. un 75. punktā, nav acīmredzams,
it īpaši, ņemot vērā “netiešo izmaksu” neskaidro definīciju likumprojektā.
102. Šādos apstākļos nav lielas nozīmes Zviedrijas Karalistes apgalvojumam, ka likumprojektā ir skaidri norādīts, ka priekšlikums par riska nodokli nav paredzēts, lai aizstātu pašreizējo Savienības tiesisko regulējumu. Attiecīgie Savienības banku noregulējuma un prudenciālo prasību regulējumi bija daļa no valsts atsauces sistēmas, kas Vispārējai tiesai bija jāņem vērā, lai pārbaudītu Komisijas novērtējumu par Zviedrijas likumdevēja izdarītās izvēles saskaņotību attiecībā uz riska nodokļa maksātājiem.
103. Tādējādi manā ieskatā apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmais izvirzītais iebildums ir pamatots.
104. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama prasītāju pirmajā instancē argumentu, ka viena no kredītiestādēm, kurām jāmaksā nodoklis, aizdevumus izsniedz tikai Zviedrijas pašvaldībām un tādējādi nav nekādu netiešo izmaksu avots. Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta shēmas gadījumā Komisija var izpētīt tikai attiecīgās shēmas vispārīgās raksturiezīmes un tai nav jāpārbauda katrs konkrētais šīs shēmas piemērošanas gadījums.
105. Šāds arguments būtībā attiecas uz Komisijas veiktās analīzes intensitāti. Ir, protams, taisnība, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (58) Komisijai nav pienākuma analizēt atbalstu, kas saskaņā ar šādu shēmu piešķirts katrā individuālā gadījumā. Tomēr rodas jautājums, vai šajā lietā ir nozīme šādai judikatūrai, kas attiecas uz nodokļu režīmiem, kuri ir piemērojami simtiem vai tūkstošiem nodokļu maksātāju. Riska nodoklis ir piemērojams deviņām kredītiestādēm. Šķiet, ka Komisijai iepriekšējās izmeklēšanas procedūras laikā bija zināms šis ļoti ierobežotais personu skaits (vai katrā ziņā tai tas bija jāzina), uz kurām attiecas nodoklis un no kurām lielākā daļa ir pakļauta arī Savienības tiesiskajam regulējumam banku jomā. Tomēr vēršu uzmanību, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, šķiet, neapstrīd Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 79. punkta beigās, kur norādīts, ka prasītājas pirmajā instancē neapstrīdēja Komisijas un Zviedrijas Karalistes argumentus, saskaņā ar kuriem minētā kredītiestāde nebija pilnībā izslēgta no jebkāda saistību neizpildes riska. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais otrais iebildums varētu būt neefektīvs.
106. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 80. punktu, kurā Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pirmajā instancē argumentu, ka visas kredītiestādes rada netiešās izmaksas, tāpēc nodokļa maksāšanas nolūkā kredītiestādes nebija jānošķir.
107. Arī šajā ziņā Vispārējās tiesas argumentācija šķiet neapmierinoša (59). Riska nodoklis tika ieviests, lai stiprinātu valsts finanses, palielinot nodokļu ieņēmumus, lai segtu netiešās izmaksas, ko varētu radīt turpmākas finanšu krīzes. Principā tas attiecas uz visām kredītiestādēm, kas var radīt šādas izmaksas. Dažu uzņēmumu atbrīvojums no nodokļa šķiet pretrunīgs un atspoguļo Zviedrijas likumdevēja nodomu uzlikt nelielam skaitam uzņēmumu segt visu netiešo izmaksu slogu, ko varētu radīt turpmākas finanšu krīzes. Šāda kredītiestāžu nošķiršana – ko uzsvēra prasītājas pirmajā instancē un ko Vispārējā tiesa ignorēja, pakārtoti atsaucoties uz to, ka ar nodokli neapliktās kredītiestādes nerada sistēmisku risku, vai uz to, ka ar nodokli apliktās iestādes spēj radīt lielas netiešās izmaksas, – rada nopietnas bažas par riska nodokļa selektivitāti, un, manuprāt, bija rūpīgi jāizmeklē.
108. Pārsūdzētā sprieduma 80. punktā Vispārējā tiesa, atsaucoties uz 2018. gada 26. aprīļa spriedumu ANGED (60), turklāt norādīja, ka “nevar apstrīdēt, ka ietekme uz kredītiestāžu finanšu sistēmu lielā mērā ir atkarīga no to lieluma un no to saistību līmeņa”. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Vispārējā tiesa kredītiestāžu “lielumu” un “to saistību līmeni” minēja kā divus atšķirīgus kritērijus, uz kuriem pamatojās Zviedrijas likumdevējs. Tomēr “lielo kredītiestāžu”, kurām piemēro nodokli, “lielumu” nosaka tikai to saistību līmenis. Tāpēc šis līmenis ir vienīgais vērā ņemtais rādītājs. Attiecībā uz Vispārējās tiesas atsauci uz spriedumu ANGED I jāatzīst, ka manā ieskatā analoģija starp mazumtirdzniecības uzņēmumu ietekmi uz vidi un risku, ko kredītiestāžu saistību līmenis rada finanšu sistēmai un visai ekonomikai, ir diezgan attāla. Proti, lietā, kurā tika pasludināts spriedums ANGED I, Tiesa secināja tiešu saikni starp tirdzniecības platības lielumu un ietekmi uz vidi (61). Šajā lietā šāda tieša saikne starp kredītiestāžu, kurām piemēro riska nodokli, saistību līmeni un to spēju radīt netiešās izmaksas sabiedrībai nav skaidri noteikta, it īpaši, ja netiek ņemts vērā šo iestāžu maksātnespējas risks.
109. Iepriekš minēto iemeslu dēļ sliecos uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas trešais iebildums ir pamatots.
110. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 81. punktu, kurā Vispārējā tiesa secināja, ka prasītājas pirmajā instancē nav apšaubījušas “tikai lielo kredītiestāžu vien spēju individuāli ar saistību neizpildi radīt sistēmisku risku, ļoti negatīvi ietekmēt finanšu sistēmu un ekonomiku kopumā un radīt lielas netiešās izmaksas sabiedrībai”. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka no Vispārējās tiesas argumentācijas izriet, ka Zviedrijas likumdevējs var uzlikt sistēmiskā riska nodokli, kurā sistēmiski nozīmīgas kredītiestādes tiek traktētas atšķirīgi.
111. Jau iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ceturtais iebildums jāapmierina neatkarīgi no riska nodokļa mērķa definīcijas.
112. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas otrais iebildums ir pamatots.
3)      Par robežvērtību
113. Ar apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 89.–98. punktā izvērtējot riska nodokļa piemērošanas robežvērtību un 99. punktā, ņemot vērā noteikto riska nodokļa mērķi, secinādama, ka prasītājas pirmajā instancē nav pierādījušas, ka Komisijai bija jāsastopas ar nopietnām grūtībām, vērtējot nodokļa piemērošanas robežvērtību.
114. Pārsūdzētā sprieduma 89.–91. punktā Vispārējā tiesa, atsaukdamās uz saviem spriedumiem (62), ko Tiesa apstiprinājusi spriedumos Komisija/Polija un Komisija/Ungārija, nolēma, ka Zviedrijas Karalistei nevar liegt, pirmām kārtām, ieviest nodokli, kam ir noteikta robežvērtība, un, otrām kārtām, noteikt modulācijas rīku, kurš var būt pat to kredītiestāžu atbrīvojums no nodokļa, kas nav sasniegušas minēto robežvērtību, ar nosacījumu, ka šie elementi nav pretrunā nodokļa mērķim. Atsaukdamās uz 2018. gada 26. aprīļa sprieduma ANGED (63) 43. punktu, Vispārējā tiesa arī norādīja, ka nodokļa uzlikšanas robežvērtības un nodokļa bāzes aprēķināšanas kārtības noteikšanai ir piemērojama valsts likumdevēja rīcības brīvība un tā turklāt ir balstīta uz tehniskiem un sarežģītiem vērtējumiem, attiecībā uz kuriem Savienības tiesa var īstenot tikai ierobežotu tiesas pārbaudi. Pamatodamās uz šiem principiem, tā pārbaudīja, vai Zviedrijas likumdevēja noteiktā robežvērtība ir pretrunā riska nodokļa mērķim vai acīmredzami diskriminējoša, un secināja, ka tā nav.
115. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatoti apstrīd Vispārējās tiesas norādītās judikatūras atbilstību un no tās izdarītā secinājuma pareizību.
116. Šo secinājumu 87. punktā jau minēju, ka attiecīgie nodokļu pasākumi lietās, kurās tika pasludināti spriedumi Komisija/Polija un Komisija/Ungārija, būtiski atšķīrās no riska nodokļa. Lietās, kas izraisīja šos spriedumus, galvenais jautājums bija attiecīgo fiskālo pasākumu progresīvais raksturs un, konkrētāk, vidējās nodokļa likmes atšķirība, kas izriet no likmju progresivitātes. Riska nodoklis neparedz “modulācijas mehānismu”, kad robežvērtība ir pārsniegta un nodoklis ir jāmaksā.
117. Spriedumos Komisija/Polija un Komisija/Ungārija aplūkotie nodokļu pasākumi paredzēja atbrīvojumu no nodokļa attiecībā uz apgrozījuma daļu, kas ir mazāka par noteiktu summu (64). Tomēr visi attiecīgie uzņēmumi guva labumu no šī atbrīvojuma attiecībā uz to apgrozījuma daļu, kas nepārsniedza atbrīvojuma grupai atbilstošo robežvērtību. Tādējādi Komisija neiebilda pret šo attiecīgo nodokļu pasākumu elementu (65). Arī spriedumos ANGED I un II nodokļu mehānisms paredzēja vispārējus atbrīvojumus, saskaņā ar kuriem neviens uzņēmums nemaksāja nodokli, ja nebija sasniegta noteiktā robežvērtība (66).
118. Savukārt riska nodokļa gadījumā šāds vispārējs atbrīvojums nepastāv. Nodokļa likme ir piemērojama visu ar nodokli apliekamo kredītiestāžu saistību summai, nevis tikai saistībām, kas pārsniedz nodokļa piemērošanas robežvērtību. Citiem vārdiem sakot, riska nodoklis attiecas ne tikai uz “lielām” vai “sistēmiski nozīmīgām” iestādēm, kam jāmaksā nodoklis, bet arī uz noteiktām kredītiestādēm, kuru lielums, ņemot vērā to saistību apjomu, pamato to izslēgšanu no nodokļa piemērošanas.
119. Tam būtu vajadzējis radīt nopietnas bažas par robežvērtības selektīvo raksturu un metodēm, kas izmantotas, lai aprēķinātu nodokļa bāzi, kā arī par to reālo atbilstību riska nodokļa mērķim neatkarīgi no tā definīcijas.
120. Pilnīguma labad ir lietderīgi atgādināt, ka spriedumā Prezydent Miasta Mielca (67) Tiesa paskaidroja, ka vispārējs un abstrakts atbrīvojums no tiešā nodokļa – tā kā tiek uzskatīts, ka šis atbrīvojums ir raksturīgs “parastajam” nodokļu režīmam, – principā nevar sniegt selektīvu priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr, “atkāpjoties” no šā principa, “vispārējs un abstrakts atbrīvojums no tiešā nodokļa nevar tikt uzskatīts par tādu, uz kuru attiecas “parastais” nodokļu režīms, ja attiecīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, lai saņemtu šo atbrīvojumu, juridiski vai faktiski attiecas uz vienu vai vairākām raksturīgajām iezīmēm, kas piemīt to uzņēmumu kategorijai, kuri var saņemt šo atbrīvojumu, jo šīs iezīmes ir nesaraujami saistītas ar šo uzņēmumu vai to darbību raksturu” (68). Apstāklis, ka tikai šādai viendabīgai uzņēmumu kategorijai var tikt piešķirts atbrīvojums no nodokļa, var apstiprināt šā atbrīvojuma iespējami diskriminējošo un pret konkurenci vērsto raksturu, lai gan pati atsauces sistēma nav veidota atbilstoši acīmredzami diskriminējošiem parametriem.
121. Neatkarīgi no tā, vai spriedumā Prezydent Miasta Mielca sniegtie precizējumi ir vai nav piemērojami tādu asimetrisku nodokļu gadījumā kā riska nodoklis, šajā lietā kredītiestādes, kam nav jāmaksā riska nodoklis, veido vienotu tādu uzņēmumu kategoriju, kas ir noteikti, pamatojoties uz to darbību raksturojošām iezīmēm (kredītiestādes, kuru saistību apjoms ir zemāks par piemērojamo robežvērtību), un uz tām attiecas minētajā spriedumā noteiktā atkāpe no šā principa.
122. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ, manuprāt, jāpieņem arī apelācijas sūdzības otrā pamata otrās daļas trešais iebildums.
4)      Secinājumi par apelācijas sūdzības otrā pamata otro daļu
123. Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrā pamata otrā daļa ir pamatota.
b)      Par apelācijas sūdzības otrā pamata trešo daļu
124. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 116.–127. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav secinājusi, ka Komisijai bija jābūt nopietnām grūtībām veikt novērtējumu, ka pastāv atkāpe no atsauces sistēmas.
125. Minētajos punktos Vispārējā tiesa norādīja, ka prasītājas nav pierādījušas, ka pastāv saskanīgu norāžu kopums, kas var pierādīt, ka kredītiestādes, kuru saistības pārsniedz robežvērtību, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 41. punktā raksturoto nodokļa mērķi, ir tādā faktiskā un juridiskā situācijā, kas ir līdzīga tai, kādā ir kredītiestādes, kuru saistības nepārsniedz šo robežvērtību.
126. Lai pamatotu šo secinājumu, Vispārējā tiesa balstījās gandrīz tikai uz apsvērumiem, pamatojoties uz kuriem tā iepriekš bija noraidījusi prasītāju pirmajā instancē argumentus par atsauces sistēmu. Šā iemesla dēļ apelācijas sūdzības otrā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja atkārto savus iebildumus, ar kuriem apstrīd šos apsvērumus.
127. Šādos apstākļos savukārt atsaucos uz šo secinājumu 78.–122. punktā izklāstītajiem iemesliem, lai pamatotu savus secinājumu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka riska nodokļa atsauces sistēmas dažādie aspekti nerada šaubas par to diskriminējošo un līdz ar to selektīvo raksturu. Kā jau minēju, Zviedrijas likumdevēja vispārējais mērķis – proti, stiprināt valsts finanses, lai segtu izmaksas, kas sabiedrībai rodas nākotnes finanšu krīzes gadījumā, – nešķiet neapšaubāms pamatojums asimetriskas nodokļu nastas uzlikšanai kredītiestādēm, kuras visas, lai gan dažādā mērā, var veicināt šo izmaksu segšanu.
128. Ņemot to vērā, jānorāda, ka Vispārējās tiesas argumentācija, konkrēti – pārsūdzētā sprieduma 119. punktā, kurā tā noraidīja prasītāju pirmajā instancē argumentus, atsaucoties uz saviem secinājumiem, ka riska nodokļa atsauces sistēma nebija izstrādāta acīmredzami diskriminējošā veidā, rada bažas, jo tā var ietekmēt selektivitātes pārbaudes otrā posma pareizu piemērošanu.
129. Kā jau minēju, otrais posms, kurā tiek izvērtēta nodokļu pasākuma atkāpes būtība un tā prima facie selektivitāte, ir būtisks ad hoc aplikšanas ar nodokli gadījumā. Pārsūdzētajā spriedumā šķiet, ka šāds novērtējums lielā mērā tika iekļauts attiecīgajai sistēmai raksturīgā selektīvā rakstura izvērtējumā pirmajā posmā. Tomēr, pirmkārt, šis pēdējais novērtējums ir pamatots ar kvantitatīvi atšķirīgu “acīmredzamas diskriminācijas” kritēriju. Otrkārt, Tiesa ir skaidri norādījusi, ka pat gadījumos, kad nodokļa vienīgais mērķis ir radīt nodokļu ieņēmumus, kas paredzēti konkrēta mērķa sasniegšanai, selektivitātes pārbaudes otrais posms jāveic pilnībā (69).
130. Ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrā pamata trešā daļa jāpieņem.
c)      Secinājumi par apelācijas sūdzības otro pamatu
131. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem manā ieskatā izriet, ka apelācijas sūdzības otrais pamats jāpieņem.
3.      Par apelācijas sūdzības trešo pamatu
132. Ar trešo pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 40.–43., 80.–83., 93., 94. un 121. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi pirmajā instancē izvirzītos argumentus un tādējādi nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
133. Atgādinu, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas pārbaudes mērķis inter alia ir pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa juridiski pietiekami ir atbildējusi uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem argumentiem. Ar pamatu par to, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, būtībā tiek norādīts uz tās pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (70).
134. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, pirmkārt, ka pārsūdzētā sprieduma 42., 43., 81., 93. un 121. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājas pirmajā instancē nav pierādījušas, ka tādu kredītiestāžu saistību neizpilde, kuru kopējās saistības ir mazākas par robežvērtību, rada sistēmisku risku. Apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka prasītājas pirmajā instancē bija konkrēti sniegušas piemēru par vienīgo Zviedrijas banku, kura 2008. gada finanšu krīzes laikā tika iekšēji rekapitalizēta un kuras saistības bija krietni mazākas par robežvērtību. Tās jau bija norādījušas, ka trīs bankas, kuru saistības ir mazākas par robežvērtību, tiek uzskatītas par sistēmiski nozīmīgām saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu banku jomā.
135. Šajā ziņā atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu nenozīmē, ka Vispārējai tiesai izsmeļoši un secīgi būtu jāizklāsta visi lietas dalībnieku paustie argumenti. Tādēļ Vispārējās tiesas pamatojums var būt arī netiešs, bet ar nosacījumu, ka tas dod ieinteresētajām personām iespēju saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav piekritusi to argumentiem, un Tiesai – iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (71). Tas vien, ka Vispārējā tiesa nav tieši noraidījusi iepriekš 134. punktā minētos prasītāju pirmajā instancē argumentus, nenozīmē, ka tā savā novērtējumā nav ņēmusi vērā šos argumentus. Norādot, ka prasītājas (pirmajā
instancē) nav pierādījušas, ka kredītiestāžu, kuru kopējās saistības ir mazākas par robežvērtību, saistību neizpilde rada sistēmisku risku, Vispārējā tiesa, īstenojot savu ekskluzīvo kompetenci konstatēt un novērtēt atbilstošos faktus, kā arī pārbaudīt pierādījumus, precizēja, ka prasītājas pirmajā instancē iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai to pierādītu. Tāpēc šis iebildums jānoraida.
136. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 83. punktā Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā prasītāju pirmajā instancē izvirzīto argumentu, ka ekonomiskās lejupslīdes gadījumā lielās kredītiestādes segtu visas netiešās izmaksas. Neizskatīdama šo argumentu, Vispārējā tiesa būtībā nav atbildējusi uz galveno argumentu, ka netiešas izmaksas radītu visas bankas, bet maksātu tikai dažas no tām.
137. Sliecos piekrist apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim, ka šim argumentam bija galvenā nozīme prasītāju pirmajā instancē argumentācijā un ka Vispārējā tiesa to nav pienācīgi izskatījusi.
138. Visbeidzot, kļūdaini nosakot riska nodokļa mērķi, Vispārējā tiesa nav pienācīgi atbildējusi uz vairākiem prasītāju pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem un tādējādi nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Vēl svarīgāk – attiecībā uz nodokļa maksātājiem un robežvērtību Vispārējā tiesa 80., 81., 93., 94. un 121. punktā nav pareizi izvērtējusi argumentus, ka visas kredītiestādes var radīt netiešas izmaksas sabiedrībai, tāpēc nav nepieciešams nošķīrums starp lielām un mazām kredītiestādēm.
139. Arī šajā ziņā uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir taisnība. Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas, nosakot riska nodokļa mērķi, ietekmēja visu tās argumentāciju, tostarp veidu, kādā tā novērtēja prasītāju pirmajā instancē izvirzīto argumentu atbilstību un pamatotību, kā arī to noraidīšanas iemeslus.
140. Pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, uzskatu, ka apelācijas sūdzības trešais pamats ir daļēji pamatots.
4.      Secinājumi par apelācijas sūdzību
141. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ secinu, ka apelācijas sūdzība jāapmierina pilnībā un pārsūdzētais spriedums jāatceļ.
C.      Par prasību Vispārējā tiesā
142. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
143. Šajā ziņā uzskatu, ka tad, ja Tiesa secinātu, ka pārsūdzētais spriedums jāatceļ, tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai lemtu par vienīgo pamatu, kurš izvirzīts pirmajā instancē un kurā apgalvots, ka, analizējot riska nodokļa selektivitāti, Komisijai bija jāsastopas ar nopietnām grūtībām.
144. Manā ieskatā no apelācijas sūdzības analīzē izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats jāpieņem un apstrīdētais lēmums jāatceļ.
D.      Par tiesāšanās izdevumiem
145. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un pati Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
146. Ierosinu Tiesai piespriest Komisijai segt savus izdevumus, kā arī atlīdzināt Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas sūdzību un piespriest Zviedrijas Karalistei segt savus tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu un 140. panta 1. punktu, kas piemērojami apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šā paša reglamenta 184. panta 1. punktu.
IV.    Secinājumi
147. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–        atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 17. aprīļa spriedumu Svenska Bankföreningen un Länsförsäkringar Bank/Komisija (T‑112/22, EU:T:2024:250);
–        atcelt Komisijas 2021. gada 24. novembra Lēmumu COM(2021) 8637 final par valsts atbalstu SA.56348 (2021/N) – Zviedrija: Zviedrijas nodoklis kredītiestādēm;
–        piespriest Komisijai segt savus izdevumus, kā arī atlīdzināt Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību, un piespriest Zviedrijas Karalistei pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumi ANGED (C‑233/16, EU:C:2017:852, 76. punkts).
3      Spriedums, 1974. gada 2. jūlijs, Itālija/Komisija (173/73, EU:C:1974:71, angļu valodas versijas 13. punkts).
4      T‑112/22, EU:T:2024:250.
5      Lagrådsremissen riskskatt för kreditinstitut (Likumdošanas padomei iesniegtais priekšlikums par riska nodokli kredītiestādēm; turpmāk – tiesību akta priekšlikums), kas pārsūdzētajā spriedumā norādīts kā likumprojekts.
6      Ārvalstu kredītiestādēm riska nodoklis jāmaksā, ja taksācijas gada sākumā tām ir saistības, kuras ir attiecināmas uz Zviedrijas filiālē veiktu komercdarbību un kuru summa pārsniedz likumprojektā paredzēto robežvērtību.
7      Padomes Regula (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).
8      Spriedumi, 2024. gada 10. septembris, Komisija/Īrija u.c. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 73. punkts), un 2025. gada 29. aprīlis, Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, 41. punkts; turpmāk – spriedums Prezydent Miasta Mielca).
9      Spriedums, 2020. gada 22. decembris, Austrija/Komisija (C‑594/18 P, EU:C:2020:742, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Saraksts nav izsmeļošs, jo tajā ietverti tikai Savienības tiesību akti, kas attiecas uz šo lietu.
11      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2024. gada 11. aprīļa Direktīvu (ES) 2024/1174 (OV L, 2024/1174).
12      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2025. gada 17. jūnija Regulu (ES) 2025/1215 (OV L, 2025/1215).
13      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kredītiestāžu darbības uzsākšanu un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, un ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV 2013, L 176, 338. lpp.).
14      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/49/EK (2014. gada 16. aprīlis) par noguldījumu garantiju sistēmām (OV 2014, L 173, 149. lpp.).
15      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.; turpmāk – VNMR). VNMR attiecas arī uz bankām, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstīs, kuru naudas vienības nav euro un kuras ir izveidojušas ciešu sadarbību (skat. VNMR 15. apsvērumu). Zviedrija nepiedalās VNM.
16      Kā paredzēts KPR 5. apsvērumā.
17      Skat. it īpaši KPR 32. un 72. apsvērumu.
18      Skat. NGSD 3. apsvērumu.
19      Skat. BAND 5. apsvērumu.
20      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2026. gada 16. aprīlis, Nitrogénművek (C‑519/24, EU:C:2026:297, 33. punkts).
21      Skat. inter alia spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c. (no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. inter alia spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Komisija/Īrija u.c. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 76. punkts).
23      Spriedums, 2023. gada 5. decembris, Luksemburga u.c./Komisija (C‑451/21 P un C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 108. punkts).
24      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris World Duty Free Group un Spānijas Karaliste/Komisija (C‑51/19 P un C‑64/19 P, EU:C:2021:793, 63. punkts).
25      Sprieduma Prezydent Miasta Mielca 49. punkts.
26      Skat. spriedumus, 2021. gada 16. marts, Komisija/Polija (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 38. un 39. punkts), un 2021. gada 16. marts, Komisija/Ungārija (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, 44. un 45. punkts).
27      Skat. sprieduma Prezydent Miasta Mielca 53. punktu, kurā ir atsauce uz spriedumu, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienotā Karaliste (C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732).
28      Skat. spriedumu, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 46. punkts).
29      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Fiat Chrysler Finance Europe/Komisija (C‑885/19 P un C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Skat. spriedumu, 2023. gada 5. decembris, turpmāk – spriedums Luksemburga u.c./Komisija (C‑451/21 P un C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 77. punkts).
31      C‑451/21 P un C‑454/21 P, EU:C:2023:948.
32      Saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu apelācijas sūdzību Tiesā par Vispārējās tiesas pieņemtu nolēmumu var iesniegt “saskaņā ar Statūtos paredzētiem nosacījumiem un ierobežojumiem”. Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 58. pantā noteikts, ka apelācijas sūdzību var pamatot ar to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības; skat. sprieduma Luksemburga u.c./Komisija 76. punktu.
33      Skat. pārsūdzētā sprieduma 58. punktu.
34      Skat. apstrīdētā lēmuma 49. un 50. apsvērumu.
35      Skat. apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumu.
36      Skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumu, kurā Komisija norādīja, ka finanšu iestādēm, kas nav kredītiestādes, ir mazāka spēja radīt sistēmiskus riskus un galu galā lielas netiešās izmaksas un ka tāpēc tās nav līdzīgā faktiskā un juridiskā situācijā kā kredītiestādes, ņemot vērā riska nodokļa mērķi.
37      Tas ir tiesību akta priekšlikums, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegusi Vispārējā tiesā.
38      Sākotnēji doma bija samazināt nodokļu priekšrocības, ko finanšu nozare varēja būt guvusi saistībā ar finanšu pakalpojumu sniedzējiem piemērotā atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa.
39      Attiecībā uz sistēmiski nozīmīgām kredītiestādēm likumprojektā arī paskaidrots: “Ir grūti precīzi paredzēt, kur būtu jāvelk robežlīnija, lai noteiktu, vai iestāde ir sistēmiski nozīmīga vai nav. Šajā ziņā nozīme ir iestādes lielumam, tās nozīmīgumam valsts ekonomikā, sarežģītībai un savstarpējai saistībai ar citām iestādēm. Tā kā finanšu sistēmas dalībnieki finanšu saistību dēļ ir savstarpēji atkarīgi, vienā finanšu sistēmas daļā radušās problēmas var ātri izplatīties citās šīs sistēmas daļās, apdraudot tās stabilitāti.”
40      Saskaņā ar likumprojektu šīs netiešās izmaksas var izpausties, piemēram, kā lielāki izdevumi apdrošināšanai bezdarba gadījumā un citām sociālā nodrošinājuma sistēmām vai zemāki nodokļu ieņēmumi sliktāku ekonomisko rādītāju dēļ.
41      Dažas no aptaujātajām ieinteresētajām personām, kuru viedokļi ir iekļauti likumprojektā, lietoja apzīmējumu “sistēmiski nozīmīgs”, lai norādītu uz kredītiestādēm, kurām varētu piemērot ierosināto riska nodokli.
42      Piemēram, saskaņā ar KPD “sistēmiski nozīmīga iestāde” ir “ES mātes iestāde, ES mātes finanšu pārvaldītājsabiedrība, ES mātes jaukta finanšu pārvaldītājsabiedrība vai iestāde, kuras maksātnespēja vai nepareiza darbība varētu radīt sistēmisku risku” (skat. direktīvas 3. panta 1. punkta 30. apakšpunktu). Minētajā direktīvā noteikts, ka “sistēmisks risks” ir “finanšu sistēmas darbības traucējumu risks, kam var būt ievērojama negatīva ietekme uz finanšu sistēmu un reālo ekonomiku” (skat. direktīvas 3. panta 1. punkta 10. apakšpunktu).
43      Lai pamatotu atsauci uz “sistēmisko risku” pārsūdzētajā spriedumā, Komisija apgalvo, ka lielām kredītiestādēm ir “zināms sistēmiskais risks”, ka “kredītiestādes lielums un tās vispārējais sistēmiskais nozīmīgums ir savstarpēji saistīti”, ka “kredītiestāde, kurai ir liels saistību portfelis, parasti ir sistēmiski nozīmīga” un ka tad, ja kredītiestāde tiek klasificēta kā liela tās kopējo saistību dēļ, “vienmēr klātesoši ir arī “sistēmiskā nozīmīguma” un “sistēmiskā riska” aspekti”. Tomēr tā precizē, ka “lielas” kredītiestādes ne vienmēr ir “sistēmiski nozīmīgas” saskaņā ar banku noregulējuma un prudenciālās uzraudzības regulējumu. Savukārt Zviedrija diezgan kategoriski apgalvo, ka neatkarīgi no Vispārējās tiesas izmantotajiem terminiem tiesas noteiktais mērķis neatšķiras no Komisijas norādītā mērķa.
44      Šajā ziņā skat. inter alia spriedumu, 2008. gada 22. decembris, British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 113. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      Spriedumi, 2024. gada 5. septembris, Slovēnija/Komisija (C‑447/22 P, EU:C:2024:678, 50. un 51. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:801, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
46      Asimetrisku nodokļu saistību gadījumā atbalstu var veidot tas, ka ar nodokli aplikto uzņēmēju konkurenti nav aplikti ar šo nodokli, šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Laboratoires Boiron (C‑526/04, EU:C:2006:528, 34. punkts).
47      Spriedums, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
48      Pamati, ar kuriem tiek apšaubīta Vispārējās tiesas izpratne par apstrīdēto Komisijas lēmumu, rada tiesību jautājumus, kurus var nodot Tiesai izvērtēšanai apelācijas tiesvedībā; skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Komisija/Īrija u.c. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 111. un 112. punkts).
49      Skat. apstrīdētā lēmuma 50. apsvērumu. Komisija atsaucās uz spriedumu, 2021. gada 16. marts, Komisija/Ungārija (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, 48. punkts).
50      Skat. pārsūdzētā sprieduma 54. punktu.
51      C‑562/19 P, EU:C:2021:201, spriedums Komisija/Polija, 41. punkts.
52      C‑596/19 P, EU:C:2021:202, spriedums Komisija/Ungārija, 47. punkts.
53      Zviedrijas Karaliste atbildes rakstā paskaidro, ka bija nolemts piemērot vienotas likmes metodi, lai izvairītos no tā, ka Skatteverket (Zviedrijas Ieņēmumu dienests) konkrētā brīdī jānovērtē katras kredītiestādes radītais risks.
54      Pienākums maksāt ir tikai tām kredītiestādēm, kuru kopējās saistības pārsniedz robežvērtību, savukārt iestādes, kuru kopējās saistības joprojām ir mazākas par šo robežvērtību, ir atbrīvotas no samaksas. Skat. arī šo secinājumu 116. un 117. punktu.
55      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1093/2010 (2010. gada 24. novembris), ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK (OV 2010, L 331, 12. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2025. gada 8. oktobra Regulu (ES) 2025/2088 (OV 2025, L 2088, 1. lpp.). Minētā regula pilnvaro EBI uzraudzīt un izvērtēt tirgus attīstību tās kompetences jomā, tostarp stresa testus, un izstrādāt kritērijus sistēmisku risku identificēšanai un mērīšanai, kā arī atbilstīgu stresa testa sistēmu (skat. regulas 43. apsvērumu, 23. un 32. pantu).
56      Prasītājas pirmajā instancē apgalvoja, ka piecas Zviedrijas bankas, kurām tika veikti šie testi, bija ieguvušas izcilus rezultātus.
57      Atsaucos uz BAND paredzēto noregulējuma fondu.
58      Spriedums, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 65. punkts).
59      Atgādinājusi riska nodokļa mērķi, kas noteikts pārsūdzētā sprieduma 41. punktā, Vispārējā tiesa precizēja, ka, pat ja visas kredītiestādes var būt atsevišķu netiešo izmaksu avots, proti, tās var sekmēt šo izmaksu rašanos, no tā neizriet, ka saistību neizpildes gadījumā visas kredītiestādes var izraisīt vienādas sekas finanšu sistēmai un ekonomikai kopumā.
60      C‑233/16, turpmāk – spriedums ANGED I, EU:C:2018:280, 53. punkts.
61      Tiesa norādīja – “jo lielāka ir to tirdzniecības platība, jo lielāks ir sabiedrības pieplūdums, un tas noved pie pieaugoša kaitējuma videi”; skat sprieduma ANGED I 53. punktu.
62      Spriedums, 2019. gada 16. maijs, Polija/Komisija (T‑836/16 un T‑624/17, EU:T:2019:338, 89. punkts), un 2019. gada 27. jūnijs, Ungārija/Komisija (T‑20/17, EU:T:2019:448, 101. punkts).
63      C‑236/16 un C‑237/16, EU:C:2018:291 (turpmāk – spriedums ANGED II). Šis spriedums attiecas uz Spānijas reģionālo nodokli lieliem mazumtirdzniecības objektiem, kas ir analogs tam, kāds tika aplūkots lietā, kurā tika pasludināts spriedums ANGED I.
64      Tie bija “izņēmumi”, uz kuriem Vispārējā tiesa atsaucās spriedumos Polija/Komisija un Ungārija/Komisija, kas minēti 62. zemsvītras piezīmē un Vispārējās tiesas pamatojumā pārsūdzētā sprieduma 89. punktā.
65      Skat. spriedumus, 2021. gada 16. marts, Komisija/Polija (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 35. punkts), un 2021. gada 16. marts, Komisija/Ungārija (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, 41. punkts).
66      Pirmie 2000 m² vai 2500 m² netika aplikti ar nodokli. Tāpēc neviens uzņēmums nemaksāja nodokli par platībām, kas bija mazākas par šīm robežvērtībām; skat. abu spriedumu 8. punktu. Daži uzņēmumi, kas veic īpašas darbības, arī bija atbrīvoti no nodokļa.
67      50. punkts.
68      Turpat, 54. punkts.
69      Skat. spriedumus, 2015. gada 4. jūnijs, Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 78. un 79. punkts), un 2019. gada 7. novembris, UNESA u.c. (no C‑105/18 līdz C‑113/18, EU:C:2019:935, 64.–67. punkts).
70      Spriedums, 2023. gada 28. septembris, Changmao Biochemical Engineering/Komisija (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 185. punkts).
71      Spriedums, 2025. gada 13. februāris, Komisija u.c./Carpatair (no C‑244/23 P līdz C‑246/23 P, EU:C:2025:87, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).