62004CC0094_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Lietā Arduino (2) Tiesa izskatīja Itālijas tiesību aktus par advokātu honorāru tarifiem, ņemot vērā EKL 10. un 81. pantu. Saistībā ar šo lietu vēl divas Itālijas tiesas jautā Tiesai par šo tiesību aktu atbilstību konkurences noteikumiem un pakalpojumu sniegšanas brīvības principam.
I – Fakti, atbilstošās tiesību normas un prejudiciālie jautājumi
2. Lietā C‑94/04 Corte d’appello di Torino [Turīnas Pirmās instances tiesa] (Itālija) 2004. gada 4. februārī un 5. maijā strīdā starp advokātu Čipolu [ Cipolla ] un viņa klienti Portolēzes [ Portolese ] kundzi par viņa honorāriem uzdeva Tiesai jautājumu par valsts tiesiskā regulējuma, ar ko nosaka advokātu honorārus, atbilstību EKL 10., 49. un 81. pantam. 1991. gada martā Portolēzes kundze vērsās pie advokāta Čipolas, lai saņemtu kompensāciju par viņai piederošo zemju aizņemšanu steidzamā kārtā, ko bija nolēmusi Monkaljeri [ Moncalieri ] pašvaldība. Tikšanās reizē advokāts Čipola prasīja savai klientei priekšapmaksu par viņa profesionālajiem pakalpojumiem ITL 1 850 000 apmērā, kas viņam tika samaksāta. Pildot šo pārstāvību, advokāts Čipola Tribunale di Torino cēla prasību pret šo pašvaldību. Vēlāk bez advokāta iesaistīšanās notika darījums starp šo pašvaldību un zemes īpašniekiem. Tādējādi Portolēzes kundze ar 1993. gada 27. oktobra notariāli apstiprinātu dokumentu nodeva savu zemes gabalu pašvaldībai.
3. Ar 1995. gada 18. maija rēķinu Čipola prasīja savai klientei viņam samaksāt kopējo summu ITL 4 125 400 (EUR 2130,38), neskaitot priekšapmaksu. Portolēze apstrīdēja šo summu Tribunale di Torino, kas ar 2003. gada 12.–20. jūnija spriedumu uzdeva samaksāt summu ITL 1 850 000 apmērā, bet noraidīja parējās Čipolas prasības. Čipola Corte d’appello di Torino
iesniedza apelācijas sūdzību pret šo spriedumu, atsaucoties uz advokātu honorāru tarifa piemērošanu, kas izriet no Consiglio nazionale forense
(Valsts advokātu padome, turpmāk tekstā – “ CNF ”) 1990. gada 30. marta lēmuma, kas apstiprināts ar ministra 1990. gada 24. novembra dekrētu Nr. 392 (turpmāk tekstā – “1990. gada ministra dekrēts”). Saskaņā ar Čipolas viedokli advokāts un viņa klients nav tiesīgi vienoties par citu samaksu, kas atšķiras no šī tarifa, kas esot obligāti piemērojams.
4. 1933. gada 27. novembra grozītais Karaliskais dekrēts Nr. 1578 (3), kas kļuvis par 1934. gada 22. janvāra likumu Nr. 36(4) (turpmāk tekstā – “dekrēts–likums”) regulē advokātu profesiju Itālijā. Saskaņā ar šiem noteikumiem un it īpaši saskaņā ar šī dekrēta–likuma 57. pantu kritērijus, kas nosaka advokātiem un profesionāliem pārstāvjiem tiesā maksājamos honorārus un atlīdzību civillietās, krimināllietās un par ārpustiesas darbu, ik pēc diviem gadiem nosaka CNF . Pēc tam advokātu honorāru tarifs pēc atzinuma saņemšanas no Comitato interministeriale dei prezzi
(Starpministriju cenu komiteja) un no Consiglio di Stato
(Valsts Padome) (5) ir jāapstiprina tieslietu ministram. Dekrēta–likuma 58. pantā paredzēts, ka tā 57. pantā minētos kritērijus nosaka, ņemot vērā strīdu mantisko vērtību, tās tiesas līmeni, kurā iesniegts izskatīšanai strīds, kā arī – krimināllietās – tiesvedību ilgumu. Par katru darbību vai vairākām darbībām tarifs nosaka honorāru maksimālo un minimālo robežu.
5. Saskaņā ar 1942. gada 13. jūnija likuma Nr. 794, kas regulē advokāta profesiju Itālijā, 24. pantu “nevar atkāpties no [..] minimālajiem honorāriem, kurus nosaka tarifs par advokāta pakalpojumiem. Jebkura atkāpes ietveroša vienošanās nav spēkā”. Judikatūra šo principu ir interpretējusi īpaši plaši. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis aizliegums atkāpties no honorāriem, ko paredz advokāta honorāru tarifs, kā to interpretējusi judikatūra, atbilst Kopienu tiesiskajam regulējumam. Saskaņā ar šīs tiesas viedokli iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino
Tiesa esot spriedusi tikai par tarifa izveidošanu, nevis par šo īpašo jautājumu.
6. Šādos apstākļos Corte d’appello di Torino
[Turīnas Apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai EKL 10., 81. un 82. pantā ietvertais Kopienu tiesību konkurences princips ir piemērojams arī juridisko pakalpojumu piedāvājumam?
2) Vai minētais princips prasa, lai starp pusēm būtu panākta saistoša vienošanās par advokāta atlīdzību?
3) Katrā ziņā vai minētais princips nepieļauj pilnīgu aizliegumu atkāpties no advokātu atlīdzības?
4) Vai EKL 10. un 49. pantā ietvertais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips ir piemērojams arī juridisko pakalpojumu piedāvājumam?
5) Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai minētais princips ir saderīgs ar principu par pilnīgu aizliegumu atkāpties no advokāta honorāriem?”
7. Paralēli lietā C‑202/04 Tribunale di Roma
[Romas Pirmās instances tiesa] (Itālija) arī uzdeva Tiesai jautājumu saistībā ar cita šī paša valsts tiesiskā regulējuma aspekta atbilstību EKL 10. un 81. pantam. Pamata prāvā ir šādi fakti. Makrino [ Macrino ] kungam un Kapodartes [ Capodarte ] kundzei ir strīds ar viņu advokātu Meloni, kurš prasa samaksāt honorārus, ko viņi apstrīd. Meloni ir tiesas rīkojums par honorāru samaksu saistībā ar dažiem ārpustiesas pakalpojumiem, kurus advokāts tiem bija sniedzis autortiesību jomā. Honorāru summa tika noteikta, piemērojot likumīgos tarifus par šāda veida pakalpojumiem. Saskaņā ar minēto klientu viedokli viņu advokāta sniegtie pakalpojumi aprobežojās ar tipveida vēstules par apstrīdēšanu nosūtīšanu un ar īsu korespondenci ar pretējās puses advokātu, tādēļ prasītie honorāri esot nesamērīgi saistībā ar sniegtajiem pakalpojumiem.
8. Šiem faktiem piemērojamie tarifi ir noteikti 1993. gada 12. jūnija CNF
lēmumā, kas grozīts 1994. gada 29. septembrī un kas apstiprināts ar ministra 1994. gada 5. oktobra dekrētu Nr. 585 (turpmāk tekstā – “1994. gada ministra dekrēts”) (6) . Advokāta honorāru tarifs attiecas uz trīs veidu pakalpojumiem: honorāriem par juridiskajiem pakalpojumiem civillietās un administratīvajās lietās, honorāriem par juridiskajiem pakalpojumiem krimināllietās un honorāriem par ārpustiesas pakalpojumiem. Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino
Tiesa izskatīja tikai jautājumu par juridiskajiem pakalpojumiem un tā nesprieda par Itālijas likumdevēja iespēju noteikt honorārus par ārpustiesas pakalpojumiem.
9. Tādēļ Tribunale di Roma
nolēma uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai EK līguma 5. un 85. pants (jaunajā redakcijā – EKL 10. un 81. pants) pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvos vai administratīvos aktus, kuri, pamatojoties uz profesionālas advokātu organizācijas izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka organizācijas locekļu minimālo un maksimālo likmi par pakalpojumiem (tā saukto ārpustiesas darbu), kurus nesniedz tikai profesionālās advokātu organizācijas locekļi, bet kurus var sniegt jebkurš?”
10. 2005. gada 25. oktobrī notika tiesas sēde, kurā bija pārstāvēts Meloni, Itālijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija.
11. Pirms es uzsāku iesniedzējtiesu uzdoto prejudiciālo jautājumu izskatīšanu pēc būtības, ir jāizskata šo jautājumu pieņemamība, ko lietā C‑94/04 apstrīd Čipola un Vācijas valdība, bet lietā C‑202/04 – Meloni un Itālijas valdība.
II – Prejudiciālo jautājumu pieņemamība
12. Čipola uzskata, ka Corte d’appello di Torino
uzdotie jautājumi nav pieņemami, jo, pirmkārt, tie nav būtiski pamata strīda atrisināšanai un, otrkārt, tiem ir teorētisks raksturs.
13. Ar pirmo iebildumu par nepieņemamību Čipola uzskata, ka piemērojamās valsts tiesības neprasa valsts tiesai, lai tā izvērtē, vai pastāv vienošanās starp advokātu un viņa klientu un vai tā ir likumīga, kas ir pretēji tam, kas ir izklāstīts iesniedzējtiesas lēmumā. Prasītāja pamata prāvā uzskata, ka tas, ka nepastāv vienošanās starp advokātu un viņa klientu un klienta veiktā samaksa nav norādīta kā avansa maksājums par atlīdzināmiem pakalpojumiem, ir atzīts spriedumā ar res judicata
spēku, jo tie nebija apstrīdēti apelācijā.
14. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka prejudiciālā jautājuma atbilstību, pirmkārt, nosaka iesniedzējtiesa (7) . Tiesa jautājumu šī iemesla dēļ var paziņot par nepieņemamu tikai tad, ja ir acīmredzami, ka tas nav atbilstošs, vai ja uzdotajam jautājumam nav nekādas saistības ar prāvas priekšmetu.
15. Taču pamata prāvā jautājumam par to, vai pirmā summa, ko kliente samaksāja savam advokātam, ir kopējais maksājums par tai sniegtajiem pakalpojumiem, ir nozīme pamata prāvas iznākumā, jo atbilde uz šo jautājumu nosaka, vai vienošanās starp advokātu un viņa klientu par honorāriem ņem virsroku pār advokāta honorāru tarifu.
16. Otrkārt, Čipola izvirza argumentu par uzdotā jautājuma teorētisko raksturu. Viņš uzskata, ka starp advokātu un viņa klientu noslēgtas vienošanās spēkā esamību var izvērtēt vienīgi tad, ja ir pierādīts, ka šāda vienošanās pastāv, taču tas nav šis gadījums. Tādējādi, viņaprāt, Corte d’appello di Torino
uzdotie jautājumi ir pielīdzināmi lūgumam sniegt konsultatīvu atzinumu.
17. Nav šaubu, ka Tiesai nav pienākuma sniegt vispārējas piezīmes par teorētiskiem jautājumiem (8) . Pamata prāvas mērķis tomēr ir noteikt, vai lietas dalībniekiem ir iespējams noslēgt vienošanos par honorāriem, vai arī tos nosaka, vienīgi piemērojot advokāta honorāru tarifu. Tā kā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz šo punktu, tas nav jāuzskata par teorētisku.
18. Ciktāl ir konstatēts, ka minētās tiesas uzdotais jautājums nav teorētisks, Tiesai nav jālemj par valsts procesuālajiem noteikumiem, kas piemērojami šai prāvai.
19. Pēdējo iebildumu izvirzīja Komisija un Vācijas valdība, kas savos rakstveida apsvērumos lietā Cipolla
norādīja, ka pamata prāvā apstrīdētajai faktiskajai situācijai nav pārrobežu elementa. Tādu pašu piezīmi var izteikt arī attiecībā uz lietu Macrino
un Capodarte . Vispirms saistībā ar valsts iekšējo situāciju var rasties jautājums par EKL 49. panta piemērojamību, kura mērķis ir nepieļaut pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus starp dalībvalstīm, un tātad par valsts tiesas uzdotā jautājuma pieņemamību. Tomēr, atbildot uz jautājumu, kas bija saistīts ar preču brīvu apriti, Tiesa sprieduma lietā Guimont (9) 23. punktā ir norādījusi, ka pat tad, ja faktiskā situācija ir tikai valsts iekšējā situācija, nevar uzskatīt, ka prasītā Kopienu tiesību interpretācija valsts tiesai nebūs vajadzīga, jo “šī atbilde tai tomēr var būt lietderīga gadījumā, kad tās valsts tiesības tādā tiesvedībā, kāda ir šajā lietā, noteic, ka valsts ražotājam ir jābūt tādām pašām tiesībām, kādas citu dalībvalstu ražotāji gūst no Kopienu tiesībām tādā pašā situācijā”. Šī judikatūra tika piemērota arī spriedumā lietā Anomar  u.c. (10), kurā arī iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecās uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Kaut gan Corte d’appello di Torino
jautājumi bija uzdoti saistībā ar prāvu, kurai nebija pārrobežu elementa, valsts tiesa pamatoti varēja uzskatīt, ka atbilde būs noderīga tad, ja Itālijas tiesību akti uzliks pienākumu piemērot Itālijas pilsoņiem tās priekšrocības, kas Kopienu tiesību aktos paredzētas citu dalībvalstu pilsoņiem (11) . Turklāt iesniedzējtiesas minētā konkurences tiesību piemērošanas joma ir īpaši plaša, jo to ir iespējams attiecināt uz ikvienu konkurences ierobežojumu, kas skar tirdzniecību starp dalībvalstīm. Advokāta honorāru tarifs, kas ir prejudiciālā jautājuma priekšmets, arī būtu jāizskata saistībā ar EKL 49. pantu, pat tad, ja faktiskā situācija, kā to raksturo minētā tiesa, ir tikai valsts iekšējā situācija, tā tomēr var radīt sekas pakalpojumu sniegšanas brīvībai, atbalstot valsts juridisko pakalpojumu sniegšanu (12) .
20. Ņemot vērā esošo judikatūru, ar izvirzītajiem iebildumiem nevar apšaubīt Corte d’appello di Torino uzdoto jautājumu pieņemamību.
21. Lietā Macrino
un Capodarte
Itālijas valdība un Meloni arī atsaucas uz Tribunale di Roma
uzdotā jautājuma nepieņemamību.
22. Pirmkārt, tie norāda, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums esot nepieņemams, jo atbilde neesot vajadzīga pamata prāvas atrisināšanai. Tā kā puses nebija noslēgušas vienošanos par advokāta honorāru tarifu, tiesai tā summa būtu jānosaka, piemērojot Itālijas Civilkodeksa ( Codice civile ) 2233. pantu neatkarīgi no advokāta honorāru tarifa (13) . Tomēr, kā tas ticis izklāstīts iesniedzējtiesas lēmumā, izskatāmais strīds attiecas uz Meloni sniegto pakalpojumu apmaksu, par ko Meloni saņēma tiesas rīkojumu par samaksu, pamatojoties uz advokāta honorāru tarifu par ārpustiesas pakalpojumiem, un kura summu apstrīd viņa klienti. Tātad šķiet, ka šim jautājumam par advokāta honorāru tarifa par ārpustiesas pakalpojumiem likumību attiecībā uz Kopienu tiesībām ir saikne ar minēto prāvu.
23. Turklāt Itālijas valdība apstrīd iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma svarīgumu, ņemot vērā, ka pamata lietā nav runas ne par kādu pret konkurenci vērstu rīcību nedz tarifa izstrādes gaitā, kā tas tika norādīts iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino, nedz saimnieciskās darbības subjektu rīcības dēļ. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka sadarbības procesa ietvaros starp valsts tiesu un Kopienu tiesu, kas ir ieviesta ar prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, uzdoto jautājumu nozīmīgumu attiecībā pret faktiskajiem apstākļiem un izskatāmajai lietai atbilstošajām tiesību normām nosaka valsts tiesa (14), tādēļ Itālijas valdības iebildumi ir jānoraida.
24. Meloni norāda arī, ka iesniedzējtiesa neesot norādījusi precīzus iemeslus, kas tai ir likuši uzdot jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju. Šim argumentam nevar piekrist, tādēļ ka iesniedzējtiesas lēmumā, tieši pretēji, ir pilnīgi skaidri norādīts, kādēļ Kopienu tiesību interpretācija ir lietderīga pamata prāvas atrisināšanai.
25. Šādos apstākļos šķiet, ka ne ar vienu no Meloni vai Itālijas valdības izvirzītājiem argumentiem nav pierādīts, ka lietā Macrino
un Capodarte
uzdotais jautājums nav pieņemams.
III – Vērtējums
26. Pirmo trīs lietā Cipolla
uzdoto jautājumu un lietā Macrino
un Capodarte
uzdotā jautājuma mērķis ir noteikt iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
piemērošanas jomu. Šī sprieduma interpretācija ir vajadzīga, lai atbildētu uz jautājumu par ierobežojumiem, ko tas, iespējams, uzliek, pirmkārt, saistībā ar ārpustiesas pakalpojumu iekļaušanu advokāta honorāru tarifā un, otrkārt, par advokātiem un viņu klientiem noteikto aizliegumu noslēgt nolīgumus par atkāpēm no šī tarifa.
27. Šajā sakarā lietā Macrino
un Capodarte
Komisija īpaši lūdz Tiesai atgriezties pie iedibinātās judikatūras par EKL 10., 81. un 82. panta piemērošanu, kā arī it īpaši veikt izmaiņas iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
judikatūrā.
28. Tiesa vienmēr ir izrādījusi piesardzību pret pavērsieniem tiesību interpretācijā, kas iedibināta iepriekšējos spriedumos. Neizvērtējot, vai šie spriedumi bijuši tiesību precedents, Tiesa vienmēr ir centīgi ievērojusi iedibinātās judikatūras vadlīnijas. Res judicata
spēku, ko Tiesa ir atzinusi tās iepriekš pasludinātiem spriedumiem, iespējams saprast kā tādu, kas izriet no nepieciešamības garantēt konsekvenci, vienveidību un tiesisko drošību, kas raksturo ikvienu tiesību sistēmu. Šīs vērtības ir īpaši svarīgas tādā decentralizētā tiesību piemērošanas sistēmā, kāda ir Kopienu tiesību sistēma. To, ka spriedumā lietā Cilfit  u.c. ir atzīts, ka pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu zūd, ja attiecīgo jautājumu Tiesa jau ir interpretējusi (15), un Reglamenta 104. panta 3. punktā paredzēto iespēju izdot rīkojumu, ja “jautājums, kas Tiesai ir nodots prejudiciāla nolēmuma sniegšanai, ir identisks jautājumam, par kuru [tā] jau ir sniegusi nolēmumu”, var izprast, tikai ņemot vērā Tiesas kā tiesību interpretētājas varu, kas tai paredzēta nākotnē (16) . Pat tad, ja Tiesu tās spriedumi nesaista formāli, tos cītīgi ievērojot, Tiesa atzīst, ka tās judikatūras stabilitātei ir nozīme tiesību interpretētājas varas nostiprināšanā un tā palīdz saglabāt vienveidību, konsekvenci un tiesisko drošību Kopienu tiesību sistēmā.
29. Ir taisnība, ka stabilitāte nav un tai nevajadzētu būt absolūtai vērtībai. Tiesa ir arī atzinusi, ka ir svarīgi pielāgot tās judikatūru, lai ņemtu vērā citās tiesību sistēmas jomās vai sociālajā kontekstā, kurā piemērojamas šīs normas, notikušās izmaiņas. Turklāt tā ir piekritusi, ka jauni fakti var pamatot judikatūras pielāgošanu vai izmaiņas tajā. Tomēr Tiesa ir tikai piekritusi piesardzīgi veikt izmaiņas tās agrākajos spriedumos, nevis radikāli tos mainīt, kā šajā lietā to ieteikusi darīt Komisija (17) .
30. Ņemot vērā iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
neseno pieņemšanu, nozīmi, kāda šai lietai būs uz minēto tiesisko regulējumu, proti, advokāta honorāru tarifu, un, neesot jauniem juridiskiem argumentiem, kurus izvirzītu Komisija, es neuzskatu, ka Tiesai būtu jāveic izmaiņas Arduino
judikatūrā. Turklāt to iemeslu dēļ, kurus es izklāstīšu turpmāk, es uzskatu, ka šajā spriedumā izteiktais Tiesas viedoklis ir saderīgs ar tiesību interpretāciju, kas atbild uz jautājumiem, kurus savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Arduino
un lietā Pavlov  u.c. (18) attiecīgi izvirzījuši ģenerāladvokāti Ležē [ Léger ] un Džeikobss [ Jacobs ] un kuri tiks minēti turpmāk.
A – Valsts pasākumu kontrole, ņemot vērā EKL 10. un 81. pantu
31. EKL 81. pants ir viens no noteikumiem, kas attiecināms uz uzņēmumu rīcību. Šis pants uz valsts pasākumiem ir attiecināms tikai izņēmuma kārtā un tikai saistībā ar dalībvalstu pienākumu lojāli sadarboties, piemērojot Kopienu tiesības. Vēlme saglabāt EK līguma neitralitāti attiecībā uz dalībvalstīm rezervēto kompetenci (19), ja tas to neaizliedz, tomēr paredz ierobežot regulējošo pasākumu kontroli saistībā ar EKL 10. un 81. pantu. Šo abu normu vienlaicīga izmantošana judikatūrā spriedumā lietā GB‑Inno‑BM (20) izvirzīja principu īpaši plašā redakcijā: “ja ir taisnība, ka [EK līguma] 86. pants [jaunajā redakcijā – EKL 82. pants] attiecas uz uzņēmumiem, tikpat liela taisnība ir arī tā, ka Līgums uzliek pienākumu dalībvalstīm nepieņemt vai nesaglabāt pasākumus, kas, iespējams, mazinātu šo noteikumu iedarbīgumu”. Šādi noteikts princips dotu iespēju pakļaut konkurences tiesiskajam regulējumam ikvienu valsts pasākumu, kuram būtu konkurenci ierobežojošas sekas. Tomēr Tiesa vēlāk konkretizēja prasības, kas izriet no EKL 10. un 81. panta, un ierobežoja tās. Saskaņā ar judikatūru šo pantu pārkāpumi ir atzīti tikai divos gadījumos: ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi (21), vai arī ja tā savam tiesiskajam regulējumam atņem valstisko raksturu, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (22) .
32. Šie abi gadījumi ir viegli atšķirami. Pirmajā gadījumā vienošanās starp uzņēmumiem pastāv pirms valsts pasākumiem, kas to apstiprina vai pastiprina. Valsts atbildība rodas no tā, ka ar savu darbību tā pastiprina ar konkurenci nesaderīgo rīcību. Otrajā gadījumā valsts varas deleģēšana privātiem saimnieciskās darbības subjektiem izpaužas tādējādi, ka uzņēmumi pieņem lēmumu, kuram vēlāk tiek piešķirts tiesību normas spēks. Tādējādi EKL 10. un 81. panta mērķis ir izvairīties no tā, ka tikai dokumenta forma liedz tā pakļaušanu konkurences tiesībām. Manuprāt, tas paredz, ka deleģēšana ir jāuztver materiālā formā, pieprasot lēmuma pieņemšanas procesa, kura rezultātā pieņem valsts pasākumus, izvērtējumu. Materiālās deleģēšanas jēdzienā ietver šādus divus gadījumus: pirmkārt, valsts deleģē privātam saimnieciskās darbības subjektam tiesības pieņemt tiesību aktu un, otrkārt, valsts iestāde deleģē privātam saimnieciskās darbības subjektam lēmuma pieņemšanas procesa, kura rezultātā tiek pieņemts tiesiskā regulējuma akts, kontroli. Var uzskatīt, ka valsts ir deleģējusi savu varu, ja tās piedalīšanās izpaužas kā formāla dokumenta pieņemšana, kaut gan vispārējo interešu ņemšana vērā ir atkarīga no tā, kādā veidā tiek pieņemti lēmumi. Uzskatot, ka “deleģēšanas” jēdzienā ir ietverti šie abi gadījumi, ir pastiprināta prasība par konsekvenci, kurai ir pakļauta valsts darbība. Šis konsekvences princips garantē, ka, kamēr valsts rīkojas vispārējās interesēs, tās darbība ir pakļauta politiskas un demokrātiskas kontroles mehānismam un, ja tā dažu mērķu īstenošanu deleģē privātiem saimnieciskās darbības subjektiem, tad tie ir jāpakļauj konkurences noteikumiem, kas ir pilnvaru kontroles mehānisms tirgus apstākļos. Turpretī valsts nevar deleģēt privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atsevišķas pilnvaras un tos atbrīvot no konkurences noteikumu piemērošanas. Šāda deleģēšanas paplašināta koncepcija ļauj nodrošināt, ka konkurences tiesību nepiemērošana ir saistīta ar pakļaušanu vispārējām interesēm, nevis valsts varas piesavināšanos no privāto saimnieciskās darbības subjektu puses (23) .
33. Tādēļ iepriekš minētā judikatūra, bez šaubām, ir jāuztver kā tāda, kas liek paredzēt, kādu mērķi īstenos valsts, lai noteiktu, kurā brīdī tās darbība būtu jāpakļauj konkurences tiesībām. Ir jāpierāda, vai valsts kā likumdevējas darbībā dominē vēlme aizsargāt vispārējās intereses vai, tieši pretēji – privāto interešu ievērošana ir tāda, ka tā, iespējams, mainītu valsts pasākuma primāro mērķi, kas turpmāk būtu privāto interešu aizsardzība. Privāto saimnieciskās darbības subjektu piedalīšanās likumdošanas procesā, tiesību normas projekta stadijā vai arī darbojoties organizācijās, kurām ir uzdota šo normu izstrādāšana, būtu noteicošā ietekme uz to saturu. Iespējamais risks būtu tāds, ka noteikuma, kas pieņemts tiesiskā regulējuma veidā, vienīgais mērķis būtu aizsargāt atsevišķas privātas intereses kontroles mehānismā, kaitējot vispārējām interesēm (24) .
34. Nav šaubu, ka nebūtu pamatoti visiem valsts pasākumiem piemērot EKL 10. un 81. pantu. Ģenerāladvokātu Džeikobsa un Ležē secinājumos attiecīgi iepriekš minētajās lietās Pavlov  u.c. (25) un Arduino (26) izteiktās bažas uz to tieši neattiecas, bet tās tomēr skar šo judikatūru. Viņi izvirza divus kritērijus, kas ļauj noteikt, vai valsts pasākumus kontrolē privātie saimnieciskās darbības subjekti. Saskaņā ar ģenerāladvokātu viedokli izskatītais pasākums nebūtu EKL 10. un 81. panta pārkāpums, ja, pirmkārt, tā pieņemšanu pamatotu likumīgas vispārējās intereses un ja, otrkārt, dalībvalstis aktīvi uzraudzītu privāto saimnieciskās darbības subjektu piedalīšanos lēmumu pieņemšanas procesā (27) . Šo kritēriju mērķis ir noteikt, kādā mērā valsts kontrolē privātiem saimnieciskās darbības subjektiem deleģētās pilnvaras. Kaut gan izvirzītie kritēriji ir kumulatīvi, manuprāt, sabiedrisko interešu kritērijs ietver arī otru kritēriju. Tas pat varētu likt Tiesai izvērtēt visus pasākumus, kas, iespējams, samazinātu konkurenci. Varbūt šī iemesla dēļ Tiesa noraidīja šāda kritērija pieņemšanu.
35. Tomēr, manuprāt, bažas, uz ko balstīti ģenerāladvokātu priekšlikumi, ir pamatotas. Man šķiet, ka pašreizējā judikatūra ļauj uz to atbildēt. Ir iespējams prātot par to, vai Tiesa kritēriju par valsts uzraudzību nav netieši pieņēmusi, lai pārbaudītu valsts pasākuma raksturu ar likuma spēku, jo tā uz to atsaucas iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
10. punktā. Tomēr pastāv šaubas par to, kādā veidā Tiesa novērtē šo kritēriju, tostarp valsts uzraudzības faktisko raksturu, jo tiesību akta formāla kontrole izrādījās nepietiekama (28) .
36. Salīdzinājums ar ASV pretmonopola tiesībām, kas atzīst valsts rīcības teoriju (“state action doctrine”) un valsts pasākumus pakļauj tikai ierobežotai kontrolei attiecībā uz konkurences tiesībām, ir līdzīgs mērķis. ASV tiesībās minētā “state action doctrine” ir radusies no ASV Augstākās tiesas sprieduma lietā Parker
pret Brown (29), kas izslēdza Sherman Act
piemērošanu valsts pasākumiem, kas pieņemti, pildot valsts suverēno varu. Kopš šī sprieduma pasludināšanas judikatūra un par konkurenci atbildīgo iestāžu prakse ir ievērojami attīstījusies (30) . Tādējādi reglamentējošu pasākumu izslēdz no pretmonopola tiesību piemērošanas jomas tikai tad, ja tas izpilda divus kumulatīvus nosacījumus. Pirmkārt, ir prasība par to, ka strīdīgais pasākums, kas izraisa konkurences ierobežojumus, ir skaidri formulēts kā valsts pasākums, un, otrkārt, tā īstenošana notiek valsts uzraudzībā.
37. Papildu sarežģījumi rodas tad, ja vienādas jomas attiecīgajās dalībvalstīs regulē dažādos veidos. Kamēr pašregulēšanās pasākumi to izcelsmes dēļ ir pakļauti konkurences tiesībām, tikmēr valsts pasākumi nav pakļauti šīm tiesībām. Praksē Tiesa lietā Wouters  u.c. (31) izskatīja tādu profesionālo noteikumu atbilstību EKL 81. pantam, kas aizliedz izveidot daudzdisciplīnu grupas, turpretī iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino
tā sprieda, ka valsts pasākumam, kas nosaka advokāta honorāru tarifu, nav piemērojams EKL 10. pants, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 81. pantu. Vienīgā iespējā garantēt šo abu veidu pasākumu konsekventu kontroli attiecībā uz Kopienu tiesībām ir pieņemt kritēriju par efektīvu valsts uzraudzību, kas ietver lēmuma pieņemšanas procesa, kura rezultātā pieņem attiecīgo normu, izskatīšanu.
38. Tomēr šīs lietas atrisināšanai, bez šaubām, nav nepieciešamas izmaiņas judikatūrā, jo pamata prāvā apstrīdētie Itālijas tiesību akti jau tika izskatīti iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino . Prāvas fakti, kuru rezultātā tika pieņemts šis spriedums, ir līdzīgi faktiem lietā Cipolla . Pēc parastas automašīnas avārijas, ko izraisīja Ardīno [ Arduino ] kungs, Desi [ Dessi ] kungs Pretore di Pinerolo
prasīja zaudējumu atlīdzību, kā arī atmaksāt advokāta izdevumus. Itālijas tiesa piesprieda cietušajam visu prasīto atlīdzību, bet advokāta izdevumu atmaksu noteica zemāku par minimālo tarifa summu, kas minēta 1994. gada ministra dekrētā. Šo spriedumu atcēla Itālijas Kasācijas tiesa, kas uzskatīja, ka šajā gadījumā tarifs noraidīts nelikumīgi, un pārsūtīja lietu uz pirmo tiesas instanci. Šī tiesa uzdeva Tiesai prejudiciālu jautājumu, kura rezultātā tika pieņemts spriedums lietā Arduino .
39. Šajā spriedumā Tiesa izskatīja, vai EKL 10. un 81. pants pieļauj vai nepieļauj tāda valsts pasākuma pieņemšanu vai pastāvēšanu kā 1994. gada ministra dekrēts. Tiesa nosprieda, ka Itālijas Republika nebija privātiem saimnieciskās darbības subjektiem deleģējusi tiesības regulēt valsts darbību, jo šajā gadījumā CNF
iesniedza tarifa projektu tieslietu ministram, kurš bija tiesīgs papildināt šo projektu vai atlikt tā piemērošanu (32) . Šī sprieduma 10. punktā Tiesa tomēr atsaucās uz valsts uzraudzības tiesību faktisku izpildīšanu, kā rezultātā, piemēram, tika atlikta 1994. gada ministra dekrētā apstiprinātā tarifa piemērošana (33) . Tiesas sēdē Itālijas valdība atgādināja, ka 1973. gadā dekrētu par advokātu honorāru tarifa apstiprināšanu pieņēma vienpadsmit mēnešus pēc CNF
iesniegtā projekta. Arī 2004. gadā varēja konstatēt valsts uzraudzību lēmuma pieņemšanas procesā, tādēļ ka Consiglio di Stato
sākotnēji attiecās to apstiprināt, jo uzskatīja, ka tās rīcībā nav visa informācija, kas vajadzīga, lai pieņemtu savu atzinumu par tai iesniegto tarifu projektu. Varētu apgalvot, ka valsts tiesa labāk nekā Tiesa veiktu praktisko vērtējumu. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka tās rīcībā bija vajadzīgie fakti, lai pati veiktu šo vērtējumu. Tā kā abās pamata prāvās apstiprinātos honorārus nosaka 1990. un 1994. gada ministra dekrēti, tad šis jautājums no jauna nav jāizskata. Tomēr, ja nākotnē kāda Itālijas tiesa vērsīsies Tiesā ar jautājumu par strīdu, kurš attiecas uz faktiem, kurus regulē vēlāk pieņemts dekrēts, varbūt būtu piemēroti uzdot valsts tiesai pienākumu izskatīt faktisko valsts uzraudzību lēmuma pieņemšanas procesā, kura rezultātā tika pieņemts šis dekrēts.
40. Pat tad, ja advokāta honorāru tarifa piemērošana nopietni ierobežo konkurenci advokātu starpā, tomēr, tā kā Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino
konstatējusi, ka šo tarifu noteica valsts un tas neizrietēja no valsts pilnvaru deleģēšanas uzņēmumu grupai, nav šaubu par tā tiesiskumu attiecībā uz EKL 10. un 81. pantu. Turpretī vēl ir jāpārbauda, vai šāds secinājums paliek spēkā, neņemot vērā tarifa piemērošanas jomu. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas tieši uz to.
B – Ārpustiesas pakalpojumu iekļaušanas advokāta honorāru tarifa piemērošanas jomā atbilstība Kopienu konkurences tiesībām
41. Ārpustiesas pakalpojumi ir jānošķir no pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar tiesvedību tiesā. 4. panta 1. punkts Padomes 1977. gada 22. marta Direktīvā 77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību sniegt pakalpojumus (34), nošķir darbības saistībā ar klienta pārstāvību un aizstāvību tiesā vai valsts iestādēs no visām pārējām darbībām. Varētu izvirzīt argumentu par to, ka ārpustiesas juridisko pakalpojumu tirgus atšķiras no juridisko pakalpojumu, kas sniegti saistībā ar tiesvedību tiesā, tirgus. Pirmajā gadījumā ir mazāka informācijas asimetrija starp advokātu un viņa klientu, jo šādu pakalpojumu saņēmēji biežāk vēršas pie advokāta, tādēļ viņi var labāk izvērtēt sniegtā pakalpojuma kvalitāti.
42. Advokāta honorāru tarifā, kas izriet gan no 1990. gada, gan 1994. gada ministra dekrētiem, turklāt ir paredzēti īpaši noteikumi par pakalpojumiem, kas, pirmkārt, sniegti saistībā ar tiesvedību tiesā tiklab civiltiesā, kā administratīvajā tiesā vai krimināltiesā, un, otrkārt, par ārpustiesas pakalpojumiem. Juridiskie pakalpojumi, kas sniegti tiesvedības tiesā ietvaros, tieši skar indivīdu piekļuvi tiesai. Praksē juridiskā palīdzība bieži tiek saistīta ar šāda veida pakalpojumiem (35) .
43. Īpaši neatsaucoties uz ārpustiesas pakalpojumu raksturīgajām īpašībām, Komisija savos rakstveida apsvērumos lietā Macrino
un Capodarte, kā arī tiesas sēdē aizstāvēja tēzi, saskaņā ar kuru būtu jāatgriežas pie Tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino
pieņemtā risinājuma, lai konstatētu, ka ar konkurenci ierobežojošu valsts pasākumu tiek pārkāpts EKL 10. un 81. pants, ja vien to nevar pamatot ar vispārējo interešu mērķiem un ja tas nav samērīgs ar šiem mērķiem. Pieņemot šādu nostāju, Komisija pievienojas ģenerāladvokātu Ležē un Džeikobsa izvirzītajiem argumentiem, kas minēti šo secinājumu 30. punktā.
44. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ, manuprāt, iepriekš minētais spriedums lietā Arduino
neļauj to aplūkot citādi kā izņēmumu, piemērojot EKL 81. pantu, lasot to kopā ar EKL 10. pantu, šāda veida valsts pasākumiem, kaut gan tas rada pastiprinātas ar konkurenci nesaderīgās sekas uz tarifu, kas piemērojams tikai juridiskajiem pakalpojumiem. Šajā spriedumā izdarītie secinājumi balstās uz visa apstrīdētā tiesiskā regulējuma valstisko raksturu, proti, advokāta honorāru tarifu, nevis uz iespējamo ar konkurenci nesaderīgo seku specifisko raksturu, kas ir atkarīgs no attiecīgo juridisko pakalpojumu dažādajiem veidiem.
45. Turpretī valsts tiesai, kad tā interpretē valsts tiesību aktus, un ja tai šajā jomā ir piešķirta diskrecionārā vara, ir pienākums izvēlēties tādu interpretāciju, kas ir pēc iespējas atbilstošāka Kopienu tiesībām un kas visiespējamāk sasniegs tās mērķus (36) . No dekrēta–likuma 60. panta izriet, ka tiesa diskrecionārā veidā un bez motivēta lēmuma var noteikt honorāru par ārpustiesas pakalpojumiem minimālās un maksimālās robežas; ar pienācīgi motivētu lēmumu tiesa var neievērot tarifa minimālās un maksimālās robežas (37) . Tā rezultātā un, lai nepalielinātu tarifa ar konkurenci nesaderīgās sekas, valsts tiesai būs pienākums, cik vien iespējams, izmantot rīcības brīvību, kolīdz tai būs jāizšķir strīds par honorāru summu, ko par ārpustiesas pakalpojumiem paredz minētais tarifs.
46. Nobeigumā es iesaku Tiesai atzīt, ka no iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
izriet, ka ar EKL 81. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 10. pantu, ir saderīgs valsts pasākums, ar ko nosaka advokāta honorāru tarifu pat attiecībā uz ārpustiesas pakalpojumiem, ar nosacījumu, ka šis pasākums ir pakļauts valsts pārraudzībai, un ja tiesas pilnvaras atkāpties no tarifā noteiktās summas interpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām tā, lai ierobežotu minētā pasākuma ar konkurenci nesaderīgās sekas.
C – Aizlieguma atkāpties no advokātu honorāra tarifa atbilstība Kopienu konkurences tiesībām
47. Lietā Cipolla
uzdotais jautājums ir par aizliegumu advokātiem un viņu klientiem atkāpties no advokātu honorāra tarifa, kas izriet no 1994. gada ministra dekrēta. Kā jau es to atgādināju šo secinājumu 5. punktā, saskaņā ar likuma Nr. 794 24. pantu: “nevar atkāpties no [..] minimālajiem honorāriem, kurus nosaka tarifs par advokāta pakalpojumiem. Jebkura atkāpes ietveroša vienošanās nav spēkā”. Tomēr ir jāatzīmē, ka šim aizliegumam ir absolūts spēks tikai starp advokātu un viņa klientu, jo turpretī tiesai ir atļauts atkāpties no šī tarifa (38) .
48. No iepriekš 45. punktā minētā dekrēta–likuma 60. panta izriet, ka honorārus diskrecionārā veidā nosaka tiesa, ievērojot minimālās un maksimālās robežas. Pieņemot motivētu lēmumu, tiesa turklāt var neievērot tarifa minimālās un maksimālās robežas. Tādas pašas pilnvaras ir tiesai attiecībā uz juridiskajiem pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar tiesvedību tiesā.
49. Ir taisnība, ka jautājums par aizlieguma atkāpties no advokāta honorāru tarifa atbilstību EKL 81. un 10. pantam nav īpaši minēts iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino . Iespējas atkāpties no minētā tarifa ierobežojoša valsts tiesas interpretācija pastiprinātu šī tarifa ar konkurenci nesaderīgās sekas, ievērojami samazinot cenu konkurenci advokātu starpā. Tādēļ, lai nodrošinātu Kopienas konkurences tiesību lietderīgo iedarbību, valsts tiesai tiesību akti ir jāinterpretē tā, lai šīs ar konkurenci nesaderīgās sekas būtu pēc iespējas mazākas (39) .
50. Rezultātā es iesaku uz lietā Cipolla
uzdoto jautājumu atbildēt tā, ka no iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
izriet, ka ar EKL 81. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 10. pantu, ir saderīgs valsts pasākums, kas aizliedz advokātiem un viņu klientiem atkāpties no advokāta honorāru tarifa, ar nosacījumu, ka pasākums bijis pakļauts faktiskai valsts pārraudzībai un ka tiesas pilnvaras atkāpties no noteiktā tarifa tiek interpretētas atbilstoši Kopienu tiesībām tā, lai ierobežotu šī pasākuma ar konkurenci nesaderīgās sekas.
D – Advokāta honorāru tarifa atbilstība pakalpojumu sniegšanas brīvības principam
51. Advokātu sniegtie juridiskie pakalpojumi ir pakalpojumu sniegšana EKL 50. panta izpratnē (40) . EKL 49. pants aizliedz ierobežot dalībvalstu pilsoņiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī nekā pakalpojumu saņēmējs, pakalpojumu sniegšanas brīvību. Vispārējā veidā judikatūra ir nosodījusi pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, kas paredz pakalpojumu saņēmēja pārvietošanu (41) vai tikai pašu pakalpojumu pārvietošanu (42) .
52. EKL 52. panta 1. punkts pilnvaro Eiropas Savienības Padomi pieņemt direktīvas, lai īstenotu noteiktu pakalpojumu liberalizāciju. Uz šāda pamata tika pieņemta Direktīva 77/249. Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā īpaši paredzēts, ka darbības saistībā ar klienta pārstāvēšanu tiesvedības procesā vai valsts iestādēs veic katrā uzņemošajā dalībvalstī saskaņā ar nosacījumiem, kuri piemērojami attiecībā uz šajā valstī reģistrētajiem advokātiem, izņemot jebkurus nosacījumus, kas prasa uzturēšanās tiesības šajā valstī vai reģistrāciju šīs valsts profesionālā organizācijā.
53. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “valsts pieņemti pasākumi, kas var ierobežot vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā paredzēto pamatbrīvību īstenošanu”, ir ierobežojumi (43) .
54. Lai noteiktu, vai EKL 49. pants un Direktīva 77/249 pieļauj tādus valsts noteikumus, kas apstrīdēti pamata prāvā, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tie ietver pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, lai noteiktu, otrkārt, vai to var pamatot ar iemesliem, kas minēti EKL 46. panta 1. punktā, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 55. pantu, vai arī to var pamatot ar vispārējām imperatīvām interesēm.
1) Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums
55. Pakalpojumu sniegšanas brīvības principa tāpat kā pārējo brīvību mērķis ir veicināt valsts tirgus atvēršanu, paredzot pakalpojumu sniedzējiem un viņu klientiem iespēju pilnībā izmantot Kopienas iekšējo tirgu. Tas nozīmē, ka vienlaicīgi tiek atļauts šiem pakalpojumu sniedzējiem veikt starpvalstu darbības un patērētājiem tiek dota pieeja pakalpojumiem, kurus sniedz citās dalībvalstīs reģistrēti pakalpojumu sniedzēji. Tādējādi pakalpojumu sniegšanas brīvība ir daļa no “dalībvalstu pilsoņu pamatstatusa” (44), kas radies no Eiropas pilsonības, kuras starpvalstu dimensiju tas simbolizē.
56. Šā mērķa īstenošanai dalībvalstīm ir jāņem vērā pasākumu, kurus tās veic, lai regulētu savu valsts tirgu, radītā ietekme uz citās dalībvalstīs reģistrētu pakalpojumu sniedzēju brīvu pakalpojumu sniegšanu. Šajā sakarā tā nav tikai diskriminācija pilsonības dēļ, kas ir aizliegta, bet ir aizliegta arī diskriminācija, kas starpvalstu darbības veikšanai uzliek papildu izmaksas vai traucē citās dalībvalstīs reģistrētu pakalpojumu sniedzēju piekļuvi valsts tirgum (45) .
57. Līdzīgā kontekstā var izvērtēt visas četras brīvības. Preču brīvas aprites jomā spriedumā lietā Deutscher Apothekerverband (46) Tiesa nosodīja valsts pasākumu tā iemesla dēļ, ka tas bija nelabvēlīgāks pret aptiekām, kas atradās ārpus Vācijas teritorijas, nekā pret tām, kas atradās Vācijā, tādējādi atņemot tām, kas atrodas ārpus Vācijas teritorijas, iespēju piekļūt Vācijas tirgum. Arī spriedumā lietā CaixaBank France (47), kas attiecās uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, bija atsauce uz kritēriju par piekļuvi tirgum. Līdzīgs viedoklis tika piemērots pakalpojumu sniegšanas jomai iepriekš minētajā spriedumā lietā Alpine Investments (48) . Tiesa arī sprieda, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā tika noteikts nelabvēlīgāks regulējums pret ienākumiem no kapitāla, kam nav Somijas izcelsmes, nekā pret dividendēm, ko izmaksā Somijā dibinātas sabiedrības, ierobežo kapitāla brīvu apriti (49) .
58. Visos šajos spriedumos pieņemtā kopējā vadlīnija, manuprāt, ir tāda, ka pārvietošanās brīvības ierobežojumu rada jebkura valsts politika, kuras rezultātā attieksme pret starpvalstu situācijām ir nelabvēlīgāka par attieksmi pret tīri valstiskām situācijām (50) . Izņemot šo atkāpi, dalībvalstis var brīvi regulēt ekonomisko darbību savā teritorijā, jo brīvas aprites īstenošanas mērķis nav saskaņot valsts tiesisko regulējumu (51) .
59. Nelabvēlīgāka attieksme pret starpvalstu situācijām var izpausties dažādos veidos. Bieži tā izpaužas kā kavēklis piekļuvei valsts tirgum, vai nu aizsargājot šajā tirgū nostiprinātās pozīcijas, vai padarot grūtāku starpvalstu pakalpojumu sniedzēju piedalīšanos šajā tirgū. Pamata prāvā apstrīdētie Itālijas tiesību akti ir jāizvērtē, ņemot vērā šo kritēriju.
60. Šajā gadījumā, kaut gan apstrīdētajā tiesiskajā regulējumā noteiktais advokātu honorāru tarifs ir vienādi piemērojams gan advokātiem, kas reģistrēti Itālijā, gan citās dalībvalstīs reģistrētiem advokātiem, kas vēlas sniegt pakalpojumus Itālijā, tas tomēr ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību vairākos gadījumos, kad citās dalībvalstīs reģistrēti advokāti atrodas nelabvēlīgākā situācijā nekā viņu Itālijas kolēģi.
61. Vispirms ir jākonstatē, ka tarifs ir izstrādāts, ņemot vērā tikai Itālijas advokātu situāciju, neparedzot starpvalstu situācijas (52) . Tādējādi ir jāizvērtē, vai honorāru noteikšanai ir specifiski kritēriji advokātiem, kas reģistrēti Itālijā, vai tos var piemērot arī advokātiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs. Daži tarifa noteikumi varētu radīt pārvietošanās brīvības ierobežojumus. Pirmkārt, tie ir minētajā tarifā noteiktā honorāru minimālā un maksimālā likme. Minēšu arī citus tarifa noteikumus, kas varētu izrādīties apšaubāmi attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvības principu. Lai pierādītu, ka šie noteikumi ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, es izskatīšu katra šī noteikuma sekas uz starpvalstu situācijām atsevišķi.
a) Tarifā noteiktā honorāru minimālā likme
62. Vai tarifā noteiktā honorāru minimālā likme ierobežo advokātu, kas reģistrēti ārpus Itālijas, pakalpojumu sniegšanas brīvību?
63. No jau iepriekš iedibinātās Tiesas judikatūras izriet, ka valsts sistēmas, ar ko regulē cenas un kas ietver aizliegumu pārdot par cenu, kas ir zemāka par noteikto minimumu, “nav pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, bet tie var radīt šādas sekas, ja cenu līmenis ir tāds, ka ievestās preces būtu nelabvēlīgākā situācijā nekā tām līdzīgās valsts preces vai nu tādēļ, ka, izpildot izvirzītos priekšnosacījumus, tās nevarētu pārdot ar peļņu, vai tādēļ, ka zustu no konkurences gūtais labums, kas izriet no zemākām pašizmaksas cenām” (53) .
64. Šo argumentāciju par preču brīvu apriti Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā CaixaBank France transponēja uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību. Tiesa konstatēja, ka Francijas tiesiskais regulējums, ar ko aizliedz samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem, “bija nopietns šķērslis viņu darbībai [..], kas ietekmē to pieeju tirgum”, jo liedz ārvalstu sabiedrībām “efektīvi konkurēt ar kredītiestādēm, kas ir tradicionāli nodibinātas iestādes dalībvalstī” (54) . Tāpat saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību ir jāpārliecinās par to, vai ārpus Itālijas reģistrēto advokātu konkurences priekšrocības nezūd šīs dalībvalsts tiesiskā regulējuma dēļ. Ir jāsalīdzina citās dalībvalstīs reģistrētu advokātu situācija ar to viņu kolēģu situāciju, kas jau ir reģistrēti Itālijā.
65. Tarifā noteiktā honorāru minimālā likme liedz advokātiem, kuri ir reģistrēti dalībvalstī, kas nav Itālijas Republika, sniegt juridiskos pakalpojumus šajā valstī par cenām, kas ir zemākas par šo minimumu, kaut gan viņiem būtu iespēja to darīt, ņemot vērā, piemēram, viņu specializēšanos noteiktā nozarē (55) . Honorāru minimālās likmes diskriminējošo ietekmi pastiprinātu tas, ka šo honorāru līmenis izriet no tarifa, ko izstrādāja CNF, kuras sastāvā ietilpst tikai Itālijā praktizējoši advokāti un kas, kā to tiesas sēdē atzina Itālijas valdība, ņem vērā tikai valsts advokātu izdevumus (56) . Tātad minimālie honorāri ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums tiktāl, ciktāl tie izslēdz no konkurences advokātus, kas reģistrēti ārpus Itālijas. Pretēji tam, ko apgalvo Vācijas valdība, šo secinājumu neietekmē fakts, ka konkurence starp advokātiem nav tikai par cenu, bet arī par sniegto pakalpojumu kvalitāti. Tiem Itālijas pilsoņiem, kas vēlas izmantot citā dalībvalstī reģistrēta advokāta pakalpojumus, pilnībā tiek atņemta iespēja izmantot kopējā tirgus priekšrocības, jo viņiem ir liegta piekļuve juridiskajiem pakalpojumiem par zemāku cenu nekā tā, kas ir noteikta Itālijas tarifā, pat tad, ja šie pakalpojumi ir pieejami citās dalībvalstīs.
b) Tarifā noteiktā honorāru maksimālā likme
66. Apstrīdētajā tarifā ir noteikta arī honorāru maksimālā likme, kuru advokāti, kas savas pakalpojumus sniedz Itālijā, nevar pārsniegt, neņemot vērā viņu reģistrācijas vietu.
67. Judikatūrā jau ir izskatītas cenu shēmas, kurās paredzētas maksimālās cenas. No šīs judikatūras izriet, ka, ja maksimālās cenas rezultātā samazinās importētāju tirdzniecības peļņa, kuriem no šīs cenas ir jāatņem ievešanas izdevumi, tas ir pretēji preču aprites brīvībai (57) . Maksimālo cenu nosodīšana ir izteikta vispārējā veidā: pastāv brīvas aprites ierobežojums, “ja cenu politika ir tāda, ka pārdot ievestās preces ir neiespējami vai grūtāk nekā valsts preces” (58) .
68. Šajā gadījumā nav nozīmes spriedumam lietā AMOK (59), kuru tiesas sēdē minēja Vācijas valdība, lai apstrīdētu, ka tarifs ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šajā spriedumā Tiesa izskatīja Vācijas procesuālos noteikumus, kas summai par advokāta izdevumiem, ko tiesa piespriež atmaksāt, uzliek kā griestus to advokātu tarifiem, kas ir reģistrēti Vācijā. Atšķirībā no šajā lietā minētā tiesiskā regulējuma Vācijas tarifs tomēr pieļauj, ka ārvalstu advokāti un viņu klienti brīvi var vienoties par honorāriem (60) .
69. Papildu izmaksas, kas advokātiem var rasties no tā, ka viņi sniedz pakalpojumus Itālijā, kaut gan ir reģistrēti citā dalībvalstī, būtu tikai tās, kas radušās no ceļa izdevumiem, lai satiktos ar viņu klientiem vai lai aizstāvētu klientu Itālijas tiesā (61) . Taču honorāru maksimālā likme ir noteikta, tikai ņemot vērā Itālijā reģistrētu advokātu situāciju. Tā rezultātā šādi honorāri samazina to advokātu peļņu, kas ir reģistrēti ārpus Itālijas, attiecībā pret šajā valstī reģistrētu advokātu peļņu. Vismaz no šāda viedokļa maksimālais honorāru tarifs ierobežo starpvalstu juridisko pakalpojumu sniegšanu.
70. Turklāt minētā tarifa maksimālie griesti varētu kavēt pakalpojumu sniegšanas brīvību, liedzot pienācīgi samaksāt par citās dalībvalstīs nekā Itālijā reģistrētu advokātu sniegto pakalpojumu kvalitāti, tādēļ tie advokāti, kas prasa lielus honorārus, nevēlētos sniegt pakalpojumus Itālijā.
c) Citi iespējamie pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi, kas izriet no aizlieguma atkāpties no tarifa
71. Piemērojot gan 1990. gada, gan 1994. gada ministra dekrētus, advokātiem, kas darbojas Itālijā, ir pienākums aprēķināt samaksu par pakalpojumiem, ņemot vērā juridisko pakalpojumu ierobežoto sarakstu, kas iekļauts tarifā. Principā viņiem ir aizliegts noteikt honorāru summu, izmantojot citu metodi, piemēram, ņemot vērā laiku, ko lietas izskatīšanai ir veltījis katrs darbinieks atkarībā no viņa profesionālā līmeņa. Tomēr šīs abas metodes dod iespēju klientam izprast honorāru summu, kas viņam ir jāmaksā, un vienādi samazina informācijas asimetriju, kāda pastāv starp advokātu un viņa klientu. Katrā ziņā pienākuma uzlikšana advokātiem, kas reģistrēti ārpus Itālijas un kas izmanto savas tiesības tur sniegt pakalpojumus, aprēķināt honorārus, vadoties pēc tarifā noteiktajām pakalpojumu kategorijām, rada tiem papildu izmaksas. Ja viņi parasti izmanto citu aprēķina metodi, viņi būs spiesti no tās atteikties, vismaz saistībā ar Itālijā sniegtajiem pakalpojumiem. Tā rezultātā citās dalībvalstīs reģistrētajiem advokātiem, kas sniedz pakalpojumus Itālijā, uzliktais pienākums aprēķināt maksu par pakalpojumiem, vadoties pēc tarifā paredzētajām pakalpojumu kategorijām, rada papildu izmaksas, un tas būtu jāuzskata par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.
72. 1994. gada ministra dekrēta par strīdiem komerctiesā, civiltiesā un administratīvajā tiesā (62) 15. pantā, kurā paredzēts, ka advokāti var aprēķināt izdevumus par fiksēto summu 10 % apmērā no viņu honorāru summas un no tiesas izdevumiem, netiek ņemta vērā faktisko situāciju dažādība (63) . Šajā pantā nav paredzētas pārrobežu situācijas, kurās izdevumi varētu pārsniegt šo noteikto summu. Tādējādi tā būtu nelabvēlīga advokātiem, kas izmanto viņiem paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību Itālijā.
73. Honorārus par gūtajiem panākumiem arī nosaka 1990. gada ministra dekrēts, kas piemērojams tiesvedībai komerctiesā, civiltiesā vai administratīvajā tiesā, jo tā 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šie honorāri ir jāiekļauj divu paredzēto maksimālo tarifu robežās (64) . Ārvalstu advokātiem, kas sniedz pakalpojumus Itālijā, šie noteikumi liedz brīvi noteikt honorārus, kas jāsedz viņu klientiem. Tādējādi citās dalībvalstīs reģistrētiem advokātiem tiek liegts īpaši efektīvs veids, kā iekļūt Itālijas tirgū (65) .
74. Parasti, kamēr Itālijā reģistrēti advokāti var sadalīt izdevumus advokātu biroja ietvaros, ņemot vērā tarifā noteiktos honorārus, tikmēr citās dalībvalstīs reģistrētiem advokātiem nav iespējams sadalīt izmaksas, ņemot vērā Itālijas tarifu, jo principā viņi Itālijā veic tikai daļēju darbību.
75. Visos šajos gadījumos advokātu honorāru tarifs ir šķērslis citās dalībvalstīs reģistrētu advokātu pakalpojumu sniegšanas brīvībai Itālijas tirgū. Līdz ar to šķiet, ka dekrēts–likums ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē, un tagad ir jāpārbauda, vai to var attaisnot. Tā kā netika sniegts neviens arguments par EKL 46. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 55. pantu (66), es izskatīšu tikai vienu attaisnojumu, ņemot vērā vispārējās imperatīvās intereses. Tā kā personas, kas iestājušās lietā, savus argumentus koncentrēja uz jautājumu par honorāru minimālo likmi, es vispirms izskatīšu šo jautājumu.
2) Iespējamais attaisnojums pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumam, kuru radīja honorāru minimālās likmes noteikšana
76. Savos rakstveida apsvērumos, kā arī tiesas sēdē Meloni un Itālijas un Vācijas valdības izvirzīja argumentus, lai attaisnotu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, kuru radīja honorāru minimālās likmes noteikšana Itālijas tiesiskajā regulējumā, ko apstrīd pamata prāvā. Viņu attaisnojumi aptver divus aspektus.
a) Princips par iespēju vērsties tiesā
77. Meloni un Vācijas valdība atsaucas uz principu par iespēju vērsties tiesā un uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu kā uz vispārējām imperatīvām interesēm. Meloni min Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECTK) 6. pantu, kā arī Itālijas Konstitūcijas 24. pantu.
78. Tiesības vērsties tiesā ir atzītas par Kopienu tiesību pamatprincipu (67) . Tiesa ir nospriedusi, ka krimināltiesību jomā šīs tiesības var ietvert arī tiesības uz advokāta sniegtu aizstāvību (68) . Arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (69) 47. panta 2. un 3. punktā paredzēts, ka “ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību. Juridiskā palīdzība tiek sniegta tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu, ciktāl šī palīdzība ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu tiesiskuma īstenošanu”.
79. Vācijas valdība uzskata, ka, ja atceltu honorāru minimālo likmi, honorārus aprēķinātu, vadoties pēc lietai veltītā laika, tā rezultātā honorāri, kas būtu jāmaksā par atkārtotām prasībām par nelielas summas samaksu, salīdzinājumā ar strīda summu būtu samērā augsti. Šāda sistēma nostādītu personas, kurām ir zemi ienākumi, neizdevīgākā stāvoklī. Tiesas sēdē Vācijas valdība paskaidroja, ka honorāru minimālo likmi lietās, kurās strīda mantiskā vērtība ir maza, varētu noteikt zemāku par izmaksām, bet pastāvētu iespēja to kompensēt ar citās lietās piemērojamo honorāru minimālo likmi.
80. Tomēr nav skaidrs, kādā veidā, nosakot honorāru minimālo likmi, varētu garantēt visiem pilsoņiem vienādu iespēju vērsties tiesā. Tieši pretēji, kā to tiesas sēdē atzīmēja Komisija, ja šāds būtu pamata prāvā apstrīdētā Itālijas tiesiskā regulējuma mērķis, būtu tikai jānosaka honorāru maksimālā likme, lai izvairītos no tā, ka honorāri pārsniedz noteiktas robežas. Turklāt es šajā tiesiskajā regulējumā nesaskatu acīmredzamu saikni starp honorāru minimālās likmes noteikšanu un advokātu iespēju saglabāt taisnīgu atalgojumu, kompensējot dažās lietās neapmaksātās izmaksas ar citās lietās saņemtajiem honorāriem. Vācijas valdības šajā jautājumā izvirzītais pamatojums, manuprāt, ir tikai t eorētisks. Šādos apstākļos šķiet, ka honorāru minimālās likmes noteikšana par advokātu sniegtajiem pakalpojumiem nevarētu sasniegt likumīgo mērķi nodrošināt ikvienam pilsonim iespēju vērsties tiesā. Sarežģītāk ir noteikt, vai honorāru minimālās likmes noteikšana veicina vienlīdzīgu pieeju tiesai. Šis jautājums ir saistīts ar otro izvirzīto attaisnojumu par advokātu profesijas pienācīgu darbību.
b) Advokātu profesijas pienācīga darbība
81. Paralēli Itālijas valdība savus argumentus pamato ar advokāta profesijas organizēšanas pienākumiem, kas minēti iepriekš minētā sprieduma lietā Wouters  u.c. 97. un 122. punktā. No šī sprieduma izriet, ka mērķis “izstrādāt organizēšanas, kvalifikācijas, profesionālās ētikas, kontroles un atbildības noteikumus, kas juridisko pakalpojumu beigu patērētājiem sniedz nepieciešamās garantijas par integritāti un pieredzi, un pareizu tiesvedību”, var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (70) .
82. Ja dalībvalstis var brīvi noteikt procesuālo un strīdu tiesvedības iekšējo kārtību (71), kā arī noteikt advokāta profesijas pildīšanas nosacījumus (72), valsts rīcības brīvību tomēr pārrauga Kopienu tiesības. Tādēļ dalībvalstīm ir jāpierāda, kādā veidā honorāru minimālās likmes noteikšana var garantēt šīs profesijas pārstāvju pienācīgu darbību.
83. Galvenais arguments, ko tiesas sēdē izvirzīja gan Itālijas valdība, gan Vācijas valdība, attiecas uz varbūtību, ka pārāk sīva konkurence starp advokātiem pārvērstos par konkurenci, kas balstīta uz cenām, kā rezultātā pasliktinātos sniegto pakalpojumu kvalitāte, kas kaitētu patērētājiem. Šo risku vēl pastiprinātu fakts, ka juridisko pakalpojumu tirgu raksturo informācijas asimetrija starp advokātu un patērētājiem, kuriem nav pieejami nepieciešamie kritēriji, lai izvērtētu viņiem sniegto pakalpojumu kvalitāti (73) .
84. Itālijas valdība piebilst, ka tikai minimālas cenas esamība nodrošinātu advokātu interešu nošķiršanu no viņu klientu interesēm. Sniegt sliktas kvalitātes pakalpojumus par zemu cenu būtu advokāta interesēs, bet izrādītos pretēji viņa klienta interesēm. Šī valdība norāda arī nepieciešamību saglabāt advokāta profesijas cieņu, nosakot minimālo honorāru summu. Attiecībā uz šo argumentu minētā valdība nepaskaidro nedz, kādā veidā šis pasākums aizsargātu advokāta profesijas cieņu, nedz, kādēļ šāds pasākums būtu nepieciešams vienīgi šai profesijai un nevis citiem pašnodarbinātajiem.
85. Kaut gan Tiesa šo jautājumu neizskatīja iepriekš minētajā spriedumā lietā Arduino, ģenerāladvokāts Ležē savos secinājumos uzdeva jautājumu par iespēju pamatot honorāru minimālās likmes noteikšanu, lai garantētu advokātu sniegto pakalpojumu kvalitāti. Savu secinājumu 117. punktā viņš izteica savas šaubas šādi: “nav skaidrs, kādā veidā obligāto cenu shēma liegtu šīs profesijas pārstāvjiem sniegt sliktas kvalitātes pakalpojumus, ja viņiem trūkst kvalifikācijas, kompetences un morālās izpratnes”.
86. Ģenerāladvokāta Ležē šaubas apstiprina arī ekonomiskā literatūra, saskaņā ar kuru neesot pierādīts, ka minimālo honorāru atcelšana sistemātiski novestu pie sniegto juridisko pakalpojumu pasliktināšanās (74) . Nesniedzot pierādījumus, Vācijas valdība tomēr mēģināja minēt “negatīvo cēloņsakarību”, kas, pēc šīs valdības domām, izriet no fakta, ka, ja honorāri ir zemāki par noteiktu summu, pakalpojumu kvalitāte nav garantēta. Bet tas nozīmē, ka šo kvalitāti garantē, ja honorāri ir lielāki par zināmu summu. Šāds apgalvojums pats par sevi nav pietiekams, lai attaisnotu minimālās honorāru summas noteikšanu. Tas uzliek pienākumu pierādīt, ka, atceļot minimālo honorāru summu, automātiski pasliktinātos juridisko pakalpojumu kvalitāte.
87. Lai Itālijas valdības minētais attaisnojums kompensētu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ko rada pamata prāvā apstrīdētais tiesiskais regulējums, ir jānosaka tiešā saikne starp šo tiesisko regulējumu un advokāta profesijas pienācīgu darbību. Šī tiesiskā regulējuma diskriminējošās sekas no tā, ka honorāru minimālo likmi aprēķina saistībā ar materiālo situāciju, kādā atrodas valsts advokāti, un, ņemot vērā, ka šo noteikumu izstrādē galvenokārt piedalās CNF, uzliek pienākumu to īpaši attaisnot. Kaut gan mērķis nodrošināt šīs profesijas pienācīgu darbību ir likumīgs, Itālijas valdība nav pierādījusi, kādā veidā honorāru minimālās likmes noteikšana būtu piemērota tā sasniegšanai. Sakarā ar to, ka jau pastāv liela starpība starp honorāru maksimālo un minimālo likmi, tas neveicina tendenci sniegt sliktas kvalitātes juridiskos pakalpojumus par zemu cenu. Itālijas Republika nav pierādījusi, ka pastāv saikne starp honorāru summu un sniegto pakalpojumu kvalitāti un ka it īpaši pakalpojumiem par zemām cenām būs slikta kvalitāte. Šādu secinājumu var apstiprināt, ņemot vērā situāciju citās dalībvalstīs, kurās nepastāv cenu kontroles sistēma. Advokātu honorārus, šķiet, nosaka, balstoties uz virkni faktoru: zināmas pakāpes specializāciju, iekšējo organizāciju, pašizmaksu samazinājumu, nevis tikai vai galvenokārt ņemot vērā sniegto pakalpojumu kvalitāti.
88. Katrā ziņā Itālijas valdība nav noskaidrojusi, vai pastāv cita alternatīva, kas pakalpojumu sniegšanas brīvību ierobežotu mazāk nekā šis pasākums (75) . Vispirms ir jāatzīmē, ka kvalitāti var pārbaudīt citādā veidā, kas ir alternatīva honorāriem, ko nosaka valsts vara, lai nodrošinātu advokāta profesijas pienācīgu darbību, samazinot informācijas asimetriju starp advokātu un viņa klientu. Komisija min trīs no tiem. Pirmais veids esot kontrolēt piekļuvi advokāta profesijai, izmantojot stingrus atlases kritērijus. Otra iespēja esot palielināt advokātu klientu iespēju apstrīdēt prasīto honorāru summu. Visbeidzot, stingru disciplināro noteikumu piemērošana atturētu advokātus no tādas rīcības pret viņu klientiem, kas neatbilst ētikai.
89. Šajā sakarā ir taisnība, ka noteicošais faktors nav tas, ka lielākajā daļā dalībvalstu, kā arī daudzās trešās valstīs nav noteikta honorāru minimālā likme, kas piemērojama advokātu sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem (76) . Vācijas un Itālijas valdības pamatoti iebilda pret šo argumentu, ka būtu jāatceļ iespēja brīvi regulēt juridisko profesiju organizācijas procedūru valsts tiesībās. Tomēr, tā kā nav skaidri pierādīts risks, kuru norādīja Itālijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika, citu dalībvalstu pieredze būtu svarīga, lai zināmā mērā apšaubītu, ka pastāv cēloņsakarība starp honorāru minimālās likmes noteikšanu un sniegto pakalpojumu augstāku kvalitāti.
90. Vācijas valdība mēģina arī pierādīt, ka minimālie honorāri iekļaujas plašākā sistēmā. Tā uzskata, ka advokātiem samaksātie honorāri ir jāizvērtē saistībā ar samaksātajiem izdevumiem, kas dod iespēju patērētājam paredzēt tiesvedības izmaksas. Šajā sakarā tā min iepriekš minēto spriedumu lietā AMOK, kurā tika izskatīti Vācijas noteikumi, saskaņā ar kuriem honorāri, kurus tiesvedības noslēgumā samaksāja lietas dalībnieks, kuram spriedums bija nelabvēlīgs, nevarēja pārsniegt tarifu, kas bija piemērojams Vācijā reģistrētiem advokātiem. Tomēr, ja tādas maksimālās summas ieviešana kā iepriekš minētajā lietā AMOK
apstrīdētie Vācijas noteikumi ļauj faktiski pastiprināt tiesisko drošību, šādu secinājumu nevar izdarīt no noteikumiem, kuros paredz minimālo honorāru summu, jo pēc definīcijas advokāti var noteikt par šo summu lielākus honorārus. Lai izpildītu šo prasību, mazāk ierobežojošs pasākums būtu tas, ja tiktu uzlikts pienākums iepriekš informēt patērētāju par honorāru, kas viņam būs jāmaksā, aprēķina metodi. Informācijas asimetrija tādējādi izlīdzinātos, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību mazāk ierobežojošus pasākumus nekā honorāru minimālās likmes noteikšana.
91. Savos rakstveida apsvērumos Vācijas valdība piebilst, ka aizliegums atkāpties no honorāru minimālās likmes nodrošina vienkāršu un efektīvu izdevumu atmaksāšanas principa piemērošanu. Ja advokātiem atļautu noteikt honorārus, kas ir mazāki par minimālo likmi, tas varētu novest pie tā, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, ir jāatmaksā lielāka summa nekā tā, kas jāmaksā lietas dalībniekam, kuram lēmums ir labvēlīgs, un tas sarežģītu pierādījumu iesniegšanu šajā jomā. Šajā sakarā ir tikai jāatzīmē, ka honorāru minimālās likmes atcelšana, bez šaubām, neradītu sekas, ko minēja šī valdība, bet gan samazinātu lietas dalībnieka, kuram lēmums ir nelabvēlīgs, izmaksas, jo viņam nevar prasīt atmaksāt summu, kas nav izdota.
92. Pat tad, ja pastāvētu saikne starp minimālo tarifu un sniegtajiem juridiskajiem pakalpojumiem, šie tarifi tomēr nevar pastāvēt attiecībā uz visiem juridiskajiem pakalpojumiem. Kolīdz juristi, kas nav advokāti, ievērojot atsevišķus priekšnosacījumus, var sniegt ārpustiesas padomus un viņi nav pakļauti minimālajam tarifam, šo tarifu saglabāšana šķiet nepamatota attiecībā uz šāda veida pakalpojumiem. Pretruna, par ko liecina saimnieciskās darbības subjektu, kas pakļauti minimālā tarifa piemērošanai, un saimnieciskās darbības subjektu, kas ir atbrīvoti no šī pienākuma, līdzāspastāvēšana vienā tirgū, neļauj uzskatīt, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu varētu attaisnot, atsaucoties uz pakalpojumu saņēmējiem sniegto pakalpojumu kvalitāti.
93. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, kas izriet no honorāru minimālās likmes noteikšanas, nevar attaisnot, pamatojoties uz vispārējām imperatīvām interesēm.
94. Visbeidzot, ir jāizskata pēdējie divi jautājumi. Kā tas tika norādīts iepriekš, pamata prāvā apstrīdētais Itālijas tiesiskais regulējums rada neskaidrības, jo tajā paredzēta ne tikai honorāru minimālā likme, bet arī to maksimālā likme. Tomēr iesniedzējtiesa šo aspektu nav minējusi. Attiecībā uz šādi konstatētu faktu ir tikai jāpiebilst, ka honorāru maksimālās likmes iespējamā attaisnojuma izvērtējums ir daudz sarežģītāks nekā honorāru minimālās likmes izskatīšana (77) un ka šis jautājums netika izskatīts. Manuprāt, prātīgāk būtu neizskatīt šo Itālijas tiesību aktu daļu, jo tā nav nepieciešama pamata prāvas atrisināšanai. Tomēr aizliegums atkāpties no honorāru minimālās likmes netieši izraisa arī aizliegumu atkāpties no honorāriem par gūtajiem panākumiem. Faktiski tie varētu būt zemāki par honorāru minimālo likmi un tātad būtu aizliegti. Ir arī taisnība, ka iepriekš minētā argumentācija šķiet piemērojama attiecībā uz šiem honorāriem, jo nav saiknes starp zemākas kvalitātes pakalpojumu sniegšanu un atļauju prasīt honorārus par gūtajiem panākumiem. Turklāt attaisnojumam saistībā ar iespēju vērsties tiesā iespēja noteikt honorārus par gūtajiem panākumiem, tieši pretēji, var to uzlabot, dodot iespēju lietas dalībniekiem, kuriem nav pietiekamu līdzekļu, vērsties tiesā, jo risku par izdevumiem sedz advokāts. Atsevišķos gadījumos, pateicoties honorāriem par gūtajiem panākumiem, ir iespēja celt tiesā kolektīvo prasību. Katrā ziņā šī aspekta izvērtējums nav būtisks, lai tiesa varētu lemt in concreto, un pat tad, ja tas ir nedalāmi saistīts ar honorāru minimālo likmi, manuprāt, ir prātīgāk neizskatīt šo jautājumu to iemeslu dēļ, kas jau minēti saistībā ar honorāru maksimālo likmi.
IV – Secinājumi
95. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atzīt:
Lietā C‑202/04:
Kā tas izriet no 2002. gada 19. februāra sprieduma lietā C‑35/99 Arduino
( Recueil, I‑1529. lpp.), ar EKL 81. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 10. pantu, ir saderīgs tāds valsts pasākums, kāds apstrīdēts šajā lietā un ar ko nosaka advokāta honorāru tarifu pat attiecībā uz ārpustiesas pakalpojumiem, ar nosacījumu, ka šis pasākums ir pakļauts faktiskai valsts pārraudzībai un ka tiesas pilnvaras atkāpties no tarifā noteiktās summas tiek interpretētas saskaņā ar Kopienu tiesībām tā, lai ierobežotu minētā pasākuma ar konkurenci nesaderīgās sekas.
Lietā C‑94/04:
Kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino, ar EKL 81. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 10. pantu, ir saderīgs tāds valsts pasākums, kas apstrīdēts šajā lietā un kas aizliedz advokātiem un viņu klientiem atkāpties no advokāta honorāru tarifa, ar nosacījumu, ka pasākums bijis pakļauts faktiskai valsts pārraudzībai un ka tiesas pilnvaras atkāpties no tarifa noteiktās summas tiek interpretētas atbilstoši Kopienu tiesībām tā, lai ierobežotu minētā pasākuma ar konkurenci nesaderīgās sekas.
Ar EKL 49. pantu nav saderīgs tāds valsts pasākums, kāds apstrīdēts šajā lietā, kas nosaka tarifu advokātu honorāru minimālajai summai.
(1) .
(2)  –	2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑35/99 ( Recueil, I‑1529. lpp.).
(3)  –	1933. gada 5. decembra GURI
Nr. 281.
(4)  –	1934. gada 30. janvāra GURI
Nr. 24.
(5)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Arduino, 6. punkts.
(6)  –	1994. gada 21. oktobra GURI
Nr. 247, 5. lpp.
(7)  –	1990. gada 18. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑297/88 un C‑197/89 Dzodzi
( Recueil, I‑3763. lpp., 33. un 34. punkts), 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑28/95 Leur‑Bloem
( Recueil, I‑4161. lpp., 24. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑167/01 Inspire Art
( Recueil, I‑10155. lpp., 43. punkts).
(8)  –	1981. gada 16. decembra spriedums lietā 244/80 Foglia
( Recueil, 3045. lpp., 18. punkts), 1995. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑422/93 līdz C‑424/93 Zabala Erasun  u.c. ( Recueil, I‑1567. lpp., 29. punkts) un 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑380/01 Schneider
( Recueil, I‑1389. lpp., 22. punkts).
(9)  –	2000. gada 5. decembra spriedums lietā C‑448/98 ( Recueil, I‑10663. lpp.).
(10)  –	2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑6/01 ( Recueil, I‑8621. lpp., 41. punkts).
(11)  –	Tas izriet no Itālijas Konstitūcijas 3. panta par vienlīdzības principu, ko 1995. gada 16. jūnija spriedumā Nr. 249 (1995. gada 21. jūnija GURI, 1 a Corte costituzionale
speciālā sērija Nr. 26) un 1997. gada 30. decembra spriedumā Nr. 443 (1998. gada 7. janvāra GURI, 1 a Corte costituzionale
speciālā sērija Nr. 1) ir interpretējusi Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa).
(12)  –	Attiecībā uz precēm Tiesa šādu argumentāciju piemēroja 1997. gada 7. maija spriedumā apvienotajās lietās no C‑321/94 līdz C‑324/94 Pistre  u.c. ( Recueil, I‑2343. lpp., 44. un 45. punkts), ko tā piemēroja arī attiecībā uz pakalpojumiem 1997. gada 5. jūnija spriedumā lietā C‑398/95 SETTG
( Recueil, I‑3091. lpp.), 1999. gada 29. aprīļa spriedumā lietā C‑224/97 Ciola
( Recueil, I‑2517. lpp., 11. un 12. punkts), kā arī 2001. gada 8. marta spriedumā lietā C‑405/98 Gourmet International Products
( Recueil, I‑1795. lpp., 37. un 38. punkts).
(13)  –	Codice civile
[Civillikums] 2233. pants regulē atlīdzību par pakalpojumu sniegšanu un nosaka: “atlīdzību, ja puses par to nav vienojušās un ja to nevar noteikt saskaņā ar spēkā esošajiem tarifiem vai praksi, nosaka tiesnesis pēc tās profesionālās organizācijas uzklausīšanas, kuras biedrs ir pakalpojuma sniedzējs” (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā Cipolla
tulkojums franču valodā, 3. lpp.).
(14)  –	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Dzodzi, Leur‑Bloem
un Inspire Art .
(15)  –	1982. gada 6. oktobra spriedums lietā 283/81 ( Recueil, 3415. lpp., 21. punkts).
(16)  –	Loģika, kas ir pamatā šai sistēmai, ir garantēt Kopienu tiesību vienveidīgu piemērošanu, neprasot, lai valsts tiesas uzdod prejudiciālu jautājumu ik reizi, kad rodas jautājums par Kopienu tiesību interpretāciju, bet arī neaizliedzot šīm tiesām uzdot prejudiciālus jautājumus pat tad, ja Tiesa par tiem jau ir spriedusi. Citādi valsts tiesas nevarētu lūgt Tiesai izdarīt izmaiņas tiesību interpretācijā, ko tā ir veikusi, kas ilgākā laika posmā novestu pie pilnībā negrozāmas judikatūras rašanās atsevišķās tiesību jomās (jo bieži vien Tiesai ir iespēja pārskatīt savu judikatūru tikai tad, ja tai ir uzdots prejudiciāls jautājums). Šāds aizliegums nepastāv pat tajās tiesību sistēmās, kurās precedenta noteikumus piemēro īpaši rūpīgi. Šajā sakarā Reglamenta 104. panta 3. punkts nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz valsts tiesai īpaši lūgt Tiesai izdarīt izmaiņas jau iedibinātā judikatūrā. Protams, Tiesai ir tiesības piekrist šai iespējai vai izdot rīkojumu, piemērojot minēto 104. panta 3. punktu, ar ko tā apstiprina savu judikatūru par konkrēto tiesību jautājumu.
(17)  –	Izņēmums šajā Tiesas nostājā ir atrodams 1993. gada 24. novembra spriedumā apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck
un Mithouard
( Recueil, I‑6097. lpp.), kurā Tiesa ņēma vērā savas iepriekš iedibinātās judikatūras sekas uz normām, kas piemērojamas sociālajā kontekstā, un uz tiesību sistēmām, kurām tās ir jāīsteno. Šī sprieduma 14. punktā Tiesa noteica: “ņemot vērā, ka tirgus dalībnieki aizvien biežāk atsaucas uz [EK] Līguma 30. pantu [jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 28. pants], lai apstrīdētu jebkādu tiesisko regulējumu, kas izpaužas kā to darījumu brīvības ierobežojums, pat tad, ja tas nav vērsts uz citu dalībvalstu izcelsmes precēm, Tiesa uzskata, ka ir jāpārskata un jāprecizē judikatūra šajā jomā”.
(18)  –	2000. gada 12. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98 ( Recueil, I‑6451. lpp.).
(19)  –	Triantafyllou, D. “Les règles de la concurrence et l’activité étatique y compris les marchés publics”, Revue Trimestrielle de Droit Européen, Nr. 1, 1996, 57. lpp., skat. īpaši 64. lpp.
(20)  –	1977. gada 16. novembra spriedums lietā 13/77 ( Recueil, 2115. lpp., 31. punkts).
(21)  –	2003. gada 9. septembra spriedums lietā C‑198/01 CIF
( Recueil, I‑8055. lpp., 46. punkts).
(22)  –	1987. gada 3. decembra spriedums lietā 136/86 Aubert
( Recueil, 4789. lpp., 23. punkts) un 1998. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑35/96 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑3851. lpp.); iepriekš minētais spriedums lietā Arduino, 35. punkts, un 2005. gada 17. februāra rīkojums lietā C‑250/03 Mauri
(Krājums, I‑1267. lpp., 30. punkts).
(23)  –	Ģenerāladvokāta Ležē secinājumi iepriekš minētajā lietā Arduino, 91. punkts, un ģenerāladvokāta Džeikobsa secinājumi lietā Albany
(1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑67/96, Recueil, I‑5751. lpp.), 184. punkts.
(24)  –	Secinājumu iepriekš minētajā lietā Arduino
91. punkts.
(25)  –	156.–165. punkts.
(26)  –	86.–91. punkts.
(27)  –	Secinājumu iepriekš minētajā lietā Pavlov  u.c., 161.–163. punkts.
(28)  –	Secinājumu iepriekš minētajā lietā Arduino
106. punkts.
(29)  –	317 U.S. 341 (1943).
(30)
–	Delacourt, J. un Zywicki, T. “The FTC and State Action: Evolving views on the proper role of government”, Antitrust Law Journal, 2005, 72. sēj., 1075. lpp.
(31)  –	2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑309/99 ( Recueil, I‑1577. lpp.).
(32)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Arduino, 41. punkts.
(33)  –	Skat. arī secinājumu iepriekš minētajā lietā Arduino
107. punktu.
(34)  –	OV L 78, 17. lpp.
(35)  –	Saskaņā ar 10. pantu Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvā 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos (OV L 26, 41. lpp.), juridiskā palīdzība attiecas arī uz ārpustiesas procedūrām, “ja tiesību aktos paredzēts, ka pusēm jāizmanto šādas procedūras, vai tiesa ir devusi strīdā iesaistītajām pusēm rīkojumu par šādu procedūru izmantošanu”.
(36)  –	Par valsts tiesas pienākumu interpretēt valsts tiesību aktus pēc iespējas atbilstošāk Kopienu tiesībām skat. 1984. gada 10. aprīļa spriedumu lietā 14/83 Von Colson
un Kamann
( Recueil, 1891. lpp.), 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑106/89 Marleasing
( Recueil, I‑4135. lpp.) un 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer  u.c. (Krājums, I‑8835. lpp.).
(37)  –	Itālijas valdības apsvērumos lietā Macrino
un Capodarte
minētā interpretācija.
(38)  –	Dekrēta–likuma 60. pants un iepriekš minētā sprieduma lietā Arduino
42. punkts.
(39)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietās CIF
un Pfeiffer  u.c.
(40)  –	1974. gada 3. decembra spriedums lietā 33/74 Van Binsbergen
( Recueil, 1299. lpp.).
(41)  –	Šajā sakarā skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83 Luisi
un Carbone
( Recueil, 377. lpp., 16. punkts).
(42)  –	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑288/89 Collectieve Antennevoorziening Gouda
( Recueil, I‑4007. lpp.), 1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑23/93 TV10
( Recueil, I‑4795. lpp.) un 1995. gada 10. maija spriedums lietā C‑384/93 Alpine Investments
( Recueil, I‑1141. lpp., 21. punkts).
(43)  –	1995. gada 30. novembra spriedums lietā C‑55/94 Gebhard
( Recueil, I‑4165. lpp., 37. punkts) un 2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑58/98 Corsten
( Recueil, I‑7919. lpp., 33. punkts). Skat. arī 2004. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑429/02 Bacardi France (Krājums, I‑6613. lpp., 31. punkts).
(44)  –	2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99 Grzelczyk
( Recueil, I‑6193. lpp.).
(45)  –	Skat. manu 2005. gada 7. aprīļa secinājumu lietā Marks & Spencer
(2005. gada 13. decembra spriedums lietā C‑446/03, Krājums, I‑10837. lpp.) 37.–40. punktu.
(46)  –	2003. gada 11. decembra spriedums lietā C‑322/01 ( Recueil, I‑14887. lpp., 74. punkts).
(47)  –	2004. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑442/02 (Krājums, I‑8961. lpp., 12. punkts).
(48)  –	Iepriekš minētā sprieduma 38. punktā ir norādīts, ka attiecīgais aizliegums “var tieši iespaidot pieeju pakalpojumu tirgum citās dalībvalstīs”. Savu secinājumu iepriekš minētajā lietā Bacardi France
59. punktā ģenerāladvokāts Ticano [ Tizzano ] norāda, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums izriet no tā, ka attiecīgie Francijas tiesību akti “tieši ierobežo pieeju [..] tirgum”.
(49)  –	2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02 Manninen
(Krājums, I‑7477. lpp., 23. punkts).
(50)  –	Iepriekš minētie secinājumi lietā Marks & Spencer .
(51)  –	Skat. ģenerāladvokāta Tezauro [ Tesauro ] secinājumu lietā Hünermund  u.c. (1993. gada 15. decembra spriedums lietā C‑292/92, Recueil, I‑6787. lpp.) 28. punktu un ģenerāladvokāta Ticano [ Tizzano ] secinājumu iepriekš minētajā lietā CaixaBank France
60. punktu.
(52)  –	1985. gada 29. janvāra spriedums lietā 231/83 Cullet
( Recueil, 305. lpp.) un 1991. gada 19. marta spriedums lietā C‑249/88 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑1275. lpp., 10. punkts).
(53)  –	1986. gada 13. novembra spriedums apvienotajās lietās 80/85 un 159/85 Edah
( Recueil, 3359. lpp., 11. punkts). Skat. arī 1976. gada 26. februāra spriedumu lietā 65/75 Tasca
( Recueil, 291. lpp.), 1978. gada 24. janvāra spriedumu lietā 82/77 Van Tiggele
( Recueil, 25. lpp.), iepriekš minēto spriedumu lietā Cullet, 23. punkts, un 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑287/89 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑2233. lpp., 17. punkts).
(54)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā CaixaBank France, 12. un 13. punkts. Atzīmēšu, ka pat tad, ja iepriekš minētais spriedums lietā Keck
un Mithouard bija piemērojams uzņēmējdarbības jomai, rezultāts būtu tāds pats, jo tā būtu faktiska diskriminācija, kas jēdzienu “pārdošanas nosacījumi” padarītu par nepiemērojamu (šī sprieduma 16. punkts).
(55)  –	Skat. ģenerāladvokāta Albēra [ Alber ] secinājumu lietā Komisija/Itālija (2001. gada 29. maija spriedums lietā C‑263/99, Recueil, I‑4195. lpp.) 48. punktu.
(56)  –	Netiek ņemts vērā, piemēram, fakts, ka ārvalstu advokātiem varētu būt zemākas fiksētās cenas.
(57)  –	1985. gada 5. jūnija spriedums lietā 116/84 Roelstraete
( Recueil, 1705. lpp., 21. punkts) un iepriekš minētais 1991. gada 19. marta spriedums lietā Komisija/Beļģija, 7. punkts.
(58)  –	Iepriekš minētais 1991. gada 19. marta spriedums lietā Komisija/Beļģija, 15. punkts. 1983. gada 29. novembra spriedumā lietā 181/82 Roussel Laboratoria  u.c. ( Recueil, 3849. lpp., 21. un 23. punkts) Tiesa izskatīja cenu sistēmu, kas importētās preces un valstī ražotās preces pakļāva dažādiem režīmiem, kas importēto preču cenu indeksēja ar vērtību, kas bija atšķirīga atkarībā no dalībvalsts, kurā prece ražota, ņemot vērā tiesību aktus un ekonomisko situāciju, kurā tika noteikta pamata cena. Tiesa nosprieda, ka importēto preču pārdošana ir neizdevīgāka vai grūtāka ikreiz, kad cenu līmenis, uz kuru saistībā ar citu dalībvalstu precēm atsaucas importētājas dalībvalsts tiesiskais regulējums, ir zemākas par tām, ko piemēro valsts precēm.
(59)  –	2003. gada 11. decembra spriedums lietā C‑289/02 ( Recueil, I‑15059. lpp.).
(60)  –	Ģenerāladvokāta Mišo [ Mischo ] secinājumu iepriekš minētajā lietā AMOK
46. punkts.
(61)  –	Skat. secinājumu lietā Komisija/Itālija (iepriekš minētais 2001. gada 29. maija spriedums) 44. punktu.
(62)  –	Atbilstošie panti ir 11. pants attiecībā uz ārpustiesas strīdiem un 8. pants attiecībā uz tiesvedību krimināltiesā.
(63)  –	Šī fiksētā summa 2004. gada ministra dekrētā tika palielināta par 15 %.
(64)  –	Šo robežu 1994. gadā palielināja līdz četriem maksimālajiem honorāriem, un kopš 2004. gada tiek prasīta CNF
iepriekšēja piekrišana.
(65)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā CaixaBank .
(66)  –	1974. gada 21. jūnija spriedumā lietā 2/74 Reyners
( Recueil, 631. lpp.) Tiesa noraidīja viedokli, saskaņā ar kuru advokāti piedaloties valsts varas īstenošanā EKL 45. panta izpratnē.
(67)  –	1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84 Johnston
( Recueil, 1651. lpp., 17.–19. punkts).
(68)  –	2000. gada 28. marta spriedums lietā C‑7/98 Krombach
( Recueil, I‑1935. lpp., 39. punkts). Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru šīs tiesības attiecas arī uz civillietām. Spriedumā lietā Golder
pret Apvienoto Karalisti (1975. gada 21. februāra spriedums, A sērija, Nr. 18) tā nosodīja atteikumu piešķirt advokāta pakalpojumus ieslodzītajam, kurš vēlējās uzsākt civillietu, jo tas ir tiesību vērsties tiesā, kuras aizsargā ECTK 6. pants, pārkāpums.
(69)  –	Harta pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.). Skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas sniegto ECTK 6. panta 1. punkta interpretāciju. Spriedumā lietā Airey
pret Īriju (1979. gada 9. oktobra spriedums, A sērija, Nr. 32, 26. punkts) šī tiesa uzskatīja, ka šis pants atsevišķos gadījumos var valstij uzlikt pienākumu piešķirt advokāta palīdzību, kad tā ir nepieciešama, lai efektīvi pildītu tiesības vērsties tiesā.
(70)  –	Skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Van Binsbergen, 1988. gada 25. februāra spriedumu lietā 427/85 Komisija/Vācija ( Recueil, 1123. lpp.) un 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑3/95 Reisebüro Broede
( Recueil, I‑6511. lpp.).
(71)  –	1971. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās no 51/71 līdz 54/71 International Fruit Company  u.c. ( Recueil, 1107. lpp.) un 2005. gada 8. novembra spriedums lietā C‑443/03 Leffler
(Krājums, I‑9611. lpp., 49. punkts).
(72)  –	1984. gada 12. jūlija spriedums lietā 107/83 Klopp
( Recueil, 2971. lpp., 17. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Reisebüro Broede, 37. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā Wouters  u.c., 99. punkts, un iepriekš minētais rīkojums lietā Mauri .
(73)  –	Par informācijas asimetriju, kas raksturo profesionālo pakalpojumu tirgu, skat. secinājumus iepriekš minētajās lietās Arduino
(112. punkts) un Pavlov  u.c. (85. punkts).
(74)  –	Kwoka, J. “The Federal Trade Commission and the professions: a quarter century of accomplishments and some new challenges”, Antitrust Law Journal, 2005, 997. lpp.
(75)  –	Skat. 2005. gada 15. novembra spriedumu lietā C‑320/03 Komisija/Austrija (Krājums, I‑9871. lpp., 87.–89. punkts). Šajā gadījumā, lai pierādītu, ka nebija iespējams ieviest brīvu apriti mazāk ierobežojošus pasākumus nekā kravnesības automašīnu kustības aizliegums, Austrijas Republikai pirms šī pasākuma pieņemšanas bija rūpīgi jāizmeklē alternatīvie risinājumi.
(76)  –	Komisijas paziņojumā – 2004. gada 9. februāra ziņojums par konkurenci brīvo profesiju jomā [COM(2004) 83, galīgā redakcija, 13. lpp.] norādīts, ka Austrijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika un Itālijas Republika ir dalībvalstis, kurās vēl pastāv cenu kontrole (minimālās un maksimālās cenas) attiecībā uz advokātu honorāriem.
(77)  –	Tostarp saistībā ar to sekām uz vienlīdzīgu iespēju vērsties tiesā.