62004CJ0406_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑406/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Tribunal du travail de Bruxelles
(Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 8. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 23. septembrī, tiesvedībā
Gérald De Cuyper
pret
Office national de l’emploi .
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], palātu priekšsēdētāji P. Janns [ P. Jann ], K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], A. Ross [ A. Rosas ] un J. Malenovskis [ J. Malenovský ], tiesneši N. Kolnerika [ N. Colneric ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ], H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), Dž. Arestis [ G. Arestis ], E. Borgs‑Bartets [ A. Borg Barthet ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ] un J. Klučka [ J. Klučka ],
ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [ L. A. Geelhoed ],
sekretāre K. Strēmholma [ C. Strömholm ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 23. novembrī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– De Keipera [ De Cuyper ] vārdā – A. de le Kūrs [ A. de le Court ] un N. Digardēns [ N. Dugardin ], advokāti,
– Office national de l’emploi
vārdā – R. Dipons [ R. Dupont ] un M. Vilemē [ M. Willemet ], advokāti,
– Beļģijas valdības vārdā – E. Dominkovica [ E. Dominkovits ] un M. Vimmers [ M. Wimmer ], pārstāvji,
– Vācijas valdības vārdā – K. Šulce‑Bāra [ C. Schulze‑Bahr ], pārstāve,
– Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un O. Kristmanna [ O. Christmann ], pārstāvji,
– Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [ C. Wissels ], pārstāve,
– Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Mūra [ S. Moore ], barrister,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [ D. Martin ] un M. Kondu [ M. Condou ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 2. februārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt EKL 17. un 18. pantu un Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).
2. Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp de Keiperu un Office national de l’emploi (Valsts nodarbinātības birojs, turpmāk tekstā – “ ONEM ”) par de Keipera izslēgšanu no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas, sākot ar 1999. gada 1. aprīli.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta i) daļa nosaka:
“a) “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi nozīmē:
i) jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma vai valsts civildienesta ierēdņu īpašā sistēma”.
4. Minētās regulas 2. panta 1. punkts nosaka:
“Šī regula attiecas uz tādiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, uz kurām ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu kā apgādnieku zaudējušām personām.”
5. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 10. panta 1. punktu:
“Izņemot gadījumus, kad šajā regulā paredzēts citādi, invaliditātes, vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma gadījumā, pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija, kas ir atbildīga par to maksāšanu.”
6. Saskaņā ar šīs regulas 69. panta 1. punktu:
“1. Darbinieks vai pašnodarbināta persona, kas ir pilnīgs bezdarbnieks un atbilst dalībvalsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem un kas dodas uz vienu vai vairākām citām dalībvalstīm, lai meklētu tur darbu, saglabā tiesības uz šādiem pabalstiem saskaņā ar šeit norādītajiem nosacījumiem un šeit norādītajās robežās:
a) nepieciešams, lai viņš pirms aizbraukšanas būtu reģistrējies kompetentās valsts nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs un vismaz četras nedēļas kopš palikšanas bez darba būtu bijis tam pieejams. Kompetentie dienesti vai institūcijas tomēr var atļaut viņam aizbraukt pirms šāda termiņa beigām;
b) nepieciešams, lai viņš reģistrētos kā darba meklētājs katras tādas dalībvalsts nodarbinātības dienestā, uz kurieni viņš dodas, un būtu pakļauts tur organizētajai pārbaudes kārtībai. Šo nosacījumu uzskata par izpildītu attiecībā uz laika posmu pirms reģistrēšanās, ja attiecīgā persona ir reģistrējusies septiņu dienu laikā kopš dienas, kad pārstāja būt pieejama tās valsts nodarbinātības dienestiem, no kuras tā aizbrauca. Izņēmuma gadījumos kompetentie dienesti vai institūcijas var pagarināt šo termiņu;
c) tiesības uz pabalstiem turpina saglabāties ne vairāk kā trīs mēnešus kopš dienas, kad attiecīgā persona pārstājusi būt pieejama tās valsts nodarbinātības dienestiem, no kuras tā aizbrauca, ar noteikumu, ka kopējais pabalstu ilgums nepārsniedz to pabalstu laika posma ilgumu, uz kādu šai personai bija tiesības saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Turklāt sezonas darba ņēmējiem šādu ilgumu var ierobežot līdz tādam laika posmam, kas atlicis līdz tās sezonas beigām, attiecībā uz kuru viņš bija pieņemts darbā.”
7. Visbeidzot, minētās regulas 71. panta 1. punkts nosaka:
“1. Bezdarbnieks, kas agrāk ir strādājis un kas savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvoja kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, saņem pabalstus saskaņā ar šādiem noteikumiem:
a) i)	pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir daļēji vai periodiski bez darba tajā uzņēmumā, kas viņu nodarbina, saņem pabalstus saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš dzīvotu šajā valstī; šos pabalstus nodrošina kompetentā institūcija;
ii) pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, saņem pabalstus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tā, it kā uz viņu būtu attiekušies šie tiesību akti viņa pēdējās nodarbinātības laikā; dzīvesvietas institūcija nodrošina šādus pabalstus uz sava rēķina;
b) i)	darbinieks, kurš nav pārrobežu darba ņēmējs un kurš ir daļējs, periodiska rakstura vai pilnīgs bezdarbnieks, un kurš paliek sava darba devēja rīcībā vai nodarbinātības dienestu rīcībā kompetentajā valstī, saņem pabalstus saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš dzīvotu tās teritorijā; šos pabalstus nodrošina kompetentā institūcija;
ii) darbinieks, kurš nav pārrobežu darba ņēmējs un kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, un kurš ir pieteicies būt pieejams nodarbinātības dienestiem tajā dalībvalstī, kur viņš dzīvo, vai kurš atgriežas šajā valstī, saņem pabalstus saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš šeit būtu bijis nodarbināts visvēlāk; dzīvesvietas institūcija nodrošina šādus pabalstus uz sava rēķina. Tomēr gadījumā, ja šādam darbiniekam iestājas tiesības uz pabalstiem uz tās dalībvalsts kompetentās institūcijas rēķina, kuras tiesību aktiem viņš bija pakļauts visvēlāk, viņš saņem pabalstus saskaņā ar 69. pantu. Pabalstu saņemšana saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tiek apturēta uz jebkuru laika posmu, kurā bezdarbnieks saskaņā ar 69. pantu var iesniegt prasību attiecībā uz pabalstiem saskaņā ar tiem tiesību aktiem, kam viņš bija pakļauts visvēlāk.”
Valsts tiesiskais regulējums
8. 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu (1991. gada 31. decembra Moniteur belge, 29888. lpp.) 44. pants redakcijā, kāda bija spēkā pamata prāvas faktu norises laikā, noteica, ka, “lai varētu saņemt pabalstu, bezdarbniekam jābūt zaudējušam darbu un darba samaksu no viņa gribas neatkarīgu iemeslu dēļ”. Minētā dekrēta 45. un 46. pants attiecīgi precizēja, kādas darbības tiek uzskatītas par darbu, kā arī darba samaksas jēdzienu.
9. Saskaņā ar minētā Karaļa dekrēta 66. pantu:
“Lai varētu saņemt pabalstu, bezdarbnieka parastajai dzīvesvietai jābūt Beļģijā; turklāt viņam Beļģijā reāli jādzīvo.”
10. Šī paša Karaļa dekrēta 89. panta 1. un 3. punkts 1995. gada 22. novembra Karaļa dekrēta (1995. gada 8. decembra Moniteur belge, 33144. lpp.) 25. panta ieviesto grozījumu redakcijā noteica:
“1. Pilnīgs bezdarbnieks, kurš sasniedzis vismaz piecdesmit gadu vecumu, pēc viņa lūguma var tikt atbrīvots no 48. panta 1. punkta 2. apakšpunkta, 51. panta 1. punkta 2. daļas 3.–6. apakšpunkta, 56. un 58. panta piemērošanas, ja viņš pēdējo divu gadu laikā pirms šī lūguma iesniegšanas saņēmis vismaz 312 pabalstus kā pilnīgs bezdarbnieks [..]
[..]
3. Atkāpjoties no 45. panta 1. punkta 1. apakšpunkta noteikumiem, bezdarbnieks, kurš bauda pirmajā vai otrajā punktā paredzēto atbrīvojumu, uz sava rēķina un bez nolūka gūt peļņu var veikt jebkādu darbību, kas attiecas uz viņa paša īpašumu.”
11. Šīs sistēmas ietvaros bezdarbniekam, kurš ir saņēmis atbrīvojumu no atzīmēšanās, vairs nebija pienākuma būt pieejamam darba tirgū un pieņemt katru piemērotu darba piedāvājumu, ierasties darbā iekārtošanas dienestā vai piedalīties atbalsta plānā. Viņš arī bija atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājs. Tomēr pabalsta saņemšana bija nesavienojama ar jebkāda algota darba veikšanu, un tai bija pagaidu raksturs.
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
12. De Keipers, 1942. gadā dzimis Beļģijas pilsonis, Beļģijā strādāja algotu darbu. 1997. gada 19. martā viņš ieguva tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu.
13. 1998. gada 1. aprīlī viņš saskaņā ar tobrīd piemērojamo valsts tiesisko regulējumu ieguva atbrīvojumu no pienākuma pakļauties pašvaldības uzraudzībai, kurš ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrētu parasti tika uzlikts bezdarbniekiem.
14. 1999. gada 9. decembrī viņš organizācijai, kas veica viņa bezdarbnieka pabalsta maksājumus, iesniedza deklarāciju, ka dzīvo “viens” un reāli dzīvo Beļģijā.
15. 2000. gada aprīlī ONEM
dienesti veica regulāru pārbaudi, lai pārliecinātos par attiecīgās personas deklarācijas patiesumu. Šīs pārbaudes laikā de Keipers atzina, ka viņš vairs reāli nedzīvo Beļģijā, bet gan – kopš 1999. gada janvāra – Francijā. Viņš precizēja, ka ierodas Beļģijā aptuveni reizi ceturksnī, ka viņš saglabājis mēbelētu istabu Beļģijas pašvaldībā un ka viņš organizācijai, kas veica viņa bezdarbnieka pabalsta maksājumus, nebija paziņojis par dzīvesvietas maiņu.
16. Pamatojoties uz šo pārbaudi, ONEM
2000. gada 25. oktobrī informēja de Keiperu par lēmumu izslēgt viņu no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas, sākot ar 1999. gada 1. janvāri, ar pamatojumu, ka, sākot ar šo datumu, viņš vairs neatbilda 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantā paredzētajam nosacījumam par reālu dzīvesvietu [Beļģijā]. Šajā pašā laikā ONEM
pieprasīja de Keiperam atmaksāt viņam pēc šī datuma izmaksātos pabalstus, kas bija EUR 12 452,78 ekvivalents Beļģijas frankos.
17. De Keipers apstrīdēja šo lēmumu iesniedzējtiesā.
18. Šādos apstākļos Tribunal du travail de Bruxelles
[Briseles Darba tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai pienākums reāli dzīvot Beļģijā, kam 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu 66. pants pakļauj pabalstu piešķiršanu un kas tiek piemērots bezdarbniekam, kas vecāks par 50 gadiem un kas, pamatojoties uz minētā dekrēta 89. pantu, ir atbrīvots no atzīmēšanās pienākuma un tādējādi no nosacījuma par pieejamību darba tirgū, neveido šķērsli pārvietošanās un uzturēšanās brīvībai, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst [EKL] 17. un 18. pants?
Vai šis pienākums dzīvot dalībvalsts teritorijā, kuras kompetencē ir bezdarbnieka pabalsta piešķiršana, kurš valsts tiesībās tiek pamatots ar nepieciešamību nodrošināt kontroli un likumīgo nosacījumu bezdarbnieku atlīdzināšanai ievērošanu, apmierina samērīguma prasību, kurai jāatbilst mēģinājumam sasniegt šo vispārējo interešu mērķi, ciktāl tas ierobežo pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst [EKL] 17. un 18. pants?
Vai šis dzīvesvietas pienākums ar šī ierobežojuma radīto atturošo efektu neveido diskrimināciju starp tās dalībvalsts pilsoņiem, kuras kompetencē ir nodrošināt bezdarbnieku pabalstu piešķiršanu, atzīstot šīs tiesības tiem, kuri neizmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos, ko atzīst [EKL] 17. un 18. pants, un liedzot tās tiem pilsoņiem, kuri tās vēlas izmantot?”
Par prejudiciālo jautājumu
19. Ar uzdoto prejudiciālo jautājumu iesniedzējiesa jautā Tiesai, vai EKL 17. un 18. pants, kuri atzīst Eiropas pilsoņiem tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties] dalībvalstīs, iestājas pret valsts tiesību noteikumu, kurš pakļauj tāda pabalsta saņemšanu, par kādu ir runa pamata prāvā, pienākumam reāli dzīvot attiecīgajā valstī, ņemot vērā, ka minētais pabalsts tiek piešķirts piecdesmit gadu vecumu sasniegušiem bezdarbniekiem, kas ir atbrīvoti no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājiem.
20. Šajā sakarā iesniedzējtiesa kvalificē minēto pabalstu kā “bezdarbnieka pabalstu” un prasītāju pamata prāvā kā “darbinieku” Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta izpratnē. Tomēr Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, ka minētais pabalsts varētu būt nevis bezdarbnieka pabalsts, kas ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā, bet gan pirmspensijas pabalsts, kas analogs pabalstam 1996. gada 11. jūlija spriedumā lietā C‑25/95 Otte
( Recueil, I‑3745. lpp.), proti, sui generis pabalsts. Ja tas tā būtu, [šis pabalsts] varētu ietilpt Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) piemērošanas jomā kā “sociālā priekšrocība”.
21. Tādējādi vispirms ir jānosaka minētā pabalsta raksturs, lai noteiktu, vai tas ir sociālā nodrošinājuma pabalsts, kuram piemērojama Regula Nr. 1408/71.
Par pabalsta raksturu
22. Sociālā nodrošinājuma pabalstu jautājumā Tiesa ir vairākkārtīgi izteikusies par faktiem, kas jāņem vērā, nosakot minēto pabalstu juridisko raksturu. Tā Tiesa ir precizējusi, ka pabalsts var tikt uzskatīts par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts, neskatoties uz individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz kādu no riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā (skat. it īpaši 1985. gada 27. marta spriedumu lietā 249/83 Hoeckx, Recueil, 973. lpp., 12.–14. punkts, un 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑78/91 Hughes, Recueil, I‑4839. lpp., 15. punkts).
23. Pamata lietā attiecībā uz “pabalsta piešķiršanas, neskatoties uz individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu”, jēdzienu jāatzīmē, ka attiecīgā pabalsta piešķiršana ir pakļauta nosacījumiem, kas izsmeļoši uzskaitīti 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 44. un turpmākajos pantos, un kompetentajām iestādēm attiecībā uz šī pabalsta piešķiršanu nav atstāta rīcības brīvība. Tiesa, šī pabalsta apmērs var atšķirties atkarībā no bezdarbnieka personiskās situācijas. Tomēr, atskaitot faktu, ka šis faktors ir saistīts ar minētā pabalsta aprēķināšanas kārtību, ir runa par likumā noteiktu un objektīvu kritēriju, kas rada tiesības uz šo pabalstu, un kompetentā iestāde nevar ņemt vērā citus personiskos apstākļus. Minētā pabalsta piešķiršana tādējādi nav atkarīga no pieprasītāja individuālo vajadzību izvērtēšanas, kas ir sociālās palīdzības iezīme (skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C‑66/92 Acciardi, Recueil, I‑4567. lpp., 15. punkts).
24. Kas attiecas uz nosacījumu, saskaņā ar kuru attiecīgajam pabalstam jāattiecas uz riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā, tas ir izpildīts, ciktāl minētais pabalsts attiecas uz risku, kas saistīts ar darba zaudēšanu bez darbinieka gribas, darbiniekam saglabājot spēju strādāt.
25. Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai pabalsti varētu tikt uzskatīti par sociālā nodrošinājuma pabalstiem, tiem neatkarīgi no iezīmēm, kas raksturīgas katras valsts tiesību aktiem, jātiek uzskatītiem par tāda paša veida pabalstiem, ja to nolūks un mērķis, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski. Savukārt iezīmes, kas ir tikai formālas, nevar tikt uzskatītas par klasifikācijai būtiskiem kritērijiem (šajā ziņā skat. 1983. gada 5. jūlija spriedumu lietā 171/82 Valentini, Recueil, 2157. lpp., 13. punkts).
26. Ņemot vērā iepriekš minēto, strīdīgais pabalsts pamata lietā jāanalizē, lai noteiktu, vai tas var tikt uzskatīts par bezdarbnieka pabalstu.
27. Kas attiecas uz tā mērķi, minētais pabalsts ir vērsts uz to, lai attiecīgajiem darbiniekiem ļautu apmierināt viņu vajadzības pēc tam, kad viņi neatkarīgi no savas gribas zaudējuši darbu, ja viņi vēl ir darba spējīgi. Šajā sakarā, lai nošķirtu dažādas sociālā nodrošinājuma pabalstu kategorijas, jāņem vērā risks, uz kuru attiecas katrs pabalsts. Tā bezdarbnieka pabalsts attiecas uz risku, kas saistīts ar darbinieka ienākumu zudumu pēc darba zaudēšanas, viņam vēl esot darbspējīgam. Pabalsts, kas tiek piešķirts pēc šī riska iestāšanās, tas ir, darba zaudēšanas, un kas vairs nav jāizmaksā šai situācijai beidzoties, tāpēc ka attiecīgā persona veic algotu darbu, ir uzskatāms par bezdarbnieka pabalstu.
28. Kas attiecas uz de Keiperam piešķirtā pabalsta lieluma noteikšanu, Beļģijas nodarbinātības dienesta izmantotā aprēķina bāze ir identiska tai, kas tiek izmantota attiecībā uz visiem bezdarbniekiem, un šis pabalsts tiek aprēķināts saskaņā ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 114. un turpmākajiem pantiem. Šie noteikumi paredz bāzes lielumu, kas noteikts 40 % apmērā no vidējās dienas darba algas, kas palielināts ar pielāgošanas pielikumu 15 % apmērā no minētās darba algas. Tiek uzskatīts, ka šis pabalsts ņem vērā likumā noteiktos bezdarbnieka personiskos apstākļus.
29. Visbeidzot, kas attiecas uz pabalsta piešķiršanas nosacījumiem, jāatgādina, kā ONEM
to uzsvēra tiesas sēdē, ka de Keipers ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā citi darbinieki, kas vēlas saņemt bezdarbnieka pabalstu. Lai varētu saņemt šo pabalstu, papildus tam, ka no viņa gribas neatkarīgu iemeslu dēļ viņš zaudējis darbu un darba algu, darbiniekam jāpierāda 624 darba dienas vai tām pielīdzinātas dienas 36 mēnešu laikā pirms pabalsta pieprasījuma, un, lai viņa darbs tiktu ņemts vērā, aprēķinot minētā pabalsta lielumu, par to ir jābūt veiktām sociālā nodrošinājuma iemaksām.
30. Turklāt ir jāatgādina, ka pabalsts pamata lietā ir pabalsts, kas ir pakļauts Beļģijas bezdarbnieka pabalstu tiesiskajam režīmam. Tas, ka bezdarbnieks tādā situācijā, kādā ir de Keipers, ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam un līdz ar to no pienākuma būt pieejamam darba tirgū, nekāda veidā neietekmē pabalsta būtiskās iezīmes, kas ir atzīmētas šī sprieduma 27. un 28. punktā.
31. Turklāt šī atbrīvojuma iegūšana nenozīmē, ka bezdarbnieks ir atbrīvots no pienākuma būt nodarbinātības biroja rīcībā, jo, lai arī viņš ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam un pieņemt jebkuru piemērotu darba piedāvājumu, viņam joprojām jābūt šī biroja rīcībā viņa profesionālās un ģimenes situācijas kontroles mērķiem.
32. Šādos apstākļos Komisijas nostāja, saskaņā ar kuru pabalsts, kuru saņem de Keipers, ir pirmspensijas pabalsts, kas analoģisks tam, par kādu tika pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Otte, proti, sui generis pabalsts, nevar tikt pieņemta.
33. Lietā Otte, kas bija iepriekš minētā sprieduma pamatā, runa bija par restrukturizācijas piemaksu neobligātas subsīdijas veidā noteikta vecuma kalnračiem, kas Vācijas kalnraktuvju rūpniecības restrukturizācijas rezultātā bija zaudējuši darbu, sākot ar viņu atlaišanas datumu un līdz pensijas vecumam, šīs piemaksas saņemšanai esot savienojamai ar algota darba veikšanu.
34. Tādējādi jāsecina, ka tāds pabalsts kā tas, kādu saņem de Keipers, kura piešķiršana nav diskrecionāra un kas ir domāts, lai segtu risku, kas saistīts ar darba zaudējumu no personas gribas neatkarīgu apstākļu dēļ, personai saglabājot spēju strādāt, jāuzskata par bezdarbnieka pabalstu, kas ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā, pat ja saskaņā ar valsts pasākumu tā saņēmējs ir atbrīvots [no pienākuma] reģistrēties kā darba meklētājam.
Par EKL 18. pantu
35. Saskaņā ar EKL 18. pantu “ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.”
36. Saskaņā ar šo formulējumu tiesības dzīvot [uzturēties] dalībvalstīs, ko ikvienam Savienības pilsonim tieši atzīst EKL 18. pants, nav beznosacījuma tiesības. Tās ir atzītas tikai, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus (2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 31. un 32. punkts).
37. Šajā ziņā vispirms ir jāaplūko Regula Nr. 1408/71. Saskaņā ar šīs regulas 10. pantu, ja vien tajā nav paredzēts citādi, “invaliditātes, vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma gadījumā, pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija, kura ir atbildīga par to maksāšanu”. Uzskaitījums šajā pantā neietver bezdarbnieka pabalstus. No tā izriet, ka šis noteikums neaizliedz to, ka dalībvalsts tiesību akti pakļauj bezdarbnieka pabalsta piešķiršanu klauzulai par dzīvesvietu valsts teritorijā.
38. Šajā sakarā Regula Nr. 1408/71 paredz tikai divas situācijas, kad kompetentajai dalībvalstij jāļauj bezdarbnieka pabalsta saņēmējiem dzīvot citas dalībvalsts teritorijā, saglabājot viņu tiesības uz šo pabalstu. Pirmkārt, [tāds ir] šīs regulas 69. pantā noteiktais gadījums, kad bezdarbnieks dodas uz citu dalībvalsti, kas nav kompetentā valsts, “lai tur meklētu darbu”. Otrkārt, [tāda ir] šīs regulas 71. pantā paredzētā situācija, kas attiecas uz bezdarbniekiem, kas savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvoja dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts. No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu skaidri izriet, ka uz tādu situāciju, kāda ir de Keiperam, neattiecas neviens no šiem pantiem.
39. Nav strīda, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajā lietā, kas ir nelabvēlīgs noteiktiem valsts pilsoņiem tikai tādēļ, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties] citā dalībvalstī, ir EKL 18. pantā ikvienam Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (šajā sakarā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98 D'Hoop, Recueil, I‑6191. lpp., 31. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/02 Pusa, Recueil, I‑5763. lpp., 19. punkts).
40. Šāds ierobežojums no Kopienu tiesību viedokļa var tikt attaisnots tikai tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības un ir samērīgi ar mērķi, ko valsts tiesības leģitīmi tiecas sasniegt.
41. Šajā lietā dzīvesvietas klauzulas noteikšana atbilst vajadzībai kontrolēt bezdarbnieku profesionālo un ģimenes situāciju. Šī klauzula dod ONEM
kontroles dienestiem iespēju pārliecināties, vai bezdarbnieka pabalsta saņēmēja situācijā nav notikušas izmaiņas, kas var ietekmēt piešķirto pabalstu. Šis attaisnojums tādējādi ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības.
42. Pasākums ir samērīgs tad, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
43. Beļģijas iestādes šajā lietā ir pamatojušas dzīvesvietas klauzulas pastāvēšanu ar nepieciešamību ONEM
kontroles dienestiem kontrolēt likumā noteikto bezdarbnieka pabalsta saglabāšanas nosacījumu ievērošanu. Tādējādi tai jāļauj minētajiem dienestiem pārliecināties, vai personas, kas paziņojusi, ka dzīvo viena un ir bez darba, situācijā nav notikušas izmaiņas, kas var ietekmēt piešķirto pabalstu.
44. Kas attiecas pamata lietā uz iespējamo tādu noteikumu pastāvēšanu, kas kontroles ziņā ir mazāk ierobežojoši – tādi kā tie, uz kuriem atsaucas de Keipers – tad nav pierādīts, ka tie spēj nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu.
45. Tādējādi attiecībā uz kontroles mehānismiem, kuru, tāpat kā to mehānismu, kādi izveidoti šajā lietā, mērķis ir pārbaudīt attiecīgā bezdarbnieka ģimenes situāciju un iespējamo viņa nedeklarēto ienākumu avotu pastāvēšanu, to efektivitāte ir lielā mērā atkarīga no kontroles negaidītā rakstura un iespējas to veikt uz vietas, jo kompetentajiem dienestiem jābūt iespējai pārliecināties par bezdarbnieka sniegto un no reālajiem faktiem izrietošo datu saskaņotību. Šajā sakarā jāatzīmē, ka bezdarbnieka pabalstu jomā veicamā kontrole ir īpatnība, kas attaisno vairāk ierobežojošu kontroles mehānismu noteikšanu nekā tie, kas noteikti kontrolei citu pabalstu jomā.
46. No tā izriet, ka mazāk ierobežojoši pasākumi – tādi kā dokumentu vai izziņu iesniegšana – atņemtu kontrolei tās negaidīto raksturu un tādējādi to padarītu mazāk efektīvu.
47. Šādos apstākļos jāuzskata, ka pienākums dzīvot dalībvalstī, kurā atrodas institūcija, kas ir atbildīga [par pabalstu] maksāšanu, kas valsts tiesībās pamatots ar nepieciešamību kontrolēt likumā noteikto bezdarbnieku kompensēšanas noteikumu ievērošanu, atbilst samērīguma prasībai.
48. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka pārvietošanās un uzturēšanās brīvība, ko ikvienam Eiropas Savienības pilsonim atzīst EKL 18. pants, neiestājas pret dzīvesvietas klauzulu kā pamata lietā piemērotā, kas kā nosacījums tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšanai noteikta bezdarbniekam, kurš pārsniedzis 50 gadu vecumu un atbrīvots no pienākuma pamatot savu pieejamību darba tirgū.
Par tiesāšanās izdevumiem
49. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
pārvietošanās un uzturēšanās brīvība, ko ikvienam Eiropas Savienības pilsonim atzīst EKL 18. pants, neiestājas pret
dzīvesvietas klauzulu kā pamata lietā piemērotā, kas kā nosacījums tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšanai noteikta bezdarbniekam, kurš pārsniedzis 50 gadu vecumu un atbrīvots no pienākuma pamatot savu pieejamību darba tirgū.