62002CC0301_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā būtībā tiek uzdoti divi jautājumi par pilnvaru deleģēšanas kārtību Eiropas Centrālajā bankā (turpmāk tekstā – “ECB”). Pirmais jautājums ir par to, vai Padome (2) var pastāvīgi deleģēt Valdei (3) pilnvaras pieņemt nodarbinātības nosacījumu izpildes normas. Otrā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai Valde var piešķirt ECB Valdes priekšsēdētāja vietniekam pilnvaras pieņemt atsevišķus pārvaldes aktus un lēmumus par jaunpieņemtu darbinieku pārbaudes laika pagarināšanu.
2. Šie jautājumi radās saistībā ar apelācijas sūdzību, ko bijušais ECB darbinieks Tralli [ Tralli ] iesniedzis par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. jūnija spriedumu lietā Tralli /ECB (4) .
I – Atbilstošās tiesību normas
3. Saskaņā ar EK līgumam pievienotā Protokola par Eiropas Centālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem (turpmāk tekstā – “ECBS Statūti”) 12. panta 3. punktu “ECB Padome pieņem reglamentu, kurā nosaka ECB un tās lēmējinstitūciju iekšējo uzbūvi”.
4. Šī dokumenta 36. panta 1. punkts ir papildināts šādi: “Padome pēc Valdes priekšlikuma izstrādā ECB personāla nodarbinātības nosacījumus”.
5. Balstoties uz ECBS Statūtu 36. panta 1. punktu, ECB Padome pieņēma “ Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank ” (Eiropas Centrālās bankas personāla Nodarbinātības nosacījumi) (5) . Ar šiem Nodarbinātības nosacījumiem redakcijā, kas piemērojama apstrīdētajiem faktiem, ir paredzēts:
“9. a)	Darba attiecības starp ECB un tās darbiniekiem nosaka darba līgumi, ko noslēdz saskaņā ar pastāvošajiem Nodarbinātības nosacījumiem. Personālam piemērojamās normas, ko apstiprinājusi Valde, precizē šo Nodarbinātības nosacījumu noteikumus.
[..]
10. a)	Darba līgumus starp ECB un tās darbiniekiem noslēdz, nosūtot paziņojumu par pieņemšanu darbā, ko no savas puses paraksta darbinieki [..].
b)	Pieņemot darbā, var noteikt pārbaudes laiku saskaņā ar noteikumiem, ko paredz Personālam piemērojamās normas. Pārbaudes laiks nekādā gadījumā nevar būt ilgāks par divpadsmit mēnešiem.
11. a)	ECB var izbeigt ar saviem darbiniekiem noslēgtos līgumus, balstoties uz Valdes pamatotu lēmumu un [..] uz šādiem pamatiem:
i) profesionālo iemaņu ilgstoša trūkuma gadījumā [..];
[..].
41. [..] darbinieki var pirmstiesas procedūras ietvaros iesniegt administrācijai sūdzības un pretenzijas [..]. Darbinieki, kas nav apmierināti ar pirmstiesas administratīvās kontroles rezultātu, var izmantot sūdzību iesniegšanas procedūru, ko nosaka Personālam piemērojamās normas.
Iepriekš minētās procedūras nevar izmantot, lai apstrīdētu:
[..]
iii) lēmumu, ar ko netiek apstiprināta darbinieka praktikanta iecelšana.”
6. Balstoties uz ECBS Statūtu 12. panta 3. punktu, ECB Padome pieņēma ECB Iekšējo reglamentu (6) . Šī reglamenta 21. panta 3. punktā bija paredzēts:
“Nodarbinātības nosacījumus piemēro, izmantojot Personālam piemērojamās normas, ko pieņem un groza Valde.”
7. Balstoties uz šo noteikumu un Nodarbinātības nosacījumu 9. panta a) punktu, ECB Valde pieņēma “ European Central Bank Staff Rules ” (turpmāk tekstā – “Personālam piemērojamās normas”). Tajās tika paredzēts:
“2.1 Pārbaudes laiks
Nodarbinātības nosacījumu 10. panta b) punktu piemēro šādi:
2.1.1.	Pieņemot darbā, nosaka trīs mēnešu pārbaudes laiku [..]. Izņēmuma gadījumos saskaņā ar turpmāk minēto 2.1.2. punkta a) apakšpunktu Valde var noteikt pārbaudes laiku, kas pārsniedz trīs mēnešus.
[..]
2.1.2.	Ja ieinteresētā persona tai noteiktajā pārbaudes laikā savus pienākumus nespēj veikt ilgāk nekā vienu mēnesi slimības, nelaimes negadījuma, grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ vai izņēmuma gadījumos tāda atvaļinājuma dēļ, ko piešķir, balstoties uz īpašiem iemesliem, Valde pārbaudes laiku drīkst attiecīgi pagarināt.
Turklāt izņēmuma gadījumos Valde drīkst:
a) pagarināt pārbaudes laiku līdz pat divpadsmit mēnešiem vai
b) pagarināt pārbaudes laiku līdz pat divpadsmit mēnešiem, ieceļot ieinteresēto personu citā amatā.
2.1.3.	Pārbaudes laikā Valde drīkst izbeigt līgumu, brīdinot par to mēnesi iepriekš, ieinteresētās personas profesionālas nepiemērotības vai iemaņu trūkuma dēļ.” [Neoficiāls tulkojums]
II – Prāvas rašanās fakti
8. 2000. gada 20. jūnijā ECB pieņēma darbā Tralli drošības darbinieka amatā. Vēstulē par pieņemšanu darbā ECB precizēja, ka darba līgumā paredzēts trīs mēnešu pārbaudes laiks.
9. 2000. gada 21. augustā apelācijas sūdzības iesniedzēja tiešais priekšnieks viņu informēja, ka viņa darbs neatbilst līmenim, kāds vajadzīgs attiecīgajā amatā. Minēto pakalpojumu nepieciešamā kvalitāte tika apspriesta arī intervijas laikā 2000. gada 1. septembrī.
10. 2000. gada 8. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzējs saņēma Iekšējā paziņojuma kopiju, ar ko ECB drošības koordinators lūdza apelācijas sūdzības iesniedzēja tiešajam priekšniekam pagarināt pārbaudes laiku. Šajā paziņojumā tas norādīja, ka papildu pārbaudes laiks ir vajadzīgs apelācijas sūdzības iesniedzēja nepietiekamo profesionālo iemaņu dēļ un, lai ļautu tam piedalīties papildu apmācībās.
11. 2000. gada 18. septembrī ECB ar vēstuli paziņoja apelācijas sūdzības iesniedzējam par lēmumu pagarināt viņa pārbaudes laiku līdz 2000. gada 31. decembrim (7) . Apelācijas sūdzības iesniedzējs tāpat tika informēts, ka lēmums par iecelšanu amatā ir atkarīgs no viņa profesionālo iemaņu līmeņa pagarinātajā pārbaudes laikā.
12. Ar 2000. gada 29. novembra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs tika informēts par Valdes lēmumu izbeigt viņa līgumu 2000. gada 31. decembrī (8) . Šis lēmums tika pamatots ar faktu, ka pat pagarinātajā pārbaudes laikā apelācijas sūdzības iesniedzēja profesionālās iemaņas nav uzlabojušās.
III – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Apstrīdētais spriedums
13. Ar 2000. gada 12. decembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu Tralli cēla prasību atcelt Lēmumu par atlaišanu (lieta T‑373/00).
14. Turklāt Tralli cēla trīs citas prasības:
– atcelt ECB Valdes priekšsēdētāja lēmumu, ar ko noraidīta viņa sūdzība par lēmumu, ar kuru pagarina pārbaudes laiku (lieta T‑27/01),
– atzīt, ka ECB Valdes priekšsēdētājs nelikumīgi atturējies pieņemt nostāju jautājumā par lūgumu pārbaudīt Lēmumu par atlaišanu (lieta T‑56/01), un
– atcelt ECB Valdes priekšsēdētāja lēmumu, ar ko noraidīta sūdzība attiecībā uz Lēmumu par atlaišanu (lieta T‑69/01).
15. Pirmās instances tiesa šīs dažādās prasības izskatīja kopā. Tā nolēma noraidīt prasību lietā T‑373/00 un atzina, ka vairs nav vajadzības lemt par lietām T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01.
IV – Par apelāciju
16. Ar 2002. gada 26. augustā Tiesas kancelejā iesniegto apelācijas sūdzību Tralli iesniedza šo apelāciju.
17. Tās mērķis bija panākt Apstrīdētā sprieduma, ka arī ECB Lēmuma par pārbaudes laika pagarināšanu un Lēmuma par atlaišanu atcelšanu. Tralli turklāt lūdza Tiesai piespriest ECB samaksāt viņa pamatalgu par laika posmu pēc 2000. gada 31. decembra EUR 32 304 apmērā gadā, pievienojot pabalstus un citu Nodarbinātības nosacījumos paredzēto atalgojumu. Visbeidzot, viņš lūdza piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18. Savukārt ECB lūdz noraidīt apelāciju un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19. Lai pamatotu savus prasījumus, Tralli atsaucās uz trīs pamatiem, kurus es secīgi pārbaudīšu:
– pilnvaru deleģēšanu reglamentējošo normu pārkāpumu,
– Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta un 2.1.3. panta pārkāpumu un
– normu, kas reglamentē tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu, pārkāpumu.
A – Par pirmo pamatu, kas balstīts uz pilnvaru deleģēšanu reglamentējošo normu pārkāpumu
20. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc būtības apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi normas, kas reglamentē pilnvaru deleģēšanu.
21. Prasītājs pirmajā instancē izvirzīja iebildi par Personālam piemērojamo normu nelikumību. Pirmās instances tiesa par šo iebildi sprieda šādi:
“43 Saskaņā ar prasītāja viedokli, Personālam piemērojamajām normām trūkst tiesiskā pamata. Faktiski tās attiecas uz ECB personālam piemērojamo kartību, un tās, balstoties uz ECBS Statūtu 36. panta 1. punktu, būtu jāpieņem ECB Padomei pēc Valdes priekšlikuma, nevis Valdei, kurai nav šādu pilnvaru.
44 Šajā sakarā pietiek norādīt, ka lietā, kurā pieņemts spriedums X /ECB (Pirmās instances tiesas 2001. gada 18. oktobra spriedums lietā T‑333/99 X /ECB, Recueil, II‑3021. lpp., Recueil Function Publique, I‑A‑199. lpp. un II‑921. lpp.), Pirmās instances tiesai lēma par iebildi par prettiesiskumu, kuras priekšmets ir identisks tam, uz kādu šajā gadījumā atsaucas prasītājs. Šajā spriedumā 96.–109. pantā Pirmās instances tiesa pēc būtības nosprieda, ka Personālam piemērojamās normas nav nelikumīgas, kā to apgalvo prasītājs, jo īpaši tādēļ, ka saskaņā ar ECB Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktu ECB Padome deleģē Valdei pilnvaras noteikt Nodarbinātības nosacījumu izpildes noteikumus, proti, Personālam piemērojamās normas.”
22. Tralli uzskata, ka, noraidot šo iebildi par prettiesiskumu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu. Lai pamatotu savu apgalvojumu, viņš izvirza trīs argumentu grupas.
23. Pirmkārt, Tralli apgalvo, ka saskaņā ar ECBS Statūtu 36. panta 1. punktu ECB Valdei nav pilnvaru pieņemt personālam piemērojamo sistēmu. Šīs pilnvara s ir ECB Padomei, un ECB Valdei ir tiesības šajā sakarā tikai iesniegt priekšlikumus. ECB Padomei turklāt nav tiesību deleģēt savas pilnvaras Valdei, jo pret to iestājas ECBS Statūtu 12. panta 3. punkts un pats “Iekšējā reglamenta” jēdziens.
24. Otrkārt, Tralli uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, atzīstot, ka ECB Padome pastāvīgi deleģējusi ECB Valdei savas pilnvaras lemt par personālam piemērojamo sistēmu. No judikatūras izriet, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām, deleģējot pilnvaras, tas ir skaidri jānorāda. Tomēr šajā gadījumā Pirmās instances tiesa “pieņēma, ka pilnvaras deleģētas klusējot saskaņā ar Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktu” (9) .
25. Visbeidzot, Tralli apgalvo, ka, pieņemot Personālam piemērojamo normu 2.1.2. un 2.1.3. pantu, ECB Valde nav ievērojusi Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktu, jo tā nav aprobežojusies ar Nodarbinātības nosacījumu izpildes pasākumu veikšanu, bet ir pieņēmusi pilnīgi patstāvīgas normas. Šie noteikumi dod tiesības vienpusēji pagarināt pārbaudes laiku, kaut gan saskaņā ar Nodarbinātības nosacījumu 10. panta b) punktu attiecības šajā laikā reglamentē tikai līgums. Ar šiem noteikumiem turklāt ir ieviests kritērijs atlaišanai šajā laikā, kas saistīts ar darbinieka neatbilstošu rīcību vai pienākumu neizpildi, kas atšķiras no Nodarbinātības nosacījumu 11. panta a) punkta i) apakšpunktā noteiktajiem kritērijiem.
26. Es uzskatu, ka analīze ir jāsāk ar 1958. gada 13. jūnija spriedumu lietā Meroni /Augstā iestāde (10) .
27. Šajā lietā prasītājs iebilda EOTK Augstajai iestādei par to, ka tā deleģējusi atsevišķas savas pilnvaras “Briseles iestādēm”, proti, privātām iestādēm, kuru izveidošanu nereglamentēja EOTK līguma noteikumi. Prasītājs apgalvoja, ka šī līguma 8. pants Augstajai iestādei uzlika pienākumu nodrošināt šajā līgumā noteikto mērķu īstenošanu, neparedzot šī pienākuma deleģēšanas iespēju.
28. Tiesa noraidīja šo argumentu, pamatojot to šādi (11) :
“[..] nevar izslēgt iespēju, ka [EOTK līguma] 53. panta a daļā paredzēto “vairākiem uzņēmumiem kopējo finansiālo mehānismu” īstenošanu uztic privāto tiesību subjektiem, kas ir atsevišķas juridiskas personas ar attiecīgām pilnvarām;
tā kā finanšu mehānismiem, ko pati Augstā iestāde izveidojusi, piemērojot šī paša panta b daļu, ir jābūt radītiem to pašu mērķu sasniegšanai, kas izvirzāmi, izveidojot finanšu mehānismus, piemērojot a daļu;
tā kā šī iemesla dēļ tiem jābūt līdzīga veida mehānismiem un to īstenošanai būtu jāizmanto tādu organizāciju palīdzība, kuru juridiskās personas statuss atšķiras;
tā kā tādēļ Augstās iestādes iespēja atļaut vai izveidot [EOTK] līguma 53. pantā minētos finanšu mehānismus dod tai tiesības uzticēt atsevišķas pilnvaras līdzīgiem subjektiem, kas īstenojamas saskaņā ar iepriekš izvirzītiem nosacījumiem un Augstās iestādes kontrolē”.
29. Kā to apgalvo kāda darba autors (12), Tiesa tādējādi uzskata, ka EOTK līguma noteikumi, kas Augstajai iestādei piešķir normatīva rakstura pilnvaras, ir pietiekams juridisks pamats, lai tai ļautu atsevišķas pilnvaras deleģēt privāto tiesību subjektiem, kuru juridiskās personas statuss atšķiras. Tādējādi var uzskatīt, ka Kopienu tiesībās pilnvaru deleģēšana ir likumīga, ja, kā tas ir šajā gadījumā, tam formāli neiebilst neviens tiesību akts (13) .
30. Līdz ar to es uzskatu, ka principā ECB Padomei ir tiesības deleģēt atsevišķas savas pilnvaras ECB Valdei. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmais arguments par pilnvaru deleģēšanas iespējas neesamību ir jānoraida.
31. Attiecībā uz pilnvaru deleģēšanas kārtību, iepriekš minētajā spriedumā lietā Meroni /Augstā iestāde teikts, ka, likumīgi deleģējot pilnvaras, jāievēro vairāki nosacījumi. Šie nosacījumi, kas veido pilnvaru deleģēšanas vispārējo kārtību Kopienu tiesībās (14), ir šādi:
– iestāde, kas deleģē pilnvaras, var saņēmējai iestādei deleģēt tikai tās pilnvaras, ko tā pati ir saņēmusi (15) ;
– pilnvaru saņēmējai uzticēto pilnvaru īstenošanu reglamentē tie paši nosacījumi, kas to reglamentētu, ja pilnvaras tiešā veidā īstenotu iestāde, kas tās deleģējusi, it īpaši nosacījumi, kas saistīti ar prasību norādīt pamatojumu un publicēt (16) ;
– pilnvaru deleģēšanu nevar prezumēt: pat ja iestādei, kas deleģē pilnvaras, ir tādas tiesības, tai ir jāpieņem skaidri izteikts lēmums par to deleģēšanu (17) ;
– deleģēt var tikai izpildvaras pilnvaras, kas ir precīzi definētas (18) : Tiesa faktiski uzskatīja, ka, deleģējot diskrecionāro varu, kas saistīta ar ievērojamu rīcības brīvību, iestādes, kas deleģējusi pilnvaras, izvēli aizvieto pilnvaru saņēmējas iestādes izvēle, tādējādi lielā mērā uzliekot atbildību pilnvaru saņēmējai (19) . Atsevišķās jomās, kā, piemēram, kopējā lauksaimniecības politika, Tiesa tomēr atzina, ka “izpildvaras pilnvaru” jēdziens ir interpretējams plaši, ņemot vērā Līguma struktūru un praktiskus apsvērumus (20) .
32. Šajā gadījumā Tralli uzskata, ka divi pēdējie iepriekš minētie nosacījumi nav izpildīti. Ar savu otro un trešo argumentu viņš norāda, ka apstrīdētā pilnvaru deleģēšana nav skaidri izteikta un ka Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pants un 2.1.3. pants reglamentē vairāk nekā tikai Nodarbinātības nosacījumu “izpildi”.
33. Pietiek izlasīt Iekšējo reglamentu, lai konstatētu, ka otrais arguments nav pamatots. Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktā ECB Padome, kurai ir tiesības pieņemt personālam piemērojamo sistēmu, ir skaidri norādījusi, ka “Nodarbinātības nosacījumus piemēro, izmantojot Personālam piemērojamās normas, ko pieņem un groza ECB Valde”.
34. Tādējādi ECB Padome ir skaidri deleģējusi ECB Valdei pilnvaras lemt par Nodarbinātības nosacījumu izpildes noteikumiem. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesa nav Apstrīdētajā spriedumā tikai izdarījusi “pieņēmumu, ka pilnvaras deleģētas klusējot saskaņā ar Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktu” (21) .
35. Par trešo argumentu – es uzskatu, ka Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pants un 2.1.3. pants neietekmē atbilstošo Nodarbinātības nosacījumu piemērojamību.
36. Bija skaidrs, ka atbilstoši Nodarbinātības nosacījumu 10. panta b) punktam, “pieņemot darbā, var noteikt pārbaudes laiku”, kas “nekādā gadījumā nevar būt ilgāks par divpadsmit mēnešiem”. Tomēr Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantā ECB Valde paredzēja, ka tā “izņēmuma gadījumos drīkst pagarināt pārbaudes laiku līdz pat divpadsmit mēnešiem”. Līdz ar to Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantā tikai noteikta pārbaudes laika īstenošanas kārtība, pilnībā ievērojot ECB Padomes iepriekš noteikto maksimālo ilgumu.
37. Šajā sakarā tas, ka ECB Valde varētu vienpusēji pagarināt pārbaudes laiku, neietekmē Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta likumību. 2004. gada 14. oktobra spriedumā lietā Pflugradt /ECB (22) Tiesa nepārprotami atzina, ka ECB un tās darbinieku darba attiecību līgumiskais raksturs neliedz tās struktūrām veikt arī vienpusēja rakstura pasākumus vispārējās interesēs, kas jāaizsargā ECB. Tā kā iespēja veikt šādus pasākumus paredzēta arī Nodarbinātības nosacījumos, nevarētu piekrist apelācijas sūdzības iesniedzējam, ka, izņēmuma gadījumos paredzot pārbaudes laika pagarināšanu, Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pants ietekmē minēto Nodarbinātības nosacījumu raksturu vai piemērojamību (23) .
38. Personālam piemērojamo normu 2.1.3. pants ECB Valdei dod tiesības pārbaudes laikā izbeigt līgumu ieinteresētās personas “profesionālas nepiemērotības vai iemaņu trūkuma” gadījumā. Tomēr “profesionālā nepiemērotība” tieši nav minēta Nodarbinātības nosacījumu 11. panta a) punkta i) apakšpunktā, kurā paredzēts, ka “ECB var izbeigt ar darbiniekiem noslēgtos līgumus profesionālo iemaņu ilgstoša trūkuma gadījumā”.
39. Tomēr tāpat kā iemaņu trūkums, arī nepiemērotība ir saistīta ar ieinteresētās personas spēju apmierinoši veikt savus pienākumus. Turklāt profesionālās piemērotības jēdziens ir saistīts ar pārbaudes laika jēdzienu, jo to vienmēr nosaka, lai pārliecinātos par kandidāta spēju veikt pienākumus, kuru izpildei viņš ir pieņemts darbā. Tādēļ negribu apgalvot, ka, paredzot iespēju lauzt līgumu profesionālās nepiemērotības gadījumā, Personālam piemērojamo normu 2.1.3. pants pārsniedz Nodarbinātības nosacījumu izpildes robežas.
40. No tā izriet, ka, pieņemot minētos noteikumus, ECB Valde nepārprotami ir rīkojusies to izpildes pilnvaru robežās, kuras ECB Padome ar Iekšējā reglamenta 21. panta 3. punktu tai ir deleģējusi.
41. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmais pamats ir jānoraida.
B – Par otro pamatu, kas balstīts uz Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta un 2.1.3. panta pārkāpuma
42. Apelācijas sūdzības iesniedzējs otro pamatu izvirzījis pakārtoti, gadījumam, ja Tiesa atzītu Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta un 2.1.3. panta likumību. Šis pamats vērsts pret Apstrīdētā sprieduma 48.–83. punktu.
43. Šajos sprieduma punktos Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka Lēmums par pārbaudes laika pagarināšanu un Lēmums par atlaišanu nav pretrunā Nodarbinātības nosacījumiem un Personālam piemērojamām normām, pamatojot to šādi:
“48 Pirmkārt, prasītājs norāda, ka lēmumu par pārbaudes laika pagarināšanu ir parakstījis Personāla direktorāta direktors un nodaļas vadītājs, kaut gan saskaņā ar Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantu lēmumus par pārbaudes laika pagarināšanu pieņem ECB Valde.
49 Pirmās instances tiesa norāda, ka pēc tās lūguma ECB iesniegusi tai, pirmkārt, ECB Valdes 1999. gada 16. marta sēdes protokolu, no kura izriet, ka šīs sēdes laikā šī iestāde deleģēja pilnvaras pieņemt lēmumus par pārbaudes laika pagarināšanu ECB Padomes priekšsēdētāja vietniekam, un, otrkārt, 2000. gada 13. septembra priekšlikumu pagarināt prasītāja pārbaudes laiku, uz kura ECB priekšsēdētāja vietnieks 2000. gada 15. septembrī rakstiski apstiprināja savu piekrišanu. Līdz ar to Lēmums par pārbaudes laika pagarināšanu tika pieņemts saskaņā ar piemērojamām procedūras normām [..].
[..]
54 Treškārt, prasītājs uzskata, ka atbildētāja nevarēja savu Lēmumu par pārbaudes laika pagarināšanu pamatot ar Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta otro daļu. Viņš norāda, ka saskaņā ar šo normu pārbaudes laiku var pagarināt tikai “izņēmuma gadījumos”. Prasītājs uzskata, ka šādi “izņēmuma gadījums” varētu pastāvēt tikai tad, ja ilgstoša nespēja pildīt savus pienākumus tieši traucē īstenot pārbaudes laika mērķi. Viņš tomēr uzskata, ka šajā gadījumā šādi apstākļi nepastāvēja. Vispārīgi vērtējot, neatbilstošs sniegums pats par sevi nevarētu būt šāds izņēmuma gadījums.
55 Atbildētāja pēc būtības tam iebilst, jo saskaņā ar sākotnējo vienošanos prasītāja pārbaudes laiks lielā mērā sakrita ar vasaras brīvdienām un ECB ierobežotās darbības dēļ šajā laikā prasītāja atbilstību šim amatam nevarēja pietiekami pārbaudīt. Tomēr šādu pārbaudi vajag, jo sākotnēji paredzētajā pārbaudes laikā prasītājam bija radušās atsevišķas grūtības izpildīt savus pienākumus.
56 Pirmās instances tiesas uzskata, ka vienu pašu apstākli, ka pārbaudes laiks šajā gadījumā daļēji sakrita ar vasaras brīvdienu mēnešiem, saskaņā ar Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantu nevar uzskatīt par izņēmuma gadījumu. Šo apstākli, tieši pretēji, administrācija varēja paredzēt, prasītāju pieņemot darbā. Tomēr ECB var pamatoti uzskatīt, ka izņēmuma gadījums pastāv, ja administrācijai objektīvu iemeslu dēļ radās šaubas par pārbaudāmā statusā esošā darbinieka atbilstību amatam, kurā viņu pieņēma darbā, bet daļēji ierobežotās darbības dēļ vasaras brīvdienu mēnešos tā vēl nevar pieņemt galīgo lēmumu par to, vai ieinteresētā persona pārbaudes laikā būtu jāapstiprina, vai arī līgums ar to jāizbeidz.
57 Šajā gadījumā, kā tas izriet no lietas materiāliem un jo īpaši no 2000. gada 8. septembra ziņojuma, sākotnēji paredzētajā pārbaudes laikā administrācija nevarēja pārliecināties par prasītāja atbilstību tādā mērā, lai apstiprinātu prasītāju amatā vai arī skaidri izteiktu neapmierinātību ar prasītāja darbu, kas novestu pie līguma laušanas. Neraugoties uz to, no minētā izriet, ka sākotnēji paredzētajā pārbaudes laikā administrācijai bija šaubas par prasītāja spēju izpildīt savus pienākumus un jo īpaši apgūt ECB drošības sistēmu, kā rezultātā nespēja pieņemt galīgo lēmumu par viņa līguma laušanu pārbaudes laikā. Šīs viņa tiešo priekšnieku šaubas turklāt apstiprina pats prasītājs, jo no šī ziņojuma izriet, ka viņš izteica vēlēšanos uzlabot savu sniegumu. Šādos apstākļos atbildētājai bija tiesības uzskatīt, ka pastāv izņēmuma gadījums Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta otrās daļas izpratnē, kas tai ļauj pagarināt prasītāja pārbaudes laiku.
[..]
61 Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka prasītājs nav pierādījis Lēmuma par pārbaudes laika pagarināšanu nelikumību [..].
[..]
68 [Attiecībā uz Lēmumu par atlaišanu] prasītājs pēc būtības norāda, ka pārbaudes laikā viņam nav dota iespēja pielāgoties drošības dienesta ikdienas prasībām, ka viņam nav ļauts lēnām uzsākt savu dienestu, bet uzreiz bija jāstrādā saskaņā ar parasto darba režīmu, un ka viņš nav darbam iepriekš apmācīts. Attiecībā uz pārmetumiem, kas pret viņu izvirzīti par parādīto nespēju lietot ECB informācijas sistēmu, viņš norāda, ka pārbaudes laikā šajā sakarā viņš nav saņēmis pietiekamu apmācību.
69 Pirmās instances tiesa uzskata, ka Lēmums par atlaišanu pārbaudes laika beigās ir jāatceļ tad, ja ieinteresētai personai nav dota iespēja pabeigt pārbaudes laiku parastos apstākļos (Civildienesta noteikumu kontekstā skat. Tiesas 1985. gada 15. maija spriedumu lietā 3/84 Patrinos /ESLK, Recueil, 1421. lpp., 20.–24. punkts, un Pirmās instances tiesas 1994. gada 30. novembra spriedumu lietā T‑568/93 Correia /Komisija, Recueil, I‑A‑271. lpp. un II‑857. lpp., 34. punkts).
70 Tādēļ šajā gadījumā ir jāpārbauda, vai prasītājam bija dota iespēja pabeigt pārbaudes laiku parastos apstākļos.
71 Šajā sakarā no lietas materiāliem un jo īpaši no ziņojuma, ko ECB drošības koordinators 2000. gada 8. septembrī nosūtījis prasītāja tiešajam priekšniekam, uz kura prasītājs rakstiski apstiprinājis, ka ir iepazinies ar šo ziņojumu, izriet, ka pirmo četru nedēļu laikā kopš stāšanās amatā ECB prasītājs ir piedalījies mācību programmā, kuras laikā ir iepazīstināts ar galvenajiem pienākumiem, kas viņam tiks uzticēti. Šīs programmas mērķus un saturu ir formulējis ECB apsardzes kontrolieris (“ supervisor ”), kurš 2000. gada 29. jūnijā šajā sakarā ir izstrādājis mācību plānu, kas pēc tā lūguma iesniegts Pirmās instances tiesai. Šajā laika posmā, kā pats prasītājs to apstiprināja tiesas sēdē, pirmkārt, viņš piedalījās vairākās prezentācijās par ECB drošības sistēmā ietilpstošu dažādu darbarīku darbību, un otrkārt, viņa ikdienas darbu uzraudzīja divi pieredzējuši kolēģi, kas to specializācijas dēļ tika iecelti viņam par “krusttēviem” (“ godfather ”). Prasītājs tiesas sēdē arī norādīja, ka šie kolēģi viņam faktiski snieguši virkni pamata norādījumu par viņa turpmākajiem pienākumiem. Attiecībā uz prasītāja apgalvojumu, ka šie norādījumi nebija pietiekami precīzi, pietiek atzīt, ka šajā sakarā viņš nav norādījis konkrētu apstākli, kas ļautu Pirmās instances tiesai konstatēt iemeslus, kuru dēļ šāda atbalsta sistēma nedod vēlamo rezultātu.
72 No ziņojuma, ko šīs tiesvedības vajadzībām 2001. gada 21. decembrī sagatavojis ECB apsardzes kontroliera palīgs un kura saturu tiesas sēdē ir apstiprinājis pats prasītājs, turklāt izriet, ka prasītājs no 2000. gada 23. līdz 25. augustam piedalījās papildu apmācībā par dažādām kontroles sistēmām, arī par atsevišķām informācijas sistēmām. Visbeidzot, no šī paša ziņojuma izriet un tiesas sēdē to ir apstiprinājis pats prasītājs, ka pēc pārbaudes laika pagarināšanas viņš divas dienas, no kurām viena bija prasītāja ikgadējais atvaļinājums, piedalījās mācībās par informācijas tehnoloģijām ar mērķi atkārtoti apskatīt šo dažādo sistēmu darbību. Prasītājs atkārtoti pauž kritiku par to, ka šīs mācības nebija pietiekamas, nenorādot konkrētus apstākļus, kas ļautu Pirmās instances tiesai konstatēt iemeslus, kuru dēļ šādas mācības viņam nav ļāvušas izpildīt darba nosacījumus un saņemt viņa vajadzībām atbilstošu apmācību.
73 No iepriekš minētā izriet, ka ECB bija izveidojusi jaunpieņemtajiem darbiniekiem, to skaitā prasītājam, mācību programmu, kurai bija jāļauj prasītājam sešu mēnešu pārbaudes laikā iepazīties ar uzdevumiem, kas viņam bija jāizpilda, savu pienākumu apjomu un ieguldījumu, ko no viņa sagaida. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesai nekas neļauj secināt, ka prasītājam nav dota iespēja pabeigt savu pārbaudes laiku parastos apstākļos.
[..]
83 No minētā izriet, ka pamats, kas balstīts uz Nodarbinātības nosacījumiem un Personālam piemērojamo normu, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, kopumā ir jānoraida.”
44. Izvirzot Apelācijas sūdzības otro pamatu, ir paredzēts apstrīdēt šo vērtējumu. Tas sastāv no piecām daļām, kuras secīgi jāpārbauda.
45. Pirmajā daļā Tralli apgalvo, ka Lēmums par pārbaudes laika pagarināšanu ir pieņemts, neievērojot Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantu. Viņš uzskata, ka pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa nospriedusi Apstrīdētā sprieduma 49. punktā, tiesības pagarināt viņa pārbaudes laiku bija tikai Valdei un tās nevarēja deleģēt ECB Valdes priekšsēdētāja vietniekam.
46. Jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa, balstoties uz lietas materiāliem, Apstrīdētā sprieduma 49. punktā atzina, ka 1999. gada 16. marta sanāksmē ECB Valde deleģēja ECB priekšsēdētāja vietniekam pilnvaras pieņemt lēmumus par jaunpieņemto darbinieku pārbaudes laika pagarināšanu. Ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ir jāpārbauda, vai šīs tiesības tika piešķirtas likumīgi.
47. Šajā sakarā es uzskatu, ka ir piemērojami judikatūrā noteiktie principi, kas reglamentē Eiropas Kopienu Komisijas tiesību piešķiršanu saviem locekļiem.
48. Es uzskatu, ka tiesību piešķiršana ir pilnvaru deleģēšanas īpašs veids, ko pamato “tiesības noteikt iekšējo kārtību”, kas atzītas Kopienu iestādēm un ar Līgumu izveidotajām struktūrām (24) un kas atšķirībā no citiem pilnvaru deleģēšanas veidiem parasti ietver tikai tiesības pieņemt individuāli piemērojamus lēmumus. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Meroni /Augstā iestāde izvirzītie nosacījumi tādēļ, manuprāt, ir pilnībā piemērojami tiesību piešķiršanas kārtībai.
49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (25) Tiesa uzskata, ka Komisija var, nepārkāpjot tās darbību reglamentējošo koleģialitātes principu (26), piešķirt saviem locekļiem tiesības tās vārdā pieņemt atsevišķus lēmumus. Tiesa uzskata, ka šī tiesību piešķiršanas sistēma Komisijai neatņem tās tiesības pieņemt lēmumus, jo tās locekļi lēmumus pieņem Komisijas vārdā, kas pilnībā par tiem uzņemas atbildību (27) . Tiesa turklāt uzskatīja, ka šī sistēma bija “vajadzīga, ņemot vērā ievērojamo lēmumu skaita pieaugumu, kas Komisijai bija jāpieņem, lai izpildītu savus pienākumus” (28) . Tiesa faktiski uzskatīja, ka vajadzība nodrošināt lemējinstitūcijas darbību ir princips, kas raksturīgs visai institucionālai sistēmai, un ir atspoguļots [..] Apvienošanās līguma 16. pantā, saskaņā ar kuru “Komisija pieņem savu Iekšējo reglamentu, lai nodrošinātu savu un tās dienestu darbību” (29) .
50. Saskaņā ar judikatūru šī tiesību piešķiršanas sistēma tomēr var attiekties tikai uz pārvaldes aktiem, izņemot visus principiālos lēmumus (30) . Tiesību piešķiršana tāpat var būt saistīta ar lēmumu uzsākt pārbaudes atbilstoši Regulas Nr. 17 (31) 14. panta 3. punktam, ar lēmumu izbeigt finansiālo palīdzību (32) vai ar lēmumu par nokavējuma procentu pieprasīšanu pēc nolēmuma par naudassoda uzlikšanu apstiprināšanas (33) . Tomēr nevar piešķirt tiesības pieņemt tādu lēmumu, ar ko atzītu konkurences normu pārkāpumu (34) vai lēmumu par argumentēta atzinuma sniegšanu vai par prasības par pienākuma neizpildi celšanu atbilstoši EKL 226. pantam (35) .
51. Es uzskatu, ka šī judikatūra par Komisijā īstenoto tiesību piešķiršanas sistēmu ir pilnībā izmantojama šajā gadījumā.
52. Tā kā piešķirt var tikai tiesības pieņemt pārvaldes aktus, ar to ECB Valdei netiek atņemtas tai piederošās tiesības pieņemt lēmumus; ECB Valdes priekšēdētāja vietnieka lēmumi par pārbaudes laika pagarināšanu tiek pieņemti Valdes vārdā, kas pilnībā par tiem uzņemas atbildību. Turklāt uz vajadzību nodrošināt lēmējinstitūcijas darbību, tāpat kā tas attiecas uz Komisiju, norāda primāro tiesību noteikums, proti, ECBS Statūtu 12. panta 3. punkts, kurā paredzēts, ka “ECB Padome pieņem reglamentu, kurā nosaka ECB un tās lēmējinstitūciju iekšējo uzbūvi”.
53. Šajā gadījumā tomēr nav apstrīdams, ka apšaubītā tiesību piešķiršana saistīta tikai ar pārvaldes aktiem. Te faktiski ECB Valdes priekšsēdētāja vietniekam ir tikai jāizlemj, vai pagarināt jaunpieņemtā darbinieka pārbaudes laiku. Tādēļ ECB Valdes priekšsēdētāja vietniekam nav tiesību pieņemt “principiālus lēmumus” iepriekš minētās judikatūras izpratnē.
54. Šādos apstākļos es uzskatu, ka ECB Valde varēja likumīgi piešķirt ECB Valdes priekšsēdētāja vietniekam tiesības pieņemt lēmumus par jaunpieņemto darbinieku pārbaudes laika pagarināšanu un ka tādēļ pamata pirmā daļa nav pamatota.
55. Otrajā daļā Tralli norāda, ka Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pants ir pretrunā ar “Kopienu tiesību augstākstāvošām normām” un it īpaši “principu, saskaņā ar kuru Eiropas Kopienas ir tiesību Kopiena” (36) . Viņš uzskata, ka, atsaucoties uz tik plašiem kritērijiem kā, piemēram, “izņēmuma gadījums”, kas neprecizē Nodarbinātības nosacījumu piemērošanas nosacījumus, apstrīdētais noteikums paver iespēju veikt patvaļīgus pasākumus.
56. Neraugoties uz to, ka šis arguments ir saistīts ar Personālam piemērojamo normu 2.1.2. panta likumību un ka attiecīgi tas būtu jāizvirza pirmā pamata ietvaros, es uzskatu, ka tas ir acīmredzami nepamatots.
57. Nav apstrīdams, ka tādi jēdzieni kā, piemēram, Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantā norādītais “izņēmuma gadījums” ir tā sauktie “juridiskie standarti”. Tās ir elastīgas normas, kas balstītas uz apzināti nenoteiktu kritēriju un kas tādēļ atspoguļo likumdevēja gribu attiecīgām – administratīvo vai tiesu – iestādēm uzlikt pienākumu katrā konkrētajā gadījumā definēt šo normu saturu, lai šīs normas vislabāk varētu piemērot atbilstoši šo iestāžu rīcībā esošajiem faktiem. Juridiskie standarti ir zināmi ja ne visās, tad lielākajā daļā tiesību sistēmu un it īpaši Kopienu tiesiskajā kārtībā (37) . Šajā gadījumā, tāpat kā visos citos gadījumos, patvaļīgu lēmumu pieņemšanas risks nepastāv tā iemesla dēļ, ka attiecīgos lēmumus var pārsūdzēt tiesā.
58. Līdz ar to es uzskatu, ka pamata otrā daļa ir acīmredzami nepamatota.
59. Trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru šaubas par pārbaudāmā statusā esošā darbinieka profesionālo piemērotību var būt “izņēmuma gadījums”, kas pamato pārbaudes laika pagarināšanu atbilstoši Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantam. Viņš uzskata, ka pārbaudes laika mērķis ir tieši pārliecināties par šādu šaubu esamību, bet Pirmās instances tiesa ir sajaukusi normu ar izņēmumu.
60. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru ECB ir ievērojama rīcības brīvība, veidojot savus dienestus un pārvaldot savu personālu, lai varētu izpildīt tai uzticēto vispārējo interešu uzdevumu (38) .
61. Turklāt jāatzīmē, ka Kopienu iestādēs un organizācijās pārbaudes laiks parasti ir pietiekams, lai lēmējinstitūcija varētu iegūt pārliecību par ieinteresētās personas piemērotību amatam, kura izpildei tā ir pieņemta darbā. Šī pārliecība var izpausties, vai nu apstiprinot ieinteresēto personu amatā, vai nu pieņemot lēmumu par tās darba līguma izbeigšanu. Faktiski situācijas, kurās pārbaudes laika beigās iestādes lēmējinstitūcijai vēl ir šaubas par to, vai tai vajag vai vajadzētu pagarināt ieinteresētās personas pārbaudes laiku, ir sastopamas salīdzinoši reti.
62. Tādēļ nav pierādīts, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu, uzskatot, ka šaubas par pārbaudāmā statusā esošā darbinieka atbilstību var būt “izņēmuma gadījums”, kas pamato viņa pārbaudes laika pagarināšanu atbilstoši Personālam piemērojamo normu 2.1.2. pantam.
63. Ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru viņa pārbaudes laiks ir pagarināts, jo pastāvējušas šaubas par viņa profesionālo piemērotību. Viņš apgalvo, ka savā atbildē uz repliku lietā T‑373/00 ECB norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pārbaudes laiks ir pagarināts, jo tas sakrita ar vasaras brīvdienu laiku.
64. Neatkarīgi no jautājumiem par šī iebilduma pieņemamību, pietiek norādīt, ka savā iepriekš minētajā atbildē uz repliku ECB izvirzīja divas apstākļu grupas. Tā norādīja:
“12. Pirmkārt, [ECB] balstās uz apstākli, ka prasītājs stājies amatā 2000. gada 1. jūlijā [un ka] liela daļa šī pārbaudes laika [tādējādi] sakrita ar vasaras [brīvdienu] laiku.
13. Otrkārt, [ECB] ņēma vērā apstākli, ka pirms stāšanās amatā ECB prasītājs četrpadsmit gadus strādāja kādā privātā apsardzes sabiedrībā. Tādēļ ECB no tā secināja, ka prasītāja neatbilstošais sniegums
skaidrojams galvenokārt ar iespējamām grūtībām saistībā ar jauno darbu ECB un vajadzību piemēroties jaunajiem darba apstākļiem un ka pārbaudes laika pagarināšana dotu prasītājam papildu iespēju apliecināt savas prasmes un savu spēju piemēroties ” (39) .
65. Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments par ECB atbildes raksta satura vērtējumu lietā T‑373/00 katrā ziņā ir acīmredzami nepamatots.
66. Visbeidzot, pēdējā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza dažādus argumentus, lai pierādītu, ka, pretēji Pirmās instances viedoklim Apstrīdētā sprieduma 70.–73. punktā, viņam nebija dota iespēja pabeigt pārbaudes laiku parastos apstākļos.
67. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai (40) Tiesai nav tiesību ne konstatēt faktus, ne principā pārbaudīt pierādījumus, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir atsaukusies šo faktu pamatošanai. Tā kā šie pierādījumi ir iegūti saskaņā ar noteikto kārtību un ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālās normas, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iesniegšanu, vienīgi Pirmās instances tiesa nosaka vērtību, kas būtu jāpiešķir tai iesniegtajiem pierādījumiem. Šis vērtējums, izņemot pierādījumu sagrozīšanas gadījumu, tādējādi nav tiesību jautājums, ko kontrolē Tiesa.
68. Tomēr šajā gadījumā Pirmās instances tiesa, balstoties uz lietas materiāliem, atzina, ka “nekas neļauj [..] secināt, ka prasītājam netika dota iespēja pabeigt pārbaudes laiku parastos apstākļos” (41) .
69. Šajos apstākļos pamata pēdējā daļa ir acīmredzami nepieņemama. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav ne pierādījis, ne nopietni pamatojis, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai norādītos faktiskos apstākļus un iesniegtos pierādījumus, šīs tiesas veiktais to metožu vērtējums, kas izmantotas, lai nodrošinātu jaunpieņemto darbinieku apmācību, ir uzskatāms par faktisko apstākļu un pierādījumu vērtējumu, ko nevar apšaubīt šīs apelācijas sūdzības ietvaros.
70. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka otrais pamats Tiesai būtu jānoraida pilnībā.
C – Par trešo pamatu, kas balstīts uz pienākumu segt tiesāšanās izdevumus reglamentējošo normu pārkāpumu
71. Pēdējais pamats attiecas uz Pirmās instances tiesas lēmumu par tiesāšanās izdevumu sadali. Apstrīdētajā spriedumā šis lēmums ir izklāstīts šādi:
“95 Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši minētā reglamenta 88. pantam tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
96 Šādos apstākļos lietā T‑373/00 katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
97 Turpretī lietās T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01 atbildētāja saskaņā ar Reglamenta 87. panta 3. punkta otro daļu, atkāpjoties no šī paša Reglamenta 88. panta, lūdz Pirmās instances tiesu piespriest prasītājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, tai skaitā atbildētājas tiesāšanās izdevumus. Tā uzskata, ka šo prasību celšana ir tiesību ļaunprātīga izmantošana. Līdz ar to izdevumi, kas tai radušies šo prasību dēļ, ir jāuzskata par nepamatotiem Reglamenta 87. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.
98 Savukārt lietās T‑27/01 un T‑69/01 prasītājs atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punkta otrajai daļai lūdz piespriest atbildētājai atlīdzināt viņa tiesāšanās izdevumus, pat ja viņa prasības noraidītu kā nepieņemamas. Šajā kontekstā viņš pēc būtības norāda, ka ir spiests celt šīs dažādās prasības, lai aizsargātu savas tiesības. Viņš uzskata, ka atbilstoši Nodarbinātības nosacījumu 41. un 42. pantam viņš varēja un viņam bija jāuzsāk pirmstiesas procedūras pret Lēmumu pagarināt pārbaudes laiku un pret Lēmumu par atlaišanu, pirms viņš cēla prasību Pirmās instances tiesā par šo lēmumu atcelšanu. Tomēr administratīvās procedūras laikā atbildētāja jau apstrīdēja šo viedokli. Šāda nedrošības situācija radusies atbildētājas dēļ. Tādēļ prasītājs uzskata, ka viņš bija spiests vienlaicīgi celt prasības lietās T‑373/00, T‑27/01 un T‑69/01.
99 Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pretēji prasītāja apgalvojumam, no Nodarbinātības nosacījumu 41. panta iii) daļas neapšaubāmi izriet, ka attiecībā uz Lēmumu par pārbaudes laika pagarināšanu un Lēmumu par atlaišanu pārbaudes laikā nevar lūgt veikt pirmstiesas pārbaudi un iesniegt sūdzību. Šo divu lēmumu mērķis faktiski ir “neapstiprināt amatā pārbaudāmā statusā esošu darbinieku” šī noteikuma izpratnē.
100 Tādēļ prasību celšana lietās T‑27/01 un T‑69/01 radīja atbildētājai nepamatotus izdevumus.
101 Attiecībā uz lietu T‑56/01, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2001. gada 13. martā, ir jānorāda, ka prasītājs šo prasību sakarā ar bezdarbību cēla tādēļ, ka nebija saņēmis atbildi uz 2000. gada 5. februārī iesniegto sūdzību, kaut gan, pirmkārt, saskaņā ar Personāla Statūtu 8.2.1. pantu šāda sūdzība ir noraidīta ar klusējot izteiktu lēmumu mēnesi pēc sūdzības iesniegšanas un, otrkārt, ECB Valdes priekšsēdētājs prasītāja sūdzību noraidīja 2001. gada 12. martā.
102 Līdz ar to, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt nepieciešamību noraidīt prasības kā nepieņemamas tā iemesla dēļ, ka nav sniegts formāls brīdinājums pirms prasības sakarā ar neizpildi, prasības lietā T‑56/01 celšanas brīdī vai vismaz dažas dienas vēlāk prasītājs katrā ziņā zināja, ka atbildētāja ir izteikusi savu viedokli EKL 232. panta otrās daļas izpratnē. Tādēļ viņš nav veicis attiecīgus pasākumus, lai izvairītos no tā, ka šī prasība rada atbildētājai nepamatotus izdevumus.
103 Līdz ar to tā vietā, lai piespriestu atbildētājai atlīdzināt prasītājam radušos tiesāšanās izdevumus, kā pēdējais to ir lūdzis, ir jāpiespriež prasītājam atlīdzināt vienu trešo daļu no tiesāšanās izdevumiem, kas atbildētājai radušies lietās T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/0.”
72. Tralli apgalvo, ka šajā sakarā Apstrīdētajā spriedumā ir pieļauta juridiska kļūda. Viņš uzskata, ka, pretēji Pirmās instances tiesas lēmumam, prasības lietās T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01 ir celtas pamatotu iemeslu dēļ.
73. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 58. panta otrajai daļai “apelāciju nevar iesniegt tikai par tiesāšanās izdevumu apjomu vai lietas dalībnieku, kuram jāsedz šie izdevumi.” Turklāt Tiesa uzskata, ka, “pieņemot, ka visi citi apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, prasījumi saistībā ar Pirmās instances tiesas lēmuma par izdevumu atlīdzināšanu iespējamo nelikumību ir jānoraida kā nepieņemami, piemērojot [iepriekš minēto noteikumu]” (42) .
74. Tā kā, manuprāt, visi citi apelācijas sūdzības pamati ir jānoraida, pēdējais pamats, kas iesniegts par Pirmās instances tiesas lēmumu saistībā ar tiesāšanās izdevumu sadali, saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ir jāatzīst par nepieņemamu.
V – Secinājumi
75. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Tiesas Reglamenta 118. pantu un 69. panta 2. punktu.
(1) .
(2)
–	Saskaņā ar EKL 112. panta 1. punktu ECB Padomē ir ECB Valdes locekļi un valstu centrālo banku vadītāji.
(3)
–	Saskaņā ar EKL 112. panta 2. punktu Valdē ir priekšsēdētājs, priekšsēdētāja vietnieks un četri citi locekļi, kurus pēc Padomes ieteikuma, ko tā sniedz pēc apspriedes ar Eiropas Parlamentu un ECB Padomi, savstarpēji vienojoties, izraugās dalībvalstu vai to valdību vadītāji.
(4)
–	T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01 ( Recueil Function Publique, I‑A‑97. lpp. un II‑453. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”).
(5)
–	Minētā kārtība tika pieņemta ar Eiropas Centrālās bankas 1998. gada 9. jūnija Lēmumu 1999/330/EK, kas grozīts 1999. gada 31. martā (OV 1999, L 125, 32. lpp., turpmāk tekstā – “Nodarbinātības nosacījumi”).
(6)
–	OV 1999, L 125, 34. lpp., labojums – OV 2000, L 273, 40. lpp. (turpmāk tekstā – “Iekšējais reglaments”).
(7)
–	Citādi saukts – “Lēmums par pārbaudes laika pagarināšanu”.
(8)
–	Citādi saukts – “Lēmums par atlaišanu”.
(9)
–	Apelācijas sūdzība, 36. punkts.
(10)
–	Lieta 9/56 ( Recueil, 9. lpp.). Šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā X /ECB, 102.–104. punkts.
(11)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Meroni /Augstā iestāde, 42. un 43. lpp.
(12)
–	Skat. Lenaerts, K. Regulating the regulatory process: ‘delegation of powers’ in the European Community, European Law Review, 1993, 23. lpp. (40.–42. lpp.).
(13)
–	Šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā X /ECB, 102. punkts. Par doktrīnu skat. it īpaši iepriekš minēto K . Lenaerts
darbu (41. un 42. lpp.) un Gautier, Y. La délégation en droit communautaire, darbs prezentēts un aizstāvēts 1995. gada 7. janvārī, 357. un 358. lpp.
(14)
–	Attiecībā uz diskusiju par pilnvaru nodošanas nosacījumiem Kopienu tiesībās skat. iepriekš minēto Y . Gautier
darbu (418. un turpmākās lpp.).
(15)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Meroni /Augstā iestāde, 40. lpp.
(16)
–	Turpat, 40. un 41. lpp.
(17)
–	Turpat, 42. lpp.
(18)
–	Turpat, 43., 44., 46. un 47. lpp.
(19)
–	Par atšķirību starp apskatāmās jomas pamatnormām un normām, kas saistītas ar “izpildes pilnvarām” EKL 202. panta un 211. panta darbības jomā skat. it īpaši 1970. gada 17. decembra spriedumu lietā 25/70 Köster
( Recueil, 1161. lpp., 6. punkts) un 1992. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑240/90 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑5383. lpp., 36. un 37. punkts).
(20)
–	Skat. it īpaši 1975. gada 30. oktobra spriedumu lietā 23/75 Rey Soda ( Recueil, 1279. lpp.) un 1987. gada 11. marta spriedumu apvienotajās lietās 279/84, 280/84, 285/84 un 286/84 Rau
u.c./Komisija ( Recueil, 1069. lpp., 14. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑64/01 un T‑65/01 Afrikanische Frucht‑Compagnie
un Internationale Fruchtimport Weichert /Padome un Komisija ( Recueil, II‑521. lpp., 118. punkts).
(21)
–	Apelācijas sūdzība, 36. punkts.
(22)
–	C‑409/02 P ( Recueil, II‑4035. lpp., 33.–37. punkts).
(23)
–	Šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas izvirzītos apstākļus Apstrīdētajā spriedumā, 50.–52. punkts.
(24)
–	Nav apstrīdams, ka ikvienai Kopienu iestādei un organizācijai ir ievērojama rīcības brīvība, veidojot savus dienestus: attiecībā uz Kopienu iestādēm it īpaši skat. 1964. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās 109/63 un 13/64 Muller /Komisija ( Recueil, 1293. lpp.) un 1984. gada 21. jūnija spriedumu lietā 69/83 Lux /Revīzijas palāta ( Recueil, 2447. lpp., 17. punkts), un attiecībā uz ar Līgumu izveidotām organizācijām it īpaši skat. 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑15/00 Komisija/EIB ( Recueil, I‑7281. lpp., 67. punkts) un Pirmās instances tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑178/00 un T‑341/00 Pflugradt /ECB ( Recueil, II‑4035. lpp., Recueil Function Publique, I‑A‑205. lpp. un II‑1039. lpp.), kas, izskatot apelācijas sūdzību, apstiprināts ar iepriekš minēto 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā Pflugradt /ECB.
(25)
–	It īpaši skat. 1986. gada 23. septembra spriedumu lietā 5/85 AKZO Chemie /Komisija ( Recueil, 2585. lpp., 35. punkts).
(26)
–	Atbilstoši 1965. gada 8. aprīļa Līguma par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi (OV 1967, L 152, 2. lpp., citādi saukts – “Apvienošanās līgums”) 17. pantam.
(27)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā AKZO Chemie /Komisija, 36. punkts.
(28)
–	Turpat, 37. punkts.
(29)
–	Turpat.
(30)
–	Turpat.
(31)
–	Padomes 1962. gada 6. februāra Regula, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.). Skat. 1989. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās 46/87 un 227/88 Hoechst /Komisija ( Recueil, 2859. lpp., 44.–46. punkts) un 1989. gada 17. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 97/87 līdz 99/87 Dow Chemical Ibérica
u.c./Komisija ( Recueil, 3165. lpp., 58. punkts).
(32)
–	Pirmās instances tiesas 2003. gada 12. marta spriedums lietā T‑254/99 Maja /Komisija ( Recueil, II‑757. lpp., 43. punkts).
(33)
–	Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑275/94 CB /Komisija ( Recueil, II‑2169. lpp., 71. punkts).
(34)
–	1994. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑137/92 P Komisija/ BASF
u.c. ( Recueil, I‑2555. lpp., 71. punkts).
(35)
–	1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑191/95 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑5449. lpp., 48. punkts).
(36)
–	Apelācijas sūdzība, 44. punkts.
(37)
–	Kā vienu no piemēriem skat. jēdzienu “nozarei piederošs klients” uzņēmējaģentēšanas līgumu jomā 1996. gada 12. decembra spriedumā lietā C‑104/95 Kontogeorgas ( Recueil, I‑6643. lpp., 25.–27. punkts) un jēdzienu “izņēmuma gadījums”, kuru veido izņēmumi no principa, kas paredz atsevišķi vērtēt sabiedrības bilances aktīvu un pasīvu posteņus, 1999. gada 14. septembra spriedumā lietā C‑275/97 DE + ES Bauunternehmung
( Recueil, I‑5331. lpp., 31. un 32. punkts) vai “aplikšanas ar nodokli” jēdzienu kontekstā ar tiesību aktiem par netiešajiem nodokļiem, ar ko apliek palielināto kapitāla daļu, 2001. gada 21. jūnija spriedumā lietā C‑206/99 SONAE
( Recueil, I‑4679. lpp., 22.–26. punkts).
(38)
–	Iepriekš minētais Pirmās instances spriedums lietā Pflugradt /ECB, 54. punkts, kas, izskatot apelācijas sūdzību, apstiprināts ar iepriekš minēto spriedumu lietā Pflugradt /ECB.
(39)
– Mans izcēlums.
(40)
–	Kā jaunākos piemērus skat. 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑122/01 P T. Port /Komisija ( Recueil, I‑4261. lpp., 27. punkts) un 2004. gada 9. jūlija rīkojumu lietā C‑116/03 Fichtner /Komisija (Krājumā nav publicēts, 33. punkts).
(41)
–	Apstrīdētais spriedums, 73. punkts.
(42)
–	2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑302/99 P un C‑308/99 P Komisija un Francija/ TF1
( Recueil, I‑5603. lpp., 31. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P Freistaat Sachsen
u.c./Komisija ( Recueil, I‑9975. lpp., 124. punkts), kā arī 2000. gada 13. decembra rīkojums lietā C‑39/00 P SGA /Komisija ( Recueil, I‑11201. lpp., 77. punkts). Šajā sakarā skat. arī 1995. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑396/93 P Henrichs /Komisija ( Recueil, I‑2611. lpp., 66. punkts) un 2000. gada 13. decembra rīkojumu lietā C‑44/00 P Sodima /Komisija ( Recueil, I‑11231. lpp., 93. punkts).