Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (täysistunto)
21 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Sisällys
I  Asiaa koskevat oikeussäännöt
A  Kansainvälinen oikeus
B  Unionin oikeus
1.  Primaarioikeus
a)  EU
sopimus
b)  EUT
sopimus
c)  Perusoikeuskirja
2.  Johdettu oikeus
a)  Direktiivi 2000/31
b)  Direktiivi 2006/123
c)  Direktiivi 2010/13
d)  Direktiivi 2015/1535
e)  Direktiivi 2018/1808
f)  Yleinen tietosuoja-asetus
C  Unkarin oikeus
1.  Unkarin perustuslaki
2.  Unkarin siviililaki
3.  Lastensuojelulaki
4.  Laki kaupallisesta mainonnasta
5.  Mediapalvelulaki
6.  Rikosrekisterilaki
7.  Laki julkisesta koulutuksesta
II  Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
III  Kanne
A  Ensimmäinen, toinen, kolmas ja viides kanneperuste, jotka koskevat direktiivin 2000/31, direktiivin 2006/123, direktiivin 2010/13, SEUT 56 artiklan ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomista
1.  Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2010/13 rikkomista
a)  Direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan rikkominen
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
b)  Direktiivin 2010/13 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan rikkominen
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
c)  Direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan rikkominen
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
d)  Johtopäätös
2.  Toinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan rikkomista
a)  Direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kielletyn syrjinnän olemassaolo
1)  Lastensuojelulain 6/A §
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
2)  Kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
b)  Rajoitusten oikeuttaminen direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan nojalla
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
c)  Johtopäätös
3.  Kolmas kanneperuste, joka koskee direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan sekä SEUT 56 artiklan rikkomista
a)  Direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen olemassaolo
1)  Lastensuojelulain 6/A §
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
2)  Kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
3)  Julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentti
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
b)  Direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen oikeuttaminen
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
c)  Johtopäätös
4.  Viides kanneperuste, joka koskee perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomista
a)  Perusoikeuskirjan sovellettavuus lastensuojelulain 6/A §:ään ja julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momenttiin
b)  Onko perusoikeuskirjan 21 artiklan mukaisia velvoitteita jätetty noudattamatta
c)  Perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattuihin oikeuksiin ja vapauksiin kohdistuvien rajoitusten olemassaolo
1)  Onko perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattua yksityis
ja perhe-elämän kunnioittamista koskevaa oikeutta rajoitettu
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
2)  Onko perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattua sananvapautta rajoitettu
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
d)  Perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattujen oikeuksien ja vapauksien rajoitusten oikeuttaminen
e)  Onko perusoikeuskirjan 1 artiklaa rikottu
1)  Asianosaisten lausumat
2)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
f)  Johtopäätös
B  Kuudes kanneperuste, joka koskee SEU 2 artiklan rikkomista
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  SEU 2 artiklan pakottavuus
b)  SEU 2 artiklasta johtuvien velvoitteiden rikkominen
C  Neljäs kanneperuste, joka koskee yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdan rikkomista
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
IV  Oikeudenkäyntikulut
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – SEUT 258 artikla – Kansallinen lainsäädäntö, jolla otetaan lasten suojelemiseksi käyttöön rajoituksia, jotka liittyvät syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksiin, sukupuolen vaihtamiseen tai homoseksuaalisuuteen – Direktiivit 2000/31/EY, 2006/123/EY ja 2010/13/EU – Asetus (EU) 2016/679 – Seksuaalikasvatuksen rajoitukset – Syrjintäkiellon periaate – SEU 2 artiklassa vahvistetut Euroopan unionin arvot – Vetoaminen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanteessa kyseisten arvojen loukkaamiseen – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artikla – Henkilötietojen suoja
Asiassa C‑769/22,
jossa on kyse SEUT 258 artiklaan perustuvasta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta kanteesta, joka on nostettu 19.12.2022,
Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi V. Di Bucci, L. Malferrari, J. Tomkin ja K. Talabér-Ritz, sittemmin D. Calleja Crespo, L. Malferrari, J. Tomkin ja K. Talabér-Ritz,
kantajana,
jota tukevat
Belgian kuningaskunta, asiamiehinään C. Jacob, M. Jacobs, C. Pochet, A. Van Baelen ja L. Van den Broeck,
Tanskan kuningaskunta, asiamiehinään D. Elkan, J. Farver Kronborg ja C. A.‑S. Maertens,
Saksan liittotasavalta, asiamiehinään J. Möller, R. Kanitz ja N. Scheffel,
Viron tasavalta, asiamiehinään H. Hirsik ja M. Kriisa,
Irlanti, asiamiehinään aluksi M. Browne, Chief State Solicitor, A. Joyce, M. Lane ja D. O’Reilly, sittemmin M. Browne, Chief State Solicitor, R. Fanning, Attorney General, A. Burke ja A. Joyce, avustajinaan B. Quigley, SC, ja S. Brittain, BL,
Helleenien tasavalta, asiamiehenään K. Boskovits,
Espanjan kuningaskunta, asiamiehinään A. Gavela Llopis, A. Pérez-Zurita Gutiérrez ja J. Ruiz Sánchez,
Ranskan tasavalta, asiamiehinään aluksi B. Fodda, E. Leclerc ja T. Stéhelin, sittemmin B. Fodda ja T. Stéhelin,
Luxemburgin suurherttuakunta, asiamiehinään A. Germeaux ja T. Schell, avustajanaan P.‑E. Partsch, avocat,
Maltan tasavalta, asiamiehenään A. Buhagiar, avustajanaan D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado,
Alankomaiden kuningaskunta, asiamiehinään M. K. Bulterman, C. S. Schillemans ja J. Langer,
Itävallan tasavalta, asiamiehinään A. Posch ja J. Schmoll,
Portugalin tasavalta, asiamiehinään P. Barros da Costa, L. Medeiros ja A. Pimenta,
Slovenian tasavalta, asiamiehenään A. Vran,
Suomen tasavalta, asiamiehenään H. Leppo,
Ruotsin kuningaskunta, asiamiehinään aluksi H. Eklinder, F.‑L. Göransson, C. Meyer-Seitz, A. M. Runeskjöld, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson, H. Shev ja M. O. Simonsson, sittemmin H. Eklinder, F.‑L. Göransson, C. Meyer-Seitz, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson ja M. O. Simonsson,
Euroopan parlamentti, asiamiehinään G. Corstens, E. Paladini ja A. Tamás,
väliintulijoina,
vastaan
Unkari, asiamiehinään M. Z. Fehér ja K. Szíjjártó,
vastaajana,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (täysistunto),
toimien kokoonpanossa: presidentti K. Lenaerts, varapresidentti T. von Danwitz, jaostojen puheenjohtajat F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (esittelevä tuomari), I. Ziemele, J. Passer, O. Spineanu-Matei, M. Condinanzi ja F. Schalin sekä tuomarit S. Rodin, E. Regan, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, M. Gavalec, B. Smulders, S. Gervasoni, N. Fenger ja R. Frendo,
julkisasiamies: T. Ćapeta,
kirjaaja: hallintovirkamies I. Illéssy,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 19.11.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 5.6.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Euroopan komissio vaatii kanteellaan, että unionin tuomioistuin
a)      toteaa, että säätämällä lapsiin kohdistuvaan seksuaaliseen hyväksikäyttöön syyllistyneille rikoksentekijöille määrättävien seuraamusten ankaroittamisesta ja eräiden, lasten suojaamiseksi annettujen lakien muuttamisesta 15.6.2021 annetun vuoden 2021 lain nro LXXIX (pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes
törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény) (Magyar Közlöny 2021/118.; jäljempänä muutoslaki) Unkari on jättänyt noudattamatta unionin oikeudesta johtuvia velvoitteitaan seuraavilla tavoilla:
(1)      –      lisäämällä lasten suojelusta ja holhoustoimen hallinnosta 8.5.1997 annettuun vuoden 1997 lakiin nro XXXI (a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény) (Magyar Közlöny 1997/39.) 6/A §:n, jolla kielletään saattamasta alaikäisten saataville sisältöjä, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta, Unkari on rikkonut tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) (EYVL 2000, L 178, s. 1) 3 artiklan 2 kohtaa, palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (EUVL 2006, L 376, s. 36) 16 ja 19 artiklaa, SEUT 56 artiklaa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 1, 7, 11 ja 21 artiklaa
–        lisäämällä kaupallisen mainonnan perusedellytyksistä ja tietyistä rajoituksista 28.6.2008 annettuun vuoden 2008 lakiin nro XLVIII (a gazdasági reklámtevékenység alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény) (Magyar Közlöny 2008/95.) 8 §:n 1a momentin, jolla kielletään saattamasta alaikäisten saataville mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta, Unkari on rikkonut audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) (EUVL 2010, L 95, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1808 (EUVL 2018, L 303, s. 69) (jäljempänä direktiivi 2010/13), 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohtaa, direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklaa, SEUT 56 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa
–        lisäämällä mediapalveluista ja joukkoviestintävälineistä 31.12.2010 annettuun vuoden 2010 lakiin nro CLXXXV (a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény) (Magyar Közlöny 2010/202.) 9 §:n 6 momentin, jossa lineaaristen audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoajat velvoitetaan merkitsemään luokkaan V kuuluvaksi kaikki sellaiset ohjelmat, joissa olennaisena sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, ja tämän vuoksi lähettämään niitä vain kello 22.00 ja kello 5.00 välisenä aikana, sekä säätämällä kyseisen lain 32 §:n 4a momentin, jonka mukaan ohjelmia, joissa olennaisena sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, ei voida luokitella yleisen edun mukaiseksi ilmoitukseksi tai valistukseksi, Unkari on rikkonut direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohtaa ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa
–        muuttamalla mediapalveluista ja joukkotiedotusvälineistä 31.12.2010 annetun vuoden 2010 lain nro CLXXXV 179 §:n 2 momenttia, jossa Médiatanács (tiedotusvälineitä valvova valvontaviranomainen, Unkari) velvoitetaan vaatimaan mediapalvelujen tarjoajaan nähden toimivaltaiselta jäsenvaltiolta, että tämä ryhtyy tehokkaisiin toimenpiteisiin kyseisen viranomaisen toteamien lainvastaisten tekojen johdosta, Unkari on rikkonut direktiivin 2010/13 2 artiklaa ja 3 artiklan 1 kohtaa
–        muuttamalla kansallisesta julkisesta koulutuksesta 29.12.2011 annetun vuoden 2011 lain nro CXC (a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény) (Magyar Közlöny 2011/162.) 9 §:n 12 momenttia, jossa kielletään se, että seksuaalikulttuuria, seksuaalista käyttäytymistä, seksuaalista suuntautumista ja seksuaalista kehitystä koskevilla toimilla pyritään syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevista kysymyksistä tiedottaminen, Unkari on rikkonut direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklaa, SEUT 56 artiklaa ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa
(2)      antamalla 1 kohdassa tarkoitetut säännökset Unkari on rikkonut SEU 2 artiklaa
(3)      muuttamalla rikosrekisteristä, Euroopan unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten Unkarin kansalaisille antamien tuomioiden rekisteristä sekä rikoksiin liittyvien ja poliisin hallussa olevien biometristen tietojen tallentamisesta 19.6.2009 annetun vuoden 2009 lain nro XLVII (a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény) (Magyar Közlöny 2009/83.) 67 §:n 1 momentin a–d kohtaa, joilla elin, jolla on välitön pääsy rekisteritietoihin, velvoitetaan antamaan tähän oikeutetun tutustua lapsiin kohdistuviin, seksuaalista itsemääräämisoikeutta ja sukupuolimoraalia loukkaaviin rikoksiin syyllistyneitä koskeviin rekisteritietoihin, Unkari on rikkonut luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1) 10 artiklaa ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohtaa
b)      velvoittamaan Unkarin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
I       Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Kansainvälinen oikeus
2        Strasbourgissa 5.5.1989 allekirjoitetun rajat ylittäviä televisiolähetyksiä koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet turvaavat ilmaisun ja tiedonsaannin vapauden [Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun] ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen [(jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)] 10 artiklan mukaisesti ja takaavat vastaanottamisen vapauden. Sopimuspuolet eivät rajoita alueillaan tapahtuvaa sellaisten ohjelmapalvelujen edelleenlähettämistä, jotka täyttävät tämän yleissopimuksen ehdot.”
3        Kyseisen yleissopimuksen 7 artiklan 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Sellaisia ohjelmapalvelun osia, jotka voivat vahingoittaa lasten tai nuorten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, ei tule ajoittaa siten, että nämä lähetys‑ tai vastaanottoajan johdosta todennäköisesti katsovat niitä.”
B       Unionin oikeus
1.     Primaarioikeus
a)     EU‑sopimus
4        SEU 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Unionin perustana olevat arvot ovat ihmisarvon kunnioittaminen, vapaus, kansanvalta, tasa-arvo, oikeusvaltio ja ihmisoikeuksien kunnioittaminen, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan luettuina. Nämä ovat jäsenvaltioille yhteisiä arvoja yhteiskunnassa, jolle on ominaista moniarvoisuus, syrjimättömyys, suvaitsevaisuus, oikeudenmukaisuus, yhteisvastuu sekä naisten ja miesten tasa-arvo.”
5        SEU 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”2.      Unioni kunnioittaa jäsenvaltioiden tasa-arvoa perussopimuksia sovellettaessa sekä niiden kansallista identiteettiä, joka on olennainen osa niiden poliittisia ja valtiosäännön rakenteita, myös alueellisen ja paikallisen itsehallinnon osalta. Se kunnioittaa keskeisiä valtion tehtäviä, erityisesti niitä, joiden tavoitteena on valtion alueellisen koskemattomuuden turvaaminen, yleisen järjestyksen ylläpitäminen sekä kansallisen turvallisuuden takaaminen. Erityisesti kansallinen turvallisuus säilyy yksinomaan kunkin jäsenvaltion vastuulla.
3.      Vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti unioni ja jäsenvaltiot kunnioittavat ja avustavat toisiaan perussopimuksista johtuvia tehtäviä täyttäessään.
Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, joilla voidaan varmistaa perussopimuksista tai unionin toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttäminen.
Jäsenvaltiot tukevat unionia sen täyttäessä tehtäviään ja pidättäytyvät kaikista toimenpiteistä, jotka voisivat vaarantaa unionin tavoitteiden toteutumisen.”
6        SEU 7 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Neuvosto voi jäsenvaltioiden yhden kolmasosan, Euroopan parlamentin tai Euroopan komission perustellusta ehdotuksesta Euroopan parlamentin hyväksynnän saatuaan todeta jäsentensä neljän viidesosan enemmistöllä, että on olemassa selvä vaara, että jokin jäsenvaltio loukkaa vakavasti 2 artiklassa tarkoitettuja arvoja. Ennen tämän toteamista neuvosto kuulee kyseistä jäsenvaltiota ja voi, tehden ratkaisunsa samaa menettelyä noudattaen, antaa sille suosituksia.
Neuvosto tarkistaa säännöllisesti, ovatko tällaiseen toteamiseen johtaneet perusteet edelleen olemassa.
2.      Eurooppa-neuvosto, joka tekee ratkaisunsa yksimielisesti, voi jäsenvaltioiden yhden kolmasosan ehdotuksesta tai Euroopan komission ehdotuksesta ja saatuaan Euroopan parlamentin hyväksynnän todeta, että jokin jäsenvaltio loukkaa vakavasti ja jatkuvasti 2 artiklassa tarkoitettuja arvoja, kehotettuaan ensin asianomaista jäsenvaltiota esittämään huomautuksensa.
3.      Jos rikkominen on 2 kohdan mukaisesti todettu, neuvosto voi määräenemmistöllä päättää pidättää väliaikaisesti tietyt perussopimuksista johtuvat asianomaiselle jäsenvaltiolle kuuluvat oikeudet, mukaan lukien kyseisen jäsenvaltion hallituksen edustajan äänioikeuden neuvostossa. Tällöin neuvosto ottaa huomioon tällaisen oikeuksien pidättämisen mahdolliset vaikutukset luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden oikeuksiin ja velvollisuuksiin.
Jäsenvaltiolle perussopimuksista johtuvat velvoitteet sitovat kuitenkin edelleen asianomaista valtiota.
– –”
7        SEU 19 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan unionin tuomioistuin käsittää unionin tuomioistuimen, unionin yleisen tuomioistuimen ja erityistuomioistuimia. Euroopan unionin tuomioistuin huolehtii siitä, että perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa noudatetaan lakia.”
8        SEU 49 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jokainen Euroopan valtio, joka kunnioittaa 2 artiklassa tarkoitettuja arvoja ja sitoutuu edistämään niitä, voi hakea unionin jäsenyyttä. – –
– –”
b)     EUT‑sopimus
9        SEUT 16 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus henkilötietojensa suojaan.”
10      SEUT 34 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä.”
11      SEUT 36 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Mitä 34 ja 35 artiklassa määrätään, ei estä sellaisia tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia, jotka ovat perusteltuja julkisen moraalin, yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi. Nämä kiellot tai rajoitukset eivät kuitenkaan saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen.”
12      SEUT 56 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun jäsenvaltioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja unionissa.
Euroopan parlamentti ja neuvosto voivat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen ulottaa tämän luvun määräykset koskemaan myös sellaisia palvelujen tarjoajia, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, mutta jotka ovat sijoittautuneet unioniin.”
13      SEUT 57 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Tässä sopimuksessa palveluilla tarkoitetaan suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus ja joita määräykset tavaroiden, pääomien tai henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta eivät koske.
– –”
14      SEUT 165 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Unioni myötävaikuttaa korkealaatuisen koulutuksen kehittämiseen rohkaisemalla jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä sekä tarvittaessa tukemalla ja täydentämällä jäsenvaltioiden toimintaa pitäen täysin arvossa jäsenvaltioiden vastuuta opetuksen sisällöstä ja koulutusjärjestelmän järjestämisestä sekä niiden sivistyksellistä ja kielellistä monimuotoisuutta.
– –”
15      SEUT 166 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Unioni toteuttaa ammatillista koulutusta koskevaa politiikkaa, joka tukee ja täydentää jäsenvaltioiden toimia, pitäen täysin arvossa jäsenvaltioiden vastuuta ammatillisen koulutuksen sisällöstä ja järjestämisestä.”
16      SEUT 258 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jos komissio katsoo, että jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä sille perussopimusten mukaan kuuluvan velvollisuuden, komissio antaa asiasta lausunnon perusteluineen varattuaan ensin sille valtiolle, jota asia koskee, tilaisuuden esittää huomautuksensa.
Jos valtio, jota asia koskee, ei noudata lausuntoa komission asettamassa määräajassa, komissio voi saattaa asian Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.”
c)     Perusoikeuskirja
17      Perusoikeuskirjan 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Ihmisarvo on loukkaamaton. Sitä on kunnioitettava ja suojeltava.”
18      Perusoikeuskirjan 7 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus siihen, että hänen yksityis‑ ja perhe‑elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan.”
19      Perusoikeuskirjan 8 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Jokaisella on oikeus henkilötietojensa suojaan.
2.      Tällaisten tietojen käsittelyn on oltava asianmukaista ja sen on tapahduttava tiettyä tarkoitusta varten ja asianomaisen henkilön suostumuksella tai muun laissa säädetyn oikeuttavan perusteen nojalla. Jokaisella on oikeus tutustua niihin tietoihin, joita hänestä on kerätty, ja saada ne oikaistuksi.
– –”
20      Perusoikeuskirjan 11 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Jokaisella on oikeus sananvapauteen. Tämä oikeus sisältää mielipiteenvapauden sekä vapauden vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia viranomaisten siihen puuttumatta ja alueellisista rajoista riippumatta.
2.      Tiedotusvälineiden vapautta ja moniarvoisuutta kunnioitetaan.”
21      Perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Vapautta perustaa oppilaitoksia demokratian periaatteita kunnioittaen sekä vanhempien oikeutta varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus kunnioitetaan kyseisen vapauden ja kyseisen oikeuden käyttöä sääntelevien kansallisten lainsäädäntöjen mukaisesti.”
22      Perusoikeuskirjan 20 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä.”
23      Perusoikeuskirjan 21 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Kielletään kaikenlainen syrjintä, joka perustuu sukupuoleen, rotuun, ihonväriin tai etniseen taikka yhteiskunnalliseen alkuperään, geneettisiin ominaisuuksiin, kieleen, uskontoon tai vakaumukseen, poliittisiin tai muihin mielipiteisiin, kansalliseen vähemmistöön kuulumiseen, varallisuuteen, syntyperään, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen tai muuhun sellaiseen seikkaan.
– –”
24      Perusoikeuskirjan 24 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Lapsella on oikeus hänen hyvinvoinnilleen välttämättömään suojeluun ja huolenpitoon. Lapsen on saatava ilmaista vapaasti mielipiteensä. Lapsen mielipide on hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti otettava huomioon häntä koskevissa asioissa.
2.      Kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu.
– –”
25      Perusoikeuskirjan 52 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Tässä perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia kyseisiin oikeuksiin ja vapauksiin voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
– –
3.      Siltä osin kuin tämän perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa] taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa yleissopimuksessa. Tämä määräys ei estä unionia myöntämästä tätä laajempaa suojaa.
– –”
2.     Johdettu oikeus
a)     Direktiivi 2000/31
26      Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 8, 10, 18, 21 ja 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)      Tämän direktiivin tavoitteena on luoda oikeudelliset puitteet, joiden avulla varmistetaan tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä, eikä yhdenmukaistaa rikosoikeuden alaa sellaisenaan.
– –
(10)      Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä säädetyissä toimenpiteissä rajoitutaan siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa koskevan tavoitteen saavuttamiseksi. Niissä tapauksissa, joissa on tarpeen toimia yhteisön tasolla, ja sen takaamiseksi, että alueella ei todellakaan ole sisäisiä rajoja sähköiselle kaupankäynnille, direktiivillä on varmistettava yleisen edun mukaisten tavoitteiden suojelun korkea taso sekä erityisesti alaikäisten ja ihmisarvon sekä kuluttajan ja kansanterveyden suojelu. [EY 152 artiklan, josta on tullut SEUT 168 artikla,] mukaisesti kansanterveyden suojelu on olennainen osa yhteisön muita politiikkoja.
– –
(18)      Tietoyhteiskunnan palveluihin kuuluu suuri määrä verkossa toteutettavia taloudellisia toimia. Nämä toimet voivat olla erityisesti verkossa suoritettavaa tavaroiden myyntiä. Niihin eivät kuulu esimerkiksi pelkkä tavaroiden toimittaminen eikä muutoin kuin verkossa tapahtuva palvelujen tarjoaminen. Tietoyhteiskunnan palvelut eivät rajoitu pelkästään palveluihin, joihin liittyvät verkossa tehtävät sopimukset, vaan ne koskevat, siltä osin kuin niihin liittyy taloudellista toimintaa, myös palveluja, joista niiden vastaanottaja ei maksa korvausta, kuten verkossa olevien tietojen tai kaupallisen viestinnän tarjoamista, tai tietojen etsimisen, tietoihin pääsyn ja niiden haun mahdollistavia välineitä tarjoavia palveluja. Tietoyhteiskunnan palveluihin sisältyvät myös palvelut, jotka koskevat tietojen välittämistä viestintäverkon avulla, yhteyden tarjoamista viestintäverkkoon tai palvelun vastaanottajan antamien tietojen säilyttämistä (hosting). [Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3.10.1989 annetussa neuvoston] direktiivissä 89/552/ETY [(EYVL 1989, L 298, s. 23)] tarkoitettu televisiotoiminta sekä yleisradiotoiminta eivät ole tietoyhteiskunnan palveluja, koska niitä ei toimiteta henkilökohtaisesta pyynnöstä. Sitä vastoin tietystä paikasta toiseen toimitettavat palvelut kuten tilausvideopalvelu ja kaupallisen viestinnän välittäminen sähköpostitse ovat tietoyhteiskunnan palveluja. Tietoyhteiskunnan palvelu ei esimerkiksi ole elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa kuulumattomassa tarkoituksessa toimivien luonnollisten henkilöiden sähköpostin tai vastaavan henkilökohtaisen viestintävälineen käyttö, mukaan lukien niiden käyttö tällaisten henkilöiden välisten sopimusten tekemiseen. Työntekijän ja hänen työnantajansa välinen sopimussuhde ei ole tietoyhteiskunnan palvelu. Toimet, joita ei niiden luonteen vuoksi voi suorittaa etätyönä ja sähköisten välineiden avulla, esimerkiksi sääntömääräinen yrityksen tilien tarkastus tai potilaan fyysistä tarkastusta edellyttävät lääketieteelliset neuvot, eivät ole tietoyhteiskunnan palveluja.
– –
(21)      Yhteensovitetun alan ulottuvuus ei estä yhteisössä tulevaisuudessa toteutettavaa tietoyhteiskunnan palveluja koskevaa yhdenmukaistamista eikä kansallisella tasolla tulevaisuudessa yhteisön oikeuden mukaisesti annettavan lainsäädännön soveltamista. Yhteensovitettu ala kattaa ainoastaan vaatimukset, jotka liittyvät verkossa suoritettavaan toimintaan, kuten verkossa suoritettavaan tiedotukseen, mainontaan, ostoihin ja verkossa tehtäviin sopimuksiin. Se ei käsitä tavaroihin liittyviä jäsenvaltioiden lainsäädännössä asetettuja vaatimuksia, kuten turvallisuusnormeja, merkintävelvoitteita tai vastuuta tavaroista, eikä jäsenvaltioiden vaatimuksia, jotka liittyvät tavarantoimituksiin tai kuljetuksiin, lääkkeiden jakelu mukaan lukien. Yhteensovitettu ala ei koske viranomaisten etuosto-oikeutta tiettyihin tavaroihin, esimerkiksi taideteoksiin.
(22)      Tietoyhteiskunnan palvelujen valvonnan olisi yleisen edun mukaisten tavoitteiden tehokkaan suojelun varmistamiseksi tapahduttava toiminnan lähteellä. Siksi on taattava, että toimivaltainen viranomainen tarjoaa tätä suojelua, ei ainoastaan oman maansa kansalaisille vaan kaikille yhteisön kansalaisille. Jäsenvaltioiden keskinäisen luottamuksen lisäämiseksi on tärkeää todeta selkeästi sen jäsenvaltion vastuu, josta palvelut ovat peräisin. Jotta voidaan varmistaa palvelujen tarjoamisen vapaus sekä oikeusvarmuus palvelun tarjoajien ja palvelun vastaanottajien kannalta, olisi näihin tietoyhteiskunnan palveluihin lisäksi sovellettava periaatteessa sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, johon palvelun tarjoaja on sijoittautunut.”
27      Direktiivin 2000/31 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä.
2.      Tällä direktiivillä lähennetään siinä määrin, kuin se on tarpeen 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteuttamiseksi, tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat sisämarkkinoita, palvelun tarjoajien sijoittautumista, kaupallista viestintää, sähköisessä muodossa tehtäviä sopimuksia, välittäjien vastuuta, käytännesääntöjä, tuomioistuinten ulkopuolella tapahtuvaa riitojen ratkaisemista, oikeussuojakeinoja ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä.”
28      Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)      ’tietoyhteiskunnan palveluilla’ [teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin (EU) 2015/1535 [(EUVL 2015, L 241, s. 1)] 1 artiklan [1 kohdan b alakohdassa] tarkoitettuja palveluja;
– –
h)      ’yhteensovitetulla alalla’ jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetettuja, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia vaatimuksia riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
i)      Yhteensovitettu ala kattaa vaatimukset, joita palvelujen tarjoajan on noudatettava:
–        aloittaessaan tietoyhteiskunnan palvelun tarjoamisen, kuten pätevyyttä, lupaa tai ilmoituksen tekoa koskevat vaatimukset,
–        jatkaessaan toimintaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajana, kuten palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, joihin kuuluvat myös mainontaa ja sopimuksia koskevat vaatimukset, tai palvelun tarjoajan vastuuta koskevat vaatimukset.
ii)      Yhteensovitettu ala ei kata seuraavia vaatimuksia:
–        tavaroihin sinänsä sovellettavat vaatimukset,
–        tavarantoimituksiin sovellettavat vaatimukset,
–        muulla tavalla kuin sähköisesti tarjottuihin palveluihin sovellettavat vaatimukset.
–        ”
29      Mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä.
2.      Jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
3.      Edellä 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta liitteessä tarkoitettuihin aloihin.
4.      Jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä, joilla poiketaan 2 kohdan säännöksistä tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta, jos:
a)      toimenpiteet
i)      ovat tarpeellisia jollakin seuraavalla perusteella:
–        yleinen järjestys, erityisesti rikosten ehkäisy, tutkinta, selville saaminen ja syytteeseenpano mukaan lukien alaikäisten suojelu ja erityisesti rotuun, sukupuoleen, uskontoon tai kansallisuuteen perustuvaan vihaan yllyttämisen torjunta ja yksittäisiin ihmisiin kohdistuvat ihmisarvon loukkaukset,
–        kansanterveyden suojelu,
–        yleinen turvallisuus, mukaan lukien kansallisen turvallisuuden ja puolustuksen turvaaminen,
–        kuluttajansuoja, mukaan lukien sijoittajien suoja;
ii)      kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun, joka vahingoittaa i alakohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamista tai joka vakavalla tavalla saattaa vaarantaa kyseisten tavoitteiden saavuttamisen;
iii)      ovat oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin;
b)      jäsenvaltio on ennen kyseisten toimenpiteiden toteuttamista:
–        pyytänyt 1 kohdassa tarkoitettua jäsenvaltiota toteuttamaan toimenpiteitä, eikä viimeksi mainittu ole niitä toteuttanut tai ne eivät ole olleet riittäviä, ja
–        ilmoittanut komissiolle ja 1 kohdassa tarkoitetulle jäsenvaltiolle aikomuksestaan toteuttaa tällaisia toimenpiteitä, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta tuomioistuimessa tapahtuvaan käsittelyyn eikä rikostutkintaan liittyviin toimenpiteisiin.
5.      Jäsenvaltiot voivat kiireellisissä tapauksissa poiketa 4 kohdan b alakohdassa asetetuista edellytyksistä. Tässä tapauksessa toimenpiteistä on ilmoitettava mahdollisimman pian komissiolle ja 1 kohdassa tarkoitetulle jäsenvaltiolle mainiten samalla syyt, joiden perusteella jäsenvaltio katsoo, että kyseessä on kiireellinen tapaus.
6.      Rajoittamatta jäsenvaltioiden mahdollisuutta jatkaa kyseisten toimenpiteiden toteuttamista komissio tutkii mahdollisimman pian, ovatko ilmoitetut toimenpiteet yhteensopivia yhteisön oikeuden kanssa. Jos komissio päätyy siihen lopputulokseen, että toimenpide on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, sen on pyydettävä, että kyseinen jäsenvaltio pidättyy toteuttamasta suunniteltuja toimenpiteitä tai lopettaa niiden toteuttamisen pikaisesti.”
30      Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, ettei tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminnan aloittamisen tai jatkamisen edellytykseksi voida asettaa ennakkolupaa tai vaikutukseltaan vastaavaa vaatimusta.
2.      Edellä 1 kohta ei rajoita niiden lupajärjestelmien soveltamista, jotka eivät koske erityisesti ja yksinomaan tietoyhteiskunnan palveluja – –.”
b)     Direktiivi 2006/123
31      Direktiivin 2006/123 johdanto-osan 7, 9 ja 27 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)      Tällä direktiivillä luodaan yleinen oikeudellinen kehys, joka hyödyttää monia erilaisia palveluja ottaen huomioon kunkin elinkeinon tai ammatin ja niitä koskevan sääntelyjärjestelmän erityispiirteet. Oikeudellinen kehys perustuu dynaamiseen ja valikoivaan lähestymistapaan, jossa tarkoituksena on poistaa ensimmäiseksi ne esteet, jotka ovat nopeasti poistettavissa, ja aloittaa sen lisäksi muiden esteiden osalta erityiskysymyksiä koskeva arviointi‑, kuulemis‑ ja yhdenmukaistamismenettely, jonka avulla palvelutoimintaa koskevat kansalliset sääntelyjärjestelmät nykyaikaistetaan asteittain ja koordinoidusti, mikä on olennaista, jotta palvelujen todelliset sisämarkkinat voidaan toteuttaa vuoteen 2010 mennessä. On tarpeen säätää tasapainotetuista toimenpiteistä, jotka koskevat kohdennettua yhdenmukaistamista, viranomaisyhteistyötä, palvelujen tarjoamisen vapautta ja kannustamista laatimaan käytännesääntöjä tietyistä kysymyksistä. Kansallista lainsäädäntöä yhteensovittamalla olisi varmistettava, että yhteisön oikeudellisen yhdentymisen aste ja yleiseen etuun liittyvien tavoitteiden suojataso ovat korkeat, varsinkin kuluttajien suojelun osalta, mikä on välttämätöntä jäsenvaltioiden välisen luottamuksen vakiinnuttamiseksi. Direktiivissä otetaan lisäksi huomioon muita yleisen edun mukaisia tavoitteita, kuten ympäristönsuojelu, yleinen turvallisuus ja kansanterveys sekä työoikeuden noudattaminen.
– –
(9)      Tätä direktiiviä sovelletaan ainoastaan vaatimuksiin, jotka vaikuttavat palvelutoiminnan aloittamiseen tai harjoittamiseen. Näin ollen direktiiviä ei sovelleta sellaisiin vaatimuksiin, kuten tieliikennesääntöihin, maan kehittämistä ja käyttöä koskeviin sääntöihin, kaavoitukseen, rakennuksia koskeviin standardeihin ja tällaisen sääntöjen noudattamatta jättämisestä määrättyihin hallinnollisiin seuraamuksiin, joilla ei nimenomaisesti säännellä palvelutoimintaa tai jotka eivät nimenomaisesti vaikuta siihen, mutta joita palveluntarjoajien on noudatettava taloudellisen toimintansa harjoittamisessa samalla tavoin kuin yksityishenkilöinä toimivien ihmisten.
– –
(27)      Tätä direktiiviä ei tulisi soveltaa sosiaalipalveluihin, jotka liittyvät asumiseen, lastenhoitoon ja tukea tarvitsevien perheiden ja yksittäisten ihmisten tukemiseen ja joiden tarjoamisesta huolehtivat valtio valtakunnallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla, valtion erityisesti valtuuttamat palveluntarjoajat tai valtion tunnustamat hyväntekeväisyysjärjestöt ja joiden tavoitteena on huolehtia niiden tukemisesta, jotka ovat pysyvästi tai tilapäisesti erityisesti avun tarpeessa perheensä riittämättömien tulojen vuoksi tai siksi, että he ovat täysin tai osittain riippuvaisia muista tai jotka ovat vaarassa syrjäytyä. Nämä palvelut ovat olennaisia ihmisarvoon ja yksilön integriteettiin liittyvän perusoikeuden toteutumisen kannalta, ja lisäksi ne ilmentävät sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja solidaarisuuden periaatteita, eikä tämän direktiivin pitäisi vaikuttaa niihin.”
32      Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu.”
33      Mainitun direktiivin 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä direktiiviä sovelletaan sellaisten palveluntarjoajien tuottamiin palveluihin, jotka ovat sijoittautuneet johonkin jäsenvaltioon.
2.      Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraaviin toimiin:
a)      muut kuin taloudelliset yleishyödylliset palvelut;
– –
c)      sähköiset viestintäpalvelut ja ‑verkot sekä niiden liitännäistoiminnot ja ‑palvelut [sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/19/EY [(käyttöoikeusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 7)], [sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/20/EY [(valtuutusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 21)], [sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/21/EY [(puitedirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 33)], [yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/22/EY [(yleispalveludirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 51)] ja [henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/58/EY [(sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL 2002, L 201, s. 37)] soveltamisalaan kuuluvien seikkojen osalta;
– –
g)      audiovisuaaliset palvelut, mukaan luettuina elokuvapalvelut, niiden tuotanto‑, lähetys‑ ja levitystavasta riippumatta, sekä radiolähetykset;
– –
i)      toiminta, joka liittyy [EY‑sopimuksen 45 artiklassa, josta on tullut SEUT 51 artikla,] tarkoitettuun julkisen vallan käyttöön;
j)      sosiaalipalvelut, jotka liittyvät sosiaaliseen asumiseen, lastenhoitoon ja pysyvästi tai tilapäisesti avun tarpeessa olevien perheiden ja yksittäisten ihmisten tukemiseen ja joiden tarjoamisesta huolehtivat valtio, valtion erityisesti valtuuttamat palveluntarjoajat tai valtion tunnustamat hyväntekeväisyysjärjestöt;
– –”
34      Saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa palvelutoiminnan aloittamisen ja harjoittamisen erityisiä näkökohtia tietyillä aloilla tai tietyissä ammateissa säätelevien muiden yhteisön säädösten kanssa, muiden yhteisön säädösten säännöksillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin aloihin ja ammatteihin. Tällaisia ovat muun muassa:
a)      [palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon 16.12.1996 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 96/71/EY [(EYVL 1997, L 18, s. 1)];
b)      [sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu neuvoston] asetus (ETY) N:o 1408/71 [(EYVL 1971, L 149, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajantasaistettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1)];
c)      [direktiivi 89/552]
d)      [ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 2005/36/EY [(EUVL 2005, L 255, s. 22)].”
35      Direktiivin 2006/123 4 artiklassa määritellään sen 1 alakohdassa palvelun käsite siten, että sillä tarkoitetaan itsenäisenä ammatinharjoittajana suoritettavaa SEUT 57 artiklassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, josta yleensä saadaan korvaus, ja sen 7 alakohdassa vaatimuksen käsite siten, että sillä tarkoitetaan muun muassa velvoitetta, kieltoa, ehtoa tai rajoitusta, joka sisältyy jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin tai johtuu oikeus‑ tai viranomaiskäytännöstä, ammattialasäännöistä tai ammattijärjestöjen tai muiden ammatillisten organisaatioiden yhteisistä säännöistä, jotka ne ovat vahvistaneet itsemääräämisoikeutensa puitteissa.
36      Kyseisen direktiivin 16 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on kunnioitettava palveluntarjoajien oikeutta tarjota palvelujaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon he ovat sijoittautuneet.
Jäsenvaltion, jossa palvelu tarjotaan, on varmistettava, että palvelutoiminta voidaan aloittaa ja sitä voidaan harjoittaa jäsenvaltion alueella vapaasti.
Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi alueellaan vaatimuksia, jotka eivät ole seuraavien periaatteiden mukaisia:
a)      syrjimättömyys: vaatimus ei saa olla suoraan tai välillisesti syrjivä kansalaisuuden taikka oikeushenkilöiden tapauksessa sijoittautumisjäsenvaltion suhteen;
b)      välttämättömyys: vaatimus on perusteltava yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyden tai ympäristön suojeluun liittyvin syin;
c)      oikeasuhteisuus: vaatimuksen on oltava omiaan takaamaan tavoitellun päämäärän saavuttaminen, eikä se saa ylittää sitä, mikä on välttämätöntä tavoitteen saavuttamiseksi.
2.      Jäsenvaltiot eivät voi rajoittaa sellaisen palveluntarjoajan vapautta tarjota palveluja, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, asettamalla seuraavia vaatimuksia:
a)      palveluntarjoajalle asetettu velvoite toimipaikasta kyseisen jäsenvaltion alueella;
b)      palveluntarjoajalle asetettu velvoite hankkia lupa toimivaltaisilta viranomaisilta, mukaan luettuna velvoite kirjautua kyseisen jäsenvaltion alueella voimassa olevaan rekisteriin tai liittyä ammattiala‑ tai ammatilliseen järjestöön, lukuun ottamatta tapauksia, joista on säädetty tässä direktiivissä tai muissa yhteisön säädöksissä;
c)      palveluntarjoajalle kyseisen jäsenvaltion alueella asetettu kielto, joka koskee tiettyä asianomaisten palvelujen toteuttamiseksi tarvittavaa infrastruktuurin muotoa tai lajia, työhuone tai vastaanottopaikka mukaan luettuina;
d)      erityisen sopimusjärjestelyn soveltaminen palveluntarjoajan ja vastaanottajan välillä siten, että kyseisellä järjestelyllä estetään tai rajoitetaan itsenäistä palvelujen tarjontaa;
e)      palveluntarjoajalle asetettu velvoite esittää kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämä toiminnan harjoittamiseen liittyvä erityinen henkilöllisyysasiakirja;
f)      palvelun tarjoamiseen erottamattomasti kuuluvien välineiden ja materiaalien käyttöön vaikuttavat vaatimukset työterveyteen ja ‑turvallisuuteen liittyviä välttämättömiä vaatimuksia lukuun ottamatta;
g)      jäljempänä 19 artiklassa tarkoitetut palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevat rajoitukset.
3.      Jäsenvaltiota, johon palveluntarjoaja siirtyy, ei estetä asettamasta palvelutoiminnan harjoittamista koskevia vaatimuksia, jotka ovat perusteltuja yleisen järjestyksen, yleisen turvallisuuden, kansanterveyden tai ympäristönsuojelun perusteella ja 1 kohdan mukaisesti. Kyseistä jäsenvaltiota ei myöskään estetä soveltamasta yhteisön lainsäädännön mukaisesti työehtoja koskevia sääntöjään, mukaan luettuna työehtosopimukset.
– –”
37      Mainitun direktiivin 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät voi asettaa vastaanottajille vaatimuksia, jotka rajoittavat sellaisen palveluntarjoajan toteuttaman palvelun käyttöä, jolla on toimipaikka toisessa jäsenvaltiossa, eivätkä etenkään seuraavia vaatimuksia:
a)      velvoite hankkia lupa toimivaltaisilta viranomaisilta tai antaa toimivaltaisille viranomaisille ilmoitus;
b)      syrjivät rajoitukset, jotka koskevat taloudellisen tuen myöntämistä ja jotka perustuvat siihen, että palveluntarjoajan toimipaikka on toisessa jäsenvaltiossa tai palvelun toteuttamispaikkaan.”
c)     Direktiivi 2010/13
38      Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 11, 18, 31, 33, 41, 60, 83 ja 104 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(11)      Kilpailun vääristymisen välttämiseksi, oikeusvarmuuden parantamiseksi, sisämarkkinoiden täydentämiseksi ja yhtenäisen tietoalueen synnyn helpottamiseksi on tarpeen, että sekä televisiolähetystoiminnalla tarjottaviin (lineaariset audiovisuaaliset palvelut) että tilattaviin audiovisuaalisiin mediapalveluihin (ei‑lineaariset audiovisuaaliset mediapalvelut) sovelletaan ainakin tiettyjä yhteensovitettuja perussääntöjä.
– –
(18)      [Direktiivillä 2002/21] ei sen 1 artiklan 3 kohdan mukaan rajoiteta unionin tasolla tai kansallisella tasolla yhteisön oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin.
– –
(31)      Tässä direktiivissä olisi säädettävä laajemmasta audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän määritelmästä, jonka piiriin eivät kuitenkaan saisi kuulua viralliset tiedotukset eivätkä korvauksetta lähetettävät hyväntekeväisyysvetoomukset.
– –
(33)      Alkuperämaan periaatteen olisi oltava tämän direktiivin ydinperiaate, koska se on keskeisen tärkeä sisämarkkinoiden aikaansaamisen kannalta. Tätä periaatetta olisi sovellettava kaikkiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin, jotta mediapalvelun tarjoajille voidaan varmistaa oikeusvarmuus, joka on välttämätön edellytys uusille liiketoimintamalleille ja tällaisten palvelujen käyttöönotolle. Periaate on olennaisen tärkeä myös tietojen ja audiovisuaalisten ohjelmien vapaan liikkuvuuden varmistamiseksi sisämarkkinoilla.
– –
(41)      Jäsenvaltioiden olisi voitava soveltaa yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä lainkäyttövaltaansa kuuluviin mediapalvelun tarjoajiin alueilla, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee, kuitenkin varmistaen, että nämä säännöt ovat yhdenmukaisia unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. – –
– –
(60)      Alaikäisten fyysisen, henkisen ja moraalisen kehityksen sekä ihmisarvon suojelemiseksi toteutettavissa toimenpiteissä olisi löydettävä tarkka tasapaino sananvapautta koskevan perusoikeuden kanssa, josta määrätään [perusoikeuskirjassa]. Tällaisilla toimenpiteillä, joihin kuuluvat muun muassa henkilökohtaisten tunnuslukujen (PIN‑koodit) käyttö, suodatinjärjestelmät tai merkinnät, olisi sen vuoksi pyrittävä varmistamaan riittävä alaikäisten fyysisen, henkisen ja moraalisen kehityksen sekä ihmisarvon suojelu varsinkin tilattavien audiovisuaalisten mediapalvelujen osalta. Suosituksessa alaikäisten ja ihmisarvon suojelusta ja vastineoikeudesta todetaan jo suodatinjärjestelmien ja merkintöjen tärkeys, ja siihen sisältyy useita mahdollisia toimenpiteitä alaikäisten suojelemiseksi, kuten se, että käyttäjille toimitetaan tehokas, päivitettävä ja helppokäyttöinen suodatinjärjestelmä heidän tehdessään sopimuksen verkko-operaattorin kanssa, tai se, että varustetaan erityisesti lapsille tarkoitetut liittymäpalvelut automaattisella suodatinjärjestelmällä.
– –
(83)      Sen varmistamiseksi, että televisionkatsojien etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, on välttämätöntä, että televisiomainonnalle asetetaan tietyt vähimmäissäännöt ja ‑vaatimukset ja että jäsenvaltioilla on oikeus antaa tarkempia tai tiukempia sääntöjä ja tietyissä olosuhteissa asettaa eri ehtoja lainkäyttövaltaansa kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien osalta.
– –
(104)      Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa tämän direktiivin tavoitetta, joka on ilman sisärajoja olevan alueen luominen audiovisuaalisille palveluille samalla kun varmistetaan yleistä etua koskevien tavoitteiden suojan korkea taso, erityisesti alaikäisten ja ihmisarvon suojelu sekä vammaisten oikeuksien edistäminen, vaan se voidaan tämän direktiivin laajuuden ja vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla, joten unioni voi toteuttaa toimenpiteitä [SEU] 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen.”
39      Direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
a)      ’audiovisuaalisella mediapalvelulla’
i)      [SEUT] 56 ja [SEUT] 57 artiklassa määriteltyä palvelua, kun palvelun tai siitä erotettavissa olevan osan pääasiallisena tarkoituksena on tarjota yleisölle ohjelmia mediapalvelun tarjoajan toimituksellisella vastuulla tiedonvälitys‑, viihdytys‑ tai valistustarkoituksessa direktiivin [2002/21] 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen sähköisten viestintäverkkojen avulla; tällaiset audiovisuaaliset mediapalvelut ovat joko tämän kohdan e alakohdassa määriteltyjä televisiolähetyksiä tai tämän kohdan g alakohdassa määriteltyjä tilattavia audiovisuaalisia mediapalveluja;
ii)      audiovisuaalista kaupallista viestintää;
– –
d)      ’mediapalvelun tarjoajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on toimituksellinen vastuu audiovisuaalisen mediapalvelun audiovisuaalisen sisällön valinnasta ja joka määrää siitä, millä tavalla sisältö organisoidaan;
– –
h)      ’audiovisuaalisella kaupallisella viestinnällä’ äänen kanssa tai ilman ääntä lähetettävää kuvaa, jonka tarkoituksena on suoraan tai epäsuorasti edistää taloudellista toimintaa harjoittavan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tavaroiden tai palvelujen myyntiä taikka kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön julkista kuvaa; tällaista kuvaa lähetetään ohjelman tai käyttäjien tuottaman videon yhteydessä tai se sisällytetään niihin maksua tai muuta samankaltaista vastiketta vastaan tai omiin myynninedistämistarkoituksiin. Audiovisuaalinen kaupallinen viestintä sisältää muun muassa televisiomainonnan, sponsoroinnin, teleostoslähetykset ja tuotesijoittelun;
i)      ’televisiomainonnalla’ kaikenlaista kauppaan, liike-elämään tai ammattitoimintaan liittyvää ilmoitusta, jonka julkinen tai yksityinen yritys taikka luonnollinen henkilö lähettää joko maksua tai muuta vastiketta vastaan tai omiin myynninedistämistarkoituksiinsa edistääkseen tavaroiden tai palvelujen, mukaan lukien kiinteä omaisuus, oikeudet ja sitoumukset, toimittamista maksua vastaan;
– –”
40      Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että kaikki sen lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalvelun tarjoajien lähettämät audiovisuaaliset mediapalvelut ovat sen oikeusjärjestyksen sääntöjen mukaiset, jota sovelletaan kyseisessä jäsenvaltiossa yleisölle tarkoitettuihin audiovisuaalisiin mediapalveluihin.
– –”
41      Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava alueellaan vapaus vastaanottaa audiovisuaalisia mediapalveluja muista jäsenvaltioista, eivätkä ne saa rajoittaa niiden edelleen lähettämistä alueellaan perustein, jotka liittyvät tällä direktiivillä yhteensovitettaviin aloihin.
2.      Jäsenvaltio voi tilapäisesti poiketa tämän artiklan 1 kohdasta, jos audiovisuaalinen mediapalvelu, jonka toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluva mediapalvelun tarjoaja tarjoaa, ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti rikkoo 6 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tai 6 a artiklan 1 kohtaa taikka vaarantaa tai vakavalla ja törkeällä tavalla saattaa vaarantaa kansanterveyden.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua poikkeusta koskevat seuraavat edellytykset:
a)      mediapalvelun tarjoaja on 12 viime kuukauden aikana syyllistynyt jo ainakin kahdesti yhteen tai useampaan ensimmäisessä alakohdassa kuvailtuun toimintaan;
b)      asianomainen jäsenvaltio on ilmoittanut kirjallisesti mediapalvelun tarjoajalle, sille jäsenvaltiolle, jonka lainkäyttövaltaan tämä palveluntarjoaja kuuluu, ja komissiolle väitetyistä säännösten rikkomisista sekä oikeasuhteisista toimenpiteistä, joita se aikoo toteuttaa tällaisen säännösten rikkomisen toistuessa;
c)      asianomainen jäsenvaltio on noudattanut mediapalvelun tarjoajan puolustautumisoikeutta ja erityisesti antanut sille mahdollisuuden ilmaista näkemyksensä väitetyistä säännösten rikkomisista; ja
d)      jäsenvaltion, jonka lainkäyttövaltaan mediapalvelun tarjoaja kuuluu, ja komission kanssa käydyt neuvottelut eivät ole johtaneet sovintoratkaisuun kuukauden kuluessa siitä, kun komissio on vastaanottanut b alakohdassa tarkoitetun ilmoituksen.
Kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun komissio on vastaanottanut ilmoituksen asianomaisen jäsenvaltion toteuttamista toimenpiteistä, ja pyydettyään [audiovisuaalisten mediapalvelujen eurooppalaisten sääntelyviranomaisten ryhmää (ERGA)] antamaan lausunnon 30 b artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti komissio tekee päätöksen siitä, ovatko kyseiset toimenpiteet unionin oikeuden mukaisia. – –”
42      Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltiot voivat vaatia, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat mediapalvelun tarjoajat noudattavat yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä tällä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla sillä edellytyksellä, että nämä säännöt ovat unionin oikeuden mukaisia.
2.      Jos jäsenvaltio
a)      on käyttänyt 1 kohdan mukaista vapauttaan hyväksyä yksityiskohtaisempia tai tiukempia yleistä etua koskevia sääntöjä ja
b)      katsoo, että toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluva mediapalvelun tarjoaja tarjoaa audiovisuaalista mediapalvelua, joka on kokonaan tai suurimmaksi osaksi suunnattu sen alueelle,
se voi pyytää jäsenvaltiota, jolle lainkäyttövalta kuuluu, tarkastelemaan tämän kohdan yhteydessä havaittuja ongelmia. Molempien jäsenvaltioiden on tehtävä vilpitöntä ja nopeaa yhteistyötä löytääkseen molempia tyydyttävän ratkaisun.
Saatuaan perustellun pyynnön ensimmäisen alakohdan mukaisesti sen jäsenvaltion, jolle lainkäyttövalta kuuluu, on kehotettava mediapalvelun tarjoajaa noudattamaan kyseisiä yleistä etua koskevia sääntöjä. Sen jäsenvaltion, jolle lainkäyttövalta kuuluu, on ilmoitettava pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle säännöllisesti toimenpiteistä, joita on toteutettu havaittuihin ongelmiin puuttumiseksi. Sen jäsenvaltion, jolle lainkäyttövalta kuuluu, on tiedotettava pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle ja komissiolle saaduista tuloksista kahden kuukauden kuluessa pyynnön vastaanottamisesta ja, jos ratkaisua ei ole voitu löytää, selvitettävä tähän johtaneet syyt.
Kumpikin jäsenvaltio voi milloin tahansa pyytää yhteyskomiteaa tutkimaan asian.
3.      Asianomainen jäsenvaltio voi toteuttaa mediapalvelun tarjoajaan kohdistettavia asianmukaisia toimenpiteitä, jos
a)      se katsoo, että 2 kohdan soveltamisessa saavutetut tulokset eivät ole tyydyttäviä; ja
b)      se on esittänyt näyttöä, joka osoittaa, että kyseinen mediapalvelun tarjoaja on sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, jolle lainkäyttövalta kuuluu, kiertääkseen tiukempia sääntöjä, jotka koskevat tällä direktiivillä yhteensovitettuja aloja ja joita siihen sovellettaisiin siinä tapauksessa, että se olisi sijoittautunut asianomaiseen jäsenvaltioon; tällaisella näytöllä on voitava kohtuudella osoittaa sääntöjen kiertäminen tarvitsematta osoittaa mediapalvelun tarjoajan aikomusta kiertää kyseisiä tiukempia sääntöjä.
Tällaisten toimenpiteiden on oltava objektiivisesti katsoen välttämättömiä, niitä on sovellettava ketään syrjimättä ja niiden on oltava suhteutettuja niille asetettuihin tavoitteisiin nähden.
4.      Jäsenvaltio voi toteuttaa 3 kohdan nojalla toimenpiteitä ainoastaan, jos seuraavat ehdot täyttyvät:
a)      se on ilmoittanut komissiolle ja sille jäsenvaltiolle, johon mediapalvelun tarjoaja on sijoittautunut, aikeestaan toteuttaa tällaisia toimenpiteitä esittäen syyt, joihin se perustaa arvionsa;
b)      se on noudattanut asianomaisen mediapalvelujen tarjoajan puolustautumisoikeutta ja erityisesti antanut kyseiselle mediapalvelujen tarjoajalle mahdollisuuden ilmaista näkemyksensä väitetystä sääntöjen kiertämisestä ja toimenpiteistä, jotka ilmoituksen tehnyt jäsenvaltio aikoo toteuttaa; ja
c)      komissio on päättänyt pyydettyään ERGAa antamaan 30 b artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti lausuntonsa, että toimenpiteet ovat unionin oikeuden mukaisia ja erityisesti että toimenpiteet tämän artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla toteuttavan jäsenvaltion tekemä arviointi on asianmukaisesti perusteltu; komissio pitää yhteyskomitean asianmukaisesti ajan tasalla.
5.      Kolmen kuukauden kuluessa 4 kohdan a alakohdassa säädetyn ilmoituksen vastaanottamisesta komissio päättää, ovatko kyseiset toimenpiteet unionin oikeuden mukaisia. Jos komissio päättää, että mainitut toimenpiteet eivät ole unionin oikeuden mukaisia, se vaatii kyseistä jäsenvaltiota pidättymään suunniteltujen toimenpiteiden toteuttamisesta.
Jos komissiolta puuttuu tietoja, jotka ovat tarpeen päätöksen tekemiseksi ensimmäisen alakohdan nojalla, se pyytää kuukauden kuluessa ilmoituksen vastaanottamisesta asianomaiselta jäsenvaltiolta kaikki kyseisen päätöksen tekemiseen tarvittavat tiedot. Määräajan, jossa komissio tekee päätöksensä, kuluminen keskeytyy, kunnes jäsenvaltio on toimittanut nämä tarvittavat tiedot. Määräaika voi joka tapauksessa keskeytyä enintään yhden kuukauden ajaksi.
6.      Jäsenvaltioiden on asianmukaisin keinoin ja kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat mediapalvelun tarjoajat tosiasiallisesti noudattavat tätä direktiiviä.
7.      Direktiiviä [2000/31] sovelletaan, jollei tässä direktiivissä toisin säädetä. Jos direktiivi [2000/31] on ristiriidassa tämän direktiivin kanssa, sovelletaan ensisijaisesti tätä direktiiviä, jollei tässä direktiivissä toisin säädetä.”
43      Direktiivin 2010/13 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Rajoittamatta jäsenvaltioiden velvollisuutta kunnioittaa ja suojella ihmisarvoa jäsenvaltioiden on asianmukaisin keinoin varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut eivät sisällä
a)      yllyttämistä väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin ihmisryhmään tai ryhmän jäseneen perusoikeuskirjan 21 artiklassa tarkoitetuista syistä”.
44      Kyseisen direktiivin 6 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, saatetaan tarjolle ainoastaan tavalla, jolla varmistetaan, etteivät alaikäiset normaalisti kuule tai näe niitä. Tällaisiin toimenpiteisiin voivat sisältyä lähetysajan valinta, iäntarkistuskeinot tai muut tekniset toimenpiteet. Niiden on oltava oikeassa suhteessa ohjelman mahdolliseen haittaan.
Haitallisimpaan sisältöön, kuten perusteettomaan väkivaltaan ja pornografiaan, on sovellettava tiukimpia toimenpiteitä.
– –”
45      Mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c ja g alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoama audiovisuaalinen kaupallinen viestintä täyttää seuraavat vaatimukset:
– –
c)      audiovisuaalinen kaupallinen viestintä ei saa:
i)      loukata ihmisarvoa;
ii)      sisältää tai edistää minkäänlaista sukupuoleen, rotuun tai etniseen alkuperään, kansalaisuuteen, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai seksuaaliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää;
iii)      kannustaa terveyttä tai turvallisuutta vahingoittavaan toimintaan;
iv)      kannustaa ympäristönsuojelun kannalta törkeästi haitalliseen toimintaan;
– –
g)      audiovisuaalinen kaupallinen viestintä ei saa aiheuttaa fyysistä, henkistä tai moraalista haittaa alaikäisille; sen vuoksi siinä ei saa suoraan kehottaa alaikäisiä ostamaan tai vuokraamaan tuotetta tai palvelua käyttämällä hyväksi heidän kokemattomuuttaan tai hyväuskoisuuttaan, rohkaista suoraan heitä suostuttelemaan vanhempiaan tai muita henkilöitä ostamaan mainostettuja tavaroita tai palveluja, käyttää hyväksi erityistä luottamusta, jota alaikäiset tuntevat vanhempiaan, opettajiaan tai muita henkilöitä kohtaan, eikä näyttää perusteettomasti alaikäisiä vaarallisissa tilanteissa.”
46      Saman direktiivin 28 b artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Rajoittamatta [direktiivin 2000/31] 12–15 artiklan soveltamista jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat videonjakoalustan tarjoajat toteuttavat asianmukaiset toimenpiteet suojellakseen
a)      alaikäisiä ohjelmilta, käyttäjien tuottamilta videoilta ja audiovisuaaliselta kaupalliselta viestinnältä, jotka saattavat haitata heidän fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystään 6 a artiklan 1 kohdan mukaisesti;
b)      yleisöä ohjelmilta, käyttäjien tuottamilta videoilta ja audiovisuaaliselta kaupalliselta viestinnältä, jotka sisältävät yllyttämistä väkivaltaan tai vihaan, joka kohdistuu johonkin ihmisryhmään tai ryhmän jäseneen perusoikeuskirjan 21 artiklassa tarkoitetuista syistä;
c)      yleisöä ohjelmilta, käyttäjien tuottamilta videoilta ja audiovisuaaliselta kaupalliselta viestinnältä, jotka sisältävät sisältöä, jonka levittäminen on unionin oikeuden nojalla rikos, kuten [terrorismin torjumisesta sekä neuvoston puitepäätöksen 2002/475/YOS korvaamisesta sekä neuvoston päätöksen 2005/671/YOS muuttamisesta 15.3.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin (EU) 2017/541 (EUVL 2017, L 88, s. 6)] 5 artiklassa tarkoitettu julkinen yllytys terrorismirikokseen, [lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja seksuaalisen riiston sekä lapsipornografian torjumisesta ja neuvoston puitepäätöksen 2004/68/YOS korvaamisesta 13.12.2011 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/93/EU [(EUVL 2011, L 335, s. 1)] 5 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut lapsipornografiaan liittyvät rikokset sekä [rasismin ja muukalaisvihan tiettyjen muotojen ja ilmaisujen torjumisesta rikosoikeudellisin keinoin 28.11.2008 annetun neuvoston] puitepäätöksen 2008/913/YOS [(EUVL 2008, L 328, s. 55)] 1 artiklassa tarkoitetut rasismia ja muukalaisvihaa koskevat rikokset.
2.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat videonjakoalustan tarjoajat noudattavat 9 artiklan 1 kohdan mukaisia vaatimuksia markkinoimansa, myymänsä tai järjestämänsä audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän osalta.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat videonjakoalustan tarjoajat toteuttavat asianmukaiset toimenpiteet noudattaakseen 9 artiklan 1 kohdan mukaisia vaatimuksia sen audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän osalta, jota kyseiset videonjakoalustan tarjoajat eivät markkinoi, myy tai järjestä, koska nämä videonjakoalustat valvovat vain rajoitetusti tällaista audiovisuaalista kaupallista viestintää.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että videonjakoalustan tarjoajat ilmoittavat selvästi käyttäjille, kun ohjelmat ja käyttäjien tuottamat videot sisältävät audiovisuaalista kaupallista viestintää, edellyttäen että tällaisesta viestinnästä on ilmoitettu 3 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdan mukaisesti tai kun tarjoaja on siitä tietoinen.
Jäsenvaltioiden on kannustettava käyttämään yhteissääntelyä ja edistämään itsesääntelyä 4 a artiklan 1 kohdassa säädettyjen käytännesääntöjen avulla. Tarkoituksena on vähentää tehokkaasti lasten altistumista audiovisuaaliselle kaupalliselle viestinnälle, joka koskee elintarvikkeita ja juomia, jotka sisältävät ravitsemuksellisia tai fysiologisia vaikutuksia omaavia ravintoaineita ja ainesosia, erityisesti rasvoja, transrasvahappoja, suolaa tai natriumia sekä sokereita, joiden osuus kokonaisruokavaliosta ei suositusten mukaan saisi olla liiallinen. Käytännesäännöillä on myös pyrittävä siihen, että tällaisessa audiovisuaalisessa kaupallisessa viestinnässä ei painoteta tällaisten elintarvikkeiden ja juomien ravitsemuksellisten näkökohtien myönteisyyttä.
3.      Se, mitkä ovat asianmukaisia toimenpiteitä 1 ja 2 kohdan soveltamiseksi, määritetään ottaen huomioon kyseessä olevan sisällön luonne, siitä mahdollisesti aiheutuva haitta, suojeltavien henkilöiden luokan ominaisuudet sekä kyseeseen tulevat oikeudet ja oikeutetut edut, mukaan lukien videonjakoalustan tarjoajien sekä sisällön luoneiden tai videonjakoalustalle ladanneiden käyttäjien oikeudet ja oikeutetut edut samoin kuin yleinen etu.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat videonjakoalustan tarjoajat soveltavat tällaisia toimenpiteitä. Toimenpiteiden on oltava toteutettavissa ja oikeasuhteisia, ja niissä on otettava huomioon videonjakoalustapalvelun koko ja tarjotun palvelun luonne. Kyseiset toimenpiteet eivät saa johtaa sellaiseen sisällön ennakkotarkastukseen tai alustalle lataamiseen sovellettavaan suodatukseen, joka on ristiriidassa direktiivin [2000/31] 15 artiklan kanssa. Alaikäisten suojelemiseksi tämän artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, haitallisimpaan sisältöön on sovellettava kaikkein tiukimpia pääsyn valvontatoimenpiteitä.
Näillä toimenpiteillä tarpeen mukaan
a)      sisällytetään videonjakoalustapalveluja koskeviin toimintaehtoihin 1 kohdassa tarkoitetut vaatimukset ja sovelletaan niitä;
b)      sisällytetään videonjakoalustapalveluja koskeviin toimintaehtoihin 9 artiklan 1 kohdan vaatimukset sellaista audiovisuaalista kaupallista viestintää varten, jota videonjakoalustan tarjoajat eivät markkinoi, myy tai järjestä, ja sovelletaan näitä vaatimuksia;
c)      annetaan käyttäjien tuottamia videoita lataaville käyttäjille toiminto, jonka avulla voi ilmoittaa, sisältävätkö videot audiovisuaalista kaupallista viestintää, josta käyttäjät ovat tietoisia tai josta käyttäjien voidaan kohtuudella odottaa olevan tietoisia;
d)      otetaan käyttöön ja ylläpidetään avoimia ja käyttäjäystävällisiä mekanismeja, joilla videonjakoalustan käyttäjät voivat ilmiantaa tai ilmoittaa kyseiselle videonjakoalustan tarjoajalle sen alustalla tarjottavan 1 kohdassa tarkoitetun sisällön;
e)      otetaan käyttöön ja ylläpidetään järjestelmiä, joiden avulla videonjakoalustan tarjoajat selittävät videonjakoalustojen käyttäjille, miten d alakohdassa tarkoitetut ilmiannot ja ilmoitukset on otettu huomioon;
f)      otetaan käyttöön ja ylläpidetään videonjakoalustojen käyttäjien iäntarkistusjärjestelmiä sellaiselle sisällölle, joka saattaa haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä;
g)      otetaan käyttöön ja ylläpidetään helppokäyttöisiä järjestelmiä, joiden avulla videonjakoalustojen käyttäjät voivat antaa arvion 1 kohdassa tarkoitetulle sisällölle;
h)      tarjotaan käyttöön loppukäyttäjien hallinnassa olevia sisällönsuodatusjärjestelmiä sisällölle, joka saattaa haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä;
i)      otetaan käyttöön ja ylläpidetään avoimia, helppokäyttöisiä ja tehokkaita menetelmiä käyttäjien videonjakoalustan tarjoajille tekemien valitusten käsittelyä ja ratkaisua varten d–h alakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden täytäntöönpanon osalta;
j)      säädetään tehokkaista toimenpiteistä ja välineistä medialukutaitoa varten ja lisätään käyttäjien tietoisuutta kyseisistä toimenpiteistä ja välineistä.
Videonjakoalustan tarjoajien kolmannen alakohdan f ja h alakohdan nojalla keräämiä tai muuten tuottamia alaikäisten henkilötietoja ei saa käsitellä kaupallisiin tarkoituksiin kuten suoramarkkinointia, profilointia tai käytöksen perusteella kohdennettua mainontaa varten.
4.      Edellä tämän artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden täytäntöön panemiseksi jäsenvaltioiden on kannustettava yhteissääntelyn käyttöön siten kuin 4 a artiklan 1 kohdassa säädetään.
5.      Jäsenvaltioiden on otettava käyttöön tarvittavat mekanismit, joilla arvioidaan videonjakoalustan tarjoajien toteuttamien 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden asianmukaisuus. Jäsenvaltioiden on annettava kyseisten toimenpiteiden arviointi kansallisten sääntelyviranomaisten tai ‑elinten tehtäväksi.
6.      Jäsenvaltiot voivat määrätä videonjakoalustan tarjoajille toimenpiteitä, jotka ovat yksityiskohtaisempia tai tiukempia kuin tämän artiklan 3 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet. Tällaisia toimenpiteitä määrätessään jäsenvaltioiden on noudatettava sovellettavan unionin lainsäädännön vaatimuksia, kuten direktiivin [2000/31] 12–15 artiklassa tai direktiivin [2011/93] 25 artiklassa vahvistettuja vaatimuksia.
7.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on tuomioistuinten ulkopuolisia oikeussuojamenettelyjä, jotta voidaan ratkaista käyttäjien ja videonjakoalustan tarjoajien väliset riidat, jotka liittyvät 1 ja 3 kohdan soveltamiseen. Tällaisten menettelyjen on mahdollistettava riitojen puolueeton ratkaisu, eivätkä ne saa viedä käyttäjältä kansallisen lainsäädännön tarjoamaa oikeudellista suojaa.
8.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käyttäjät voivat puolustaa oikeuksiaan tuomioistuimessa videonjakoalustan tarjoajia vastaan 1 ja 3 kohdan nojalla.
9.      Komissio kannustaa videonjakoalustan tarjoajia vaihtamaan parhaita käytäntöjä 4 kohdassa tarkoitettuun yhteissääntelyyn liittyvistä käytännesäännöistä.
10.      Jäsenvaltiot ja komissio voivat edistää itsesääntelyä 4 a artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen unionin käytännesääntöjen avulla.”
d)     Direktiivi 2015/1535
47      Direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan määritelmän mukaan ”palvelulla” tarkoitetaan ”kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus”.
48      Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa.
Jäsenvaltioiden on tarvittaessa toimitettava komissiolle samalla kertaa keskeisimpien ja välittömästi asiaa koskevien perustana olevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten teksti, jos sen tunteminen on tarpeen teknistä määräystä koskevan ehdotuksen vaikutuksen arvioimiseksi ja jollei sitä ole toimitettu aiemman tiedonannon yhteydessä.
Jäsenvaltioiden on toimitettava teknistä määräystä koskeva ehdotus uudelleen komissiolle tämän kohdan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa mainituin edellytyksin, jos ne tekevät ehdotukseen sellaisia huomattavia muutoksia, jotka muuttavat sen soveltamisalaa, lyhentävät alun perin suunniteltua soveltamisaikataulua, lisäävät eritelmiä tai vaatimuksia taikka tiukentavat niitä.
– –
Komissio ilmoittaa viipymättä muille jäsenvaltioille teknistä määräystä koskevasta ehdotuksesta ja kaikista sille toimitetuista asiakirjoista. Komissio voi myös pyytää ehdotuksesta tämän direktiivin 2 artiklassa tarkoitetun komitean tai tarvittaessa kyseisellä alalla toimivaltaisen komitean lausuntoa.
Tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan f alakohdan toisen alakohdan iii alakohdassa tarkoitettujen teknisten eritelmien ja muiden vaatimusten sekä palveluja koskevien määräysten osalta komission tai jäsenvaltioiden huomautukset tai yksityiskohtaiset lausunnot voivat koskea ainoastaan seikkoja, jotka voivat mahdollisesti aiheuttaa kaupan esteitä tai palveluja koskevien määräysten osalta palvelujen vapaan liikkuvuuden tai palvelujen tarjoajien sijoittautumisvapauden esteitä, eivätkä toimenpiteeseen liittyviä verotuksellisia tai rahoituksellisia seikkoja.”
e)     Direktiivi 2018/1808
49      Direktiivin 2018/1808 johdanto-osan 20 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Televisiolähetyspalveluihin sovellettavia asianmukaisia toimenpiteitä alaikäisten suojelemiseksi olisi sovellettava myös tilattaviin audiovisuaalisiin mediapalveluihin. Tämän voidaan olettaa nostavan suojelun tasoa. Koska yhdenmukaistaminen koskee vähimmäistasoa, jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön tiukemman suojan [sisällöltä], joka saattaa haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä. Haitallisimpaan sisältöön, joka saattaa haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, mutta joka ei välttämättä ole rikollista, olisi sovellettava kaikkein tiukimpia toimenpiteitä, kuten salausta ja tehokasta sisällönsuodatusta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioiden mahdollisuutta hyväksyä tiukempia toimenpiteitä.”
f)     Yleinen tietosuoja-asetus
50      Yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 1, 4, 10 ja 154 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)      Luonnollisten henkilöiden suojelu henkilötietojen käsittelyn yhteydessä on perusoikeus. [Perusoikeuskirjan] 8 artiklan 1 kohdan ja [SEUT] 16 artiklan 1 kohdan mukaan jokaisella on oikeus henkilötietojensa suojaan.
– –
(4)      Henkilötietojen käsittely olisi suunniteltava niin, että se palvelee ihmiskuntaa. Oikeus henkilötietojen suojaan ei ole absoluuttinen; sitä on tarkasteltava suhteessa sen tehtävään yhteiskunnassa ja sen on suhteellisuusperiaatteen mukaisesti oltava oikeassa suhteessa muihin perusoikeuksiin. Tässä asetuksessa kunnioitetaan kaikkia perusoikeuksia ja otetaan huomioon perusoikeuskirjassa tunnustetut vapaudet ja periaatteet sellaisina kuin ne ovat vahvistettuina perussopimuksissa, erityisesti jokaisen oikeus siihen, että hänen yksityis‑ ja perhe‑elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan, oikeus henkilötietojen suojaan, ajatuksen, omantunnon ja uskonnon vapaus, sananvapaus ja tiedonvälityksen vapaus, elinkeinovapaus, oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin sekä oikeus kulttuuriseen, uskonnolliseen ja kielelliseen monimuotoisuuteen.
– –
(10)      Jotta voitaisiin varmistaa yhdenmukainen ja korkeatasoinen luonnollisten henkilöiden suojelu ja poistaa henkilötietojen liikkuvuuden esteet unionissa, luonnollisten henkilöiden oikeuksien ja vapauksien suojelun tason näiden tietojen käsittelyssä olisi oltava vastaava kaikissa jäsenvaltioissa. Luonnollisten henkilöiden perusoikeuksien ja ‑vapauksien suojelua henkilötietojen käsittelyssä koskevien sääntöjen johdonmukainen ja yhtenäinen soveltaminen olisi varmistettava kaikkialla unionissa. Henkilötietojen käsittelyn lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi tai yleisen edun vuoksi toteutettavan tehtävän tai rekisterinpitäjälle kuuluvan julkisen vallan käyttämiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia säännöksiä, joilla tämän asetuksen sääntöjen soveltamista voitaisiin täsmentää entisestään. Yhdessä [yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 95/46/EY [(EYVL 1995, L 281, s. 31)] täytäntöön panevan, tietosuojaa koskevan yleisen ja horisontaalisen lainsäädännön kanssa jäsenvaltioilla on useita alakohtaisia lakeja aloilla, joilla tarvitaan yksityiskohtaisempia säännöksiä. Lisäksi tässä asetuksessa annetaan jäsenvaltioille liikkumavaraa sääntöjen täsmentämisen suhteen, mukaan lukien henkilötietojen erityisryhmien, jäljempänä ’arkaluontoiset tiedot’, käsittelyä koskevat säännöt. Näiltä osin tällä asetuksella ei suljeta pois jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, jossa määritellään erityisiä käsittelytilanteita koskevat olosuhteet, mukaan lukien niiden edellytysten tarkempi määrittely, joiden täyttyessä henkilötietojen käsittely on laillista.
– –
(154)      Tätä asetusta sovellettaessa voidaan ottaa huomioon viranomaisten asiakirjojen julkisuusperiaate. Viranomaisten asiakirjojen julkisuutta voidaan pitää yleisenä etuna. Viranomaisen tai julkishallinnon elimen olisi voitava luovuttaa hallussaan olevien asiakirjojen sisältämiä henkilötietoja, jos kyseiseen viranomaiseen tai julkishallinnon elimeen sovellettavassa unionin oikeudessa tai jäsenvaltioiden lainsäädännössä niin säädetään. Kyseisessä lainsäädännössä olisi sovitettava yhteen virallisten asiakirjojen julkisuus ja julkisen sektorin hallussa olevien tietojen uudelleenkäyttö sekä oikeus henkilötietojen suojaan, ja sen vuoksi siinä voidaan säätää tarvittavasta yhteensovittamisesta tämän asetuksen mukaisen henkilötietojen suojaa koskevan oikeuden kanssa. Viranomaisia ja julkishallinnon elimiä koskevaan viittaukseen olisi tässä yhteydessä sisällytettävä kaikki viranomaiset ja muut elimet, jotka kuuluvat asiakirjojen julkisuutta koskevan jäsenvaltion lainsäädännön piiriin. [Julkisen sektorin hallussa olevien tietojen uudelleenkäytöstä 17.11.2003 annetulla] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/98/EY [(EUVL 2003, L 345, s. 90)] ei puututa eikä millään tavalla vaikuteta unionin ja jäsenvaltion lainsäädännön säännösten mukaiseen luonnollisten henkilöiden suojelun tasoon henkilötietojen käsittelyssä, eikä sillä etenkään muuteta tässä asetuksessa säädettyjä velvollisuuksia ja oikeuksia. Kyseistä direktiiviä ei saisi etenkään soveltaa asiakirjoihin, jotka eivät ole saatavilla tai joiden saatavuutta on rajoitettu asiakirjojen saatavuutta koskevien järjestelmien perusteella henkilötietojen suojaamiseksi, ja sellaisiin kyseisten järjestelmien perusteella saatavilla olevien asiakirjojen osiin, jotka sisältävät henkilötietoja, joiden uudelleenkäytön on lainsäädännössä säädetty olevan ristiriidassa luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä annetun lain kanssa.”
51      Yleisen tietosuoja‑asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tällä asetuksella vahvistetaan säännöt luonnollisten henkilöiden suojelulle henkilötietojen käsittelyssä sekä säännöt, jotka koskevat henkilötietojen vapaata liikkuvuutta.
2.      Tällä asetuksella suojellaan luonnollisten henkilöiden perusoikeuksia ja ‑vapauksia ja erityisesti heidän oikeuttaan henkilötietojen suojaan.
3.      Henkilötietojen vapaata liikkuvuutta unionin sisällä ei saa rajoittaa eikä kieltää syistä, jotka liittyvät luonnollisten henkilöiden suojeluun henkilötietojen käsittelyssä.”
52      Kyseisen asetuksen 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilötietojen suhteen on noudatettava seuraavia vaatimuksia:
a)      niitä on käsiteltävä lainmukaisesti, asianmukaisesti ja rekisteröidyn kannalta läpinäkyvästi (’lainmukaisuus, kohtuullisuus ja läpinäkyvyys’);
– –
f)      niitä on käsiteltävä tavalla, jolla varmistetaan henkilötietojen asianmukainen turvallisuus, mukaan lukien suojaaminen luvattomalta ja lainvastaiselta käsittelyltä sekä vahingossa tapahtuvalta häviämiseltä, tuhoutumiselta tai vahingoittumiselta käyttäen asianmukaisia teknisiä tai organisatorisia toimia (’eheys ja luottamuksellisuus’).
– –”
53      Mainitun asetuksen 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Käsittely on lainmukaista ainoastaan jos ja vain siltä osin kuin vähintään yksi seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)      rekisteröity on antanut suostumuksensa henkilötietojensa käsittelyyn yhtä tai useampaa erityistä tarkoitusta varten;
b)      käsittely on tarpeen sellaisen sopimuksen täytäntöön panemiseksi, jossa rekisteröity on osapuolena, tai sopimuksen tekemistä edeltävien toimenpiteiden toteuttamiseksi rekisteröidyn pyynnöstä;
c)      käsittely on tarpeen rekisterinpitäjän lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi;
d)      käsittely on tarpeen rekisteröidyn tai toisen luonnollisen henkilön elintärkeiden etujen suojaamiseksi;
e)      käsittely on tarpeen yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi tai rekisterinpitäjälle kuuluvan julkisen vallan käyttämiseksi;
f)      käsittely on tarpeen rekisterinpitäjän tai kolmannen osapuolen oikeutettujen etujen toteuttamiseksi, paitsi milloin henkilötietojen suojaa edellyttävät rekisteröidyn edut tai perusoikeudet ja ‑vapaudet syrjäyttävät tällaiset edut, erityisesti jos rekisteröity on lapsi.
Ensimmäisen alakohdan f alakohtaa ei sovelleta tietojenkäsittelyyn, jota viranomaiset suorittavat tehtäviensä yhteydessä.
– –”
54      Saman asetuksen 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Rikostuomioihin ja rikoksiin tai niihin liittyviin turvaamistoimiin liittyvien henkilötietojen käsittely 6 artiklan 1 kohdan perusteella suoritetaan vain viranomaisen valvonnassa tai silloin, kun se sallitaan unionin oikeudessa tai jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa säädetään asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi. Kattavaa rikosrekisteriä pidetään vain julkisen viranomaisen valvonnassa.”
55      Yleisen tietosuoja-asetuksen 24 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Ottaen huomioon käsittelyn luonne, laajuus, asiayhteys ja tarkoitukset sekä luonnollisten henkilöiden oikeuksiin ja vapauksiin kohdistuvat, todennäköisyydeltään ja vakavuudeltaan vaihtelevat riskit rekisterinpitäjän on toteutettava tarvittavat tekniset ja organisatoriset toimenpiteet, joilla voidaan varmistaa ja osoittaa, että käsittelyssä noudatetaan tätä asetusta. Näitä toimenpiteitä on tarkistettava ja päivitettävä tarvittaessa.
2.      Kun se on oikeasuhteista käsittelytoimiin nähden, 1 kohdassa tarkoitettuihin toimenpiteisiin kuuluu, että rekisterinpitäjä panee täytäntöön asianmukaiset tietosuojaa koskevat toimintaperiaatteet.
3.      Jäljempänä 40 artiklassa tarkoitettujen käytännesääntöjen tai 42 artiklassa tarkoitetun hyväksytyn sertifiointimekanismin noudattamista voidaan käyttää yhtenä tekijänä sen osoittamiseksi, että rekisterinpitäjälle asetettuja velvollisuuksia noudatetaan.”
56      Kyseisen asetuksen 86 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Viranomaiset taikka julkis‑ tai yksityisoikeudelliset yhteisöt yleisen edun vuoksi toteutetun tehtävän suorittamiseksi voivat luovuttaa viranomaisten tai yhteisöjen hallussa olevien virallisten asiakirjojen sisältämiä henkilötietoja viranomaiseen tai yhteisöön sovellettavan unionin oikeuden tai jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jotta voidaan sovittaa yhteen virallisten asiakirjojen julkisuus ja tämän asetuksen mukainen oikeus henkilötietojen suojaan.”
C       Unkarin oikeus
1.     Unkarin perustuslaki
57      Unkarin perustuslain (Magyarország Alaptörvénye), sellaisena kuin sitä sovelletaan nyt käsiteltävään asiaan, XV §:n 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”Unkari suojelee erityistoimenpiteillä perheitä, lapsia, naisia, ikääntyneitä henkilöitä ja vammaisia.”
58      Unkarin perustuslain XVI §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Jokaisella lapsella on oikeus fyysisen, henkisen ja moraalisen kehityksensä edellyttämään suojeluun ja huolenpitoon. Unkari suojelee lasten oikeutta syntymässä määräytyneen sukupuolen mukaiseen identiteettiin ja varmistaa koulutuksen, joka perustuu isänmaamme perustuslailliseen identiteettiin ja kristilliseen kulttuuriin.
2.      Vanhemmilla on oikeus valita lapsilleen annettava koulutus.”
2.     Unkarin siviililaki
59      Siviililain vahvistamisesta annetun vuoden 2013 lain nro V (a polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény, jäljempänä Unkarin siviililaki) 4:146 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Alaikäistä lasta koskevista asioista päättävät hänen vanhempansa hänen huoltajinaan tai hänelle määrätty edunvalvoja.
2.      Vanhemmilla on huoltajina oikeus ja velvollisuus valita alaikäisen lapsen nimi, päättää lapsen elatuksesta, kasvatuksesta ja asuinpaikasta, hallinnoida hänen omaisuuttaan ja toimia lapsen laillisina edustajina sekä oikeus nimetä ja erottaa edunvalvoja.”
60      Unkarin siviililain 4:224 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä laissa toisin säädetä, edunvalvoja on edunvalvontaan määrätyn lapsen huoltaja, kasvattaja, omaisuudenhoitaja ja laillinen edustaja.”
61      Unkarin siviililain 8:1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tässä laissa tarkoitetaan
– –
2)      ’läheisillä sukulaisilla’ seuraavia henkilöitä: samaan perheeseen kuuluvat lähiomaiset, parisuhteen osapuolet, suoraan ylenevää tai alenevaa polvea olevien sukulaisten puolisot, puolisoiden suoraan ylenevässä tai alenevassa polvessa olevat sukulaiset ja puolisoiden sisarukset sekä sisarusten puolisot.
– –”
3.     Lastensuojelulaki
62      Lasten suojelusta ja holhoustoimen hallinnosta annetun vuoden 1997 lain nro XXXI, sellaisena kuin se on muutettuna muutoslailla (jäljempänä lastensuojelulaki), 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän lain tarkoituksena on vahvistaa perussäännöt, joiden mukaan valtio, paikalliset julkisyhteisöt, lastensuojelusta vastaavat luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt sekä muut organisaatiot, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, myötävaikuttavat erityisetuuksien ja ‑toimenpiteiden avulla lasten laillisten oikeuksien ja etujen käyttämiseen ja vanhemmuusvelvollisuuksien täyttämiseen sekä huolehtivat lasten haavoittuviin tilanteisiin joutumisen ehkäisemisestä ja tällaisten tilanteiden korjaamisesta, korvaavista toimenpiteistä lapsen jäädessä vaille vanhempiensa hoitoa sekä lastensuojelujärjestelmän piiristä poistuneiden nuorten aikuisten integroitumisesta yhteiskuntaan.”
63      Kyseisen lain 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä lakia sovelletaan
a)      sikäli kuin he asuvat Unkarin alueella eikä [3] momentissa säädetystä poikkeuksesta muuta johdu, lapsiin, nuoriin aikuisiin ja heidän vanhempiinsa, jotka ovat Unkarin kansalaisia, ja, jollei kansainvälisessä sopimuksessa toisin määrätä, lapsiin, nuoriin aikuisiin ja heidän vanhempiinsa, joilla on pysyvä oleskelu‑, maahanmuuttaja‑ tai maahantulija-asema, sekä lapsiin, nuoriin aikuisiin ja heidän vanhempiinsa, jotka Unkarin viranomaiset ovat tunnustaneet pakolaisiksi, toissijaista suojelua saaviksi tai kansalaisuudettomiksi henkilöiksi
b)      jokaiseen henkilöön, jolla on [vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun oikeutettujen henkilöiden maahantulosta ja maassa oleskelusta annetun vuoden 2007 lain nro I (a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi I. törvény)] nojalla oikeus vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun, jos hän etuuksien hakemisen ajankohtana käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja yli kolmen kuukauden oleskeluun Unkarin alueella vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun oikeutettujen henkilöiden maahantulosta ja maassa oleskelusta annetun vuoden 2007 lain nro I mukaisesti ja jos hänellä on laillinen kotipaikka [henkilötietorekisteristä ja kansalaisten osoitteiden rekisteristä annetun vuoden 1992 lain nro LXVI (a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény)] mukaisesti;
– –
3.      Edellä [1] momentissa tarkoitettujen henkilöiden lisäksi tätä lakia sovelletaan myös Unkarin alueella oleskelevan muun kuin Unkarin kansalaisuuden omaavan lapsen suojeluun, jos lapselle aiheutuisi vaaraa tai väistämätöntä vahinkoa siinä tapauksessa, ettei häntä sijoiteta väliaikaisesti tai määrätä suojelukasvatukseen tai hänelle määrätä holhoojaa.”
64      Lastensuojelulain 5 §:n s kohdassa määritellään hallinnoijan käsite seuraavasti:
”sa)      elin, joka on hallituksen asetuksella nimetty toimimaan valtiollisena hallinnojana, paikallinen julkisyhteisö ja paikallisten julkisyhteisöjen yhteenliittymä (jäljempänä yhdessä valtiollinen hallinnoija)
sb)      virallisesti tunnustettu kirkko, sen sisäinen kirkollinen oikeushenkilö, osakirkko, rekisteröity kirkko ja niiden sisäinen kirkollinen oikeushenkilö, joka [omantunnon‑ ja uskonnonvapaudesta sekä kirkkojen, uskonnollisten vakaumusten ja uskonnollisten yhdyskuntien oikeudellisesta asemasta annetun vuoden 2011 lain nro CCVI (a lelkiismereti és vallásszabadság jogáról, valamint az egyházak, vallásfelekezetek és vallási közösségek jogállásáról szóló 2011. évi CCVI. törvény)] 9/D §:n 5 momentin ja 9/F §:n 1 momentin nojalla on tehnyt sopimuksen, joka kattaa myös lasten hyvinvointiin, lasten suojeluun ja sosiaaliseen suojeluun liittyvien tehtävien hoitamisen (jäljempänä yhdessä kirkollinen hallinnoija)
sc)      yksityinen elinkeinonharjoittaja
sd)      muut kuin sa–sb alakohdassa tarkoitetut Unkariin sijoittautuneet oikeushenkilöt ja yksittäiset yritykset
se)      Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevaan valtioon (jäljempänä ETA‑valtio) sijoittautuneen yrityksen Unkarin alueelle rekisteröity sivuliike ja – jos kyseisen valtion palveluntarjoajilla on Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden kanssa tehdyn kansainvälisen sopimuksen nojalla sijoittautumisvapauden osalta sama oikeudellinen asema kuin ETA‑valtioiden palvelutarjoajilla – muuhun valtioon kuin ETA-valtioon sijoittautuneen yrityksen Unkarin alueelle rekisteröity sivuliike [sc–se alakohdassa tarkoitetut yhteisöt, jäljempänä yhteisesti ei‑valtiollinen hallinnoija], jos se tässä laissa ja muussa lainsäädännössä säädetyllä tavalla varmistaa tarvittavat edellytykset toiminnalle, jonka tarkoituksena on lasten hyvinvointia ja suojelua koskevien palvelujen suorittaminen.”
65      Lastensuojelulain 6/A §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän lain tavoitteiden ja lasten oikeuksien turvaamiseksi on kiellettyä asettaa alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville pornografista sisältöä tai sisältöä, jossa kuvataan seksuaalisuutta sellaisenaan tai jossa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.”
4.     Laki kaupallisesta mainonnasta
66      Kaupallisen mainonnan perusedellytyksistä ja tietyistä rajoituksista annetun vuoden 2008 lain nro XLVIII, sellaisena kuin se on muutettuna muutoslailla (jäljempänä kaupallisesta mainonnasta annettu laki), 8 §:n 1 ja 1a momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Mainonta, joka voi haitata lasten ja alaikäisten fyysistä, henkistä, emotionaalista tai moraalista kehitystä, on kielletty.
1a.      Alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville ei saa asettaa mainoksia, joissa kuvataan seksuaalisuutta itsetarkoituksellisesti tai joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.”
5.     Mediapalvelulaki
67      Mediapalveluista ja joukkoviestintävälineistä annetun vuoden 2010 lain nro CLXXXV, sellaisena kuin se on muutettuna muutoslailla (jäljempänä mediapalvelulaki), 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Lineaaristen mediapalvelujen tarjoajan on luokiteltava kaikki ohjelmat, joita se aikoo levittää, lukuun ottamatta uutisohjelmia, poliittisia uutisohjelmia, urheiluohjelmia, ohjelmien esittelyjä, poliittisia mainoksia, teleostoslähetyksiä, valistusviestejä ja yleistä etua koskevia ilmoituksia, johonkin 2–7 momentissa tarkoitetuista ryhmistä ennen niiden lähettämistä.
– –
6.      Ohjelmat, jotka voivat vaikuttaa kielteisesti alaikäisten fyysiseen, henkiseen tai moraaliseen kehitykseen erityisesti siksi, että niiden keskeisenä sisältönä on väkivallan ihannoiminen tai esittäminen taikka syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen taikka seksuaalisuuden suora, naturalistinen tai perusteeton esittäminen, on luokiteltava luokkaan V.
Nämä ohjelmat luokitellaan luokkaan ”ei suositella alle 18‑vuotiaille”.
7.      Lähetykset, jotka ovat erityisesti pornografisen sisältönsä tai kohtuuttoman väkivaltaisuutensa vuoksi tai sen vuoksi, että niissä esitetään perusteetonta väkivaltaa, omiaan vakavasti haittaamaan alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, on luokiteltava luokkaan VI.
8.      Medianeuvosto julkaisee suosituksen, jossa esitetään sen 2–7 momentin mukaista luokitusta koskevien yksityiskohtaisten kriteerien soveltamisessa noudattamat käytännön pääperiaatteet, ennen kunkin ohjelman julkaisemista ja julkaisemisen aikana käytettävät merkit ja tapa, jolla luokittelusta ilmoitetaan, jos se on perusteltua alaikäisten suojelua koskevan yleisen edun tai alaikäisten yhdenmukaisen suojelun tarpeen vuoksi.
– –”
68      Kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdassa säädetään, että luokan V ohjelmaa saadaan lähettää vain kello 22.00 ja kello 5.00 välisenä aikana.
69      Mainitun lain 24 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Mediapalvelujen yhteydessä julkaistu kaupallinen viestintä – – ei saa sisältää sukupuoleen, rotuun tai etniseen alkuperään, kansalaisuuteen, kansallisuuteen, uskontoon tai filosofiseen vakaumukseen, fyysiseen tai henkiseen vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää eikä edistää tällaista syrjintää.”
70      Saman lain 32 §:n 4a momentissa säädetään seuraavaa:
”Ohjelmia, jotka voivat haitata lasten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä erityisesti siksi, että niiden keskeisenä sisältönä on seksuaalisuuden itsetarkoituksellinen esittäminen, pornografia taikka syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, ei voida luokitella yleistä etua koskevaksi ilmoitukseksi tai valistusviestiksi.”
71      Mediapalvelulain 179 §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
2.      Jos havaitaan 1 momentin säännöksiin liittyviä ongelmia ja jos tämän lain ja [lehdistönvapaudesta ja tiedotusvälineiden levittämään sisältöön sovellettavista perussäännöistä annetun vuoden 2010 lain nro CIV (a sajtószabadságról és a mediatartalmak alapvető szabályairól szóló 2010. évi CIV. törvény)] asiaa koskevia säännöksiä rikotaan, medianeuvosto on velvollinen pyytämään tehokkaita toimenpiteitä siltä jäsenvaltiolta, jonka lainkäyttövaltaan 1 momentissa tarkoitettu mediapalvelun tarjoaja kuuluu. Tässä yhteydessä medianeuvosto kehottaa jäsenvaltiota puuttumaan asiaan medianeuvoston ilmoittamien rikkomusten lopettamiseksi.
– –
4.      Medianeuvosto voi soveltaa 187 §:n 3 momentin b ja c kohdassa ja 4 momentissa tarkoitettuja oikeudellisia seurauksia 1 momentissa tarkoitettuun mediapalvelun tarjoajaan, jos
a)      se toteaa, että toimenpidettä, jota se on 2 momentin nojalla pyytänyt toimivaltaiselta jäsenvaltiolta, ei ole toteutettu kahden kuukauden kuluessa tai se on toteutettu tässä määräajassa mutta epäasianmukaisella tavalla,
b)      todisteiden perusteella voidaan todeta, että mediapalvelun tarjoaja on sijoittautunut Unkarin ulkopuolelle välttyäkseen noudattamasta tiukempia sääntöjä, joita siihen sovellettaisiin tämän lain tai [mediapalvelulain ja lehdistönvapaudesta ja tiedotusvälineiden levittämään sisältöön sovellettavista perussäännöistä vuonna 2010 annetun lain nro CIV]
nojalla,
c)      medianeuvosto on ennen 1 momentissa tarkoitetun oikeudellisen seurauksen soveltamista ilmoittanut kirjallisesti jäsenvaltiolle, johon mediapalvelun tarjoaja on sijoittautunut, ja Euroopan komissiolle sovellettavista oikeudellisista seurauksista ja päätelmiensä perusteluista,
d)      medianeuvosto on kehottanut asianomaista mediapalvelujen tarjoajaa esittämään kantansa, huomautuksensa ja todisteensa, jotka liittyvät sääntöjen kiertämiseen ja aiottuihin oikeudellisiin seurauksiin,
e)      aiottu oikeudellinen seuraus on Euroopan komission päätöksen mukaan unionin oikeuden mukainen ja c kohdassa tarkoitetut toteamukset ovat perusteltuja, sekä
f)      aiottu oikeudellinen seuraus on oikeasuhteinen ja välttämätön suojeltavaan etuun nähden.”
72      Kyseisen lain 187 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Medianeuvostolla ja [kansallisella media‑ ja televiestintävirastolla] on toimivalta soveltaa 2 ja 8 momentin mukaisesti seuraavia oikeudellisia seurauksia:
a)      ne voivat kieltää määräajaksi rikkojan osallistumisen [mediapalvelujen tukemiseksi ja omaisuuden hallinnoimiseksi perustetun] rahaston [(Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alap)] tarjouskilpailuihin
b)      ne voivat vaatia, että rikkomiseen syyllistynyt julkaisee ilmoituksen tai päätöksen internetsivustonsa etusivulla, tiedotusvälineessä tai konkreettisesti nimetyssä ohjelmassa päätöksessä täsmennetyllä tavalla ja siinä määrätyn ajan
c)      ne voivat keskeyttää mediapalvelujen tarjoamista koskevan oikeuden tietyksi ajaksi:
ca)      keskeytyksen kesto voi olla 15 minuutista 24 tuntiin
cb)      keskeytyksen kesto voi olla yhdestä tunnista 48 tuntiin, jos kyseessä on vakava rikkomus
cc)      keskeytyksen kesto voi olla kolmesta tunnista yhteen viikkoon, jos kyseessä on vakava ja toistuva rikkomus
d)      ne voivat poistaa 41 §:n 4 momentissa tarkoitetusta rekisteristä mediapalvelun, jossa rikkominen on tapahtunut, tai irtisanoa päättymään välittömästi hallinnollisen sopimuksen, joka koskee oikeutta tarjota mediapalveluja, jos kyseinen palveluntarjoaja on syyllistynyt toistuvasti vakavaan rikkomukseen. Rekisteristä poistettua mediapalvelua ei saa asettaa julkisesti saataville sen jälkeen, kun se on poistettu rekisteristä.”
6.     Rikosrekisterilaki
73      Rikosrekisteristä, Euroopan unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten Unkarin kansalaisille antamien tuomioiden rekisteristä sekä rikoksiin liittyvien ja poliisin hallussa olevien biometristen tietojen tallentamisesta annetun vuoden 2009 lain nro XLVII, sellaisena kuin se on muutettuna muutoslailla (jäljempänä rikosrekisterilaki), 67 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Rikosrekisteriviranomainen on velvollinen rikosrekisteritietojärjestelmän perusteella ja tämän lain säännösten mukaisesti
a)      antamaan oikeutetuille henkilöille suoran pääsyn tallennettuihin tietoihin
b)      siirtämään tiedot oikeutetuille henkilölle tätä koskevan pyynnön perusteella
c)      todistamaan tiedot oikeiksi oikeutetun henkilön pyynnöstä
d)      asettamaan oikeutetun henkilön saataville sähköisesti rekisteritiedot henkilöistä, jotka ovat syyllistyneet lapsiin kohdistuviin seksuaalista vapautta tai sukupuolisiveellisyyttä loukkaaviin rikoksiin – –
– –”
74      Kyseisen lain 75/B §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Lasten suojelun varmistamiseksi ja lapsiin kohdistuvien tai lapsia hyväksi käyttäen tehtyjen seksuaalista vapautta ja sukupuolisiveellisyyttä loukkaavien rikosten ennalta estämiseksi sekä lasten kanssa suoraan tekemisissä olevien henkilöiden valvomiseksi rikosrekisterin pitäjä antaa 2 ja 3 momentissa ja 75/C §:ssä säädettyjen edellytysten mukaisesti ja käyttöliittymällä, joka on käytettävissä hallituksen pakollisesti tuottamassa sähköisessä tunnistautumispalvelussa tehdyn tunnistautumisen jälkeen sähköistä hallintoa ja varmennepalveluja koskevista yleisistä säännöistä annetun lain mukaisesti (jäljempänä käyttöliittymä), pääsyn [rekisteröityä koskeviin seuraaviin tietoihin:]
– –
3.      Rekisteröityä koskevia tietoja voidaan asettaa saataville käyttöliittymän kautta, jos
a)      pyytäjä on aikuinen, joka on
aa)      perheenjäsen tai
ab)      vastuussa alle 18‑vuotiaan henkilön kasvatuksesta, valvonnasta tai elatuksesta (jäljempänä yhteisesti henkilö, jolla on oikeus päästä rekisteröidyn tietoihin)
b)      jos henkilö, jolla on oikeus päästä rekisteröidyn tietoihin, katsoo, että pääsy tietoihin on todennäköisesti tarpeen 1 momentissa säädettyjä tarkoituksia varten ja että niiden hankkiminen muilla keinoilla olisi kohtuuttoman vaikeaa, ja
c)      henkilö, jolla on oikeus päästä rekisteröidyn tietoihin,
ca)      vakuuttaa, että tietojen tarpeellisuutta koskevat b kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, ja
cb)      ilmoittaa tietoihin pääsyä koskevan pyynnön kohteena olevan henkilön etu‑ ja sukunimen.”
7.     Laki julkisesta koulutuksesta
75      Kansallisesta julkisesta koulutuksesta annetun vuoden 2011 lain nro CXC, sellaisena kuin se on muutettuna muutoslailla (jäljempänä julkisesta koulutuksesta annettu laki), 9 §:n 12 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oppilaille suunnatussa seksuaalikulttuuria, seksuaalista käyttäytymistä, seksuaalista suuntautumista ja seksuaalista kehitystä koskevassa toiminnassa on kiinnitettävä erityistä huomiota [Unkarin] perustuslain XVI §:n 1 momentin säännöksiin. Tällaisilla toimilla ei saa pyrkiä syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamiseen.”
II     Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
76      Unkari antoi 15.6.2021 muutoslain, joka tuli voimaan 8.7.2021.
77      Komissio lähetti 15.7.2021 Unkarille virallisen huomautuksen, jossa se totesi, että muutoslain hyväksyessään kyseinen jäsenvaltio ei ollut noudattanut direktiivin 2010/13 2 artiklan, 3 artiklan 1 ja 2 kohdan, 4 artiklan 1 kohdan, 6 a artiklan, 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan ja 28 b artiklan, direktiivin 2000/31 3 artiklan, direktiivin 2015/1535 5 artiklan 1 kohdan, direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan, yleisen tietosuoja-asetuksen 6 ja 10 artiklan, SEUT 34, SEUT 36 ja SEUT 56 artiklan, perusoikeuskirjan 1, 7, 8, 11 ja 21 artiklan sekä SEU 2 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
78      Unkari kiisti väitetyt jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiset 15.9.2021 päivätyllä kirjeellä.
79      Komissio antoi 2.12.2021 perustellun lausunnon, jossa se pysyi näkemyksessään, jonka mukaan muutoslaki on tämän tuomion 77 kohdassa mainittujen unionin oikeuden säännösten ja määräysten vastainen. Tämän vuoksi komissio kehotti Unkaria toteuttamaan perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa lausunnon vastaanottamisesta.
80      Unkari vastasi perusteltuun lausuntoon 2.2.2022 päivätyllä kirjeellä ja toisti näkemyksensä, jonka mukaan muutoslaki on unionin oikeuden mukainen.
81      Komissio nosti 19.12.2022 nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
82      Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 20.3, 4.5. ja 29.6.2023 tekemillään päätöksillä Belgian kuningaskunnan, Tanskan kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Viron tasavallan, Irlannin, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Maltan tasavallan, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan, Slovenian tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan sekä Euroopan parlamentin väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia.
III  Kanne
83      Komissio vetoaa kanteensa tueksi kuuteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee direktiivin 2010/13 2 artiklan, 3 artiklan 1 kohdan, 6 a artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan rikkomista, toinen direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan rikkomista, kolmas direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan sekä SEUT 56 artiklan rikkomista, neljäs yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdan rikkomista, viides perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomista ja kuudes SEU 2 artiklan rikkomista.
A       Ensimmäinen, toinen, kolmas ja viides kanneperuste, jotka koskevat direktiivin 2000/31, direktiivin 2006/123, direktiivin 2010/13, SEUT 56 artiklan ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomista
84      Aluksi on todettava, että komissio on vedonnut viidennen kanneperusteensa yhteydessä muun muassa syrjintäkiellon yleistä periaatetta koskevan perusoikeuskirjan 21 artiklan rikkomiseen mutta myös sen esittämissä perusteluissa kolmen ensimmäisen kanneperusteensa tueksi viitataan tämän artiklan rikkomiseen, joka komission mukaan myötävaikuttaa viimeksi mainittujen kanneperusteiden yhteydessä vedottuun direktiivin 2000/31, direktiivin 2006/123, direktiivin 2010/13 ja SEUT 56 artiklan noudattamatta jättämiseen. Kyseisiä kanneperusteita on näin ollen tarkasteltava kaikkien niiden perustelujen kannalta, jotka komissio on esittänyt todistaakseen perusoikeuskirjan 21 artiklassa kielletyn välittömän syrjinnän olemassaolon, ja niiden perustelujen kannalta, joilla Unkari kiistää tällaisen syrjinnän olemassaolon nyt käsiteltävässä asiassa.
1.     Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2010/13 rikkomista
85      Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kolmeen osaan, joista ensimmäinen koskee direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan rikkomista, toinen kyseisen direktiivin 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan rikkomista ja kolmas mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan rikkomista.
a)     Direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan rikkominen
1)     Asianosaisten lausumat
86      Komissio arvostelee ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa Unkaria siitä, että tämä ei ole noudattanut velvoitteitaan, jotka perustuvat direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohtaan, jonka nojalla jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, saatetaan tarjolle ainoastaan tavalla, jolla varmistetaan, etteivät alaikäiset normaalisti kuule tai näe niitä.
87      Komissio toteaa tältä osin yhtäältä, että mediapalvelulain 9 §:n 1 momentin mukaan lineaaristen mediapalvelujen tarjoajien on luokiteltava levittämänsä ohjelmat kyseisen lain 9 §:n 2–7 momentin mukaisesti. Mainitun lain 9 §:n 6 momentin mukaan luokittelua luokkaan V, johon kuuluvat ohjelmat, joita ”ei suositella alle 18‑vuotiaille”, sovelletaan ohjelmiin, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä erityisesti siksi, että niiden keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen. Toisaalta kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdassa säädetään, että luokan V ohjelmaa saadaan lähettää vain kello 22.00 ja kello 5.00 välisenä aikana.
88      Komissio vetoaa tässä yhteydessä siihen, että mediapalvelulain 9 §:n 1 ja 6 momentissa säädettyä lähetysrajoitusta ei sovelleta tiettyihin ohjelmaryhmiin, kuten yleistä etua koskeviin ilmoituksiin ja valistusviesteihin. Komission mukaan yleistä etua koskeva ilmoitus on lyhyt tiedotusvideo, jonka tarkoituksena on kiinnittää yleisön huomio tärkeään kysymykseen. Vastaavasti valistusviesti voitaisiin tulkita siten, että sillä tarkoitetaan yleisölle suunnattua tiedotetta tai viestiä, jota levitetään ilman kaupallista intressiä ja muussa kuin mainontatarkoituksessa joko korvausta vastaan tai korvauksetta ja jonka tarkoituksena on vaikuttaa mediapalvelun katselijaan tai kuuntelijaan yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi.
89      Kyseisen lain 32 §:n 4a momentissa jätetään kuitenkin nimenomaisesti sen 9 §:n 1 momentissa tarkoitettujen käsitteiden ”yleistä etua koskeva ilmoitus” ja ”valistusviesti” ulkopuolelle ohjelmat, jotka ”voivat haitata lasten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä erityisesti siksi, että niiden keskeisenä sisältönä on – – syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen ja niistä tiedottaminen”. Pääsyä julkisen palvelun ohjelmiin rajoitetaan näin ollen huomattavasti sellaisten ohjelmien osalta, joihin sisältyy kohtauksia, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
90      Komissio katsoo näin ollen, että nämä toimenpiteet merkitsevät direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan vastaista audiovisuaalisten palvelujen tarjoamisen rajoitusta.
91      Komission mukaan tätä rajoitusta ei voida oikeuttaa tavoitteella estää alaikäisten fyysiseen, henkiseen tai moraaliseen kehitykseen kohdistuva uhka, koska pelkkä homoseksuaalisuuden tai muun kuin cis‑sukupuolisen elämän esittäminen ei haittaa tällaista kehitystä. Nämä toimenpiteet eivät sovellu tällaisen uhan torjumiseen eivätkä myöskään ole oikeasuhteisia, koska Unkari ei ole osoittanut, että kyseessä olevien rajoitusten ja väitetyn yleisen edun välillä olisi syy-yhteys.
92      Koska alaikäisille mahdollisesti aiheutuvasta haitasta ei ole näyttöä, jäsenvaltiot eivät voi täysin vapaasti väittää, että tietyt sisällöt ovat mahdollisesti haitallisia. Se, että direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdalla toteutetaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen, kuten myöskään ennalta varautumisen periaate tai toissijaisuusperiaatekaan eivät johda toisenlaiseen päätelmään.
93      Komissio vetoaa tässä yhteydessä siihen, että audiovisuaalisten palvelujen tarjoamisen rajoitus ei voi missään tapauksessa perustua direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohtaan silloin, kun rajoitus koskee sisältöä erityisesti sukupuolen tai seksuaalisen suuntautumisen perusteella, koska tällainen rajoitus on jo luonteensa puolesta vastoin syrjintäkiellon periaatetta, joka on perusoikeuskirjan 21 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate. Se muistuttaa tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, josta ilmenee, että jäsenvaltiot eivät voi tukeutua johdetun oikeuden tulkintaan, joka olisi ristiriidassa muun muassa unionin oikeusjärjestyksessä suojattujen perusoikeuksien kanssa.
94      Tältä osin on komission mukaan todettava, että 27.4.2006 annettuun tuomioon Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) perustuva oikeuskäytäntö, jonka mukaan direktiiviä 2010/13 sovelletaan myös syrjintään, joka perustuu asianomaisen henkilön sukupuolenvaihdokseen, koskee niin ikään syrjintää, joka perustuu syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksiin.
95      Sellaisten ohjelmien lähettämisen rajoittaminen, joiden keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, johtaisi kuitenkin siihen, että näissä ohjelmissa ei tosiasiallisesti näytettäisi henkilöitä, jotka eivät ole cis‑sukupuolisia tai heteroseksuaalisia, eikä heidän elämäntapaansa, vaikka nämä henkilöt ovat erottamaton osa yhteiskuntaa, jolle on ominaista monimuotoisuus ja moniarvoisuus SEU 2 artiklassa tarkoitettujen arvojen mukaisesti. Mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti aikaansaa siten perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa kiellettyä sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää.
96      Toisin kuin Unkari väittää, tätä syrjintää ei voida oikeuttaa perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan ja 14 artiklan 3 kohdan nojalla.
97      Ensinnäkin komissio katsoo perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan osalta, että alaikäisiä voitaisiin suojella heidän ikänsä kannalta sopimattomalta sisällöltä ilman sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää. Lisäksi on täysin mahdollista esittää sukupuolten moninaisuus ikään sopivalla tavalla. Tästä seuraa, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti ei ole välttämätön tai asianmukainen keino alaikäisten suojelemiseksi.
98      Päinvastoin kyseisellä säännöksellä toteutettu sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva erilainen kohtelu on omiaan vahvistamaan sellaisten henkilöiden ja erityisesti nuorten ja teini-ikäisten, joiden sukupuoli-identiteetti tai sukupuolinen suuntautuminen ei vastaa ”perinteisiä sosiaalisia normeja”, leimautumisen ja vieraantumisen tunnetta, koska erityisesti alaikäisten kannalta nämä rajoitukset aiheuttavat enemmän haittaa kuin mitä ne estävät.
99      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 20.6.2017 antamaan tuomioon Bayev ym. v. Venäjä (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709) perustuvan oikeuskäytännön merkityksellisyydestä, jonka Unkari on riitauttanut, komissio korostaa, että ihmisoikeustuomioistuin on kyseisessä tuomiossa hylännyt väitteen, jonka mukaan pelkkä homoseksuaalisuuden mainitseminen tai sukupuolivähemmistöjä koskeva avoin julkinen keskustelu vahingoittaisi lapsia tai haavoittuvassa asemassa olevia aikuisia, ja korostaa samalla syitä, joiden vuoksi tiedottaminen ja keskustelu ovat todella hyväksi sosiaaliselle yhteenkuuluvuudelle. Suojelu alaikäisten hyväksikäytöltä ja vahingoittamiselta heidän haavoittuvuutensa vuoksi ei voi rajoittua pelkästään samaa sukupuolta olevien henkilöiden välisiin suhteisiin. Lähtökohtaisesti tämän positiivisen velvoitteen pitäisi olla yhtä merkityksellinen vastakkaista sukupuolta olevien henkilöiden välisten suhteiden kannalta.
100    Komissio toteaa lisäksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on vahvistanut tämän oikeuskäytännön 23.1.2023 antamassaan tuomiossa Macatė v. Liettua (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, 210 kohta), jossa se on korostanut, ettei ole olemassa mitään tieteellistä näyttöä tai sosiologista tietoa, joka viittaisi siihen, että avoin julkinen keskustelu seksuaalisten vähemmistöjen sosiaalisesta asemasta vahingoittaisi lapsia, ja että kun alaikäiset havaitessaan muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden oikeuksien puolustamiseksi järjestettäviä mielenosoituksia saavat vaikutteita monimuotoisuuden, yhdenvertaisuuden ja suvaitsevaisuuden aatteista, tällaisten mielipiteiden omaksuminen voi vain edistää sosiaalista yhteenkuuluvuutta.
101    Nyt käsiteltävässä asiassa mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti merkitsee sitä, että jo syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksien, sukupuolen vaihtamisen tai homoseksuaalisuuden esittäminen on yhtä vahingollista kuin väkivallan, pornografian tai seksuaalisuuden perusteeton esittäminen. Unkari ei ole myöskään osoittanut, että olisi lasten edun mukaista varmistaa, että muita kuin cis‑sukupuolisia sisältöjä tai elämäntapoja koskevat esitykset ovat heidän saatavillaan vasta 18 vuoden iästä lähtien.
102    Toiseksi siltä osin kuin on kyse perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdasta, komissio kiistää sen, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa turvattaisiin vanhempien oikeus kasvattaa lapsiaan omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukaisesti, koska Unkari ei ole esittänyt vakuuttavaa selvitystä siitä, miten tämä rajoittaminen tai sisällön rajoitusten puuttuminen vaikuttaisi vanhempien oikeuteen kasvattaa lapsiaan vapaasti.
103    Yhtäältä perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohtaan perustuvia vanhempien oikeuksia on tulkittava perusoikeuskirjan 24 artiklan määräysten ja lapsen oikeuksien suojelun valossa. Toisaalta kyseisen 14 artiklan perustana on Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklassa vahvistettu oikeus koulutukseen.
104    Perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa vahvistettua vanhempien oikeutta varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus ei voida tulkita siten, että siinä oikeutettaisiin jäsenvaltiot antamaan lainsäädäntöä, jolla loukataan syrjivästi muiden, mukaan lukien alaikäiset, sananvapautta ja ihmisarvoa.
105    Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 7.12.1976 antamasta tuomiosta Kjeldsen, Busk Madsen ja Pedersen v. Tanska (CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, 50 kohta) ilmenee, että kyseisen lisäpöytäkirjan 2 artiklan toisella virkkeellä pyritään turvaamaan mahdollisuus koulutukselliseen moniarvoisuuteen, joka on olennainen Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetun ”demokraattisen yhteiskunnan” suojelemiseksi.
106    Komissio korostaa lisäksi, että mediapalvelulain 9 §:n 1 ja 6 momenttia ja 32 §:n 4a momenttia ei voida pitää direktiivin 2010/13 4 artiklassa tarkoitettuina ”yksityiskohtaisempina tai tiukempina sääntöinä”, koska tällaiset yksityiskohtaisemmat tai tiukemmat säännöt ovat sallittuja vain, jos ne ovat unionin oikeuden mukaisia, mikä ei pidä paikkaansa nyt käsiteltävässä asiassa.
107    Unkari toteaa yhtäältä, että rajat ylittävistä televisiolähetyksistä tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen 7 artiklan 2 kappaleen mukaan mediasisällön tarjoajien on varmistettava, että ohjelmia, jotka voivat vahingoittaa lasten tai nuorten fyysistä, henkistä ja moraalista kehitystä, ei lähetetä silloin, kun he voivat näiden ohjelmien lähettämisen ja vastaanottamisen ajankohdan vuoksi todennäköisesti katsoa niitä. Toisaalta mediapalvelujen tarjoajilla on samanlainen vastuu direktiivin 2010/13 säännösten nojalla. Kyseisen direktiivin 6 a artiklassa ja johdanto-osan 60 perustelukappaleessa korostetaankin erityisesti alaikäisten suojelun tarvetta ja merkitystä ja säädetään tätä koskevista toimenpiteistä.
108    Kyseinen jäsenvaltio kiistää tältä osin lähtökohdan, johon komission päättely perustuu ja jonka mukaan toimenpiteiden toteuttaminen mainitun direktiivin 6 a artiklan 1 kohdan nojalla edellyttäisi, että heti aluksi osoitetaan, että kyseessä oleva mediasisältö on tosiasiallisesti vahingollista alaikäisten kehitykselle.
109    Koska tällaisen mediasisällön todellista vaikutusta on mahdotonta arvioida ja kun otetaan huomioon se, että kyseisen direktiivin 6 a artiklan 1 kohdalla toteutetaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen, jäsenvaltioiden tehtävänä on yksilöidä ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti mediasisältö, ohjelman osatekijät tai esitystavat, jotka voivat olla haitallisia alaikäisten fyysiselle, henkiselle tai moraaliselle kehitykselle. Unkari toteaa ennalta varautumisen periaatteen osalta, että ihmisten terveyden käsitteeseen sisältyy mielenterveys ja terve psykologinen kehitys. Tähän periaatteeseen voidaan näin ollen vedota sen perustelemiseksi, ettei ole olemassa luotettavaa tieteellistä näyttöä siitä, ettei alaikäisille mahdollisesti haitallisen sisällön asettaminen saataville olisi omiaan häiritsemään heidän tervettä kehitystään.
110    Haitallisiksi katsotun mediasisällön määrittämistä ja tulkintaa, jotka perustuvat jäsenvaltioiden kulttuurisiin ja moraalisiin arvoihin ja näkemyksiin, sekä annettavan suojan tasoa ei kuitenkaan ole yhdenmukaistettu direktiivillä 2010/13, ja ne kuuluvat siten jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan.
111    Lisäksi kukin jäsenvaltio voi toissijaisuusperiaatteen nojalla vapaasti määrittää ja edistää lasten suojelua ja vanhempien oikeutta kasvattaa lapsiaan henkilökohtaisten vakaumustensa mukaisesti.
112    Ensinnäkin Unkari vetoaa ohjelmien luokittelua iän perusteella koskevien sääntöjen ja luokan V osalta siihen, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momenttia ei voida tulkita siten, että tietyt sisällöt luokiteltaisiin ehdottomasti tähän luokkaan tai että näiden sisältöjen katsottaisiin olevan haitallisia tai vahingollisia alaikäisten fyysiselle, henkiselle tai moraaliselle kehitykselle.
113    Ohjelman luokitteleminen mainittuun luokkaan riippuu nimittäin kyseisessä säännöksessä mainituista kumulatiivisista edellytyksistä. Yhtäältä ohjelman edellytetään voivan vaikuttaa kielteisesti alaikäisten fyysiseen, henkiseen tai moraaliseen kehitykseen. Toisaalta tällainen kielteinen vaikutus voi olla olemassa vain, jos mahdollisesti haitallisilla tekijöillä on keskeinen merkitys kyseisessä ohjelmassa.
114    Tässä yhteydessä on niin, että jollei homoseksuaalisuus tai muu kuin cis‑sukupuolinen elämä ole ohjelman keskeinen aihe, pelkällä niiden esittämisellä ei ole tällaista keskeistä merkitystä.
115    Toiseksi Unkari muistuttaa kyseessä olevien toimenpiteiden oikeutuksesta ja oikeasuhteisuudesta yhtäältä, että niiden yleisen edun mukainen perustavanlaatuinen tavoite on suojella alaikäisiä haitalliselta mediasisällöltä, jonka mahdollisia haittavaikutuksia he eivät itse tiedosta.
116    Koska on tieteellisesti tunnustettu, että kasvatus, kulttuuri, media ja yhteiskunta vaikuttavat sukupuoli-identiteetin ja sukupuolisen suuntautumisen kehittymiseen, opetus, tiedottaminen ja koulutus on mukautettava kohderyhmän ikään ja kognitiiviseen ja emotionaaliseen kehitykseen.
117    Toisaalta mediapalvelulain 9 §:n 6 momentista johtuva rajoitus ei johda tiettyjen henkilöiden tai tiettyjen elämäntapojen sulkemiseen julkisen tilan ulkopuolelle, eikä se näin ollen merkitse sukupuoliseen suuntautumiseen tai sukupuoli-identiteettiin perustuvaa välitöntä syrjintää. Unkari korostaa, että kyseisellä säännöksellä ei pyritä sulkemaan julkisen viestinnän ulkopuolelle ”henkilöitä ja elämänmuotoja”, jotka edustavat homoseksuaalisuutta, sukupuolen vaihtamista tai syntymässä määräytyneestä sukupuolesta poikkeavaa identiteettiä. Säännöksen tarkoituksena on alaikäisten suojelu, minkä vuoksi aikuisille ei aseteta mitään rajoituksia tai kieltoja.
118    Tästä syystä kyseinen jäsenvaltio kiistää Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 20.6.2017 antaman tuomion Bayev ym. v. Venäjä (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709) merkityksellisyyden, koska viimeksi mainitussa tuomiossa kyseessä olleesta tilanteesta poiketen nyt käsiteltävässä asiassa ei voi olla kyse toteutettujen toimenpiteiden erityisyyden puuttumisesta. Se korostaa tässä yhteydessä, että kyseessä olevissa toimenpiteissä ja erityisesti mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa täsmennetään nimenomaisesti niiden soveltamisala viittaamalla suhteisiin, jotka voivat päivittäisessä elämässä vaikuttaa alaikäisten terveeseen kehitykseen erityisesti koulutus‑ ja mediaympäristössä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 23.1.2023 antaman tuomion Macatė v. Liettua (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519) merkityksellisyydestä Unkari väittää, että mainituilla toimenpiteillä ei kielletä yleisesti sellaisten tavaroiden tai palvelujen hankkimista, joissa kansantajuistetaan tiettyjä sisältöjä tai tiedotetaan niistä, eivätkä ne vaikuta vanhempien tai holhoojien oikeuteen antaa alaikäisille tietoa näistä kysymyksistä ja keskustella niistä.
119    Näin ollen on otettava huomioon Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiot, joissa tunnustetaan alaikäisen etu ja jäsenvaltioiden harkintavalta arkaluonteisten kysymysten sääntelyssä. Tämän harkintavallan tunnustaminen, sellaisena kuin sitä on täsmennetty Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 7.12.1976 antamassa tuomiossa Handyside v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, 48 kohta), antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden määrittää, onko olemassa pakottava yhteiskunnallinen tarve rajoittaa tiettyä oikeutta, ja jos on, mitä toimenpiteitä tähän tarpeeseen vastaamiseksi voidaan toteuttaa.
120    Unkari katsoo näin ollen, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentilla käyttöön otettu tiettyjen ohjelmien lähettämisen rajoitus on oikeutettu perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa suojatun lapsen edun vuoksi, koska tällaisia toimenpiteitä lasten suojelemiseksi on pidettävä ennalta varautumisen periaatteen kannalta perusteltuina sellaisten sisältöjen osalta, joiden voidaan olettaa vaikuttavan kielteisesti alaikäisten terveeseen kehitykseen.
121    Tämä rajoitus on oikeutettu myös perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdan nojalla. Unkarin mukaan 15.7.2021 annettuun tuomioon WABE ja MH Müller Handel (C‑804/18 ja C‑341/19, EU:C:2021:594) perustuvasta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että vanhempien oikeus varmistaa lapsilleen uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus on objektiivinen syy, jolla voidaan oikeuttaa perusoikeuskirjassa vahvistettujen oikeuksien rajoittaminen.
122    Unkari katsoo lisäksi, että ensimmäisen kanneperusteen tämän osan yhteydessä kyseessä olevilla toimenpiteillä ei aseteta mediasisällön levittämisen yleistä rajoitusta kaikentyyppisille tiedotusvälineille ja kaikille yhteisöllisille ja julkisille alustoille vaan ainoastaan lineaarisille mediapalveluille, joten niiden vaikutuksena ei voi olla tietyn aiheen tai henkilön sulkeminen pois julkisesta tilasta.
123    Siltä osin kuin on kyse mediapalvelulain 32 §:n 4a momentin mukaisesta kiellosta luokitella kyseisiä sisältöjä yleistä etua koskeviksi ilmoituksiksi ja valistusviesteiksi, Unkari vetoaa siihen, että yleistä etua koskevat valistusviestit ovat julkisuuden avulla toteutettava kansantajuistamisen muoto, jolla pyritään saavuttamaan sekä julkisten että valtiosta riippumattomien elinten tai organisaatioiden yleisen edun mukaiset tai sosiaalipoliittiset tavoitteet. Näin ollen ohjelmaa, jonka keskeisenä sisältönä on alaikäisille mahdollisesti haitallisten sisältöjen kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, ei voida pitää yleistä etua koskevana ilmoituksena tai valistusviestinä. Kyseisessä 32 §:n 4a momentissa ei kuitenkaan estetä luokittelemasta yleistä etua koskevaksi ilmoitukseksi tai valistusviestiksi sellaisia ohjelmia, joissa ainoastaan kansantajuistetaan kyseessä olevia sisältöjä tai tiedotetaan niistä ilman, että ne olisivat kyseisen ohjelman keskeisenä osana. Kyseisessä 32 §:n 4a momentissa ei myöskään säädetä tällaisten sisältöjen levittämisen yleisestä kiellosta.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
124    Aluksi on todettava yhtäältä, että – kuten direktiivin 2010/13 otsikosta ja johdanto-osan 11 perustelukappaleesta ilmenee – direktiivin tarkoituksena on audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittaminen näiden palvelujen todellisten sisämarkkinoiden toteuttamiseksi. Tässä tarkoituksessa kyseisessä direktiivissä säädetään kaikkiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin sovellettavista yhteensovitetuista perussäännöistä, joista tietyt koskevat, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleesta ilmenee, näiden palvelujen sisältöä (tuomio 26.6.2025, Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, 60 kohta).
125    Toisaalta direktiiviä 2010/13 muutettiin lisäämällä siihen 6 a artiklan 1 kohta, jonka noudattamatta jättämiseen ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa
vedotaan, ja tämä muutos tehtiin direktiivillä 2018/1808, jonka johdanto-osan 20 perustelukappaleessa todetaan, että vähimmäistason yhdenmukaistamiseen perustuvan lähestymistavan mukaan jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön tiukemman suojan sisällöltä, joka saattaa haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä.
126    Kyseisen 6 a artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, saatetaan tarjolle ainoastaan tavalla, jolla varmistetaan, etteivät alaikäiset normaalisti kuule tai näe niitä. Tällaisiin toimenpiteisiin voivat sisältyä ohjelman lähetysajan valinta, iäntarkistuskeinot tai muut tekniset toimenpiteet. Niiden on oltava oikeassa suhteessa ohjelman mahdolliseen haittaan.
127    Tältä osin on todettava yhtäältä, että kyseisen säännöksen tarkoituksena on tämän tuomion 125 kohdassa korostetuin tavoin vähimmäistason yhdenmukaistaminen eikä täydellinen yhdenmukaistaminen. Koska toisaalta kuvaohjelmien luokitteluun ja merkitsemiseen sovellettavia sääntöjä ei ole yhdenmukaistettu unionin tasolla, jäsenvaltioiden asiana on päättää siitä tasosta, jolla ne aikovat varmistaa alaikäisten suojelemisen audiovisuaaliselta sisällöltä, joka on omiaan haittaamaan heidän hyvinvointiaan ja kehitystään. Näin ollen toimenpiteet, jotka jäsenvaltio toteuttaa alaikäisten suojelemiseksi audiovisuaaliselta sisällöltä, joka on omiaan haittaamaan heidän hyvinvointiaan ja kehitystään, eivät välttämättä vastaa kaikkien jäsenvaltioiden yhteistä käsitystä tämän suojelun tasosta ja toteutustavoista, koska mainittu käsitys voi vaihdella jäsenvaltioittain erityisesti niissä vallitsevien moraali‑ tai kulttuurikäsitysten mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 23.3.2023, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, 56 ja 57 kohta).
128    Kuten Unkari toteaa, näin ollen jäsenvaltioilla on direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan täytäntöönpanossa harkintavaltaa määritellessään ne lainkäyttövaltaansa kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2020, Vivendi, C‑719/18, EU:C:2020:627, 47 kohta), kunhan jäsenvaltioiden tällä perusteella toteuttamat asianmukaiset toimenpiteet ovat kyseisen säännöksen mukaisesti oikeassa suhteessa siihen haittaan, joka kyseisestä ohjelmasta voi aiheutua. Viimeksi mainitusta vaatimuksesta seuraa, että kyseisillä toimenpiteillä ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen alaikäisten tällaisen kehityksen suojelemiseksi, eivätkä ne myöskään saa olla ylimitoitettuja tähän päämäärään nähden (ks. analogisesti tuomio 5.12.2024, Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
129    Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että perusoikeuksien suojaamisesta johtuvat vaatimukset sitovat jäsenvaltioita silloin, kun ne panevat täytäntöön unionin oikeussääntöjä, joten jäsenvaltioiden tulee soveltaa näitä oikeussääntöjä siten, että vaatimuksia noudatetaan. Tässä yhteydessä jäsenvaltioiden on muun muassa varottava tukeutumasta sellaiseen johdetun oikeuden säädöksen tulkintaan, joka johtaisi ristiriitaan perusoikeuksien kanssa (ks. vastaavasti tuomio 26.6.2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone ym., C‑305/05, EU:C:2007:383, 28 kohta; tuomio 29.4.2015, Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, 41 kohta ja tuomio 3.6.2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
130    Unionin tuomioistuin on nimittäin toistuvasti todennut, että unionin oikeuden säännöksiä on tulkittava perusoikeuksien valossa, sillä perusoikeudet ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo ja jotka sisältyvät nykyään perusoikeuskirjaan (tuomio 13.5.2014, Google Spain ja Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, 68 kohta; tuomio 25.5.2016, Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, 45 kohta ja tuomio 21.9.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 70 kohta).
131    Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on silloin, kun ne toteuttavat direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohtaan perustuvia toimenpiteitä, noudatettava muun muassa perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa vahvistettua kaikenlaisen seksuaaliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kieltoa, joka on luonteeltaan pakottava unionin oikeuden yleisenä periaatteena (tuomio 25.11.2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä yleinen periaate on erityisesti esteenä toisiinsa rinnastettavien tilanteiden kohtelemiselle eri tavalla, ellei tällaista erilaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2011, Association belge des Consommateurs Test‑Achats, C‑236/09, EU:C:2011:100, 28 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
132    Tältä osin on täsmennettävä, että kielletyn syrjinnän olemassaolo voi johtua muun muassa siitä, että kansalliset säännökset ovat asianomaisia henkilöitä kohtaan loukkaavia ja/tai leimaavia (ks. etniseen alkuperään perustuvaa syrjintää koskeva tuomio 18.12.2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, 126 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
133    Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erityisesti sukupuoleen perustuvan syrjinnän ei voida katsoa olevan pelkästään syrjintää, joka johtuu kuulumisesta jompaankumpaan sukupuoleen. Kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan tarkoitus ja sillä suojattujen oikeuksien luonne, sen on katsottava koskevan sekä syrjintää, joka perustuu asianomaisen henkilön sukupuolenvaihdokseen eli sukupuolenkorjaukseen, että myös syrjintään, joka perustuu syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksiin (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.4.2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, 24 kohta; tuomio 26.6.2018, MB (Sukupuolenvaihdos ja vanhuuseläke), C‑451/16, EU:C:2018:492, 35 kohta ja tuomio 9.1.2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
134    Nyt käsiteltävässä tapauksessa mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, säädetään, että lain soveltamisalaan kuuluvat ohjelmat, joiden keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen taikka niistä tiedottaminen, on luokiteltava ryhmään V ja niitä saa lähettää vain kello 22.00 ja kello 5.00 välisenä aikana. Saman lain 32 §:n 4a momentissa täsmennetään lisäksi, että tällaisia ohjelmia ei voida luokitella yleisen edun mukaiseksi ilmoitukseksi tai valistukseksi, jotka voisivat tällä perusteella jäädä kyseisestä 9 §:n 6 momentista johtuvan rajoituksen ulkopuolelle. Unkari katsoo, että tällaisten toimenpiteiden tavoitteena on suojella sekä alaikäisten fyysistä, henkistä ja moraalista kehitystä että vanhempien oikeutta kasvattaa lapsensa henkilökohtaisten vakaumustensa mukaisesti.
135    On kuitenkin todettava, että kyseisillä mediapalvelulain säännöksillä toteutetaan välittömästi sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva erilainen kohtelu, koska niissä säädetään tällaiset lähetysajat vain tällaisille ohjelmille mutta ei ohjelmille, joiden keskeisenä sisältönä olisi cis‑sukupuolisten henkilöiden ja heteroseksuaalisten henkilöiden sukupuoli-identiteetin ja sukupuolisen suuntautumisen kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen. Tällainen erilainen kohtelu merkitsee siten perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa lähtökohtaisesti kiellettyä syrjintää.
136    Koska kyseiset säännökset perustuvat ainoastaan ohjelmissa edustettuja sukupuoli-identiteettejä ja sukupuolisia suuntautumisia koskeviin näkökohtiin, säännösten lähtökohtana on lisäksi olettama, jonka mukaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta
koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen on tapauskohtaisesta sisällöstään riippumatta aina omiaan vahingoittamaan lapsen etua, ja tämä osoittaa tiettyjen sukupuoli-identiteettien ja sukupuolisten suuntautumisten asettamista etusijalle muiden kustannuksella ja vaikuttaa siten jälkimmäisten leimautumiseen (ks. analogisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.1.2023, Macatė v. Liettua, CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, 214–216 kohta).
137    Unkarin väite, jonka mukaan mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja saman lain 32 §:n 4a momentissa ei kielletä kyseessä olevien ohjelmien lähettämistä yleisesti, ei voi tässä yhteydessä menestyä.
138    On nimittäin täsmennettävä, että perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa kielletään ”kaikenlainen” syrjintä, joka perustuu muun muassa sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen.
139    Toisin kuin Unkari väittää, kyseessä olevista säännöksistä johtuvaa syrjintää ei myöskään voida oikeuttaa perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla lapsen edulla eikä perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa vahvistetulla vanhempien oikeudella varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus.
140    Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia kyseisiin oikeuksiin ja vapauksiin voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
141    Nyt käsiteltävässä asiassa on tämän tuomion 136 kohdassa selostetut seikat huomioon ottaen todettava, että koska kyseessä olevat kansalliset säännökset perustuvat olettamaan, jonka mukaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen on tapauskohtaisesta sisällöstään riippumatta aina omiaan vahingoittamaan lapsen etua, ja koska säännökset siten osoittavat tiettyjen sukupuoli-identiteettien ja sukupuolisten suuntautumisten asettamista etusijalle muunlaisten identiteettien ja suuntautumisten kustannuksella ja siten viimeksi mainittuja leimaavasti, kyseiset kansalliset säännökset ovat selvästi vastoin vaatimuksia, jotka moniarvoisuuteen perustuvassa yhteiskunnassa johtuvat perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa taatusta sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kiellosta, ja niillä puututaan siten kyseisen määräyksen keskeiseen sisältöön.
142    Tältä osin on syytä muistuttaa, että perusoikeuskirjassa taatun oikeuden keskeiseen sisältöön puuttumista ei perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan voida oikeuttaa missään tapauksessa (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2024, Ordre des avocats du Barreau de Luxembourg, C‑432/23, EU:C:2024:791, 74 kohta ja tuomio 13.3.2025, Deldits, C‑247/23, EU:C:2025:172, 45 ja 50 kohta).
143    Lisäksi ensinnäkin Unkarin esittämistä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohtaan nojautuvista perusteluista on muistutettava, että kyseisessä määräyksessä vahvistetaan lasten oikeuksien perustavanlaatuinen luonne (ks. vastaavasti tuomio 14.1.2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ilman huoltajaa olevan alaikäisen palauttaminen), C‑441/19, EU:C:2021:9, 45 kohta).
144    Kuten Unkari toteaa, jäsenvaltioiden on tosin otettava direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohtaa täytäntöön pannessaan huomioon perusoikeuskirjan 24 artikla, jonka 1 kohdassa määrätään, että lapsella on muun muassa oikeus hänen hyvinvoinnilleen välttämättömään suojeluun, ja jonka 2 kohdassa määrätään, että kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu, ja nämä vaatimukset ilmenevät kyseisen direktiivin tavoitteena, joka on sen johdanto-osan 60 ja 104 perustelukappaleesta ilmenevin tavoin alaikäisten fyysisen, henkisen ja moraalisen kehityksen suojan korkean tason varmistaminen.
145    Kyseisen täytäntöönpanon yhteydessä jäsenvaltioiden tehtävänä on siten arvioida, ovatko niiden toimivaltaan kuuluvien mediapalvelujen tuottajien ohjelmat kokonaan tai osittain sopimattomia alaikäisille ottaen huomioon heidän iästään johtuvan herkkyyden erityinen aste ja se, että heidän fyysinen, henkinen tai moraalinen kehityksensä on vielä kesken.
146    Tästä huolimatta alaikäisiä voidaan asianmukaisesti suojella heidän ikäänsä nähden sopimattomilta ohjelmilta tekemättä tämän vuoksi sellaista sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää, jollainen nyt käsiteltävässä tapauksessa seuraa mediapalvelulain 9 §:n 6 momentista, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja saman lain 32 §:n 4a momentista.
147    Pelkkä se seikka, että sisällössä kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, ei nimittäin ole yksinään omiaan osoittamaan tällaisen sisällön mahdollista vahingollisuutta.
148    Toisin kuin Unkari väittää, tätä johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa tämän tuomion 128 kohdassa mainitulla jäsenvaltioiden harkintavallalla alaikäisten suojelussa heille sopimattomilta mediapalveluilta, sillä tätä harkintavaltaa käytettäessä on tämän tuomion 129 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kunnioitettava perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia.
149    Siltä osin kuin on toiseksi kyse Unkarin esittämistä perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohtaan nojautuvista perusteluista, perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohtaa koskevista selityksistä ilmenee, että kyseinen 14 artikla on saanut vaikutteita sekä jäsenvaltioille yhteisistä valtiosääntöperinteistä että Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklasta, jonka mukaan yhtäältä ”keneltäkään ei saa kieltää oikeutta koulutukseen” ja toisaalta ”hoitaessaan kasvatuksen ja opetuksen alalla omaksumiaan tehtäviä valtion tulee kunnioittaa vanhempien oikeutta varmistaa lapsilleen heidän omien uskonnollisten ja aatteellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus”. Samoista selityksistä ilmenee myös, että perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa vahvistettua vanhempien oikeutta on tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan määräysten kanssa.
150    Lisäksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklaa koskevasta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisen 2 artiklan toisessa virkkeessä ilmaistu vanhempien oikeus liittyy koulutusta koskevaan perusoikeuteen mutta kyseisen toisen virkkeen tarkoituksena on erityisesti turvata mahdollisuus kasvatukselliseen moniarvoisuuteen, jolla on olennainen merkitys Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetulle demokraattiselle yhteiskunnalle (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.12.1976, Kjeldsen, Busk Madsen ja Pedersen v. Tanska, CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, 50 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.6.2024, Ukraina v. Venäjä (Krim), CE:ECHR:2024:0625JUD002095814, 138 kohta).
151    Euroopan ihmistuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetusta kasvatuksellisesta moniarvoisuudesta on korostettava, että kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että ”olisi epärealistista odottaa, että vanhempien uskonnollisten tai aatteellisten vakaumusten katsottaisiin olevan järjestelmällisesti etusijalla tilanteesta riippumatta erityisesti koulun ulkopuolella”. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on muistuttanut tässä yhteydessä, että ”Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei taata henkilölle oikeutta olla joutumatta tekemisiin omien vakaumustensa vastaisten mielipiteiden kanssa”. Tästä seuraa, että ”seksuaalikasvatusta koskevan julkisen keskustelun kaltaisilla herkillä aloilla, joilla on tasapainotettava vanhempien mielipiteet, kasvatuspolitiikka ja kolmansien osapuolten sananvapaus, viranomaisten on pakko turvautua kriteereihin, jotka perustuvat objektiivisuuteen, moniarvoisuuteen, tieteelliseen täsmällisyyteen ja viime kädessä tietynlaisen informaation hyödyllisyyteen nuorelle yleisölle” (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.6.2017, Bayev ym. v. Venäjä, CE:ECHR:2017:0620JUD006766709, 81 ja 82 kohta).
152    Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 127 kohdassa, perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa taattu vanhempien oikeus varmistaa lapsilleen omien vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus on siten liitännäinen kyseisessä 14 artiklassa tarkoitetulle koulutusta koskevalle oikeudelle, ja sillä annetaan vanhemmille mahdollisuus varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus.
153    Toisin kuin Unkari väittää, kyseistä vanhempien oikeutta varmistaa lapsilleen omien vakaumustensa mukainen kasvatus ja koulutus ei kuitenkaan voida tulkita niin, että sillä voitaisiin yleisesti oikeuttaa jäsenvaltion ryhtyminen sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää merkitseviin toimenpiteisiin rajoittamalla sisällön julkista levittämistä vain siksi, että kyseisessä sisällössä kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä. Tällainen levittämisen rajoittaminen päinvastoin poistaisi vanhemmilta heidän lastensa kasvatusta ja opetusta koskevan valinnanvapauden.
154    Myöskään se seikka, että lineaaristen mediapalvelujen tarjoajien levittämien ohjelmien keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa tarkoitetulla tavalla, ei millään tavoin estä vanhempia täyttämästä lapsiinsa kohdistuvaa kasvatustehtäväänsä tai ohjaamasta heitä omien uskonnollisten tai aatteellisten vakaumustensa mukaiseen suuntaan.
155    Kaiken edellä todetun perusteella mediapalvelulain 9 §:n 6 momenttia, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja saman lain 32 §:n 4a momenttia ei voida pitää direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdassa, luettuna perusoikeuskirjan 21 artiklan valossa, tarkoitettuina aiheellisina toimenpiteinä sen varmistamiseksi, että Unkarin lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä, saatetaan tarjolle ainoastaan tavalla, jolla varmistetaan, etteivät alaikäiset normaalisti kuule tai näe niitä.
156    Tätä johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa ennalta varautumisen periaatteella, johon Unkari on vedonnut, koska kyseisellä periaatteella ei missään tapauksessa voida oikeuttaa sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää merkitsevien toimenpiteiden toteuttamista perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon vastaisesti.
157    Johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa myöskään toissijaisuusperiaatteen soveltamisella, johon Unkari on vedonnut, sillä komission toteamuksen mukaisesti kyseinen jäsenvaltio ei ole riitauttanut SEUT 263 artiklan mukaisella kumoamiskanteella kyseisen 6 a artiklan 1 kohdan laillisuutta suhteellisuusperiaatteen kannalta vapautuakseen soveltamasta kyseistä säännöstä.
158    Tästä seuraa, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja saman lain 32 §:n 4a momentti eivät voi olla sellaisia toimenpiteitä, jotka täyttäisivät mainitun 6 a artiklan 1 kohdassa, luettuna perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan valossa, säädetyt vaatimukset.
159    Lisäksi on todettava komission näkemyksen mukaisesti, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momenttia, luettuna yhdessä 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja kyseistä 32 §:n 4a momenttia ei myöskään voida pitää direktiivin 2010/13 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina yksityiskohtaisempina tai tiukempina sääntöinä.
160    Viimeksi mainitussa säännöksessä, luettuna kyseisen direktiivin johdanto-osan 41 ja 83 perustelukappaleen valossa, säädetään nimittäin, että sen varmistamiseksi, että televisionkatsojien etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, jäsenvaltioilla on mahdollisuus säätää lainkäyttövaltaansa kuuluvien mediapalvelun tarjoajien osalta yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä ja tietyissä olosuhteissa asettaa eri ehtoja kyseisellä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla sillä edellytyksellä, että nämä säännöt ovat unionin oikeuden ja erityisesti unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia (ks. vastaavasti tuomio 26.6.2025, Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
161    Tästä seuraa, että vaikka direktiivin 2010/13 4 artiklan 1 kohdassa oikeutetaan jäsenvaltiot säätämään yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä tällä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla, tällaisten sääntöjen on kyseisen säännöksen mukaisesti oltava unionin oikeuden ja erityisesti perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien mukaisia.
162    Koska edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ja saman lain 32 §:n 4a momentti ovat perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan keskeisen sisällön vastaisia, kyseisiä Unkarin lainsäädäntöön sisältyviä säännöksiä ei missään tapauksessa voida pitää kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina yksityiskohtaisempina tai tiukempina sääntöinä.
163    Tämän vuoksi on päädyttävä toteamaan, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on perusteltu.
b)     Direktiivin 2010/13 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan rikkominen
1)     Asianosaisten lausumat
164    Ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa komissio katsoo, että Unkari on loukannut direktiivin 2010/13 2 artiklassa ja 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä alkuperämaaperiaatetta.
165    Komissio toteaa, että mediapalvelulain 179 §:n 2 momentti, jossa medianeuvosto velvoitetaan kyseisen lain säännöksiin liittyvän ongelman ilmetessä pyytämään tehokkaita toimenpiteitä siltä jäsenvaltiolta, jonka lainkäyttövaltaan asianomainen mediapalvelujen tarjoaja kuuluu, ja pyytämään toimivaltaista jäsenvaltiota ryhtymään toimenpiteisiin medianeuvoston ilmoittamien rikkomusten lopettamiseksi, johtaa kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vastaanottamisen vapauden rajoittamiseen.
166    Komissio vetoaa ensinnäkin siihen, että kyseisellä 179 §:n 2 momentilla muutetaan olennaisella tavalla alkuperämaaperiaatetta, koska siinä otetaan käyttöön järjestelmä, jolla määräjäsenvaltio pyrkii velvoittamaan alkuperäjäsenvaltion varmistamaan määräjäsenvaltion sääntöjen noudattamisen muilla kuin mainitussa direktiivissä säädetyillä edellytyksillä.
167    Saman direktiivin 3 artiklan 2 kohta antaa tosin oikeudelliset puitteet, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti poiketa vapaudesta vastaanottaa audiovisuaalisia palveluja muista jäsenvaltioista. Jäsenvaltio ei kuitenkaan voi luoda kansalliseen lainsäädäntöönsä rinnakkaista erityissäännöstä ulottaakseen omat sääntönsä koskemaan toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluvia palveluntarjoajia ja soveltaakseen alhaisempaa toimenpidekynnystä kuin kyseisessä säännöksessä säädetään.
168    Mediapalvelulain 179 §:n 2 momentin mukaista medianeuvoston yleistä velvollisuutta ei myöskään voida pätevästi pitää direktiivin 2010/13 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”yksityiskohtaisemmat tai tiukemmat säännöt” piiriin kuuluvana, koska tätä säännöstä ei voida tulkita siten, että siinä sallittaisiin jäsenvaltioiden poiketa velvollisuudesta noudattaa kyseisellä direktiivillä yhdenmukaistettuja säännöksiä. Lisäksi kyseisessä 4 artiklan 1 kohdassa edellytetään tapauskohtaista arviointia, kun taas mediapalvelulain 179 §:n 2 momentissa asetetaan medianeuvostolle yleinen velvollisuus.
169    Komissio katsoo lisäksi, että koska mediapalvelulain 179 §:n 2 momentin mukainen medianeuvoston toimimisvelvollisuus kattaa muun muassa tapaukset, joissa on todettu ongelmia ohjelmien luokittelussa kyseisen lain 9 §:n 6 momentin mukaisesti, mainittu velvollisuus perustuu syrjiviin kriteereihin samasta syystä, joka on selostettu tämän tuomion 93 kohdassa. Komissio täsmentää tältä osin, että Unkarin viranomaiset ovat jo useissa tapauksissa soveltaneet mediapalvelulain 179 §:n 2 momenttia.
170    Toiseksi komissio huomauttaa, että mediapalvelulain 187 §:n 3 momentissa säädettyjen seuraamusten soveltaminen tilanteessa, jossa mediapalvelun tarjoaja ei täytä medianeuvoston pyyntöä kahden kuukauden kuluessa kyseisen lain 179 §:n 4 momentin mukaisesti, voi rajoittaa direktiivissä 2010/13 säädettyä vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapautta olosuhteissa, jotka eivät kuulu kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
171    Kolmanneksi Unkarin perustelusta, jonka mukaan jäsenvaltioilla väitetään olevan harkintavaltaa 22.9.2011 annetun tuomion Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607) perusteella, komissio toteaa, että kyseinen tuomio koskee direktiivin 89/552 tulkintaa, kun taas nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat kansalliset toimet kuuluvat direktiivillä 2010/13 yhteensovitettuun alaan, minkä vuoksi on sovellettava alkuperämaan periaatetta.
172    Komission mukaan unionin tuomioistuin täsmensi kyseisen tuomion 53 kohdassa, että tällaisten toimenpiteiden on noudatettava vaatimusta, jonka mukaan radiolähetystoiminnan harjoittajan toisesta jäsenvaltiosta käsin lähettämien televisiolähetysten varsinaista edelleen lähettämistä vastaanottavan jäsenvaltion alueella ei saa estää. Tämä vaatimus ei kuitenkaan täyty nyt käsiteltävässä asiassa, koska mediapalvelujen tarjoajille ja myös rajat ylittävien mediapalvelujen tarjoajille voidaan määrätä seuraamuksia.
173    Unkari vastaa, että direktiivissä 2010/13 taattua alkuperämaaperiaatetta ei ole loukattu.
174    Ensinnäkin mediapalvelulain 179 §:ssä säädetyn menettelyn oikeudellinen perusta ei ole kyseisen direktiivin 3 artikla vaan sen 4 artikla. Kyseinen 179 § sisältää säännöksiä, joilla voidaan torjua sellaisten mediapalvelujen tarjoajien yrityksiä kiertää mediapalvelulain sääntöjä, jotka eivät ole sijoittautuneet Unkariin mutta jotka suuntaavat kaikki palvelunsa tai suurimman osan palveluistaan Unkarin alueelle.
175    Toiseksi muutoslailla ei ole lisätty mediapalvelulakiin uutta 179 §:n 2 momenttia vaan ainoastaan muutettu tätä säännöstä täsmentämällä, että jos Unkarin lainkäyttövaltaan kuulumaton palveluntarjoaja on tehnyt rikkomuksen, medianeuvostolla on velvollisuus pyytää toimivaltaista jäsenvaltiota toteuttamaan tehokkaita toimenpiteitä.
176    Kyseinen 179 §:n 2 momentti merkitsee siten vilpittömän yhteistyön järjestelmän toteuttamista molempia osapuolia tyydyttävän ratkaisun löytämiseksi direktiivin 2010/13 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
177    Kolmanneksi 22.9.2011 annetusta tuomiosta Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, 37 kohta) ilmenee Unkarin mukaan, että jäsenvaltioilla on yleistä järjestystä, hyviä tapoja tai yleistä turvallisuutta koskevien näkökohtien perusteella tiettyä harkintavaltaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin oleviin televisiolähetyksiin niiden alueella yleisesti sovellettavien sääntöjen osalta.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
178    Aluksi on syytä muistuttaa yhtäältä, että direktiivin 2010/13 2 artiklan 1 kohdassa kukin jäsenvaltio velvoitetaan varmistamaan, että kaikki sen lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalvelun tarjoajien lähettämät audiovisuaaliset mediapalvelut ovat sen oikeusjärjestyksen sääntöjen mukaiset, jota sovelletaan kyseisessä jäsenvaltiossa yleisölle tarkoitettuihin audiovisuaalisiin mediapalveluihin.
179    Toisaalta kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan alueellaan vapaus vastaanottaa audiovisuaalisia mediapalveluja muista jäsenvaltioista ja olemaan rajoittamatta niiden edelleen lähettämistä alueellaan perustein, jotka liittyvät tällä direktiivillä yhteensovitettaviin aloihin.
180    Kyseisen 3 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioiden sallitaan kuitenkin tilapäisesti poikkeavan 3 artiklan 1 kohdasta, jos audiovisuaalinen mediapalvelu, jonka toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluva mediapalvelun tarjoaja tarjoaa, ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti rikkoo saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tai 6 a artiklan 1 kohtaa taikka vaarantaa tai vakavalla ja törkeällä tavalla saattaa vaarantaa kansanterveyden.
181    Kuten direktiivin 2010/13 johdanto-osan 33 perustelukappaleessa sitä paitsi todetaan, kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdasta ja 3 artiklan 1 kohdasta ilmenevä alkuperämaan periaate on keskeisen tärkeä sisämarkkinoiden aikaansaamisen kannalta. Tätä periaatetta on sovellettava kaikkiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin, jotta mediapalvelun tarjoajille voidaan varmistaa oikeusvarmuus, joka on välttämätön edellytys uusille liiketoimintamalleille ja tällaisten palvelujen käyttöönotolle. Mainittu periaate on olennaisen tärkeä myös tietojen ja audiovisuaalisten ohjelmien vapaan liikkuvuuden varmistamiseksi sisämarkkinoilla.
182    Ensimmäiseksi on tarkistettava, rajoitetaanko mediapalvelulain 179 §:n 2 momentissa muista jäsenvaltioista peräisin olevien audiovisuaalisten mediapalvelujen edelleen lähettämistä Unkarin alueella kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaan sisällytetyn säännön vastaisesti perustein, jotka liittyvät tällä direktiivillä yhteensovitettaviin aloihin.
183    Tältä osin on korostettava, että rajat ylittävistä televisiolähetyksistä tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen, joka on laadittu samaan aikaan kuin direktiivi 89/552 ja johon kyseisessä direktiivissä ja direktiivissä 2010/13 viitataan, 4 artiklassa, johon sisältyy viimeksi mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan säännöstä vastaava määräys, edellytetään, että kyseisen yleissopimuksen sopimuspuolet ”takaavat vastaanottamisen vapauden” eivätkä ”rajoita” alueillaan tapahtuvaa sellaisten palvelujen ”edelleenlähettämistä”, jotka kuuluvat mainitun yleissopimuksen soveltamisalaan ja täyttävät yleissopimuksen ehdot (ks. vastaavasti tuomio 4.7.2019, Baltic Media Alliance, C‑622/17, EU:C:2019:566, 69 kohta; jäljempänä tuomio Baltic Media Alliance).
184    Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä katsonut direktiivin 89/552, jonka 2 a artiklan 1 ja 2 kohta vastaavat pääosin direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa, osalta, että tässä ensin mainitussa direktiivissä vahvistettiin periaate, jonka mukaan sen jäsenvaltion, josta televisiolähetys on peräisin, lainkäyttövaltaansa kuuluviin audiovisuaalisen mediapalvelun tarjoajiin kohdistama valvonta tunnustetaan siinä jäsenvaltiossa, jossa lähetys vastaanotetaan (tuomio Baltic Media Alliance, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
185    Unionin tuomioistuin on myös korostanut, että ainoastaan sen jäsenvaltion, josta audiovisuaaliset mediapalvelut ovat peräisin, tehtävänä on valvoa, että näihin palveluihin sovellettavaa alkuperäjäsenvaltion lainsäädäntöä sovelletaan ja direktiivin 89/552 säännöksiä noudatetaan, ja että vastaanottava jäsenvaltio ei saa harjoittaa omaa valvontaa kyseisessä direktiivissä yhteensovitettuja aloja koskevin perustein (tuomio Baltic Media Alliance, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
186    Direktiivi 2010/13 ei sitä vastoin ole lähtökohtaisesti esteenä sellaisen kansallisen säännöstön soveltamiselle, jolla yleisesti pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen mutta jolla ei oteta käyttöön toista televisiolähetysten valvontamekanismia sen valvonnan lisäksi, joka lähettäjäjäsenvaltion on toteutettava (tuomio Baltic Media Alliance, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
187    Näin ollen kansallinen toimenpide, jolla pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen ja säännellään tiettyjä audiovisuaalisten mediapalvelujen lähettämiseen tai jakeluun liittyviä näkökohtia, ei kuulu kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan, ellei sillä oteta käyttöön toista televisiolähetysten valvontamekanismia sen valvonnan lisäksi, joka lähettäjäjäsenvaltion on toteutettava (tuomio Baltic Media Alliance, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
188    Kansallinen toimenpide, jolla yleisesti pyritään yleiseen järjestykseen perustuvaan tavoitteeseen ja jolla säännellään järjestelyjä, jotka koskevat televisiokanavan jakelua kuluttajille vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ei siten ole mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu rajoitus siltä osin kuin tällaiset järjestelyt eivät estä mainitun kanavan varsinaista edelleen
lähettämistä, eikä tällaisella toimenpiteellä siten voida katsoa otettavan käyttöön toista kyseessä olevan kanavan lähetyksen valvontamekanismia sen valvonnan lisäksi, joka lähettäjäjäsenvaltion on toteutettava (ks. vastaavasti tuomio Baltic Media Alliance, 77 kohta).
189    Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että mediapalvelulain 179 §:n 2 momentissa medianeuvosto velvoitetaan muun muassa kyseisen lain asiaa koskevien säännösten rikkomisen johdosta pyytämään tehokkaita toimenpiteitä lähettäjäjäsenvaltiolta, jonka lainkäyttövaltaan asianomainen mediapalvelujen tarjoaja kuuluu. Tässä yhteydessä medianeuvosto kehottaa kyseistä jäsenvaltiota puuttumaan asiaan medianeuvoston sille ilmoittamien rikkomusten lopettamiseksi.
190    Kyseisen lain 179 §:n 4 momentin mukaan medianeuvosto voi soveltaa muun muassa saman lain 187 §:n 3 momentin c kohdassa tarkoitettuja oikeudellisia seurauksia, mikä voi vakavan ja toistuneen rikkomuksen yhteydessä johtaa mediapalvelujen tarjoamisoikeuden käytön keskeyttämiseen enintään yhden viikon ajaksi.
191    Kuten komissio toteaa, kyseistä 179 §:ää on tarkoitus soveltaa ohjelmiin, jotka voivat vaikuttaa kielteisesti alaikäisten fyysiseen, henkiseen tai moraaliseen kehitykseen mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa tarkoitetulla tavalla. Tämä toteamus riittää osoittamaan, että kyseinen 179 § kuuluu direktiivillä 2010/13 yhteensovitettuihin aloihin, kuten direktiivin 6 a artikla osoittaa, koska sen tarkoituksena on nimenomaan alaikäisten fyysisen, henkisen ja moraalisen kehityksen turvaaminen suojelemalla heitä audiovisuaaliselta sisällöltä, joka ei ole sopivaa heidän ikäisilleen.
192    Tästä seuraa, että mediapalvelulain 179 §:n 2 momentti on omiaan aikaansaamaan televisiolähetysten jakeluun kohdistuvan toisen valvonnan sen valvonnan lisäksi, joka lähettäjäjäsenvaltion on toteutettava. Kyseinen toinen valvonta on lähtökohtaisesti direktiivin 2010/13 vastainen, koska sillä rajoitetaan muista jäsenvaltioista peräisin olevien audiovisuaalisten mediapalvelujen varsinaista edelleen
lähettämistä Unkarin alueella kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisessa merkityksessä.
193    Toiseksi on todettava, että mediapalvelulain 179 § n 2 momentilla käyttöön otettua alkuperämaan periaatteesta poikkeamista ei voida oikeuttaa kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan nojalla.
194    Viimeksi mainitun säännöksen mukaan jäsenvaltio voi tilapäisesti poiketa kyseisen 3 artiklan 1 kohdasta, jos audiovisuaalinen mediapalvelu, jonka toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluva mediapalvelun tarjoaja tarjoaa, ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti rikkoo muun muassa kyseisen direktiivin
6 a artiklan 1 kohtaa taikka vaarantaa tai vakavalla ja törkeällä tavalla saattaa vaarantaa kansanterveyden.
195    Kuten yhtäältä tämän tuomion 135–155 kohdassa on todettu, se seikka, että audiovisuaalisina ohjelmina tarjottujen audiovisuaalisten mediapalvelujen keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen, ei yksinään voi oikeuttaa direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen aiheellisten toimenpiteiden kohdistamista kyseisiin ohjelmiin sillä perusteella, että ohjelmat voivat haitata alaikäisten fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystä.
196    Toisaalta tämän tuomion 127–133 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön perustuvien periaatteiden mukaan direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdassa käytettyä ilmaisua ”vakavalla ja törkeällä tavalla saattaa vaarantaa kansanterveyden” on tulkittava yhdenmukaisesti muun muassa perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan kanssa, jossa kielletään kaikenlainen sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva syrjintä. Erityisesti tämän tuomion 135–154 kohdassa esitettyjä perusteita vastaavilla perusteilla on todettava, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa tarkoitetut audiovisuaaliset mediapalvelut eivät myöskään saata vaarantaa kansanterveyttä vakavalla ja törkeällä tavalla kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaisessa merkityksessä pelkästään sillä perusteella, että niiden keskeisenä sisältönä on syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen.
197    Näin ollen Unkari ei myöskään voi vedota tehokkaasti yleistä järjestystä, hyviä tapoja tai yleistä turvallisuutta koskeviin näkökohtiin oikeuttaakseen sen, että medianeuvosto käyttää sille mediapalvelulain 179 §:n 2 momentissa, luettuna yhdessä kyseisen lain 179 §:n 4 momentin a kohdan ja 187 §:n 3 momentin c kohdan kanssa, annettua toimivaltaa rajoittaakseen muista jäsenvaltioista peräisin olevien audiovisuaalisten mediapalvelujen, joiden ominaisuudet vastaavat mainitun lain 9 §:n 6 momenttia, varsinaista edelleen
lähettämistä (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2011, Mesopotamia Broadcast ja Roj TV, C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, 37 kohta).
198    Kolmanneksi toisin kuin Unkari väittää, myöskään direktiivin 2010/13 4 artikla ei anna perustetta mediapalvelulain 179 §:n 2 momentille.
199    Kuten tämän tuomion 160 kohdasta ilmenee, jäsenvaltiot voivat kyseisen 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti vaatia, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat mediapalvelun tarjoajat noudattavat yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä ja tietyissä tapauksissa muunlaisia vaatimuksia tällä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla sillä edellytyksellä, että nämä säännöt ovat unionin oikeuden ja erityisesti sen yleisten periaatteiden mukaisia.
200    Lisäksi kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa sallitaan poikkeustapauksissa pääpiirteittäin se, että velvollisuus jäsenvaltion säätämien tällaisten yksityiskohtaisempien tai tiukempien sääntöjen noudattamiseen asetetaan toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluvalle mediapalvelujen tarjoajalle, joka tarjoaa audiovisuaalista mediapalvelua, joka on kokonaan tai suurimmaksi osaksi suunnattu ensiksi mainitun jäsenvaltion alueelle.
201    Tämän tuomion 197 kohdassa mainittuihin mediapalvelulain säännöksiin perustuva medianeuvoston toimivalta ominaisuuksiltaan kyseisen lain 9 §:n 6 kohdassa tarkoitettujen ohjelmien osalta ei kuitenkaan voi olla mainitun direktiivin 4 artiklan 2 kohdan hyväksyttävää täytäntöönpanoa.
202    Viimeksi mainitun säännöksen sanamuodosta nimittäin ilmenee suoraan, että jäsenvaltio voi vedota siihen vain käytettyään saman direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti mahdollisuuttaan yleisen edun mukaisten yksityiskohtaisempien tai tiukempien sääntöjen antamiseen unionin oikeutta noudattaen.
203    Tämän tuomion 162 kohdassa on kuitenkin todettu, että mediapalvelulain 9 §:n 6 momentti, luettuna yhdessä kyseisen lain 10 §:n 1 momentin d kohdan kanssa, ei voi olla tällaisen määritelmän mukainen sääntö, koska kyseinen säännös on perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan keskeisen sisällön vastainen.
204    Tämän vuoksi on päädyttävä toteamaan, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on perusteltu.
c)     Direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan rikkominen
1)     Asianosaisten lausumat
205    Ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa komissio väittää, että Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan mukaisia velvoitteitaan.
206    Se toteaa, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa kielletään asettamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.
207    Komissio vetoaa ensinnäkin siihen, että kyseisellä toimenpiteellä rikotaan direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa säädettyä sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän kieltoa, joka ilmentää yleistä syrjintäkiellon periaatetta, joka on nykyään vahvistettu perusoikeuskirjan 21 artiklassa unionin oikeuden yleisenä periaatteena. Sellaisen kaupallisen viestinnän kieltäminen, jossa kuvataan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia taikka kansantajuistetaan sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, johtaa nimittäin siihen, että kaupallisessa viestinnässä ei tosiasiallisesti kuvata muita kuin cis‑sukupuolisia tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä ja elämänmuotoja, vaikka nämä kuuluvat erottamattomana osana yhteiskuntaan, jolle on ominaista monimuotoisuus ja moniarvoisuus SEU 2 artiklassa tarkoitettujen arvojen mukaisesti.
208    Komissio korostaa tältä osin, että miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annetun neuvoston direktiivin 79/7/ETY (EYVL 1979, L 6, s. 24) tulkintaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sukupuoleen perustuvana syrjintänä ei voida pitää ainoastaan sukupuoleen perustuvaa syrjintää, joka johtuu kuulumisesta jompaankumpaan sukupuoleen, vaan kyseistä direktiiviä on sen tarkoitus ja sillä suojattujen oikeuksien luonne huomioon ottaen tarkoitus soveltaa myös syrjintään, joka perustuu asianomaisen henkilön sukupuolenvaihdokseen (tuomio 27.4.2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tätä oikeuskäytäntöä on kuitenkin sovellettava myös syrjintään, joka perustuu syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksiin.
209    Toiseksi kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa tuodaan esiin sukupuoli-identiteettiin ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva erilainen kohtelu tai jopa edellytetään sitä, koska alaikäisten suojelemiseksi altistumiselta kaikenlaiselle seksuaalisuudelle annetun säännöksen lisäksi siinä kielletään mainokset, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
210    Kolmanneksi direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohta ei ole oikeusperusta, jossa sallittaisiin poikkeaminen syrjintäkiellon periaatteesta. Ei nimittäin ole olemassa säännöstä, jossa jäsenvaltioiden sallittaisiin oikeuttavan muun muassa sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan välittömän syrjinnän.
211    Kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momenttia, jolla otetaan käyttöön sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva syrjintä, ei myöskään voida perustella kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan g alakohdan nojalla toimenpiteenä, jolla pyritään estämään alaikäisille aiheutuva henkinen tai moraalinen haitta.
212    Neljänneksi se, että mediapalvelulain 24 §:n 1 momentissa kielletään syrjivä sisältö kaupallisessa viestinnässä, ei voi sellaisenaan oikeuttaa direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan rikkomista kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentilla.
213    Unkari vastaa ensinnäkin, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti ei voi olla ristiriidassa direktiivin 2010/13 kanssa, koska mediapalveluissa saatavilla olevaa mainontaa pidetään mediapalvelulain erityissäännöissä tarkoitettuna kaupallisena viestintänä ja koska kaupallisesta mainonnasta annetun lain ja kyseisen direktiivin aineelliset soveltamisalat eivät näin ollen ole yhteneväiset.
214    Lisäksi kaupallinen viestintä mediapalveluissa ei alaikäisten suojelun kannalta eroa muusta mediasisällöstä, joten suojelutoimenpiteitä sovelletaan samalla tavalla kaikkiin ohjelmiin. Muussa tapauksessa alaikäisten suojelua koskevaa yleisen edun mukaista tavoitetta ei voitaisi saavuttaa. Mediapalvelujen osalta kaupallisesta mainonnasta annetun lain säännöksiä on tulkittava yhdessä mediapalvelulain ja lehdistönvapaudesta ja tiedotusvälineiden levittämään sisältöön sovellettavista perussäännöistä vuonna 2010 annetun lain nro CIV säännösten kanssa. Tällainen yhdessä tulkitseminen osoittaa, että mediapalveluissa esitettävään kaupalliseen viestintään sovelletaan ainoastaan mediapalvelulain erityissääntöjä.
215    Toiseksi kyseinen jäsenvaltio katsoo, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti ei ole levityskielto, vaan sitä on pikemminkin pidettävä oikeasuhteisen puuttumisen periaatteen nojalla oikeutettuna ja tarpeellisena sääntelynä alaikäisten suojelun kannalta.
216    Kolmanneksi mediapalvelulain 24 §:n 1 momentissa itsessään säädetään direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tarkoitetusta syrjintäkiellosta.
217    Tästä seuraa, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti ei ole kyseisen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan vastainen.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
218    Aluksi on syytä muistuttaa, että direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan mukaan audiovisuaalinen kaupallinen viestintä kuuluu kyseisessä direktiivissä tarkoitetun audiovisuaalisen mediapalvelun käsitteen alaan.
219    Mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdan h alakohdassa audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän käsite määritellään laajasti, kuten saman direktiivin johdanto-osan 31 perustelukappaleessa todetaan. Kyseisellä käsitteellä tarkoitetaan siten ”äänen kanssa tai ilman ääntä lähetettävää kuvaa, jonka tarkoituksena on suoraan tai epäsuorasti edistää taloudellista toimintaa harjoittavan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tavaroiden tai palvelujen myyntiä taikka kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön julkista kuvaa”; tällaista kuvaa ”lähetetään ohjelman – – yhteydessä tai se sisällytetään niihin maksua tai muuta samankaltaista vastiketta vastaan tai omiin myynninedistämistarkoituksiin”; audiovisuaalinen kaupallinen viestintä ”sisältää muun muassa televisiomainonnan, sponsoroinnin, teleostoslähetykset ja tuotesijoittelun”.
220    Lisäksi direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoama audiovisuaalinen kaupallinen viestintä ei saa sisältää tai edistää minkäänlaista sukupuoleen, rotuun tai etniseen alkuperään, kansalaisuuteen, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai seksuaaliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää.
221    Kyseisellä 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdalla unionin lainsäätäjä on säätänyt kieltoperusteesta, joka koskee muun muassa sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää ja joka on tämän syrjintäkiellon periaatteen noudattamista koskevan velvollisuuden välitön seuraus (ks. analogisesti tuomio 26.6.2025, Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, 70 kohta).
222    Mainitussa 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii kohdassa konkretisoituu siten sen kattamalla alalla syrjintäkiellon yleinen periaate, joka on nykyään vahvistettu perusoikeuskirjan 21 artiklassa, jossa kielletään kaikenlainen sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva syrjintä, ja unionin oikeuden yleisenä periaatteena tämä kielto on tämän tuomion 131 kohdassa muistutetuin tavoin ehdoton.
223    Nyt käsiteltävässä asiassa on syytä todeta, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa kielletään asettamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.
224    Tältä osin on ensimmäiseksi hylättävä Unkarin esittämä perustelu, jonka mukaan kyseisessä 8 §:n 1a momentissa tarkoitetun kaltaista mediapalveluissa saatavilla olevaa mainontaa on tulkittava mediapalvelulain sekä lehdistönvapaudesta ja medioissa levitettävään sisältöön sovellettavista perussäännöistä annetun vuoden 2010 lain nro CIV valossa ja että kyseinen pykälä ei sen vuoksi kuulu direktiivin 2010/13 aineelliseen soveltamisalaan.
225    Kun nimittäin otetaan huomioon kyseisessä 8 §:n 1a momentissa käytetyn mainonnan käsitteen erittäin laaja ulottuvuus, on todettava, että tämä käsite voi sisältyä kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan h alakohdassa tarkoitettuun käsitteeseen ”audiovisuaalinen kaupallinen viestintä”, joka voi tämän tuomion 219 kohdassa todetuin tavoin sisältää muun muassa televisiomainonnan tai tuotesijoittelun.
226    Tässä yhteydessä Unkarin väite, jonka mukaan mediapalveluissa esitettyyn kaupalliseen viestintään on sovellettava yksinomaisesti mediapalvelulain erityissääntöjä, ei voi menestyä.
227    Toiseksi on tutkittava, onko kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan vastainen.
228    Kuten tämän tuomion 133 kohdassa viitatusta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, sukupuoleen perustuvana syrjintänä ei ole pidettävä vain syrjintää, joka johtuu kuulumisesta jompaankumpaan sukupuoleen. Kun otetaan huomioon viimeksi mainitun artiklan tarkoitus ja sillä suojattujen oikeuksien luonne, sen on katsottava koskevan sekä syrjintää, joka perustuu asianomaisen henkilön sukupuolenvaihdokseen eli sukupuolenkorjaukseen, että myös syrjintää, joka perustuu syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksiin.
229    Koska kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa kielletään ehdottomasti saattamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville mainoksia, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, kyseisellä säännöksellä on katsottava toteutettavan sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen välittömästi perustuvaa syrjintää. Kyseisessä säännöksessä säädetystä kiellosta seuraa nimittäin käytännössä, että sen soveltamisalaan kuuluvat audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoajat pakotetaan toteuttamaan sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää, koska siinä ei jätetä niille mitään mahdollisuutta mainosten saataville asettamiseen edellä mainitulla tavalla.
230    Tästä seuraa, että kyseisen 8 §:n 1a momenttiin perustuva kielto asettaa tällaisia mainoksia alaikäisten saataville on vastoin direktiivin 2010/13 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohtaa, tulkittuna perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa määrätyn sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan kaikenlaisen syrjinnän kiellon valossa.
231    Tällaista syrjintää ei voida oikeuttaa yleisen edun mukaisella tavoitteella, johon kyseinen jäsenvaltio vetoaa, eli alaikäisten suojelemisella mainoksilta, joissa on haitalliseksi väitettyä sisältöä.
232    Kuten direktiivin 2010/13 johdanto-osan 104 perustelukappaleesta ilmenee, unionin lainsäätäjä on tosin korostanut sitä, että alaikäisten suojelu audiovisuaaliselta sisällöltä, joka voi olla heille vahingollista, on yleistä etua koskeva tavoite, jonka on saatava korkean tason suojaa (ks. vastaavasti tuomio 23.3.2023, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, 40 kohta).
233    Tämän tuomion 135–162 kohdassa esitettyihin toteamuksiin nähden analogisesti on kuitenkin niin, että alaikäisiä voidaan asianmukaisesti suojella heidän ikäänsä nähden sopimattomalta sisällöltä ilman, että tätä varten toteutettaisiin sellaista sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa välitöntä syrjintää, joka johtuu kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentista, joka on perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan keskeisen sisällön vastainen.
234    Samoista syistä kyseinen 8 §:n 1a momentti ei myöskään voi olla toimenpide, jolla pyrittäisiin torjumaan fyysisen, henkisen tai moraalisen haitan aiheutumista alaikäisille kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
235    Tämän vuoksi on päädyttävä toteamaan, että ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on perusteltu.
d)     Johtopäätös
236    Kaiken edellä esitetyn perusteella on päädyttävä toteamaan, että ensimmäinen kanneperuste on perusteltu.
2.     Toinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan rikkomista
a)     Direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kielletyn syrjinnän olemassaolo
1)     Lastensuojelulain 6/A §
i)     Asianosaisten lausumat
237    Komissio moittii toisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan.
238    Se toteaa, että lastensuojelulain 6/A §:ssä kielletään asettamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville sisältöä, jossa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.
239    Komissio katsoo ensinnäkin, että kyseinen 6/A § kuuluu direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kiellon piiriin, koska kyseisessä säännöksessä ei edellytetä, että kansallista sääntöä sovelletaan nimenomaisesti tai yksinomaan tietoyhteiskunnan palveluihin.
240    Tältä osin ensinnäkin lastensuojelulain säännöksillä voi olla välitön vaikutus tietoyhteiskunnan palveluihin, koska kyseisen direktiivin 2 artiklan a alakohdassa nämä palvelut määritellään laajasti.
241    Toiseksi, kuten 14.7.2022 annettuun tuomioon ASADE (C‑436/20, EU:C:2022:559, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) perustuvasta oikeuskäytännöstä ilmenee, palveluja, joilla edistetään yleistä etua ja joilla ei tavoitella voittoa mutta joilla kilpaillaan voittoa tavoittelevien toimijoiden tarjoamien palvelujen kanssa, pidetään SEUT 57 artiklassa tarkoitettuna taloudellisena toimintana.
242    Kolmanneksi tältä osin ei ole merkitystä sillä Unkarin mainitsemalla seikalla, että lastensuojelulain 6/A §:n soveltamisalaan kuuluvat yksiköt voivat myös harjoittaa tiettyä muuta kuin taloudellista toimintaa, koska nämä yksiköt voivat aina harjoittaa tietoyhteiskunnan palveluihin kuuluvaa muuta toimintaa. Myöskään se, että kyseiset yksiköt ovat yksityisiä palveluntarjoajia, ei voi olla esteenä niiden toiminnan luokittelemiselle palvelujen suoritukseksi.
243    Neljänneksi, kun otetaan huomioon 11.9.2014 annettuun tuomioon Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, 28 kohta) ja 15.9.2016 annettuun tuomioon Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 41 kohta) perustuva oikeuskäytäntö, merkitystä ei ole myöskään sillä, että palvelusta maksaa kolmas osapuoli eikä palvelun vastaanottaja.
244    Viidenneksi direktiivin 2000/31 4 artiklan 2 kohdalla ei ole mitään merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa, koska lastensuojelulain 6/A § on vaatimus eikä lupajärjestelmä.
245    Toiseksi komissio vetoaa siihen, että lastensuojelulain 6/A § sisältyy kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettuun yhteensovitetun alan käsitteeseen, koska viimeksi mainittu säännös kattaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetetut tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavat vaatimukset riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
246    Kolmanneksi lastensuojelulain 1 §:n 1 momentin mukaan kyseinen laki koskee monenlaisia lasten laillisten oikeuksien ja etujen käyttämiseen ja vanhemmuusvelvollisuuksien täyttämiseen myötävaikuttavia julkisia tai yksityisiä organisaatioita, lasten suojelusta vastaavia luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä sekä muita organisaatioita, jotka eivät ole oikeushenkilöitä. Kyseisen lain soveltaminen yksityisiin organisaatioihin perustuu sen 5 §:n s kohdan sc–se alakohtaan, joissa viitataan ”valtiosta riippumattomiin” hallinnoijiin.
247    Tästä seuraa, että monenlaisia julkisia tai yksityisiä organisaatioita sekä luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä estetään tarjoamasta tai käyttämästä tietoyhteiskunnan palveluja, kuten kirjojen tai sähköisten tiedotusvälineiden verkko-ostoja, jos näissä välitetään sisältöjä, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä. Näiden palveluntarjoajien olisi joko poistettava tällainen sisältö mainituista palveluista tai luovuttava kokonaan sen tarjoamisesta.
248    Näin ollen lastensuojelulain 6/A §:llä voidaan kieltää toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoaminen, rajoittaa sitä tai tehdä se vähemmän houkuttelevaksi direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
249    Unkari vastaa ensinnäkin, että lastensuojelulain soveltamisala ei ulotu direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuun tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamiseen, koska kyseisellä lailla säännellyt palvelut eivät ole luonteeltaan taloudellisia, sillä unionin oikeudessa tarkoitettu palvelun käsite edellyttää tällaisen palvelun tarjoamista korvausta vastaan taloudellisen toiminnan yhteydessä.
250    Ensinnäkin lastensuojelulain soveltamisalaan kuuluvat palvelut käsittävät palveluja, joiden taloudellinen luonne ei ole ratkaiseva tekijä, koska kyseinen laki koskee valtion tuottamia sosiaalialan palveluja.
251    Toiseksi lastensuojelulain 6/A §:ää sovelletaan palveluihin, joita ei tarjota sähköisesti, eli lasten hyvinvointiin liittyviin peruspalveluihin ja lastensuojelun erityispalveluihin, joihin liittyy rahaetuuksia sekä hoitopalveluja ja henkilökohtaista hoitoa. Komissio ei kuitenkaan ole osoittanut SEUT 57 artiklassa tarkoitettujen kilpailevien palvelujen olemassaoloa eikä ilmoittanut, mikä osa lasten hyvinvointiin liittyvistä peruspalveluista ja lastensuojelun erityispalveluista voisi kuulua kyseisen määräyksen soveltamisalaan.
252    Näin ollen direktiivin 2000/31 ja lastensuojelulain välillä ei ole yhteyttä, koska kyseisellä lailla ei rajoiteta verkko-ostoksia tietoyhteiskunnan palveluina vaan mahdollisesti haitallisten sisältöjen asettamista lasten saataville ja tällaisten sisältöjen käyttöä koulutustoiminnassa. Koulutustoiminta ja sen sisällön määrittely kuuluvat SEUT 165 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan. Lastensuojelulailla ei siten voida rikkoa kyseistä direktiiviä eikä sen 3 artiklan 2 kohtaa.
253    Kolmanneksi komission kanta, jonka mukaan sellaiset kiellot, jotka eivät koske erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja, kuuluvat kyseisen direktiivin soveltamisalaan, on virheellinen. Tämä vahvistetaan saman direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa, jossa säädetään, että direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetty ennakkoluvan vaatimisen kielto ei vaikuta lupajärjestelmiin, jotka eivät koske erityisesti ja yksinomaan tietoyhteiskunnan palveluja.
254    Toiseksi on niin, että vaikka oletettaisiin, että lastensuojelulain 6/A § kattaa direktiivissä 2000/31 tarkoitetut ”tietoyhteiskunnan palvelut”, kyseinen pykälä ei kuulu direktiivin mukaiseen yhteensovitettuun alaan.
255    Kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdan ii alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan yhteensovitettu ala ei nimittäin kata ”muihin kuin sähköisesti suoritettaviin palveluihin sovellettavia vaatimuksia”. Jotta kyseisessä direktiivissä tarkoitetut tietoyhteiskunnan palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoitukset kuuluisivat direktiivin soveltamisalaan, rajoitusten olisi koskettava erityisesti ja yksinomaan mainittuja palveluja. Kyseisessä 6/A §:ssä säädetyt palvelut käsittävät kuitenkin palveluja, joita ei suoriteta sähköisesti.
256    Kolmanneksi Unkari täsmentää, että lastensuojelulain 6/A §:stä ei seuraa, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen palveluntarjoajien olisi poistettava kyseinen sisältö tai luovuttava näiden rajat
ylittävien palvelujen tarjoamisesta, vaan kyseisessä säännöksessä säädetään ainoastaan, että sen soveltamisalaan kuuluvat organisaatiot ja henkilöt eivät saa esittää alaikäisille tällaista sisältöä oikeussuhteissa, joita kyseisellä lailla säännellään.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
257    Aluksi on syytä muistuttaa, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan, luettuina kyseisen direktiivin johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen valossa, direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa luomalla oikeudelliset puitteet, joilla varmistetaan tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä lähentämällä siinä määrin, kuin se on tarpeen tämän tavoitteen toteuttamiseksi, tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä.
258    Mainitun direktiivin 2 artiklan a alakohtaan, luettuna yhdessä direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, sisältyvän määritelmän mukaan ”tietoyhteiskunnan palveluilla” tarkoitetaan ”kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus”, kun otetaan huomioon, että tietoyhteiskunnan palveluihin kuuluu direktiivin 2000/31 johdanto-osan 18 kohdasta ilmenevin tavoin suuri määrä verkossa toteutettavia taloudellisia toimia.
259    Direktiivin 2000/31 3 artikla on puolestaan keskeinen säännös kyseisellä direktiivillä luodussa rakenteessa ja järjestelmässä, koska siinä vahvistetaan alkuperäjäsenvaltiossa suoritettavan valvonnan periaate, johon viitataan myös kyseisen direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleessa, jossa todetaan, että ”tietoyhteiskunnan palvelujen valvonnan olisi tapahduttava toiminnan lähteellä” (tuomio 9.11.2023, Google Ireland ym., C‑376/22, EU:C:2023:835, 40 kohta).
260    Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä, ja yhteensovitettuun alaan kuuluvat saman direktiivin 2 artiklan h alakohdassa säädetyin tavoin jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetetut, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavat vaatimukset riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
261    Direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan i alakohdan toisen luetelmakohdan mukaan yhteensovitettu ala liittyy tietoyhteiskunnan palvelua koskevan toiminnan harjoittamista koskeviin vaatimuksiin, joita ovat muun muassa palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, ”myös mainontaa – – koskevat vaatimukset”.
262    Kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetään sitä paitsi, että jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
263    Mainittu direktiivi perustuu siten alkuperäjäsenvaltiossa suoritettavaa valvontaa koskevan periaatteen ja vastavuoroista tunnustamista koskevan periaatteen soveltamiselle, joten saman direktiivin 2 artiklan h alakohdassa määritellyllä yhteensovitetulla alalla tietoyhteiskunnan palveluja säännellään ainoastaan siinä jäsenvaltiossa, johon kyseisten palvelujen tarjoajat ovat sijoittautuneet (tuomio 9.11.2023, Google Ireland ym., C‑376/22, EU:C:2023:835, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
264    Nyt käsiteltävässä tapauksessa lastensuojelulain 6/A §:ssä säädetään, että ”tämän lain tavoitteiden ja lasten oikeuksien turvaamiseksi on kiellettyä asettaa alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville pornografista sisältöä tai sisältöä, jossa kuvataan seksuaalisuutta sellaisenaan tai jossa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta”.
265    Sen arvioimiseksi, otetaanko kyseisellä säännöksellä käyttöön direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoitus, on tarkistettava ensimmäiseksi, sisältyvätkö kyseisessä 6/A §:ssä tarkoitetut palvelut kyseisen direktiivin 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuun tietoyhteiskunnan palvelujen käsitteeseen.
266    Tältä osin ei ole epätietoisuutta yhtäältä siitä, että 6/A §:ssä tarkoitetut sisällöt on mahdollista toimittaa etäpalveluina ja palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä direktiivin 2 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, tarkoitetulla tavalla.
267    Toiseksi edellytyksestä, jonka mukaan kyseisistä sisällöistä on tavallisesti maksettava korvaus, on muistutettava, että palvelusuoritukset, joista tavallisesti maksetaan korvaus, ovat taloudellista toimintaa ja että korvauksen olennainen piirre on se, että korvaus on kyseisen suorituksen taloudellinen vastike, mutta palvelun vastaanottajan ei tarvitse olla maksaja (ks. vastaavasti tuomio 15.9.2016, Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, 41 kohta ja tuomio 14.7.2022, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
268    Taloudelliseksi toiminnaksi voidaan lisäksi luokitella vastiketta vastaan suoritetut palvelut, joilla – vaikka ne eivät liity julkisen vallan käyttöön – edistetään yleistä etua ja joilla ei tavoitella voittoa mutta joilla kilpaillaan sellaisten toimijoiden tarjoamien palvelujen kanssa, jotka tavoittelevat voittoa (tuomio 14.7.2022, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
269    Kuten julkisasiamies on lisäksi todennut ratkaisuehdotuksensa 323 kohdassa, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapaudesta hyötyvät sekä palvelujen tarjoaja että niiden vastaanottaja (ks. analogisesti tuomio 6.10.2009, komissio v. Espanja, C‑153/08, EU:C:2009:618, 29 kohta ja tuomio 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland ym., C‑695/21, EU:C:2023:144, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
270    Kun otetaan huomioon se, että lastensuojelulain 6/A § saattaa tulla sovellettavaksi hyvin laajaan henkilöpiiriin, nyt käsiteltävässä asiassa ei vastoin Unkarin väitteitä voida sulkea pois sitä, että tietyt kyseisistä henkilöistä tarjoavat luonteeltaan taloudellisia palveluja kyseisen 6/A §:n mukaisten toimintojen yhteydessä ja että tällaiset palvelut kuuluvat siten direktiivissä 2000/31 tarkoitetun tietoyhteiskunnan palvelujen käsitteen piiriin.
271    Näin ollen kyseisen jäsenvaltion perustelu, jonka mukaan lastensuojelulaki koskee myös sisältöjä, joita käytetään jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan SEUT 165 artiklan nojalla kuuluvassa koulutustoiminnassa, ei voi menestyä.
272    Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että vaikka unionin oikeudella ei puututa jäsenvaltioiden toimivaltaan yhtäältä opetuksen sisällön ja koulutusjärjestelmän järjestämisen sekä niiden sivistyksellisen ja kielellisen monimuotoisuuden osalta eikä toisaalta ammatillisen koulutuksen sisällön ja järjestämisen osalta, kuten SEUT 165 artiklan 1 kohdasta ja SEUT 166 artiklan 1 kohdasta johtuu, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta, erityisesti niitä säännöksiä ja määräyksiä, jotka koskevat palvelujen tarjoamisen vapautta (ks. vastaavasti ja analogisesti 25.7.2018, A (Vammaiselle tarkoitettu apu), C‑679/16, EU:C:2018:601, 58 kohta ja tuomio 7.9.2022, Cilevičs ym., C‑391/20, EU:C:2022:638, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
273    Lisäksi lastensuojelulain 6/A §:stä saattaa seurata, että sen soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä estetään käyttämästä tietoyhteiskunnan palveluja esimerkiksi koulutustarkoituksiin kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen palvelujen tarjoamisen yhteydessä, vaikka he eivät itse tarjoaisi kyseessä olevia palveluja. Tällaisten palvelujen on tämän tuomion 269 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella katsottava olevan direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja tietoyhteiskunnan palveluja ja kuuluvan siten kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
274    Toiseksi on tutkittava, kuuluuko lastensuojelulain 6/A § mainitun direktiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitetun yhteensovitetun alan käsitteen piiriin.
275    Kuten tämän tuomion 260 ja 261 kohdasta ilmenee, kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdassa, luettuna direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleen valossa, tarkoitettu yhteensovitettu ala kattaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetetut, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavat vaatimukset riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja, kunhan nämä vaatimukset täyttävät kyseisessä artiklassa tarkoitetut edellytykset.
276    Direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan i alakohdan toisen luetelmakohdan mukaan yhteensovitettu ala liittyy tietoyhteiskunnan palvelua koskevan toiminnan harjoittamista koskeviin vaatimuksiin, joita ovat muun muassa palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset.
277    Tältä osin on syytä täsmentää, että lastensuojelulain 6/A §:ssä vahvistetut vaatimukset, joilla kielletään tiettyjen sisältöjen esittäminen alaikäisille ja joiden on siten katsottava asettavan rajoituksia tietoyhteiskunnan palveluina tarjottavissa olevien palvelujen sisällöille, koskevat kyseisen 2 artiklan h alakohdan i alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti palvelun sisältöön liittyvinä vaatimuksina tietoyhteiskunnan palveluun liittyvän toiminnan harjoittamista. Ne kuuluvat siten mainitun 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettuun yhteensovitettuun alaan.
278    Yhtäältä tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa sillä Unkarin esittämällä seikalla, että kyseisen lain tarkoituksena ei ole erityisesti tietoyhteiskunnan palvelujen sääntely. Tällä seikalla ei nimittäin ole merkitystä, kun otetaan huomioon, että mainitussa laissa säädetyt vaatimukset, jotka edellisessä kohdassa todetuin tavoin kuuluvat direktiivin 2 artiklan h alakohdan soveltamisalaan, ovat luonteeltaan yleisiä.
279    Toisaalta ei voida myöskään hyväksyä Unkarin esittämää perustelua, jonka mukaan lastensuojelulain soveltamisalaan kuuluviin palveluihin sisältyy palveluja, joita ei suoriteta sähköisesti vaan hoitopalveluina ja henkilökohtaisena hoitona, sillä kyseinen jäsenvaltio ei ole osoittanut, että näitä palveluja ei kyseisen lain 6/A §:n erittäin laajasta sanamuodosta huolimatta voitaisi missään tapauksessa suorittaa sähköisesti.
280    Näin ollen on katsottava, että kyseisessä 6/A §:ssä säädetyn kiellon kohteena olevien palvelujen laaja joukko saattaa tulla sovellettavaksi myös sähköisesti suoritettaviin palveluihin.
281    Kolmanneksi on todettava, että tällä kiellolla rajoitetaan direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta, koska kiellolla kavennetaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden palveluntarjoajien mahdollisuutta tarjota kiellettyjä sisältöjä sisältäviä palveluja Unkarissa asuvalle potentiaaliselle asiakaskunnalleen, joten kiellolla tehdään vähemmän houkuttelevaksi toiminta, jossa näitä palveluja tarjotaan Unkarissa.
2)     Kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti
i)     Asianosaisten lausumat
282    Komissio moittii toisen kanneperusteen toisessa osassa Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan.
283    Se toteaa, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa kielletään asettamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.
284    Tällä säännöksellä asetetaan mainostajille ja myös muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille mainostajille uusia velvoitteita, jotka rajoittavat niiden palvelujen tarjoamisen vapautta. Tältä osin direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun rajoituksen osoittamiseksi riittää, että säännöstöä sovelletaan tietoyhteiskunnan palveluihin ja että se on omiaan kieltämään palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämisen, rajoittamaan sitä tai tekemään sen vähemmän houkuttelevaksi. Kansallinen säännöstö, jossa kielletään tietyt sisällöt, vaikka siinä ei kielletäkään mainontaa, on omiaan rajoittamaan palvelujen tarjoajien ja palvelujen vastaanottajien vapaata liikkuvuutta.
285    Nyt käsiteltävässä asiassa yhtäältä kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momenttia sovelletaan kyseisessä direktiivissä tarkoitettuihin tietoyhteiskunnan palveluihin.
286    Toisaalta mainitun direktiivin 2 artiklan h alakohdan i alakohdan toinen luetelmakohta koskee nimenomaisesti ”mainontaa koskevia vaatimuksia”, ja kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti kuuluu myös samassa direktiivissä tarkoitettuun yhteensovitettuun alaan.
287    Direktiivillä 2000/31 yhdenmukaistetaan tosin vain tietyt tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamiseen liittyvät näkökohdat. Komission mukaan sovelletaan kuitenkin kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädettyä alkuperämaaperiaatetta, mukaan lukien sen menettelylliset ja aineelliset säännöt. Soveltaminen ainoastaan kaupallista viestintää koskeviin mainitun direktiivin 6–8 artiklan soveltamisalaan kuuluviin asioihin olisi vastoin direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetyn, tietoyhteiskunnan palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoituksia koskevan yleisen kiellon sanamuotoa, tavoitetta ja järjestelmää.
288    Unkari muistuttaa ensinnäkin, että direktiivillä 2000/31 toteutetaan sen johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenevin tavoin ainoastaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen, joka ei vaikuta yleisen edun mukaisten tavoitteiden suojan ja erityisesti kaupallisesta mainonnasta annetussa laissa tarkoitetun alaikäisten suojelun tasoon.
289    Se, että mainontaan sovelletaan useissa jäsenvaltioissa alaikäisiä koskevia erityisiä sääntöjä ja kieltoja, osoittaa, etteivät nämä säännöt ole omiaan tekemään rajat ylittävästä tiedotus‑ ja viestintäalan palvelujen tarjoamisesta vähemmän houkuttelevaa, ja lisäksi direktiivin 3 artiklan 4 kohta tukee tällaista tulkintaa.
290    Toiseksi mainitun direktiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettu ”yhteensovitetun alan” käsite ei ulotu tietoyhteiskunnan palveluja koskeviin sellaisiin vaatimuksiin, jotka eivät ole liitännäisessä ja erottamattomassa yhteydessä näihin palveluihin. Näin ollen kyseinen direktiivi ei voi estää jäsenvaltioita toteuttamasta toimenpiteitä alaikäisten suojelemiseksi.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
291    Ensimmäiseksi on syytä todeta, että nyt käsiteltävässä asiassa Unkari ei kiistä sitä, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa tarkoitetut mainontapalvelut voivat olla direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, tarkoitettuja tietoyhteiskunnan palveluja, jotka siten kuuluvat direktiivin 2000/31 soveltamisalaan.
292    Toiseksi on korostettava direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan i alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun yhteensovitetun alan käsitteen ulottuvuudesta, josta on muistutettu tämän tuomion 261 kohdassa, että kyseisen 8 §:n 1a momentin mukainen kielto asettaa alaikäisten saataville mainoksia, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, kuuluu todella kyseisen käsitteen alaan, koska käsitteessä mainitaan selvästi ”palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, joihin kuuluvat myös mainontaa – – koskevat vaatimukset”.
293    Unkarin esittämä perustelu, jonka mukaan kyseinen 8 §:n 1a momentti ei koske erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja eikä se kuulu yhteensovitettuun alaan, koska kyseinen ala ei ulotu tietoyhteiskunnan palveluja koskeviin sellaisiin vaatimuksiin, jotka eivät ole liitännäisessä ja erottamattomassa yhteydessä näihin palveluihin, ei voi menestyä tässä yhteydessä.
294    Direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan sanamuodon mukaan yhteensovitettuun alaan nimittäin kuuluvat jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetetut, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavat vaatimukset riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
295    Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tältä osin ei ole tarpeen, että koko vaatimuksen ”erityistavoitteena” on oltava tietoyhteiskunnan palvelujen säänteleminen, koska riittää, että vaatimuksella on tämä tavoite sen tiettyjen säännösten osalta (ks. analogisesti tuomio 12.9.2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
296    Kolmanneksi on täsmennettävä, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentilla rajoitetaan kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta, koska kyseisellä säännöksellä tehdään palvelujen tarjoamista koskevan vapauden käyttäminen vähemmän houkuttelevaksi kieltämällä sellaisten mainosten saattaminen alaikäisten saataville, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
b)     Rajoitusten oikeuttaminen direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan nojalla
1)     Asianosaisten lausumat
297    Komissio katsoo, ettei Unkari voi direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan nojalla poiketa kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetystä kiellosta rajoittaa muista jäsenvaltioista peräisin olevia tietoyhteiskunnan palveluja.
298    Yhtäältä lastensuojelulain 6/A §:ssä ja toisaalta mainontalain 8 §:n 1a momentissa säädettyä kieltoa asettaa alaikäisten saataville sisältöjä tai mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta, ei voida pitää tarpeellisena direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa säädettyjen yleisen edun mukaisten tavoitteiden kannalta.
299    Vaikka lapsen suojelu tai lapsen kasvatukseen liittyvien vanhemman oikeuksien suojelu on oikeutettu yleinen etu, siihen vetoaminen ei sinänsä riitä oikeuttamaan poikkeamista tietoyhteiskunnan palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoittamista koskevasta kiellosta, koska jäsenvaltiot eivät voi määritellä yleisen järjestyksen, yleisen turvallisuuden tai kansanterveyden käsitteitä vapaan harkintansa mukaan. Unionin tuomioistuimen 14.2.2019 antaman tuomion Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123) valossa on osoitettava kunkin tapauksen tosiseikkojen kannalta konkreettisesti, että on olemassa yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaava todellinen ja riittävän vakava uhka.
300    Unkari vetoaa siihen, että komissio on itse myöntänyt kannekirjelmässään, että alaikäisten suojelun tavoite kuuluu nimenomaisesti yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin, joilla voidaan oikeuttaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen rajoittaminen, joka on lähtökohtaisesti kielletty direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa. Tätä tavoitetta ei kuitenkaan voida tehokkaasti saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä.
301    Lastensuojelulaki ja kaupallisesta mainonnasta annettu laki ovat tarpeen, jotta voidaan saavuttaa yleisen edun mukainen tavoite, joka on alaikäisten suojelu ja vanhempien oikeus tehdä lastensa kasvatusta koskevia päätöksiä.
302    Yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun vaikuttavan todellisen ja riittävän vakavan uhan olemassaolosta Unkari huomauttaa, että jäsenvaltioilla on harkintavaltaa sekä kyseisen tavoitteen suojelemiseksi toteutettujen toimenpiteiden että näiden toimenpiteiden ankaruuden osalta.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
303    Aluksi on muistutettava, että direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat toteuttaa tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta toimenpiteitä, joilla poiketaan kyseisen 3 artiklan 2 kohdasta, edellyttäen ensinnäkin, että nämä toimenpiteet ovat tarpeellisia yleisen järjestyksen, kansanterveyden suojelun, yleisen turvallisuuden tai kuluttajansuojan takaamiseksi, toiseksi, että ne kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun, joka vahingoittaa näiden tavoitteiden saavuttamista tai joka vakavalla tavalla saattaa vaarantaa niiden saavuttamisen, ja kolmanneksi, että ne ovat oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin (tuomio 27.2.2025, Apothekerkammer Nordrhein, C‑517/23, EU:C:2025:122, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
304    Kyseisen 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan i alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan sanamuodosta ilmenee suoraan, että siihen sisältyvällä yleisen järjestyksen käsitteellä tarkoitetaan muun muassa alaikäisten suojelua, mikä vastaa tavoitetta, johon Unkari tässä tapauksessa pääasiallisesti vetoaa oikeuttaakseen toisessa kanneperusteessa kyseessä olevat tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset.
305    Tämän tuomion 129–133 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei kuitenkaan voi nojautua direktiivin 2000/31 kyseisen säännöksen tulkintaan, joka on perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa vahvistetun sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan kaikenlaisen syrjinnän kiellon vastainen, sillä unionin oikeuden yleisenä periaatteena kyseinen kielto on ehdoton.
306    Tämän tuomion 135–162 kohdassa ja 229–233 kohdassa esitettyjä perusteita vastaavin perustein on todettava, että sekä lastensuojelulain 6/A §:llä että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentilla toteutetaan sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen välittömästi perustuvaa syrjintää, koska kyseiset säännökset ovat perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan keskeisen sisällön vastaisia.
307    Näin ollen toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksia, jotka on säädetty lastensuojelulain 6/A §:ssä ja kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa, ei voida pitää direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitetulla tavalla tarpeellisina alaikäisten suojelua koskevan hyväksyttävän tavoitteen toteuttamisen varmistamiseksi.
308    Sitä paitsi on joka tapauksessa korostettava, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan ii alakohdan sanamuodosta ilmenee suoraan, että kyseisen säännöksen soveltamisalaan voivat kuulua vain toimenpiteet, jotka ”kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun”.
309    Kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että tiettyä yleisesti kuvattua tietoyhteiskunnan palvelujen ryhmää koskevat yleiset ja abstraktit toimenpiteet, joita sovelletaan erotuksetta kaikkiin kyseisen ryhmän palvelujen tarjoajiin, eivät kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun kohdistuvien toimenpiteiden käsitteen alaan (tuomio 30.5.2024, Airbnb Ireland ja Amazon Services Europe, C‑662/22 ja C‑667/22, EU:C:2024:432, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
310    Nyt käsiteltävässä tapauksessa lastensuojelulain 6/A § ja kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti ovat yleisiä ja abstrakteja toimenpiteitä, joten ne eivät täytä direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan ii alakohdassa säädettyä edellytystä.
c)     Johtopäätös
311    Kaiken edellä esitetyn perusteella on päädyttävä toteamaan, että toinen kanneperuste on perusteltu.
3.     Kolmas kanneperuste, joka koskee direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan sekä SEUT 56 artiklan rikkomista
a)     Direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen olemassaolo
1)     Lastensuojelulain 6/A §
i)     Asianosaisten lausumat
312    Kolmannen kanneperusteen ensimmäisessä osassa komissio moittii Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan sekä SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
313    Se muistuttaa tässä yhteydessä, että lastensuojelulain 6/A §:ssä säädetään kiellosta asettaa alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville sisältöä, jossa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, ja kyseinen 6/A § voi siten vaikuttaa rajat ylittävään palvelujen tarjoamiseen.
314    Kyseistä 6/A §:ää sovelletaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamiseen, ja se koskee paitsi julkisyhteisöjen suorittamia palveluja myös luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden sekä organisaatioiden, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, tarjoamia palveluja. Mainittu 6/A § on nimittäin osoitettu julkisille tai yksityisille organisaatioille, jotka myötävaikuttavat lasten oikeuksien käyttämiseen ja heidän laillisten etujensa suojeluun sekä vanhemmille kuuluvien tehtävien hoitamiseen.
315    Koska nämä palvelut voidaan myös suorittaa korvausta vastaan, ne kuuluvat EUT‑sopimuksessa ja direktiivissä 2006/123 tarkoitetun palvelun käsitteen alaan. Tältä osin se, että lastensuojelulain 6/A §:n soveltamisalaan kuuluvalla palvelulla ei tavoitella voittoa, ei ole esteenä sille, että se luokitellaan unionin oikeudessa tarkoitetuksi palveluksi, vaikka sitä tarjoaisivatkin yksityiset tahot. Tämä ilmenee myös lastensuojelulain 5 §:n s kohdan se alakohdan selvästä sanamuodosta, jossa viitataan ”tarvittaviin edellytyksiin toiminnalle, jonka tarkoituksena on lasten hyvinvointia ja suojelua koskevien palvelujen suorittaminen”.
316    Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet palvelujen tarjoajat voivat siten tarjota lastenhoitoon liittyviä palveluja Unkarissa kaikille henkilöille päiväkotien, lastentarhan, erityisopetuksen, au pairin perhetuen tai koulutuskurssin muodossa.
317    Lisäksi muiden jäsenvaltioiden kansalaiset saavat palveluja, joihin kyseistä 6/A §:ää sovelletaan heidän oleskellessaan Unkarissa, koska lastensuojelulain 4 §:n 1 momentti koskee myös sellaisten ulkomaalaisten lapsia, jotka käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen kyseisessä jäsenvaltiossa yli kolmen kuukauden ajan.
318    Näiden palvelujen rajat ylittävää luonnetta ei horjuta julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU (EUVL 2014, L 94, s. 65) johdanto-osan 114 perustelukappale, jonka tarkoituksena ei ole määritellä direktiivin 2006/123 tai SEUT 56 artiklan soveltamisalaa.
319    Lastensuojelulain 6/A §:ään ei myöskään voida soveltaa direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan mukaista poikkeusta, koska lain 6/A §:llä rajoitetaan direktiivin 16 ja 19 artiklassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitettua rajat ylittävien palvelujen tarjoamisen ja vastaanottamisen vapautta.
320    Erityisesti on todettava, että mainittu 6/A § ei voi kuulua mainitun direktiivin 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa säädetyn sellaisen poikkeuksen soveltamisalaan, jolla vapautetaan direktiivin soveltamisesta valtion tarjoamat lastenhoitoon liittyvät sosiaalipalvelut. Tätä poikkeusta ei sovelleta yksityisten laitosten tarjoamiin palveluihin tällä alalla eikä lastenhoitoon yleisesti.
321    Unkari vastaa yhtäältä, että lastensuojelulain 6/A §:ää sovelletaan ainoastaan lastensuojelua koskevassa institutionaalisessa järjestelmässä. Toisaalta palvelut ja toimenpiteet lasten suojelemiseksi eivät ole luonteeltaan taloudellisia palveluja, joita tarjotaan korvausta vastaan, ja ne kuuluvat joka tapauksessa direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.
322    Se, että näitä palveluja tarjoavat luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt sekä muut organisaatiot, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, ei muuta niiden voittoa tavoittelematonta luonnetta, koska lastensuojelulain 5 §:n s kohdassa nimetään henkilöt ja järjestöt, joilla on lupa harjoittaa lasten hyvinvointia ja heidän suojeluaan edistäviä toimia.
323    Vaikka kyseisten palvelujen suorittajina olisivat valtion valtuuttamat palveluntarjoajat tai valtion tunnustamat hyväntekeväisyysjärjestöt, palvelujen tarjoaminen kuuluisi direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan. Unkarin mukaan tällainen palvelujen tarjoaminen nimittäin vastaa kyseisessä direktiivissä tarkoitettujen lastenhoidon ja perheiden avustamisen alalla tarjottavien sosiaalipalvelujen tarjoamista. Kyseinen jäsenvaltio katsoo lisäksi, että mainitun lain 6/A § ei siten koske yksityisiä organisaatioita, jotka harjoittavat luonteeltaan sosiaalista toimintaa tämän lain soveltamisalan ulkopuolella. Kyse ei myöskään voi olla mainitun direktiivin 19 artiklan rikkomisesta eli sellaisen palveluntarjoajan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, tarjoaman palvelun käytön rajoittamisesta, koska lastensuojelulaissa tarkoitettuja palveluja voidaan tarjota vain Unkarissa.
324    Tältä osin on otettava huomioon direktiivin 2014/24 johdanto-osan 114 perustelukappale, jossa muistutetaan, että ”eräille palvelujen pääluokille, nimittäin henkilöpalveluina tunnetuille palveluille, kuten tietyille sosiaali‑, terveys‑ ja koulutuspalveluille, on yhä luonteenomaista, ettei niillä ole suurta rajatylittävää ulottuvuutta”.
325    Kyseisen lain 6/A § ei missään tapauksessa vaikuta palveluntarjoajien vapauteen päästä Unkarin markkinoille, vaan sillä rajoitetaan sen soveltamisalaan kuuluvien palvelujen yhteydessä alaikäisten pääsyä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin sisältöihin.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
326    Aluksi on todettava SEUT 56 artiklassa tarkoitetusta palvelujen tarjoamisen vapaudesta, että kyseisen vapauden ulottuvuus konkretisoidaan direktiivissä 2006/123 (ks. vastaavasti tuomio 30.5.2024, Airbnb Ireland ja Amazon Services Europe, C‑662/22 ja C‑667/22, EU:C:2024:432, 47 kohta).
327    Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhtäältä kyseisen direktiivin johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee lähinnä, että direktiivillä toteutetaan kohdennettu yhdenmukaistaminen sellaisen yleisen oikeudellisen kehyksen luomiseksi, joka hyödyttää monia erilaisia palveluja ottaen huomioon kunkin elinkeinon tai ammatin ja niitä koskevan sääntelyjärjestelmän erityispiirteet. Toisaalta on syytä muistuttaa, että kun ala on yhdenmukaistettu, kaikkia siihen liittyviä kansallisia toimia on arvioitava suhteessa kyseisen yhdenmukaistamistoimenpiteen säännöksiin (tuomio 19.6.2025, komissio v. Puola (Apteekkien mainonta), C‑200/24, EU:C:2025:459, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
328    Kuten direktiivin 2006/123 1 artiklan 1 kohdassa todetaan, direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu.
329    Saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan sellaisten palveluntarjoajien tuottamiin palveluihin, jotka ovat sijoittautuneet johonkin jäsenvaltioon, ja käsitteellä ”palvelu” tarkoitetaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 alakohdan mukaan ”itsenäisenä ammatinharjoittajana suoritettavaa [SEUT 57] artiklassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, josta yleensä saadaan korvaus”.
330    Kyseisen 2 artiklan 2 kohdassa jätetään kuitenkin direktiivin 2006/123 soveltamisalan ulkopuolelle useita toimintoja, kyseisen säännöksen a, i ja j alakohdan mukaan erityisesti muut kuin taloudelliset yleishyödylliset palvelut, julkisen vallan käyttöön liittyvä toiminta sekä sosiaalipalvelut, jotka liittyvät lastenhoitoon ja perheiden tukemiseen.
331    Lisäksi kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä ei kuitenkaan sovelleta, jos sen säännökset ovat ristiriidassa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen erityisiä näkökohtia tietyillä aloilla tai tietyissä ammateissa säätelevien muiden unionin säädösten kanssa (tuomio 3.12.2020, Star Taxi App, C‑62/19, EU:C:2020:980, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 330 kohdassa, tästä seuraa, että mainitulla direktiivillä vahvistetaan yleisiä sääntöjä, jotka mahdollistavat vastavuoroisen tunnustamisen soveltamisen muiden palvelujen kuin audiovisuaalisten mediapalvelujen tai tietoyhteiskunnan palvelujen alalla.
332    Mainitun direktiivin 16 artiklan 1 kohdan kahdessa ensimmäisessä alakohdassa säädetään lisäksi yhtäältä, että jäsenvaltioiden on kunnioitettava palveluntarjoajien oikeutta tarjota palvelujaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon he ovat sijoittautuneet, ja toisaalta, että jäsenvaltion, jossa palvelu tarjotaan, on varmistettava muun muassa, että palvelutoimintaa voidaan harjoittaa jäsenvaltion alueella vapaasti. Kyseisen 16 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi alueellaan vaatimuksia, jotka eivät ole syrjimättömyyden, välttämättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteiden mukaisia.
333    Saman direktiivin 16 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltio, johon palveluntarjoaja siirtyy palvelujensa tarjoamiseksi, voi asettaa palvelutoiminnan harjoittamista koskevia vaatimuksia, jotka ovat perusteltuja muun muassa yleisen järjestyksen nojalla, kun tämä tehdään kyseisen 16 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
334    Direktiivin 2006/123 19 artiklan mukaan jäsenvaltiot eivät voi asettaa palvelun vastaanottajille vaatimuksia, jotka rajoittavat sellaisen palveluntarjoajan toteuttaman palvelun käyttöä, jolla on toimipaikka toisessa jäsenvaltiossa, eivätkä kyseisen 19 artiklan a alakohdan nojalla muun muassa velvoitetta hankkia lupa toimivaltaisilta viranomaisilta tai antaa toimivaltaisille viranomaisille ilmoitus.
335    Ensimmäiseksi on tarkistettava kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 3.12.2020 annettuun tuomioon Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980) perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti, onko se seikka, että lastensuojelulain 6/A § on tämän tuomion 266–273 kohdassa todetuin tavoin direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuihin tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavaa sääntelyä, omiaan estämään direktiiviin 2006/123 perustuvien vaatimusten ja SEUT 56 artiklaan perustuvan vaatimuksen soveltamisen kyseiseen 6/A §:ään, koska direktiivillä 2000/31 säännellään erityisesti tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
336    Tältä osin on todettava tämän tuomion viimeksi mainituista kohdista ilmenevin tavoin, että kun otetaan huomioon se, että lastensuojelulain 6/A § saattaa tulla sovellettavaksi hyvin laajaan henkilöpiiriin, johon ei sisälly pelkästään palvelujen tarjoajia vaan myös kyseisen pykälän soveltamisalaan kuuluvissa toiminnoissa käytettävien palvelujen vastaanottajia, julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 331 kohdassa pääasiallisesti toteamin tavoin ei voida sulkea pois sitä, että kyseisessä pykälässä tarkoitettujen sisältöjen saataville asettamisen kielto koskee muiden palvelujen kuin direktiivissä 2000/31 tarkoitettujen tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamista.
337    Direktiivin 2006/123 4 artiklan 1 alakohdan, jonka mukaan palvelulla tarkoitetaan itsenäisenä ammatinharjoittajana suoritettavaa SEUT 57 artiklassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, josta yleensä saadaan korvaus, perusteella tällaiset palvelut voivat olla Unkarissa lasten suojelemiseksi tarjottavia peruspalveluja, kuten lasten päivähoidon toimintoja.
338    Lastensuojelulain 6/A § tosin koskee myös julkisia tai yksityisiä organisaatioita, jotka myötävaikuttavat lasten oikeuksien käyttämiseen ja heidän laillisten etujensa suojeluun sekä vanhemmille kuuluvien tehtävien hoitamiseen.
339    Kuten komissio huomauttaa, tällaisia palveluja voidaan tosin suorittaa myös vastiketta vastaan.
340    Tämän tuomion 267 ja 268 kohdassa mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön lisäksi tältä osin on muistutettava, ettei voida pitää poissuljettuna, että julkinen laitos voi harjoittaa useanlaista toimintaa, josta osa on taloudellista ja osa ei, kunhan vältetään vaara siitä, että sen taloudellista toimintaa ”ristiintuetaan” julkisilla varoilla, joita se saa muun kuin taloudellisen toimintansa perusteella (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 51 kohta).
341    Tällaiset lastensuojelulain 6/A §:ssä tarkoitetut taloudelliseen toimintaan kuuluvat palvelut sisältyvät siten direktiivin 2006/123 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun palvelun käsitteeseen.
342    Toiseksi on tutkittava, jäävätkö nämä palvelut kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sen 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan nojalla, jonka mukaan direktiiviä ei sovelleta muun muassa sosiaalipalveluihin, jotka liittyvät lastenhoitoon.
343    Kyseisestä säännöksestä, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan 27 perustelukappaleen kanssa, ilmenee tosin, että vain sellaiset sosiaalipalvelut, jotka täyttävät kaksi kumulatiivista edellytystä, kuuluvat tämän käsitteen piiriin. Ensimmäinen edellytys koskee harjoitetun toiminnan luonnetta, ja toinen edellytys koskee palveluntarjoajan asemaa siten, että palvelujen tarjoamisesta voivat huolehtia valtio itse, valtion tunnustama hyväntekeväisyysjärjestö tai valtion erityisesti valtuuttama yksityinen palveluntarjoaja (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 42–44 kohta).
344    Tältä osin yksityisen palveluntarjoajan on katsottava olevan valtion erityisesti valtuuttama siltä osin kuin sillä on ”velvollisuus” suorittaa sen hoidettavaksi annetut sosiaalipalvelut (tuomio 11.7.2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 46 kohta).
345    Unkari ei ole osoittanut, että kaikista lastensuojelulain soveltamisalaan kuuluvista palveluista ja erityistoimista huolehtisi valtio, valtion tunnustama hyväntekeväisyysjärjestö tai valtion erityisesti valtuuttama yksityinen palveluntarjoaja.
346    Kolmanneksi on tutkittava, onko lastensuojelulain 6/A §:ssä säädettyä kieltoa pidettävä vaatimuksena, joka on omiaan rajoittamaan direktiivissä 2006/123 tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta.
347    Vaatimuksen käsite määritellään kyseisen direktiivin 4 artiklan 7 alakohdassa niin, että sillä tarkoitetaan velvoitetta, kieltoa, ehtoa tai rajoitusta, joka sisältyy jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin tai johtuu oikeus‑ tai viranomaiskäytännöstä, ammattialasäännöistä tai ammattijärjestöjen tai muiden ammatillisten organisaatioiden yhteisistä säännöistä, jotka ne ovat vahvistaneet itsemääräämisoikeutensa puitteissa.
348    Tätä vaatimusta on tulkittava mainitun direktiivin johdanto-osan yhdeksännen perustelukappaleen valossa, jonka mukaan direktiiviä sovelletaan ainoastaan vaatimuksiin, jotka vaikuttavat palvelutoiminnan harjoittamiseen, eikä sitä siis sovelleta vaatimuksiin, joilla ei säännellä erityisesti palvelutoimintaa ja jotka eivät vaikuta palvelutoimintaan vaan joita palveluntarjoajien on noudatettava samalla tavoin kuin yksityishenkilöinä toimivien ihmisten (ks. vastaavasti tuomio 30.1.2018, X ja Visser, C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, 123 kohta ja tuomio 22.9.2020, Cali Apartments, C‑724/18 ja C‑727/18, EU:C:2020:743, 40 kohta).
349    Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rajoituksina palvelujen tarjoamisen vapauteen on pidettävä kaikkia vaatimuksia, joilla kielletään tämän vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. vastaavasti tuomio 19.6.2025, komissio v. Puola (Apteekkien mainonta), C‑200/24, EU:C:2025:459, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
350    Direktiivissä 2006/123 tarkoitettu rajoituksen käsite kattaa jäsenvaltion asettamat vaatimukset, jotka vaikuttavat muiden jäsenvaltioiden talouden toimijoiden markkinoillepääsyyn, vaikka kyseisiä toimenpiteitä sovellettaisiin erotuksetta (tuomio 19.6.2025, komissio v. Puola (Apteekkien mainonta), C‑200/24, EU:C:2025:459, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jos vaatimuksilla estetään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen, siellä vastaavanlaisia palveluja lainmukaisesti tarjoavan henkilön toiminta, haitataan tätä toimintaa tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (tuomio 12.9.2013, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
351    Tämän tuomion 348–350 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella on todettava, että lastensuojelulain 6/A §:llä ei pelkästään rajoiteta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden palveluntarjoajien mahdollisuutta tarjota Unkarissa asuvalle potentiaaliselle asiakaskunnalleen palveluja, joissa on kyseessä pykälässä tarkoitettuja sisältöjä, vaan sillä myös tehdään tällaisten palvelujen vastaanottaminen vähemmän houkuttelevaksi kyseisen pykälän soveltamisalaan kuuluvien palvelujen vastaanottajille.
352    Tästä seuraa, että kyseisessä säännöksessä vahvistettu kielto on sellainen vaatimus, joka on omiaan rajoittamaan palvelujen tarjoamisen vapautta direktiivissä 2006/123 tarkoitetulla tavalla.
2)     Kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti
i)     Asianosaisten lausumat
353    Kolmannen kanneperusteen toisessa osassa komissio moittii Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan ja SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
354    Se toteaa, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa kielletään asettamasta alle 18‑vuotiaiden henkilöiden saataville mainoksia, joissa on kyse syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistamisesta tai niistä tiedottamisesta.
355    Komissio katsoo ensinnäkin, että kyseinen 8 §:n 1a momentti koskee paitsi verkon ulkopuolisia mainontapalveluja, kuten julisteiden, lehti-ilmoitusten tai lehtisten suunnittelua ja julkaisemista, myös kaikkea liiketoimintaa, jossa yleensä käytetään mainontaa tavaroiden ja palvelujen mainostamiseksi.
356    Mainittu 8 §:n 1a momentti koskee siten sekä sähköistä että fyysistä mainontaa sekä mainontaa muilla keinoilla, kuten puhelimitse.
357    Näin ollen mainitussa 8 §:n 1a momentissa tarkoitetut palvelut kuuluvat direktiivin 2006/123 ja SEUT 56 artiklan soveltamisalaan. Tältä osin nyt käsiteltävässä asiassa ei voida soveltaa kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa eikä sen 2 artiklan 2 kohdan c ja g alakohdassa säädettyä poikkeusta.
358    Toiseksi komissio toteaa palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolosta ensinnäkin, että vaikka kyseisessä 8 §:n 1a momentissa ei yleisesti kielletä sisällöltään arkaluonteisten mainosten levittämistä, säännöksessä kielletään kaikenlainen mainonta, jossa viitataan tai vihjataan sisältöihin, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
359    Komission mukaan 12.9.2013 annetusta tuomiosta Konstantinides (C‑475/11, EU:C:2013:542, 56 kohta) ilmenee, että kansallinen säännöstö, jossa kielletään tietynsisältöinen mainonta, merkitsee palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta.
360    Tältä osin mahdolliset rajoittavat vaikutukset riittävät osoittamaan rajoituksen olemassaolon, ja rajoituksia ovat myös toimenpiteet, jotka ovat omiaan muodostamaan pidäkkeen rajat ylittävän palvelujen tarjoamiselle tai tekemään sen vähemmän houkuttelevaksi, kuten 17.7.2008 annetusta tuomiosta Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 33 ja 34 kohta) ja 19.12.2012 annetusta tuomiosta komissio v. Belgia (C‑577/10, EU:C:2012:814, 38 kohta) ilmenee.
361    Toiseksi kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti vaikuttaa myös rajat
ylittäviin palveluihin, jotka eivät sellaisenaan ole mainontaa mutta joihin liittyy mainos, jossa kansantajuistetaan homoseksuaalisuutta, sukupuolen vaihtamista tai syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, eli niin sanottu liitännäismainos.
362    Unkari vetoaa siihen, että kyseisen 8 §:n 1a momentissa säädetystä verkon ulkopuolisen mainonnan palvelujen rajoittamisesta ei sellaisenaan voida päätellä, että kaupallisen toiminnan harjoittaminen vaikeutuisi tai se olisi vähemmän houkuttelevaa.
363    Kyseinen jäsenvaltio täsmentää, että mainitun 8 §:n 1a momentin tarkoituksena ei ole säätää yleisestä kiellosta vaan rajoittaa alle 18‑vuotiaiden henkilöiden kohdeyleisön osalta sellaisen mainonnan saatavuutta, jossa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä. Tällaisten sisältöjen kansantajuistaminen merkitsisi sitä, että kyseiset käyttäytymistavat esitettäisiin suotuisammalla tai edullisemmalla tavalla kuin asianomaisessa yhteiskunnassa yleisesti hyväksytyt sukupuolinormit. Näin olisi esimerkiksi silloin, jos mainonnalla kannustettaisiin nimenomaisesti alaikäisiä tulemaan homoseksuaaleiksi tai vaihtamaan sukupuoltaan.
364    Mainitun 8 §:n 1a momentissa säädetään siten ainoastaan alaikäisille suunnatun mainonnan tiettyjen sisältöjen kieltämisestä, mutta siinä ei kielletä tilaamasta, ostamasta tai tarjoamasta rajat ylittäviä mainontapalveluja, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
365    Ensimmäiseksi on syytä muistuttaa, että tämän tuomion 291 kohdasta ilmenee, että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa tarkoitetut mainontapalvelut voivat olla direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, tarkoitettuja tietoyhteiskunnan palveluja, jotka siten kuuluvat direktiivin 2000/31 soveltamisalaan.
366    Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 333 kohdassa, on niin, että kun otetaan huomioon kyseisen 8 §:n 1a momentissa säädetyn kiellon erityisen laaja soveltamisala, kun kielto koskee ”mainoksia – –, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä”, ei voida sulkea pois sitä, että säännöksen piiriin kuuluu myös mainoksia, jotka toteutetaan muulla tavalla kuin audiovisuaalisella mediapalvelulla tai sähköisesti eli esimerkiksi julistemainonnalla, sekä muita mainonnan muotoja, kuten liitännäismainoksia.
367    Direktiivin 2006/123 3 artiklan 1 kohdan mukaan mainitussa 8 §:n 1a momentissa tarkoitetut mainontapalvelut voivat siten kuulua direktiivin 4 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun palvelun käsitteen alaan, koska näitä palveluja ei säännellä unionin oikeuden muun säädöksen säännöksellä, jolla säänneltäisiin palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen erityisiä näkökohtia tietyillä aloilla ja joka olisi ristiriidassa mainitun direktiivin kanssa.
368    Toiseksi on täsmennettävä, että tämän tuomion 366 kohdassa tarkoitettujen kaltaiset muut kuin audiovisuaaliset tai sähköiset mainontapalvelut eivät voi kuulua saman direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c ja g alakohdassa säädettyjen poikkeuksien soveltamisalaan, koska kyseisiä poikkeuksia sovelletaan sähköisiin viestintäpalveluihin ja ‑verkkoihin ja audiovisuaalisiin palveluihin.
369    Kolmanneksi on tutkittava, onko kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa säädettyä kieltoa pidettävä vaatimuksena, joka on omiaan rajoittamaan direktiivissä 2006/123 tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta, ja yleisemminkin SEUT 56 artiklassa tarkoitettuna palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksena.
370    On syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee yhtäältä, että kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään yleisesti ja ehdottomasti kaikki tiettyä toimintaa koskeva mainonta, on omiaan rajoittamaan tätä toimintaa harjoittavien henkilöiden mahdollisuutta tehdä itsensä tunnetuksi potentiaaliselle asiakaskunnalleen ja edistää niitä palveluja, joita he tarjoavat viimeksi mainitulle. Näin ollen tällaisen kansallisen lainsäädännön on katsottava rajoittavan palvelujen tarjoamisen vapautta (tuomio 19.6.2025, komissio v. Puola (Apteekkien mainonta), C‑200/24, EU:C:2025:459, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
371    Toisaalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka kansallisella säännöstöllä ei säädetä tällaisesta mainontaa tai mainonnan tiettyä muotoa koskevasta täyskiellosta, kyseinen säännöstö on omiaan rajoittamaan asianomaista mainontapalvelujen tarjoamisen vapautta (ks. vastaavasti tuomio 12.9.2013, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
372    Toisin kuin Unkari väittää, kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentti on näin ollen omiaan rajoittamaan mainontapalvelujen rajat ylittävää tilaamista, ostamista tai suorittamista.
373    Tämän tuomion 370 ja 371 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella on niin, että kyseisen 8 §:n 1a momentissa säädetty kielto on direktiivissä 2006/123 tarkoitettu palvelujen tarjoamisen vapautta rajoittava vaatimus, koska kyseisessä säännöksessä rajoitetaan mainontapalveluja tarjoavien henkilöiden mahdollisuutta edistää tällaisten palvelujen myyntiä Unkarissa, jos alaikäinen henkilö voi mahdollisesti nähdä tai kuulla heidän tarjoamiaan mainoksia, joissa on mainitussa pykälässä tarkoitettuja sisältöjä.
374    Myöskään Unkarin esittämä perustelu, jonka mukaan mainonta ei ole yhdenmukaistettu ala ja jäsenvaltioilla on tämän vuoksi laaja harkintavalta alaikäisten suojelusta aiheutuvien vaatimusten määrittämisessä, ei voi menestyä.
375    Direktiivin 2006/123 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta nimittäin ilmenee lähinnä, että direktiivillä toteutetaan kohdennettu yhdenmukaistaminen sellaisen yleisen oikeudellisen kehyksen luomiseksi, joka hyödyttää monia erilaisia palveluja ottaen huomioon kunkin elinkeinon tai ammatin ja niitä koskevan sääntelyjärjestelmän erityispiirteet.
376    Koska kyseisessä direktiivissä vahvistetaan sen 1 artiklan 1 kohdasta ilmenevin tavoin yleissäännöksiä, joiden tarkoituksena on poistaa jäsenvaltioiden välillä palvelujen vapaan liikkuvuuden rajoitukset palvelujen vapaiden ja kilpailukykyisten sisämarkkinoiden toteuttamisen edistämiseksi, jäsenvaltioiden on komission esittämän huomautuksen mukaisesti näin ollen käytettävä harkintavaltaansa mainitussa direktiivissä vahvistetuissa rajoissa.
3)     Julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentti
i)     Asianosaisten lausumat
377    Kolmannen kanneperusteen toisessa osassa komissio moittii Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan ja SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
378    Se toteaa, että julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentissa säädetään, että oppilaille suunnatun seksuaalikulttuuria, seksuaalista käyttäytymistä, seksuaalista suuntautumista ja seksuaalista kehitystä koskevan toiminnan tarkoituksena ei saa olla syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen.
379    Komissio katsoo ensinnäkin, että kyseiset koulutuspalvelut kuuluvat direktiivin 2006/123 ja SEUT 56 artiklan soveltamisalaan.
380    Komissio toteaa tältä osin, että yksityisten organisaatioiden tarjoamat palvelut kuuluvat kyseisen direktiivin ja kyseisen artiklan soveltamisalaan samoin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden palveluntarjoajien tarjoamat koulutuspalvelut. Samoin julkiset oppilaitokset, joiden pääasiallinen toiminta ei kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, voivat harjoittaa oheistoimintoja, joita yleensä tarjotaan korvausta vastaan, kuten konferenssien järjestämistä.
381    Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse Unkarin julkisesta koulutuksesta vaan unionin sisämarkkinasääntöjen soveltamisalaan kuuluvasta taloudellisesta toiminnasta erityisesti koulutuksen alalla.
382    Koska julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentti ulottuu julkisissa oppilaitoksissa järjestettyyn toimintaan, joka koskee ”seksuaalikulttuuria, seksuaalista käyttäytymistä, seksuaalista suuntautumista ja seksuaalista kehitystä”, tämä säännös vaikuttaa julkisiin oppilaitoksiin kytkeytyviin yksityisten ulkoisten palvelujen tarjoajiin, kuten koulutuskursseja, konferensseja tai taiteellisia esityksiä järjestäviin kolmansiin osapuoliin. Kyseisen säännöksen soveltamisala ei siis rajoitu opetukseen, vaan se kattaa myös muut kouluissa järjestettävät toiminnot.
383    Näiden toimien yhteydessä kansalaisyhteiskunnan järjestöt unionissa ovat kuitenkin valmiita tarjoamaan usein korvausta vastaan Unkarissa tai Unkariin palveluja, jotka ovat pääosin kiellettyjä kyseisen 9 §:n 12 momentin nojalla.
384    Toiseksi kyseinen 9 §:n 12 momentti on suhteeton, koska sillä ei voida taata julkisesta koulutuksesta annetun lain tavoitteen toteutumista eli sellaisen julkisen koulutusjärjestelmän perustamista, jolla edistetään lasten ja nuorten tasapainoista psyykkistä, fyysistä ja henkistä kehitystä saman lain 1 §:n 1 momentissa tarkoitetulla tavalla. Kyseisellä säännöksellä ei edistetä kaikkien oppilaiden kehitystä vaan syrjitään osaa Unkarin ja Euroopan väestöstä. Mainitulla 9 §:n 12 momentilla ylitetään siis se, mikä on tarpeen, kun siinä säädetään yleisestä kiellosta.
385    Unkari vastaa ensinnäkin, että julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentin soveltamisalaan kuuluvat ainoastaan julkisen koulutuksen, mukaan lukien koulutoiminta ja muut koulutuksen yhteydessä tarjottavat toiminnot, joten kyseinen säännös ei kuulu SEUT 56 artiklan ja direktiivin 2006/123 soveltamisalaan.
386    Yksityisten organisaatioiden tarjoamat koulutus‑ ja kulttuuripalvelut eivät myöskään kuulu julkisesta koulutuksesta annetun lain soveltamisalaan, koska kyseisen lain 9 §:n 12 momenttia ei sovelleta kyseisiin palveluihin.
387    Kyseinen pykälä kuuluu sitä vastoin SEUT 165 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, koska sillä säännellään opetuksen sisältöä, mikä kuuluu kuitenkin jäsenvaltioiden toimivaltaan. Tältä osin sillä, että koulu antaa opetusta useilla kielillä, ei ole merkitystä sen kannalta, kuuluuko koulu julkiseen koulutusjärjestelmään.
388    Toiseksi julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentissa ei kielletä syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista ja homoseksuaalisuutta koskevista kysymyksistä tiedottamista vaan tällaisten sisältöjen kansantajuistaminen. Lisäksi komissio väittää Unkarin mukaan virheellisesti, että tietyillä organisaatioilla ei ole oikeutta tarjota palveluja kouluille Unkarissa. Palveluja, joissa tiedotetaan tätä eroavuutta koskevista kysymyksistä,
voivat nimittäin tarjota muut henkilöt kuin oppilaitoksen työntekijät sillä edellytyksellä, että nämä henkilöt on rekisteröity laissa nimetyssä laitoksessa.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
389    Ensimmäiseksi on tarkistettava, kuuluvatko julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentissa tarkoitetut julkiset koulutuspalvelut direktiivin 2006/123 4 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun palvelun käsitteen piiriin ja, jos näin on, ovatko kyseisen direktiivin säännökset mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ristiriidassa palvelutoiminnan aloittamisen ja harjoittamisen erityisiä näkökohtia tietyillä aloilla tai tietyissä ammateissa säätelevien muiden unionin säädösten kanssa.
390    Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tosin, että korvauksen olennainen piirre eli se, että korvaus on kyseessä olevan suorituksen taloudellinen vastike, ei toteudu silloin, kun opetusta annetaan julkisessa koulutusjärjestelmässä, koska valtio ei pyri harjoittamaan voittoa tuottavaa toimintaa (ks. vastaavasti tuomio 27.9.1988, Humbel ja Edel, 263/86, EU:C:1988:451, 17 ja 18 kohta ja tuomio 7.12.1993, Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
391    Sen sijaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että opetuksessa, jota antavia oppilaitoksia rahoitetaan pääosin yksityisin, erityisesti opiskelijoilta ja heidän vanhemmiltaan saatavin varoin, on kyse unionin oikeudessa tarkoitetusta palvelusta, koska näiden oppilaitosten tavoitteena on tarjota palvelu korvausta vastaan (tuomio 20.5.2010, Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
392    Näin ollen direktiivin 2006/123 4 artiklan 1 alakohdassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitettuun palvelun käsitteeseen sisältyy uskonnollisen yhteisön sellainen opetustoiminta, jota asianomainen jäsenvaltio ei tue ja joka kuuluu esiopetuksen, perusopetuksen ja oppivelvollisuuden jälkeisen opetuksen alaan (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 57 kohta).
393    Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentin soveltamisalaan kuuluu laaja joukko erilaisia koulutuspalveluja, koska siinä säädetään hyvin yleistä sanamuotoa käyttäen, että oppilaille suunnatun seksuaalikulttuuria, seksuaalista käyttäytymistä, seksuaalista suuntautumista ja seksuaalista kehitystä koskevan toiminnan tarkoituksena ei saa olla syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevien kysymysten kansantajuistaminen.
394    Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 337 kohdassa, kyseinen säännös näyttää täten olevan sovellettavissa koulutuspalveluihin eli tässä tapauksessa palveluihin, joissa alaikäisille tarjotaan seksuaalikulttuuriin, seksuaaliseen käyttäytymiseen, seksuaaliseen suuntautumiseen ja seksuaaliseen kehitykseen liittyvää koulutusta tai valistusta ja jotka kuuluvat direktiivin 2006/123 4 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun palvelun käsitteen alaan silloin, kun niitä tarjotaan vastiketta vastaan julkisen koulutusjärjestelmän ulkopuolella tai kyseisessä järjestelmässä mutta ulkoisten palveluntarjoajien toimesta.
395    Unkarin esittämällä perustelulla, jonka mukaan julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentti kuuluu SEUT 165 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ei ole merkitystä tältä kannalta, sillä kyseisellä 9 §:llä säännellään opetuksen sisältöä.
396    Kuten tämän tuomion 272 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, kyseisen SEUT 165 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltioilla on tosin toimivalta opetuksen sisällön ja koulutusjärjestelmiensä järjestämisen osalta, mutta niiden on tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja muun muassa EUT‑sopimuksen määräyksiä palvelujen tarjoamisen vapaudesta, erityisesti SEUT 56 artiklaa.
397    Toiseksi on todettava, että koska tällaisia palveluja voidaan suorittaa muullakin tavalla kuin audiovisuaalisella mediapalvelulla tai sähköisesti, direktiivin 2006/123 3 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta.
398    Kolmanneksi koulutuspalvelut eivät voi kuulua kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa säädetyn sen poikkeuksen piiriin, jonka mukaan direktiiviä ei sovelleta muun muassa lastenhoitoon liittyviin sosiaalipalveluihin.
399    Kyseisen sosiaalipalvelujen käsitteen piiriin eivät nimittäin kuulu sellaiset oppilaille tavallisesti tarjottavat koulutuspalvelut, joita julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentissa tarkoitetaan, sillä kyseisellä käsitteellä tarkoitetaan toimintoja, jotka ovat olennaisia, jotta taataan perusoikeus ihmisarvoon, ja joilla pyritään välttämään näiden toimintojen piiriin kuuluvien henkilöiden syrjäytymisen vaara ja jotka ilmentävät tässä mielessä sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja solidaarisuuden periaatteita (tuomio 11.7.2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 43 kohta ja tuomio 18.12.2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, 64 kohta).
400    Neljänneksi kyseinen 9 §:n 12 momentti on vaatimus, joka on omiaan rajoittamaan direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa taattua palvelujen tarjoamisen vapautta silloin, kun kyseiset palvelut, joissa on kyse oppilaille järjestetyistä toiminnoista, jotka liittyvät seksuaalikulttuuriin, seksuaaliseen käyttäytymiseen, seksuaaliseen suuntautumiseen ja seksuaaliseen kehitykseen, liittyvää koulutusta tai valistusta, tarjotaan vastiketta vastaan julkisen koulutusjärjestelmän ulkopuolella tai kyseisessä järjestelmässä mutta ulkoisten palveluntarjoajien toimesta.
401    Tämän tuomion 349 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen mainitun 9 §:n 12 momentin on siten katsottava tekevän kyseisen vapauden käyttäminen vähemmän houkuttelevaksi.
b)     Direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa ja SEUT 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen oikeuttaminen
1)     Asianosaisten lausumat
402    Komissio muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kansallisten rajoittavien toimenpiteiden on oltava yleisen edun mukaisten pakottavien syiden mukaisia, niiden on oltava omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteutuminen eivätkä ne saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
403    Lastensuojelulain 6/A §:ää, kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momenttia ja julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momenttia ei kuitenkaan voida pitää perusteltuina ja oikeasuhteisina.
404    Näiden rajoitusten oikeuttamiseksi ei voida vedota yleiseen järjestykseen, kansanterveyteen, yleiseen turvallisuuteen tai ympäristönsuojeluun, koska Unkari ei ole osoittanut sellaisen todellisen ja riittävän vakavan uhan olemassaoloa, joka vaikuttaa yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun, johon se vetoaa, eli alaikäisten suojeluun.
405    Näin ollen tämän tuomion 403 kohdassa tarkoitetut säännökset eivät ole direktiivin 2006/123 16 artiklassa vahvistettujen tarpeellisuus‑ ja suhteellisuusperiaatteiden mukaisia, joita sovelletaan myös kyseisen direktiivin 19 artiklassa tarkoitettuihin vaatimuksiin, ja niillä rikotaan myös SEUT 56 artiklaa.
406    Unkari väittää, että näillä säännöksillä voidaan saavuttaa yleisen edun mukainen tavoite, joka on suojella alaikäisten oikeutta terveeseen fyysiseen, henkiseen, emotionaaliseen ja moraaliseen kehitykseen, koska kriittisen tarkastelun puuttuessa haitalliset sisällöt tyypillisesti vaikuttavat alaikäisiin paljon voimakkaammin kuin aikuisiin. Kyseisillä säännöksillä ei myöskään ylitetä sitä, mikä on tarpeen lasten suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.
407    Erityisesti kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa säädetään, että mainontaa, jossa on kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja sisältöjä, voidaan edelleen levittää paikoissa, joissa lapset eivät käy, tai julkaisuissa, jotka eivät ole lasten saatavilla, joten 17.7.2008 annetussa tuomiossa Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 35 kohta) pääasiallisesti mainitut edellytykset täyttyvät.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
408    Direktiivin 2006/123 16 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltio, johon palveluntarjoaja siirtyy palvelujensa tarjoamiseksi, voi asettaa palvelutoiminnan harjoittamista koskevia vaatimuksia, jotka ovat perusteltuja muun muassa yleisen järjestyksen ja yleisen turvallisuuden nojalla, kun tämä tehdään mainitun 16 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
409    Kyseisen direktiivin 16 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdan mukaan tällaisten vaatimusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia, mikä edellyttää sitä, että ne soveltuvat tavoitellun päämäärän saavuttamiseen eikä niillä ylitetä sitä, mikä on välttämätöntä tavoitteen saavuttamiseksi.
410    Asianomaisen jäsenvaltion on lisäksi osoitettava, että nämä edellytykset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus), C‑66/18, EU:C:2020:792, 179 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
411    Nyt käsiteltävässä asiassa Unkari vetoaa tällä perusteella alaikäisten terveeseen fyysiseen, henkiseen, emotionaaliseen ja moraaliseen kehitykseen.
412    Kyseisellä tavoitteella ei kuitenkaan voida oikeuttaa tämän tuomion 352, 373 ja 400 kohdassa todettuja vaatimuksia ja rajoituksia.
413    Tämän tuomion 129–133 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei nimittäin voi nojautua direktiivin 2006/123 16 artiklan 3 kohdan tulkintaan, joka on perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa vahvistetun sukupuoleen tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan kaikenlaisen syrjinnän kiellon vastainen, sillä unionin oikeuden yleisenä periaatteena kyseinen kielto on ehdoton.
414    Kuten tämän tuomion 306 kohdassa on jo todettu, sekä lastensuojelulain 6/A §:llä että kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentilla toteutetaan sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen välittömästi perustuvaa syrjintää, joka on kyseisen kiellon vastaista. Nämä säännökset ovat siten perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan keskeisen sisällön vastaisia. Samassa kohdassa viitattuja perusteita vastaavin perustein on lisäksi todettava, että julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentilla toteutetaan sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen välittömästi perustuvaa syrjintää, joka on samoin perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan vastaista.
415    Näin ollen on katsottava, että lastensuojelulain 6/A §:ssä, kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentissa ja julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentissa vahvistettuja vaatimuksia ei voida oikeuttaa direktiivin 2006/123 16 artiklan 3 kohdan perusteella, sellaisena kuin se on tulkittuna perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan valossa.
c)     Johtopäätös
416    Kaiken edellä todetun perusteella on päädyttävä toteamaan, että kolmas kanneperuste on perusteltu, eikä tätä johtopäätöstä voida tämän tuomion 326–352, 365–376 ja 389–401 kohdassa esitetyt seikat huomioon ottaen kyseenalaistaa Unkarin väitteellä, jonka mukaan kolmas kanneperuste ei täytä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin kanteisiin sovellettavia todistelua koskevia vaatimuksia.
4.     Viides kanneperuste, joka koskee perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomista
417    Viidennessä kanneperusteessaan, joka on tutkittava neljänneksi, komissio moittii Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
418    Se toteaa, että lastensuojelulain 6/A §:llä, kaupallisesta mainonnasta annetun lain 8 §:n 1a momentilla, mediapalvelulain 9 §:n 1 ja 6 momentilla ja 32 §:n 4a momentilla sekä julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentilla (jäljempänä yhdessä riidanalaiset säännökset) rikotaan perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa siltä osin kuin niillä rajoitetaan alle 18‑vuotiaiden henkilöiden pääsyä mediasisältöön tai kaupalliseen viestintään, jossa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
a)     Perusoikeuskirjan sovellettavuus lastensuojelulain 6/A §:ään ja julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momenttiin
419    Heti aluksi on hylättävä 30.4.2014 annettuun tuomioon Pfleger ym. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 34 kohta) perustuvaan oikeuskäytäntöön nojautuva Unkarin väite, jonka mukaan siitä, että julkisen koulutuksen sisällön määritteleminen kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, olisi seurauksena, että lastensuojelulaki ja julkisesta koulutuksesta annettu laki eivät kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan eikä kyseisten lakien siten tarvitse noudattaa perusoikeuskirjaa.
420    Tässä yhteydessä on muistutettava, että perusoikeuskirjan soveltamisala määritellään jäsenvaltioiden toiminnan osalta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta. Tältä osin on riittävää todeta, että muun muassa tämän tuomion 281, 352 ja 400 kohdasta ilmenee, että yhtäältä lastensuojelulain 6/A § ja toisaalta julkisesta koulutuksesta annetun lain 9 §:n 12 momentti ovat vaatimuksia, jotka ovat omiaan rajoittamaan palvelujen tarjoamisen vapautta joko direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tai direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
421    Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällaisten toimenpiteiden on oltava perusoikeuskirjan mukaisia, mikä edellyttää muun muassa sitä, ettei niillä rajoiteta perusoikeuskirjassa vahvistettuja oikeuksia ja vapauksia tai että muussa tapauksessa rajoitukset ovat oikeutettuja perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa ilmaistujen vaatimusten kannalta (tuomio 18.6.2020, komissio v. Unkari (Järjestöjen avoimuus), C‑78/18, EU:C:2020:476, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
b)     Onko perusoikeuskirjan 21 artiklan mukaisia velvoitteita jätetty noudattamatta
422    Viides kanneperuste on hyväksyttävä heti aluksi siltä osin kuin se koskee sitä, että Unkari ei ole noudattanut perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Tämä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on nimittäin väistämätön seuraus tämän tuomion 135–162, 196, 203, 230, 306, 414 ja 415 kohdassa esitetystä toteamuksesta, jonka mukaan jokainen kolmen ensimmäisen kanneperusteen kohteena oleva Unkarin kansallisen lainsäädännön säännös on perusoikeuskirjan kyseisen määräyksen keskeisen sisällön vastainen.
c)     Perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattuihin oikeuksiin ja vapauksiin kohdistuvien rajoitusten olemassaolo
423    Aluksi on arvioitava, rajoitetaanko riidanalaisilla säännöksillä komission väittämin tavoin perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattuja oikeuksia ja vapauksia, ja jos näin on, voidaanko nämä rajoitukset Unkarin väittämin tavoin oikeuttaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa mainituilla vaatimuksilla.
1)     Onko perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattua yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamista koskevaa oikeutta rajoitettu
i)     Asianosaisten lausumat
424    Komissio katsoo, että riidanalaisilla säännöksillä, joilla rajoitetaan alle 18‑vuotiaiden henkilöiden osalta sisältöä tai mainoksia, jossa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, loukataan muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen.
425    Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan kyseisessä 7 artiklassa taattua oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen on tulkittava Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti.
426    Kyseisen oikeuskäytännön mukaan 8 artiklassa tarkoitettu yksityiselämän käsite, jota ei voida määritellä tyhjentävästi, on ymmärrettävä laajasti siten, että se kattaa henkilön fyysisen ja henkisen koskemattomuuden sekä oikeuden ”henkilökohtaiseen kehitykseen” tai itsemääräämisoikeuden.
427    Lisäksi edelleen kyseisen oikeuskäytännön mukaan sukupuoli-identiteetti tai sukupuolinen identifioituminen, nimi, sukupuolinen suuntautuminen ja sukupuolinen käyttäytyminen kuuluvat myös kyseisellä 8 artiklalla suojattuun henkilökohtaiseen elämänpiiriin siten, että kyseisen artiklan päätarkoituksena on suojella henkilöä viranomaisten mielivaltaiselta puuttumiselta.
428    Sen määrittämiseksi, ylittävätkö tiettyä ryhmää koskevat lausumat kyseisen 8 artiklan soveltamiskynnyksen, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon yhtäältä kyseiseen ryhmään kuuluvien henkilöiden ominaispiirteet ja toisaalta kyseistä ryhmää koskevien kielteisten lausumien täsmällisen sisällön sekä lausumien muodon ja ulottuvuuden ja yleisen asiayhteyden, jossa ne on esitetty.
429    Näiden kriteerien perusteella komissio katsoo, että riidanalaisilla säännöksillä ja niiden soveltamisesta johtuvalla muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden ja elämänmuotojen esittämisen poistamisella voi itsessään olla leimaava vaikutus. Tätä leimaamista vahvistaa se, että laissa säädetään, että lapsia on suojeltava syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevista kysymyksistä tiedottamiselta. Sitä vahvistaa myös asiayhteys, johon muutoslaki kuuluu ja joka on omiaan yhdistämään toisiinsa yhtäältä pedofilian aiheuttamat vaarat ja toisaalta muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden pelkästä olemassaolosta aiheutuvan vaaran, koska näin ilmaistaan välillisesti, että nämä henkilöt ovat yhtä vaarallisia kuin pedofiilit.
430    Nämä säännökset, joilla muita kuin cis‑sukupuolisia tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä syrjitään välittömästi, johtavat heidän syrjäytymiseensä ja leimautumiseensa, mikä loukkaa perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen.
431    Unkari vastaa, että riidanalaisia säännöksiä ei voida tulkita siten, että niillä loukataan muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen. Näillä säännöksillä ei ole syrjivää eikä leimaavaa tavoitetta, eikä niitä voida tulkita siten, että näitä henkilöitä olisi pidettävä haitallisina tai yhteiskunnalle vaarallisina.
432    Unkari myöntää tosin, että perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitettu yksityiselämän käsite on laaja ja sisältää oikeuden henkilökohtaiseen kehitykseen ja itsemääräämisoikeuden.
433    Unkarin mielestä komissio ei kuitenkaan ole osoittanut, että riidanalaisilla säännöksillä loukattaisiin muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden kyseisessä artiklassa tarkoitettua oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen, koska nämä säännökset koskevat alaikäisten suojelua erityistilanteissa ilman, että niillä olisi yhteiskunnallista vaikutusta.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
434    Aluksi on syytä muistuttaa, että perusoikeuskirjan 7 artiklan mukaan jokaisella on oikeus siihen, että hänen yksityis‑ ja perhe-elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan.
435    Unionin tuomioistuimella on ollut tilaisuus korostaa, että kyseisellä määräyksellä suojataan henkilön sukupuoli-identiteettiä ja sukupuolista suuntautumista yhtenä
hänen yksityiselämänsä muodostavana seikkana ja yhtenä
siihen läheisimmin liittyvistä näkökohdista. Niinpä kyseinen määräys kattaa jokaiselle kuuluvan oikeuden määrittää yksityiskohtaisesti identiteettinsä ihmisenä, mikä sisältää transseksuaalisten henkilöiden oikeuden itsensä toteuttamiseen ja fyysiseen ja henkiseen koskemattomuuteen sekä heidän sukupuolisen suuntautumisensa ja sukupuoli-identiteettinsä kunnioittamiseen ja tunnustamiseen (ks. vastaavasti tuomio 4.10.2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
436    Perusoikeuskirjan 7 artiklassa asetetaan tätä varten jäsenvaltioille paitsi pidättäytymisvelvoitteita, joiden tarkoituksena on suojata muita kuin cis‑sukupuolisia henkilöitä, joihin myös transsukupuoliset henkilöt kuuluvat, ja muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä julkisen vallan mielivaltaiselta puuttumiselta heidän yksityisyyteensä, myös toimintavelvoitteita, mikä edellyttää myös sellaisten tehokkaiden ja saatavilla olevien menettelyjen käyttöönottoa, joilla varmistetaan, että heidän oikeuttaan sukupuoli-identiteettiin tosiasiallisesti kunnioitetaan. Lisäksi on niin, että kun tämän oikeuden erityinen tärkeys otetaan huomioon, valtioilla on tällä alalla vain rajallinen harkintavalta (ks. vastaavasti tuomio 4.10.2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
437    Lisäksi perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan, jonka tarkoituksena on varmistaa tarvittava johdonmukaisuus perusoikeuskirjan sisältämien oikeuksien ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattujen vastaavien oikeuksien välillä loukkaamatta unionin oikeuden itsenäisyyttä ja erityisesti estämättä sitä, että unionin oikeudessa myönnetään pitemmälle menevää suojaa, unionin tuomioistuin ottaa perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattuja oikeuksia tulkitessaan huomioon muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan 1 kappaleessa taatut vastaavat oikeudet sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on niitä tulkinnut, suojelun vähimmäistasona (ks. vastaavasti tuomio 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies ym., C‑694/20, EU:C:2022:963, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 25.11.2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
438    Tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettu yksityiselämän käsite on laaja eikä sitä voida määritellä tyhjentävästi. Kyseinen käsite kattaa henkilön fyysisen ja henkisen koskemattomuuden, ja siihen sisältyy toisinaan yksilön fyysiseen ja sosiaaliseen identiteettiin kuuluvia näkökohtia, joihin kuuluu oikeus solmia ja kehittää suhteita kaltaistensa kanssa, oikeus ”henkilökohtaiseen kehitykseen” tai itsemääräämisoikeus sellaisenaan. Lisäksi sukupuoli-identiteetti, nimi, sukupuolinen suuntautuminen ja sukupuolinen käyttäytyminen kuuluvat myös kyseisellä 8 artiklan 1 kappaleella suojattuun henkilökohtaiseen elämänpiiriin (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.9.2010, Schüth v. Saksa, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
439    Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaan sisältyy ja siinä taataan myös oikeus ”sosiaaliseen yksityiselämään” eli yksilön mahdollisuus kehittää sosiaalista identiteettiään (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 5.9.2017, Bărbulescu v. Romania, CE:ECHR:2017:0905JUD006149608, 70 kohta).
440    Kun otetaan huomioon Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen edellä mainittu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa koskeva oikeuskäytäntö, perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistetulla oikeudella yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen on näin ollen erityinen merkitys sukupuoli-identiteetin ja sukupuolisen suuntautumisen suojan kannalta, ja tämä pätee sekä yksityiselämän että sosiaalisen elämän piirissä (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
441    Koska nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisilla säännöksillä rajoitetaan alaikäisten pääsyä sisältöihin tai kaupalliseen viestintään, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, kyseiset säännökset kuuluvat perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitetun yksityiselämän käsitteen piiriin.
442    Kyseiset säännökset nimittäin koskevat yksilön sukupuoli-identiteetin kehittymistä yhtenä hänen yksityiselämänsä muodostavana seikkana ja yhtenä siihen läheisimmin liittyvistä näkökohdista tämän tuomion 435 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
443    Kun otetaan huomioon, että mainituilla säännöksillä rajoitetaan alaikäisten pääsyä ainoastaan sellaisiin sisältöihin tai kaupallisiin viesteihin, joissa kansantajuistetaan henkilökohtaisen identiteetin ja syntymässä määräytyneen sukupuolen välistä eroa, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta taikka tiedotetaan niistä, tällaisen rajoituksen on katsottava olevan luonteeltaan loukkaava ja leimaava niitä yhteiskunnan jäseniä kohtaan, joita kyseiset säännökset koskevat.
444    Ensinnäkin tämä loukkaavuus ja leimaavuus johtuu siitä, että kyseisiä yhteiskunnan jäseniä eli muita kuin cis‑sukupuolisia henkilöitä, joita myös transsukupuoliset henkilöt ovat, tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä pidetään vahingollisina alaikäisten fyysiselle, henkiselle ja moraaliselle kehitykselle pelkästään heidän sukupuoli-identiteettinsä tai sukupuolisen suuntautumisensa perusteella.
445    Toiseksi riidanalaisten säännösten mukainen sellaisten sisältöjen ja kaupallisten viestien rajoittaminen, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, ei ainoastaan syrjäytä muita kuin cis‑sukupuolisia henkilöitä, joita myös transsukupuoliset henkilöt ovat, tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä, vaan se myös vahvistaa julkisessa tilassa vallitsevaa leimaavaa käsitystä heidän sukupuoli-identiteetistään tai sukupuolisesta suuntautumisestaan.
446    Kolmanneksi on komission pääosin esittämän toteamuksen mukaisesti niin, että se seikka, että muutoslain kaltaisessa lain tasoisessa säädöksessä todetaan sen otsikon mukaan, että sillä ankaroitetaan lapsiin kohdistuvaan seksuaaliseen hyväksikäyttöön syyllistyneille rikoksentekijöille määrättäviä seuraamuksia, ja siinä samalla säädetään, että alaikäisiä on suojattava syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta käsitteleviltä esityksiltä, on myös omiaan lisäämään riidanalaisten säännösten loukkaavuutta ja leimaavuutta tai jopa yllyttämään vihamieliseen käyttäytymiseen muita kuin cis‑sukupuolisia tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä kohtaan, koska heidät voidaan tämän vuoksi samastaa seksuaalirikosten tekijöihin.
447    Neljänneksi vaikka jäsenvaltioilla on tämän tuomion 436 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenevin tavoin toimimisvelvollisuus sen varmistamiseksi, että jokaisen oikeutta sukupuoli-identiteetin kehittymiseen tosiasiallisesti kunnioitetaan, kyseisistä säännöksistä ilmenee tämän tuomion 136 kohdassa jo todetuin tavoin suosiva suhtautuminen tietynlaisiin henkilökohtaisiin tai sukupuoli-identiteetteihin, suhteisiin tai perheisiin muunlaisiin verrattuna, ja tämä lisää leimaavaa suhtautumista muunlaisiin kuin ensiksi mainittuihin identiteetteihin, suhteisiin tai perheisiin.
448    Näin ollen se seikka, että mainituissa säännöksissä kielletään asettamasta alaikäisten saataville sellaisia sisältöjä tai kaupallisia viestejä, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, rajoittaa erityisen vakavalla tavalla muiden kuin cis‑sukupuolisten henkilöiden, joihin myös transsukupuoliset henkilöt kuuluvat, ja muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua oikeutta yksityis‑ ja perhe-elämän kunnioittamiseen.
2)     Onko perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattua sananvapautta rajoitettu
i)     Asianosaisten lausumat
449    Komissio katsoo, että riidanalaisilla säännöksillä, joilla rajoitetaan alle 18‑vuotiaiden henkilöiden pääsyä sisältöihin tai mainoksiin, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, loukataan perusoikeuskirjan 11 artiklassa vahvistettua sananvapautta. Tämä loukkaus ei rajoitu henkilöihin, jotka eivät ole cis‑sukupuolisia tai heteroseksuaalisia, koska sillä rajoitetaan sukupuolesta tai sukupuolisesta suuntautumisesta riippumatta kaikkien kansalaisten oikeutta välittää ja vastaanottaa kyseessä olevia sisältöjä.
450    Tarkemmin sanottuna komissio vetoaa siihen, että kyseisillä säännöksillä rajoitetaan mediapalvelujen tarjoajien, mainontapalvelujen tarjoajien, mainontaa kaupallisen toimintansa yhteydessä käyttävien palveluntarjoajien sekä koulutuspalvelujen tarjoajien oikeutta levittää tiettyjä sisältöjä tavoitteidensa, vakaumustensa tai henkilökohtaisten valintojensa vuoksi.
451    Lisäksi kyseiset säännökset vaikuttavat kielteisesti henkilöiden, mukaan lukien muut kuin cis‑sukupuoliset tai muut kuin heteroseksuaaliset henkilöt, mahdollisuuteen ilmaista tai vastaanottaa tietoja samalla tavalla kuin jos he haluaisivat ilmaista tai vastaanottaa tietoja suhteista tai kysymyksistä, jotka koskevat cis‑sukupuolisia tai heteroseksuaalisia henkilöitä.
452    Mainitut säännökset on muotoiltu laajasti ja epämääräisesti, ja ne kattavat siten laajan joukon sisältöjä ja jättävät laajan harkintavallan siitä päättämiseen, minkä tyyppinen sisältö on sukupuolisen suuntautumisen kansantajuistamista.
453    Unkari katsoo, että riidanalaiset säännökset eivät vaikuta suoraan muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden sananvapauteen, koska säännöksiä ei ole osoitettu näille henkilöille ja koska niillä rajoitetaan ainoastaan kyseisistä sisällöistä tiedottamista tai niiden kansantajuistamista tietyillä alaikäisten elämän erityisaloilla.
454    Tässä yhteydessä on korostettava, että alaikäiset ovat haavoittuvammassa asemassa kuin aikuiset, koska heidän persoonallisuutensa ei ole vielä kehittynyt, ja että he tarvitsevat ikänsä vuoksi erityistä suojelua tietyn arkaluonteisen sisällön kansantajuistamiselta tai siitä tiedottamiselta. Kyseisillä säännöksillä pyritään siten rajoittamaan sitä, että alaikäinen saa tietoja vanhemmistaan riippumattomista lähteistä ja täysin ilman vanhempiensa valvontaa.
455    Mainittuja säännöksiä ei näin ollen voida tulkita siten, että niillä rajoitettaisiin kaikkien kansalaisten oikeutta välittää ja vastaanottaa kyseessä olevia sisältöjä, koska välittämisen rajoittaminen koskee vain erityistilanteita ja vain alaikäisiä.
456    Unkari täsmentää, että sananvapaus ei ole ehdoton perusoikeus, koska siihen liittyy useita rajoituksia erityisesti silloin, kun on kyse muiden eli käsiteltävässä asiassa alaikäisten ja heidän vanhempiensa tai holhoojiensa, joilla on oikeus itse päättää heidän opetuksestaan, oikeuksien suojelusta.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
457    Aluksi on muistutettava, että perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdan mukaan jokaisella on oikeus sananvapauteen, joka sisältää mielipiteenvapauden sekä vapauden vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia viranomaisten siihen puuttumatta ja alueellisista rajoista riippumatta.
458    Kyseisen artiklan 2 kohdassa määrätään, että tiedotusvälineiden vapautta ja moniarvoisuutta kunnioitetaan.
459    Kuten tämän tuomion 437 kohdasta ilmenee, perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti unionin tuomioistuin ottaa perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattuja oikeuksia tulkitessaan suojelun vähimmäistasona huomioon muun muassa vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklassa taatut oikeudet sellaisina kuin niitä on tulkittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.
460    Sananvapaus on yksi keskeisistä edellytyksistä demokraattisen yhteiskunnan edistykselle ja jokaisen kehittymiselle, ja sillä suojataan lähtökohtaisesti paitsi tietoja tai ajatuksia, joita pidetään hyväksyttävinä tai vaarattomina taikka yhdentekevinä, myös sellaisia tietoja tai ajatuksia, jotka ovat loukkaavia, shokeeraavia tai huolestuttavia, jotta voidaan taata moniarvoisuus, suvaitsevaisuus ja avoimuus, joita ilman ei ole demokraattista yhteiskuntaa (ks. vastaavasti tuomio 12.1.2023, Migracijos departamentas (Poliittiseen mielipiteeseen perustuvat vainon syyt), C‑280/21, EU:C:2023:13, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
461    Kyseisen 11 artiklan tulkinnalle merkityksellinen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö huomioon ottaen kyseisessä artiklassa tarkoitettuja tietojen ja ajatusten käsitteitä on tulkittava laajasti (ks. vastaavasti tuomio 12.1.2023, Migracijos departamentas (Poliittiseen mielipiteeseen perustuvat vainon syyt), C‑280/21, EU:C:2023:13, 32 kohta.
462    Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklassa taataan nimittäin sananvapaus ja tiedonvälityksen vapaus kaikille, ja se ei koske ainoastaan tietojen sisältöä vaan myös niiden levittämisen keinoja, sillä kaikki näihin keinoihin kohdistuvat rajoitukset vaikuttavat oikeuteen vastaanottaa ja levittää tietoja (tuomio 26.4.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑401/19, EU:C:2022:297, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
463    Kyseistä vapautta sovelletaan erityisesti elinkeinonharjoittajan muun muassa mainoksissa levittämiin kaupallisiin tietoihin (tuomio 3.2.2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
464    Perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdassa taattua tiedonsaantia koskevaa perusvapautta täydentää saman 11 artiklan 2 kohta, jolla pyritään edistämään uutistuotannon ja ohjelmatoiminnan moniarvoisuutta unionissa (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 51 kohta).
465    Oikeuskäytännöstä ilmenee siten, että koska kansallisella toimenpiteellä rajoitetaan mahdollisuuksia levittää tiettyjä sisältöjä tai mainoksia, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista ja homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, taikka kielletään pääsy tällaisiin sisältöihin, tällaisella kansallisella toimenpiteellä rajoitetaan asianomaisten palveluntarjoajien perusoikeuskirjan 11 artiklassa vahvistettua sananvapautta (ks. vastaavasti tuomio 3.2.2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
466    Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava ensinnäkin, että riidanalaisilla säännöksillä rajoitetaan mediapalvelujen, mainontapalvelujen, mainontaa kaupallisessa toiminnassaan käyttävien tavarantoimittajien ja palveluntarjoajien sekä koulutuspalvelujen tarjoajien oikeutta levittää sisältöjä tai mainoksia, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä. Kyseisillä säännöksillä rajoitetaan siten perusoikeuskirjan 11 kohdassa taattua oikeutta levittää ”tietoja” ja laajemmassa merkityksessä uutistuotannon ja ohjelmatoiminnan moniarvoisuutta unionissa.
467    Toiseksi kyseisistä säännöksistä seuraa myös, että niillä rajoitetaan perusoikeuskirjan 11 artiklassa kaikille taattua oikeutta vastaanottaa tietoja, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä.
468    Riidanalaisista säännöksistä johtuva sananvapauden ja tiedonvälityksen vapauden rajoitus ei siten kohdistu pelkästään alaikäisiin vaan myös suureen yleisöön, joka haluaa vastaanottaa kyseessä olevia sisältöjä, ja palveluntarjoajiin, jotka levittävät tällaisia sisältöjä mainonnan tai yleisen edun mukaisten ilmoitusten tai julkisessa tilassa levitettävien valistusviestien muodossa.
469    Kolmanneksi Unkarin perustelu, jonka mukaan kyseisillä säännöksillä ei suoraan rajoiteta muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden oikeutta sananvapauteen, koska säännöksiä ei ole osoitettu näille henkilöille, ei voi menestyä tässä yhteydessä.
470    Kuten tämän tuomion 466–468 kohdasta ilmenee, perusoikeuskirjan 11 artiklaa sovelletaan kaikkiin edellä mainituissa säännöksissä tarkoitettujen sisältöjen levittämisen tai vastaanottamisen kieltoihin tai rajoituksiin eikä ainoastaan siihen, millä edellytyksillä muut kuin cis‑sukupuoliset henkilöt, mukaan lukien transsukupuoliset henkilöt, tai muut kuin heteroseksuaaliset henkilöt saavat ilmaista itseään.
471    Näin ollen riidanalaisissa säännöksissä säädetyn kaltainen kielto asettaa alaikäisten saataville sellaisia sisältöjä tai kaupallisia viestejä, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, merkitsee erityisen vakavaa puuttumista perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattuun sananvapauteen ja tiedonvälityksen vapauteen.
d)     Perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattujen oikeuksien ja vapauksien rajoitusten oikeuttaminen
472    Komissio katsoo tämän tuomion 96–105 kohdassa esitettyjä perusteita pääosin vastaavin perustein, että näitä perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattujen oikeuksien ja vapauksien rajoituksia ei voida pitää oikeutettuina tai oikeasuhteisina perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan kannalta. Unkari puolestaan katsoo tämän tuomion 115–122 kohdassa esitettyjä perusteita pääosin vastaavin perustein, että nämä rajoitukset ovat tarpeellisia ja oikeassa suhteessa niillä tavoiteltuihin päämääriin eli yhtäältä lapsen etuun, jota perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan mukaan on suojattava, ja toisaalta perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa vahvistettuun vanhempien oikeuteen varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumuksiensa mukainen kasvatus.
473    Kun otetaan huomioon tämän tuomion 135–162 kohdassa tehdyt toteamukset, jotka ovat täysimääräisesti sovellettavissa myös kyseessä olevista muutoslain säännöksistä johtuvaan erityisen vakavaan puuttumiseen perusoikeuskirjan 7 ja 11 artiklassa taattuihin oikeuksiin ja vapauksiin, on katsottava, että niihin puuttumista ei voida oikeuttaa kyseisiin tavoitteisiin pyrkimisellä.
e)     Onko perusoikeuskirjan 1 artiklaa rikottu
474    Unionin tuomioistuimen on viidennen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä arvioitava vielä, ovatko riidanalaiset säännökset myös perusoikeuskirjan 1 artiklan vastaisia.
1)     Asianosaisten lausumat
475    Komissio katsoo, että riidanalaiset säännökset ovat perusoikeuskirjan 1 artiklan vastaisia, koska nämä säännökset eivät ainoastaan merkitse sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää, vaan niissä myös asetetaan homoseksuaalisuuden tai syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksien ja sukupuolen vaihtamisen pelkkä kansantajuistaminen tai niistä tiedottaminen samojen sääntöjen ja rajoitusten alaiseksi, joita sovelletaan pedofilian, väkivallan ja pornografian levittämiseen alaikäisille.
476    Näin ollen homoseksuaalisuus, syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuus ja sukupuolen vaihtaminen samastetaan kyseisissä säännöksissä rikoksiin, mukaan lukien rikokset, joihin liittyy julmuutta.
477    Tällaisen luokittelun seurauksena henkilöitä, jotka eivät ole heteroseksuaalisia tai joiden sukupuoli tai sukupuoli-identiteetti ei vastaa syntymässä määräytynyttä sukupuolta, pidetään moraalisessa ja oikeudellisessa mielessä ”samanarvoisina” kuin henkilöitä, jotka muodostavat perustavanlaatuisen uhan yhteiskunnalle.
478    Oikeudellisesti velvoittaviin säädöksiin sisältyvä muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden samastaminen pedofiliaan, väkivaltaan ja pornografiaan johtaa siihen, että näitä henkilöitä pidetään yhteiskunnan kannalta vihattavina tai heidän katsotaan ansaitsevan tulla eristetyiksi tai torjutuiksi.
479    Tältä osin perusoikeuskirjan 1 artiklassa tarkoitetun ihmisarvon loukkaamista pahentaa asiayhteys, jossa riidanalaiset säännökset on annettu. Komissio korostaa tältä osin, että jäsenvaltion elimet ovat ehdottaneet ja hyväksyneet nämä säännökset ja niillä on lainvoima, mikä 23.1.2023 annettuun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon Macatė v. Liettua (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519) perustuvan oikeuskäytännön mukaan vahvistaa niiden eristävää ja leimaavaa vaikutusta.
480    Lisäksi Unkarin väite, jonka mukaan muutoslain otsikko eli ”lapsiin kohdistuvaan seksuaaliseen hyväksikäyttöön syyllistyneille rikoksentekijöille määrättävien seuraamusten ankaroittamisesta ja eräiden, lasten suojaamiseksi annettujen lakien muuttamisesta annettu vuoden 2021 laki nro LXXIX” on vain Unkarin lainsäädäntötekniikan vaatimusten mukainen yhdistelty otsikko, jossa ilmoitetaan ne alat ja säädökset, joihin laissa säädetyt muutokset kohdistuvat, on totuudenvastainen. Kyseisen lain säännöksillä nimittäin korostetaan muita kuin cis‑sukupuolisia ja muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä ja elämänmuotoja koskevien sisältöjen sääntelyä ja rajoituksia.
481    Näiden seikkojen perusteella sellaisten toimenpiteiden toteuttamisen, joilla syrjitään ja leimataan henkilöä yhden tai useamman perusoikeuskirjan 21 artiklassa luetellun syyn perusteella, voidaan tulkita merkitsevän kyseisen henkilön ihmisarvon loukkaamista.
482    Unkari kiistää yhtäältä sen, että riidanalaisissa säännöksissä tarkoitettuihin sisältöihin sovelletaan samoja rajoituksia kuin väkivallan ja pornografian levittämiseen alaikäisille. Niiden levittämiseen ei nimittäin sovelleta mediapalvelulain 9 §:n 6 momentissa tarkoitettua V luokkaa vaan VI luokkaa kyseisen pykälän 7 momentin mukaisesti.
483    Toisaalta kyseinen jäsenvaltio katsoo tämän tuomion 480 kohdassa selostettuun muutoslain otsikkoa koskevaan väitteeseen viitaten, ettei ole perusteita päätellä, että riidanalaisten säännösten kohteena olevat alaikäisille mahdollisesti haitalliset sisällöt kuvastaisivat Unkarin kielteistä arvoarvostelmaa, leimaavaa tarkoitusta tai halua loukata ihmisarvoa.
484    Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 23.1.2023 antaman tuomion Macatė v. Liettua (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519) osalta kyseinen jäsenvaltio vastaa, ettei siitä voida tehdä mitään aineellista päätelmää riidanalaisten säännösten yhteensopivuudesta perusoikeuskirjan kanssa, koska riidanalaisissa säännöksissä ei kielletä tiettyjen tietojen asettamista alaikäisten saataville yleisesti vaan ainoastaan niiden saataville asettaminen erityisissä yhteyksissä ja tietyistä syistä. Niiden soveltamisala on siten paljon suppeampi kuin viimeksi mainitussa tuomiossa kyseessä ollut kansallinen sääntö.
2)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
485    Perusoikeuskirjan 1 artiklan mukaan ihmisarvo on loukkaamaton. Sitä on kunnioitettava ja suojeltava.
486    Perusoikeuskirjan selityksistä ilmenee, että kyseisessä 1 artiklassa tarkoitettu ihmisarvo ei ole ainoastaan yksi perusoikeuksista vaan myös kaikkien perusoikeuksien perusta. Tältä osin perusoikeuskirjan selityksissä viitataan muun muassa Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen 10.12.1948 hyväksymään ihmisoikeuksien yleismaailmalliseen julistukseen, jonka johdanto-osaan ihmisarvo on kirjattu täsmentämällä, että ”ihmiskunnan kaikkien jäsenten luonnollisen arvon ja heidän yhtäläisten ja luovuttamattomien oikeuksiensa tunnustaminen on vapauden, oikeudenmukaisuuden ja rauhan perustana maailmassa”. Perusoikeuskirjan selitysten mukaan tästä seuraa, ettei mitään tässä perusoikeuskirjassa vahvistetuista oikeuksista voi käyttää toisen ihmisen arvon loukkaamiseen ja että ihmisarvo kuuluu tässä perusoikeuskirjassa vahvistettuihin olennaisiin oikeuksiin. Näin ollen sitä ei saa loukata myöskään silloin, kun jotain oikeutta rajoitetaan.
487    Kuten tämän tuomion 444 ja 445 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että riidanalaisten säännösten seurauksena on muiden kuin cis‑sukupuolisten henkilöiden, mukaan lukien transsukupuoliset henkilöt, tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden muodostaman vähemmistöryhmän leimaaminen ja syrjäyttäminen pelkästään heidän sukupuoli-identiteettinsä tai sukupuolisen suuntautumisensa perusteella.
488    Samoista syistä kuin ne syyt, jotka on esitetty tämän tuomion 446 kohdassa, muutoslain otsikosta, yhdessä riidanalaisten säännösten leimaavan ja syrjäyttävän vaikutuksen kanssa, ilmenee myös, että Unkari on lain tasoisella pakottavalla säädöksellä kytkenyt toisiinsa yhtäältä sen, että henkilö ei ole cis‑sukupuolinen tai heteroseksuaalinen, ja toisaalta lapsiin kohdistuvat seksuaalirikokset. Koska tällainen kytkentä vaikuttaa loukkaavasti ja leimaavasti muihin kuin cis‑sukupuolisiin henkilöihin, mukaan lukien transsukupuoliset henkilöt, tai muihin kuin heteroseksuaalisiin henkilöihin, ja koska kytkentä on lisäksi omiaan yllyttämään vihamieliseen käyttäytymiseen näitä henkilöitä kohtaan, se loukkaa heidän ihmisarvoaan perusoikeuskirjan 1 artiklan mukaisessa merkityksessä.
489    Kuten komissio on katsonut, tällainen kytkentä ja leimaaminen johtavat moniarvoiseen yhteiskuntaan erottamattomasti kuuluvan henkilöryhmän kohtelemiseen yhteiskuntaan kohdistuvana uhkana, joka ansaitsee lainsäädännöllisen erityiskohtelun, joka perusoikeuskirjan 1 artiklan vastaisesti aikaansaa heidän sosiaalisen ”näkymättömyytensä” tai ylläpitää tai vahvistaa sitä.
490    Näitä toteamuksia ei voida kyseenalaistaa Unkarin esittämällä perustelulla, jonka mukaan väkivaltakuvausten tai pornografian levittäminen alaikäisille ei mediapalvelulain 9 §:n 6 momentin nojalla kuulu kyseisen pykälän 7 momentin mukaan V luokkaan vaan VI luokkaan.
491    Tältä osin on riittävää todeta, että levittämisen tällainen erottelu luokkiin ei vaikuta toteamukseen, jonka mukaan muiden kuin cis‑sukupuolisten henkilöiden, mukaan lukien transsukupuoliset henkilöt, tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden samastaminen seksuaalirikollisiin johtuu muutoslain otsikosta yhdessä riidanalaisten säännösten leimaavan ja syrjäyttävän vaikutuksen kanssa.
492    Näin ollen riidanalaisissa säännöksissä säädetyn kaltainen kielto asettaa alaikäisten saataville sellaisia sisältöjä tai kaupallisia viestejä, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, loukkaa muiden kuin cis‑sukupuolisten henkilöiden tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden perusoikeuskirjan 1 artiklassa suojattua ihmisarvoa.
f)     Johtopäätös
493    Kaiken edellä todetun perusteella on päädyttävä toteamaan, että viides kanneperuste on perusteltu, eikä tätä johtopäätöstä voida tämän tuomion 434–448, 457–471 ja 485–492 kohdassa esitetyt seikat huomioon ottaen kyseenalaistaa Unkarin väitteellä, jonka mukaan viides kanneperuste ei täytä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin kanteisiin sovellettavia todistelua koskevia vaatimuksia.
B       Kuudes kanneperuste, joka koskee SEU 2 artiklan rikkomista
1.     Asianosaisten lausumat
494    Kuudennella kanneperusteellaan, joka on tutkittava viidenneksi, komissio moittii Unkaria siitä, että tämä ei muutoslain säätäessään ole noudattanut SEU 2 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska kyseisen lain säännöksillä, jotka ovat kolmen ensimmäisen kanneperusteen ja viidennen kanneperusteen kohteena, loukataan kyseisessä artiklassa tarkoitettuja ihmisarvon kunnioittamista, yhdenvertaisuutta ja ihmisoikeuksien kunnioittamista koskevia arvoja.
495    Kyseinen laki kuvastaa ja ilmaisee tarkoituksellista ja koordinoitua politiikkaa, jolla pyritään syrjäyttämään Unkarin yhteiskunnasta ja eurooppalaisesta yhteiskunnasta ja sulkemaan niiden ulkopuolelle niihin erottamattomana osana kuuluva tietty yhteiskunnallinen ryhmä eli muut kuin cis‑sukupuoliset tai muut kuin heteroseksuaaliset henkilöt, mikä on suoraan ristiriidassa kyseisessä 2 artiklassa mainittujen unionin perustana olevien arvojen kanssa, koska rikkomiset ovat erityisen vakavia, lukuisia ja räikeitä.
496    Kun otetaan huomioon unionin oikeuden rikkomisen laajuus ja erityisesti perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan rikkomiset yhdessä, komissio katsoo, että nämä rikkomiset ilmentävät selkeää aikomusta leimata kyseiseen yhteiskunnalliseen ryhmään kuuluvat henkilöt, mikä on ristiriidassa näiden arvojen kanssa.
497    Komissio muistuttaa, että jäsenvaltioiden on SEU 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla varmistettava unionin oikeuden soveltaminen ja noudattaminen alueellaan ja toteutettava kaikki yleis‑ tai erityistoimenpiteet, joilla voidaan varmistaa perussopimuksista tai unionin toimielinten toimista johtuvien velvoitteiden täyttäminen.
498    SEU 49 artiklassa, jossa määrätään jokaisen Euroopan valtion mahdollisuudesta hakea unionin jäsenyyttä, täsmennetään myös, että unioni muodostuu valtioista, jotka ovat vapaasti ja vapaaehtoisesti sitoutuneet SEU 2 artiklassa mainittuihin yhteisiin arvoihin, noudattavat näitä arvoja ja sitoutuvat edistämään niitä.
499    Koska mainitut arvot määrittävät unionin identiteetin yhteisenä oikeusjärjestyksenä, komissio muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin on siis voitava perussopimuksissa määrättyjen toimivaltuuksiensa rajoissa puolustaa näitä arvoja.
500    SEU 7 artiklassa määrätty menettely ei kuitenkaan ole ainoa keino suojella näitä arvoja.
501    Komission mukaan unionin tuomioistuin on siten todennut, että kyseisen menettelyn lisäksi useissa perussopimusten määräyksissä, joita usein konkretisoidaan johdetun oikeuden säädöksillä, annetaan unionin toimielimille toimivalta tutkia ja todeta jäsenvaltion tekemät näiden arvojen loukkaukset ja tarvittaessa määrätä niistä seuraamuksia.
502    Lisäksi kyseinen menettely eroaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevista kanteista siten, että ensinnäkin unionin perussopimusten asian kannalta merkityksellisissä määräyksissä vahvistetut vaatimukset eivät ole yhteneväiset, koska SEU 7 artiklan 2 kohdassa määrätään sen soveltamisen edellytykseksi, että jäsenvaltio on loukannut SEU 2 artiklassa tarkoitettuja arvoja ”vakavasti ja jatkuvasti”. Toiseksi SEU 7 artiklassa sallitaan perussopimuksista johtuvien oikeuksien, mukaan lukien äänioikeus neuvostossa, pidättäminen, kun taas unionin tuomioistuin ei voi määrätä tätä seuraamusta tuomiossa, jossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen todetaan SEUT 258 artiklan nojalla.
503    Unionin tuomioistuimella olisi siten oltava toimivalta taata, että jäsenvaltiot kunnioittavat SEU 2 artiklassa vahvistettuja arvoja. Unionin tuomioistuimen toimivallan rajoittamista ei voida kuitenkaan hyväksyä, koska tästä ei ole erityisiä ja nimenomaisia säännöksiä.
504    Komissio katsoo myös, että SEU 4 artiklan 2 kohtaan ei voida vedota SEU 2 artiklan soveltamisesta poikkeamiseksi. Kyseisen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ”kansallinen identiteetti” ei ole yleinen peruste poiketa unionin oikeusjärjestyksessä sovellettavista perusperiaatteista ja perusoikeuksista.
505    Komissio katsoo siten unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten, että jäsenvaltio voi vedota kyseiseen 4 artiklan 2 kohtaan vain, jos se voi osoittaa, että sen kansallinen identiteetti todella vaarantuu ja että sen säännöt perustuvat objektiivisiin syihin, ovat asianmukaisesti perusteltuja ja oikeasuhteisia ja niissä noudatetaan perusoikeuskirjassa vahvistettuja perusoikeuksia ja unionin oikeuden yleisiä periaatteita.
506    Komissio katsoo lisäksi, että kun muutoslaissa todetaan, että alaikäisiä on suojeltava muista kuin cis‑sukupuolisista ja muista kuin heteroseksuaalisista henkilöistä ja heidän elämänmuodostaan tiedottamiselta ja niiden kansantajuistamiselta, muutoslain lähtökohtana on, että tällaiset sisällöt ovat haitallisia ja että ne ovat luonteeltaan ja olemassaolonsa vuoksi vaaraksi yhteiskunnalle. Ennalta varautumisen periaatteeseen vetoaminen kuvastaa lähestymistapaa, jonka mukaan sukupuolen monimuotoisuus vastaa mahdollisesti vaarallista ”tuotetta”.
507    Lisäksi komissio katsoo SEU 2 artiklasta johtuvien oikeudellisten velvoitteiden osalta, ettei mikään kyseisen artiklan sanamuodossa viittaa siihen, ettei se olisi oikeudellisesti sitova.
508    Ensinnäkin EU‑sopimuksen johdanto-osasta ilmenee, että kyseinen 2 artikla ei ole pelkästään ohjelmallinen. Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä todennut, että kyseinen 2 artikla ei ole pelkkä luonteeltaan poliittisten suuntaviivojen tai aikomusten luettelo vaan se sisältää arvoja, jotka kuuluvat unionin suoranaiseen identiteettiin yhteisenä oikeusjärjestyksenä.
509    Toiseksi unionin oikeuden yleiset periaatteet määritellään yleisesti ja ne konkretisoidaan usein muilla primaarioikeuden tai johdetun oikeuden säännöksillä tai määräyksillä, mutta ne ovat silti sitovia tai selkeitä.
510    Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että SEU 2 artiklan oikeudellisesti sitova luonne on johdonmukainen sen keskinäisen luottamuksen kanssa, jonka on vallittava jäsenvaltioiden välillä, sillä kukin jäsenvaltio jakaa kaikkien muiden jäsenvaltioiden kanssa yhteiset arvot, joihin unioni perustuu, kuten kyseisessä 2 artiklassa täsmennetään.
511    Lisäksi komissio huomauttaa, että toisin kuin Unkari väittää, komissio voi kyseisen 2 artiklan nojalla ainoastaan todeta, että unionin oikeuden sääntöjä on rikottu varsin vakavalla tavalla tai horisontaalisesti eli rikkomalla nyt kyseessä olevan tilanteen tavoin perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa.
512    Komissio toteaa ne bis in idem ‑periaatteen väitetystä loukkaamisesta, johon Unkari myös vetoaa, että käsiteltävässä asiassa ei ole kyse seuraamuksen määräämisestä, koska tuomio, jossa todetaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen SEUT 258 artiklan nojalla, on puhtaasti toteava. Komissio väittää joka tapauksessa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten, että tämä periaate on voimassa vain yksityisten oikeussubjektien hyväksi.
513    Unkari vastaa, että SEU 2 artikla on luonteeltaan yleinen määräys, jota ei voida käyttää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan kanteen oikeusperustana, koska siinä luetellaan unionin yhteiset arvot. Kyseisessä artiklassa ei myöskään anneta komissiolle toimivaltaa, jonka nojalla se voisi valvoa rajoituksetta jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiä.
514    Se, että kyseinen artikla on sitova, ei merkitse sitä, että sen noudattamatta jättäminen voisi olla SEUT 258 artiklan mukaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan kanteen kohteena. SEU 7 artiklassa määrätty menettely on tärkein tapa varmistaa SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen kunnioittaminen.
515    Komission mukaan 16.2.2022 annetusta tuomiosta Unkari v. parlamentti ja neuvosto (C‑156/21, EU:C:2022:97, 157 ja 158 kohta) ilmenee, että tietyissä perusoikeuskirjan ja EUT‑sopimuksen määräyksissä täsmennetään SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen ulottuvuutta, ja nämä määräykset voivat tarvittaessa olla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan kanteen kohteena, toisin kuin kyseinen 2 artikla erikseen tarkasteltuna. Näin ollen ainoastaan SEU 7 artikla koskee kyseisessä 2 artiklassa sellaisenaan vahvistettujen arvojen vakavia loukkauksia.
516    Unkari katsoo lisäksi, ettei se ole vedonnut kansallisen identiteettinsä kunnioittamiseen perustellakseen unionin perussopimusten noudattamatta jättämistä, koska muutoslailla ei rikota perussopimuksia eikä unionin johdetun oikeuden säännöksiä. Se katsoo sitä vastoin, että jäsenvaltioilla on harkintavaltaa yhteiskunnan perustavanlaatuisten etujen suojan tason määrittämisessä niiden kansalliseen identiteettiin läheisesti liittyvien kysymysten osalta, ja julkisasiamies Collins on korostanut tällaista harkintavaltaa ratkaisuehdotuksessaan Commune d’Ans (C‑148/22, EU:C:2023:378, 45 kohta).
517    Lopuksi se, että jäsenvaltio tuomitaan sekä perusoikeuskirjassa vahvistettujen perusoikeuksien loukkaamisesta että SEU 2 artiklan rikkomisesta, voi Unkarin mielestä olla vastoin ne bis in idem ‑periaatetta.
518    Muutoslailla ei missään tapauksessa pyritä leimaamaan muita kuin cis‑sukupuolisia tai muita kuin heteroseksuaalisia henkilöitä eikä sulkemaan heitä yhteiskunnan ulkopuolelle.
519    Edellä esitetyn perusteella kuudes kanneperuste on Unkarin mukaan jätettävä tutkimatta tai se on toissijaisesti hylättävä perusteettomana.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     SEU 2 artiklan pakottavuus
520    Ensinnäkin Unkarin perustelusta, jonka mukaan SEU 2 artiklaan ei sisälly konkreettisia vaatimuksia, jotka itsessään voisivat olla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen perusteena, on aluksi muistutettava, että unionilla on oma perustuslaillinen kehyksensä. Tähän kehykseen kuuluvat perusarvot, jotka mainitaan SEU 2 artiklassa, jonka mukaan unionin ”perustana olevat arvot ovat ihmisarvon kunnioittaminen, vapaus, kansanvalta, tasa-arvo, oikeusvaltio ja ihmisoikeuksien kunnioittaminen, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan luettuina”, unionin oikeuden yleiset periaatteet, perusoikeuskirjan määräykset sekä EU‑ ja EUT‑sopimusten määräykset (ks. vastaavasti lausunto 1/17 (EU:n ja Kanadan välinen CETA‑sopimus), 30.4.2019, EU:C:2019:341, 110 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
521    SEU 49 artiklan mukaan näiden arvojen kunnioittaminen on ennakkoedellytys jokaisen unionin jäsenyyttä hakevan Euroopan valtion liittymiselle unioniin, joka siten muodostuu valtioista, jotka ovat vapaasti ja vapaaehtoisesti sitoutuneet kyseisiin arvoihin ja sitoutuvat jatkuvasti edistämään niitä (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 124 kohta; tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 142 kohta ja tuomio 29.3.2022, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
522    Kun ehdokasvaltiosta tulee jäsenvaltio, se nimittäin liittyy oikeudelliseen rakennelmaan, joka nojautuu perustavanlaatuiseen lähtökohtaan, jonka mukaan kukin jäsenvaltio jakaa kaikkien muiden jäsenvaltioiden kanssa – ja tunnustaa sen, että nuo muut jäsenvaltiot jakavat sen kanssa – SEU 2 artiklaan sisältyvät yhteiset arvot, joihin unioni perustuu. Tämä lähtökohta kuuluu unionin oikeuden erityispiirteisiin ja keskeisiin ominaispiirteisiin, jotka liittyvät unionin oikeuden suoranaiseen luonteeseen ja jotka johtuvat tämän oikeuden itsenäisyydestä suhteessa jäsenvaltioiden oikeuteen ja kansainväliseen oikeuteen. Kyseinen lähtökohta merkitsee sitä – ja perustelee sen –, että jäsenvaltioiden välillä vallitsee keskinäinen luottamus siihen, että kyseiset arvot tunnustetaan ja että näin ollen kyseiset arvot täytäntöön panevaa unionin oikeutta noudatetaan (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 125 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 143 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
523    Tästä seuraa, että se, että jäsenvaltio kunnioittaa SEU 2 artiklaan sisältyviä arvoja, on edellytys sille, että kaikki perussopimusten soveltamisesta kyseiseen jäsenvaltioon johtuvat oikeudet toteutuvat. Kyseisten arvojen kunnioittaminen ei näet voi rajoittua velvollisuuteen, jota ehdokasvaltion on noudatettava liittyäkseen unioniin ja josta se voisi vapautua liittymisensä jälkeen (tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 126 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 144 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
524    Jäsenvaltio ei myöskään voi muuttaa lainsäädäntöään sellaisella tavalla, joka johtaa SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen suojelun heikkenemiseen. Jäsenvaltioiden on näin ollen huolehdittava siitä, että kaikki näihin arvoihin kohdistuvat heikennykset vältetään (ks. vastaavasti tuomio 20.4.2021, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, 63 ja 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
525    Tästä seuraa, että SEU 2 artikla ei ole luonteeltaan pelkkä poliittisten suuntaviivojen tai aikomusten luettelo vaan se sisältää arvoja, jotka kuuluvat unionin suoranaiseen identiteettiin yhteisenä oikeusjärjestyksenä ja edellyttävät jäsenvaltioilta niiden ylläpitämistä ja edistämistä. Nämä arvot konkretisoituvat periaatteissa, säännöksissä ja määräyksissä, jotka sisältävät täsmällisempiä oikeudellisesti sitovia velvoitteita jäsenvaltioille (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 232 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 264 kohta).
526    Perusoikeuskirjan johdanto-osassa tosin muistutetaan muun muassa, että unioni rakentuu kansanvallan ja oikeusvaltion periaatteille ja tunnustaa perusoikeuskirjassa esitetyt oikeudet, vapaudet ja periaatteet. Perusoikeuskirjan 1, 6, 7, 10, 11, 20, 21 ja 23 artiklassa täsmennetään niiden SEU 2 artiklaan sisältyvien arvojen ulottuvuutta, joita ovat muun muassa ihmisarvo, vapaus, yhdenvertaisuus, ihmisoikeuksien kunnioittaminen, syrjintäkielto sekä naisten ja miesten välinen tasa-arvo (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 157 kohta).
527    Se Unkarin vetoama seikka, että SEU 2 artiklassa mainitut arvot konkretisoituvat tämän tuomion 525 kohdassa tarkoitetulla tavalla unionin oikeuden muissa periaatteissa, säännöksissä ja määräyksissä, jotka sisältävät täsmällisempiä oikeudellisesti sitovia velvoitteita jäsenvaltioille, ei voi kyseenalaistaa sitä, että nämä arvot ovat jäsenvaltioita oikeudellisesti sitovia.
528    Tällainen SEU 2 artiklan tulkinta ei seuraa ainoastaan sen sanamuodosta vaan myös sen asiayhteydestä ja syntyhistoriasta.
529    Ensinnäkin on muistutettava SEU 2 artiklan sanamuodosta, että siitä ilmenee, että unionin perustana olevat arvot ovat ihmisarvon kunnioittaminen, vapaus, kansanvalta, tasa-arvo, oikeusvaltio ja ihmisoikeuksien kunnioittaminen, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan luettuina. Nämä ovat jäsenvaltioille yhteisiä arvoja yhteiskunnassa, jolle on ominaista moniarvoisuus, syrjimättömyys, suvaitsevaisuus, oikeudenmukaisuus, yhteisvastuu sekä naisten ja miesten tasa-arvo.
530    Täten on todettava, että SEU 2 artiklassa määritellään unionin niiden perusarvojen ulottuvuus, jotka sitovat jäsenvaltioita niiden unioniin kuulumisen perusteella ja joita jäsenvaltiot vastavuoroisesti sitoutuvat noudattamaan, ylläpitämään ja edistämään.
531    Toiseksi SEU 2 artiklan asiayhteyden kannalta myös EU‑sopimuksen yleinen rakenne puoltaa sitä, että kyseisessä artiklassa vahvistetut arvot ovat sitovia.
532    Tältä osin jo EU‑sopimuksen johdanto-osaan sisältyy yleinen viittaus ”yleismaailmallis[iin] arvo[ihin, joita] ovat ihmisen loukkaamattomat ja luovuttamattomat oikeudet sekä vapaus, kansanvalta, tasa-arvo ja oikeusvaltioperiaate”, joten kyseiset arvot ovat ainakin osittain päällekkäisiä SEU 2 artiklaan kirjattujen yhteisten arvojen kanssa. Kyseinen johdanto-osa ei kuitenkaan ole oikeudellisesti sitova. SEU 2 artiklan sisällyttäminen EU‑sopimuksen varsinaiseen sisältöön sen I osastossa, jonka otsikko on ”Yhteiset määräykset”, vahvistaa sen sijaan toteamuksen, joka perustuu kyseisen määräyksen sitovuuteen.
533    Myös SEU 49 artikla puoltaa asiayhteyteen liittyvänä seikkana SEU 2 artiklan tulkintaa, jonka mukaan kyseinen määräys on jäsenvaltioita oikeudellisesti sitova. Kuten tämän tuomion 521 kohdassa on muistutettu, SEU 49 artiklasta seuraa, että SEU 2 artiklaan kirjattujen arvojen kunnioittaminen on ennakkoedellytys jokaisen unionin jäsenyyttä hakevan Euroopan valtion liittymiselle unioniin, joka siten muodostuu valtioista, jotka ovat vapaasti ja vapaaehtoisesti sitoutuneet kyseisiin arvoihin ja sitoutuvat jatkuvasti edistämään niitä.
534    Sama koskee EU‑sopimuksen muita määräyksiä, joissa viitataan nimenomaisesti unionin arvoihin ja jotka siten vahvistavat SEU 2 artiklan oikeudellisen sitovuuden, eli SEU 3 artiklan 1 ja 5 kohtaa, SEU 7 artiklan 1 ja 2 kohtaa, SEU 8 artiklan 1 kohtaa, SEU 13 artiklan 1 kohtaa, SEU 21 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, SEU 32 artiklan ensimmäistä kohtaa ja SEU 42 artiklan 5 kohtaa.
535    Kolmanneksi SEU 2 artiklan esityöt vahvistavat tämän tulkinnan. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 169 kohdassa, Lissabonin sopimusta edeltäneessä EU‑sopimuksen versiossa ei viitattu kyseisessä 2 artiklassa mainittuihin arvoihin vaan periaatteisiin. Arvojen käsite otettiin käyttöön EU‑sopimuksessa omaksumalla Euroopan tulevaisuudesta tehdyssä sopimuksessa käytetty sanamuoto, jonka mukaan Euroopan keskeisillä arvoilla ”on oltava selkeä ja kiistaton oikeudellinen sisältö niin, että jäsenvaltioille ovat selviä niistä
johtuvat velvoitteet, joiden noudattamatta jättämisestä aiheutuu seuraamuksia” (Eurooppa-valmistelukunnan sihteeristö, CONV 528/03, s. 11).
536    Tästä seuraa, että SEU 2 artiklassa vahvistetuilla arvoilla itsessään on oikeudellisesti sitova luonne, josta seuraa jäsenvaltioiden ja unionin toimielinten velvollisuus noudattaa kyseisiä arvoja sekä ylläpitää ja edistää niitä.
537    Toiseksi Unkarin esittämästä perustelusta, jonka mukaan tällaisten SEU 2 artiklaan perustuvien velvoitteiden noudattamatta jättäminen ei voi olla SEUT 258 artiklassa tarkoitetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan kanteen kohteena, koska SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen noudattamatta jättäminen voidaan todeta vain SEU 7 artiklan mukaisessa menettelyssä, on muistutettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin on voitava puolustaa SEU 2 artiklassa mainittuja arvoja perussopimuksissa määrätyn toimivaltansa rajoissa (tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 127 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 145 kohta).
538    Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että täten perustetun yhteisen oikeusjärjestyksen keskeisen peruslähtökohdan takaamiseksi perussopimuksissa on otettu käyttöön tuomioistuinjärjestelmä, jolla pyritään varmistamaan se, että unionin oikeutta tulkitaan johdonmukaisesti ja yhtenäisesti. SEU 19 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan unionin tuomioistuin huolehtii perussopimuksissa vahvistetuissa menettelyssä, joihin SEUT 258–SEUT 260 artiklassa määrätty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskeva kanne kuuluu, siitä, että perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa noudatetaan lakia (ks. vastaavasti lausunto 1/17 (EU:n ja Kanadan välinen CETA‑sopimus), 30.4.2019, EU:C:2019:341, 111 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
539    Kyseisellä SEUT 258 artiklan mukaisella kanteella tavoiteltuna päämääränä on todeta objektiivisesti, että jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan (tuomio 6.10.2020, komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus), C‑66/18, EU:C:2020:792, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
540    Koska säännöstä, jonka mukaan SEU 19 artiklassa unionin tuomioistuimelle annetaan yleinen toimivalta huolehtia lain noudattamisesta perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa, ei ole tehty poikkeusta, unionin tuomioistuimella on SEUT 258 artiklan mukaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan kanteen yhteydessä toimivalta valvoa sitä, että jäsenvaltiot noudattavat SEU 2 artiklasta johtuvia velvoitteita.
541    Unkarin esittämä perustelu, jonka mukaan SEU 2 artiklassa mainittujen arvojen loukkaaminen voidaan todeta vain SEU 7 artiklan mukaisessa menettelyssä, ei siten voi menestyä.
542    Tämän mukaisesti on muistutettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että toisin kuin kyseinen jäsenvaltio väittää, SEU 7 artiklassa määrätyn menettelyn lisäksi useissa perussopimusten määräyksissä, joita on usein konkretisoitu johdetun oikeuden eri toimilla, annetaan unionin toimielimille toimivalta tutkia ja todeta SEU 2 artiklaan sisältyvien arvojen loukkauksia jossakin jäsenvaltiossa ja tarvittaessa määrätä seuraamuksia niistä (tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 159 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 195 kohta).
543    Tästä seuraa välttämättä, ettei voida katsoa, että unioni voisi suojata kyseisiä arvoja vain SEU 7 artiklassa määrätyn menettelyn yhteydessä (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 163 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 199 kohta).
b)     SEU 2 artiklasta johtuvien velvoitteiden rikkominen
544    Aluksi on muistutettava, että tämän tuomion 163, 204, 235, 311 ja 416 kohdassa todettujen unionin oikeuden säännösten ja määräysten rikkomisen lisäksi Unkari on tämän tuomion 422 ja 493 kohdasta ilmenevällä tavalla rikkonut myös perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklaa säätämällä muutoslain.
545    Unionin tuomioistuimen on siten arvioitava, voivatko kaikki nämä rikkomiset merkitä SEU 2 artiklan rikkomista.
546    Ensimmäiseksi on todettava tämän tuomion 536 kohdassa esitetyistä seikoista pääasiallisesti ilmenevin tavoin, että SEU 2 artiklassa mainitut arvot asettavat unionissa kaikenkattavia oikeudellisesti sitovia velvoitteita ja määrittelevät unionin suoranaisen identiteetin yhteisenä oikeusjärjestyksenä.
547    SEU 2 artiklan oikeudellisesta sitovuudesta ei kuitenkaan seuraa, että jokainen unionin oikeuden säännösten tai määräysten, joilla kyseisiä arvoja konkretisoidaan suoraan tai välillisesti, rikkominen merkitsisi välttämättä SEU 2 artiklan rikkomista.
548    Yhden tai useamman perusoikeuskirjassa taatun perusoikeuden, joilla SEU 2 artiklassa vahvistettuja arvoja konkretisoidaan, loukkaaminen voi tosin viitata kyseisten arvojen loukkaamiseen.
549    Jäsenvaltioiden keskinäinen luottamus nimittäin perustuu SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen tunnustamiseen ja edellyttää sitä, ettei yksikään niistä käytä unioniin liittymisen jälkeen toimivaltaansa tavalla, joka olisi ristiriidassa kyseisten arvojen kanssa, jotka määrittelevät unionin suoranaisen identiteetin yhteisenä oikeusjärjestyksenä, jonka jäsenvaltiot ovat hyväksyneet vastavuoroisuuden perusteella (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 29.4.2025, komissio v. Malta (Kansalaisuus sijoittamalla), C‑181/23, EU:C:2025:283, 93 ja 95 kohta). Tässä yhteydessä on korostettava, että unioni muodostuu siten valtioista, jotka ovat tämän tuomion 521 kohdassa muistutetuin tavoin vapaasti ja vapaaehtoisesti sitoutuneet
mainittuihin arvoihin, erityisesti perusoikeuskirjassa vahvistettuihin perusoikeuksiin, ja jotka noudattavat näitä arvoja ja sitoutuvat edistämään niitä (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2023, komissio v. Puola (Tuomareiden riippumattomuus ja yksityiselämä), C‑204/21, EU:C:2023:442, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
550    Kuitenkin tämän tuomion 547 kohdassa kuvattua tulkintaa pitemmälle menevä SEU 2 artiklan tulkinta uhkaisi tehdä vaikutuksettomiksi rajat, jotka on asetettu unionin oikeuden muiden säännösten ja määräysten ja erityisesti perusoikeuskirjan määräysten soveltamisalalle, koska perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
551    Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä jäsenvaltion voidaan siten todeta rikkoneen SEU 2 artiklasta johtuvia oikeudellisesti sitovia velvoitteita vain, jos jotain tai joitain jäsenvaltioiden yhteisistä arvoista on loukattu ilmeisellä ja erityisen vakavalla tavalla siten, että loukkaukset ovat ristiriidassa sen suoranaisen identiteetin kanssa, joka unionilla on sellaisen yhteiskunnan yhteisenä oikeusjärjestyksenä, jolle on ominaista moniarvoisuus.
552    Koska SEU 2 artiklan rikkomisen toteamiselle on erityiset edellytykset, jotka perustuvat kyseisen määräyksen ja siihen liittyvien velvoitteiden omaan ulottuvuuteen, Unkarin esittämä perustelu, jonka mukaan perusoikeuskirjassa ja samanaikaisesti SEU 2 artiklassa vahvistettujen perusoikeuksien loukkaaminen merkitsisi kaksinkertaisen seuraamuksen määräämistä sille yhdestä ja samasta rikkomisesta, ei voi menestyä, sillä mikään ei estä sitä, että unionin tuomioistuin voi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta käsitellessään todeta jäsenvaltioille perusoikeuskirjasta johtuvien velvoitteiden ja niille SEU 2 artiklasta johtuvien velvoitteiden erilliset rikkomiset.
553    Toiseksi nyt käsiteltävässä asiassa on julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 258 kohdassa pääasiallisesti toteamin tavoin korostettava, että muutoslailla otetaan käyttöön syrjivien toimenpiteiden koordinoitu kokonaisuus, joka kuvastaa Unkarin lainsäätäjän käsitystä, jonka mukaan kaikki sellaiset sisällöt, joissa kansantajuistetaan syntymässä määräytyneen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin eroavuuksia, sukupuolen vaihtamista tai homoseksuaalisuutta koskevia kysymyksiä tai tiedotetaan niistä, haittaavat alaikäisten fyysistä, henkistä ja moraalista kehitystä ja jonka mukaan tämä oikeuttaa rajoittamaan tai kieltämään alaikäisen pääsyn tällaisiin sisältöihin.
554    Tästä seuraa, että kyseinen laki johtaa tämän tuomion 487–491 kohdasta ilmenevin tavoin muiden kuin cis‑sukupuolisten tai muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden leimautumiseen ja syrjäytymiseen pelkästään heidän sukupuoli-identiteettinsä tai sukupuolisen suuntautumisensa perusteella, ja nämä seuraukset ovat vielä vakavampia sen vuoksi, että kyseisessä laissa se seikka, että henkilö ei ole cis‑sukupuolinen tai heteroseksuaalinen, myös samastetaan lapsiin kohdistuvaan seksuaalirikollisuuteen vihjaamalla täten siihen, että muut kuin cis‑sukupuoliset tai muut kuin heteroseksuaaliset henkilöt olisivat perustavanlaatuinen uhka Unkarin yhteiskunnalle ja eurooppalaiselle yhteiskunnalle, jolloin tämä samastaminen voi kehittää vihamielistä käyttäytymistä näitä henkilöitä kohtaan.
555    Tällainen leimaaminen ja tällainen syrjäyttäminen, jotka merkitsevät sitä, että yhteiskunnan jäsenten tietty osa tehdään sosiaalisesti näkymättömäksi tai heidän näkymättömyyttään ylläpidetään tai vahvistetaan, ovat ristiriidassa SEU 2 artiklassa tarkoitettujen ihmisarvoa, tasa-arvoa ja ihmisoikeuksien, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan luettuina, kunnioittamista koskevien arvojen kanssa.
556    Tämän vuoksi on katsottava, että muutoslailla loukataan ilmeisellä ja erityisen vakavalla tavalla muiden kuin cis‑sukupuolisten henkilöiden, transsukupuoliset henkilöt mukaan lukien, ja muiden kuin heteroseksuaalisten henkilöiden oikeuksia sekä SEU 2 artiklassa tarkoitettuja ihmisarvoa, tasa-arvoa ja ihmisoikeuksien, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan lukien, kunnioittamista koskevia arvoja siten, että muutoslaki on ristiriidassa sen suoranaisen identiteetin kanssa, joka unionilla on yhteisenä oikeusjärjestyksenä yhteiskunnassa, jolle on ominaista moniarvoisuus.
557    Kolmanneksi tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa Unkarin esittämällä perustelulla, jonka mukaan jäsenvaltioilla on SEU 4 artiklan 2 kohdan nojalla harkintavaltaa yhteiskunnan perustavanlaatuisten etujen suojelun tason määrittämisessä niiden kansalliseen identiteettiin läheisesti liittyvien kysymysten osalta.
558    SEU 4 artiklan 2 kohdassa määrätään, että unioni kunnioittaa muun muassa jäsenvaltioiden tasa-arvoa perussopimuksia sovellettaessa sekä niiden kansallista identiteettiä, joka on olennainen osa niiden poliittisia ja valtiosäännön rakenteita, myös alueellisen ja paikallisen itsehallinnon osalta.
559    Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka unionin on SEU 4 artiklan 2 kohdan mukaan kunnioitettava jäsenvaltioiden kansallista identiteettiä, jolloin jäsenvaltioilla on tiettyä harkintavaltaa SEU 2 artiklassa tarkoitettujen arvojen ja niitä konkretisoivien unionin oikeuden periaatteiden täytäntöönpanon varmistamisessa, tästä ei missään tapauksessa seuraa, että SEU 2 artiklasta johtuvat velvollisuudet voisivat vaihdella jäsenvaltiosta toiseen (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 233 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 265 kohta).
560    Vaikka nimittäin jäsenvaltioilla on erilliset kansalliset identiteettinsä, jotka ovat olennainen osa niiden perustavanlaatuisia poliittisia ja valtiosäännön rakenteita ja joita unioni kunnioittaa, jäsenvaltiot yhtyvät yhteisiin arvoihin, jotka ne jakavat SEU 2 artiklan nojalla ja jota ne ovat sitoutuneet jatkuvasti noudattamaan (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 234 kohta ja tuomio 16.2.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑157/21, EU:C:2022:98, 266 kohta).
561    Lisäksi SEU 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava ottamalla huomioon sen kanssa samantasoiset määräykset ja muun muassa SEU 2 artikla, eikä sillä voida vapauttaa jäsenvaltioita velvollisuudesta noudattaa näihin määräyksiin perustuvia vaatimuksia (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2024, komissio v. Tšekki (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys), C‑808/21, EU:C:2024:962, 158 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 19.11.2024, komissio v. Puola (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys), C‑814/21, EU:C:2024:963, 155 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
562    SEU 4 artiklan 2 kohdassa suojataan näin ollen vain SEU 2 artiklassa vahvistettujen arvojen mukaista käsitystä SEU 4 artiklassa tarkoitetuista kansallisista identiteeteistä.
563    Kuten tämän tuomion 556 kohdasta ilmenee, muutoslaki on ristiriidassa SEU 2 artiklassa tarkoitettujen ihmisarvon kunnioittamista, tasa-arvoa ja ihmisoikeuksien, vähemmistöihin kuuluvien oikeudet mukaan luettuina, kunnioittamista koskevien arvojen kanssa, joten Unkari ei voi pätevästi vedota kansalliseen identiteettiinsä oikeuttaakseen kyseisen lain säätämisen.
564    Kaiken edellä esitetyn perusteella on päädyttävä toteamaan, että kuudes kanneperuste on perusteltu.
C       Neljäs kanneperuste, joka koskee yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdan rikkomista
1.     Asianosaisten lausumat
565    Neljännessä kanneperusteessaan, joka on tutkittava viimeiseksi, komissio moittii Unkaria siitä, ettei tämä ole noudattanut yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan.
566    Se toteaa, että rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin a–d kohdassa säädetään rikosrekisterin pitäjän velvollisuudesta antaa jokaiselle ”oikeutetulle henkilölle” suora pääsy tallennettuihin tietoihin, toimittaa tiedot oikeutetulle henkilölle tätä koskevan pyynnön perusteella, vahvistaa tiedot oikeutetun henkilön pyynnöstä ja asettaa oikeutetun henkilön saataville sähköisesti tiedot henkilöistä, jotka ovat syyllistyneet lapsiin kohdistuviin seksuaalista vapautta tai sukupuolisiveellisyyttä loukkaaviin rikoksiin.
567    Komissio katsoo ensinnäkin, että rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa ei säädetä riittävistä takeista rekisteröityjen oikeuksille ja vapauksille siltä osin kuin on kyse heidän henkilötietoihinsa pääsyä koskevista edellytyksistä, koska kyseisessä säännöksessä ei täsmennetä, kuka on ”oikeutettu” saamaan pääsyn rikosrekisteritietoihin sähköisesti (rajapinta).
568    Tältä osin niin laaja ja epätäsmällinen kuin kyseisen 67 §:n 1 momentin a–d kohdassa säädetty nimeäminen johtaisi yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan vastaisesti oikeudelliseen epävarmuuteen sellaisten henkilöiden osalta, joilla on pääsy rekistereihin.
569    Kyseisen 10 artiklan mukaan pääsy henkilötietoihin on nimittäin toteutettava objektiivisin perustein ja ainoastaan siltä osin kuin pääsy on perusteltua ja tarpeellista. Rikosrekisterilain 75/B §:n 3 momentin a kohdan ab alakohdan osalta on kuitenkin niin, että myös henkilöillä, jotka huolehtivat alaikäisestä henkilöstä vain lyhytaikaisesti, voidaan katsoa olevan läheinen yhteys alaikäiseen, ja he voivat näin ollen kuulua kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
570    Kun otetaan huomioon kyseisen 75/B §:n 1 momentissa säädetty tietojen saamisen tarpeellisuuskriteeri, nämä henkilöt saattavat oikeutetusti haluta varmistaa lasten suojelun ja estää lapsiin kohdistuvat tai lapsia hyväksi käyttäen tehdyt seksuaalista vapautta tai sukupuolisiveellisyyttä loukkaavat rikokset.
571    Komission mukaan 22.6.2021 annetusta tuomiosta Latvijas Republikas Saeima (Liikennerikkomuspisteet) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 110 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ilmenee kuitenkin, että tarpeellisuutta koskeva edellytys ei täyty, jos yleisen edun mukainen tavoite voidaan kohtuudella saavuttaa yhtä tehokkaasti muilla vähemmän rajoittavilla keinoilla.
572    Toiseksi komissio väittää, että rikosrekisteriin tallennettuihin tietoihin pääsyä koskevat kriteerit eivät rikosrekisterilain yhteydessä tarjoa yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklassa tarkoitettuja ”asianmukaisia suojatoimia rekisteröityjen oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi”, koska näillä kriteereillä ei voida taata, että rikostietojen käsittely täyttää tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta koskevat yleiset vaatimukset.
573    Se täsmentää tältä osin, että yleisen tietosuoja-asetuksen 5 ja 6 artiklan mukaan yleisön oikeus tutustua virallisiin asiakirjoihin sisältyviin henkilötietoihin voidaan myöntää vain, jos osoitetaan, että luovuttaminen on tarpeen. Nyt käsiteltävässä tapauksessa ei kuitenkaan ole otettu käyttöön mitään mekanismia tietojen saamisen tarpeellisuuden arvioimiseksi objektiivisten kriteerien perusteella.
574    Kolmanneksi komissio katsoo, että yleisen tietosuoja-asetuksen 86 artiklassa, joka koskee viranomaisen tai julkisen elimen tai yksityisen elimen hallussa oleviin virallisiin asiakirjoihin sisältyvien henkilötietojen luovuttamista yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi, ei myöskään säädetä poikkeuksista tietosuojasääntöihin.
575    Unkari vastaa, että yleisen tietosuoja-asetuksen 10 ja 86 artiklassa edellytetyt suojatoimet varmistetaan rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin a–d kohdassa ja niitä tiukennetaan tietoturvatoimenpiteillä, jotka vastaavat yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan f alakohdassa ja 24 artiklassa säädettyä henkilötietojen suojan tasoa.
576    Rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa määritetään riittävän täsmällisesti henkilöt, joilla on oikeus saada tietoja henkilöistä, jotka ovat syyllistyneet lapsiin kohdistuviin seksuaalista vapautta tai sukupuolisiveellisyyttä loukkaaviin rikoksiin.
577    Kyseisen lain 75/B §:n 3 momentista ilmenee, että ainoastaan täysi-ikäinen henkilö, joka on saman perheen jäsen tai joka huolehtii alaikäisen koulutuksesta, huollosta tai elatuksesta, voi aloittaa menettelyn, joka koskee pääsyä asianomaisen henkilön rikosrekisteritietoihin.
578    Unkari toteaa, että Unkarin siviililain 8:1 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan lähiomaisten käsitteeseen kuuluvat aviopuolisot, suoraan ylenevää polvea olevat sukulaiset, ottolapset, aviopuolison lapset ja kasvattilapset, adoptiovanhemmat, appivanhemmat ja kasvattivanhemmat sekä veljet ja sisaret, parisuhteen osapuolet, suoraan ylenevää polvea olevien sukulaisten puolisot, puolisoiden suoraan ylenevää polvea olevat sukulaiset ja puolisoiden sisarukset sekä sisarusten puolisot.
579    Lisäksi kyseisen lain 4:146 §:n 1 momentista ja 4:224 §:stä ilmenee, että alaikäistä lasta koskevista asioista päättävät hänen vanhempansa hänen huoltajinaan tai hänelle määrätty edunvalvoja, joilla on tällä perusteella oikeus muun muassa hallinnoida hänen omaisuuttaan ja toimia hänen laillisina edustajinaan, mistä seuraa oikeus pyytää pääsyä tietoihin rikosrekisterilain nojalla.
580    Rikosrekisterilain 75/B §:n 1 momentin mukaan kyseisiin tietoihin pääsyn on oltava välttämätöntä, ja rikosrekisteriin tallennettuihin tietoihin pääsyn tarpeellisuus ja oikeasuhteisuus perustuvat siten objektiivisiin ja subjektiivisiin kriteereihin.
581    Unkari toteaa lisäksi, että rekisteröityä koskeviin rikosrekisteritietoihin pääsemiseksi käytettävän sähköisen rajapinnan toiminta tarjoaa asianmukaiset suojatoimet yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan mukaisesti. Ennen rikosrekisteritietojen pyytämistä hakijan on tehtävä ”tiukkoihin hakuedellytyksiin” perustuva ilmoitus pyynnön tarkoituksista.
582    Myös yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että oikeus henkilötietojen suojaan ei ole absoluuttinen, vaan sitä on tarkasteltava suhteessa sen tehtävään yhteiskunnassa ja sen on suhteellisuusperiaatteen mukaisesti oltava oikeassa suhteessa muihin perusoikeuksiin. Perusoikeuskirjan 24 artiklassa vahvistettujen lapsen oikeuksien turvaamisen on oltava etusijalla henkilötietojen suojaa koskevaan oikeuteen nähden. Tätä tavoitetta ei myöskään voida saavuttaa muilla kohtuullisilla ja yhtä tehokkailla keinoilla kuin henkilötietojen suojaa koskevan oikeuden välttämättömällä ja oikeasuhteisella rajoittamisella.
583    Unkari huomauttaa rikostietojen luovuttamisesta yleisen tietosuoja-asetuksen 86 artiklan nojalla, että käsiteltävässä asiassa ei ole kyse virallisen asiakirjan sisällön ilmaisemisesta tai paljastamisesta.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
584    Aluksi on huomautettava, että yleisen tietosuoja-asetuksen tavoite, sellaisena kuin se ilmenee sen 1 artiklasta ja sen johdanto-osan ensimmäisestä ja kymmenennestä perustelukappaleesta, on etenkin se, että turvataan luonnollisten henkilöiden perusoikeuksien ja ‑vapauksien ja erityisesti heidän yksityisyyttä koskevan oikeutensa korkeatasoinen suoja henkilötietojen käsittelyssä; tämä oikeus on vahvistettu perusoikeuskirjan 8 artiklan 1 kohdassa ja SEUT 16 artiklan 1 kohdassa (tuomio 9.1.2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
585    Tämän tavoitteen mukaisesti henkilötietojen käsittelyssä on etenkin noudatettava kyseisen asetuksen 5 artiklassa mainittuja henkilötietojen käsittelyä koskevia periaatteita, ja sen on täytettävä asetuksen 6 artiklassa luetellut lainmukaisuuden edellytykset (tuomio 9.1.2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
586    Yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että henkilötietoja on käsiteltävä lainmukaisesti, asianmukaisesti ja rekisteröidyn kannalta läpinäkyvästi.
587    Käsittelyn lainmukaisuuden edellytyksistä on huomautettava, että – kuten unionin tuomioistuin on todennut – yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistetaan tyhjentävä luettelo tilanteista, joissa henkilötietojen käsittelyn voidaan katsoa olevan lainmukaista. Jotta käsittelyn voidaan siis katsoa olevan oikeutettua, sen on kuuluttava johonkin näissä säännöksissä säädetyistä tapauksista (tuomio 9.1.2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
588    Kuten unionin tuomioistuin on todennut, silloin kun henkilötietojen käsittelyn voidaan todeta olevan tarpeen jonkin yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan b–f alakohdassa olevan oikeuttamisperusteen vuoksi, ei ole määritettävä, kuuluuko tämä käsittely myös jonkin muun oikeuttamisperusteen piiriin (tuomio 4.7.2023, Meta Platforms ym. (Yhteisöpalvelun yleiset käyttöehdot), C‑252/21, EU:C:2023:537, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
589    Tässä yhteydessä kyseisessä 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan b–f alakohdassa olevia oikeuttamisperusteita on tulkittava suppeasti, koska niiden perusteella ilman rekisteröidyn suostumusta suoritettavasta henkilötietojen käsittelystä voi tulla lainmukaista (tuomio 9.1.2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
590    Yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan mukaan käsittely voi olla lainmukaista myös, jos ja siltä osin kuin käsittely on tarpeen yleistä etua koskevan tai rekisterinpitäjälle kuuluvan julkisen vallan käyttämiseen liittyvän tehtävän suorittamiseksi.
591    On vielä todettava, että virallisten asiakirjojen julkisuuden osalta yleisen tietosuoja-asetuksen 86 artiklassa säädetään, että viranomaiset taikka julkis‑ tai yksityisoikeudelliset yhteisöt voivat luovuttaa yleisen edun vuoksi toteutetun tehtävän suorittamiseksi hallussaan olevien virallisten asiakirjojen sisältämiä henkilötietoja unionin oikeuden tai kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jotta voidaan sovittaa yhteen virallisten asiakirjojen julkisuus ja oikeus henkilötietojen suojaan.
592    Kyseistä artiklaa luettaessa on otettava huomioon ensinnäkin yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan neljäs perustelukappale, jossa todetaan erityisesti, että oikeus henkilötietojen suojaan ei ole absoluuttinen, ja toiseksi kyseisen asetuksen johdanto-osan 154 perustelukappale, josta muun ohella ilmenee, että virallisten asiakirjojen julkisuutta voidaan pitää yleisenä etuna (ks. vastaavasti tuomio 3.4.2025, Ministerstvo zdravotnictví (Oikeushenkilön edustajaa koskevat tiedot), C‑710/23, EU:C:2025:231, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
593    Nyt käsiteltävässä tapauksessa rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentissa säädetään, että rikosrekisterin pitäjä antaa kyseisen lain säännösten mukaisesti rikosrekisteriä koskevasta tietojärjestelmästä kyseisen momentin a kohdan mukaisesti oikeutetulle henkilölle suoran pääsyn tallennettuihin tietoihin; toimittaa sen b kohdan mukaisesti tiedot oikeutetulle henkilölle tätä koskevan pyynnön perusteella; vahvistaa sen c kohdan mukaisesti tiedot oikeutetun henkilön pyynnöstä ja asettaa sen d kohdan mukaisesti oikeutetun henkilön saataville sähköisesti tiedot henkilöistä, jotka ovat syyllistyneet lapsiin kohdistuviin seksuaalista vapautta tai sukupuolisiveellisyyttä loukkaaviin rikoksiin.
594    Kyseisen lain 67 §:n 1 momentin d alakohdassa erityisesti tarkoitettu rikostuomioita koskevien tietojen käsittely on omiaan kuulumaan yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan soveltamisalaan.
595    Rikostuomioihin ja rikoksiin liittyvien tietojen käsittelylle on kuitenkin asetettu lisärajoituksia yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklassa. Kyseisen artiklan mukaan mainittujen tietojen käsittely ”suoritetaan vain viranomaisen valvonnassa”, ellei sitä sallita ”unionin oikeudessa tai jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa säädetään asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi”. Täydellistä rekisteriä rikostuomioista saadaan pitää vain viranomaisen valvonnassa (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
596    Unionin tuomioistuin on jo katsonut, ettei yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa eikä kyseisen asetuksen 10 artiklassa kielletä yleisesti ja ehdottomasti sitä, että viranomaisella olisi toimivalta tai jopa pakko luovuttaa henkilötietoja henkilöille, jotka sitä pyytävät (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
597    Yleinen tietosuoja-asetus ei siten ole lähtökohtaisesti esteenä sille, että henkilötietoja asetetaan oikeutetun henkilön saataville silloin, kun tämä saataville asettaminen on tarpeen yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi tai julkisen vallan käyttämiseksi mainitun asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Näin on silloinkin, kun kyseessä olevat tiedot kuuluvat kyseisen 10 artiklan soveltamisalaan, kunhan lainsäädännössä, jossa tällainen saataville asettaminen sallitaan, säädetään asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
598    Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on siten tarkistettava, täyttääkö rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohta ja erityisesti kyseisessä säännöksessä tarkoitettu oikeutetun henkilön nimeäminen yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklassa säädetyt vaatimukset, tasapainottamalla keskenään yhtäältä kyseisen oikeutetun henkilön oikeus päästä mainittuihin tietoihin ja toisaalta perusoikeuskirjan 8 artiklassa vahvistettu oikeus henkilötietojen suojaan.
599    Tästä on huomautettava, etteivät yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskevat perusoikeudet ole ehdottomia oikeuksia, kuten yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, vaan ne on suhteutettava niiden tehtävään yhteiskunnassa ja saatettava tasapainoon muiden perusoikeuksien kanssa. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan rajoituksia voidaan siis tehdä, jos niistä säädetään lailla ja niissä kunnioitetaan perusoikeuksien keskeistä sisältöä sekä suhteellisuusperiaatetta. Viimeksi mainitun periaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan tehdä ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia. Rajoitukset on toteutettava täysin välttämättömän rajoissa, ja säännöstössä, joka merkitsee puuttumista, on säädettävä selvistä ja täsmällisistä asianomaisen toimenpiteen laajuutta ja soveltamista koskevista säännöistä (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
600    Perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdassa täsmennetään tältä osin, että henkilötietojen käsittelyn on muun muassa oltava asianmukaista ja sen on tapahduttava tiettyä tarkoitusta varten ja asianomaisen henkilön suostumuksella tai muun laissa säädetyn oikeuttavan perusteen nojalla.
601    Sen määrittämiseksi, onko rikostuomioita koskevien henkilötietojen asettaminen saataville tarpeen yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa tarkoitetun yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi tai julkisen vallan käyttämiseksi ja onko kansallisessa säännöstössä, jossa tällainen saataville asettaminen sallitaan, säädetty yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklassa tarkoitetuista asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi, on arvioitava erityisesti, kun otetaan huomioon tästä tietojen saataville asettamisesta aiheutuva puuttuminen yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskeviin perusoikeuksiin, onko se perusteltua ja erityisesti oikeasuhteista tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi (ks. analogisesti tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
602    Näihin oikeuksiin puuttumisen vakavuudesta unionin tuomioistuin on jo katsonut, että rikostuomioihin ja rikoksiin tai niihin liittyviin turvaamistoimenpiteisiin liittyvien tietojen käsittely voi kyseisten tietojen erityisen arkaluontoisuuden vuoksi merkitä erityisen vakavaa puuttumista yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskeviin perusoikeuksiin, jotka on taattu perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklassa. Koska tällaiset tiedot nimittäin koskevat käyttäytymistä, joka aiheuttaa yhteiskunnan paheksuntaa, tutustumisoikeuden myöntäminen näihin tietoihin on omiaan leimaamaan kyseistä henkilöä ja siten aiheuttamaan sen, että puututaan vakavasti hänen yksityis- tai työelämäänsä (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
603    Tämän tuomion 601 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella on todettava ensinnäkin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 348 kohdassa toteamin tavoin, että rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdalla tavoiteltu päämäärä eli alaikäisten suojelu ja alaikäisten vapauteen kohdistuvien rikosten tai alaikäisiin kohdistuvien tai heitä hyväksi käyttäen tehtyjen siveellisyysrikosten torjunta on tämän tuomion 599 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu unionin tunnustama yleisen edun mukainen päämäärä, joka voi olla perusteena yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiselle yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan nojalla.
604    Vaikka yleisen tietosuoja-asetuksen 86 artiklassa tarkoitettujen virallisten asiakirjojen, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa rikosrekisterilaissa tarkoitetun rikosrekisterijärjestelmän, johon rikostuomiot rekisteröidään, julkisuus on yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 154 perustelukappaleesta ilmenevin tavoin yleinen etu, joka voi oikeuttaa mainitunlaisiin asiakirjoihin sisältyvien henkilötietojen luovuttamisen, mainittu julkisuus on kuitenkin sovitettava yhteen yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskevien perusoikeuksien kanssa, kuten yleisen tietosuoja-asetuksen 86 artiklassa muuten nimenomaisesti edellytetään (tuomio 7.3.2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
605    Näin ollen on tarkistettava toiseksi, onko kyseisten tietojen asettaminen saataville rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdan nojalla yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan mukaisesti tarpeen kyseisen yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi eli onko tietojen asettaminen saataville ilmeisesti perusteltua ja etenkin oikeasuhteista.
606    Komissio katsoo, että rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa ei säädetä riittävistä takeista rekisteröityjen oikeuksille ja vapauksille siltä osin kuin on kyse heidän henkilötietoihinsa pääsyä koskevista edellytyksistä, koska kyseisessä säännöksessä ei täsmennetä selkeästi, ketkä henkilöt ovat oikeutettuja saamaan pääsyn rikosrekisteritietoihin.
607    Unkari kuitenkin katsoo, että nämä oikeutetut henkilöt määritellään kyseisessä säännöksessä riittävän täsmällisesti.
608    Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, oikeasuhteisuutta koskevan edellytyksen täyttämiseksi kansallisessa säännöstössä, jolla sallitaan pääsy henkilötietoihin, on säädettävä selvistä ja täsmällisistä kyseessä olevan toimenpiteen laajuutta ja soveltamista koskevista säännöistä, joissa asetetaan vähimmäisvaatimukset, jotta henkilöillä, joiden henkilötiedoista on kyse, on riittävät takeet, joiden avulla heidän henkilötietojaan voidaan tehokkaasti suojata väärinkäytön vaaroilta. Kyseisessä säännöstössä on erityisesti mainittava, missä olosuhteissa ja millä edellytyksin henkilötietojen käsittelyä koskeva toimenpide voidaan toteuttaa, jotta taataan, että puuttuminen rajoittuu täysin välttämättömään (ks. vastaavasti tuomio 2.3.2021, Prokuratuur (Sähköiseen viestintään liittyvien tietojen saannin edellytykset), C‑746/18, EU:C:2021:152, 48 kohta ja tuomio 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána ym., C‑140/20, EU:C:2022:258, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
609    Ensinnäkään ei voida katsoa, että rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa säädettäisiin tällaisista selkeistä ja täsmällisistä säännöistä. Etenkään kyseisessä säännöksessä tarkoitettua oikeutetun henkilön käsitettä, jolla viitataan henkilöihin, joilla on säännöksen nojalla oikeus pyytää pääsyä tietoihin, ei ole määritelty riittävän rajatulla tavalla rikosrekisterilaissa eikä myöskään Unkarin siviililaissa.
610    Kyseisiä lakeja ei nimittäin voida tulkita siten, että niissä rajattaisiin riittävän täsmällisesti henkilö, jota voidaan pitää rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa tarkoitettuna oikeutettuna henkilönä.
611    Rikosrekisterilain 75/B §:n 3 momentin a kohdan mukaan, luettuna Unkarin siviililain 8:1 §:n 1 momentin 2 kohdan valossa, tietojen asettamisen saataville voi saada aikaan täysi-ikäinen henkilö, joka kuuluu samaan perheeseen tai on vastuussa alaikäisen koulutuksesta, huollosta tai elatuksesta.
612    Kuten tämän tuomion 608 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, tällainen määritelmä ei täytä vaatimusta, jonka mukaan yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskeviin perusoikeuksiin puuttuminen on rajoitettava täysin välttämättömään, sillä rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdan nojalla tietoihin pääsyä koskevan pyynnön tekemiseen mahdollisesti oikeutettujen henkilöiden piiri on liian laaja varsinkin siltä osin kuin kyse on rikosrekisterilain 75/B §:n 3 momentin a kohdassa tarkoitetuista täysi-ikäisistä henkilöistä, jotka ovat vastuussa alaikäisen koulutuksesta, huollosta tai elatuksesta.
613    Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti korostanut ratkaisuehdotuksensa 354 kohdassa, on todettava, että rikostuomioihin ja rikoksiin liittyvän henkilötietojen käsittelyn, joka perustuu yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklaan, on oltava ennakoitavissa. Nyt käsiteltävässä tapauksessa tätä vaatimusta ei kuitenkaan ole noudatettu, kun otetaan huomioon tapa, jolla rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa tarkoitettu oikeutetun henkilön käsite määritellään sovellettavassa kansallisessa säännöstössä.
614    Toiseksi myöskään kyseisiin tietoihin pääsyn aineellisia edellytyksiä ei voida pitää riittävän täsmällisinä, jotta yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklan mukainen vaatimus ”asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi” täyttyisi siten, että suojatoimet täyttävät tarpeellisuuden ja oikeasuhteisuuden yleiset vaatimukset.
615    Nyt käsiteltävässä tapauksessa rikosrekisterilain 75/B §:n 3 momentin b kohdassa, luettuna yhdessä saman pykälän 1 momentin kanssa, säädetään mainittujen tietojen asettamisesta saataville silloin, kun niihin pääsy on tarpeen lasten suojelemiseksi sekä lasten vapauteen kohdistuvien rikosten taikka lapsiin kohdistuvien tai lapsia hyväksi käyttäen tehtyjen seksuaalirikosten torjumiseksi.
616    Näin ollen on todettava julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 357 kohdassa toteamin tavoin, että rikosrekisterilain 75/B §:n 3 momentin b kohdassa jätetään pelkästään tietoihin pääsyä pyytävän henkilön oman ilmoituksen perusteella hänen oman arviointinsa varaan, onko tietoihin pääsy tarpeellista ja oikeasuhteista, sen sijaan että tämä jätettäisiin rikosrekisteriin pääsyä valvovan toimivaltaisen viranomaisen ratkaistavaksi.
617    Kun otetaan huomioon rikostuomioihin liittyvien tietojen arkaluontoisuus ja sen rekisteröityjen yksityiselämän kunnioittamista ja henkilötietojen suojaa koskeviin perusoikeuksiin puuttumisen, joka kyseisten tietojen ilmaisemisesta aiheutuu, vakavuus, on katsottava, että tällaisella hakijan omalla ilmoituksella kyseisiin tietoihin pääsemistä koskevan pyynnön tarpeellisuudesta ei selvästikään pystytä rajoittamaan tätä perusoikeuksiin puuttumista siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä.
618    Näin ollen rikosrekisterilain 67 §:n 1 momentin d kohdassa, luettuna yhdessä saman lain 75/B §:n 3 momentin b kohdan kanssa, ei säädetä yleisen tietosuoja-asetuksen 10 artiklassa tarkoitetuista asianmukaisista suojatoimista rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi eikä sillä näin ollen voida oikeuttaa asianomaisista henkilöistä rikosrekisterissä olevien henkilötietojen käsittelyä sillä perusteella, että käsittely olisi yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa tarkoitetulla tavalla tarpeen yleistä etua koskevan tehtävän suorittamiseksi.
619    Kaiken edellä esitetyn perusteella on päädyttävä toteamaan, että neljäs kanneperuste on perusteltu.
IV     Oikeudenkäyntikulut
620    Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Unkari on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.
621    Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja unionin toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen Belgian kuningaskunnan, Tanskan kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Viron tasavallan, Irlannin, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Maltan tasavallan, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan, Slovenian tasavallan, Suomen tasavallan, Ruotsin kuningaskunnan ja Euroopan parlamentin on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (täysistunto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Unkari ei ole noudattanut tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) 3 artiklan 2 kohdan, palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 16 ja 19 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on lisännyt lasten suojelusta ja holhoustoimen hallinnosta 8.5.1997 annettuun vuoden 1997 lakiin nro XXXI (a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény) 6/A §:n.
2)      Unkari ei ole noudattanut audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/1808, 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan, direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan, direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on lisännyt kaupallisen mainonnan perusedellytyksistä ja tietyistä rajoituksista 28.6.2008 annettuun vuoden 2008 lakiin nro XLVIII (a gazdasági reklámtevékenység alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény) 8 §:n 1a momentin.
3)      Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2010/13 6 a artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on lisännyt mediapalveluista ja joukkoviestintävälineistä 31.12.2010 annettuun vuoden 2010 lakiin nro CLXXXV (a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény) 9 §:n 6 momentin ja säätänyt kyseisen lain 32 §:n 4a momentin.
4)      Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2010/13 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on muuttanut mediapalveluista ja joukkoviestintävälineistä annetun vuoden 2010 lain nro CLXXXV 179 §:n 2 momenttia.
5)      Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2006/123 16 ja 19 artiklan ja perusoikeuskirjan 1, 7, 11 ja 21 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on muuttanut kansallisesta julkisesta koulutuksesta 29.12.2011 annetun vuoden 2011 lain nro CXC (a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény) 9 §:n 12 momenttia.
6)      Unkari ei ole noudattanut SEU 2 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt lapsiin kohdistuvaan seksuaaliseen hyväksikäyttöön syyllistyneille rikoksentekijöille määrättävien seuraamusten ankaroittamisesta ja eräiden, lasten suojaamiseksi annettujen lakien muuttamisesta 15.6.2021 annetun vuoden 2021 lain nro LXXIX (pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény) säännökset, joilla lainsäädäntöön on tehty tämän tuomiolauselman 1–5 kohdassa mainitut muutokset.
7)      Unkari ei ole noudattanut luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) 10 artiklan ja perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on muuttanut rikosrekisteristä, Euroopan unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten Unkarin kansalaisille antamien tuomioiden rekisteristä sekä rikoksiin liittyvien ja poliisin hallussa olevien biometristen tietojen tallentamisesta 19.6.2009 annetun vuoden 2009 lain nro XLVII (a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény) 67 §:n 1 momentin a–d kohtaa.
8)      Unkari vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.
9)      Belgian kuningaskunta, Tanskan kuningaskunta, Saksan liittotasavalta, Viron tasavalta, Irlanti, Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Luxemburgin suurherttuakunta, Maltan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta, Portugalin tasavalta, Slovenian tasavalta, Suomen tasavalta, Ruotsin kuningaskunta ja Euroopan parlamentti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: unkari.