62022TJ0395
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kahdeksas jaosto)
29 päivänä toukokuuta 2024 (
*1
)
Talous- ja rahaliitto – Pankkiunioni – Luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten yhteinen kriisinratkaisumekanismi (SRM) – Yhteinen kriisinratkaisurahasto – Vakausmaksukauden 2022 ennakollisten vakausmaksujen laskemista koskeva kriisinratkaisuneuvoston päätös – Kriisinratkaisurahaston vuotuisen tavoitetason määrittäminen – Asetuksen (EU) N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädetty enimmäismäärä – SEUT 291 artiklan 2 kohta – Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohta – Täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/81 – Neuvostolle annettu täytäntöönpanovalta – Asianmukaisesti perustellut erityistapaukset – Täytäntöönpanovallan laajuus – Tuomion ajallisten vaikutusten rajoittaminen
Asiassa T‑395/22,
Hypo Vorarlberg Bank AG, kotipaikka Bregenz (Itävalta), edustajinaan asianajajat G. Eisenberger, A. Brenneis ja J. Holzmann,
kantajana,
vastaan
yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehinään J. Kerlin, C. Flynn, D. Ceran, T. Wittenberg ja K.-P. Wojcik, avustajinaan asianajajat B. Meyring ja T. Klupsch,
vastaajana,
jota tukevat
Euroopan parlamentti, asiamiehinään J. Etienne, G. Bartram ja M. Menegatti,
ja
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään J. Haunold, M. J. Bauerschmidt ja A. Westerhof Löfflerová,
väliintulijoina,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Kornezov sekä tuomarit G. De Baere, D. Petrlík (esittelevä tuomari), K. Kecsmár ja S. Kingston,
kirjaaja: hallintovirkamies S. Jund,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisen vaiheen,
ottaen huomioon 8.2.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Hypo Vorarlberg Bank AG vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavista ennakollisista vakausmaksuista 11.4.2022 tehdyn yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) päätöksen SRB/ES/SRF/2022/18 (jäljempänä riidanalainen päätös) siltä osin kuin se koskee kantajaa.
Asian tausta
2
Kantaja on Itävaltaan sijoittautunut luottolaitos.
3
Riidanalaisella päätöksellä kriisinratkaisuneuvosto vahvisti yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1) 70 artiklan 2 kohdan mukaisesti yhteiseen kriisinratkaisurahastoon (jäljempänä kriisinratkaisurahasto) vuodelta 2022 (jäljempänä vakausmaksukausi 2022) suoritettavat ennakolliset vakausmaksut (jäljempänä ennakolliset vakausmaksut), jotka kyseisen asetuksen 2 artiklan ja 67 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan kuuluvien laitosten (jäljempänä laitokset), kantaja mukaan luettuna, on maksettava.
4
Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) (rahoitusmarkkinoiden valvontaviranomainen, Itävalta) velvoitti asetuksen N:o 806/2014 3 artiklan 1 kohdan 3 alakohdassa tarkoitettuna kansallisena kriisinratkaisuviranomaisena 22.4.2022 päivätyllä perintäilmoituksella kantajan suorittamaan kriisinratkaisuneuvoston vakausmaksukaudelle 2022 vahvistaman ennakollisen vakausmaksunsa.
Riidanalainen päätös
5
Riidanalainen päätös koostuu varsinaisesta päätöstekstistä ja kolmesta liitteestä.
6
Riidanalaisen päätöksen tekstissä kuvaillaan kaikkiin laitoksiin sovellettavaa prosessia, jossa määritetään ennakolliset vakausmaksut vakausmaksukaudelle 2022.
7
Kriisinratkaisuneuvosto muistutti tässä tarkoituksessa riidanalaisen päätöksen 5 osassa ensinnäkin, että kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevien varojen on 1.1.2016 alkaneen kahdeksan vuotta kestävän alkuvaiheen (jäljempänä alkuvaihe) päättyessä saavutettava tavoitetaso (jäljempänä lopullinen tavoitetaso), joka on vähintään 1 prosentti kaikissa luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin (SRM) osallistuvissa jäsenvaltioissa (jäljempänä osallistuvat jäsenvaltiot) toimiluvan saaneiden kaikkien luottolaitosten suojattujen talletusten (jäljempänä suojatut talletukset) määrästä.
8
Tämän jälkeen kriisinratkaisuneuvosto määritti riidanalaisen päätöksen 5 osassa asetuksen N:o 806/2014 yhdenmukaisista soveltamisedellytyksistä yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen osalta 19.12.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 (EUVL 2015, L 15, s. 1) 4 artiklassa mainitun vuotuisen tavoitetason maksukaudelle 2022 (jäljempänä vuotuinen tavoitetaso). Kriisinratkaisuneuvosto täsmensi tässä yhteydessä ottaneensa huomioon asetuksen N:o 806/2014 täydentämisestä ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteiden sekä niiden olosuhteiden ja edellytysten osalta, joiden mukaisesti voidaan osittain tai kokonaan lykätä ylimääräisten jälkikäteen suoritettavien vakausmaksujen maksamista, 17.12.2015 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2017/747 (EUVL 2017, L 113, s. 2) 3 artiklassa tarkoitetut seikat.
9
Kriisinratkaisuneuvosto selitti lisäksi, että se oli vahvistanut vuotuisen tavoitetason olevan 1,6 prosentin kahdeksasosa kaikkien laitosten suojattujen talletusten määrästä vuonna 2021, sellaisena kuin kyseinen määrä oli saatu tulokseksi niiden tietojen perusteella, joita talletussuojajärjestelmät olivat toimittaneet Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin etukäteen suoritettavien rahoitusosuuksien osalta 21.10.2014 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 (EUVL 2015, L 11, s. 44) 16 artiklan mukaisesti.
10
Kriisinratkaisuneuvosto kuvaili riidanalaisen päätöksen 6 osassa menetelmää, jolla ennakolliset vakausmaksut lasketaan vakausmaksukaudelle 2022. Se täsmensi tältä osin kyseisen päätöksen johdanto-osan 74 perustelukappaleessa, että kyseisenä kautena 6,67 prosenttia ennakollisista vakausmaksuista oli laskettu ”kansallisen laitoskannan” eli kyseisen osallistuvan jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten toimittamien tietojen (jäljempänä kansallinen laitoskanta) perusteella luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190) 103 artiklan sekä delegoidun asetuksen 2015/63 4 artiklan mukaisesti. Loput ennakolliset vakausmaksut (93,33 prosenttia) laskettiin asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan sekä täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 4 artiklan mukaisesti ”pankkiunionin laitoskannan” pohjalta eli kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten toimittamien tietojen (jäljempänä unionin laitoskanta) perusteella.
11
Kriisinratkaisuneuvosto totesi lisäksi riidanalaisen päätöksen 6 osassa, että muiden laitosten kuin niiden, jotka suorittivat kiinteämääräisen maksun erityisten ominaispiirteidensä perusteella, oli suoritettava riskiprofiiliinsa mukautettu ennakollinen vakausmaksu, jonka se oli vahvistanut seuraavia päävaiheita noudattaen.
12
Ensimmäisessä vaiheessa kriisinratkaisuneuvosto laski asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdan mukaisesti kunkin laitoksen kiinteän vakausmaksun, joka perustuu laitoksen velkojen määrään, pois lukien omat varat ja suojatut talletukset (jäljempänä nettovelat), suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten nettovelkoihin (jäljempänä vuotuinen perusrahoitusosuus). Delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti kriisinratkaisuneuvosto vähensi tietyntyyppisiä velkoja kyseisen rahoitusosuuden määrittämisessä huomioon otettavista laitoksen nettoveloista.
13
Ennakollisten vakausmaksujen laskennan toisessa vaiheessa kriisinratkaisuneuvosto mukautti vuotuisen perusrahoitusosuuden asianomaisen laitoksen riskiprofiiliin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan b alakohdan mukaisesti.
14
Kriisinratkaisuneuvosto laski kunkin laitoksen ennakollisen vakausmaksun jakamalla vuotuisen tavoitetason kaikkien laitosten kesken käyttäen suhdelukua, joka perustui riskiprofiiliin mukautettuun vuotuiseen perusrahoitusosuuteen.
Asianosaisten vaatimukset
15
Kantaja vaatii lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen liitteineen kantajaa koskevilta osin
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
16
Kriisinratkaisuneuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen perusteettomana
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–
toissijaisesti siinä tapauksessa, että riidanalainen päätös kumotaan, pysyttää riidanalaisen päätöksen vaikutukset voimassa sen korvaamiseen asti tai vähintään kuuden kuukauden ajan ajankohdasta, jona tuomiosta tulee lainvoimainen.
17
Euroopan parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen siltä osin kuin se perustuu direktiiviä 2014/59 ja asetusta N:o 806/2014 koskeviin lainvastaisuusväitteisiin
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
18
Euroopan unionin neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
19
Kanteensa tueksi kantaja esittää kahdeksan kanneperustetta, joista
–
ensimmäinen perustuu SEU 1 artiklan toisen kohdan, SEUT 15, SEUT 296 ja SEUT 298 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 42 ja 47 artiklan rikkomiseen sen takia, ettei riidanalaista päätöstä annettu kokonaisuudessaan tiedoksi;
–
toinen perustuu siihen, että kriisinratkaisuneuvosto määritti vuotuisen tavoitetason suhteellisuusperiaatteen, direktiivin 2014/59 102 artiklan, asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 70 artiklan 2 kohdan sekä delegoidun asetuksen 2015/63 3 artiklan ja 4 artiklan 2 kohdan vastaisesti;
–
kolmas ja neljäs perustuvat SEUT 296 artiklan toisen kohdan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan c alakohdan rikkomiseen riidanalaisen päätöksen riittämättömien perustelujen vuoksi;
–
viides perustuu perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen sen vuoksi, ettei kuulluksi tulemista koskevaa oikeutta ole kunnioitettu;
–
kuudennessa esitetään delegoidun asetuksen 2015/63 4–7 ja 9 artiklan ja liitteen I lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu hyvää hallintoa koskevan oikeuden, tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen, perusoikeuskirjan 16, 17, 20 ja 21 artiklan rikkomiseen, suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen ja SEUT 290 artiklan rikkomiseen;
–
seitsemännessä esitetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1, 4 ja 5 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 291 artiklan 2 kohdan kanssa, rikkomiseen, ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu SEUT 291 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 296 artiklan toisen kohdan kanssa, rikkomiseen;
–
kahdeksannessa esitetään direktiivin 2014/59 ja asetuksen N:o 806/2014 lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu SEU 1 artiklan toisen kohdan, SEUT 15, SEUT 296 ja SEUT 298 artiklan ja perusoikeuskirjan 16, 17, 41, 42 ja 47 artiklan rikkomiseen, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen.
20
Ensimmäisenä on tutkittava seitsemäs kanneperuste.
Seitsemäs kanneperuste, jossa esitetään asetuksen N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 lainvastaisuutta koskeva väite
21
Seitsemännessä kanneperusteessaan kantaja esittää asetuksen N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 lainvastaisuutta koskevan väitteen. Kyseisessä kanneperusteessa on lähinnä kaksi osaa, joista ensimmäinen koskee sitä, ettei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1, 4 ja 5 kohdassa noudateta asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa ja SEUT 291 artiklan 2 kohdassa asetettuja täytäntöönpanovallan rajoja, ja toinen sitä, ettei asetuksessa N:o 806/2014 perustella, miksi sen 70 artiklan 7 kohdassa tarkoitettu täytäntöönpanovalta on päätetty antaa neuvostolle eikä Euroopan komissiolle, mikä on vastoin SEUT 291 artiklan 2 kohtaa.
22
Aluksi on tutkittava seitsemännen kanneperusteen toinen osa.
Seitsemännen kanneperusteen toinen osa, jossa esitetään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite
23
Kantaja väittää lähinnä, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdalla rikotaan, siltä osin kuin siinä annetaan täytäntöönpanovalta neuvostolle, SEUT 291 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä SEUT 296 artiklan toisen kohdan kanssa, koska kyseisessä asetuksessa ei selosteta syitä, joiden vuoksi tämä täytäntöönpanovallan antaminen on SEUT 291 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ”asianmukaisesti perusteltu tapaus”.
24
Kriisinratkaisuneuvoston, parlamentin ja neuvoston mukaan asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 114 perustelukappaleessa on riittävät perustelut siltä osin kuin on kyse edellä 23 kohdassa mainitusta täytäntöönpanovallan antamisesta neuvostolle.
25
Unionin yleinen tuomioistuin kehotti 18.12.2023 prosessinjohtotoimena ja istunnossa kriisinratkaisuneuvostoa, parlamenttia ja neuvostoa vielä täsmentämään huomautuksiaan siitä, missä määrin asetuksen N:o 806/2014 perustelut ovat riittäviä siltä osin kuin on kyse edellä 23 kohdassa mainitusta täytäntöönpanovallan antamisesta neuvostolle. Vastauksena tähän prosessinjohtotoimeen ja istunnossa esitettyihin kysymyksiin kriisinratkaisuneuvosto, parlamentti ja neuvosto toistivat väitteensä siitä, että kyseisen asetuksen johdanto-osan 114 perustelukappaleessa esitetyt perustelut ovat riittäviä.
26
SEUT 291 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että jos unionin oikeudellisesti velvoittavat säädökset edellyttävät yhdenmukaista täytäntöönpanoa, kyseisillä säädöksillä siirretään täytäntöönpanovaltaa komissiolle tai, ”tietyissä asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa” ja SEU 24 ja SEU 26 artiklassa määrätyissä tapauksissa, neuvostolle.
27
Oikeuskäytännössä on todettu täsmällisemmin tästä edellytyksestä, jonka mukaan tällaisen täytäntöönpanovallan antaminen neuvostolle on perusteltava asianmukaisesti, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan mukaan on perusteltava yksityiskohtaisesti, miksi kyseiselle toimielimelle annetaan tehtäväksi toteuttaa toimenpiteitä, joilla pannaan täytäntöön unionin oikeudellisesti velvoittava säädös (ks. tuomio 28.2.2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
Perustoimen antajan on perusteltava täytäntöön pantavan perustoimen luonteen ja sisällön mukaan asianmukaisesti poikkeus säännöstä, jonka mukaan täytäntöönpanotoimivallan käyttäminen kuuluu yleensä komissiolle (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29
Käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa annetaan neuvostolle SEUT 291 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu täytäntöönpanovalta valtuuttamalla se hyväksymään komission direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan mukaisesti antamien delegoitujen säädösten muodostamassa kehyksessä täytäntöönpanosäädöksiä kyseisen asetuksen 70 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan täytäntöönpanoedellytysten määrittämiseksi erityisesti siltä osin kuin on kyse yksilöllisten vakausmaksujen laskennassa käytettävän menetelmän soveltamisesta ja käytännön menettelyistä, joilla laitoksille yksilöidään delegoiduissa säädöksissä määritetyt riskitekijät (jäljempänä kyseinen täytäntöönpanovalta).
30
SEUT 291 artiklan 2 kohdassa määrätyistä kahdesta tapauksesta, joissa täytäntöönpanovalta voidaan antaa neuvostolle, on todettava, ettei kyseinen täytäntöönpanovalta kuulu SEU 24 ja SEU 26 artiklassa määrättyihin tapauksiin. Unionin lainsäätäjän asiana oli näin ollen perustella yksityiskohtaisesti ja asetuksen N:o 806/2014 luonteen ja sisällön perusteella, miksi täytäntöönpanovallan antaminen neuvostolle oli SEUT 291 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu asianmukaisesti perusteltu tapaus.
31
Tältä osin kriisinratkaisuneuvosto, parlamentti ja neuvosto väittävät, että asetuksessa N:o 806/2014 täytäntöönpanovallan antamista neuvostolle perustellaan sen johdanto-osan 114 perustelukappaleessa, jossa todetaan seuraavaa:
”Neuvoston olisi direktiivin 2014/59 – – nojalla hyväksyttyjen delegoitujen säädösten muodostamassa kehyksessä hyväksyttävä täytäntöönpanosäädöksiä, joissa määritetään, miten kriisinratkaisurahastoon maksettavien yksittäisten vakausmaksujen laskentamenetelmää sovelletaan, sekä yksityiskohtaiset tekniset säännöt kiinteän vakausmaksun ja riskiprofiiliin mukautetun vakausmaksun laskemiseksi. Tällä menetelmällä olisi varmistettava, että yksittäisten vakausmaksujen laskentakaavan kiinteät ja riskiprofiiliin mukautetut osat lasketaan tavalla, joka on yhdenmukainen kriisinratkaisun periaatteiden ja direktiivin 2014/59 – – 103 artiklan 7 kohdan nojalla annettujen delegoitujen säädösten kanssa. Menetelmässä olisi otettava huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.”
32
Ensinnäkin on todettava, ettei mainitussa perustelukappaleessa lainkaan perustella sitä, miksi unionin lainsäätäjä on päättänyt antaa kyseisen täytäntöönpanovallan neuvostolle. Siinä mainitaan vain hyväksyttävien täytäntöönpanosäädösten tarkoitus ja sisältö sekä päätös antaa neuvostolle toimivalta hyväksyä kyseisiä säädöksiä, muttei viitata sanallakaan syihin, joiden vuoksi tähän tarkoitettu täytäntöönpanovalta annettiin nimenomaan neuvostolle eikä komissiolle.
33
Nämä syyt eivät johdu etenkään kyseisen perustelukappaleen toisessa virkkeessä mainitusta tarpeesta varmistaa, että asetuksen N:o 806/2014 täytäntöönpanosäädökset ovat yhdenmukaisia direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan nojalla hyväksyttyjen delegoitujen säädösten kanssa. Tällainen yhdenmukaisuuden varmistamisen tarve ei nimittäin itsessään selitä syitä, joiden vuoksi nimenomaan neuvoston eikä komission on varmistettava tämä yhdenmukaisuus. Näin on etenkin siksi, että tällainen tarve on hyvin luonteenomaista täytäntöönpanovallan käyttämiselle riippumatta siitä, kenellä kyseinen valta on ja antaako delegoidut säädökset komissio eikä neuvosto.
34
Asetukseen N:o 806/2014 ei sisälly myöskään muita perusteluja, joista ilmenisivät ne erityiset syyt, jotka oikeuttivat kyseisen täytäntöönpanovallan antamisen neuvostolle. Kriisinratkaisuneuvosto, parlamentti ja neuvosto eivät myöskään ole vedonneet tällaisten perustelujen olemassaoloon kirjelmissään eivätkä istunnossa käydyissä keskusteluissa, vaan ne ovat vain viitanneet kyseisen asetuksen johdanto-osan 114 perustelukappaleeseen.
35
Kuten neuvosto itse korostaa, asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 24 perustelukappaleeseen ei sisälly tällaisia perusteluja, koska siinä on tarkoitus perustella kyseisen asetuksen 18 artiklan 7 kohdan mukaisen täytäntöönpanovallan antamista neuvostolle kriisinratkaisumenettelyä varten eikä sen 70 artiklan 7 kohdan mukaisen täytäntöönpanovallan, josta nyt käsiteltävässä asiassa on kyse, antamista neuvostolle.
36
Todellisuudessa asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 24 perustelukappale vain osoittaa, ettei päätöstä antaa kyseinen täytäntöönpanovalta neuvostolle ole perusteltu, sillä siinä todetaan, että ”kun otetaan huomioon kriisinratkaisupäätösten huomattava vaikutus jäsenvaltioiden rahoitusvakauteen ja unioniin sinänsä samoin kuin jäsenvaltioiden finanssipoliittiseen määräysvaltaan, on tärkeää, että neuvostolle siirretään täytäntöönpanovalta, joka koskee tiettyjen kriisinratkaisua koskevien päätösten tekemistä”. Kyseisen asetuksen johdanto-osan 114 perustelukappaleesta, johon kriisinratkaisuneuvosto, parlamentti ja neuvosto tukeutuvat, puuttuvat tämänkaltaiset perustelut sille, miksi kyseinen täytäntöönpanovalta annettiin neuvostolle.
37
Vaikka kyseisen täytäntöönpanovallan antamista neuvostolle voitaisiin tietyissä olosuhteissa perustella sillä asiayhteydellä, jossa se annettiin (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 60–65 kohta), yhtäältä on todettava, etteivät kriisinratkaisuneuvosto, parlamentti ja neuvosto ole vedonneet kirjelmissään eivätkä istunnossa käydyissä keskusteluissa mihinkään siitä asiayhteydestä, jossa asetus N:o 806/2014 annettiin, johtuvaan konkreettiseen seikkaan, josta voisivat ilmetä syyt, joiden perusteella kyseinen täytäntöönpanovalta annettiin neuvostolle eikä komissiolle.
38
Toisaalta, toisin kuin 16.7.2014 annettuun tuomioon National Iranian Oil Company v. neuvosto (T‑578/12, ei julkaistu, EU:T:2014:678) johtaneessa asiassa, johon neuvosto vetoaa, käsiteltävässä asiassa asetukseen N:o 806/2014 tai muuhun unionin lainsäädäntöön ei sisälly mitään perusteluja, joista ilmenisi, että kyseisen täytäntöönpanovallan antaminen neuvostolle oikeutettiin erityisellä tehtävällä, joka kyseisellä toimielimellä on ennakollisten vakausmaksujen laskennan alalla (tuomio 16.7.2014, National Iranian Oil Company v. neuvosto, T‑578/12, ei julkaistu, EU:T:2014:678, 77–82 kohta, pysytetty muutoksenhakumenettelyssä 1.3.2016 annetulla tuomiolla National Iranian Oil Company v. neuvosto, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 60–65 kohta).
39
Tältä osin on täsmennettävä, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 johdanto-osan 14 ja 15 perustelukappaleessa esitettyihin perusteluihin, jotka koskevat kriisinratkaisurahaston vaiheittaista yhdistämistä, sellaisena kuin siitä määrätään vakausmaksujen siirrosta yhteiseen kriisinratkaisurahastoon ja rahasto-osuuksien yhdistämisestä Brysselissä 21.5.2014 tehdyssä hallitustenvälisessä sopimuksessa (jäljempänä 21.5.2014 tehty sopimus), ei voida vedota sen perustelemiseksi, että kyseinen täytäntöönpanovalta annettiin neuvostolle. Koska velvollisuus perustella päätös täytäntöönpanovallan antamisesta neuvostolle on nimittäin täytäntöön pantavan perustoimen antajalla, tässä tapauksessa parlamentilla ja neuvostolla tavallisen lainsäätämisjärjestyksen yhteydessä, neuvoston asiana ei ole itse perustella taannehtivasti kyseisen toimivallan antamista siinä yhteydessä, kun se antaa myöhemmän täytäntöönpanosäädöksen.
40
Vaikka oletettaisiin, että 21.5.2014 tehty sopimus, johon asetuksen N:o 806/2014 1, 67 ja 77 artiklassa viitataan, on mahdollista ottaa huomioon perusteltaessa sitä, että kyseinen toimivalta annettiin neuvostolle, on riittävää todeta, ettei kyseinen sopimus sinänsä koske ennakollisten vakausmaksujen laskemista eikä se näin ollen sisällä seikkoja, jotka osoittaisivat, että neuvostolla on erityinen tehtävä kyseisten vakausmaksujen laskennan alalla. Kriisinratkaisuneuvosto sen enempää kuin parlamentti ja neuvostokaan eivät ole viitanneet kirjelmissään eivätkä istunnossa kyseiseen sopimukseen seikkana, jolla voidaan osoittaa tällainen erityinen tehtävä.
41
Neuvosto ei myöskään voi väittää, kuten se teki istunnossa, että unionin lainsäätäjän päätös antaa sille kyseinen täytäntöönpanovalta perustui ”poliittisiin syihin”. Yhtäältä tämä perustelu ei käy ilmi asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 114 perustelukappaleesta sen enempää kuin sen muistakaan johdanto-osan perustelukappaleista tai säännöksistä. Toisaalta tämä perustelu ei yleisluonteisuutensa takia täytä edellä 27 ja 28 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvia vaatimuksia, koska se ei ole yksityiskohtainen eikä liity asetuksen N:o 806/2014 luonteeseen tai sisältöön.
42
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että asetuksessa N:o 806/2014 ei ole mitenkään perusteltu kyseisen täytäntöönpanovallan antamista neuvostolle.
43
Näin ollen lainvastaisuusväite on hyväksyttävä ja todettava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohtaa ei sovelleta käsiteltävään asiaan SEUT 277 artiklan nojalla. Tästä seuraa, että myöskään neuvoston kyseisen säännöksen perusteella antamaa täytäntöönpanoasetusta 2015/81, jonka soveltamistoimi riidanalainen päätös on, ei sovelleta käsiteltävään asiaan.
44
Hyvän oikeudenkäytön varmistamiseksi on kuitenkin tutkittava myös seitsemännen kanneperusteen ensimmäinen osa siltä osin kuin siinä esitetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite, ja toinen kanneperuste, joka koskee vuotuisen tavoitetason määrittämistä.
Seitsemännen kanneperusteen ensimmäinen osa siltä osin kuin siinä esitetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite
45
Kantaja väittää, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan nojalla annetulla täytäntöönpanosäädöksellä voidaan ainoastaan täsmentää unionin lainsäätäjän määrittelemää sääntelykehystä eikä sillä voida muuttaa eikä täydentää kyseistä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyä toimea silloinkaan, kun kyse on sen muista kuin keskeisistä osista. Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdalla ei kuitenkaan pelkästään täsmennetä asetuksen N:o 806/2014 sisältöä, vaan sillä täydennetään kyseistä asetusta muuttamalla tällä käyttöön otettua ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmää.
46
Kriisinratkaisuneuvosto ja neuvosto kiistävät kantajan perustelut. Niiden mukaan erityisesti täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 johdanto-osan 14 ja 15 perustelukappaleesta ilmenee, että sen 8 artiklan 1 kohdalla ainoastaan mukautetaan asetuksessa N:o 806/2014 määriteltyä kehystä ja ettei sillä muuteta eikä täydennetä viimeksi mainittua asetusta. Kriisinratkaisuneuvoston ja neuvoston mukaan täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdalla pyritään varmistamaan direktiivin 2014/59 103 artiklan ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan säännösten yhdenmukainen soveltaminen, jotta vältetään jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välisiä vääristymiä. Kriisinratkaisuneuvoston ja neuvoston mukaan nämät vääristymät ovat aiheutuneet asetuksessa N:o 806/2014 käyttöön otetulla menetelmällä vahvistetun ennakollisten vakausmaksujen määrän ja sen vakausmaksujen määrän, jonka kyseiset laitokset ovat joutuneet maksamaan direktiivin 2014/59 kansallisten täytäntöönpanosäännösten nojalla, välisestä huomattavasta erosta. Kriisinratkaisuneuvoston mukaan tällaisia vääristymiä voi syntyä myös yhtäältä asetuksen N:o 806/2014 mukaisesti vahvistettujen ennakollisten vakausmaksujen ja toisaalta kriisinratkaisun rahoituksen, jota kyseisille laitoksille voidaan myöntää alkuvaiheen aikana kriisinratkaisurahaston vaiheittaista yhdistämistä koskevien sääntöjen nojalla, välisestä erosta, kuten täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 johdanto-osan 13 ja 14 perustelukappaleesta ilmenee.
47
Tältä osin on muistutettava, että täytäntöönpanoasetus 2015/81 perustuu asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohtaan, jossa neuvosto valtuutetaan hyväksymään täytäntöönpanosäädöksiä kyseisen asetuksen 70 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan täytäntöönpanoedellytysten määrittämiseksi, ja että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa sovelletaan SEUT 291 artiklan 2 kohtaa (ks. edellä 29 kohta).
48
Neuvostolle annetulla täytäntöönpanovallalla on näin ollen sekä SEUT 291 artiklan 2 kohdan että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdan mukaiset rajat (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 22.3.2023, Tazzetti v. komissio, T‑825/19 ja T‑826/19, EU:T:2023:148, 155 kohta).
49
SEUT 291 artiklan 2 kohdasta johtuvan täytäntöönpanovallan rajoista on todettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseiseen täytäntöönpanovaltaan kuuluu pääasiallisesti toimivalta toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat tarpeellisia tai hyödyllisiä sen lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen, jonka perusteella ne on toteutettu, säännösten yhdenmukaisen täytäntöönpanon kannalta, ja joilla ainoastaan täsmennetään näiden säännösten sisältöä kyseisen toimen keskeisten yleistavoitteiden mukaisesti eikä niillä muuteta tai täydennetä kyseistä toimea silloinkaan, kun kyse on sen muista kuin keskeisistä osista (tuomio 28.2.2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 49 kohta).
50
Erityisesti on katsottava, että täytäntöönpanotoimenpiteellä ainoastaan täsmennetään kyseisen lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen säännöksiä silloin, kun sen tarkoituksena on ainoastaan yleisesti tai tietyissä erityistapauksissa selventää näiden säännösten soveltamisalaa tai määrittää niiden soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, kuitenkin sillä edellytyksellä, että kyseisellä toimenpiteellä vältetään täten kaikki ristiriidat kyseisten säännösten tavoitteiden kanssa eikä sillä mitenkään muuteta kyseisen toimen normatiivista sisältöä tai sen soveltamisalaa (tuomio 28.2.2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 50 kohta).
51
Näin ollen sen määrittämiseksi, noudattiko neuvosto sille SEUT 291 artiklan 2 kohdan nojalla lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyllä toimella annetun täytäntöönpanovallan rajoja, kun se antoi täytäntöönpanotoimenpiteen, on tutkittava ensimmäiseksi, onko kyseinen toimenpide lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen ja erityisesti sen säännöksen, jota mainittu täytäntöönpanotoimenpide koskee, keskeisten yleistavoitteiden mukainen, ja toiseksi, onko se tarpeellinen tai hyödyllinen kyseisen säännöksen yhdenmukaisen täytäntöönpanon kannalta, sekä kolmanneksi, ettei sillä täydennetä eikä muuteta kyseistä säännöstä millään tavoin (tuomio 28.2.2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 51 kohta).
52
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei väitä, ettei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa oteta huomioon edellä 51 kohdassa mainittua ensimmäistä ja toista edellytystä. Sitä vastoin se väittää, ettei kyseinen säännös täytä siinä mainittua kolmatta edellytystä, sillä kyseisessä säännöksessä ei pelkästään täsmennetä asetuksen N:o 806/2014 sisältöä vaan täydennetään sitä. Näin ollen on arvioitava, täyttääkö täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohta tämän kolmannen edellytyksen.
53
Kyseisen arvioinnin laajuudesta on todettava, ettei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan säännöksillä ole tarkoitus määritellä asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdan, joka koskee peruuttamattomia maksusitoumuksia, täytäntöönpanon edellytyksiä, joten käsiteltävän lainvastaisuusväitteen tarkastelu on rajattava ainoastaan kysymykseen siitä, ylittikö neuvosto sille asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 ja 2 kohdan täytäntöön panemiseksi annetun täytäntöönpanovallan rajat, kun se antoi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan.
54
Näin ollen on tutkittava, onko niin, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa pelkästään täsmennetään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 ja 2 kohdan sisältöä, vai täydennetäänkö sillä kyseistä säännöstä, kuten kantaja väittää.
55
Ensinnäkin on todettava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan kunkin laitoksen vakausmaksu on sama kuin sen nettovelkojen määrä suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten nettovelkojen kokonaismäärään.
56
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan a ja b alakohdassa säädetään, että kunkin laitoksen ennakollisen vakausmaksun laskenta perustuu kahteen osatekijään eli yhtäältä vuotuiseen perusrahoitusosuuteen, joka perustuu laitoksen nettovelkojen määrään suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden laitosten nettovelkojen kokonaismäärään, ja toisaalta riskiprofiiliin mukautettuun vakausmaksuun, joka perustuu direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa säädettyihin perusteisiin ja jossa otetaan huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.
57
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kriisinratkaisuneuvosto laskee jokaista vakausmaksukautta varten – – kullekin laitokselle vuotuisen vakausmaksun kriisinratkaisurahaston vuotuisen tavoitetason perusteella. Vuotuinen tavoitetaso vahvistetaan asetuksen – – N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa ja 70 artiklassa tarkoitetun kriisinratkaisurahaston tavoitetason perusteella ja delegoidussa asetuksessa – – 2015/63 säädetyn menetelmän mukaisesti.”
58
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan, jonka otsikko on ”Alkuvaiheen erityiset mukautukset”, 1 kohdassa säädetään, että poiketen siitä, mitä mainitun asetuksen 4 artiklassa säädetään, laitosten ennakolliset vakausmaksut lasketaan alkuvaiheen aikana ”mukautettua menetelmää” noudattaen. Kyseisessä säännöksessä määritetään kahdeksan vuoden alkuvaiheen ensimmäisten seitsemän vuoden osalta se osuus ennakollisesta vakausmaksusta, joka lasketaan kansallisen laitoskannan eli direktiivin 2014/59 103 artiklan ja delegoidun asetuksen 2015/63 4 artiklan perusteella, ja se osuus kyseisestä maksusta, joka lasketaan unionin laitoskannan eli asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 4 artiklan perusteella.
59
Tältä osin täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa säädetään lähinnä, että kansallisen laitoskannan perusteella laskettava osuus ennakollisista vakausmaksuista pienenee ja unionin laitoskannan perusteella laskettava osuus vastaavasti suurenee vuosi vuodelta.
60
Erityisesti käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan vakausmaksukauden 2022 osalta täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan g alakohdassa säädetään konkreettisesti, että ”poiketen siitä, mitä [täytäntöönpanoasetuksen 2015/81] 4 artiklassa säädetään”, laitokset maksavat vuotuiset vakausmaksut siten, että ”6,67 prosenttia maksusta lasketaan direktiivin 2014/59 – – 103 artiklan ja delegoidun asetuksen – – 2015/63 4 artiklan mukaisesti ja 93,33 prosenttia maksusta lasketaan asetuksen – – N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan ja [täytäntöönpanoasetuksen 2015/81] 4 artiklan mukaisesti”.
61
Tältä osin on todettava, että yhtäältä jo asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdan sanamuodosta ilmenee, että kyseisessä säännöksessä vahvistettu laitosten vuotuisen perusrahoitusosuuden laskentamenetelmä perustuu laitoksen nettovelkojen määrään suhteessa ”kaikkien [osallistuvien jäsenvaltioiden] alueella” toimiluvan saaneiden laitosten nettovelkojen kokonaismäärään. Kyseisten asetuksen N:o 806/2014 säännösten mukaan kunkin laitoksen ennakollisen vakausmaksun laskennassa otetaan huomioon kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten tiedot ainakin siltä osin kuin on kyse kyseisen vakausmaksun ensimmäisestä osatekijästä eli vuotuisesta perusrahoitusosuudesta.
62
Toisaalta kyseisten säännösten mukaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa vahvistettua laskentamenetelmää ja erityisesti kyseisessä menetelmässä huomioon otettavien perustietojen määrittämistä koskevaa sääntöä on sovellettava kaikilta osin kunakin alkuvaiheen vuotena, joista yksi on vakausmaksukausi 2022.
63
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa käyttöön otetun ”mukautetun menetelmän” tarkoituksena on varmistaa, että osa ennakollisista vakausmaksuista lasketaan lähes koko alkuvaiheen ajan eri perustietojen perusteella kuin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa on määritetty.
64
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä direktiivin 2014/59 103 artiklan kanssa, mukaan osaa kyseisen vakausmaksukauden ennakollisista vakausmaksuista laskettaessa otetaan siis huomioon ainoastaan kyseisen osallistuvan jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten toimittamat tiedot ja jätetään muiden osallistuvien jäsenvaltioiden alueilla toimiluvan saaneiden laitosten toimittamat tiedot huomiotta, kun taas asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa vahvistetussa laskentamenetelmässä vuotuista perusrahoitusosuutta laskettaessa otetaan nimenomaisesti huomioon myös muiden osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden laitosten tiedot.
65
Tästä seuraa, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdalla muutetaan ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmää, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa, ja erityisesti siltä osin kuin on kyse kyseisen menetelmän ensimmäisestä osatekijästä, joka koskee vuotuisen perusrahoitusosuuden laskentaa, koska sillä muutetaan perustietoja, jotka on otettava huomioon sovellettaessa kyseistä menetelmää, ja siten tämän menetelmän koko perustaa.
66
Tästä seuraa, kuten neuvosto myönsi istunnossa, että kantajan kaltaisten laitosten ennakollisten vakausmaksujen määrät, jotka lasketaan täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa käyttöön otetun ”mukautetun menetelmän” mukaisesti, poikkeavat väistämättä siitä, mitä ne olisivat, jos ne laskettaisiin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa käyttöön otetun menetelmän mukaisesti.
67
Edellä 65 kohdassa mainitun muutoksen laajuutta vahvistaa se, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa poiketaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetystä menetelmästä seitsemänä alkuvaiheen kahdeksasta vuodesta, joten mainitulta menetelmältä viedään sen tehokas vaikutus lähes koko tämän vaiheen ajaksi.
68
Toiseksi, kuten asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdasta ilmenee, neuvostolla on toki toimivalta panna täytäntöön kyseisen asetuksen 70 artiklan 2 kohta, jonka toisen alakohdan b alakohdassa säädetään, että riskiprofiiliin mukautetun vakausmaksun on perustuttava direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa säädettyihin periaatteisiin ja että siinä on otettava huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.
69
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan tavoite estää jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät, sellaisina kuin ne kuvattiin edellä 46 kohdassa, liittyy kysymykseen siitä, onko kyseessä oleva täytäntöönpanosäädös lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen keskeisten yleistavoitteiden mukainen ja onko se tarpeellinen tai hyödyllinen mainitun toimen yhdenmukaisen täytäntöönpanon kannalta. Tämä kysymys koskee siten edellä 51 kohdassa mainittua ensimmäistä ja toista edellytystä ja sen määrittämistä, onko neuvosto kyseisen täytäntöönpanotoimenpiteen hyväksyessään noudattanut sille SEUT 291 artiklan 2 kohdan mukaisesti lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyllä toimella annetun täytäntöönpanovallan rajoja. Kuten edellä 52 kohdassa muistutettiin, kantaja ei väitä, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa ei oteta huomioon näitä edellytyksiä siltä osin kuin sillä pyritään estämään jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät, vaan se väittää, että sillä täydennetään lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen normatiivista sisältöä eikä näin ollen oteta huomioon edellä 51 kohdassa mainittua kolmatta edellytystä.
70
Edellä 51 kohdassa mainitusta kolmannesta edellytyksestä on todettava, että edellä 49 ja 50 kohdassa esiin tuoduista seikoista seuraa, että silloin, kun kyseinen toimielin hyväksyy täytäntöönpanotoimenpiteitä SEUT 291 artiklan 2 kohdan perusteella, sen on ainoastaan täsmennettävä perustoimea muuttamatta sen normatiivista sisältöä. Vaikka siis oletettaisiin, että neuvosto pyrki täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdalla estämään jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät, se oli silti velvollinen noudattamaan sille annetun täytäntöönpanovallan rajoja ja ainoastaan täsmentämään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa säädettyä ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmää ja olemaan muuttamatta kyseisten säännösten normatiivista sisältöä tämän menetelmän osalta.
71
Käsiteltävässä asiassa, kuten edellä 55–67 kohdasta ilmenee, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdasta ilmenevällä ”mukautetulla menetelmällä” muutetaan ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmää, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa. Näin ollen kyseisen menetelmän käyttöönottoa ei voida perustella hyväksyttävällä tavoitteella estää jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät.
72
Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjän tavoitetta, sellaisena kuin se ilmaistaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan b alakohdassa, estää jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät ei voida ymmärtää siten, että sillä valtuutetaan neuvosto muuttamaan täytäntöönpanotoimella vakausmaksujen laskentamenetelmän koko perustaa, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa kyseisen asetuksen 70 artiklan 1 kohdasta ja 2 kohdan toisen alakohdan a alakohdasta.
73
Kolmanneksi siltä osin kuin kriisinratkaisuneuvosto ja neuvosto vetoavat erityisesti tarpeeseen varmistaa direktiivin 2014/59 103 artiklan ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan säännösten yhdenmukainen soveltaminen, jotta alkuvaiheen aikana voidaan siirtyä direktiivissä 2014/59 säädetystä laskentamenetelmästä asetuksessa N:o 806/2014 säädettyyn menetelmään, on muistutettava, että ennakollisten vakausmaksujen, joilla rahoitetaan kriisinratkaisurahastoa ja joita kantajan kaltaisten asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan kuuluvien laitosten on maksettava, laskentaan sovelletaan kyseisen asetuksen 70 artiklaa eikä direktiivin 2014/59 103 artiklaa, joka koskee kansallisiin kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin ohjattavia ennakollisia vakausmaksuja.
74
Neuvosto myönsi istunnossa, että jollei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohtaa olisi annettu, kantajan kaltaisten laitosten ennakolliset vakausmaksut vakausmaksukaudelle 2022 olisi pitänyt laskea pelkästään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn menetelmän perusteella ja siten ottamalla huomioon kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten tiedot.
75
Pitää paikkansa, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan b alakohdan mukaan kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen riskiprofiiliin mukautettujen vakausmaksujen on perustuttava ”direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa säädettyihin perusteisiin”. Lisäksi kyseisen asetuksen 70 artiklan 7 kohdasta ilmenee, että neuvosto hyväksyy täytäntöönpanosäädöksiä komission direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan mukaisesti antamien ”delegoitujen säädösten”, joissa täsmennetään käsitettä vakausmaksujen mukauttamisesta laitosten riskiprofiiliin, ”muodostamassa kehyksessä”. Näissä asetuksen N:o 806/2014 säännöksissä kuitenkin viitataan ainoastaan direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa mainittuun käsitteeseen ennakollisten vakausmaksujen mukauttamisesta riskiprofiiliin. Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 ja 7 kohdassa ei siten viitata erityisesti kyseisen direktiivin 103 artiklan 2 kohtaan eikä kyseisen direktiivin 103 artiklan 2 kohdassa käyttöön otettuun vakausmaksujen laskentamenetelmään, jossa otetaan huomioon ainoastaan asianomaisen jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten tiedot.
76
Tästä seuraa, että vaikka neuvosto oli täytäntöönpanoasetusta 2015/81 antaessaan velvollinen ottamaan huomioon direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa mainitun käsitteen vakausmaksujen mukauttamisesta riskiprofiiliin ja komission tämän käsitteen täsmentämiseksi kyseisen asetuksen nojalla antamat delegoidut säädökset, asetuksen N:o 806/2014 70 artiklasta sen enempää kuin direktiivin 2014/59 103 artiklasta ja delegoiduista säädöksistäkään ei ilmene, että neuvostolla oli toimivalta ottaa kyseisellä täytäntöönpanoasetuksella käyttöön mukautettu laskentamenetelmä, jonka yhteydessä osa vuotuisesta perusrahoitusosuudesta laskettiin kansallinen laitoskannan eli direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdassa määriteltyjen perustietojen perusteella.
77
Neljänneksi on todettava, ettei missään asetuksen N:o 806/2014 eikä myöskään direktiivin 2014/59 säännöksessä säädetä eikä valtuuteta neuvostoa ottamaan käyttöön sellaista ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmää, joka pohjautuu kansallinen laitoskantaan perustuvan laskentamenetelmän asteittaiseen käytöstä poistamiseen ja sen vaiheittaiseen korvaamiseen unionin laitoskantaan perustuvalla menetelmällä.
78
Vaikka siis neuvosto saattoi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohtaa antaessaan pyrkiä hyväksyttävään tavoitteeseen estää jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden väliset vääristymät ja vaikkei ole poissuljettua, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdassa säädetty ennakollisten vakausmaksujen mukautettu laskentamenetelmä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi, oli kuitenkin unionin lainsäätäjän asiana säätää mahdollisesta kansalliseen laitoskantaan perustuvan laskentamenetelmän asteittaisesta poistamisesta ja sen vaiheittaisesta korvaamisesta unionin laitoskantaan perustuvalla menetelmällä sekä tarvittaessa valtuuttaa neuvosto täsmentämään sen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt täytäntöönpanosäädöksellä. Neuvosto ei siten voinut unionin lainsäätäjän sijasta säätää tällaisesta siirtymästä täytäntöönpanosäädöksellä ylittämättä sille annetun täytäntöönpanovallan rajoja.
79
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa ja missään muussakaan kyseisen asetuksen säännöksessä ei myöskään valtuuteta neuvostoa antamaan täytäntöönpanosäädöksiä, joiden tarkoituksena on pienentää eroa yhtäältä kyseisen asetuksen mukaisesti vahvistettujen ennakollisten vakausmaksujen ja toisaalta kriisinratkaisun rahoituksen, jota kyseisille laitoksille voidaan mahdollisesti myöntää alkuvaiheen aikana kriisinratkaisurahaston vaiheittaista yhdistämistä koskevien sääntöjen nojalla, välillä.
80
Tällainen valtuutus ei johdu etenkään asetuksen N:o 806/2014 77 artiklasta, jossa säädetään kriisinratkaisurahaston käyttöä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
81
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 806/2014 77 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ”kriisinratkaisurahaston käytön ehtona on sopimus, jolla osallistuvat jäsenvaltiot sopivat, että ne siirtävät kansallisella tasolla perimänsä rahoitusosuudet [asetuksen N:o 806/2014] ja direktiivin 2014/59/EU mukaisesti kriisinratkaisurahastoon”. Lisäksi mainitun asetuksen 77 artiklan toisen alakohdan mukaan kriisinratkaisuneuvosto käyttää alkuvaiheen aikana ”kriisinratkaisurahastoa niiden periaatteiden mukaisesti, jotka perustuvat kriisinratkaisurahaston jakamiseen kutakin osallistuvaa jäsenvaltiota vastaaviin kansallisiin rahasto-osuuksiin ja kriisinratkaisurahaston kansallisiin rahasto-osuuksiin kohdennettavien kansallisella tasolla kerättyjen eri varojen vaiheittaiseen yhdistämiseen sopimuksessa määrätyllä tavalla”. 21.5.2014 tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetaan säännöt, joiden mukaisesti kriisinratkaisuneuvosto valtuutetaan luopumaan kriisinratkaisurahaston rahasto-osuuksista, ja määritetään kriisinratkaisurahaston vaiheittaisen yhdistämisen aikataulu.
82
Koska asetuksen N:o 806/2014 77 artiklassa ei valtuuteta neuvostoa antamaan täytäntöönpanosäädöksiä ja koska täytäntöönpanoasetus 2015/81 perustuu ainoastaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohtaan, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdasta johtuvan mukautetun menetelmän käyttöönottoa ei voida oikeuttaa myöskään asetuksen N:o 806/2014 77 artiklalla. Tämä pätee etenkin 21.5.2014 tehtyyn sopimukseen.
83
Viidenneksi siltä osin kuin kriisinratkaisuneuvosto ja neuvosto väittävät, että neuvostolla on laaja harkintavalta sen osalta, miten asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 ja 2 kohtaa on täsmennettävä, on todettava seuraavaa.
84
Oikeuskäytännöstä toki ilmenee, että komissiolla on täytäntöönpanovaltansa, jonka rajoja on arvioitava erityisesti kyseessä olevan lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen keskeisten yleistavoitteiden perusteella, yhteydessä valta toteuttaa kaikki kyseisen toimen täytäntöönpanon kannalta tarpeelliset tai hyödylliset soveltamistoimet sillä edellytyksellä, että ne eivät ole ristiriidassa mainitun toimen kanssa (ks. vastaavasti tuomio 15.10.2014, parlamentti v. komissio, C‑65/13, EU:C:2014:2289, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä kyseisellä toimielimellä oleva harkintavalta liittyy kuitenkin sen arvioimiseen, onko täytäntöönpanotoimenpide tarpeellinen tai hyödyllinen kyseisen lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen täytäntöönpanon kannalta, eikä suinkaan kieltoon täydentää mainittua toimea täytäntöönpanotoimenpiteellä, sillä nämä ovat kaksi erillistä edellytystä (ks. vastaavasti tuomio 15.10.2014, parlamentti v. neuvosto, C‑65/13, EU:C:2014:2289, 44 ja 45 kohta).
85
Edellä esitetyn huomioon ottaen on todettava, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdalla muutetaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 ja 2 kohdan normatiivista sisältöä siltä osin kuin on kyse perustiedoista, jotka on otettava huomioon ennakollisten vakausmaksujen laskentamenetelmän yhteydessä. Tästä seuraa, että neuvosto ylitti sille asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdassa, luettuna yhdessä SEUT 291 artiklan 2 kohdan kanssa, annetun täytäntöönpanovallan rajat, kun se antoi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan.
86
Koska lainvastaisuusväitteen ulottuvuus on rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä riidan ratkaisemiseksi (tuomio 25.10.2018, KF v. EUSK, T‑286/15, EU:T:2018:718, 156 kohta), ja koska riidanalainen päätös koskee vakausmaksukautta 2022 ja siihen sovelletaan näin ollen täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 1 kohdan g alakohtaa, joka koskee kyseistä vakausmaksukautta, lainvastaisuusväite on hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee mainitun täytäntöönpanoasetuksen 8 artiklan 1 kohdan g alakohtaa ja on todettava, että viimeksi mainittua säännöstä ei voida soveltaa käsiteltävään asiaan SEUT 277 artiklan nojalla.
87
Tämä lainvastaisuus riittää perusteeksi seitsemännen kanneperusteen ensimmäisen osan hyväksymiseen, eikä täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 8 artiklan 4 ja 5 kohdan laillisuutta ole tarpeen tutkia.
88
Hyvän oikeudenkäytön varmistamiseksi on tutkittava vielä toinen kanneperuste, joka koskee vuotuisen tavoitetason määrittämistä.
Toinen kanneperuste, joka perustuu siihen, että kriisinratkaisuneuvosto määritti vuotuisen tavoitetason direktiivin 2014/59 102 artiklan, asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 70 artiklan 2 kohdan sekä delegoidun asetuksen 2015/63 3 artiklan ja 4 artiklan 2 kohdan vastaisesti
89
Kantaja väittää, että kun kriisinratkaisuneuvosto vahvisti vuotuiseksi tavoitetasoksi 14253573821,46 euroa, joka vastaa 1,6 prosentin kahdeksasosaa laitosten suojattujen talletusten määrästä vuonna 2021, se rikkoi direktiivin 2014/59 102 artiklaa, asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja 70 artiklan 2 kohtaa sekä delegoidun asetuksen 2015/63 3 artiklaa ja 4 artiklan 2 kohtaa.
90
Kantajan mukaan asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että vuotuisten vakausmaksujen kokonaismäärä ei saa missään tapauksessa nousta yli 12,5 prosenttiin tavoitetasosta (jäljempänä 12,5 prosentin yläraja). Jos ennakoitu lopullinen tavoitetaso on ollut määrältään 80 miljardia euroa, kuten käsiteltävässä asiassa, kriisinratkaisuneuvosto on näin ollen voinut kerätä vakausmaksuja enintään 10 miljardia euroa vuonna 2022.
91
Kriisinratkaisuneuvosto väittää ensisijaisesti, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdassa vahvistettua sääntöä, jonka mukaan 12,5 prosentin ylärajaa ei saa ylittää, ei sovelleta alkuvaiheen aikana. Kriisinratkaisuneuvoston mukaan kyseisen asetuksen 69 artiklan 2 kohdan sääntö, jonka mukaan ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes tavoitetaso saavutetaan, on etusijalla kyseisen asetuksen 70 artiklan 2 kohdan vaatimukseen nähden, koska ensimmäinen sääntö on lex specialis ratione temporis suhteessa toiseen vaatimukseen, joka puolestaan on pelkkä lex generalis.
92
Kriisinratkaisuneuvosto väittää toissijaisesti, kuten se erityisesti täsmensi istunnossa, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan sääntö, jonka mukaan 12,5 prosentin ylärajaa ei saa ylittää, ei ole ehdoton. Kriisinratkaisuneuvoston mukaan tätä sääntöä on mahdotonta soveltaa samanaikaisesti tämän asetuksen 69 artiklan 1 kohdan vaatimuksen kanssa, jonka mukaan sen on varmistettava, että kriisinratkaisurahasto saavuttaa alkuvaiheen päättyessä lopullisen tavoitetasonsa, joka on vähintään 1 prosentti suojattujen talletusten määrästä. Tämä mahdottomuus johtuu pääasiallisesti lopullisen tavoitetason dynaamisesta luonteesta, koska lopullinen tavoitetaso voi nousta alkuvaiheen aikana. Jos suojattujen talletusten määrä nousee, mikä merkitsisi lopullisen tavoitetason nousemista ja sitä, että kriisinratkaisuneuvosto on arvioinut tämän tavoitetason liian alhaiseksi alkuvaiheen alussa, asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukainen tulkinta olisi näin ollen esteenä sille, että kriisinratkaisuneuvosto voisi myöhemmin mukauttaa yhteiseen kriisinratkaisurahastoon kerättävien varojen määrää tämän liian alhaisen arvion korjaamiseksi. Kriisinratkaisuneuvoston on kuitenkin vaikeaa tai jopa mahdotonta ennakoida tarkasti lopullista tavoitetasoa niiden epävarmuustekijöiden vuoksi, joita mahdollisesti ilmenee alkuvaiheen aikana ja jotka vaikuttavat suojattujen talletusten määrän kehitykseen. Kun otetaan huomioon nämä seikat ja yhteisen kriisinratkaisurahaston yleisen edun mukainen tavoite – eli Euroopan unionin rahoitusvakauden edistäminen – kriisinratkaisuneuvoston on asetettava etusijalle tavoite, joka koskee lopullisen tavoitetason saavuttamista alkuvaiheen päättyessä, jolloin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan vaatimusta on jätettävä soveltamatta tai sitä on tulkittava joustavasti.
93
Kriisinratkaisuneuvosto väittää tässä yhteydessä lisäksi, että jos asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sääntöä, jonka mukaan 12,5 prosentin ylärajaa ei saa ylittää, olisi sovellettava alkuvaiheen ajan ja jos tätä sääntöä olisi sovellettava tiukasti, sen olisi mahdotonta noudattaa tämän asetuksen 69 artiklan 2 kohtaa, jossa edellytetään yhtäältä, että ennakolliset vakausmaksut jaksotetaan ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, ja toisaalta, että suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus vakausmaksuja suorittavien laitosten rahoitusasemaan otetaan huomioon. Näiden kahden säännöksen välisen ristiriidan poistamiseksi 12,5 prosentin ylärajaa olisi erityisesti tulkittava siten, että sillä pyritään ainoastaan konkretisoimaan ei-sitovalla tavalla vaatimusta, jonka mukaan ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava ajallisesti mahdollisimman tasaisesti.
94
Parlamentti ja neuvosto katsovat, että toisin kuin kriisinratkaisuneuvosto ensisijaisesti väittää, asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan vaatimusta, jonka mukaan 12,5 prosentin ylärajaa ei saa ylittää, sovelletaan alkuvaiheen aikana. Ne kuitenkin yhtyvät kriisinratkaisuneuvoston toissijaisesti esittämään näkemykseen, jonka mukaan tämä vaatimus ei ole ehdoton ja sitä on tulkittava ja sovellettava joustavasti päätavoitteen valossa, jonka mukaan yhteisen kriisinratkaisurahaston lopullinen tavoitetaso on saavutettava alkuvaiheen päättyessä.
95
On muistettava tässä yhteydessä, että asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa säädetään, että yhteisen kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevien varojen on alkuvaiheen päättyessä saavutettava lopullinen tavoitetaso, joka on vähintään 1 prosentti kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten suojattujen talletusten määrästä.
96
Asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 kohdan mukaan ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava alkuvaiheen aikana ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes edellä 95 kohdassa mainittu lopullinen tavoitetaso saavutetaan, ottaen kuitenkin asiaankuuluvasti huomioon suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus laitosten rahoitusasemaan.
97
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaksi, että ”kriisinratkaisuneuvosto laskee kunakin vuonna – – yksilölliset vakausmaksut varmistaakseen, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavat rahoitusosuudet eivät ylitä 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta”. Tämän asetuksen 70 artiklan 2 kohdan neljännessä alakohdassa lisätään, että ”joka tapauksessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten yksilöllisten vakausmaksujen – – kokonaismäärä ei saa vuositasolla ylittää 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta”.
98
Ensinnäkin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädetyn 12,5 prosentin ylärajaa koskevan vaatimuksen ajallisesta soveltamisesta on muistettava, että unionin yleinen tuomioistuin on jo katsonut, että sitä voidaan soveltaa alkuvaiheen aikana (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2021, ABLV Bank v. SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, 68, 69 ja 100 kohta).
99
Tämä ilmenee ensinnäkin asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 kohdan selkeästä sanamuodosta, jonka mukaan ennakolliset vakausmaksut lasketaan ”alkuvaiheen aikana” tämän asetuksen ”70 artiklan mukaisesti”, koska tästä viittauksesta käy selvästi ilmi, että kaikkia tässä jälkimmäisessä säännöksessä säädettyjä vaatimuksia, mukaan luettuna sen 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan vaatimus, sovelletaan alkuvaiheen ajan.
100
Seuraavaksi asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään, että kriisinratkaisuneuvoston on noudatettava 12,5 prosentin ylärajaa koskevaa vaatimusta ”kunakin vuonna” eikä siinä mitenkään rajoiteta sen ajallista soveltamista alkuvaihetta seuraavalla ajanjaksolla.
101
Myöskään muista asetuksen N:o 806/2014 säännöksistä ei ilmene, ettei 12,5 prosentin ylärajaa koskevaa vaatimusta sovellettaisi alkuvaiheen aikana tai että kriisinratkaisuneuvosto voisi poiketa siitä tällä ajanjaksolla.
102
Lopuksi asetuksen N:o 806/2014 syntyhistoria vahvistaa tulkinnan, jonka mukaan tätä vaatimusta sovelletaan alkuvaiheen aikana.
103
Euroopan komission 10.7.2013 antaman ehdotuksen COM(2013) 520 final, joka johti asetuksen N:o 806/2014 antamiseen, perustelujen 4.3.2 kohdasta ja 65 artiklan 1 kohdasta nimittäin ilmenee, että komissio ehdotti lainsäädäntöehdotuksessaan, että yhteisen kriisinratkaisurahaston perustamisen alkuvaihe kestää kymmenen vuotta.
104
Lainsäädäntömenettelyn seuraavissa vaiheissa neuvosto oli ehdottanut, kuten 27.3.2014 päivätystä toimielinten välisestä asiakirjasta (8078/1/14 REV 1) – josta keskusteltiin istunnossa – ilmenee, että ennakollisten vakausmaksujen, jotka kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten on suoritettava, ylärajana on kunakin vuonna 10 prosenttia lopullisesta tavoitetasosta. Koska parlamentti ja neuvosto kuitenkin sopivat lainsäädäntömenettelyn aikana alkuvaiheen lyhentämisestä kahdeksaan vuoteen, ne päättivät samalla nostaa asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädetyn ylärajan 12,5 prosenttiin.
105
Tästä seuraa, kuten myös neuvosto on todennut käsiteltävässä asiassa, että unionin lainsäätäjä on vahvistanut alkuvaiheeseen kuuluvien vuosien lukumäärän ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa asetetun ylärajan prosenttimäärän välisen yhteyden.
106
Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädettyä 12,5 prosentin ylärajaa sovelletaan alkuvaiheen aikana.
107
Kriisinratkaisuneuvosto on itsekin myöntänyt tämän riidanalaisen päätöksen liitteessä III olevassa 106 kohdassa, joka sisältää sen arvioinnin niistä huomautuksista, joita yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2022 suoritettavia ennakollisia vakausmaksuja koskevaan neuvottelumenettelyyn osallistuneet laitokset esittivät, täsmentäessään, että ”soveltamalla kerrointa kyseisten talletusten kokonaismäärän [kahdeksasosaan], [se] noudatt[i] 12,5 prosentin ylärajaa”.
108
Toiseksi on muistettava 12,5 prosentin ylärajaa koskevan vaatimuksen sisällön osalta, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan mukaan kriisinratkaisuneuvoston on varmistettava, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten vakausmaksut eivät ylitä 12,5:tä prosenttia lopullisesta tavoitetasosta, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa.
109
On muistettava tässä yhteydessä, kuten asetuksen N:o 806/2014 valmisteluasiakirjoissa vahvistetaan, että tämän asetuksen 69 artiklan 1 kohta perustuu lopullista tavoitetasoa koskevaan dynaamiseen lähestymistapaan, jossa lopullinen tavoitetaso on määritettävä suojattujen talletusten määrän perusteella alkuvaiheen päättyessä. Komissio nimittäin selitti 10.7.2013 antamansa ehdotuksen COM(2013) 520 final, joka johti tämän asetuksen antamiseen, perustelujen 4.3.2 kohdassa, että lopullinen tavoitetaso on muuttuva ja nousee, jos pankkiala kasvaa.
110
Tarve ottaa huomioon suojattujen talletusten määrän kehitys johtuu lisäksi ennakollisten vakausmaksujen keräämisen tavoitteesta, jonka mukaan pyritään erityisesti takaamaan vakuuttamisen logiikan mukaisesti, että rahoitusala tuottaa riittävät rahoitusvarat yhteiselle kriisinratkaisumekanismille, jotta se voi täyttää tehtävänsä, kuten asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 41 perustelukappaleesta ilmenee (tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113 kohta). Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tavoitteena on tämän asetuksen johdanto-osan 12 perustelukappaleen mukaisesti muun muassa lisätä osaltaan osallistuvien jäsenvaltioiden laitosten vakautta ja estää mahdollisten kriisien leviäminen osallistumattomiin jäsenvaltioihin.
111
Ehdotuksen COM(2013) 520 final perustelujen 4.3.2 kohdasta ilmenee tältä osin, että mitä enemmän pankkiala kasvaa ajan kuluessa, sitä enemmän yhteisen kriisinratkaisurahaston käytettäväksi annettavia rahoitusvaroja on lisättävä. Pankkisektorin koon arvioiminen mahdollistaa näin ollen yhteiseen kriisinratkaisurahastoon kerättävien varojen määrän ennakoimisen, jotta yhteistä kriisinratkaisurahastoa voidaan käyttää pankkialan kriisin yhteydessä kriisinratkaisuvälineiden rahoittamiseksi ja siten niiden tehokkaan soveltamisen varmistamiseksi asetuksen N:o 806/2014 76 artiklan 1 kohdan, luettuna tämän asetuksen johdanto-osan 101 perustelukappaleen valossa, mukaisesti.
112
Unionin lainsäätäjä on kuitenkin asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdan yhteydessä valinnut lähestymistavan, jonka mukaan suojattujen talletusten määrällä pyritään arvioimaan pankkisektorin kokoa ja siten laskemaan varat, jotka on asetettava yhteisen kriisinratkaisurahaston käytettäväksi. Tätä silmällä pitäen suojattujen talletusten määrän mahdollinen lisääntyminen alkuvaiheen alkamisen ja päättymisen välisenä aikana kuvastaa pankkisektorin koon kasvamista, mikä edellyttää yhteiseen kriisinratkaisurahastoon maksettavien varojen lisäämistä tämän vaiheen päättyessä.
113
Edellä esitetyn perusteella lopullisen tavoitetason määrä, johon sovelletaan 12,5 prosentin ylärajaa, on määritettävä alkuvaiheen päättymishetken mukaisten suojattujen talletusten määrän perusteella, ja tämä määrä voidaan varmuudella selvittää vasta tämän vaiheen päättyessä.
114
Koska ennakollisten vakausmaksujen laskenta on kuitenkin asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan mukaisesti tehtävä vuosittain ja perustuu sen lopullisen tavoitetason määrittämiseen, joka on saavutettava alkuvaiheen päättyessä, ja sen jälkeen vuotuiseen tavoitetasoon, joka on jaettava laitosten välillä (ks. vastaavasti tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113 kohta), kriisinratkaisuneuvoston on arvioitava lopullinen tavoitetaso kunkin maksukauden osalta mahdollisimman tarkasti tämän arvioinnin hetkellä saatavilla olevien tietojen perusteella (jäljempänä ennakoitu lopullinen tavoitetaso).
115
Tästä seuraa, että ennakoitu lopullinen tavoitetaso on ratkaiseva 12,5 prosentin ylärajaa sovellettaessa.
116
Kun kriisinratkaisuneuvosto laskee ennakolliset vakausmaksut tietyn maksukauden aikana, sen on näin ollen varmistettava asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan mukaisesti, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavien ennakollisten vakausmaksujen määrä ei ylitä 12,5:tä prosenttia ennakoidusta lopullisesta tavoitetasosta.
117
Kriisinratkaisuneuvoston, parlamentin ja neuvoston esittämä väite, jonka mukaan 12,5 prosentin ylärajaa koskevaa vaatimusta on joko jätettävä soveltamatta tai sovellettava ”joustavasti”, ei aseta kyseenalaiseksi tätä päätelmää. Kriisinratkaisuneuvosto väitti tässä yhteydessä lähinnä, että sen on mahdotonta noudattaa samanaikaisesti tätä ylärajaa ja asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 ja 2 kohdan vaatimuksia, joiden mukaan sen on varmistettava ensinnäkin, että yhteinen kriisinratkaisurahasto saavuttaa alkuvaiheen päättyessä lopullisen tavoitetason, joka on vähintään 1 prosentti suojattujen talletusten määrästä, ja toiseksi, että ennakolliset vakausmaksut jaksotetaan ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes lopullinen tavoitetaso saavutetaan, ottaen kuitenkin asiaankuuluvasti huomioon suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus vakausmaksuja suorittavien laitosten rahoitusasemaan. Kriisinratkaisuneuvosto, jota parlamentti ja neuvosto tukevat, on päätellyt tästä erityisesti, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäistä ja neljättä alakohtaa on tulkittava tämän asetuksen 69 artiklan 2 kohdan valossa, jonka mukaan ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava ”ajallisesti mahdollisimman tasaisesti”, mikä mahdollistaisi niiden mukaan 12,5 prosentin ylärajaa koskevan vaatimuksen joustavan tulkinnan.
118
Tässä yhteydessä on todettava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan merkitys ilmenee yksiselitteisesti itse säännöksen sanamuodosta.
119
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että unionin oikeuden säännöksen tulkinta sen asiayhteyden ja sen tarkoituksen valossa ei saa johtaa siihen, että säännöksen selvältä ja täsmälliseltä sanamuodolta viedään kokonaan sen tehokas vaikutus, sillä uhalla, että se on contra legem ja näin ollen ristiriidassa oikeusvarmuuden periaatteen vaatimusten kanssa. Näin ollen on niin, että jos unionin oikeuden säännöksen merkitys ilmenee yksiselitteisesti itse säännöksen sanamuodosta, unionin tuomioistuimet eivät voi poiketa tästä tulkinnasta (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, Mensing, C‑180/22, EU:C:2023:565, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.6.2021, Lucaccioni v. komissio, T‑316/19, EU:T:2021:367, 118 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
120
Näin on etenkin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan osalta, koska tämä säännös on sanamuodoltaan pakottava, mikä ilmenee ilmaisuista ”eivät ylitä 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta” (ensimmäinen alakohta) ja ”joka tapauksessa – – vakausmaksujen – – kokonaismäärä ei saa vuositasolla ylittää 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta” (neljäs alakohta). Tässä säännöksessä vahvistetaan lisäksi täsmälleen 12,5 prosentin yläraja, joka toistetaan kahteen kertaan ja ilman mitään poikkeuksia, joten ennakollisten vakausmaksujen laskennasta vastaava viranomainen ei voi muokata tai oikaista sitä.
121
Tässä tilanteessa ei voida väittää, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäistä ja neljättä alakohtaa voidaan tulkita tämän asetuksen 69 artiklan 1 kohdan vaatimuksen valossa siten, että 12,5 prosentin ylärajaa voidaan jättää soveltamatta tai pitää vain ohjeellisena, jolloin kriisinratkaisuneuvosto saattoi poiketa siitä lopullisen tavoitetason saavuttamiseksi.
122
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädettyä 12,5 prosentin ylärajaa ei voida myöskään tämän asetuksen 69 artiklan 2 kohdan perusteella – jossa säädetään muun muassa, että ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, kunnes lopullinen tavoitetaso saavutetaan – tulkita siten, ettei tämä yläraja olisi sitova tai että se olisi pelkästään ohjeellinen. Sen lisäksi, että tällainen tulkinta olisi tämän asetuksen 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan selkeän ja täsmällisen sanamuodon vastainen, on yhtäältä korostettava, että unionin lainsäätäjä on säätäessään tämän asetuksen 69 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti, että ennakolliset vakausmaksut on ”[laskettava] 70 artiklan mukaisesti”, nimittäin itsekin tarkoittanut, että 12,5 prosentin ylärajaa ja vaatimusta, jonka mukaan nämä ennakolliset vakausmaksut on jaksotettava ajallisesti mahdollisimman tasaisesti, sovelletaan samanaikaisesti. Toisaalta asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 kohdassa laitoksille aiheutuvaa taloudellista rasitetta pyritään hajauttamaan ajallisesti ja mahdollisimman tasaisesti, jotta voidaan välttää huomattavat vaihtelut tässä rasitteessa vuodesta toiseen ja ottaa siten huomioon suhdannevaiheen ja vakausmaksujen myötäsyklisyyden mahdollinen vaikutus näiden laitosten rahoitusasemaan. Tämän asetuksen 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa vahvistetaan sitä vastoin yläraja kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavien rahoitusosuuksien määrälle kunakin vuonna yksittäin tarkasteltuna. Tästä seuraa, että asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 kohdalla ja 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisellä ja neljännellä alakohdalla on erilaiset – joskin toisiaan täydentävät – tarkoitukset. Näin ollen väite, jonka mukaan tämän asetuksen 69 artiklan 2 kohdassa edellytetään tämän asetuksen 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädetyn 12,5 prosentin ylärajan ”joustavaa” tulkintaa, on hylättävä.
123
Tällainen päätelmä on tehtävä sitäkin suuremmalla syyllä siksi, että – toisin kuin kriisinratkaisuneuvosto väittää – edellä 117 kohdassa mainittujen vaatimusten yhteensovittaminen ei ole mahdotonta.
124
Alkuvaiheen keston ja sen aikana ilmenevien ennakoimattomien tapahtumien riskin vuoksi lopullista tavoitetasoa koskeva arvio perustuu tosin suojattujen talletusten määrän kehitystä koskevaan tulevaisuuteen suuntautuvan analyysiin, johon liittyy tätä arviointia koskevaa epävarmuutta.
125
Tällaisten epävarmuuksien huomioon ottaminen kuitenkin kuuluu kriisinratkaisuneuvoston tehtäviin. On muistettava tässä yhteydessä, että kriisinratkaisuneuvosto on asetuksen N:o 806/2014 7 artiklan 1 kohdan mukaan vastuussa yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehokkaasta ja johdonmukaisesta toiminnasta. Kriisinratkaisuneuvoston on tätä varten varmistettava, että lopullinen tavoitetaso saavutetaan alkuvaiheen päättyessä ja että 12,5 prosentin ylärajaa noudatetaan. Sen lopullista tavoitetasoa koskevan arvion tulevaisuuteen suuntautuva luonne edellyttää, että sen on arvioitava riittävän huolellisesti suojattujen talletusten määrän kehitystä alkuvaiheen aikana, jotta sillä on käytettävissään riittävät varat 12,5 prosentin ylärajan sovittamiseksi yhteen edellä 117 kohdassa mainittujen vaatimusten kanssa.
126
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä siksi, että asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdan mukaan lopullisen tavoitetason on oltava ”vähintään” 1 prosentti suojattujen talletusten määrästä alkuvaiheen päättyessä. Tässä säännöksessä ei näin ollen velvoiteta kriisinratkaisuneuvostoa varmistamaan, että tämä tavoitetaso on täsmälleen 1 prosentti suojattujen talletusten määrästä, vaan annetaan sille mahdollisuus arvioida varovaisten ennusteiden perusteella suojattujen talletusten määrän kehitystä siten, että tämä tavoitetaso saavutetaan ja että 12,5 prosentin ylärajaa samalla noudatetaan.
127
Lisäksi on huomattava, että delegoitua asetusta 2017/747 laadittaessa komissio myöskin tarkoitti, että 12,5 prosentin ylärajaa ja asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 ja 2 kohtaan perustuvia vaatimuksia, jotka on mainittu edellä 117 kohdassa, sovelletaan samanaikaisesti. Delegoidun asetuksen 2017/747, jonka tavoitteena on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan perusteiden täsmentäminen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien vakausmaksujen ajalliseksi jaksottamiseksi asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti, 3 artiklan 4 kohdassa nimittäin säädetään, että vuotuisten vakausmaksujen taso voi kullakin vakausmaksukaudella olla alhaisempi kuin ”asetuksen – – N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdan ja 70 artiklan 2 kohdan mukaisesti laskettujen” vuotuisten vakausmaksujen keskimääräinen taso ainoastaan silloin, kun kriisinratkaisuneuvosto on varmistanut, että varovaisten ennusteiden perusteella lopullinen tavoitetaso voidaan saavuttaa alkuvaiheen päättymiseen mennessä.
128
Kolmanneksi on näin ollen tutkittava, onko kriisinratkaisuneuvosto noudattanut riidanalaisessa päätöksessä 12,5 prosentin ylärajaa koskevaa vaatimusta, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa.
129
Tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 45 ja 60 perustelukappaleesta ensinnäkin ilmenee, että kriisinratkaisuneuvosto arvioi ennakoidun lopullisen tavoitetason olevan määrältään 79987450580 euroa.
130
Kun kriisinratkaisuneuvosto laski ennakolliset vakausmaksut maksukaudelle 2022, sen oli näin ollen varmistettava asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan mukaisesti ja oman lopullista tavoitetasoa koskevan arvionsa perusteella, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavien ennakollisten vakausmaksujen määrä ei ylittänyt 9998431322,50 euroa.
131
Kuten riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 62 perustelukappaleesta sekä tämän päätöksen liitteessä III olevasta 124 kohdasta ja taulukon, joka on tämän päätöksen liitteen II ensimmäisellä sivulla, sarakkeesta ”Vuodelta 2022 ilmoitettu lopullinen määrä (iii)” ilmenee, kriisinratkaisuneuvosto kuitenkin vahvisti maksukaudelle 2022 vuosittaisen tavoitetason määräksi 14253573821,46 euroa, jota alennettiin 13675366302,18 euroon muun muassa delegoidun asetuksen 2015/81 8 artiklan 2 kohdan nojalla tehtyjen vähennysten jälkeen.
132
On näin ollen todettava, kuten kriisinratkaisuneuvosto on lisäksi myöntänyt istunnossa, että riidanlaisessa päätöksessä vahvistettiin kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavien ennakollisten vakausmaksujen määrä tasolle, joka ylitti 12,5 prosentin ylärajan ennakoidun lopullisen tavoitetason osalta.
133
Tästä seuraa, että kriisinratkaisuneuvosto on jättänyt noudattamatta asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäistä ja neljättä alakohtaa ja että toinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä, eikä siitä, onko kriisinratkaisuneuvosto rikkonut muita kantajan toisen kanneperusteen yhteydessä mainitsemia säännöksiä, ole tarpeen lausua.
Päätelmä
134
Kuten edellä 43 ja 86 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi kantajan esittämät lainvastaisuusväitteet ja totesi, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohtaa ja täytäntöönpanoasetusta 2015/81 sekä toissijaisesti kyseisen täytäntöönpanoasetuksen 8 artiklan 1 kohdan g alakohtaa ei sovelleta.
135
Tästä seuraa, että riidanalainen päätös, joka perustuu erityisesti täytäntöönpanoasetukseen 2015/81 ja nimenomaan kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdan g alakohtaan, on kumottava siltä osin kuin se koskee kantajaa.
136
Lisäksi, kuten edellä 133 kohdasta ilmenee, riidanalainen päätös on kumottava myös sillä perusteella, että se on asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja neljännen alakohdan vastainen, eikä muita kantajan esittämiä kanneperusteita ja väitteitä ole tarpeen tutkia.
Tuomion ajallisten vaikutusten rajoittaminen
137
Kriisinratkaisuneuvosto vaatii unionin yleistä tuomioistuinta siinä tapauksessa, että riidanalainen päätös kumotaan, pysyttämään kyseisen päätöksen vaikutukset voimassa sen korvaamiseen asti tai vähintään kuuden kuukauden ajan ajankohdasta, jona tuomiosta tulee lainvoimainen, koska tällaisella kumoamisella olisi vakavia vaikutuksia pankkiunionin rahoitusvakauden kannalta.
138
Istunnossa kriisinratkaisuneuvosto täsmensi, että jos unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen asetuksen N:o 806/2014 tai täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 lainvastaisuuden takia, kyseisen päätöksen vaikutukset olisi pysytettävä voimassa kuuden kuukauden ajan uuden lainsäädännön antamispäivästä lukien.
139
Viimeksi mainitun osalta parlamentti totesi niin ikään istunnossa, että aika, jonka unionin lainsäätäjä tarvitsee lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävän säädöksen antamiseen, on yleensä keskimäärin 15–20 kuukautta siitä lukien, kun komissio on jättänyt ehdotuksensa.
140
Kantaja vastustaa kriisinratkaisuneuvoston vaatimuksia ja väittää muun muassa, ettei kriisinratkaisuneuvosto ole esittänyt mitään perustetta, jolla voitaisiin oikeuttaa se, että kantaja joutuu vastaamaan kumotun päätöksen kielteisistä vaikutuksista siihen asti, kunnes uusi päätös on annettu.
141
SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan unionin tuomioistuimet voivat tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa todeta, miltä osin kumotun toimen vaikutuksia on pidettävä pysyvinä. Unionin tuomioistuinten on niille tässä artiklassa annettua toimivaltaa käyttäessään otettava huomioon oikeusvarmuuden periaatteen noudattaminen ja muita julkisia tai yksityisiä intressejä (ks. tuomio 25.2.2021, komissio v. Ruotsi, C‑389/19 P, EU:C:2021:131, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. vastaavasti myös tuomio 22.12.2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, 122 kohta).
142
SEUT 264 artiklan toista kohtaa on näin ollen tulkittu siten, että oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä ja myös syistä, joilla pyritään välttämään unionin toteuttamien tai tukemien politiikkojen täytäntöönpanon keskeytyminen tai heikkeneminen, kumotun toimen vaikutukset on mahdollista pysyttää kohtuullisen ajan (ks. tuomio 27.1.2021, Puola v. komissio, T‑699/17, EU:T:2021:44, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
143
Käsiteltävässä asiassa, kuten edellä 43, 86 ja 133 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut riidanalaisen päätöksen joutumatta tässä menettelyssä toteamaan virhettä, jolla olisi vaikutusta itse kantajan velvollisuuteen maksaa ennakollinen vakausmaksu maksukaudelta 2022, sellaisena kuin se ilmenee asetuksen N:o 806/2014 2 artiklasta, 67 artiklan 4 kohdasta ja 70 artiklan 1 kohdasta.
144
Tässä tilanteessa ja kuten unionin tuomioistuin totesi 15.7.2021 antamassaan tuomiossa komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 177 kohta), jos riidanalainen päätös kumottaisiin määräämättä sen vaikutusten voimassa pysyttämisestä, vaarannettaisiin direktiivin 2014/59, asetuksen N:o 806/2014 ja delegoidun asetuksen 2015/63 täytäntöönpano. Jos nimittäin kriisinratkaisuneuvoston olisi palautettava välittömin vaikutuksin kantajan ennakollinen vakausmaksu ja muiden laitosten – kuten sellaisten laitosten, jotka ovat nostaneet samanlaisen kanteen samalla perusteella, joka on hyväksytty käsiteltävässä asiassa – ennakolliset vakausmaksut, vaikka näillä laitoksilla on edelleen lähtökohtaisesti velvollisuus maksaa ennakolliset vakausmaksut, tällainen palautus saattaisi viedä yhteisestä kriisinratkaisurahastosta varat, jotka voivat osoittautua tarpeellisiksi euroalueen vakauden ja unionin rahoitusvakauden varmistamiseksi.
145
Riidanalaisen päätöksen vaikutusten voimassa pysyttämistä koskevan vaatimuksen hylkääminen voisi näin ollen vaarantaa rahoitusvakauden tavoitteen sekä talous- ja rahaliiton perustamisen tavoitteen, sellaisena kuin siitä määrätään SEU 3 artiklan 4 kohdassa.
146
Tässä tilanteessa ja ottaen huomioon, että yksi unionin yleinen tuomioistuimen toteamista kumoamisperusteista koskee asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 7 kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 lainvastaisuutta, riidanalaisen päätöksen vaikutukset on pysytettävä voimassa kantajaa koskevilta osin, kunnes kriisinratkaisuneuvosto on kohtuullisessa ajassa, joka ei saa ylittää kahtatoista kuukautta ajankohdasta, jona tästä tuomiosta tulee lainvoimainen, toteuttanut tämän tuomion täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet.
Asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskeva pyyntö, joka liittyy tuomion ajallisten vaikutusten rajoittamiseen
147
Kantaja pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.3.2024 toimittamallaan asiakirjalla, että asian käsittelyn suullinen vaihe aloitetaan uudelleen. Kyseisessä pyynnössä se totesi, että se oli saanut 8.2.2024 pidetyn istunnon jälkeen tiedon 15.2.2024 päivätystä kriisinratkaisuneuvoston lehdistötiedotteesta, jossa tämä ilmoitti, että kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevien rahoitusvarojen määrä 31.12.2023 oli 78 miljardia euroa, kun lopullinen tavoitetaso, joka on 1 prosentti suojatuista talletuksista, oli 75 miljardia euroa. Kantajan mukaan kriisinratkaisurahaston ylijäämä on näin ollen 3 miljardia euroa, mikä on merkityksellistä, jos unionin yleinen tuomioistuin tekee päätöksen, jolla riidanalaisen päätöksen vaikutukset pysytetään voimassa, vaikka se kumotaan. Niiden laitosten osalta, jotka ovat nostaneet kyseisestä päätöksestä kanteen ja esittäneet siinä käsiteltävässä asiassa esitettyä toista kanneperustetta vastaavan kanneperusteen, tämä ylijäämä nimittäin mahdollistaisi sen, että 12,5 prosentin ylärajan ylittävä osuus kyseisten laitosten ennakollisista vakausmaksuista voitaisiin palauttaa ilman, että kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevien rahoitusvarojen määrä alittaa lopullisen 75 miljardin euron tavoitetason.
148
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen, jos varsinainen asianosainen sitä pyytää sellaisten unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisuun olennaisesti vaikuttavien seikkojen perusteella, joihin se ei ole voinut vedota ennen tämän suullisen vaiheen päättämistä.
149
Tältä osin on todettava, että uusi seikka, johon kantaja vetoaa, ei missään tapauksessa voi vaikuttaa olennaisesti unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisuun.
150
Yhtäältä, kuten kantaja itse myöntää, edellä 147 kohdassa mainitulla kriisinratkaisuneuvoston lehdistötiedotteella ei nimittäin ole merkitystä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioinnin eikä kantajan vaatimusten ratkaisun kannalta. Toisaalta lehdistötiedote ei ole myöskään olennainen riidanalaisen päätöksen vaikutusten voimassa pysyttämisen kannalta. Tästä on riittävää todeta, että kantajan ennakollisen vakausmaksun ja muiden laitosten – kuten sellaisten laitosten, jotka ovat nostaneet samanlaisen kanteen samoilla perusteilla, jotka on hyväksytty käsiteltävässä asiassa – ennakollisten vakausmaksujen määrät saattavat joka tapauksessa ylittää kantajan mainitsemat 3 miljardia euroa.
151
Näin ollen kantajan esittämä asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskeva pyyntö on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
152
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kriisinratkaisuneuvosto on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut sen vaatimusten mukaisesti.
153
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan parlamentin ja neuvoston on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavista ennakollisista vakausmaksuista 11.4.2017 tehty yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) päätös SRB/ES/SRF/2022/18 kumotaan siltä osin kuin se koskee Hypo Vorarlberg Bank AG:tä.
2)
Päätöksen SRB/ES/2022/18 vaikutukset pidetään Hypo Vorarlberg Bankia koskevilta osin voimassa, kunnes kohtuullisessa ajassa, joka ei saa ylittää kahtatoista kuukautta siitä, kun tämä tuomio on saanut lainvoiman, on toteutettu tämän tuomion täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet.
3)
SRB vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Hypo Vorarlberg Bank:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä toukokuuta 2024.
Apulaiskirjaaja T. Henze
kirjaaja
puheenjohtaja
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.