62012CC0438_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Oberlandesgericht Münchenin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001(2) ja erityisesti sen 22 artiklan 1 alakohdan,(3) 27 artiklan 1 kohdan(4) ja 28 artiklan 1 kohdan tulkintaa.(5) Unionin tuomioistuinta pyydetään siten lausumaan tämän asetuksen mukaisten, esineoikeutta kiinteään omaisuuteen koskevaa yksinomaista toimivaltaa koskevan säännön sekä vireilläolovaikutusta ja samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskevien sääntöjen tulkinnasta.
2. Totean heti alkuun, että mielestäni unionin tuomioistuimelle esitettyjä kysymyksiä on tarpeen tarkastella toisesta näkökulmasta siten, että kysymyksiä ei käsitellä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämässä järjestyksessä vaan järjestyksessä, jossa asetuksen N:o 44/2001 logiikka ja järjestelmä tulee otettua huomioon paremmin.
3. Unionin tuomioistuimen on aluksi otettava kantaa siihen, onko tämän asetuksen 22 artiklan 1 alakohtaa, jossa sen jäsenvaltion tuomioistuimille annetaan yksinomainen toimivalta, jossa sijaitsee kiinteistö, jota koskevaa esineoikeutta oikeusriita koskee, sovellettava kanteeseen, jossa vaaditaan sen toteamista, että kiinteää omaisuutta koskevaa etuosto-oikeutta ei ole käytetty pätevästi.(6)
4. Edellä mainittuun kysymykseen liittyvällä toisella kysymyksellä(7) pyritään selvittämään, voiko tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ottaa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa vireilläolovaikutustilanteessa perusteena sille, ettei se keskeytä asian käsittelyä, huomioon sen seikan, että sen oman näkemyksen mukaan tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, ei ole se tuomioistuin, jolla asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan nojalla on yksinomainen toimivalta, ja että kyseisen tuomioistuimen antamaa tuomiota ei siten asetuksen 35 artiklan 1 kohdan perusteella tunnusteta muissa jäsenvaltioissa.(8)
5. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää edelleen, voidaanko asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan vireilläolovaikutusta koskevan säännön katsoa kattavan eri jäsenvaltioiden tuomioistuinten käsiteltäviksi saatetut kaksi oikeudenkäyntiä yhtäältä silloin, kun yhdessä näistä oikeudenkäyntimenettelyistä kaksi henkilöä on yhdessä vastaajina kolmanteen nähden ja kun toisessa menettelyssä he ovat toistensa vastapuolia, ja toisaalta silloin, kun kyseiset oikeudenkäynnit liittyvät eri perusteilla nostettuihin kanteisiin mutta molemmissa tapauksissa sama oikeuskysymys on ratkaistava esikysymyksenä.(9)
6. Unionin tuomioistuinta pyydetään lisäksi täsmentämään, onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, tehdessään asetuksen 27 artiklan 1 kohdan mukaisen asian käsittelyn keskeyttämistä koskevan päätöksen tutkittava asianosaisen väite, jonka mukaan toinen asianosainen on syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön nostaessaan kanteen tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, ja tämän ohella suojattava toisen kantajan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan, ja jos näin on, mitä johtopäätöksiä tämän perusteella on tehtävä.(10)
7. Unionin tuomioistuinta pyydetään vielä ratkaisemaan, onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, päätettävä ensin, että asetuksen N:o 44/2001 vireilläolovaikutusta koskevaa 27 artiklan 1 kohtaa ei asianomaisessa asiassa sovelleta, ennen kuin se voi soveltaa kyseisen asetuksen 28 artiklan 1 kohtaa, joka koskee eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa vireillä olevia toisiinsa liittyviä oikeudenkäyntejä.(11)
8. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lopuksi, mitä arviointiperusteita se voi asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan mukaan sille kuuluvaa harkintavaltaa käyttäessään huomioida, kun huomioon otetaan, että tämän kohdan mukaan asian käsittelyn keskeyttäminen on vapaaehtoista silloin, kun kyse on samassa yhteydessä käsiteltävistä asioista.(12)
II Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
9. Asianosaisina pääasiassa ovat I. Weber ja M. Weber, jotka ovat iäkkäitä siskoja ja jotka omistavat yhdessä Münchenissä (Saksassa) sijaitsevan kiinteistön osuuksilla 6/10 ja 4/10. Kiinteistörekisteriin kirjattiin I. Weberin hyväksi notaarin 20.12.1971 vahvistaman sopimuksen perusteella kiinteää omaisuutta koskeva etuosto-oikeus Saksan siviililain(13)
(Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä BGB) 1094 §:n 1 momentin perusteella.
10. M. Weber myi 28.10.2009 tehdyllä notaarin vahvistamalla sopimuksella 4/10-osuutensa yhteisomistuksesta Saksan oikeuden mukaan perustetulle Z. GbR ‑yhtiölle, jonka johtajista yksi on hänen poikansa, asianajotoimintaa Milanossa (Italiassa) harjoittava Calmetta. Tähän sopimukseen liitetyn ehdon mukaan M. Weber varasi itselleen 28.3.2010 saakka voimassa olevan ja ehdollisen oikeuden peruuttaa sopimus.
11. I. Weber, jolle kyseisen sopimuksen Münchenissä vahvistanut notaari ilmoitti asiasta, käytti etuosto-oikeuttaan tähän osuuteen yhteisomistuksesta 18.12.2009 päivätyllä kirjeellä BGB:n 463 ja 464 §:n mukaisesti.(14)
12. I. ja M. Weber tekivät 25.2.2010 saman notaarin vahvistaman sopimuksen, jossa he tunnustivat nimenomaisesti, että etuosto-oikeutta oli käytetty tehokkaasti, ja jossa saavutettiin yhteisymmärrys omistusoikeuden siirrosta I. Weberille samasta hinnasta, josta oli sovittu M. Weberin ja Z. GbR -yhtiön allekirjoittamassa myyntisopimuksessa. He ilmeisesti sopivat keskenään siitä, että notaari ryhtyy toimenpiteisiin omistusoikeuden siirron kirjaamiseksi kiinteistörekisteriin BGB:n 873 §:n 1 momentin(15) ja kiinteistörekisteriä koskevan asetuksen (Grundbuchordnung) 19 §:n(16) mukaisesti vasta sen jälkeen, kun M. Weber on luopunut 28.10.2009 tehtyyn sopimukseen perustuvan sopimuksen peruuttamista koskevan oikeuden käyttämisestä. I. Weber maksoi 2.3.2010 4 miljoonan euron suuruisen sovitun kauppahinnan. M. Weber ilmoitti 15.3.2010 päivätyllä kirjeellä käyttävänsä oikeuttaan peruuttaa sopimus.
13. Z. GbR -yhtiö nosti 29.3.2010 päivätyllä kannekirjelmällä, joka annettiin tiedoksi I. Weberille 11.5.2010, Milanon siviilituomioistuimessa (Tribunale ordinario di Milano) I. ja M. Weberiä vastaan kanteen, jossa vaadittiin toteamaan, että I. Weber oli käyttänyt etuosto-oikeuttaan pätemättömästi ja että M. Weberin ja tämän yhtiön välillä tehty sopimus oli edelleen voimassa.
14. I. Weber nosti 15.7.2010 päivätyllä kannekirjelmällä Landgericht München I:ssä kanteen, jossa vaadittiin, että M. Weber velvoitetaan antamaan kiinteistön 4/10-osuuden omistajana lupa omistusoikeuden siirron kirjaamiseen kiinteistörekisteriin.(17) M. Weber vastusti tätä ja vetosi in limine litis italialaisessa tuomioistuimessa vireillä olevasta oikeusriidasta johtuvaan vireilläolovaikutukseen.
15. Landgericht München I keskeytti 1.4. ja 23.8.2011 tekemillään päätöksillä asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan perusteella ja toissijaisesti saman asetuksen 28 artiklan 1 ja 3 kohdan perusteella sen käsiteltäväksi saatetun asian käsittelyn ottaen huomioon Tribunale ordinario di Milanossa, jossa kanne oli ensin nostettu, vireillä olevan oikeudenkäynnin.
16. I. Weber valitti päätöksistä Oberlandesgericht Müncheniin. Tämä tuomioistuin päätti 16.2.2012 tekemällään päätöksellä, joka jätettiin unionin tuomioistuimeen 2.10.2012, lykätä asian käsittelyä ja – samalla todeten, että Landgericht München I:n kanta vaikutti sen mielestä perustellulta ‐ esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Kattaako asetuksen [N:o 44/2001] 27 artiklan soveltamisala myös tilanteet, joissa kaksi asianosaista on yhdessä oikeusriidassa kumpikin vastaajana, koska kolmas on nostanut molempia vastaan kanteen, ja toisessa oikeusriidassa kantajana ja vastaajana? Onko tällaisessa tilanteessa kyse oikeusriidasta ’samojen asianosaisten välillä’ vai onko kantajan yhdessä oikeudenkäyntimenettelyssä molempia vastaajia vastaan esittämät vaatimukset tutkittava erikseen, minkä seurauksena ei ole lähdettävä siitä, että kyse on oikeusriidasta ’samojen asianosaisten välillä’?
2) Onko kyse asetuksen N:o 44/2001 27 artiklassa tarkoitetusta ’samaa asiaa koskevasta’ kanteesta, kun kanteen vaatimukset ja perusteet ovat kahdessa menettelyssä erilaiset mutta
a) kummankin oikeudenkäyntimenettelyn ratkaiseminen edellyttää saman esikysymyksen ratkaisemista tai
b) yhdessä menettelyssä toissijaisten vaatimusten yhteydessä vaaditaan toteamaan sellaisen oikeussuhteen olemassaolo, jolla on merkitystä toisessa menettelyssä esikysymyksenä?
3) Onko kyse kanteesta, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla, kun vaaditaan sen toteamista, että vastaaja ei ole käyttänyt pätevästi hänelle Saksan oikeuden mukaan kiistatta kuuluvaa etuosto-oikeutta Saksassa sijaitsevaan kiinteistöön koskevaa esineoikeutta?
4) Onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, tehdessään ratkaisun asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja näin ollen jo ennen kuin tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on ratkaissut toimivaltakysymyksen, tutkittava, onko niin, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, ei ole toimivaltainen asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan vuoksi, koska tällaisen tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivallan puuttuminen johtaisi asetuksen N:o 44/2001 35 artiklan 1 kohdan perusteella siihen, että tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, mahdollista tuomiota ei tunnustettaisi? Onko asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa jätettävä soveltamatta tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin, jos viimeksi mainittu tuomioistuin katsoo, että tuomioistuimella, jossa kanne on ensin nostettu, ei ole toimivaltaa asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan nojalla?
5) Onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, tehdessään ratkaisun asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja näin ollen jo ennen kuin tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on ratkaissut toimivaltakysymyksen, tutkittava asianosaisen väite, jonka mukaan toinen asianosainen on nostamalla kanteen tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön? Onko asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa jätettävä soveltamatta tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin, kun viimeksi mainittu tuomioistuin katsoo, että nostamalla kanne tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, on syyllistytty oikeuden väärinkäyttöön?
6) Edellyttääkö asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan soveltaminen sitä, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on ensin ratkaissut, että asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa ei ole sovellettava konkreettisessa tilanteessa?
7) Voidaanko käytettäessä harkintavaltaa, joka annetaan asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdassa, ottaa huomioon
a) se, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, sijaitsee jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäyntimenettelyt kestävät tilastollisesti huomattavasti kauemmin kuin jäsenvaltiossa, jossa tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, sijaitsee
b) se, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, arvion mukaan on sovellettava sen jäsenvaltion oikeutta, jossa tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, sijaitsee, tai
c) asianosaisen ikä tai
d) kanteen menestymismahdollisuudet tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu?
8) Onko tulkittaessa ja sovellettaessa asetuksen N:o 44/2001 27 ja 28 artiklaa sen tavoitteen, jonka mukaan on vältettävä yhteensoveltumattomia tai ristiriitaisia tuomioita, lisäksi otettava huomioon myös toisen kantajan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan?”
17. Asiakirja-aineistoon myöhemmin liitetyistä tiedoista ilmenee, että Tribunale ordinario di Milano on 23.5.2013 tekemällään päätöksellä katsonut, että saksalaisilla tuomioistuimilla on toimivalta tutkia Z. GbR -yhtiön I. ja M. Weberiä vastaan nostama kanne, ei sillä itsellään.
18. Unionin tuomioistuimessa kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet I. Weber, M. Weber, Saksan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Sveitsin hallitukset sekä Euroopan komissio. Vain I. Weber ja M. Weber sekä komissio olivat edustettuina 9.10.2013 pidetyssä istunnossa.
III Asian tarkastelu
19. Aluksi on muistutettava, että koska asetuksella N:o 44/2001 korvataan tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityis- ja kauppaoikeuden alalla koskeva Brysselissä 27.9.1968 allekirjoitettu yleissopimus,(18) unionin tuomioistuimen tämän yleissopimuksen määräyksistä antama tulkinta pätee myös tämän asetuksen säännösten osalta silloin, kun kyseisten määräysten ja säännösten voidaan katsoa vastaavan toisiaan.(19) Nyt esillä olevassa asiassa on mielestäni kyse tällaisesta vastaavuudesta kaikkien ennakkoratkaisukysymysten kohteena olevien säännösten osalta, koska tämän asetuksen 22 artiklan 1 alakohta, 27 artiklan 1 kohta ja 28 artiklan 1 kohta heijastelevat samaa systematiikkaa kuin Brysselin yleissopimuksen vastaavat määräykset,(20) minkä lisäksi niiden sanamuoto on lähes sama.(21)
20. Korostan lisäksi, että minusta on tarpeen järjestää ennakkoratkaisukysymykset uudelleen ja käsitellä niitä eri järjestyksessä kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne esittänyt. Aloitan asian tarkastelun kolmannella kysymyksellä, joka koskee asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukaista yksinomaista toimivaltaperustetta, minkä jälkeen tarkastelen neljättä kysymystä, jolla pyritään selkeyttämään tämän säännöksen vaikutuksia suhteessa saman asetuksen 27 artiklan vireilläolovaikutusta koskevaan säännökseen. Tämä järjestys on mielestäni looginen, koska silloin, kun kansalliselle tuomioistuimelle on annettu tämän asetuksen mukaan yksinomainen toimivalta, tuomioistuimen ei voida katsoa olevan velvollinen tutkimaan, täyttyvätkö kahdessa ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetut vireilläolovaikutusta koskevat materiaaliset arviointiperusteet(22) sen käsiteltäväksi myöhemmin saatetussa oikeusriidassa. Katson, että tällaisessa tapauksessa mikään toisen jäsenvaltion tuomioistuin ei voi olla pätevästi toimivaltainen käyttämään rinnakkaista toimivaltaa.
A Asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan tulkinta yksin ja yhdessä kyseisen asetuksen 27 artiklan kanssa
1.
Etuosto-oikeutta koskevan esineoikeuden sisältyminen asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukaisen yksinomaista toimivaltaa koskevan säännön soveltamisalaan (kolmas kysymys)
21. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään asiallisesti, onko – kuten se itse katsoo – kanne, jolla vaaditaan sen toteamista, että vastaaja ei ole käyttänyt pätevästi etuosto-oikeutta koskevaa esineoikeutta, joka jäsenvaltion aineellisen lainsäädännön mukaan on voimassa tässä jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteistön osalta, sellainen kanne, joka koskee jotakin asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua ”esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”. Jos kysymykseen vastataan myöntävästi, kanne kuuluisi sen yksinomaisen toimivaltaperusteen piiriin, josta tässä säännöksessä säädetään sen jäsenvaltion tuomioistuinten eduksi, ”missä kiinteistö sijaitsee”.
22. Se pohtii konkreettisesti sitä, kuuluuko tämän artiklan soveltamisalaan kanne, jolla pyritään mitätöimään Saksassa sijaitsevaa kiinteistöä koskevan etuosto-oikeuden – kuten sellaisen, jonka osalta Z. GbR -yhtiö on nostanut kanteen italialaisessa tuomioistuimessa – käyttäminen, mistä seuraisi se, että saksalaisilla tuomioistuimilla olisi tässä tapauksessa yksinomainen toimivalta.
23. Totean M. Weberin väittävän, että tätä ennakkoratkaisukysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi yhtäältä sen vuoksi, että sen vaatimuksen, joka koskee velvoittamista kirjauksen tekemiseen kiinteistörekisteriin ja joka on esitetty saksalaisissa tuomioistuimissa, kohteena ei ole asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettu kiinteää omaisuutta koskeva esineoikeus, ja toisaalta sen vuoksi, että ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole merkitystä asian käsittelyn keskeyttämistä koskevan päätöksen kannalta, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi tehdä kyseisen asetuksen 27 ja 28 artiklan perusteella.(23)
24. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kuitenkin unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.(24)
25. Nyt esillä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole kyse tästä, kun otetaan huomioon Oberlandesgericht Münchenin esittämät seikat, joista ilmenee, että italialaisessa tuomioistuimessa vireille saatettu rinnakkainen kanne koskee I. Weberille kuuluvan kiinteään omaisuuteen kohdistuvan etuosto-oikeuden käyttämisen pätevyyttä,(25) kun taas Saksassa vireillä oleva kanne edellyttää tämän saman seikan tutkimista esikysymyksenä. Koska tämä tuomioistuin on esittänyt asianmukaisesti ne syyt, joiden vuoksi se on ennakkoratkaisukysymyksensä esittänyt, ja koska se tarvitsee vastauksen ratkaistakseen sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan, ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
26.
On syytä todeta, että Brysselin yleissopimuksen 16 artiklan 1 kohdan a alakohtaa koskevan oikeuskäytännön mukaan(26) asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa vahvistettua yksinomaista toimivaltaa koskevaa arviointiperustetta eli ”esineoikeutta kiinteään omaisuuteen” koskevaa oikeudenkäyntimenettelyä on pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä. Tästä seuraa, että tämän ilmauksen tulkinnassa on käytettävä perustana yhtäältä kyseisen asetuksen tavoitteita ja järjestelmää sekä toisaalta niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta.(27) Korostan tältä osin, että forum rei sitae -periaate on toimivaltasääntö, joka on hyväksytty laajalti niin kansallista kuin kansainvälistäkin alkuperää olevissa oikeussäännöissä sellaisten rajat ylittävien oikeusriitojen osalta, jotka koskevat esineoikeutta kiinteään omaisuuteen.
27. Teleologisesta näkökulmasta muistutan, että keskeisenä perusteena sen jäsenvaltion, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee, tuomioistuinten yksinomaiselle toimivallalle(28) on se, että tällä edistetään hyvää oikeudenkäyttöä, koska sijaintipaikan tuomioistuimilla on maantieteellisen läheisyyden ansiosta parhaat edellytykset arvioida esineoikeutta kiinteään omaisuuteen koskevia oikeusriitoja,(29) kuten yhteisöjen tuomioistuin on toistuvasti Brysselin yleissopimuksen osalta todennut.(30)
28. Systemaattisesta näkökulmasta on myös varmaa, että asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukaista yksinomaista toimivaltaa koskevaa sääntöä ei pidä tulkita laajemmin kuin sen tavoitteen takia on välttämätöntä.(31) Tämä johtuu siitä, että säännös on poikkeus paitsi kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdan yleisestä toimivaltasäännöstä, koska silloin, kun asianomainen kiinteistö ei sijaitse vastaajan jäsenvaltiossa, vastaajaa estetään vastaamasta kotipaikkaansa lähellä olevissa tuomioistuimissa, myös saman asetuksen erityisistä toimivaltasäännöistä, minkä vuoksi asianosaisilla ei ole asetuksen mukaista valinnanvapautta oikeuspaikan suhteen.(32)
29. Unionin tuomioistuin on jo Brysselin yleissopimuksen 16 artiklan 1 kohdan a alakohtaa koskevaa oikeuskäytäntöään soveltaen tulkinnut asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan aineellista soveltamisalaa tässä yhteydessä rajoittavasti. Tämän säännöksen mukainen yksinomaista toimivaltaa ”asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”, koskeva sääntö on määritelty siten, että se ”ei koske kaikkia esineoikeutta kiinteään omaisuuteen koskevia kanteita vaan ainoastaan kanteita, jotka kuuluvat tämän yleissopimuksen [tai tämän asetuksen] soveltamisalaan ja joilla pyritään vahvistamaan kiinteän omaisuuden laajuus ja koostumus, omistus- ja hallintaoikeus taikka muut kiinteään omaisuuteen kohdistuvat esineoikeudet sekä turvaamaan näiden oikeuksien haltijoille heidän oikeusasemansa perusteella syntyneet oikeudet”.(33)
30. Lisäksi oikeuskäytännön mukaan(34) Brysselin yleissopimuksen 16 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi ei riitä, että kanne koskee kiinteistöä tai liittyy jollain tavalla kiinteistöön, vaan on tarpeen, että kanne perustuu esineoikeuteen eikä velvoiteoikeuteen.(35) Esineoikeuden ja velvoiteoikeuden välinen ero on se, että esineoikeus koskee esinettä ja sen oikeusvaikutukset ulottuvat jokaiseen, kun taas velvoiteoikeuteen voidaan vedota ainoastaan velallista vastaan. Nämä kannanotot pätevät myös asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan osalta.
31. Nyt esillä olevassa asiassa katson, että kanne, jolla – Z. GbR -yhtiön italialaisessa tuomioistuimessa ensin nostaman kanteen tavoin ‐ vaaditaan sen toteamista, että kiinteistöä koskevaa ja kiinteistörekisteriin kirjattua etuosto-oikeutta ei ole käytetty pätevästi, kuuluu viimeksi mainitun säännöksen soveltamisalaan. Tällainen kanne perustuu näet jonkinlaiseen kiinteistöä koskevaan etuoikeuteen,(36) ja kanteen tavoitteena on ratkaista, mitkä ovat ne erga omnes -vaikutukset, joita tämän oikeuden käyttämisestä voi omistusoikeuden siirtymisen osalta seurata oikeudenhaltijan eduksi erityisesti kolmannen asemassa olevaa ostajaa vastaan. Kyse on siten sekä esineoikeutta ‐ eikä velvoiteoikeutta ‐ että kiinteää omaisuutta koskevasta oikeusriidasta. Mielestäni edellä mainitut 22 artiklan 1 alakohdan taustalla olevat hyvää oikeudenkäyttöä koskevat näkökohdat vahvistavat tämän tulkinnan.
32. Ehdotan, että kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että kanne, joka koskee italialaisessa tuomioistuimessa ennen pääasiaa käsittelevässä tuomioistuimessa nostettua kannetta nostetun kanteen tavoin sitä, onko kiinteää omaisuutta koskevaa etuosto-oikeutta käytetty pätevästi, kuuluu asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”asia, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”, piiriin.
2.
Tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukaisesta yksinomaisesta toimivallasta aiheutuvat seuraukset asian käsittelyn mahdolliselle keskeyttämiselle vireilläolovaikutuksen vuoksi (neljäs kysymys)
33. Neljäs ennakkoratkaisukysymys koskee asiallisesti asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan ja 27 artiklan 1 kohdan välistä suhdetta ja erityisesti kysymystä siitä, onko ensiksi mainitun säännöksen perusteella mahdollista poiketa jälkimmäisestä säännöksestä. Unionin tuomioistuinta pyydetään toteamaan, onko tilanteessa, jossa kahdessa eri jäsenvaltiossa on vireillä rinnakkaiset oikeudenkäyntimenettelyt, tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, otettava huomioon, että sen näkemyksen mukaan tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, mahdollista tuomiota ei tämän asetuksen 35 artiklan 1 kohdan nojalla tunnustettaisi muissa jäsenvaltioissa, koska esineoikeutta kiinteään omaisuuteen koskeva 22 artiklan 1 alakohdan mukainen yksinomainen toimivalta on jätetty huomioimatta.
34. Katson, että tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi. Tämä johtuu mielestäni ensinnäkin asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan sanamuodosta, jossa toistetaan Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan sanamuoto. Viimeksi mainitun määräyksen sanamuodossa on tapahtunut merkittävää kehitystä, joka on syytä ottaa huomioon. Kyseinen 21 artikla oli ennen vuonna 1989 hyväksyttyä muutosta(37) laadittu siten, että tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, oli asian tutkimatta jättämistä koskevan velvollisuuden sijaan mahdollisuus keskeyttää asian käsittely ainoastaan silloin, kun toisen tuomioistuimen toimivalta oli kiistetty.
35. Nykyinen järjestelmä on käänteinen, sillä tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on päinvastoin velvollisuus keskeyttää asian käsittely ”kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen”.
Tällaista toimivaltaa ei voida luonnollisestikaan koskaan vahvistaa silloin, kun tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on ainoa, jolle kuuluu oikeusriidan kohteen perusteella senkaltainen yksinomainen toimivalta kuin toimivalta, joka perustuu asetuksen 22 artiklan 1 alakohtaan ja jolla on välttämättä etusija.(38)
36. Mielestäni Brysselin yleissopimuksen 21 artiklaa koskeva yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö ei ole ristiriidassa tämän näkemyksen kanssa. Asiassa Overseas Union Insurance ym. annettuun tuomioon(39) sisältyy obiter dictum, jonka voidaan a contrario ymmärtää tarkoittavan, että jos tuomioistuimella, jossa kanne oli nostettu myöhemmin, olisi ollut tämän yleissopimuksen ja erityisesti sen 16 artiklan (joka vastaa asetuksen N:o 44/2001 22 artiklaa) mukainen yksinomainen toimivalta, kyseisellä tuomioistuimella olisi ollut mahdollisuus ottaa huomioon, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, ei ollut toimivaltainen. Tällaisessa tapauksessa tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, tarkemmin ottaen tarkastelee vain omaa toimivaltaansa, joka kyseisessä asiassa oli yksinomainen, kuten julkisasiamies Van Gerven on katsonut tässä samassa asiassa.(40)
37. Mielestäni tämän 21 artiklan alkuperäisen version osalta omaksutun lähestymistavan pitäisi päteä a fortiori asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan osalta, jonka sanamuoto on entistä yksiselitteisempi sen suhteen, että tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivalta on tarpeen ratkaista virallisesti ennen kuin kaikki vireilläolovaikutustilanteesta johtuvat seuraukset voidaan todeta.
38. Myöhempi oikeuskäytäntö on mielestäni lisäksi sopusoinnussa tämän näkemyksen kanssa. Asiassa Gasser,(41) joka koski Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan muutettua versiota, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tähän artiklaan sisältyvä menettelysäännös ”perustuu selvästi ja yksinomaan sille ajalliselle järjestykselle, jossa kanteet on kyseisissä tuomioistuimissa nostettu”. Se päätteli tästä, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin ja jonka toimivaltaan oikeuspaikkalausekkeen perusteella vedotaan, on kuitenkin keskeytettävä asian käsittely, kunnes tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on todennut, ettei se ole toimivaltainen; tämä johtuu erityisesti oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä.(42)
39. Tässä asiassa oli kuitenkin kyse erityistapauksesta, jossa yksinomainen toimivalta perustui oikeuspaikan valintaa koskevaan sopimukseen, josta sopimuspuolet saattoivat luopua tai jonka pätevyys voitiin riitauttaa,(43) eikä toimivaltaperusteeseen, joka liittyi suoraan oikeusriidan kohteeseen, kuten asia on asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukaan kiinteään omaisuuteen kohdistuvien esineoikeuksien alalla.
40. Jos tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on ainoa, jolla viimeksi mainitun säännöksen perusteella on yksinomainen toimivalta,(44) olisi mielestäni epätarkoituksenmukaista, että se keskeyttäisi asetuksen 27 artiklan 1 kohdan perusteella vireillä olevan asian käsittelyn odottaessaan tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, ratkaisua, koska tämä tuomioistuin ei voisi katsoa pätevästi olevansa toimivaltainen eikä voisi siten ratkaista rinnakkaisessa oikeudenkäynnissä aineellista kysymystä. Muu lähestymistapa johtaisi torpedoiksi kutsuttujen kanteiden suosimiseen; niitä voidaan nostaa ensin vilpillisessä mielessä jäsenvaltiossa ainoana tarkoituksena kiertää sen toisen jäsenvaltion, jossa oikeusriidan kohteena oleva kiinteistö sijaitsee, tuomioistuinten toimivaltaa, joka on joka tapauksessa yksinomainen.
41. Järjestelmä, johon asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohta sisältyy, vahvistaa ehdottamani tulkinnan. Kyseisen asetuksen 25 artiklan mukaan velvollisuus jättää asia tutkimatta koskee kaikkia muita jäsenvaltioiden tuomioistuimia kuin sen kiinteistön sijaintipaikan tuomioistuimia, johon esineoikeutta koskeva oikeusriita kohdistuu.(45) Asetuksen 35 artiklan 1 kohdan ja 45 artiklan 1 kohdan perusteella on lisäksi varmaa, että tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, antamaa tuomiota, joka olisi annettu 22 artiklan 1 alakohdan toimivaltasääntöä noudattamatta, ei tunnustettaisi eikä pantaisi täytäntöön muissa jäsenvaltioissa. Se, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin ja jolla on yksinomainen toimivalta, keskeyttäisi tällaisissa olosuhteissa asian käsittelyn, johtaisi vain ajanhukkaan, eikä se siten vastaisi hyvän oikeudenkäytön vaatimuksia.
42. Jotta 27 artiklan 1 kohdan mukaiselta järjestelyltä ei kuitenkaan vietäisi kaikkea tehokkuutta, katson, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, oman yksinomaisen toimivallan vahvistaminen sen etusijan kustannuksella, joka on periaatteessa annettu tuomioistuimelle, jossa kanne on ensin nostettu, tulisi rajoittaa niihin tapauksiin, joissa tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskeva luotettava ennakointi on mahdollista ilman vaaraa ristiriitaisista tuomioista. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Sveitsin hallitusten tavoin katson, että tällainen ennakointi on mahdollista silloin, kun oikeusriidat kuuluvat asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan soveltamisalaan. Tässä nimenomaisessa yhteydessä asetuksen N:o 44/2001 ja erityisesti sen 27 artiklan tavoitteeseen välttää rinnakkaisia oikeudenkäyntejä eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa ja niissä annettavia keskenään ristiriitaisia tuomioita(46) ei vaikuteta kielteisesti, sillä tällaisten tuomioiden todennäköisyys on tällöin erityisen vähäinen.
43. Ehdotan siksi, että neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi sen vuoksi, että nyt esillä olevan kaltaisessa tapauksessa kyse ei ole kahdesta yhtäläisesti toimivaltaisesta tuomioistuimesta eikä siis positiivisesta kompetenssikonfliktista, joka olisi ratkaistava asetuksen N:o 44/2001 vireilläolovaikutusta koskevia säännöksiä soveltamalla.
B Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan tulkinta
44. Ryhmittelen neljä muuta asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaan liittyvää ennakkoratkaisukysymystä(47) siten, että aluksi (1) käsitellään edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta tässä artiklassa tarkoitettu vireilläolovaikutus syntyy, minkä jälkeen (2) käsitellään vireilläolovaikutuksen mahdollisesta syntymisestä aiheutuvia seurauksia.
45. Niihin ei mielestäni ole tarpeen vastata sen vuoksi, että ehdotan unionin tuomioistuimelle, että se katsoisi, että nyt esillä olevassa asiassa ei voi olla kyse tässä artiklassa tarkoitetusta vireilläolovaikutuksesta, koska asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan mukainen forum rei sitaelle kuuluva yksinomainen toimivalta on ratkaiseva. Niinpä esitän seuraavat huomautukset näistä kysymyksistä ainoastaan toissijaisesti.
1.
Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan mukaisen vireilläolovaikutuksen syntymisen edellytykset
46. Kaksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskee niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vireilläolovaikutus syntyy. Unionin tuomioistuimen on erityisesti täsmennettävä, miten ilmaukset ”samojen asianosaisten välillä” nostetut kanteet (a) ja ”samaa asiaa” koskevat kanteet (b) on ymmärrettävä, sillä näitä käsitteitä ei tässä säännöksessä ole määritelty.
47. Heti aluksi muistutan, että nämä kaksi ilmausta on määriteltävä itsenäisesti eli eri jäsenvaltioissa sovellettavista käsitteistä riippumatta.(48)
48. Mielestäni asetuksen N:o 44/2001 vireilläolovaikutusta koskevia säännöksiä tulkittaessa on otettava huomioon erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Tatry omaksuma lähestymistapa; tässä asiassa kyse oli samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskevasta rinnakkaiskäsitteestä, joka kattaa ”kaikki tapaukset, joissa syntyy ristiriitaisten ratkaisujen vaara, vaikka tuomiot voidaan panna täytäntöön erikseen ja vaikka niistä aiheutuvat oikeudelliset seuraukset eivät sulje pois toisiaan”.(49) Päättelen tämän perusteella, että vireilläolovaikutus liittyy tilanteisiin, joissa annettavia tuomioita ei voitaisi panna täytäntöön erikseen ja joissa niiden oikeudelliset seuraukset sulkisivat pois toisensa . Tämä on mielestäni perustavanlaatuinen syy tuomioistuimelle, jossa kanne on nostettu myöhemmin, asetetulle velvollisuudelle keskeyttää asian käsittely siihen asti, että kysymys tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivallasta on ratkaistu.(50)
49. Tämän tulkinnan perusteella on tehtävä lisäksi asianmukaiset johtopäätökset siitä, että unionin lainsäädännöllä ei ole yhdenmukaistettu siviiliasiassa annetun tuomion oikeusvoiman (res judicata) objektiivista tai subjektiivista ulottuvuutta. Niinpä vireilläolovaikutusta koskevien säännösten soveltaminen ei ole ongelmatonta, sillä näkemykseni mukaan vireilläolovaikutuksessa on tosiasiassa kyse tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, tulevan tuomion oikeusvoiman ennakoimisesta. Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan mukaisen asian käsittelyn keskeyttämistä koskevan velvollisuuden noudattaminen ei voi myöskään edellyttää sitä, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, tiedossa olisi siinä jäsenvaltiossa, jossa tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, sijaitsee, sovellettavien siviilioikeudellisten tai siviiliprosessuaalisten oikeussääntöjen erityispiirteet.
Mielestäni tämän tuomioistuimen on voitava tehdä päätöksensä lähinnä vireille rinnakkain saatetun oikeudenkäyntimenettelyn käynnistäneiden asiakirjojen teknisluonteisen tarkastelun päätteeksi.
a)
Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan ilmaukselle ”samojen asianosaisten välillä” annettava tulkinta (ensimmäinen kysymys)
50. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta ensimmäisellä kysymyksellään, voidaanko ”samojen asianosaisten välisenä” oikeudenkäyntinä – joka on yksi asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytyksistä ‐ pitää kahta rinnakkaista oikeudenkäyntiä, joiden asianosaiset ovat niistä ensimmäisessä molemmat vastaajina ja niistä toisessa kantajana ja vastaajana.
51. Yhteisöjen tuomioistuin, jota Brysselin yleissopimuksen tulkitsemisen yhteydessä on jo pyydetty määrittelemään tämä ilmaus, katsoi, että ”asianosaisten identtisyys on ymmärrettävä riippumatta heidän asemastaan näissä kahdessa oikeudenkäynnissä, sillä kantajana ensimmäisessä oikeudenkäynnissä oleva asianosainen voi olla vastaajana toisessa”(51) ja päinvastoin. Asianosaisten prosessuaalisten roolien muuttuminen toiseksi on siten mahdollista yhdestä rinnakkain vireillä olevasta oikeudenkäynnistä toiseen.
52. Vireilläolovaikutuksen on katsottu syntyvän myös silloin, kun asianomaiset henkilöt ovat osittain mutta eivät täysin identtiset, edellyttäen, että ”ainakin yksi kantajista ja ainakin yksi vastaajista ensimmäisessä oikeudenkäyntimenettelyssä on kantajien ja vastaajien joukossa myös toisessa oikeudenkäyntimenettelyssä tai päinvastoin”.(52)
53. Yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut tätä arviointiperustetta erittäin laajasti todetessaan asiassa Drouot assurances antamassaan tuomiossa, että vireilläolovaikutusta koskevien säännösten soveltaminen saattaa olla joskus tarpeen myös silloin, kun kahden oikeudenkäyntimenettelyn asianosaiset eivät ole muodollisesti identtiset, jos näiden henkilöiden intressit ovat siinä määrin identtiset ja toisistaan erottamattomat, että heidät on katsottava yhdeksi ja samaksi asianosaiseksi, koska ”niistä toista vastaan annettu tuomio on oikeusvoimainen myös toisen suhteen”.(53)
54. Tämän tuomion ulottuvuus olisi mielestäni kuitenkin rajattava litis consortium necessarium -tilanteisiin tai samankaltaisiin tilanteisiin, joissa ei juridisesti ole epäilystäkään asianosaisten identtisyydestä tai intressien erottamattomuudesta. Tuomioistuinta, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei voida pääsääntöisesti velvoittaa tutkimaan sitä, täyttyvätkö tällaiset arviointiperusteet, koska tämä voisi johtaa siihen, että olisi tarpeen kuulla kaikkia oikeusriidan, joka on vireillä tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, asianosaisia tai hankkia asiasta tarpeellista näyttöä.
55. Mielestäni tämän oikeuskäytännön soveltaminen voisi ilman tällaista rajoitusta johtaa oikeuden saamisen epäämiseen, koska oikeusriita, joka on vireillä yhtä asianosaista vastaan ensimmäisessä jäsenvaltiossa, voisi estää oikeudenkäyntimenettelyn aloittamisen ja loppuun saattamisen toista henkilöä vastaan toisessa jäsenvaltiossa, vaikka ensimmäisessä asiassa annettava tuomio ei ole pantavissa täytäntöön toisen asian vastaajaa vastaan tässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa.(54) Tältä osin on syytä muistaa, että ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen(55) 6 ja 13 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa vahvistetut oikeudet(56) ovat yksilökohtaisia oikeuksia, jotka ovat voimassa riippumatta siitä, onko asianomaisella luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä toisen henkilön intresseistä erottamattomia tai niiden kanssa identtisiä intressejä vai ei. Koska nämä henkilöt ovat yhteisistä intresseistä huolimatta erillisiä oikeussubjekteja, yksityiseltä henkilöltä ei voida ottaa laillisesti pois mahdollisuutta saattaa kanteensa tutkittavaksi viipymättä sillä perusteella, että toinen yksityinen henkilö on vastaajana oikeusriidassa, joka on saatettu vireille jossakin toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa.
56. Mielestäni asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee erityisesti nyt esillä olevan kaltaisessa tapauksessa selkeästi, että tässä säännöksessä tarkoitettu asianosaisten identtisyys edellyttää sitä, että asianosaiset ovat toinen toisensa vastapuolia kahdessa rinnakkain vireillä olevassa oikeudenkäynnissä.(57) Tämä edellytys on myös heijastuma klassisesta siviiliprosessuaalisesta lähestymistavasta, joka perustuu kahdenvälisiin prosessuaalisiin suhteisiin, joiden puitteissa toistensa vastapuolina olevat kantaja ja vastaaja esittävät toinen toisilleen vaatimuksia.
57. Vaikka potentiaalisessa vireilläolovaikutustilanteessa asiaosaisten roolit voivat edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan vaihdella rinnakkaisissa oikeudenkäyntimenettelyissä, mikään tämän säännöksen sanamuodossa ei kuitenkaan osoita, että säännöstä olisi sovellettava tilanteisiin, joissa nyt esillä olevan asian tavoin asianosaiset ovat molemmat kantajia tai vastaajia ensimmäisessä menettelyssä mutta toinen on kantaja ja toinen vastaaja toisessa menettelyssä.
58. Katson, että edellä mainitun 27 artiklan 1 kohdan mukaisen asian käsittelyn keskeyttämistä koskevan säännön noudattaminen tällaisessa tilanteessa olisi omiaan vaarantamaan asianosaisten tehokkaan oikeussuojan ja ennen kaikkea sen asianosaisen puolustautumisoikeudet, joka on vastaajana ensimmäisessä oikeusriidassa. Hän ei näet kykene puolustamaan etujaan tehokkaasti tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, sellaista asianosaista vastaan, joka tässä oikeusriidassa on myös vastaajan eikä hänen vastapuolensa asemassa.
59. Tämä johtaisi mielestäni vaaralliseen tulokseen tuomioistuimen, joissa kanne on ensin nostettu, yhden vastaajan eduksi kanssavastaajaa vastaan antaman tuomion oikeusvoiman ja pakkotäytäntöönpanon kannalta. Jos on kyse kolmenvälisestä (A vastaan B ja C) ja kahdenvälisestä (B vastaan C) tilanteesta, en näe syytä siihen, miksi rinnakkaisia tuomiota ei voitaisi panna täytäntöön erikseen ja miten niiden oikeudelliset vaikutukset voisivat sulkea pois toisensa, kun otetaan huomioon, että siviili- ja kauppaoikeuden alan tuomioilla ei ole erga omnes eli kantajan ja vastaajan välisen oikeussuhteen ylittävää subjektiivista ulottuvuutta.
60. Ehdottamani tulkinta on sopusoinnussa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan pääasiallisen tavoitteen kanssa torjua se vaara, että annetaan ristiriitaisia, toisessa jäsenvaltiossa täytäntöönpanokelvottomia tuomioita,(58) sillä nyt esillä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa tällaista vaaraa ei ole. Saksalaisen tuomioistuimen M. Weberiä vastaan antamalla tuomiolla ei näet olisi oikeusvoimaa eikä sitovuutta suhteessa Z. GbR -yhtiöön Italiassa, ja Saksassa tilanne olisi sama italialaisen tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, antaman tuomion osalta. Lisäksi M. Weberin, joka on henkilö, johon etuosto-oikeus kohdistuu, intressit eivät ole identtiset edellä mainitun yhtiön, joka on kyseisen oikeuden kohteena olevan kiinteistön ostaja, intressien kanssa.
61. Kaikkien näiden syiden vuoksi ja toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää olen samaa mieltä kaikkien osapuolten kanssa ‐ M. Weberiä(59) lukuun ottamatta – siitä, että sen kaltaisia kanteita, jotka on nyt esillä olevassa asiassa saatettu italialaisen ja saksalaisen tuomioistuimen käsiteltäviksi, ei voida pitää ”samojen asianosaisten välillä” nostettuina kanteina asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Jos unionin tuomioistuin päättää lausua ensimmäisestä kysymyksestä, ehdotan, että siihen vastataan kieltävästi.
b)
Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan ilmaukselle ”sama asia” annettava tulkinta (toinen kysymys)
62. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko molemmissa oikeudenkäyntimenettelyissä kyse asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”samasta asiasta” silloin, kun niissä käsitellään kanteita, joiden vaatimukset ja perusteet ovat erilaiset, mutta kun kummankin rinnakkaisen oikeudenkäyntimenettelyn ratkaiseminen edellyttää saman esikysymyksen ratkaisemista tai kun yhdessä niistä vaaditaan toissijaisena vaatimuksena toteamaan sellaisen oikeussuhteen olemassaolo, jolla on merkitystä toisessa asiassa esikysymyksenä.
63. Täsmennän, että nyt esillä olevassa asiassa ongelmia ilmenee vain tarkasteltaessa yhdessä italialaiselle tuomioistuimelle, jossa kanne on ensin nostettu, esitettyä ensimmäistä kanneperustetta ja saksalaisessa tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin, esitettyä vaatimusta.
64. Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi – kuten ehdotan –, ei tähän kysymykseen ole tarpeen vastata, sillä 27 artiklan mukaiset arviointiperusteet ovat nimenomaan kumulatiivisia, minkä vuoksi yhden niistä täyttymättä jääminen riittää, jotta sen perusteella voidaan katsoa, että artiklan vireilläolovaikutusta koskevaa sääntöä ei asianomaisissa olosuhteissa sovelleta. Mielestäni perustan ja kohteen identtisyyttä ei voida arvioida riippumatta siitä, onko kyse samoista asianosaisista. Asian kohde ja perusta koskevat sekä kanteiden että annettavan tuomion oikeusvoiman objektiivista ulottuvuutta. Asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan kuuluvissa oikeusriidoissa objektiivinen ulottuvuus ei voi ylittää prosessin subjektiivista ulottuvuutta.(60)
65. Korostan aluksi esittääkseni asian tyhjentävästi, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa Gubisch Maschinenfabrik antamassaan tuomiossa,(61) että vaikka Brysselin yleissopimuksen ”saksankielisen version 21 artiklassa”, joka vastaa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa, ”ei tehdä nimenomaista eroa kohteen ja perustan käsitteiden välillä, se on ymmärrettävä samalla tavalla kuin muut kieliversiot, joissa tämä ero tehdään”.(62) Niinpä tässä esitetyn toisen kysymyksen sanamuodosta huolimatta katson, että siihen annettavaa vastausta on syytä olla rajoittamatta koskemaan vain kohteen käsitettä ja että mukaan on syytä ottaa myös perustan käsite.
66. Muistutan, että oikeuskäytännön mukaan ”perustan” käsite ”sisältää tosiseikat ja oikeussäännön, johon kanteen perusteeksi on vedottu”, kun ”kohteen” käsite taas ”koostuu kanteen tavoitteesta”(63) eli oikeudenkäyntimenettelyllä tavoitellusta lopputuloksesta. Yhteisöjen tuomioistuin on tätä päämäärää korostavaa lähestymistapaa noudattaen jo katsonut, että kohteen identtisyydestä ei ole kyse vain tapauksessa, jossa kahdessa rinnakkaisessa oikeudenkäynnissä nostetut kanteet on muotoiltu samoja sanamuotoja käyttäen.(64) Yhteisöjen tuomioistuin on myös korostanut, että arvioitaessa sitä, onko kahdella kanteella sama kohde, on huomioon otettava vain näiden oikeudenkäyntien kantajien vaatimukset muttei vastaajan esittämiä puolustautumisperusteita.(65)
67. Nyt esillä olevan asian erityisongelmien osalta totean aluksi, että se seikka, että kahdessa rinnakkaisessa oikeudenkäynnissä on esillä sama esikysymys, ei mielestäni ole ratkaiseva tekijä vastattaessa kysymykseen siitä, onko näillä oikeusriidoilla sama perusta ja sama kohde.(66) Katson, että perustan ja kohteen identtisyyttä on tarkasteltava ennen kaikkea tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, tulevan tuomion potentiaalisten vaikutusten näkökulmasta. Siksi on pohdittava, onko ensimmäisen oikeudenkäyntimenettelyn vastaajalla voitettuaan tai hävittyään ensimmäisen prosessin vielä jotakin voitettavaa toisessa menettelyssä. Toisin sanoen on otettava huomioon, mikä tavoiteltu oikeudellinen seuraus on ja millä perusteella ensimmäisessä oikeusriidassa annettu tuomio olisi objektiivisesti oikeusvoimainen tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin.
68. Sen toteaminen riittänee, että kysymyksen luonnehdinta ”esikysymykseksi” sulkee kyseisen oikeussuhteen pääsääntöisesti pois asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan mukaisen kanteen kohteen käsitteen soveltamisalasta, koska oikeudenkäyntimenettelyn tavoite ei voi olla vain vastauksen saaminen tällaiseen esikysymykseen, joka tuomioistuimen on ratkaistava ensin voidakseen joko hylätä tai vahvistaa kantajan vaatiman lopputuloksen. Tämä pätee riippumatta siitä, onko esikysymys toisessa oikeudenkäyntimenettelyssä esillä myös esikysymyksenä vai toissijaisen vaatimuksen yhteydessä esitettynä vaatimuksena.
69. Muistutan, että käsiteltävässä asiassa italialaisessa tuomioistuimessa nostetussa kanteessa on pääasiallisesti kyse I. Weberille kuuluneen etuosto-oikeuden käyttämisen pätemättömyydestä ja tehottomuudesta, mikä johtuu siitä, että hän ei ollut kunnioittanut kaikkia Z. GbR -yhtiön ja M. Weberin allekirjoittamaan myyntisopimukseen sisältyneitä ehtoja ja erityisesti M. Weberille kuulunutta oikeutta peruuttaa sopimus. Z. GbR -yhtiö on lisäksi vaatinut toissijaisesti sen toteamista, että sen ja M. Weberin välisen sopimuksen sopimusehdot, mukaan lukien oikeus peruuttaa sopimus, sitoivat I. Weberiä. Sitä vastoin saksalaisessa tuomioistuimessa nostetulla kanteella pyritään velvoittamaan M. Weber suostumaan siihen, että I. Weber kirjataan kiinteistörekisteriin M. Weberin omistaman yhteisomistuksen 4/10-osuuden uudeksi omistajaksi.
70. Näissä kahdessa oikeudenkäyntimenettelyssä ei siten ole muodollisesti kyse samasta kohteesta, eikä ristiriitaisten tuomioiden vaaraa ole. Italiassa nostetun kanteen toissijainen vaatimus ja Saksassa nostetun kanteen perustelut kuitenkin limittyvät toisiinsa, sillä niissä kyse on siitä, voidaanko sopimusehtoon, joka koskee M. Weberin oikeutta peruuttaa sopimus, vedota I. Weberiä vastaan. Katson komission tavoin, että tältä osin kyse on näiden kahden kanteen kohteiden identtisyydestä, mikä edellä mainitussa oikeuskäytännössä vahvistetut arviointiperusteet huomioon ottaen voi olla riittävää; oikeuskäytännön perusteella voidaan viitata kahden rinnakkaisen oikeudenkäynnin ”keskiötä” koskevaan problematiikkaan(67) eli kyseisen etuosto-oikeuden käyttämisen tehokkuuteen.
71. Sitä vastoin molemmat oikeusriidat tosin pohjautuvat perustan osalta mielestäni samoihin tosiseikkoihin, mutta – kuten Saksan hallitus väittää – kanteet perustuvat kahteen eri oikeustoimeen. Z. GbR -yhtiön italialaisessa tuomioistuimessa nostama kanne perustuu yhtiön M. Weberin kanssa 28.10.2009 tekemään sopimukseen, kun I. Weberin saksalaisissa tuomioistuimissa nostama kanne perustuu hänen itsensä M. Weberin kanssa etuosto-oikeuden käyttämisen jälkeen tekemään sopimukseen. Vaikka ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita oikeussääntöjä, joihin Z. GbR -yhtiön italialaisessa tuomioistuimessa esittämät vaatimukset perustuivat,(68) on kuitenkin selvää, että nämä vaatimukset on muotoiltu siten, että ne liittyvät sopimussuhteisiin. Saksassa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä esitetyn riitauttamisen yhteydessä on sitä vastoin nojauduttu BGB:n 464 §:ään,(69) ja se liittyy etuosto-oikeutta koskevaan esineoikeuteen. Kun huomioon otetaan yhteisöjen tuomioistuimen ”perustan” käsitteestä antama määritelmä,(70) joka kattaa samanaikaisesti sekä tosiseikat että oikeussäännön, joihin kanteen perusteeksi on vedottu, kyse ei näytä olevan kahden oikeudenkäynnin perustan identtisyydestä; toisen oikeudenkäynnin kohteena oleva oikeustoimi on näet riippumaton sopimuksesta, johon on vedottu ensimmäisessä oikeudenkäynnissä, eivätkä oikeussäännöt, joihin oikeudenkäynneissä on vedottu, vaikuta samoilta.
72. Lopuksi haluan korostaa, että jos asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan aineellinen soveltamisala ymmärretään liian laajaksi, siitä voi seurata ongelmia sen ja asetuksen 28 artiklan väliselle rajanvedolle tai viimeksi mainitun säännöksen tehokkuuden katoaminen; 28 artiklan on tarkoitettu täydentävän sitä edeltävää säännöstä tilanteessa, jossa kyse on epäsuoremmin rinnakkaisista oikeudenkäyntimenettelyistä.(71) Palaan näiden kahden säännöksen välisiin suhteisiin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuudenteen kysymykseen annettavan vastauksen yhteydessä.
73. Ehdotan näin ollen toissijaisesti, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi.
2.
Tiedot, jotka tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan soveltamisen yhteydessä tutkittava
74. Viidennelle kysymykselle ja kahdeksannen kysymyksen ensimmäiselle osalle on yhteistä se, että niissä kyse on syntyneeksi todetun vireilläolon vaikutuksista ja erityisesti seikoista, jotka tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on otettava huomioon tehdessään asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan perusteella päätöksen keskeyttää asian käsittely. Kysymykset koskevat sitä, onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ennen asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan mukaista asian käsittelyn keskeyttämistä yhtäältä a) tutkittava asianosaisen väite, jonka mukaan nostamalla kanteen ensin toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa toinen asianosainen on syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön, ja jos näin on, mitkä ovat tästä johtuvat seuraukset, ja toisaalta b) otettava huomioon kanteen myöhemmin nostaneen kantajan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan.
75. Totean, että näihin kahteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata, jos unionin tuomioistuin katsoo ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennen tätä esittämiin kysymyksiin annettavien vastausten perusteella – kuten ehdotan ‐, että 27 artiklaa ei nyt esillä olevan asian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa sovelleta.
a)
Kanneoikeuden väärinkäyttö, johon kantaja, joka on saattanut asian ensin toisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, on syyllistynyt (viides kysymys)
76. Korostan heti aluksi, että viides kysymys vaikuttaa mielestäni hypoteettiselta. Siinä on kyse tapauksesta, jossa asian tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin, vireille saattanut kantaja väittää, että se, että vastapuoli (tämän kysymyksen sanamuotoja käyttääkseni toinen asianosainen) on saattanut asian aiemmin toisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, merkitsee oikeuden väärinkäyttöä, ja tämä tapahtuu ennen kuin viimeksi mainittu tuomioistuin on ratkaissut kysymyksen omasta toimivallastaan.
77. Kuten M. Weber toteaa vastauksessaan, hän ei ole itse saattanut vireille rinnakkaista oikeudenkäyntiä Italiassa, vaan sen on tehnyt Z. GbR -yhtiö, joka ei ole asianosainen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeudenkäyntimenettelyssä; siinä vastapuolina ovat näet I. Weber ja M. Weber. Ottaen huomioon vakiintuneen oikeuskäytännön,(72) jonka mukaan silloin, kun vastauksella, jonka unionin tuomioistuin voi kysymykseen antaa, ei selvästikään ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta,(73) ja se olisi siksi hyödytön ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kannalta sen ratkaistessa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan perusteella kysymyksen asian käsittelyn keskeyttämisestä, katson, että tämä kysymys on jätettävä tutkimatta.
78. Esitän kuitenkin toissijaisia huomautuksia siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoisi tarpeelliseksi lausua tästä kysymyksestä.
79. Myöntävän vastauksen(74) tueksi voidaan esittää, että asetuksen N:o 44/2001 27 artiklasta johtuvan kaltainen vain kronologiseen arviointiperusteeseen pohjautuva kompetenssille annettava etusija johtaa sen asianosaisen suosimiseen, joka saattaa asian jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi kaikkein nopeimmin. Tiedetään hyvin, että niin sanottujen torpedo-kanteiden vaara on olemassa; vilpillisessä mielessä olevat asianosaiset käyttävät niillä kanneoikeuttaan mahdollisimman nopeasti ainoana tavoitteenaan kiertää yleisiä ja erityisesti vastaajan kotipaikan tuomioistuimien toimivaltaa koskevia toimivaltasäännöksiä tai pyrkivät vain viivyttämiseen.(75) I. Weberin mukaan tilanne nyt esillä olevassa asiassa on tämä.(76)
80. Komission tavoin katson kuitenkin, että se, että asian ensin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi saattanut kantaja on mahdollisesti käyttänyt kanneoikeuttaan väärin, ei ole seikka, jonka tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, voi ottaa huomioon ‐ tai jonka sen täytyy ottaa huomioon ‐ kun kyse on asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan mukaisesta vireilläolovaikutuksesta.
81. Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut ‐ kun kyse on ollut erityisesti ensimmäisen kantajan väitettyjä viivyttämispyrkimyksiä koskevista väitteistä ‐, että Brysselin yleissopimuksen 21 artiklan (joka vastaa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa) tulkitseminen siten, että kyseistä artiklaa on jätettävä soveltamatta tapauksessa, jossa tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on sellaisen sopimusvaltion (tai jäsenvaltion) tuomioistuin, jonka tuomioistuimissa käsittelyajat yleisesti kestävät kohtuuttoman kauan, olisi selvästi kyseisen yleissopimuksen sanamuodon, systematiikan ja päämäärän vastaista.(77)
82. Tätä suppeaa tulkintaa voitaisiin mielestäni yleistää siten, että se kattaisi väitteen sellaisesta oikeuden väärinkäytöstä kuin kanteen nostaminen ensimmäisenä, kun otetaan huomioon 27 artiklan(78) sanamuoto, johon ei sisälly perustan, kohteen ja asianosaisten identtisyyden tarkastamisen ohella muita vaatimuksia, ja jäsenvaltioiden vastavuoroisesti toistensa oikeusjärjestyksille osoittaman luottamuksen periaate, johon tämä säännös perustuu.(79)
Tällaisen tarkastamisen etuna on se, että se on luonteeltaan objektiivista ja että se ei edellytä kasuistista arviointia.
83. Katson siten toissijaisesti, että viidenteen kysymykseen on vastattava, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa soveltaessaan ole velvollinen ottamaan huomioon kantajan väitettä siitä, että saattaessaan asian ensin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi vastapuoli on syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön.
b)
Kantajan, joka on nostanut kanteen myöhemmin, oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan (kahdeksannen kysymyksen ensimmäinen osa)
84. Kahdeksannen kysymyksen ensimmäinen osa koskee asiallisesti sitä, onko asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa tulkittava siten, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on tätä artiklaa soveltaessaan otettava huomioon paitsi yhteensoveltumattomien ja ristiriitaisten tuomioiden torjumisen tavoite(80) myös kantajalle, joka on nostanut kanteen myöhemmin, kuuluva ”oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan” tai ”oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa”.(81)
85. Katson, että annettavassa vastauksessa olisi käsiteltävä vain 27 artiklan 1 kohtaa, vaikkei tällaista täsmennystä tähän kysymykseen sisällykään.
Nyt esillä olevassa asiassa on kyse tilanteesta, jossa tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, keskeyttää asian käsittelyn odottaessaan, että tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltaa koskeva kysymys ratkaistaan,(82) kun saman artiklan 2 kohdassa on puolestaan kyse tilanteesta, jossa asia jätetään tutkimatta toimivaltakysymyksen tultua ratkaistuksi.
86. Katson ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen vihjaavan, että asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa saamista koskevan oikeuden suojelemisen perusteella ei ole mahdollista poiketa säännöstä, jota vireilläolovaikutustilanteessa sovelletaan. Se väittää tämän olevan vastoin asetuksen N:o 44/2001 perustana olevaa periaatetta,(83) jonka mukaan yksityisten oikeussuoja on varmistettu kaikissa jäsenvaltioissa toisiaan vastaavalla tavalla,(84) lukuun ottamatta poikkeuksellisia tilanteita,(85) joista nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse.
87. Omasta puolestani katson, että sen hyväksyminen, että jäsenvaltion tuomioistuin ottaa in concreto huomioon kantajan oikeuden saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, on sinänsä sopusoinnussa tehokkaan oikeussuojan periaatteen(86) kanssa, joka taataan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa sekä perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa.(87) Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että perusoikeuskirjan tässä artiklassa tarkoitettuja perusoikeuksia ”tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin” ja ”puolueettomaan tuomioistuimeen” on suojeltava myös asetuksen N:o 44/2001 soveltamisen yhteydessä.(88)
88. Katson, että vaikka asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa tulkittaisiin perusoikeuskirjan näkökulmasta, tästä ei kuitenkaan aiheutuisi tarvetta muuttaa sen ulottuvuutta. Kyse on näet täysin teknisestä säännöksestä,(89) jonka soveltamisesta ei nähdäkseni pitäisi aiheutua perusoikeuskirjan 47 artiklan kannalta ongelmia; oikeusriidan, joka on saatettu käsiteltäväksi tuomioistuimeen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, asianosaisilla on näet ‐ kyseen ollessa jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksistä – joka tapauksessa oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, ja heitä koskee tae siitä, että he saavat tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, puolueettoman oikeudenkäynnin.
89. Silloin kun 27 artiklan mukaiset rajoittavat edellytykset täyttyvät, tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on velvollisuus keskeyttää – myös omasta aloitteestaan – asian käsittely, eikä se voi ottaa tällöin huomioon muita seikkoja, kuten esimerkiksi kantajan tehokasta oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, kuten komissio korostaa. Tuomioistuimella ei tämän osalta ole harkintavaltaa, toisin kuin asetuksen 28 artiklan 1 kohdan osalta, jossa sille on annettu tällainen harkintavalta.
90. Niinpä ehdotan toissijaisesti, että kahdeksannen kysymyksen ensimmäiseen osaan vastataan kieltävästi.
C Asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan tulkinta
91. Ryhmittelen asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan tulkintaa koskevat kolme ennakkoratkaisukysymystä(90) uudelleen siten, että aluksi tarkastellaan kysymystä siitä, 1) onko tätä säännöstä sovellettava vain silloin, kun asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytykset eivät täyty, ja sitten siitä, 2) mitä seikkoja tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, voi ottaa huomioon, kun se käyttää sille 28 artiklan 2 kohdassa samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden osalta annettua valtaa harkita, onko asian käsittely syytä keskeyttää.
1.
Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan ja 28 artiklan 1 kohdan välinen suhde (kuudes kysymys)
92. Kuudennella kysymyksellä pyritään asiallisesti selvittämään, onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ennen asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan – joka koskee asian käsittelyn keskeyttämistä toisiinsa liittyvien kanteiden yhteydessä ‐ soveltamista varmistettava, että asetuksen 27 artiklan 1 kohtaa – joka koskee asian käsittelyn keskeyttämistä vireilläolovaikutuksen yhteydessä ‐ ei ole sovellettava siinä vireillä olevassa oikeusriidassa, vai voiko tämä tuomioistuin 27 artiklan mahdollista sovellettavuutta tarkastelematta päättää soveltaa suoraan 28 artiklaa.(91)
93. Mielestäni tähän kuudenteen kysymyksen on tarpeen vastata vain siinä tapauksessa, että – toisin kuin ehdotan ‐ unionin tuomioistuin vastaa neljään ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että nyt esillä olevassa asiassa voidaan soveltaa asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan säännöksiä, koska kanteiden kohde ja peruste sekä asianosaiset ovat samat, mihin ei vaikuta se, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, toimivalta ehkä on yksinomainen, ja että näitä säännöksiä voidaan siis soveltaa rinnakkain tämän asetuksen 28 artiklan säännösten kanssa.
94. Näiden säännösten välille on mielestäni luotava looginen tai hierarkkinen suhde, jotta säännösten väliset erot huomioon ottaen 27 artiklan soveltamiselle voidaan antaa 28 artiklaan nähden etusija.(92)
95. Näillä artikloilla pyritään ensinnäkin jossain määrin erilaisiin tavoitteisiin. Molempiin sisältyy toki säännöksiä, joilla pyritään niin pitkälti kuin mahdollista välttämään se, että samassa riita-asiassa annetaan ristiriitaisia tuomioita eri jäsenvaltioissa.(93) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä kuitenkin seuraa, että ristiriitaisuus ymmärretään asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan(94)
yhteydessä joustavammin kuin 27 artiklan yhteydessä, koska artikloista ensin mainitulla pyritään vain edistämään eri jäsenvaltioiden tuomioistuinten toiminnan parempaa koordinointia.(95)
96. Toiseksi näiden säännösten soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ovat erilaiset. Kun 27 artiklan soveltaminen edellyttää erityisesti siihen sisältyvien yksilöimistä koskevien edellytysten kumulatiivista täyttymistä, 28 artiklan soveltaminen ei edellytä kaikkea tätä. Jos 27 artiklan mukaisen vireilläolovaikutuksen syntymisen vaatimien edellytysten tarkastaminen on jätetty tekemättä, kaksi oikeudenkäyntiä, jotka liittyvät toisiinsa riittävästi, voivat kuitenkin kuulua samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskevan säännöksen soveltamisalaan, jos 28 artiklan 3 kohdan arviointiperusteet lisäksi täyttyvät.(96)
97. Kolmanneksi asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohdan ja 28 artiklan 1 kohdan vaikutukset ovat huomattavan erilaiset, vaikka molemmissa on kyse asian käsittelyn keskeyttämisestä.(97) Tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on näet samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden tilanteessa harkintavaltaa.(98) Sillä on tässä tilanteessa vapaus olla ottamatta sitä huomioon omasta aloitteestaan ja olla keskeyttämättä oikeudenkäyntimenettelyä, mitä mahdollisuutta ei ole vireilläolovaikutustilanteessa, jossa asian käsittely on ehdottomasti keskeytettävä, vaikka kukaan asianosaisista ei olisi vedonnut tätä koskevaan säännökseen.
98. Korostan lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa Tatry antamassaan tuomiossa, että sille esitetty Brysselin yleissopimuksen 22 artiklan (joka vastaa asetuksen N:o 44/2001 28 artiklaa) soveltamisalaa koskeva kysymys ”oli selvästi merkityksellinen vain siinä tapauksessa, että yleissopimuksen 21 artiklan [joka vastaa asetuksen 27 artiklaa] soveltamisen edellytykset eivät ole täyttyneet”.(99) Päättelen tästä, että näiden säännösten välillä on alisteinen suhde, joten 28 artiklaa voidaan soveltaa vain, jos 27 artiklaa ei asiassa sovelleta.(100)
99. Ehdotan näin ollen, että kuudenteen kysymykseen vastataan asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan soveltamisen todella edellyttävän, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on tarkastanut asian etukäteen ja tullut siihen johtopäätökseen, että asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytykset eivät siinä vireillä olevassa asiassa ole täyttyneet.
100. Tämän kysymyksen sanamuodon(101) huomioon ottaen totean vielä, että mielestäni ei ole tarpeen, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, lausuu muodollisesti nimenomaisessa päätöksessä, että asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa ei sovelleta kyseisessä asiassa. Riittää, että kun tämä tuomioistuin suunnittelee keskeyttävänsä asetuksen 28 artiklan nojalla asian käsittelyn, se tarkastaa ensin systemaattisesti, voidaanko 27 artiklaa mahdollisesti soveltaa.
2.
Tiedot, joita tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on tarkasteltava asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan soveltamisen yhteydessä
101. Seitsemännessä kysymyksessä ja kahdeksannen kysymyksen toisessa osassa unionin tuomioistuimelta tiedustellaan asiallisesti, mitkä ovat ne arviointiperusteet, jotka tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, saa ottaa huomioon, kun se käyttää hyväkseen asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan mukaista mahdollisuuttaan keskeyttää asian käsittely, jos toisessa tuomioistuimessa on jo saatettu vireille samassa yhteydessä käsiteltävä oikeusriita. Ensimmäinen näistä kysymyksistä (1) tuo mieleen useita asiakohtaisia seikkoja, kun toinen kysymys (2) koskee kantajan, joka on nostanut kanteen myöhemmin, oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan.
a)
Vireillä olevien oikeusriitojen erityisolosuhteiden tutkiminen siinä tapauksessa, että asian käsittely keskeytetään sillä perusteella, että asiat on käsiteltävä samassa yhteydessä (seitsemäs kysymys)
102. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luettelee seitsemännessä kysymyksessään neljä seikkaa, joiden osalta se tiedustelee, voivatko ne olla – ei siis, onko niiden oltava
‐ merkityksellisiä sen tuomioistuimen kannalta, jossa kanne on nostettu myöhemmin, kun se harkitsee, onko asian käsittely syytä keskeyttää vai onko asia syytä ratkaista silloin, kun kyse on asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista samassa yhteydessä käsiteltävistä asioista.(102)
103. Tämän 1 kohdan sanamuotoon ei sisälly vastauksen aineksia.
Komissio väittää lainsäätäjän tahdon olleen, ettei tällaista luetteloa laad ita. Mielestäni tuomioistuimelle on annettu tavallaan vapaa harkintavalta kuitenkin sillä edellytyksellä, että se kaikissa tilanteissa kunnioittaa asetuksen 28 artiklan tarkoitusta, joka ‐ hyvän oikeudenkäytön turvaamiseksi unionissa – on välttää rinnakkaisia oikeudenkäyntimenettelyjä eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa ja niissä annettavien tuomioiden mahdollista ristiriitaisuutta.(103)
104. Mielestäni tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, täytyisi olla mahdollisuus ottaa huomioon kaikki ne konkreettiset seikat, joiden perusteella se voi ratkaista, onko asian käsittelyn keskeyttäminen sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa asianmukaista.(104) Konkreettisesta asiayhteydestä irrallaan ei ole mahdollista katsoa, että jotkin arviointiperusteet olisivat ehdottomasti päteviä, sillä seikka, joka voi olla yhdessä asiassa merkityksellinen, ei ole välttämättä merkityksellinen toisessa asiassa.
105. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole myöskään täsmentänyt, onko se sitä mieltä, että jokainen sen unionin tuomioistuimille esittämistä arviointiperusteista voidaan ottaa huomioon muista erillään siten, että se olisi yksinään riittävä. Mielestäni mikään niistä ei voi olla yksinään ratkaiseva. Tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on pikemminkin harkittava asiaa siten, että kaikkia seikkoja, jotka käsiteltävässä asiassa puoltavat asian käsittelyn keskeyttämistä tai puhuvat sitä vastaan, verrataan keskenään.
106. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämää luetteloa ei voida pitää tyhjentävänä riippumatta siitä, millaisen kannan unionin tuomioistuin ottaa seitsemännen kysymyksen yhteydessä esitettyihin neljään arviointiperusteeseen. Asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan nojalla suoritettavassa harkinnassa saattaa olla tarpeen ottaa huomioon monia muitakin arviointiperusteita. Huomioon voitaisiin ottaa esimerkiksi sen kaltaiset seikat, joihin I. Weberin tältä osin lainaamassa saksalaisessa oikeuskirjallisuudessa viitataan,(105) tai seikat, jotka julkisasiamies Lenz on muuten kuin tyhjentävästi identifioinut.(106)
107. Ennakkoratkaisupyynnössä mainittu ensimmäinen arviointiperuste liittyy siihen, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, sijaitsee jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäyntimenettelyt kestävät tilastollisesti huomattavasti kauemmin kuin jäsenvaltiossa, jossa sijaitsee tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin. Mielestäni tällaisen toisen jäsenvaltion oikeusjärjestelmästä tehdyn yleisen arvion perusteella ei ole mahdollista poiketa asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohdan soveltamisesta,(107) kun huomioon otetaan järjestelmän perustana oleva jäsenvaltioiden järjestelmien toisiaan vastaavuuden periaate.
108. Jos tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, toteaa sitä vastoin in concreto, että toisessa jäsenvaltiossa ensin vireille saatetun oikeudenkäyntimenettelyn kesto on selvästi kohtuuton, tämä tuomioistuin voi perustellusti päätellä, että asian käsittelyä ei kyseisessä yksittäistapauksessa ole tarkoituksenmukaista keskeyttää sen vuoksi, että kyse on samassa yhteydessä käsiteltävistä kanteista. On syytä todeta analogisesti, että unionin tuomioistuin on asetuksen N:o 2201/2003 yhteydessä jo katsonut, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, voi odotettuaan kohtuullisen ajan vastauksia esittämiinsä kysymyksiin jatkaa käsiteltäväkseen saatetun kanteen tutkimista.(108)
109. Toinen mainittu arviointiperuste koskee tilannetta, jossa tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, arvion mukaan oikeusriitaan on sovellettava sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa se itse sijaitsee. Mielestäni tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei ole oikeutettu ratkaisemaan kysymystä siitä, mitä oikeussääntöjä tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, on aineellisesti sovellettava vireillä olevaan oikeusriitaan, tai kysymystä siitä, mikä on viimeksi mainitun tuomioistuimen kapasiteetti soveltaa asianomaisia aineellisen oikeuden säännöksiä.(109)
110. Kolmas arviointiperuste koskee asianosaisen ikää, ja siihen vetoaminen johtuu selvästi pääasian molempien asianosaisten kunnioitettavasta iästä.
Minusta on selvää, että tällaista yksilökohtaista seikkaa ei voida ottaa huomioon, koska asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan kuuluvat oikeudet ja velvollisuudet eivät lähes koskaan ole henkilökohtaisia.(110)
111. Neljäs ja viimeinen arviointiperuste, johon seitsemännessä kysymyksessä vedotaan, liittyy kanteen menestymismahdollisuuksiin tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu. En ole sitä mieltä, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, voitaisiin oikeuttaa ratkaisemaan etukäteen toisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäyntimenettelyn lopputulos. Koska tämä tuomioistuin ei ole ensimmäisessä oikeudenkäyntimenettelyssä kuullut kaikkia asianosaisia heidän esittämistään vaatimuksista eikä ottanut vastaan näyttöä, johon nämä väitteet tukeutuvat, tällainen toimenpide olisi vastoin hyvän oikeudenkäytön periaatetta ja perustavanlaatuista oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.
b)
Sen tutkiminen, loukataanko asianosaisen oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan mahdollisesti siinä tapauksessa, että asian käsittely keskeytetään sillä perusteella, että asiat on käsiteltävä samassa yhteydessä (kahdeksannen kysymyksen toinen osa)
112. Kahdeksannen kysymyksen toisessa osassa unionin tuomioistuinta pyydetään ottamaan kantaa siihen, voiko tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ottaa huomioon sen ‐ tai pitääkö sen ottaa huomioon se ‐, että asian vireille saattaneen kantajan oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa on suojeltava asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan soveltamisen yhteydessä eli silloin, kun tässä tuomioistuimessa vireillä oleva ja toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa vireillä oleva oikeudenkäynti liittyvät toisiinsa.
113. Kuten tämän kysymyksen ensimmäisen osan kohdalla katson, on niin, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt pyyntönsä kohdetta, annettavassa vastauksessa on käsiteltävä vain 28 artiklan 1 kohdan tulkintaa nyt esillä olevan asian erityispiirteet huomioon ottaen. Ainoa nyt käsiteltävä tapaus koskee siksi tilannetta, jossa tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, aikoo keskeyttää asian käsittelyn, ei tilannetta, jossa se aikoo jättää asiaa tutkimatta.(111)
114. Mielestäni sen perusoikeuden suojelemisella, johon on vedottu, voi olla tärkeä merkitys asetuksen 28 artiklan 1 kohdan soveltamisen yhteydessä. Tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on tässä yhteydessä ‐ toisin kuin asetuksen 27 artiklan 1 kohdan yhteydessä ‐ harkintavalta, jonka nojalla se voi perusoikeuskirjan 47 artiklan(112) mukaisesti varmistaa, ettei asian vireille saattaneen kantajan oikeudelle saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa aiheudu vakavaa vahinkoa siinä tapauksessa, että se päättää keskeyttää asian käsittelyn. Niinpä kahdeksannen kysymyksen toiseen osaan on mielestäni vastattava myöntävästi.
IV Ratkaisuehdotus
115. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Münchenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Ensisijaisesti:
– Vastauksena kolmanteen kysymykseen: Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että sen yksinomaisen toimivaltaperusteen soveltamisalaan, josta tässä säännöksessä säädetään ”asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”, kuuluu kanne, jolla vaaditaan sen toteamista, että vastaaja ei ole käyttänyt etuosto-oikeutta kiinteään omaisuuteen koskevaa esineoikeutta tietyn kiinteistön osalta pätevästi.
– Vastauksena neljänteen kysymykseen: Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on tutkittava, onko sillä itsellään yksinomainen toimivalta tämän asetuksen 22 artiklan 1 alakohdan nojalla; tällaisesta yksinomaisesta toimivallasta seuraa, että tuomioistuimella, jossa kanne on ensin nostettu, ei ole toimivaltaa ja että sen mahdollista tuomiota ei tunnusteta tämän asetuksen 35 artiklan 1 kohdan nojalla.
– Vastauksena seitsemänteen kysymykseen: Asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei tällä säännöksellä sille annettua harkintavaltaa käyttäessään voi ottaa huomioon seuraavan kaltaisia seikkoja: tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, sijaitsee jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäyntimenettelyt kestävät tilastollisesti ‐ ei in concreto ‐ huomattavasti kauemmin kuin jäsenvaltiossa, jossa se itse sijaitsee; tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, arvion mukaan asiaan olisi sovellettava sen jäsenvaltion oikeutta, jossa se itse sijaitsee; asianosaisen ikä tai kanteen menestymismahdollisuudet tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu.
– Vastauksena kahdeksannen kysymyksen toiseen osaan: Asetuksen N:o 44/2001 28 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tehdessään tämän säännöksen nojalla päätöksen keskeyttää asian käsittely tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on velvollisuus ottaa huomioon asian myöhemmin vireille saattaneen kantajan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan.
– Muihin kysymyksiin ei ole tarpeen vastata.
2) Toissijaisesti:
– Vastauksena ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen: Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklassa tarkoitettua ”samojen asianosaisten välillä” nostettujen kanteiden käsitettä on tulkittava siten, että se ei kata tilanteita, joissa kaksi asianosaista ovat ensimmäisessä oikeusriidassa molemmat vastaajia mutta toisessa oikeusriidassa toinen kantaja ja toinen vastaaja. Samassa artiklassa tarkoitettua ”samaa asiaa koskevien kanteiden” käsitettä on tulkittava siten, että se ei kata tilannetta, jossa kahdesta oikeusriidasta johtuvat vaatimukset ja perusteet ovat erilaiset, vaikka niihin liittyy sama esikysymys.
– Vastauksena viidenteen kysymykseen: Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tehdessään päätöksen tämän säännöksen nojalla tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei ole velvollinen tutkimaan asianosaisen väitettä siitä, että saattaessaan asian vireille tuomioistuimessa, jossa kanne on ensin nostettu, toinen asianosainen on syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön.
– Vastauksena kuudenteen kysymykseen: Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa ja 28 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että viimeksi mainitun säännöksen soveltaminen edellyttää sitä, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on ratkaisut ensin sen, että siinä vireillä olevassa asiassa ei ole sovellettava ensimmäistä näistä säännöksistä.
– Vastauksena kahdeksannen kysymyksen ensimmäiseen osaan: Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tehdessään päätöksen keskeyttää asian käsittelyn tämän säännöksen nojalla tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ei ole velvollisuutta ottaa huomioon asian myöhemmin vireille saattaneen kantajan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan.
(1) .
(2)  – EYVL 2001, L 12, s. 1.
(3)  –	Tämän säännöksen mukaan ”‐ ‐ tuomioistuimilla on asianosaisten kotipaikasta riippumatta yksinomainen toimivalta – – asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen ‐ ‐ sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, missä kiinteistö sijaitsee”.
(4)  –	Tämän 27 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen.” Sanat, jotka olen kursivoinut tässä, vastaavat niitä kahta ilmausta, joiden tulkintaa nyt esillä olevassa asiassa erityisesti pyydetään.
(5)  –	Tämän 28 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa vireillä olevat kanteet liittyvät toisiinsa, tuomioistuin, jossa kanne on myöhemmin nostettu, voi keskeyttää asian käsittelyn.” Saman artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tätä artiklaa sovellettaessa katsotaan kanteiden liittyvän toisiinsa silloin, kun niiden välillä on niin läheinen yhteys, että kanteiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä näyttää tarpeelliselta, jotta kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä ei johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin.”
(6)  –	Ks. kolmas ennakkoratkaisupyyntö.
(7)  –	Ks. neljäs ennakkoratkaisupyyntö.
(8)  –	Asetuksen N:o 44/2001 III luvun 1 jaksossa käsitellään jäsenvaltiossa annettujen tuomioiden tunnustamista toisessa jäsenvaltiossa. Kyseiseen jaksoon kuuluvan 34 artiklan 3 alakohdan mukaan tuomiota ei tunnusteta, jos tuomio on mm. ristiriidassa toisessa jäsenvaltiossa samojen asianosaisten välillä annetun tuomion kanssa. Asetuksen 35 artiklan 1 kohdan mukaan tuomiota ei tunnusteta myöskään, jos ”II luvun 3, 4 ja 6 jakson säännöksiä ei ole noudatettu ‐ ‐”, ja nämä säännökset kattavat yksinomaisen toimivallan kiinteään omaisuuteen kohdistuvien esineoikeuksien alalla.
(9)  – Ks. ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys.
(10)  –	Ks. viides ennakkoratkaisukysymys ja kahdeksannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa.
(11)  –	Ks. kuudes ennakkoratkaisukysymys.
(12)  –	Ks. seitsemäs ennakkoratkaisukysymys ja kahdeksannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa.
(13)  –	Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa: ”Kiinteistöön voidaan kohdistaa rasite, jonka perusteella henkilöllä, jonka hyväksi rasite asetetaan, on etuosto-oikeus omistajaan nähden.”
(14)  –	BGB 463 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Henkilö, jolla on esineeseen nähden etuosto-oikeus, voi käyttää etuosto-oikeutta heti, kun henkilö, johon etuosto-oikeus kohdistuu, on tehnyt kolmannen kanssa kauppasopimuksen esineestä.”
BGB:n 464 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Etuosto-oikeuden käyttäminen tapahtuu henkilölle, johon etuosto-oikeus kohdistuu, tehtävällä ilmoituksella. Ilmoitus ei edellytä kauppasopimuksen osalta määrättyä muotoa. – – Etuosto-oikeutta käytettäessä oikeudenhaltijan ja henkilön, johon etuosto-oikeus kohdistuu, välinen kauppa tulee voimaan niillä edellytyksillä, joista henkilö, johon etuosto-oikeus kohdistuu, on sopinut kolmannen kanssa.”
(15)  –	Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa: ”Kiinteistön omistusoikeuden siirtäminen ‐ ‐ edellyttää oikeudenhaltijan ja toisen osapuolen yhteisymmärrystä oikeuksien siirrosta ja oikeuksien siirron kirjaamisesta kiinteistörekisteriin, ellei laissa toisin säädetä.”
(16)  –	Tässä säännöksessä säädetään, että ”kirjaaminen tapahtuu, kun se, jonka oikeutta kirjaaminen koskee, antaa tähän luvan”.
(17)  –	I. Weber vetosi vaatimuksensa tueksi siihen, että Z. GbR -yhtiön ja M. Weberin välillä sovittu oikeus peruuttaa sopimus oli häneen nähden pätemätön eikä kuulu sopimusehtoihin, jotka olisivat päteviä häneen nähden etuosto-oikeuden käyttämisen vuoksi.
(18)  –	EYVL 1972, L 299, s. 32. Yleissopimus sellaisena kuin se on muutettuna uusien jäsenvaltioiden liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen tehdyllä yleissopimuksella
(jäljempänä Brysselin yleissopimus).
(19)  –	Ks. mm. asia C‑478/12, Maletic, tuomio 14.11.2013, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(20)  –	Brysselin yleissopimuksen 16 artiklan 1 a) kohta, 21 artiklan 1 ja 22 artiklan 1 kappale.
(21)  –	Ks. asia C-133/11, Folien Fischer ja Fofitec, tuomio 25.10.2012, 31 ja 32 kohta ja asia C‑386/12, Schneider, tuomio 3.10.2013, 21 kohta; tuomioista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa ja toinen sen 22 artiklaa.
(22)  –	Asianosaisten ja asian identtisyys.
(23)  –	Hän esittää vaatimustensa tueksi, että Italiassa vireille saatettu oikeudenkäyntimenettely ei perustu esineoikeuteen kiinteään omaisuuteen vaan Z. GbR -yhtiön ja hänen itsensä välisiin, 28.10.2009 tehtyyn sopimukseen perustuviin velvoitteisiin. Hän lisää, että esikysymys, joka on esitetty saman menettelyn yhteydessä ja joka koskee sitä, onko I. Weber käyttänyt etuosto-oikeuttaan pätevällä tavalla, ei kuulu 22 artiklan 1 alakohdan soveltamisalaan, koska tämän oikeuden olemassaoloa ja siitä johtuvia oikeuksia ei ole kiistetty.
(24)  –	Ks. erityisesti asia C‑332/11, ProRail, tuomio 21.2.2013, 31 kohta.
(25)  –	Ennakkoratkaisupyynnössä todetaan seuraavaa: ”Z. GbR -yhtiö vaatii ensimmäisellä vaatimuksellaan Tribunale ordinario di Milanolta sen toteamista, että I. [Weber] on käyttänyt etuosto-oikeuttaan pätemättömästi ja sitomattomasti ja että tämä ei ole koskaan kunnioittanut Z. GbR -yhtiön ja M. [Weberin] välillä sovittuja ensimmäisen sopimuksen sopimusehtoja kokonaan eikä erityisesti myyjälle kuuluvaa sopimuksen peruuttamista koskevaa oikeutta.”
(26)  –	Ks. asia C‑518/99, Gaillard, määräys 5.4.2001 (Kok., s. I‑2771, 13 kohta), jossa täsmennetään, että itsenäisellä määritelmällä voidaan mahdollisimman hyvin taata se, että sopimusvaltioille ja niille, joita asia koskee, Brysselin yleissopimuksen perusteella syntyvät oikeudet ja velvollisuudet ovat samat ja yhtenevät, ja asia C‑343/04, ČEZ, tuomio 18.5.2006 (Kok., s. I‑4557, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(27)  –	Ks. analogisesti asetuksessa N:o 44/2001 tarkoitetun ”siviili- ja kauppaoikeuden” käsitteen osalta em. asia Schneider, tuomion 18 kohta.
(28)  –	Korostan, että asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan mukainen toimivalta ei kuulu vain sen paikkakunnan tuomioistuimelle, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee, vaan kaikille näin nimetyn jäsenvaltion tuomioistuimille.
(29)  –	P. Jenard on korostanut tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaa yleissopimusta koskevassa selvityksessään (EYVL 1979, C 59, s. 1, erityisesti s. 35; jäljempänä Jenardin selvitys) seuraavaa: ”Tällaiset riitautukset edellyttävät usein sitä, että tehdään katselmuksia ja toimitetaan tutkimuksia sekä pyydetään asiantuntijalausuntoja, jotka on suoritettava paikan päällä. Lisäksi asioissa sovelletaan usein osittain tapaoikeutta, jonka yleisesti tuntevat vain sen paikan tai mahdollisesti sen maan tuomioistuimet, jossa kiinteistö sijaitsee.” Lisään, että useissa jäsenvaltioissa esineoikeudet kiinteään omaisuuteen ‐ jotta niihin voidaan vedota kolmatta vastaan ‐ on kirjattava kiinteistörekisteriin tai muuhun luotettavuusolettaman omaavaan julkiseen rekisteriin, jonka ylläpito on joskus uskottu sen paikan tuomioistuimille, jossa kiinteistö sijaitsee, ja että näiden tuomioistuimien antamista ratkaisuista, joilla on vaikutusta näin kirjattuihin oikeuksiin, on ilmoitettava viran puolesta, jotta kirjaukset voidaan tehdä niiden mukaisesti.
(30)  –	Ks. mm. em. asia ČEZ, tuomion 28 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(31)  –	Ks. em. asia Gaillard, määräyksen 14 kohta; asia C‑73/04, Klein, tuomio 13.10.2005 (Kok., s. I‑8667, 15 kohta) ja em. asia ČEZ, tuomion 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(32)  –	Asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan 5 kohdassa säädetään näet seuraavaa: ”Tuomioistuimen toimivaltaa koskevat sopimukset ‐ ‐ ovat vailla oikeusvaikutuksia ‐ ‐ jos tuomioistuimet, joiden toimivalta on sopimuksella poissuljettu, ovat 22 artiklan mukaan yksinomaisesti toimivaltaisia.”
(33)  –	Em. asia Schneider, tuomion 21 kohta ja em. Brysselin yleissopimusta koskeva oikeuskäytäntö.
(34)  –	Ks. mm. asia C‑294/92, Webb, tuomio 17.5.1994 (Kok., s. I‑1717, 14 kohta) ja em. asia Gaillard, määräyksen 16 ja 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(35)  –	Lukuun ottamatta 1 kohdassa säädettyä poikkeusta, joka koskee kiinteän omaisuuden vuokrasopimusta koskevia kanteita.
(36)  –	Totean, että Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaan yleissopimukseen tehtyä yleissopimusta sekä sen tulkintaa yhteisöjen tuomioistuimessa koskevaa pöytäkirjaa koskevassa selvityksessään (EYVL 1979, C 59, s. 71) P. Schlosser on maininnut alkuperäisissä jäsenvaltioissa ja erityisesti Saksassa voimassa olevien esineoikeuksien joukossa etuoikeuksia antavat oikeudet (ks. 166 kohta).
(37)  –	Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä 26.5.1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1).
(38)  –	Ks. vastaavasti Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ, Pariisi, 4. painos, 2010, 338-1 kohta; Magnus, U. ja Mankowski, P. (toim .), European Commentaries on Private International Law, Brussels I Regulation, Sellier, München, 2. painos, 2012, s. 478 ja sitä seuraavat sivut, 5 ja 10 kohta, sekä s. 496, 55 kohta.
(39)  –	Asia C‑351/89, tuomio 27.6.1991 (Kok., s. I‑3317), jonka 26 kohdassa todetaan seuraavaa: ” jollei tilanteesta, jossa tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on yleissopimuksen ja erityisesti sen 16 artiklan
mukainen yksinomainen toimivalta, muuta johdu, ‐ ‐ tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, voi vain keskeyttää asian käsittelyn” (kursivointi tässä). Vaikka pääasian oikeudenkäynnissä ei ollut vedottu tuomioistuimen, jossa kanne oli nostettu myöhemmin, hyväksi yksinomaiseen toimivaltaan (ks. tuomion 21 kohta), yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin viitannut tähän mahdollisuuteen, kuten myös julkisasiamies Van Gerven (ks. asiaa koskevan ratkaisuehdotuksen 9 kohta).
(40)  –	Ibid., tuomion 21, 25 ja 26 kohta sekä ratkaisuehdotuksen 13 kohta.
(41)  –	Asia C‑116/02, Gasser, tuomio 9.12.2003 (Kok., s. I‑14693, 47 kohta).
(42)  –	Em. asia Gasser, tuomion 41‐54 kohta. On todettava, että julkisasiamies Léger oli asiasta toista mieltä (ks. em. asiassa annetun ratkaisuehdotuksen 57 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(43)  –	Em. asia Gasser, tuomion 49‐51 kohta.
(44)  –	Sitä vastoin asetuksen N:o 44/2001 29 artiklassa, jota sovelletaan sekä vireilläolovaikutuksen että toisiinsa liittyvien kanteiden tapauksessa, säädetään, että jos ” useampi tuomioistuin on yksinomaisesti toimivaltainen, on muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin
nostettu, jätettävä asia tutkimatta”
(kursivointi tässä).
(45)  –	Asetuksen 25 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa nostettu kanne koskee pääasiallisesti asiaa, jonka toisen jäsenvaltion tuomioistuin on 22 artiklan mukaan yksinomaisesti toimivaltainen tutkimaan, tuomioistuimen on omasta aloitteestaan jätettävä asia tutkimatta.”
(46)  –	Tavoite käy ilmi asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappaleesta.
(47)  –	Ensimmäinen, toinen, viides ja kahdeksas ennakkoratkaisukysymys.
(48)  –	Brysselin yleissopimuksen asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa vastaavaa 21 artiklaa koskevan oikeuskäytännön mukaan; ks. mm. asia 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, tuomio 8.12.1987 (Kok., s. 4861, Kok. Ep. IX, s. 273, 11 kohta) ja asia C‑351/96, Drouot assurances, tuomio 19.5.1998 (Kok., s. I‑3075, 16 kohta).
(49)  –	Asia C‑406/92, tuomio 6.12.1994 (Kok., s. I‑5439, 53 kohta).
(50)  –	Sveitsin hallituksen tavoin katson, että vireilläolovaikutusta koskevilla säännöillä pyritään torjumaan ”varsinaisesti ristiriitaisten” ja täytäntöönpanovaiheessa siten keskenään täysin yhteensopimattomien ratkaisujen vaara.
(51)  – Em. asia Tatry, tuomion 31 kohta sekä julkisasiamies Tesauron em. asiassa antaman ratkaisuehdotuksen 14 ja 20 kohta.
(52)  –	Em. asia Tatry, tuomion 29 ja 34 kohta. Tässä tapauksessa tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on velvollisuus jättää asia tutkimatta vain siltä osin kuin sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan asianosaiset ovat asianosaisina myös aiemmin käynnistetyssä oikeudenkäyntimenettelyssä, ja prosessi muiden asianosaisten välillä voi jatkua.
(53)  – Em. asia Drouot assurances, tuomion 19 ja 23 kohta.
(54)  –	Esimerkiksi yhtiön ja sivuliikkeen, jonka tämä yhtiö omistaa kokonaan, intressit voivat olla jossakin tapauksessa erottamattomat ja identtiset, mutta tästä ei välttämättä seuraa, että tätä yhtiötä vastaan jäsenvaltiossa annettu tuomio olisi pantavissa täytäntöön sen sivuliikettä vastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa viimeksi mainitun kotipaikka on.
(55)  –	Jäljempänä ihmisoikeussopimus. Sen 6 artiklan mukainen ”oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin” sisältää oikeuden oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa, oikeudenkäynnin puolueettomuuden erityisesti näytön osalta ja oikeuden kontradiktatoriseen menettelyyn (1 kohta) sekä syyttömyysolettaman (2 kohta) ja puolustautumisoikeudet (3 kohta). Sen 13 artiklalla suojellaan ”oikeutta tehokkaaseen oikeussuojakeinoon”.
(56)  –	Jäljempänä perusoikeuskirja. Sen 47 artiklan ensimmäinen ja toinen kohta koskevat oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja oikeutta riippumattomaan tuomioistuimeen, kun taas 47 artiklan kolmas kohta koskee maksutonta oikeusapua. Tämän määräyksen taustasta ja sisällöstä ks. perusoikeuskirjaa koskevat selitykset (EUVL 2007, C 303, s. 17) ja mm. asia C-432/05, Unibet, tuomio 13.3.2007 (Kok., s. I-2271, 37 kohta) ja yhdistetyt asiat C-317/08‐C-320/08, Alassini ym., tuomio 18.3.2010 (Kok., s. I-2213, 61 kohta).
(57)  –	Tämä pitää paikkansa, kun otetaan huomioon tämän säännöksen ranskankielinen versio, jossa edellytetään kanteiden nostamista ” entre
les mêmes parties”, mutta myös ‐ kuten Saksan hallitus korostaa ‐ muut kieliversiot, etenkin saksankielisen ” zwischen
denselben Parteien”, espanjankielisen ” entre
las mismas partes”, englanninkielisen ” between
the same parties”, italiankielisen ” tra
le stesse parti”, hollanninkielisen ” tussen
dezelfde partijen”, portugalinkielisen ” entre as mesmas partes” ja suomenkielisen ”samojen asianosaisten välillä ” (kursivointi tässä).
(58)  –	Ks. mm. tämän asetuksen johdanto-osan 10 ja 15 perustelukappale sekä em. asia Drouot assurances, tuomion 17 kohta.
(59)  –	Täsmennän, että M. Weber väittää, että konkreettisessa tapauksessa ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole mitään merkitystä asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan soveltamisen kannalta.
(60)  –	Toisin sanoen olisi järjetöntä pohtia, onko kantaja A:n kanteella vastaaja B:tä vastaan asetuksen 27 artiklassa tarkoitetulla tavalla sama kohde ja perusta kuin kantaja C:n kanteella vastaaja D:tä vastaan.
(61)  –	Ks. em. asia Gubisch Maschinenfabrik, tuomion 14 kohta.
(62)  –	Toisin kuin ranskankielisessä versiossa, jossa tehdään nimenomainen ero kanteiden kohteen ja perustan välillä, saksankielinen sanamuoto kuuluu seuraavasti: ”Klagen wegen desselben Anspruchs.” Tämä voidaan kääntää sanoilla ”kanteet, jotka perustuvat samoihin vaatimuksiin”. Haluan täsmentää, ettei kyse ole tässä vain yksittäistapauksesta, sillä myös englanninkielinen versio on muotoiltu siten, ettei tätä eroa tehdä (”proceedings involving the same cause of action”). Ks. tältä osin em. Magnus, U. ja Mankowski, P., s. 502 ja sitä seuraavat sivut.
(63)  –	Em. asia Tatry, tuomion 39 ja 41 kohta ja asia C‑39/02, Mærsk Olie & Gas, tuomio 14.10.2004 (Kok., s. I‑9657, 35 ja 38 kohta).
(64)  –	Em. asia Gubisch Maschinenfabrik, tuomion 15 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan sopimuksen täytäntöönpanoa koskevassa kanteessa, joka oli nostettu jäsenvaltiossa ja jonka tavoitteena oli panna sopimus tehokkaasti täytäntöön, ja saman sopimuksen kumoamista ja irtisanomista koskevassa kanteessa, joka oli nostettu toisessa jäsenvaltiossa ja jonka tavoitteena oli evätä sopimukselta kaikki tehokkuus, sopimuksen sitovuus oli näiden kahden rinnakkaisen menettelyn ”keskiössä”, minkä vuoksi toista kannetta voitiin jopa pitää ensimmäistä kannetta vastaan esitettynä puolustautumisperusteena.
(65)  – Asia C-111/01, Gantner Electronic, tuomio 8.5.2003 (Kok., s. I-4207, 32 kohta).
(66)  –	Esimerkiksi asiamiehen edustusoikeutta koskeva sama esikysymys voidaan esittää eri myyntisopimuksia koskevissa oikeusriidoissa.
(67)  – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 64.
(68)  –	Tämän asian asiakirja-aineistoon liitetyssä Tribunale ordinario di Milanon 23.5.2013 antamassa ratkaisussa ei myöskään mainita sen käsiteltäväksi saatettujen vaatimusten oikeudellista perustaa.
(69)  –	Tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14 lainattu säännös.
(70)  – Em. asia Tatry, tuomion 39 kohta. Etenkin em. asiassa Gubisch Maschinenfabrik annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että molemmat rinnakkaiset oikeusriidat pohjautuivat samaan perustaan, koska ne perustuivat ”samaan sopimussuhteeseen” (ks. tuomion 15 kohta).
(71)  –	Brysselin yleissopimuksen 21 ja 22 artiklan välisestä suhteesta ks. Boularbah, H., ”La notion de 'mêmes parties’, condition de la litispendance communautaire”, Journal des tribunaux, 1998, nro 37, s. 774 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 776.
(72)  –	Ks. mm. asia C-571/10, Kamberaj, tuomio 24.4.2012, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(73)  –	Korostan Sveitsin hallituksen katsovan myös, että ennakkoratkaisupyynnön perusteella ei voida määritellä sitä, onko tässä asiassa kyse kanneoikeuden väärinkäytöstä, ja jos on, miltä osin.
(74)  – Kantansa tueksi, jonka mukaan 27 artiklassa säädetystä asian käsittelyn keskeyttämistä koskevasta säännöstä on mahdollista poiketa silloin, kun tosiseikoista ilmenee toisen asianosaisen käyttävän oikeuksiaan väärin, Sveitsin hallitus esittää, että Sveitsin Bundesgericht on jo antanut tämänsuuntaisen tuomion (asia 4A_143/2007, tuomio 6.7.2007), joka koski Luganossa 16.9.1988 allekirjoitetun tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla tehdyn yleissopimuksen (EYVL L 319, s. 9) vastaavaa määräystä.
(75)  –	Tällaisten prosessuaalisten taktiikkojen vaarasta ks. em. Magnus, U. ja Mankowski, P., s. 483 ja sitä seuraavat sivut, 17 ja 18 kohta.
(76)  –	Hän väittää Z. GbR -yhtiön nostaneen kanteen Italiassa sen vuoksi, että oikeusprosessit kestävät tässä jäsenvaltiossa pitkään, kariuttaakseen hänen tekemänsä M. Weberille kuuluneen Saksassa sijaitsevan kiinteistön omistusosuuden laillisen hankinnan sekä estääkseen häntä erityisesti hänen korkea ikänsä huomioon ottaen puolustamasta itseään. Hän väittää, että M. Weber, joka on hänen ohellaan vastaajana Italiassa vireillä olevassa prosessissa, muutti Milanoon, jossa sijaitsee hänen Z. GbR -yhtiön johtoelimiin kuuluvan poikansa asianajotoimisto, vähän ennen tämän kanteen nostamista Italiassa.
(77)  –	Em. asia Gasser, tuomion 70 ja 73 kohta.
(78)  –	Ibid., tuomion 71 kohta.
(79)  –	Ibid., tuomion 72 kohta.
(80)  – Mikä on tämän artiklan pääasiallinen tavoite (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 42 kohta)
(81)  –	Tämä viimeksi mainittu ilmaus sisältyy ennakkoratkaisupyynnön tätä kysymystä koskeviin perusteluihin.
(82)  – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 15 kohta.
(83)  –	Ks. mm. asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappale.
(84)  –	Se toteaa tämän periaatteen olevan voimassa, vaikka todellisuudessa jäsenvaltioiden välillä on olemassa eroja, kuten asetusta N:o 44/2001 annettaessa tunnustettiin ja kuten asia yhä edelleen on.
(85)  – Se vetoaa äärimmäisiin tilanteisiin, joissa tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu ensin, toiminta halvaantuu esimerkiksi aseellisiin konflikteihin tai luonnonkatastrofiin liittyvistä syistä, joiden vaikutukset ovat pitkäkestoisia ja estävät oikeudenkäytön.
(86)  –	Tämän käsitteen osalta ks. mm. Prechal, S. ja Widdershoven, R., ”Redefining the Relationship between ’Rewe-effectiveness’ and Effective Judicial Protection”, Review of European Administrative Law, 2011, nide 4, nro 2, s. 31.
(87)  – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohta. Minusta tässä on kyse erityisesti kahdesta tähän oikeuteen liittyvästä aspektista: Yhtäältä vireilläolovaikutuksen olemassaolosta voisi aiheutua rajoituksia myöhemmän oikeudenkäyntimenettelyn vireille saattaneen kantajan oikeudelle saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, ja toisaalta ensimmäisen oikeudenkäyntimenettelyn pitkä kesto saattaa aiheuttaa sen, että oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin loukataan.
(88)  –	Ks. puolustautumisoikeuksien suojelemisesta asia C-292/10, G, tuomio 15.3.2012, 47 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Ks. analogisesti myös asia C-491/10 PPU, Aguirre Zarraga, tuomio 22.12.2010 (Kok., s. I-14247, 59 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jossa kyse oli tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetusta neuvoston asetuksesta (EY) N:o 2201/2003 (EUVL L 338, s. 1) ja jossa unionin tuomioistuin korosti sitä, että jäsenvaltioissa annettujen ratkaisujen tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat, tällä asetuksella käyttöön otetut järjestelmät perustuvat jäsenvaltioiden keskinäisen luottamuksen periaatteeseen, joka koskee sitä, että niiden kansallisissa oikeusjärjestyksissä kyetään toteuttamaan Euroopan unionin tasolla ja erityisesti perusoikeuskirjassa tunnustettujen perusoikeuksien toisiaan vastaava ja tehokas suojeleminen.
(89)  –	Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklassa säädetään vain toimivallan jaosta jäsenvaltioiden tuomioistuinten välillä silloin, kun niiden käsiteltäviksi on saatettu rinnakkaisia identtisiä oikeusriitoja. Ks. analogisesti em. asia Gasser, jossa yhteisöjen tuomioistuin, jota oli pyydetty tulkitsemaan Brysselin yleissopimuksen (27 artiklaa vastaavaa) 21 artiklaa erityisesti ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan noudattamisen valossa (59 kohta ja sitä seuraavat kohdat), otti vastauksensa keskiöön tämän yleissopimuksen systematiikan ja päämäärän sekä sen luottamuksen, jota sopimusvaltiot osoittavat vastavuoroisesti toistensa oikeusjärjestyksille ja lainkäyttöelimille (70 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Ks. myös em. Magnus, U. ja Mankowski, P., s. 487 ja sitä seuraavat sivut.
(90)  –	Kuudes, seitsemäs ja kahdeksas ennakkoratkaisukysymys.
(91)  –	I. Weber katsoo tämän kysymyksen olevan merkityksellinen, koska Landgericht München I on päättänyt keskeyttää asian käsittelyn kahdesti, ensin 27 artiklan 1 kohdan perusteella ja tämän jälkeen 28 artiklan 1 ja 3 kohdan perusteella, todeten Oberlandesgericht Münchenin olevan tämän oikaisun takana.
(92)  –	I. Weber ja Sveitsin hallitus lainaavat vastaavasti saksalaisessa oikeuskirjallisuudessa 28 artiklasta tehtyä analyysiä (Rauscher, T. ja Leible, S., Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht EuZPR/EuIPR, Kommentar, Brüssel I-VO, LugÜbk 2007, Sellier, München, 2011; Hüßtege, R., teoksessa Thomas, H. ja Putzo, H. (dir.), Zivilprozessordnung, Kommentar, Beck, Munich, 32. painos, 2011) ja vastaavaa analyysiä sveitsiläisessä oikeuskirjallisuudessa (Bucher, A., Loi sur le droit international privé/Convention de Lugano, Helbing Lichtenhahn, Bâle, 2011; Mabillard, R., teoksessa Oetiker, C. ja Weibel, T. (dir.), Lugano Übereinkommen, Helbing Lichtenhahn, Bâle, 2011).
(93)  –	Ks. Brysselin yleissopimuksen vastaavien määräysten osalta edellä alaviitteessä 29 mainittu Jenardin selvitys, s. 13, sekä asetuksen N:o 44/2001 johdanto-osan 15 perustelukappale.
(94)  –	Brysselin yleissopimuksen 22 artiklaa koskeneessa em. asiassa Tatry annetussa tuomiossa (53 kohta) yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaa: ”[samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden käsitteen] tulkinnan on oltava laaja, ja sen on katettava kaikki tilanteet, joihin sisältyy ristiriitaisten ratkaisujen vaara, vaikka tuomiot voitaisiin panna täytäntöön erikseen ja vaikka niiden oikeudelliset seuraukset eivät sulkisi pois toisiaan.” Ks. myös asia C‑539/03, Roche Nederland ym., tuomio 13.7.2006 (Kok., s. I‑6535, 22 kohta).
(95)  –	Em. asia Tatry, tuomion 55 kohta ja julkisasiamies Tesauron em. asiassa antaman ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
(96)  –	Tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 5 lainattu säännös.
(97)  –	Muistutan, että käsiteltävänä olevassa ennakkoratkaisupyynnössä ei ole kyse näiden artiklojen 2 kohdasta, jotka koskevat asian tutkimatta jättämistä tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu myöhemmin.
(98)  –	Ks. tältä osin edellä esitetyt seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen elementit.
(99)  –	Em. asia Tatry, tuomion 49 ja 50 kohta. Kursivointi tässä.
(100)  –	Ks. Cadiet, L., Jeuland, E. ja Amrani-Mekki, S. (dir.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Pariisi, 2011, 129 kohta. Tämän teoksen mukaan samassa yhteydessä käsiteltävissä kanteissa on kyse ”tavallaan epätäydellisestä vireilläolovaikutuksesta”, koska ”samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden tilanteen syntymisen edellytykset eivät ole yhtä tiukkoja kuin vireilläolovaikutuksen syntymisen edellytykset. Tästä seuraa, että sama pätee niistä aiheutuviin vaikutuksiin”.
(101)  –	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tarpeeseen, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, ”on päättänyt”.
(102)  –	On syytä erottaa toisistaan tämä harkintavalta ja sen ratkaiseminen, onko todella kyse samassa yhteydessä käsiteltävistä kanteista rinnakkaisten oikeudenkäyntien läheistä yhteyttä koskevien arviointiperusteiden, jotka määritellään tämän artiklan 3 kohdassa, mukaisesti.
(103)  –	Brysselin yleissopimuksen 22 artiklan, joka vastaa asetuksen N:o 44/2001 28 artiklaa, tavoitteen osalta ks. em. asia Tatry, tuomion 55 kohta ja em. asia Overseas Union Insurance ym., tuomion 16 kohta sekä asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappale.
(104)  –	Ks. julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotuksen 75 kohta asiassa, joka johti yleissopimuksen 22 artiklaa koskevaan, asiassa C‑129/92, Owens Bank, 20.1.1994 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑117).
(105)  –	Siinä mainitaan seuraavia seikkoja: asianosaisten intressit, toiminta ja motivaatio; kanteiden välisen yhteyden intensiteetti; asianomaisen oikeudenkäyntimenettelyn vaihe ja kesto; kanteen menestymismahdollisuudet; näytön hankkimiseen liittyvät voimavarojen käyttö, kustannukset ja näytön läheisyys prosessiekonomian periaatteeseen näkökulmasta; tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivalta tai sen puuttuminen sekä tuomion tunnustamisen mahdollisuudet.
(106)  –	Ratkaisujen välisen yhteyden aste ja vaara ratkaisujen ristiriitaisuudesta, rinnakkaisissa oikeudenkäyntimenettelyissä saavutettu vaihe ja tuomioistuinten, joiden käsiteltäväksi asia on saatettu, läheisyys tosiseikkojen tapahtumapaikkaan (ks. em. asiassa Owens Bank annetun ratkaisuehdotuksen 76 kohta). Nämä arviointiperusteet vastaavat niitä, jotka lainsäätäjä on asetuksen N:o 44/2001 uuden version yhteydessä hyväksynyt, mutta vain, kun kyse on jäsenvaltiossa ja kolmannessa valtiossa vireillä olevista rinnakkaisista oikeudenkäynneistä. Ks. tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 johdanto-osan 23 ja 24 perustelukappale sekä 33 artikla (vireilläolovaikutus) ja 34 artikla (samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet) (EUVL L 351, s. 1); tätä asetusta sovelletaan pääosin 10.1.2015 alkaen.
(107)  –	Em. asiassa Gasser (tuomion 70 kohta ja sitä seuraavat kohdat) yhteisöjen tuomioistuin katsoi näin, mutta Brysselin yleissopimuksen asetuksen N:o 44/2001 27 artiklaa vastaavan määräyksen osalta eli vireilläolovaikutukseen eikä samassa yhteydessä käsiteltäviin asioihin liittyen.
(108)  –	Asia C-296/10, Purrucker, tuomio 9.11.2010 (Kok., s. I-11163, 82 ja 83 kohta).
(109)  –	Ks. analogisesti Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvassa vireilläolovaikutustilanteessa ”forum non conveniens” -teorian soveltamatta jättämisen osalta edellä alaviitteessä 36 mainittu Schlosserin selvitys, 78 ja 181 kohta.
(110)  –	Toisin kuin on mm. tilanteessa, jossa kyse on teosta koskeviin moraalisiin oikeuksiin liittyvistä kanteista.
(111)  –	Tämän artiklan 2 kohta koskee mahdollisuutta jättää asia asianosaisen pyynnöstä tutkimatta, jos on jo todettu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen tutkimaan kyseiset kanteet ja niiden yhdistäminen on tämän tuomioistuimen lain mukaan sallittua.
(112)  – Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 87 kohta.