62000CC0440_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Bundesarbeitsgericht (Saksan liittovaltion työtuomioistuin) on 27.6.2000 tekemällään välipäätöksellä esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisesta tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamisesta yhteisönlaajuisissa yrityksissä tai yritysryhmissä 22 päivänä syyskuuta 1994 annetun neuvoston direktiivin 94/45/EY(2) (jäljempänä direktiivi 94/45/EY tai direktiivi) tulkinnasta. Bundesarbeitsgericht tiedustelee erityisesti sitä, onko sellaisessa tapauksessa, jossa yritysryhmän keskushallinto sijaitsee jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella, yhteisössä sijaitsevilla yrityksillä direktiivin perusteella velvollisuus antaa tietoja yritysryhmään kuuluvalle yritykselle, jonka johto ottaa direktiivin nojalla keskushallinnon vastuut, ja mikäli näin on, yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään täsmentämään tämän velvoitteen ulottuvuutta.
I Asiaa koskeva lainsäädäntö
A Direktiivin asiaa koskevat säännökset
2. Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tämän direktiivin tavoitteena on parantaa yhteisönlaajuisten yritysten ja yritysryhmien työntekijöiden oikeutta saada tietoa ja oikeutta tulla kuulluksi.
2. Tätä tarkoitusta varten perustetaan eurooppalainen yritysneuvosto tai otetaan käyttöön työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettely kussakin yhteisönlaajuisessa yrityksessä ja yritysryhmässä sitä 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti pyydettäessä, jotta kyseisille työntekijöille voidaan tiedottaa ja heitä voidaan kuulla tässä direktiivissä säädetyin edellytyksin, direktiivissä säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti ja siinä säädetyin vaikutuksin.
– –
4. Jollei 6 artiklassa tarkoitetuissa sopimuksissa määrätä laajemmasta soveltamisalasta, koskevat 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi perustetun eurooppalaisen yritysneuvoston valtuudet ja toimivalta sekä käyttöönotetun työntekijöiden kuulemis- ja tiedottamismenettelyn ala, kun on kyse yhteisönlaajuisesta yrityksestä, kaikkia jäsenvaltioissa sijaitsevia liikkeitä ja, kun on kyse yhteisönlaajuisesta yritysryhmästä, kaikkia ryhmän jäsenvaltioissa sijaitsevia jäsenyrityksiä.
– – ”.
3. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a) ’yhteisönlaajuisella yrityksellä’ yritystä, jolla on vähintään 1 000 työntekijää jäsenvaltioissa ja vähintään kahdessa eri jäsenvaltiossa kussakin vähintään 150 työntekijää;
b) ’yritysryhmällä ’ ryhmää, joka käsittää määräysvaltaa käyttävän yrityksen sekä määräysvallassa olevat yritykset;
c) ’yhteisönlaajuisella yritysryhmällä’ yritysryhmää, joka täyttää seuraavat edellytykset:
– sillä on vähintään 1 000 työntekijää jäsenvaltioissa,
– se käsittää vähintään kaksi ryhmän jäsenyritystä eri jäsenvaltioissa
ja
– vähintään yksi ryhmän jäsenyritys työllistää vähintään 150 työntekijää jäsenvaltiossa ja vähintään toinen ryhmän jäsenyrityksistä työllistää vähintään 150 työntekijää toisessa jäsenvaltiossa;
– –
e) ’keskushallinnolla’ yhteisönlaajuisen yrityksen tai, kun on kyse yhteisönlaajuisesta yritysryhmästä, määräysvaltaa käyttävän yrityksen ylintä johtoa.
– – ”
4. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan ’määräysvaltaa käyttävällä yrityksellä’ yritystä, jolla on määräävä vaikutusvalta toiseen yritykseen eli ’määräysvallassa olevaan yritykseen’ nähden, esimerkiksi omistuksen, rahoitukseen osallistumisen tai yrityksen sääntöjen perusteella.”
5. Direktiivin 4 artikla kuuluu seuraavasti:
”1. Keskushallinto vastaa 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseen tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottoon tarvittavien edellytysten ja keinojen luomisesta yhteisönlaajuisessa yrityksessä tai yhteisönlaajuisessa yritysryhmässä.
2. Kun keskushallinto ei sijaitse jäsenvaltiossa, tarvittaessa erikseen nimettävä keskushallinnon edustaja jäsenvaltiossa ottaa 1 kohdassa tarkoitetun vastuun.
Jos tällaista edustajaa ei ole, 1 kohdassa tarkoitettu vastuu kuuluu sen liikkeen tai ryhmän yrityksen johdolle, joka työllistää suurimman määrän työntekijöitä jäsenvaltiossa.
3. Tässä direktiivissä edustaja tai edustajat taikka, jollei edustajaa ole, 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu johto katsotaan keskushallinnoksi.”
6. Direktiivin 5 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Edellä 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi keskushallinto aloittaa neuvottelut eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseksi tai tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamiseksi omasta aloitteestaan tai vähintään kahden, kahdessa eri jäsenvaltiossa sijaitsevan yrityksen tai liikkeen vähintään sadan työntekijän tai heidän edustajiensa kirjallisesta pyynnöstä.”
7. Direktiivin 6 artiklan 1 kohta kuuluu seuraavasti:
”Keskushallinnon ja erityisen neuvotteluryhmän on neuvoteltava yhteistyön hengessä, jotta päästäisiin sopimukseen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen työntekijöille tiedottamisen ja heidän kuulemisensa täytäntöönpanojärjestelyistä.”
8. Direktiivin 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että sen alueella sijaitseva, yhteisönlaajuisen yrityksen liikkeiden johto ja yhteisönlaajuisen yritysryhmän jäsenyritysten johto sekä niiden työntekijöiden edustajat tai tapauksen mukaan niiden työntekijät noudattavat tässä direktiivissä säädettyjä velvoitteita riippumatta siitä, sijaitseeko keskushallinto sen alueella.
2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yritykset asettavat 2 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitetut työntekijöiden lukumäärää koskevat tiedot saataville niiden osapuolten pyynnöstä, joita tämän direktiivin soveltaminen koskee.
3. Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet, jos tätä direktiiviä ei noudateta; niiden on erityisesti huolehdittava siitä, että on olemassa hallinnollisia tai oikeudellisia menettelyjä, joilla mahdollistetaan tästä direktiivistä aiheutuvien velvoitteiden täyttäminen.
– – ”.
9. Direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa säädetään vielä seuraavaa:
” – – jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet voidakseen aina taata tämän direktiivin edellyttämien tavoitteiden toteutumisen. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.”
B Saksan lainsäädäntö
10. Saksan liittotasavalta on saattanut direktiivin voimaan 28.10.1996 annetulla lailla Gesetz über Europäische Betriebsräte (eurooppalaisista yritysneuvostoista annettu laki; jäljempänä EBRG).(3)
11. EBRG:n 1 §:n 3 momentissa määritellään yrityksen tai yritysryhmän ”keskushallinnon” käsite, kun 2 §:n 2 momentissa puolestaan säädetään siitä tilanteesta, että keskushallinto sijaitsee kolmannessa valtiossa. Mikäli jäsenvaltioiden alueella ei ole keskushallintoa eikä erikseen nimettävää keskushallinnon edustajaa, Saksan lainsäätäjä turvautuu oikeudelliseen fiktioon ja säätää tästä tilanteesta direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ja 3 kohdan mukaisesti.
12. EBRG:n 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Keskushallinnon on annettava työntekijöiden edustajille pyynnöstä tietoja keskimääräisestä työntekijämäärästä, työntekijöiden jakautumisesta eri valtioiden ja yritysten kesken sekä yrityksen tai yritysryhmän rakenteesta.
2. Yritysneuvosto tai yritysneuvostojen keskusneuvosto voi vedota edellä 1 momentissa sille myönnetyn oikeuden perusteella laitoksen tai yrityksen paikallishallintoon; tämän on hankittava keskusjohdolta pyydettyihin selvityksiin vastaamiseksi tarvittavat tiedot ja asiakirjat.”(4)
II Tosiseikasto ja asian käsittelyn vaiheet kansallisessa tuomioistuimessa
13. Bundesarbeitsgerichtin käsiteltävänä olevassa asiassa asianosaisina ovat saksalainen yhtiö Kühne & Nagel AG & Co. KG (jäljempänä Kühne & Nagel tai saksalaisyhtiö) ja kyseisen yhtiön Gesamtbetriebsrat (yritysneuvostojen keskuselin).
14. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Kühne & Nagel kuuluu yhteisönlaajuiseen yritysryhmään, jonka keskushallinto sijaitsee Sveitsissä. Kyseiseen yritysryhmään ei ole perustettu eurooppalaista yritysneuvostoa eikä otettu käyttöön direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyä, ja myös työntekijöiden erityisen neuvotteluryhmän perustamista koskeneet yritykset ovat jääneet tuloksettomiksi.
15. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että Kühne & Nagel ‑yritysryhmällä ei ole hajautettua johtoa missään yhteisön jäsenvaltiossa, eikä keskushallinto ole koskaan nimennyt direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua keskushallinnon edustajaa näihin valtioihin. Koska saksalaisyhtiö työllistää suurimman määrän työntekijöitä jäsenvaltioissa, sillä on EBRG:n 2 §:n 2 momentin (direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ja 3 kohdan) mukaan keskusjohdon vastuu. Tällä perusteella Gesamtbetriebsrat pyysi siis Kühne & Nagelia ilmoittamaan sille EBRG:n 5 §:n 1 momentissa tarkoitetut tiedot sekä niiden henkilöstön edustajistojen nimet ja osoitteet, jotka toimivat muissa jäsenvaltioissa sijaitsevissa yritysryhmän yrityksissä.
16. Kühne & Nagelin kieltäydyttyä Gesamtbetriebsrat kääntyi Saksan toimivaltaisten viranomaisten puoleen pyyntönsä täyttämiseksi. Kühne & Nagel hävisi ensimmäisessä ja toisessa oikeusasteessa, joten se valitti asiassa Bundesarbeitsgerichtiin. Saksalaisyhtiö ei kiistä velvoitettaan ilmoittaa EBRG:n 5 §:n 1 momentissa tarkoitetut tiedot, mutta se väittää, ettei se kykene täyttämään velvoitettaan, koska yritysryhmän keskushallinto ei kuulu yhteisön oikeuden piiriin ja kieltäytyy antamasta sille kyseisiä tietoja. Muille yritysryhmän yrityksille esitetyt pyynnöt eivät myöskään ole tuottaneet tulosta eikä Kühne & Nagelilla itsellään ole kyseisiä tietoja. Gesamtbetriebsratin pyyntö on siten mahdoton täyttää, joten se olisi hylättävä. Saksalaisyhtiö katsoo lisäksi, että vaatimus tietojen saamisesta muissa jäsenvaltioissa toimivista henkilöstön edustajistoista on oikeudellisesti perusteeton.
17. Kansallinen tuomioistuin pitää Gesamtbetriebsratin pyyntöä saada EBRG:n 5 §:n 1 momentissa tarkoitetut tiedot perusteltuna, mutta katsoo saksalaisyhtiön aseman olevan epätasapainossa, jos sillä olisi velvollisuus ilmoittaa tällaiset tiedot, ilman että sillä olisi käytettävissään asianmukaisia keinoja hankkia nämä tiedot muissa jäsenvaltioissa sijaitsevilta yritysryhmän yrityksiltä. Jotta Kühne & Nagelin vastaväite voitaisiin hylätä, sillä pitäisi siis olla käytettävissään nämä keinot. Bundesarbeitsgerichtin mielestä ratkaisua ei voida johtaa Saksan lainsäädännöstä, jolla ei ole vaikutuksia Saksan ulkopuolella sijaitseviin yrityksiin nähden. Se katsoo kuitenkin, että direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ja 11 artiklan 1 ja 2 kohdan perusteella on mahdollista antaa keskushallinnon korvaavalle johdolle oikeus saada tietoja muissa jäsenvaltioissa sijaitsevilta yritysryhmän yrityksiltä ja liikkeiltä.
18. Kansallinen tuomioistuin ei sulje pois sitäkään mahdollisuutta, että Gesamtbetriebsratin vaatimukset saada tietoja myös muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien Kühne & Nagel -yritysryhmän yritysten työntekijöiden edustajistoista saattaisi perustua direktiiviin. Se katsoo kuitenkin, että tämä kysymys on ratkaistava siinä tapauksessa, että yritysryhmän fiktiivisellä keskushallinnolla katsotaan olevan tiedonsaantioikeus.
19. Koska Bundesarbeitsgericht on näin ollen epätietoinen siitä, miten asiaa koskevia direktiivin säännöksiä olisi tulkittava, se on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Edellytetäänkö eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisesta tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamisesta yhteisönlaajuisissa yrityksissä tai yritysryhmissä 22 päivänä syyskuuta 1994 annetussa neuvoston direktiivissä 94/45/EY ja erityisesti sen 4 ja 11 artiklassa, että yritykset, jotka kuuluvat sellaiseen yritysryhmään, jonka määräävässä asemassa olevan yrityksen kotipaikka on yhteisön ulkopuolella, ovat velvollisia antamaan direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulle keskushallinnon tehtävät ottaneelle yritykselle tietoja työntekijöiden keskimääräisestä lukumäärästä ja jakautumisesta jäsenvaltioiden kesken sekä yrityksen ja sen alaisuudessa toimivien yritysten sivuliikkeistä ja yritysrakenteesta?
2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
Käsittääkö tiedottamisvelvollisuus myös sellaisten työntekijöiden edustustojen nimi- ja osoitetietojen antamisen, jotka joka tapauksessa osallistuisivat yrityksen tai sen määräysvallassa olevien yritysten työntekijöiden puolesta direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun erityisen neuvotteluryhmän tai eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseen?”
III Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
20. Yhteisöjen tuomioistuimen kirjallisessa käsittelyssä ovat huomautuksiaan esittäneet Gesamtbetriebsrat, Kühne & Nagel, Saksan liittotasavalta, Ruotsin kuningaskunta ja Euroopan yhteisöjen komissio. Saksan ja Ruotsin hallitukset sekä komissio ovat tämän jälkeen vastanneet yhteisöjen tuomioistuimen niille esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. Gesamtbetriebsrat, Kühne & Nagel ja komissio ovat lisäksi osallistuneet 15.1.2002 pidettyyn suulliseen käsittelyyn.
IV Asian oikeudellinen tarkastelu
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
1.
Yhteenveto yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista
21. Kühne & Nagel kiistää ennen kaikkea sen, että keskushallinnon ja yritysryhmän muiden yritysten välisiä suhteita voitaisiin määrittää direktiivillä. Nyt käsiteltävässä asiassa on joka tapauksessa kyseessä todellisen keskushallinnon puuttuessa lainsäädännöllä käyttöön otettu pelkkä ”fiktiivinen” keskushalinto. Tämä oikeudellinen fiktio ei kuitenkaan merkitse sitä, että fiktiiviselle keskushallinnolle annettaisiin valtuuksia sisaryhtiöitä kohtaan, koska nämä pysyvät itsenäisinä. Se ei näin ollen myöskään merkitse valtuuksia saada tietoja sisaryhtiöiltä, etenkään silloin, kun nämä tiedot saattavat olla luottamuksellisia. Nämä valtuudet eivät voi perustua myöskään niihin kansallisiin säännöksiin, joilla direktiivi on pantu täytäntöön. Toisaalta Kühne & Nagel katsoo, että direktiivin tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi ei ole tarpeen kyseenalaistaa yritysryhmän yksittäisten yritysten riippumattomuutta, vaan on riittävää antaa työntekijöiden edustajille oikeus saada tietoa kultakin näiltä yrityksiltä. Esitettyyn kysymykseen olisi siten vastattava kieltävästi.
22. Gesamtbetriebsrat samoin kuin Saksan ja Ruotsin hallitukset ehdottavat päinvastaista vastausta. Erityisesti Gesamtbetriebsrat katsoo, että työntekijöiden edustajien tiedonsaantioikeus voidaan taata vain siinä tapauksessa, että fiktiivisellä keskushallinnolla itsellään on oikeus saada tietoja jäsenvaltioihin sijoittautuneilta yritysryhmän muilta yrityksiltä. Muussa tapauksessa olisi mahdotonta saavuttaa direktiivin tavoitetta. Gesamtbetriebsrat korostaa lisäksi sitä, että direktiivin 11 artiklasta ilmenee, että direktiivissä pidetään hyvin tärkeänä, että siinä säädetyt oikeudet pannaan tehokkaasti ja tosiasiallisesti täytäntöön. Direktiivin noudattamatta jättämisestä yritysryhmän muiden yritysten yhteistyöhaluttomuuden vuoksi olisi siten määrättävä seuraamus asianmukaisissa oikeudellisissa menettelyissä.
23. Saksan ja Ruotsin hallitusten mukaan kyseisen oikeuden olemassaolo ilmenee direktiivin tehokkaan vaikutuksen periaatteen lisäksi myös direktiivin 4 artiklan 1 kohdasta ja 6 artiklan 1 kohdasta, joissa säädetään yritysryhmän sisäisestä yhteistyövelvoitteesta keskushallinnon ja muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten välillä. Keskushallinnon tiedonsaantioikeuden pitäisi myös ilmetä tiedottamisvelvoitteesta, joka direktiivin 11 artiklan 2 kohdassa asetetaan kaikille yritysryhmän yrityksille, koska keskushallinto koordinoi näiden yritysten toimintaa eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisen yhteydessä. Direktiivin sanamuodosta ilmenee lisäksi, että siinä säädetyt tiedottamis- ja kuulemismenettelyt koskevat kaikkia yritysryhmän yrityksiä, koska kaikkien niiden on toimittava yhteistyössä direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. Ruotsin hallitus lisää, että jäsenvaltioiden on yksilöitävä tarpeelliset keinot tätä tarkoitusta varten.
24. Komissio puolestaan myöntää, että direktiivin 4 ja 11 artiklasta voidaan johtaa fiktiivisen keskushallinnon oikeus saada tietoja muilta yritysryhmän yrityksiltä, mutta se epäilee, onko tämä useimmissa tapauksissa asianmukainen keino taata direktiivin tehokas vaikutus. Komissio näet korostaa fiktiivisen keskushallinnon vaikeuksia vedota tällaiseen oikeuteen jo sen vuoksi, että sillä ei ehkä ole tietoa yritysryhmän kokonaisuuden rakenteesta, eikä se siis kykene yksilöimään kaikkia yrityksiä tai liikkeitä, joihin direktiiviä sovelletaan. Jotta fiktiivinen keskushallinto voisi vedota tehokkaasti näihin tiedonsaantioikeuksiinsa muita yritysryhmän yrityksiä kohtaan erityisesti silloin, kun nämä sijaitsevat eri jäsenvaltioissa, olisi direktiivin täytäntöönpanotoimien yhteydessä lisäksi säädettävä kansallisella tasolla tätä koskevista erityissäännöksistä.
25. Komissio ehdottaa siksi tässä yhteydessä ongelman käsittelemistä sellaisesta näkökulmasta, jossa noudatettaisiin sen mielestä tarkemmin direktiivin sanamuotoa ja rakennetta. Sen mielestä pitäisi lähtökohtana pitää sitä, että vaikka keskushallinto sijaitsisi kolmannessa valtiossa, se ei voisi välttää direktiivin noudattamista niiden yritysryhmän yritysten ja liikkeiden osalta, jotka sitä vastoin sijaitsevat jäsenvaltioiden alueella, jolla sen siis on taattava direktiivin mukaiset työntekijöiden tiedonsaantioikeudet. Keskushallinnon tehtävänä on siis antaa fiktiiviselle keskushallinnolle, jolla on direktiivin mukaan vastuu asiasta, työntekijöiden pyytämät tiedot. Komission mukaan keskushallinnon kieltäytyminen yhteistyöstä ei missään tapauksessa vapauta fiktiivistä keskushallintoa tästä vastuusta, vaan siihen on sen sijaan sovellettava direktiivin 11 artiklan 3 kohdan mukaisia toimenpiteitä. Tällä tavoin siis voitaisiin, joskin epäsuorasti, määrätä seuraamuksia siitä, että keskushallinto ja viime kädessä koko yritysryhmä eivät ole noudattaneet direktiivin mukaisia velvoitteita. Komissio päättelee näin ollen, että nyt käsiteltävässä asiassa mikään ei estä Kühne & Nagelin velvoittamista toimittamaan pyydetyt tiedot eikä tarvittaessa Saksan oikeusjärjestyksen mukaisten pakkotoimenpiteiden kohdistamista siihen, mikäli se ei noudata tätä velvoitettaan.
2.
Arviointi
26. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään nyt käsiteltävässä asiassa toista kertaa antamaan ratkaisu työntekijöiden oikeudesta saada tietoja direktiivissä 94/45/EY tarkoitetun eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista varten. Ensimmäisellä kerralla, asiassa Bofrost,(5) oli selvitettävä, voivatko työntekijät vedota direktiivin 11 artiklan 2 kohtaan saadakseen tietoja yritysryhmään kuuluvalta yritykseltä, kun yritysryhmän keskushallintoa ei ollut vielä yksilöity. Tällä kertaa yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty kysymys koskee sen sijaan tapausta, jossa yritysryhmän keskushallinto on tiedossa, mutta se sijaitsee jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella, ja direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa sille asetetut velvoitteet kuuluvat fiktiiviselle keskushallinnolle. Kansallinen tuomioistuin haluaa siis selvittää, millä tavoin direktiivi takaa myös tässä tapauksessa sen, että työntekijät voivat tehokkaasti käyttää oikeuttaan saada tietoja keskushallinnolta.
27. Kuten edellä on todettu, Kühne & Nagel ei ole kiistänyt työntekijöiden direktiivin mukaista oikeutta saada tietoja, mutta se vetoaa siihen, ettei se yritysryhmän fiktiivisenä keskushallintona voi taata tällaisen oikeuden toteutumista todellisen keskushallinnon ja yritysryhmän muiden yritysten kieltäytyessä yhteistyöstä. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee siis, voidaanko tämän esteen ylittämiseksi katsoa, että saksalaisyhtiöllä olisi vastaava tiedonsaantioikeus jäsenvaltioissa sijaitsevia yritysryhmän yrityksiä kohtaan direktiivin 4 ja 11 artiklan perusteella.
28. Esitettyyn kysymykseen vastaamiseksi on aluksi muistutettava siitä, että kuten direktiivin 1 artiklasta ilmenee, direktiivillä pyritään parantamaan kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa toimivien yritysten ja yritysryhmien työntekijöiden tiedonsaantia ja kuulemista kansainvälisellä tasolla säätämällä eurooppalaisen yritysneuvoston ja muiden tämän päämäärän saavuttamiseksi tarpeellisten menettelyjen perustamisesta sellaisiin yrityksiin ja yritysryhmiin, joissa tätä edellytetään. Direktiivin 1 artiklassa säädetään lisäksi siitä, että tämä koskee yhteisönlaajuista yritystä kokonaisuutena tai yritysryhmän osalta kaikkia yritysryhmän jäsenvaltioissa sijaitsevia yrityksiä, joita direktiivin täytäntöönpano siis koskee.(6)
29. On myös muistettava, että direktiivillä käyttöön otettu järjestelmä perustuu yhteisönlaajuisen yrityksen tai yritysryhmän keskushallinnon asemaan, sillä sille annetaan yrityksen tai yritysryhmän todellisen määräysvallan käyttäjänä (2 artiklan 1 kohdan e alakohta ja 3 artiklan 1 kohta) direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa ensisijainen vastuu direktiivin päämäärän saavuttamisesta. Oikeuskirjallisuudessa(7) on katsottu, että ”keskushallinnon vastuun periaatetta” olisi pidettävä jopa yhtenä direktiivin johtavista periaatteista. Kuten 4 artiklan 1 kohdasta ilmenee, keskushallinnon vastuu on erityisen laaja, koska se kattaa kaikki edellytykset ja keinot, jotka ovat tarpeen direktiivin mukaisen työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamista varten. Tämä vastuu sisältää velvoitteen vastata kaikin käytettävissä olevin keinoin kaikkiin vaatimuksiin, jotka johtuvat direktiivissä tarkoitetun eurooppalaisen yritysneuvoston tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamisesta, ja ainoana rajoituksena on se, että keskushallinnolta vaadittavan toimenpiteen on oltava tarpeellinen
tätä tarkoitusta varten.
30. Tästä seuraa nyt käsiteltävän asian kannalta, että keskushallinnolla on velvoite huolehtia kaikista sekä aineellisista että logistisista edellytyksistä ja keinoista, jotta henkilöstön edustajien kanssa voitaisiin käydä neuvotteluja asianmukaisesti,(8) ja mahdollistaa ensinnäkin se, että direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityinen neuvotteluryhmä kyetään perustamaan. Tästä seuraa kuitenkin ennen kaikkea keskushallinnolle velvollisuus antaa direktiivin 7 artiklan mukaisesti työntekijöille kaikki tarpeelliset tiedot neuvottelujen aloittamiseksi ja asianmukaiseksi hoitamiseksi samoin kuin tilanteen mukaan eurooppalaisen yritysneuvoston kokoontumispaikan perustamiseksi, kun sitä koskevat edellytykset täyttyvät.(9)
31. Tämän täsmennyksen jälkeen on tässä vaiheessa korostettava, että kuten direktiivin johdanto-osan 14. perustelukappaleesta(10) ja direktiivin 11 artiklan 1 kohdasta ilmenee, työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyt on pantava asianmukaisesti täytäntöön yhteisönlaajuisessa yrityksessä tai yritysryhmässä riippumatta siitä, sijaitseeko yrityksen keskushallinto jäsenvaltioiden alueella. Jotta vältettäisiin se, että keskushallinnon mahdollinen sijoittaminen kolmanteen maahan voisi estää direktiivin päämäärän saavuttamisen, 4 artiklassa otetaan käyttöön järjestely, jolla tällainen tilanne voidaan ratkaista. Kuten edellä on mainittu, kyseisen säännöksen 2 kohdassa näet säädetään, että on nimettävä keskushallinnon edustaja jäsenvaltiossa, ja jos tällaista edustajaa ei ole, sen mukaan ”1 kohdassa tarkoitettu vastuu kuuluu sen – – yrityksen johdolle, joka työllistää suurimman määrän työntekijöitä jäsenvaltiossa”. Joka tapauksessa kyseisen säännöksen 3 kohdassa säädetään siitä, että nimetty edustaja, tai jos edustajaa ei ole, direktiivissä tarkoitettu fiktiivinen johto ”katsotaan keskushallinnoksi”.(11) Tästä seuraa, että molemmissa tapauksissa vastuu, joka direktiivissä annetaan keskushallinnolle, siirretään täysimääräisenä fiktiiviselle johdolle, jolla on siten samat velvoitteet kuin keskushallinnolla ja joka vastaa samalla tavoin niiden täytäntöönpanemisesta.
32. On muistettava, että muissa sosiaalipolitiikkaa koskevan yhteisön lainsäädännön yhteydessä annetuissa direktiiveissä on omaksuttu hieman erilainen näkemys. Tarkoitan erityisesti sekä työntekijöiden joukkovähentämistä koskevaa yhteisön direktiiviä(12) että työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä annettua direktiiviä,(13) johon Ruotsin hallituskin on viitannut yhteisöjen tuomioistuimessa esittämissään huomautuksissa. Näissä direktiiveissä säädetään nimenomaisesti siitä, että kyseisillä direktiiveillä työnantajille asetetut ennakkoilmoitus- ja kuulemisvelvoitteet joukkoirtisanomisten ja yritysten luovutusten yhteydessä on täytettävä riippumatta siitä, onko niistä päättänyt työnantaja vai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden. Näiden velvoitteiden täyttämisen takaamiseksi kyseisissä direktiiveissä säädetään tältä osin, että työnantajan vastuu ei lakkaa olemasta sen vuoksi, että yritys, jonka määräysvallassa se on, ei ole antanut sille tarvittavia tietoja.(14)
33. Kuten edellä on esitetty, on lisäksi väitetty, että fiktiiviseltä keskushallinnolta ei voida vaatia direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisten velvoitteiden täydellistä noudattamista, koska toisin kuin todellisella johdolla, sillä ei ole käytettävissään tähän tarkoitukseen tarvittavia johtamiseen ja yritysryhmän toiminnan koordinoimiseen liittyviä valtuuksia. Myös kansallinen tuomioistuin pohtii selvästi tätä, kun se tiedustelee nimenomaan, voidaanko direktiivistä johtaa fiktiiviselle keskushallinnolle oikeus saada muilta yritysryhmään kuuluvilta yrityksiltä tarvittavia tietoja, jotta se voisi täyttää 4 artiklan 1 kohtaan perustuvan tiedottamisvelvoitteensa. Tässä nojaudutaan erityisesti direktiivin 11 artiklan 2 kohdan säännöksiin, joissa siis asetetaan kyseisille yrityksille tiedottamisvelvoite.
34. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että tämä näkemys ei vastaa direktiivin 4 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisen sääntelyn sisältöä. Kyseisen sääntelyn rakenne perustuu näet siihen, että on olemassa yrityksen ja yritysryhmän (todellinen) keskushallinto, jolla on käytettävissään johtamis- ja koordinointivaltuudet ja jolla siis on määräysvalta yrityksessä tai yritysryhmässä. Toisaalta direktiivissä pyritään myös välttämään se, että yritys tai yritysryhmä voisi sijoittamalla keskushallinnon yhteisön ulkopuolelle kiertää direktiivissä asetetut velvoitteet, vaikka sillä ei pyritäkään missään nimessä määrittämään niiden sisäistä organisaatiota uudelleen. Juuri tästä syystä näet 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa rinnastetaan olettamana fiktiivinen johto todelliseen johtoon ja siirretään ensin mainitulle kaikki jälkimmäistä koskevat vastuut. Tästä seuraa, kuten komissiokin on korostanut, että mikäli fiktiivinen keskushallinto ei täytä 4 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteita, jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on määrättävä sille seuraamuksia direktiivin 11 artiklan 1 kohdan ja 14 artiklan mukaisesti samalla tavoin kuin yritysryhmän todellisen keskushallinnon laiminlyönnistä, erityisesti 11 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa ”hallinnollisissa tai oikeudellisissa menettelyissä, joilla mahdollistetaan tästä direktiivistä aiheutuvien velvoitteiden täyttäminen”.
35. Tämä ei tietenkään merkitse sitä, että jätettäisiin huomiotta se, että todellisella keskushallinnolla on joka tapauksessa käytettävissään keinot ja välineet antaa kaikki tarvittavat määräykset direktiivin mukaisten velvoitteiden täyttämiseen. Vastuuta koskevalla olettamalla, joka on asetettu fiktiiviselle keskushallinnolle, ja siihen liittyvän seuraamusjärjestelmän soveltamisella fiktiiviseen keskushallintoon pyritään kuitenkin nimenomaan painostamaan todellista keskushallintoa, jotta tämä yritysryhmän edun nimissä mahdollistaisi sen, että fiktiivinen keskushallinto kykenee täyttämään nämä velvoitteet. Jos esimerkiksi todettaisiin, että fiktiivinen keskushallinto ei voi olla vastuussa, mikäli todellinen keskushallinto kieltäytyy yhteistyöstä, tällä rohkaistaisiin todellista keskushallintoa olemaan toteuttamatta tarvittavia toimenpiteitä direktiivistä johtuvien velvoitteiden noudattamiseksi ja siis kiertämään 4 artiklan säännösten tavoitteet. Keskushallinnon sijoittaminen yhteisön ulkopuolelle olisi toisin sanoen helposti käytettävissä oleva veruke kiertää direktiivin tehokas vaikutus.
36. Kansallisen tuomioistuimen näkemys vaikuttaa näin ollen kiistanalaiselta siltä osin kuin se katsoo, että se ei voi määrätä seuraamuksia siitä, että Kühne & Nagel ei ole täyttänyt velvoitettaan toimittaa työntekijöille tietoja, ellei Kühne & Nagelille anneta oikeutta saada vastaavia tietoja muilta yritysryhmän yrityksiltä. Tällainen näkemys näet merkitsisi kyseisten säännösten merkityksen ja päämäärän muuttamista, koska sillä siirrettäisiin vastuu direktiivin täytäntöönpanosta keskushallinnolta yritysryhmän muille yrityksille, jolloin keskushallinnolle kuuluvat velvoitteet siirrettäisiin alemmalle tasolle ellei niiltä vietäisi jopa kokonaan pohjaa, vaikka direktiivin mukainen järjestelmä perustuu kaikilta osin nimenomaan keskushallintoon, koska ainoastaan se voi taata suoraan ja välillisesti sen täysimääräisen ja tehokkaan täytäntöönpanon.
37. Lisäksi on aivan erityisesti huomautettava, että yksittäisille yrityksille direktiivin 11 artiklan 2 kohdan nojalla asetettu tiedottamisvelvoite ei mielestäni vaikuta erityisen ja rajoitetun tehtävänsä vuoksi asianmukaiselta keinolta tyydyttämään kansallisen tuomioistuimen esittämiä vaatimuksia. Kuten kyseisen säännöksen sanamuodostakin ilmenee, siinä tarkoitetulla tiedottamisvelvoitteella pyritään ainoastaan antamaan työntekijöille mahdollisuus varmistaa, sovelletaanko direktiiviä yritykseen tai yritysryhmään, jonka palveluksessa he ovat, ja tilanteen mukaan saada selville, mikä on yritysryhmän keskushallinto. Yhtäältä tässä säännöksessä näet viitataan erotuksetta yrityksiin, joita tarkastellaan erikseen käyttämättä keskushallinnon käsitettä tai yhteisönlaajuisen yrityksen tai yritysryhmän käsitettä, ja siinä mainitaan pyynnöt, joita yleisesti ne osapuolet ”joita – – direktiivin soveltaminen koskee” esittävät. Toisaalta siinä asetettu velvoite koskee ainoastaan direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitettuja tietoja ”[yrityksen tai yritysryhmän] työntekijöiden lukumäärästä” eli nimenomaan niitä tietoja, joiden perusteella voidaan päätellä, onko yritys tai yritysryhmä yhteisönlaajuinen.(15)
38. Kun yrityksen tai yritysryhmän on todettu kuuluvan direktiivin soveltamisalaan, keskushallinnon on 4 artiklan 1 kohtaan perustuvan yleisen vastuunsa perusteella toimitettava työntekijöille kaikki tarvittavat tiedot eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista varten, ja tähän sisältyvät tietenkin ne tiedot, joita jokaisen yritysryhmään kuuluvan yrityksen olisi toimitettava sitä erikseen koskevista seikoista 11 artiklan 2 kohdan nojalla. Näillä yrityksillä on siten erikseen velvoite pyynnöstä toimittaa kyseisessä säännöksessä edellytetyt tiedot, joskaan tällä ei ole merkitystä keskushallinnon vastuun kannalta, jota ei korvata eikä rajoiteta, koska se perustuu direktiivin 4 artiklan 1 kohtaan eikä 11 artiklan 2 kohtaan. Tämä vastuu on siis sisällöltään ja yleiseltä ulottuvuudeltaan täydellinen ja täysimääräinen samoin kuin edellä esitetyn mukaisesti myös fiktiivisen keskushallinnon vastuu.
39. Lisäksi on huomautettava, että sellaisella ratkaisulla, että fiktiiviselle keskushallinnolle annettaisiin oikeus saada tietoja muilta yritysryhmän yrityksiltä, mikä aiheuttaisi – kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä on laajalti tuotu esiin – lukuisia käytännön ongelmia, voidaan osaltaan varmasti edistää sitä, että työntekijöille taataan oikeus tutustua tietoihin, joita he tarvitsevat eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista varten. Yleisemmällä tasolla tämä ratkaisu ei kuitenkaan takaa direktiivin mukaisten tiedottamis- ja kuulemismenettelyjen tehokasta täytäntöönpanoa. Vaikka ei puututtaisikaan yritysryhmän yritysten välisiin oikeudellisiin ja organisatorisiin suhteisiin ja vaikka eurooppalainen yritysneuvosto perustettaisiinkin, yritysryhmän todellisen keskushallinnon yhteistyö on välttämätön sen asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi. On näet selvää, että ainoastaan todellinen keskushallinto kykenee antamaan hyödyllisiä tietoja ja kuulemaan yritysneuvostoa yritysryhmän yleisestä tilanteesta ja näkymistä sekä strategista päätöksistä, jotka saattavat vaikuttaa huomattavasti työntekijöiden etuihin direktiivissä tarkoitetulla tavalla,(16) kun fiktiivinen keskushallinto kykenee sen sijaan vain keräämään tähän tarvittavat tiedot muilta yritysryhmän yrityksiltä.
40. Katson siis, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, ettﾤ niissä yritysryhmissä, joissa keskushallinto sijaitsee jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella, johdon, joka toimii keskushallintona direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on toimitettava yritysryhmän sisäisille työntekijöiden edustuselimille pyynnöstä kaikki eurooppalaisen yritysneuvoston tai työntekijöiden kansainvälisen tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamiseksi tarvittavat tiedot. Jäsenvaltioiden tehtävänä on taata tämän velvoitteen noudattaminen direktiivin 11 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 14 artiklan mukaisesti.
B Toin en ennakkoratkaisukysymys
41. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee tällä kysymyksellään lähinnä sitä, koskeeko direktiivin mukainen tiedottamisvelvoite myös niiden työntekijöiden edustajistojen nimiä ja osoitteita, jotka osallistuisivat direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun erityisen neuvotteluryhmän tai eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseen. Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen ehdotettu vastaus, myös toisen kysymyksen tutkiminen on mielestäni tarpeen.
42. Muistutettakoon tältä osin heti aluksi, että Kühne & Nagelin mukaan työntekijöiden edustajistojen nimiä ja osoitteita koskevat tiedot eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan, koska ne ylittävät sen, mikä on tarpeen eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista varten. Komissio lisää samansuuntaisesti, että juuri tästä syystä näiden tietojen toimittamista koskeva velvoite ei voi kuulua direktiivissä säädettyyn yritysten ja työntekijöiden tai heidän edustajiensa väliseen lojaalin yhteistyön velvoitteeseen. Gesamtbetriebsrat ja Saksan hallitus sitä vastoin katsovat, että kyseiset tiedot ovat tarpeen eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista varten ja kuuluvat siten direktiivin soveltamisalaan.
43. Tästä voidaan mielestäni todeta ainoastaan, että tiedottamisvelvoitteen ulottuvuuden määrittämiseksi on tutkittava sitä, ovatko pyydetyt tiedot tarpeen eurooppalaisen yritysneuvoston perustamista koskevan tavoitteen kannalta.(17) Ei kuitenkaan ole mielestäni yhteisöjen tuomioistuimen vaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä selvittää kaikkien käytettävissään olevien seikkojen perusteella, ovatko tässä tapauksessa pyydetyt tiedot sellaisia. Lisättäköön vain, että koska kyseinen tiedottamisvelvoite kuuluu keskushallinnolle sen yleisen vastuun perusteella, joka sille on annettu direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa, tästä seuraa edellä esitetyistä syistä, että johto, joka korvaa keskushallinnon direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, vastaa myös tästä velvoitteesta.
44. Katson siis, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että yritysryhmän keskushallinnon tai tilanteen mukaan johdon, jolla on keskushallinnon vastuu direktiivin 94/45/EY 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on annettava työntekijöiden edustajille pyynnöstä yritysryhmään kuuluvien yritysten työntekijöiden edustajistojen nimiä ja osoitteita koskevat tiedot, mikäli nämä tiedot ovat tarpeen eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseksi yritysryhmään.
V Ratkaisuehdotus
45. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Bundesarbeitsgerichtin 27.6.2000 tekemällään välipäätöksellä esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
1) Eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisesta tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamisesta yhteisönlaajuisissa yrityksissä tai yritysryhmissä 22 päivänä syyskuuta 1994 annetun neuvoston direktiivin 94/45/EY 4 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että niissä yritysryhmissä, joissa keskushallinto sijaitsee jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella, johdon, joka toimii keskushallintona direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on toimitettava yritysryhmän sisäisille työntekijöiden edustuselimille pyynnöstä kaikki eurooppalaisen yritysneuvoston tai työntekijöiden kansainvälisen tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamiseksi tarvittavat tiedot. Jäsenvaltioiden tehtävänä on taata tämän velvoitteen noudattaminen direktiivin 11 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 14 artiklan mukaisesti.
2) Yritysryhmän keskushallinnon tai tilanteen mukaan johdon, jolla on keskushallinnon vastuu direktiivin 94/45/EY 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on annettava työntekijöiden edustajille pyynnöstä yritysryhmään kuuluvien yritysten työntekijöiden edustajistojen nimiä ja osoitteita koskevat tiedot, mikäli nämä tiedot ovat tarpeen eurooppalaisen yritysneuvoston perustamiseksi yritysryhmään.
(1) .
(2)  –	EYVL L 254, s. 64. Koska direktiivi perustuu EY:n perustamissopimuksen liitteenä olevan pöytäkirjan N:o 14 liitteenä olevan sosiaalipolitiikasta tehdyn sopimuksen 2 artiklan 2 kohtaan, direktiiviä ei alun perin sovellettu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Sen soveltamisalaa on laajennettu direktiivillä 97/74/EY (EYVL 1998, L 10, s. 22) käsittämään myös kyseinen jäsenvaltio.
(3)  –	BGBl. 1996 I, s. 1548.
(4)  – Epävirallinen käännös.
(5)  –	Asia C-62/99, Bofrost, tuomio 29.3.2001 (Kok. 2001, s. I-2579).
(6)  –	Ks. myös direktiivin johdanto-osan 11., 12. ja 14. perustelukappale. On muistettava, että direktiivissä otetaan huomioon myös se tilanne, että yhteisönlaajuiseen yritysryhmään kuuluu yksi tai useampi alaryhmä, jotka myös ovat yhteisönlaajuisia, tai yksi tai useampi yhteisönlaajuinen yritys. Direktiivin 1 artiklan 3 kohdan mukaan eurooppalainen yritysneuvosto perustetaan koko ryhmän tasolle, elleivät asianomaiset työmarkkinaosapuolet sovi asiasta toisin.
(7)  –	Ks. erityisesti Leite, J., Fernandes, L., Amado, L. ja Reis, J., Conselhos de impresa europeus. Comentários à directiva 94/45/CE, Lissabon, 1996, erityisesti s. 32. Ks. keskushallinnosta myös Teyssié, B., Le comité d’entreprise européen, Paris, 1997, erityisesti s. 199, sekä Gulotta, C., Le relazioni industriali nelle imprese multinazionali. I diritti d’informazione e di consultazione dei lavoratori nell’Unione europea e nel diritto internazionale, Milano, 2002, erityisesti s. 132.
(8)  –	Toisaalta on huomautettava, että direktiivin 5 artiklan 6 kohdan mukaan ”keskushallinto huolehtii – – neuvottelujen kustannuksista siten, että erityisellä neuvotteluryhmällä on mahdollisuus hoitaa tehtävänsä tarkoituksenmukaisesti”.
(9)  –	Direktiivin 7 artiklan mukaan eurooppalainen yritysneuvosto perustetaan myös siinä tapauksessa, että osapuolten kesken ei tehdä sopimusta, erityisesti silloin, kun keskushallinto kieltäytyy aloittamasta neuvotteluja kuuden kuukauden kuluessa työntekijöiden virallisesta pyynnöstä tai kun sopimusta ei tehdä kolmen vuoden kuluessa tästä pyynnöstä. Näin perustetun neuvoston toimivallasta ja kokoonpanosta säädetään kansallisessa lainsäädännössä direktiivin liitteenä olevien ”toissijaisten määräysten” mukaisesti.
(10)  –	Direktiivin johdanto-osan 14. perustelukappaleen mukaan ”yritysten ja yritysryhmien työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyjen on koskettava kaikkia liikkeitä tai tapauksen mukaan kaikkia ryhmän jäsenyrityksiä, jotka sijaitsevat jäsenvaltioissa, riippumatta siitä, sijaitseeko yrityksen keskushallinto tai, kun on kyse ryhmästä, määräysvaltaa käyttävä yritys jäsenvaltioiden alueella”.
(11)  –	Asioiden yksinkertaistamiseksi jäljempänä viitataan ainoastaan fiktiivisen johdon tilanteeseen eli tilanteeseen, jossa keskushallinnon vastuu kuuluu ”sen – – yrityksen johdolle, joka työllistää suurimman määrän työntekijöitä jäsenvaltiossa”. On kuitenkin ilmeistä, että tältä osin esitetyt näkemykset pätevät myös tapaukseen, jossa vastuun ottaa tämän saman kolmannessa maassa sijaitsevan keskushallinnon nimeämä edustaja.
(12)  –	Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä heinäkuuta 1998 annettu neuvoston direktiivi 98/59/EY (EYVL L 225, s. 16).
(13)  –	Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14 päivänä helmikuuta 1977 annettu neuvoston direktiivi 77/187/ETY (EYVL L 61, s. 26), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/50/EY (EYVL L 201, s. 88). Tämä direktiivi on sittemmin kumottu direktiivillä 2001/23/EY (EYVL L 82, s. 16).
(14)  –	Ks. joukkoirtisanomisten osalta direktiivin 98/59/EY 2 artiklan 4 kohta; yritysten luovutusten osalta direktiivin 77/187/ETY 6 artiklan 4 kohta, jonka sisältö on otettu sellaisenaan direktiivin 2001/23/EY 7 artiklan 4 kohtaan.
(15)  –	Yhteisöjen tuomioistuin ei ole mielestäni antanut erilaista ratkaisua edellä mainitussa asiassa Bofrost antamassaan tuomiossa, jossa se on täsmentänyt kyseisen velvoitteen ulottuvuutta siten, että se sisältää tiedot, ”joiden perusteella [asianomaiset työntekijät tai heidän edustajansa] voivat arvioida, onko heillä oikeus vaatia neuvottelujen aloittamista, ja tarvittaessa muotoilla vaatimuksensa asianmukaisella tavalla” (tuomion 38 kohta). On näet muistettava, että kyseinen tuomio koski tilannetta, jossa yritysryhmässä määräysvaltaa käyttävää yritystä ja siten direktiivissä tarkoitettua keskushallintoa ei ollut vielä yksilöity.
(16)  –	Ks. erityisesti direktiivin liitteen ”toissijaisten määräysten” 2 ja 3 kohta (ks. tästä myös alaviite 9).
(17)  –	On lisäksi muistettava, että direktiivin 8 artiklan 2 kohdan mukaan ”erityistapauksissa ja kansallisessa lainsäädännössä vahvistetuin edellytyksin ja rajoituksin” keskushallinto voi kieltäytyä antamasta tietoja ”jotka ovat luonteeltaan sellaisia, että ne objektiivisten perusteiden mukaan tuottaisivat merkittävää haittaa tai vahinkoa yrityksen toimivuudelle”.