62015CC0428
GENERALINIO ADVOKATO
MELCHIOR WATHELET IŠVADA,
pateikta 2016 m. birželio 16 d. (
1
)
Byla C‑428/15
Child and Family Agency
prieš
J. D.
(Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas, Airija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas — Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 — 15 straipsnis — Bylos perdavimas kitam teismui — Taikymo sritis — Taikymo sąlygos — Teismas, tinkamesnis išnagrinėti bylą — Vaiko interesas“
I – Įžanga
1.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas byloje tarp Child and Family Agency (Vaikų ir šeimos agentūra, Airija, toliau – agentūra) ir J. D. dėl jos antrojo vaiko, mažamečio R., padėties.
2.
Šis prašymas pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (
2
), 15 straipsnio išaiškinimu.
3.
Pagal šią nuostatą teismui, turinčiam jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės (toliau – teismas, paprastai turintis jurisdikciją), leidžiama perduoti bylą kitos valstybės narės teismui, kuris yra „tinkamesnis išnagrinėti bylą“, jei tai „labiausiai atitinka vaiko interesus“. Įvairiais prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo patikslinti šias dvi specialiąsias taikymo sąlygas.
II – Teisinis pagrindas
4.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 5 konstatuojamąją dalį, „siekiant užtikrinti visų vaikų lygybę, šis reglamentas taikomas visiems sprendimams dėl tėvų pareigų, įskaitant vaiko apsaugos priemones, neatsižvelgiant į ryšį su santuokos byla“.
5.
Reglamento Nr. 2201/2003 12 ir 13 konstatuojamosiose dalyse taip pat patikslinta:
„(12)
Jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti kuo labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Tai reiškia, kad jurisdikcija turėtų pirmiausiai priklausyti vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos valstybei narei, išskyrus tam tikrus vaiko gyvenamosios vietos pakeitimo atvejus arba pagal tėvų pareigų turėtojų susitarimą.
(13)
Vaiko labui šis reglamentas išimties tvarka ir tam tikromis sąlygomis leidžia jurisdikciją turinčiam teismui perduoti bylą kitos valstybės narės teismui, jei šis teismas yra geresnėje vietoje [jei šis teismas yra tinkamesnis] bylai nagrinėti. Tačiau šiuo atveju antrasis teismas neturėtų perduoti bylos trečiam teismui.“
6.
Galiausiai Reglamento Nr. 2201/2003 33 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Šis reglamentas pripažįsta Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijos principus ir jų laikosi. Visų pirma juo siekiama užtikrinti pagarbą pagrindinėms vaiko teisėms, išdėstytoms Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnyje.“
7.
Bendra jurisdikcija tėvų pareigų bylose reglamentuojama reglamento 8 straipsnyje. Pagal šio straipsnio 1 dalį:
„Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta tuo metu, kai byla patenka jų žinion [tuo metu, kai kreipiamasi į teismą], yra toje valstybėje narėje.“
8.
Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose numatyta, kad jurisdikcija bylose dėl tėvų pareigų suteikiama teismui, turinčiam jurisdikciją nagrinėti prašymą dėl santuokos nutraukimo, separacijos ar santuokos pripažinimo negaliojančia, jeigu:
„a)
vaikas turi esminį ryšį su ta valstybe nare, pavyzdžiui, dėl to, kad vienas iš tėvų pareigų turėtojų toje valstybėje narėje turi nuolatinę gyvenamąją vietą arba kad vaikas yra tos valstybės narės pilietis;
arba [ir]
b)
teismų jurisdikcijai, teismui priėmus bylą savo žinion, [teismų jurisdikcijai tuo metu, kai kreipiamasi į teismą] aiškiai išreikštu ar kitokiu nedviprasmišku būdu pritarė visos bylos šalys, ir ji labiausiai atitinka vaiko interesus.“
9.
Be to, nuostata, pagal kurią leidžiama nukrypti nuo Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnyje numatytos bendrosios jurisdikcijos, numatyta šio reglamento 15 straipsnyje. Šiame straipsnyje „Perdavimas teismui, geriau tinkančiam nagrinėti bylą“, numatyta:
„1.   Išimties tvarka valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, manydami, kad kuris nors kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ar kurią nors konkrečią jos dalį, ir jei tai labiausiai atitinka vaiko interesus, gali:
a)
sustabdyti atitinkamą bylą arba jos dalį ir paraginti šalis pateikti pareiškimą tos kitos valstybės narės teismui pagal šio straipsnio 4 dalį; arba
b)
prašyti kitos valstybės narės teismą prisiimti jurisdikciją pagal šio straipsnio 5 dalį.
2.   Šio straipsnio 1 dalis taikoma:
a)
šalies prašymu; arba
b)
paties teismo iniciatyva; arba
c)
kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismo prašymu pagal šio straipsnio 3 dalį.
Perdavimui paties teismo iniciatyva ar kitos valstybės narės teismo prašymu turi pritarti bent viena šalis.
3.   Vaikas laikomas turinčiu konkretų ryšį su valstybe nare, kaip minėta šio straipsnio 1 dalyje, jei ta valstybė narė:
a)
iškėlus bylą šio straipsnio 1 dalyje minėtame teisme, tapo vaiko nuolatine gyvenamąja vieta; arba
b)
yra buvusi vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta; arba
c)
yra vaiko pilietybės vieta; arba
d)
tėvų pareigų turėtojų nuolatinė gyvenamoji vieta; arba
e)
vieta, kurioje yra vaikui priklausantis turtas, ir byla yra susijusi su vaiko apsaugos priemonėmis, susijusiomis su šio turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu.
4.   Valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, nustato terminą, per kurį tos kitos valstybės narės teismas perima bylą savo žinion [per kurį turi būti kreipiamasi į kitos valstybės narės teismus] pagal šio straipsnio 1 dalį.
Jei teismai per tą laiką neperima bylos [Jei per tą laiką nebuvo kreiptasi į teismus], teismas, kuriame buvo iškelta byla, toliau naudojasi jurisdikcija pagal 8–14 straipsnius.
5.   Tos kitos valstybės narės teismai tais atvejais, kai dėl konkrečių bylos aplinkybių tai labiausiai atitinka vaiko interesus, per šešias savaites nuo bylos iškėlimo juose pagal šio straipsnio 1 dalies a arba b punktą priima [gali priimti] jurisdikciją. Šiuo atveju teismas, kuriame pirmiausia buvo iškelta byla, atsisako jurisdikcijos. Priešingu atveju teismas, kuriame pirmiausia buvo iškelta byla, toliau naudojasi jurisdikcija pagal 8–14 straipsnius.
6.   Šio straipsnio tikslais teismai bendradarbiauja arba tiesiogiai, arba per centrines institucijas, paskirtas pagal 53 straipsnį.“
III – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
10.
Jungtinės Karalystės pilietė D. gimė 1977 m. lapkričio 15 d.2014 m. rugsėjo 29 d. ji atvyko į Airiją, laukdamasi antrojo vaiko.
11.
Jos vyresnysis sūnus S. 2010 m. buvo apgyvendintas Jungtinės Karalystės įstaigoje, konstatavus, kad D., pirma, turėjo elgesio sutrikimų („asocialus elgesys“) ir, antra, naudojo smurtą prieš tą vaiką.
12.
Nors D. visą laiką gyveno Jungtinėje Karalystėje, jos gyvenamosios vietos vaiko apsaugos institucijos skyrė jai vertinimą prieš gimstant antrajam vaikui R., ir tai buvo padaryta atsižvelgiant į jos ligos ir šeimos istoriją. Atlikus šį vertinimą, be kita ko, paaiškėjo, kad D. parodė esanti prisirišusi prie savo pirmojo vaiko, teigiamai nusiteikusi laukė antrojo vaiko gimimo ir jam ruošėsi. Ji išreiškė norą bendradarbiauti su socialiniais darbuotojais ir įrodė, kad gali ilgą laiką išlaikyti būstą. Vis dėlto, kompetentingų institucijų nuomone, antrasis vaikas turėjo būti paskirtas į šeimą ir laukti, kol bus pradėta jo įvaikinimo procedūra.
13.
Tuomet D. nutraukė nuomos sutartį ir pardavė Jungtinėje Karalystėje esantį savo turtą, ketindama apsigyventi Airijoje. Po mėnesio, 2014 m. spalio 25 d., šioje valstybėje narėje gimė jos antrasis vaikas. Nuo tol jie abu ten ir gyvena.
14.
Netrukus po R. gimimo agentūra kreipėsi į kompetentingą District Court (Apylinkės teismas, Airija) su prašymu pripažinti, kad šiam vaikui būtų taikoma paskyrimo priemonė. Tačiau šis prašymas buvo atmestas remiantis tuo, kad nuogirdomis grindžiami įrodymai iš Jungtinės Karalystės, kuriais rėmėsi agentūra, nebuvo priimtini.
15.
Išnagrinėjęs agentūros apeliacinį skundą kompetentingas Circuit Court (Apygardos teismas, Airija) nurodė laikinai paskirti R. į šeimą. Nuo tada ši priemonė buvo reguliariai pratęsiama. Tačiau D. buvo suteikta teisė reguliariai lankyti savo vaiką ir ji ja naudojosi.
16.
Be to, agentūra paprašė High Court (Aukštasis teismas, Airija), kad byla būtų perduota nagrinėti iš esmės High Court of Justice (England & Wales) (Aukštasis teisingumo teismas (Anglija ir Velsas, Jungtinė Karalystė)) pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį. Šį prašymą palaikė R. globėjas ad litem (toliau – globėjas).
17.
2015 m. kovo 26 d. sprendimu High Court (Aukštasis teismas) leido agentūrai prašyti High Court of Justice (England & Wales) (Aukštasis teisingumo teismas (Anglija ir Velsas, Jungtinė Karalystė)) įgyvendinti savo jurisdikciją nagrinėjamos bylos atžvilgiu. Tačiau, remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, High Court (Aukštasis teismas) nepriėmė sprendimo atšaukti R. paskyrimą į šeimą.
18.
D. paprašė leidimo apskųsti šį sprendimą tiesiogiai Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas, Airija), kuris, išklausęs šalis, patenkino jos prašymą.
19.
Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas) pripažino, kad byla išimtinai priklauso Airijos vaiko apsaugos institucijų ir Airijos teismų jurisdikcijai, ir jam kilo kelios abejonės dėl Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio taikymo sąlygų.
20.
Jam pirmiausia kyla klausimas, ar ši nuostata taikytina bylai, kuri reglamentuojama viešosios teisės, kaip antai pagrindinei bylai, nepaisant to, kad Jungtinėje Karalystėje dėl R. nėra nagrinėjama jokia byla, tad šios valstybės narės teismų jurisdikcijos pripažinimas reikštų, kad šios valstybės narės vaiko apsaugos institucijos pačios sutinka nagrinėti R. atvejį.
21.
Tada Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas) kyla klausimas, kaip aiškinti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą sąvoką „labiausiai atitinka vaiko interesus“. Jo nuomone, šią sąvoką reikia suprasti atsižvelgiant į tikslą greitai nustatyti teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą, kuriai taikomas šis reglamentas. Remdamasis tuo jis daro išvadą, jog šiai nuostatai įgyvendinti nebūtina, kad teismas, kuris paprastai turi jurisdikciją nagrinėti bylą, „išsamiai iš esmės išnagrinėtų“, kas labiausiai atitinka vaiko interesus, jeigu jis galvoja perduoti šią bylą kitos valstybės narės teismui, kuris, atrodo, yra tinkamesnis nagrinėti bylą. Jurisdikciją turintis teismas veikiau turi supaprastinta tvarka įvertinti šį klausimą, atsižvelgdamas į „principą, jog tai, kad situaciją nagrinėtų tinkamesnis nagrinėti bylą teismas, labiausiai atitinka vaiko interesus“, o išsamesnę analizę turi atlikti kitos valstybės narės teismas.
22.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, į kokias aplinkybes reikia atsižvelgti atliekant tokį supaprastintą vertinimą. Šiuo klausimu jis mano, kad nereikia skatinti kurtis Airijoje Jungtinės Karalystės piliečių, kurie nori paslėpti savo vaikus nuo vaiko apsaugos srityje kompetentingų institucijų, ir apskritai nesudaryti ir netoleruoti „forum shopping“ (palankesnio teisinio reglamentavimo ieškojimas) situacijų. Tačiau jam kyla klausimas, kiek į tokius motyvus galima atsižvelgti taikant Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį.
23.
Šiomis aplinkybėmis Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šešis prejudicinius klausimus.
IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
24.
2015 m. liepos 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. rugpjūčio 4 d., Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas) pateikė tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnis taikomas viešąja teise grindžiamiems valstybės narės vietos valdžios institucijos teikiamiems ieškiniams dėl vaiko apsaugos tais atvejais, kai, kitos valstybės narės teismui prisiėmus jurisdikciją, kitai institucijai reikėtų pradėti kitą teismo procesą pagal kitą nacionalinę teisę ir galbūt (ar net tikrai) dėl kitų faktinių aplinkybių?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar teismas turėtų nagrinėti pagal 15 straipsnį pateikto prašymo, jeigu jis būtų patenkintas, galimą poveikį suinteresuotųjų asmenų laisvo judėjimo teisei, ir, jeigu taip, tai kiek?
3.
Jeigu Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „vaiko interesai“ susijusi tik su sprendimu dėl tinkamo teismo, kokius su šia sąvoka susijusius veiksnius, kurie dar nebuvo nagrinėti nustatant, ar kitas teismas yra „geriau tinkantis“, teismas galėtų nagrinėti?
4.
Ar Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio tikslais teismas gali atsižvelgti į atitinkamos valstybės narės materialinę teisę, procesines nuostatas arba teismų praktiką?
5.
Kiek nacionalinis teismas, nagrinėdamas Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį, turėtų atsižvelgti į konkrečias bylos aplinkybes, pavyzdžiui, motinos norą išvykti ten, kur jos nepasiektų gimtosios šalies socialinės tarnybos, ir pagimdyti vaiką esant kitos valstybės jurisdikcijai, kurios socialinių tarnybų sistema jai atrodo palankesnė?
6.
Kokius konkrečius klausimus turėtų išnagrinėti nacionalinis teismas, kad nustatytų, kuris teismas geriausiai tinka bylai išspręsti?“
25.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat prašė nagrinėti bylą skubos tvarka pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsnį ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnį.
26.
Per 2015 m. rugpjūčio 14 d. tvarkomąjį posėdį Teisingumo Teismo ketvirtoji kolegija, išklausiusi generalinį advokatą, nusprendė nepatenkinti šio prašymo, atsižvelgusi į tai, kad šiam prašymui pagrįsti nurodytos aplinkybės neįrodo būtinos skubos, kuri pateisintų minėtos tvarkos taikymą.
27.
Vis dėlto pagal Procedūros reglamento 53 straipsnio 3 dalį ji nusprendė suteikti šiai bylai pirmenybę.
28.
Pastabas raštu šioje byloje pateikė agentūra, D., globėjas, Airijos, Čekijos ir Slovakijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Išskyrus Čekijos ir Slovakijos vyriausybes, visos šalys buvo išklausytos per 2016 m. gegužės 12 d. posėdį.
V – Analizė
29.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmasis klausimas skiriasi nuo penkių kitų jo pateiktų klausimų. Iš tiesų šis klausimas tam tikru mastu susijęs su „išankstine“ Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio taikymo sąlyga. Tačiau, kadangi paskesniais klausimais prašoma patikslinti šios Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatos taikymo sąlygas, juos galima nagrinėti kartu.
A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
30.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnis gali būti taikomas viešąja teise grindžiamam ieškiniui dėl vaiko apsaugos, pareikštam pirmosios valstybės narės vietos valdžios institucijos, tais atvejais, kai, jeigu kitos valstybės narės teismas prisiimtų jurisdikciją, dėl to kitai institucijai reikėtų pradėti kitą teismo procesą pagal kitą nacionalinę teisę ir galbūt (ar net tikrai) dėl kitų faktinių aplinkybių.
31.
Manau, norint atsakyti į šį klausimą, reikia išnagrinėti tris skirtingas problemas. Pirmoji susijusi su galimu proceso kvalifikavimo pagal civilinę arba viešąją nacionalinę teisę poveikiu. Antroji susijusi su galimybe taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį, jeigu valstybėje narėje, kurioje yra teismas, kuriam numatoma perduoti bylą, nevyksta jokia administracinė procedūra ir nenagrinėjama jokia teismo byla. Trečioji problema susijusi su kreipimusi į kitos valstybės narės teismą. Nors Teisingumo Teismas jau turėjo progą išspręsti pirmąją prejudiciniame klausime iškeltą problemą, dėl dviejų kitų problemų jis dar nėra priėmęs sprendimo.
1. Dėl proceso kvalifikavimo kaip reglamentuojamo pagal civilinę ar viešąją teisę poveikio
32.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 1 straipsnio 1 dalį šis reglamentas taikomas tik „civilinėms byloms“.
33.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šią sąvoką reikia aiškinti savarankiškai (
3
), ir, kadangi Reglamentą Nr. 2201/2003 būtina taikyti vienodai, į jo taikymo sritį turi patekti visi sprendimai dėl tėvų pareigų (
4
).
34.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas mano, kad sąvoka „civilinės bylos“, kuria apibrėžiama Reglamento Nr. 2201/2003 taikymo sritis, turi būti aiškinama taip, kad ji gali apimti ir tas priemones, kurias valstybės narės teisė priskiria viešosios teisės sričiai (
5
).
35.
Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas, remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003 1 straipsnio 2 dalies d punktu (
6
) ir 5 konstatuojamąja dalimi, nutarė, kad sprendimai paimti vaiką priežiūrai „atsižvelgiant į j[ų] pobūdį, priklauso viešosios valdžios institucijų priimtoms priemonėms, kurių tikslas – tenkinti nepilnamečių apsaugos ir pagalbos jiems poreikius“ (
7
). Jis taip pat patikslino, kad „nei valstybių narių teismų sistema, nei viešosios valdžios institucijoms suteikti įgaliojimai neturi poveikio reglamento taikymo sričiai ir „civilinių bylų“ sąvokos aiškinimui“ (
8
).
36.
Taigi galiausiai, nors Reglamente Nr. 2201/2003 numatytos tėvų pareigos formaliai susijusios su „civilinėmis bylomis“, kvalifikavimas pagal nacionalinės teisės aktus neturi reikšmės (
9
).
2. Dėl būtinybės, kad antrojoje valstybėje narėje vyktų administracinė procedūra arba byla būtų nagrinėjama teisme
37.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnio 1 dalį jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis, iš esmės turi vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės teismas tuo metu, kai kreipiamasi į teismą. Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį leidžiama nukrypti nuo šios bendrosios jurisdikcijos taisyklės.
38.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus. Aiškinant Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatas negalima nukrypti nuo šių principų (
10
).
39.
Kalbant apie Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio formuluotę, reikia konstatuoti, jog pagal ją aiškiai neįpareigojama, kad kitoje valstybėje narėje nei jurisdikciją pagal šio reglamento 8 straipsnį turinčio teismo valstybė narė jau būtų pradėta administracinė procedūra ar teismo byla tam, kad jurisdikciją turintis teismas galėtų taikyti 15 straipsnį.
40.
Atvirkščiai, pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį, jeigu jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės turintis teismas mano, kad kuris nors kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ir jeigu tai labiausiai atitinka vaiko interesus, jis gali prašyti kitos valstybės narės teismą prisiimti jurisdikciją arba sustabdyti bylos nagrinėjimą ir „paraginti šalis pateikti pareiškimą tos kitos valstybės narės teismui“ (
11
).
41.
Jeigu toje nuostatoje numatyta, kad šalys raginamos „pateikti pareiškimą“ kitos valstybės narės teismui, tai reiškia, kad tame kitame teisme a priori nėra nagrinėjamas joks analogiškas pareiškimas.
42.
Be to, man atrodo, šis aiškinimas, pagal kurį Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsniui taikyti nebūtina, kad antrojoje valstybėje narėje jau būtų pradėta administracinė procedūra ar teismo byla, atitinka šiuo reglamentu siekiamus tikslus.
43.
Iš tiesų pagal Reglamento Nr. 2201/2003 12 konstatuojamąją dalį jame nustatytos jurisdikcijos taisyklės suformuluotos labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų (
12
). Remiantis tuo darytina išvada, jog šis reglamentas pagrįstas koncepcija, pagal kurią turi būti labiausiai atsižvelgiama į vaiko interesus (
13
).
44.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnio 3 dalyje numatyta jurisdikcijos prorogacija bylose dėl tėvų pareigų įmanoma net tuomet, kai šios srities byla nesusijusi su kita teismo, kurio naudai siekiama jurisdikcijos prorogacijos, jau nagrinėjama byla (
14
). Iš tiesų, kaip nurodė Teisingumo Teismas, aiškinant priešingai, ši nuostata taptų neveiksminga (
15
). Be to, priešingas aiškinimas neatitiktų Reglamentu Nr. 2201/2003 siekiamų tikslų, nes daugeliu atvejų ši prorogacijos galimybė nebeegzistuotų, net jei ši jurisdikcijos prorogacija labiausiai atitiktų konkretaus vaiko interesus (
16
).
45.
Man atrodo, kad tą patį galima konstatuoti dėl Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje nustatytos galimybės nukrypti nuo jurisdikcijos. Šioje nuostatoje numatytu atveju taip pat kalbama apie jurisdikcijos suteikimą teismui, kuris gali geriau užtikrinti vaiko interesą, juo labiau kad Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje aiškiai patikslinta, kad ši išimtis gali būti taikoma tik jeigu jos taikymas atitinka šį interesą.
46.
Taigi ir atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio tekstą, ir į šiuo reglamentu siekiamus tikslus turi būti pateikiamas toks aiškinimas, kad šis straipsnis gali būti taikomas, nors šiuo metu valstybėje narėje, kuriai jurisdikciją paprastai turintis teismas numato perduoti bylą, nėra pradėta jokia administracinė procedūra ar teismo byla.
3. Dėl kreipimosi į kitos valstybės narės teismą
47.
Vadovaujantis mano siūlomu Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio aiškinimu, nebūtina, kad valstybėje narėje, kuriai jurisdikciją paprastai turintis teismas ketina perduoti bylą, būtų pradėta administracinė procedūra ar teismo byla. Vis dėlto, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį prejudicinį klausimą, reikia patikslinti, kaip kitos valstybės narės teismui gali tekti susipažinti su bylos medžiaga.
48.
Iš tiesų, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „jeigu kitos valstybės narės teismas prisiimtų jurisdikciją, dėl to kitai institucijai reikėtų pradėti kitą teismo procesą pagal kitą nacionalinę teisę ir galbūt (ar net tikrai) dėl kitų faktinių aplinkybių“.
49.
Pirmiausia pažymėtina, kad šis klausimas yra prieštaringas: kaip teismas galėtų prisiimti jurisdikciją, jeigu šiuo tikslu vėliau būtina pareikšti atskirą ieškinį?
50.
Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje nustatyta šiame reglamente numatytos bendrosios jurisdikcijos sistemos išimtis. Todėl jį reikia aiškinti siaurai (
17
).
51.
Kaip jau nurodžiau, jeigu teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, mano, kad kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ir jeigu tai labiausiai atitinka vaiko interesus, Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje numatytos tik dvi galimybės.
52.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį jurisdikciją paprastai turintis teismas gali „sustabdyti atitinkamą bylą arba jos dalį ir paraginti šalis pateikti pareiškimą tos kitos valstybės narės teismui [per jo nustatytą terminą]“ (
18
) arba „prašyti kitos valstybės narės teismą prisiimti jurisdikciją“ (
19
).
53.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 4 dalį taip pat įpareigojama, kad „tos kitos valstybės narės teismas perima bylą savo žinion [turi būti kreipiamasi į kitos valstybės narės teismus] pagal šio straipsnio 1 dalį“ (
20
), o 15 straipsnio 5 dalyje dar patikslinta, kad „tos kitos valstybės narės teismai tais atvejais, kai dėl konkrečių bylos aplinkybių tai labiausiai atitinka vaiko interesus, per šešias savaites nuo bylos iškėlimo juose pagal šio straipsnio 1 dalies a arba b punktą priima jurisdikciją“ (
21
). Taigi šie du atvejai yra tik jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės turinčio teismo nagrinėjamos bylos šalių kreipimasis arba minėto teismo prašymas, kad kitas teismas prisiimtų jurisdikciją.
54.
Tačiau, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kitos valstybės narės teismas galėtų nagrinėti bylos, kurios atžvilgiu pirmosios valstybės narės teismas prašo jo prisiimti jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį, medžiagą tik jeigu Jungtinės Karalystės vietos valdžios institucija pareikštų jame atskirą ieškinį, remdamasi antrosios valstybės narės teisės aktais (
22
).
55.
Taigi kitos valstybės narės teismo jurisdikcija sąlygojama tos kitos valstybės narės institucijos, kuri nėra pirmajame teisme nagrinėjamos bylos šalis, naujo pareiškimo padavimu.
56.
Reikia konstatuoti, kad šis atvejis nėra aiškiai numatytas Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje. Todėl, kadangi šį straipsnį reikia aiškinti siaurai, nemanau, kad jį galima būtų taikyti tokiu atveju.
57.
Norėčiau dar patikslinti, jog nemanau, kad Reglamento Nr. 2201/2003 55 straipsnis „Bendradarbiavimas konkrečiose bylose, susijusiose su tėvų pareigomis“ galėtų pakeisti šią analizę. Iš tiesų šioje nuostatoje reglamento 15 straipsnis nurodytas vien siekiant „lengvinti komunikaciją tarp teismų“ (
23
).
4. Tarpinė išvada
58.
Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau į pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnis gali būti taikomas, kai pagal nacionalinę viešąją teisę yra pareiškiamas ieškinys dėl vaiko apsaugos, nors valstybėje narėje, kuriai jurisdikciją bylą nagrinėti iš esmės turintis teismas numato perduoti bylą, dar nėra pradėta jokia administracinė procedūra ar teismo byla. Tačiau ši nuostata netaikoma, jeigu teismo, kuriam numatoma perduoti bylą, jurisdikcija sąlygojama tuo, ar ieškovas, kuris nėra jurisdikciją paprastai turinčio teismo nagrinėjamos bylos šalis, pareiškia ieškinį.
B – Dėl antrojo, trečiojo, ketvirtojo, penktojo, šeštojo ir septintojo prejudicinių klausimų
59.
Antruoju, trečiuoju, ketvirtuoju, penktuoju, šeštuoju ir septintuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori patikslinti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio taikymo sąlygas. Kaip jau nurodžiau, atsakysiu į tai bendrai. Vis dėlto pirmiausia reikia patikslinti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje nustatytas sąlygas ir jų taikymo sritį.
1. Dėl Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų (trečiasis prejudicinis klausimas)
60.
Formaliai Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje įtvirtintos trys sąlygos, kuriomis jurisdikciją bylą nagrinėti iš esmės turintis teismas perduotų bylą kitam teismui. Būtina, kad vaikas turėtų konkretų ryšį su kita valstybe nare, kad tos kitos valstybės narės teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ir kad tai labiausiai atitiktų vaiko interesus.
61.
Pirmoji sąlyga išsamiau apibūdinta Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 3 dalyje. Šiuo atžvilgiu diskusijų nekilo. Pirma, šioje nuostatoje išvardyti privalomieji atvejai. Joje nėra nė vieno žodžio, kuris rodytų, kad tai yra pavyzdinis sąrašas, pavyzdžiui, pridedant įterpinį „be kita ko“ arba „pavyzdžiui“. Antra, šioje nuostatoje suformuluota viena iš pagal 15 straipsnį leidžiamos išimties sąlygų. Dėl to ji gali būti aiškinama tik siaurai (
24
).
62.
Todėl Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 3 dalyje išvardytus atvejus reikia suprasti kaip išsamų sąrašą atvejų, kai preziumuojama, kad yra nustatytas šio straipsnio 1 dalyje reikalaujamas konkretus ryšys (
25
).
63.
Kitas dvi sąlygas – teismo, tinkamesnio nagrinėti bylą ir tai, kas labiausiai atitinka vaiko interesus – išaiškinti sunkiau, nes Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas jų neapibrėžė ir nenurodė jokių jų vertinimo elementų.
64.
Pirmiausia reikia nustatyti, ar tai yra dvi kumuliacinės sąlygos, kurias reikia vertinti atskirai, o gal šias dvi sąlygas nacionaliniai teismai gali nagrinėti kartu.
65.
Rašytinėse pastabose Komisija laikosi nuomonės, kad šios sąlygos yra neatsiejamos viena nuo kitos ir kad kriterijus „labiausiai atitinka vaiko interesus“ tiesiog lemia diskreciją, kuri teismui yra suteikta pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį (
26
). Šiuo požiūriu tinkamiausią bylą nagrinėti teismą galima nustatyti tik atsižvelgiant į tai, kas labiausiai atitinka vaiko interesus. Taigi šie du kriterijai yra vieno ir to paties vertinimo proceso dalis.
66.
Pritariu šiam Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalies aiškinimui, kuris, mano nuomone, atitinka šiuo reglamentu siekiamus tikslus.
67.
Žinoma, tai, kad vartojamas jungtukas „ir“, leidžia manyti, kad šios dvi sąlygos yra atskirtos. Vis dėlto man atrodo, kad patikslinimas, susijęs su tuo, kas labiausiai atitinka vaiko interesus, yra ne atskira sąlyga, o bendro tikslo, kuriuo yra grindžiamos jurisdikcijos bylose dėl tėvų pareigų taisyklės, pakartojimas. Kaip jau priminiau, šios taisyklės aiškinamos atsižvelgiant į tai, kas labiausiai atitinka vaiko interesus, o visų pirma į artumo kriterijų (
27
).
68.
Šis Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų dviejų kriterijų bendras aiškinimas atitinka teisės aktų leidėjo ketinimus, kurie matyti iš šio reglamento 12 ir 13 konstatuojamųjų dalių. Iš tiesų, kaip nurodyta 12 konstatuojamojoje dalyje, „jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti kuo labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų|“. Vis dėlto 13 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad „vaiko labui šis reglamentas išimties tvarka ir tam tikromis sąlygomis leidžia jurisdikciją turinčiam teismui perduoti bylą kitos valstybės narės teismui, jei šis teismas yra geresnėje vietoje [tinkamesnis] bylai nagrinėti“ (
28
).
69.
Šią analizę papildomai patvirtina Reglamento Nr. 2201/2003 33 konstatuojamoji dalis. Iš tiesų, kaip nurodyta šioje konstatuojamojoje dalyje, šis reglamentas gerbia pagrindines teises ir laikosi principų, visų pirma pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje. Šiuo tikslu „juo siekiama užtikrinti pagarbą pagrindinėms vaiko teisėms, išdėstytoms Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnyje“. Pagal Chartijos 24 straipsnio 2 dalį „visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais“.
70.
Iš minėtų konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad bendrosios jurisdikcijos išimtis gali būti taikoma tik teismo, kuris yra tinkamesnis nagrinėti bylą, atsižvelgiant į vaiko interesus, ir kad šiuo atžvilgiu vaiko interesas yra ne tik išimties sąlyga, kurią būtina analizuoti atskirai, o bendrasis kriterijus, kuriuo turi būti vadovaujamasi priimant kiekvieną sprendimą, susijusį su jurisdikcija bylose dėl tėvų pareigų, nesvarbu, ar tai būtų principas, ar išimtis. Iš tiesų 12 konstatuojamojoje dalyje vaiko interesas yra bendrasis vertinimo veiksnys, o 13 konstatuojamojoje dalyje jis nurodytas siekiant nustatyti išimtį. Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad „jurisdikcija bylose, susijusiose su tėvų pareigomis, nustatoma pirmiausia kuo labiau atsižvelgiant į vaiko interesus“ (
29
).
71.
Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas kaip aplinkybę, kuria remiantis galima nukrypti nuo artumo kriterijaus, pasirinko „konkretų ryšį“, kurį vaikas gali turėti su kita valstybe nare. Tačiau 3 dalyje nurodytos aplinkybės nebūtinai reiškia, kad kitos valstybės narės teismas yra tinkamesnis nagrinėti bylą. Dėl šios priežasties jurisdikciją paprastai turintis teismas, atsižvelgdamas į vaiko interesą, turi išnagrinėti tokią galimybę (
30
).
72.
Todėl manau, kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį būtina patikrinti, ar teismas, kuriam jurisdikciją paprastai turintis teismas numato perduoti bylą, yra tinkamesnis už jį priimti sprendimą, susijusį su tėvų pareigomis, ar tai juo labiau labiausiai atitinka vaiko interesus. Be to, būtent atsižvelgiant į šį vienintelį kriterijų teismas, kuriam bus perduota byla, sutiks arba nesutiks prisiimti jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 5 dalį. Taigi svarbu sužinoti ne tai, ar vaiko interesą labiau atitiks ginčo baigtis, o tai, ar šį interesą labiau atitiks jurisdikcijos perdavimas.
73.
Kitaip tariant, vaiko interesas yra paprastai turinčio jurisdikciją teismo sprendimų perduoti bylą kitam teismui (15 straipsnio 1 dalis) ir teismo, kuriam perduodama byla, sutikimo su šiuo perdavimu (15 straipsnio 3 dalis) sąlyga ir pagrindas (
31
).
74.
Apibendrindamas norėčiau pridurti, jog manau, kad tai, ar Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalyje nurodytos antroji ir trečioji sąlygos būtų nagrinėjamos atskirai, ar kartu, neturi konkrečios reikšmės, nes bet kuriuo atveju turi būti įvykdytos visos trys šios nuostatos sąlygos.
75.
Kadangi iškelta problema susijusi su jurisdikcija, o ne su bylos esme, nesuprantu, kaip teismas galėtų nuspręsti, kad kitas teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą, susijusią su tėvų pareigomis, jeigu tai neatitiktų vaiko interesų. Be to, nemanau, kad jurisdikcijos perdavimas galėtų atitikti vaiko interesus, jeigu teismas, kuriam būtų perduota byla, nebūtų tinkamiausias ją nagrinėti. Man atrodo, kad nagrinėjant teismo, „tinkamiausio nagrinėti bylą“, ir „vaiko intereso“ sąlygas neabejotinai turi būti dvi sąlygos.
2. Dėl aplinkybių, į kurias galima atsižvelgti vertinant teismą, tinkamiausią nagrinėti bylą
a) Pastabos dėl Teisingumo Teismui nustatytų ribų (šeštasis prejudicinis klausimas)
76.
Pirmiausia primenu, kad pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas veikia neperžengdamas Sutartyse jam nustatytų ribų. Taigi pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimus dėl institucijų priimtų aktų galiojimo ir išaiškinimo.
77.
Taip atsakydamas į šeštąjį prejudicinį klausimą manau, kad Teisingumo Teismas neturi tiksliai išvardyti punktų, kuriuos turi nagrinėti nacionalinis teismas, kad nustatytų tinkamesnį bylą nagrinėti teismą, jeigu pats Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad to nereikia (
32
).
78.
Tačiau Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui išaiškinimą, naudingą sprendimui priimti.
b) Dėl būtinybės atsižvelgti į valstybės narės, kurios teismai galiausiai turės jurisdikciją, materialinę teisę, procesines nuostatas arba teismų praktiką (ketvirtasis prejudicinis klausimas)
79.
Ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar teismas, kuris ketina taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį, turi atsižvelgti į valstybės narės, kurios teismas galiausiai turės jurisdikciją, materialinę teisę, procesines nuostatas arba teismų praktiką.
80.
Airija teigia, kad teismas neturi atlikti tokio procesinių nuostatų, materialinės teisės normų ar su šiomis normomis susijusios teismų praktikos lyginamojo vertinimo (
33
). Komisija yra mažiau kategoriška šiuo klausimu. Jos nuomone, teismas neturėtų „sistemingai“ analizuoti procesinių nuostatų, kolizinių normų ir taikytinos materialinės teisės (
34
).
81.
Manau, kad materialinės teisės analizės neįtraukimas taikant Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnį atitiktų tarpusavio pasitikėjimo principą, kuriuo yra grindžiamas visas šis reglamentas.
82.
Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo progą patikslinti, būtent šis tarpusavio pasitikėjimas leido nustatyti privalomą jurisdikcijos sistemą, kurios privalo paisyti visi teismai, patenkantys į Reglamento Nr. 2201/2003 taikymo sritį (
35
).
83.
Šis pasitikėjimas yra toks, kad vien juo remiantis buvo sukurta speciali sistema, kad būtų galima paprasčiau vykdyti sprendimus, susijusius su teise bendrauti, laikoma esmine siekiant apsaugoti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą pagrindinę vaiko teisę palaikyti santykius ir tiesiogiai bendrauti su abiem tėvais.
84.
Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „ši tvarka pagrįsta valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principu, kad jų nacionalinės teisės sistemos užtikrina lygiavertę ir veiksmingą pagrindinių teisių, pripažįstamų Sąjungos lygiu, visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, apsaugą (Sprendimo Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 70 punktas) ir neleidžia jokia forma persvarstyti kilmės valstybės teismo priimto sprendimo“ (
36
).
85.
Taigi jurisdikciją iš pradžių turintis teismas turi įvertinti for, kuris gali geriausiai patenkinti vaiko interesą (
37
). Tai reiškia, kad „jurisdikcija bylose, susijusiose su tėvų pareigomis, nustatoma pirmiausia kuo labiau atsižvelgiant į vaiko interesus“ (
38
).
86.
Taigi reikia nustatyti ne vietą, kur būtų priimtas geriausias sprendimas dėl bylos esmės, o teismą, kuris būtų tinkamiausias priimti šį sprendimą. Šiuo tikslu gali būti naudinga išnagrinėti procesines taisykles, kuriomis apibrėžiamas kito teismo jurisdikcijos įgyvendinimas, arba praktiką, kuria vadovaujamasi. Iš tiesų paprastai tai yra taisyklės, kuriomis „apibrėžiamas“ jurisdikcijos įgyvendinimas.
87.
Geriau apibrėžęs bendrus analizės kontūrus, dabar mėginsiu nustatyti kai kuriuos konkrečius aspektus, į kuriuos galima atsižvelgti, be kita ko, procesinių taisyklių elementus, kad būtų galima nustatyti teismą, kuris yra tinkamiausias nagrinėti bylą.
c) Dėl aspektų, į kuriuos galima atsižvelgti (antrasis, trečiasis ir penktasis prejudiciniai klausimai)
88.
Kaip jau ne kartą kartojau, nusistovėjusioje teismo praktikoje patvirtinta, kad Reglamento Nr. 2201/2003 jurisdikcijos taisyklės yra grindžiamos artumo kriterijumi, siekiant užtikrinti, kad vietos teismas, glaudžiausiai susijęs su vaiku, priimtų labiausiai jo interesus atitinkantį sprendimą (
39
).
89.
Be to, kaip jau nurodžiau šios išvados 70 punkte, iš minėto reglamento 12 ir 13 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad vaiko interesas yra bendrasis kriterijus, kuriuo turi būti grindžiamas kiekvienas sprendimas, susijęs su jurisdikcija bylose dėl tėvų pareigų, nesvarbu, ar tai būtų principas, ar išimtis.
90.
Taigi norėdamas taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį jurisdikciją paprastai turintis teismas turi nustatyti elementus, kurie gali paneigti tvirtą prielaidą vaiko įprastos gyvenamosios vietos valstybės naudai. Tai nagrinėjant, turi būti atliekama analizė in concreto (
40
), t. y. kad teismas turi išanalizuoti, kodėl konkrečiai šie elementai nulemia jo jurisdikciją.
91.
Galiausiai jurisdikciją paprastai turintis teismas turi įsitikinti, kad sprendimą dėl tėvų pareigų priims teismas, glaudžiausiai susijęs su bylos atvejo aplinkybėmis.
92.
Siekdamas nustatyti šį teismą, remiuosi generalinio advokato P. Cruz Villalón nuomone dėl vaiko įprastos gyvenamosios vietos nustatymo, pagal kurią „šis nustatymas turi būti atliekamas vaiko ir jokiu būdu ne tėvų atžvilgiu, nesvarbu, kiek pagrįstas jų su vaiku susijęs prašymas“ (
41
).
93.
Taigi, perteikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktajame prejudiciniame klausime pateiktą pavyzdį, motinos noras išvengti savo kilmės valstybės socialinių tarnybų, išvykstant į kitą valstybę narę, kurios socialinių tarnybų sistemą ji laiko palankesne, savaime neturi reikšmės nustatant teismą, kuris yra tinkamiausias nagrinėti bylą. Kitaip tariant, į šį elementą galima atsižvelgti tik jeigu jis gali turėti poveikį teismo galimybei išnagrinėti bylą atsižvelgiant į vaiko interesą.
94.
Vadovaujantis ta pačia logika, analizė, susijusi su konkrečių asmenų laisvu judėjimu, turi prasmę tik jeigu ši analizė gali turėti poveikį teismo galimybės nagrinėti bylą atsižvelgiant į vaiko interesą nustatymui.
95.
Tačiau aspektai, kaip antai proceso kalba, reikšmingų įrodymų, susijusių, pavyzdžiui, su vieno iš tėvų ar jų abiejų švietimo ir išsilaikymo galimybėmis, buvimas, galimybė išsikviesti naudingus liudytojus ir jų atvykimo tikimybė, medicininių ir socialinių ataskaitų turėjimas ir galimybė prireikus atnaujinti jų duomenis arba terminas, per kurį bus priimtas sprendimas (
42
), gali turėti tiesioginį poveikį teismo galimybei įvertinti bylą atsižvelgiant į vaiko interesą. Taigi į juos galima atsižvelgti.
96.
Šių arba kai kurių iš šių aspektų lokalizavimas kitos valstybės narės nei ta, kurios teismas paprastai turi jurisdikciją, teritorijoje neturi sumenkinti aplinkos, kurioje auga vaikas, t. y. jo įprastos gyvenamosios vietos, svarbos ir poveikio, kurį vaiko fizinei ir moralinei gerovei gali turėti persikėlimas, neatsiejamas nuo bylos perdavimo kitoje valstybėje narėje esančiam teismui.
97.
Šiuo atžvilgiu man atrodo, kad kai kuriuos dokumentus, naudingus bylai įvertinti, galima, pavyzdžiui, nesunkiai gauti tiesiog pasinaudojus Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 5 dalyje numatytu bendradarbiavimo įpareigojimu.
3. Tarpinė išvada
98.
Taigi, atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, manau, kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį teismas, paprastai turintis jurisdikciją, yra įpareigotas patikrinti, ar teismas, kuriam jis numato perduoti bylą, yra tinkamesnis už jį priimti sprendimą, susijusį su tėvų pareigomis, ir tai labiau atitinka vaiko interesą.
99.
Šiuo tikslu jis turi įsitikinti, kad sprendimą dėl tėvų pareigų priims teismas, turintis glaudžiausius ryšius su bylos atvejo aplinkybėmis. Nagrinėjimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į vaiką, siekiant apsaugoti jo interesą, o jurisdikciją paprastai turintis teismas neturi atlikti materialinės teisės, kurią taikys kitos valstybės narės teismai, lyginamosios analizės. Tačiau gali būti naudinga išanalizuoti taikytinas procesines taisykles arba praktiką, kuria paprastai vadovaujasi tos kitos valstybės narės teismai. Gali būti atsižvelgiama į tokias aplinkybes: proceso kalba, reikšmingų įrodymų buvimas, galimybė išsikviesti naudingus liudytojus ir jų atvykimo tikimybė, medicininių ir socialinių ataskaitų turėjimas ir galimybė prireikus atnaujinti jų duomenis arba terminas, per kurį bus priimtas sprendimas.
100.
Šių arba kai kurių iš šių aspektų lokalizavimas kitos valstybės narės nei ta, kurios teismas paprastai turi jurisdikciją, teritorijoje neturi sumenkinti aplinkos, kurioje auga vaikas svarbos ir poveikio, kurį vaiko fizinei ir moralinei gerovei gali turėti persikėlimas, neatsiejamas nuo bylos perdavimo kitoje valstybėje narėje esančiam teismui.
VI – Išvada
101.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Supreme Court (Aukščiausiasis Teismas, Airija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2003 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 15 straipsnis gali būti taikomas tuo atveju, jeigu pareikštas ieškinys dėl vaiko apsaugos pagal nacionalinę teisę laikomas pareikštu pagal viešąją teisę, nors valstybėje narėje, kuriai jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės turintis teismas numato perduoti bylą, dar nėra pradėta jokia administracinė procedūra ar teismo byla. Tačiau ši nuostata netaikoma, jeigu teismo, kuriam numatoma perduoti bylą, jurisdikcija sąlygojama tuo, ar ieškovas, kuris nėra teismo, paprastai turinčio jurisdikciją nagrinėti bylą, nagrinėjamos bylos šalis, pareiškia ieškinį.
2.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalį teismas, paprastai turintis jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, yra įpareigotas patikrinti, ar teismas, kuriam jis numato perduoti bylą, yra tinkamesnis už jį priimti sprendimą, susijusį su tėvų pareigomis, ir tai labiau atitinka vaiko interesą.
Šiuo tikslu jis turi įsitikinti, kad sprendimą dėl tėvų pareigų priims teismas, turintis glaudžiausius ryšius su bylos atvejo aplinkybėmis. Nagrinėjimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į vaiką, siekiant apsaugoti jo interesą, o jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės paprastai turintis teismas neturi atlikti materialinės teisės, kurią taikys kitos valstybės narės teismai, lyginamosios analizės. Tačiau gali būti naudinga išanalizuoti taikytinas procesines taisykles arba praktiką, kuria paprastai vadovaujasi tos kitos valstybės narės teismai. Gali būti atsižvelgiama į tokius aspektus: proceso kalba, reikšmingų įrodymų buvimas, galimybė išsikviesti naudingus liudytojus ir jų atvykimo tikimybė, medicininių ir socialinių ataskaitų turėjimas ir galimybė prireikus atnaujinti jų duomenis arba terminas, per kurį bus priimtas sprendimas.
Šių arba kai kurių iš šių aspektų lokalizavimas kitos valstybės narės nei ta, kurios teismas paprastai turi jurisdikciją, teritorijoje neturi sumenkinti aplinkos, kurioje auga vaikas svarbos ir poveikio, kurį vaiko fizinei ir moralinei gerovei gali turėti persikėlimas, neatsiejamas nuo bylos perdavimo kitoje valstybėje narėje esančiam teismui.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 338, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243.
(
3
)	2007 m. lapkričio 27 d. Sprendimas C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 46 punktas).
(
4
)	Šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 27 d. Sprendimą C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 47 ir 48 punktai).
(
5
)	Šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 27 d. Sprendimą C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 51 punktas) ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimą A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 27 punktas). Dėl Airijos teisės aktų žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 60 punktas).
(
6
)	Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 1 straipsnio 2 dalies d punktą vaiko paskyrimas į šeimą ar globos instituciją priskiriamas prie bylų, susijusių su tėvų pareigomis.
(
7
)	2009 m. balandžio 2 d. Sprendimas A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 26 punktas).
(
8
)	2007 m. lapkričio 27 d. Sprendimas C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 45 punktas).
(
9
)	Žr., be kita ko, A. Dutta ir A. Schulz „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, p. 1–40, ypač p. 5–7; E. Gallant „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le Règlement no 1347/2000“, in St. Torck, L. Cadiet ir E. Jeuland (dir) „Droit processuel civil de l’Union européenne“, LexisNexis, 2011, p. 59–98, konkrečiau Nr. 177.
(
10
)	Kaip šių principų taikymo pavyzdį aiškinant Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatą, be kita ko, žr. 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).
(
11
)	Išskirta mano.
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimą A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 35 punktas); 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimą Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 35 punktas); 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 46 punktas); 2014 m. spalio 1 d. Sprendimą E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 44 punktas) ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 punktas). Taip pat žr. 2010 m. liepos 15 d. Sprendimą Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 91 punktas).
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 punktas).
(
14
)	2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 45 punktas).
(
15
)	2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 46 punktas).
(
16
)	2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 punktas).
(
17
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimą Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 38 punktas).
(
18
)	Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalies a punktas.
(
19
)	Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnio 1 dalies b punktas.
(
20
)	Išskirta mano.
(
21
)	Išskirta mano.
(
22
)	Prašymo priimti prejudicinį sprendimą 17 punktas.
(
23
)	Išskirta mano.
(
24
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimą Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 38 punktas).
(
25
)	Atrodo, kad šiuo atžvilgiu mano analizuotoje doktrinoje nesiginčijama. Žr., be kita ko, St. Franck „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé“, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, p. 700; E. Gallant „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le Règlement n 1347/2000“, in St. Torck, L. Cadiet ir E. Jeuland (dir) „Droit processuel civil de l’Union européenne“, LexisNexis, 2011, p. 59–98, konkrečiau Nr. 177; B. Ancel ir H. Muir Watt „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 ir paskesni, ypač Nr. 29.
(
26
)	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 33 punktą.
(
27
)	Žr. šios išvados 43 punktą ir jos 12 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(
28
)	Išskirta mano.
(
29
)	2014 m. spalio 1 d. Sprendimas E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 45 punktas). Išskirta mano.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. A. Dutta, A. Schulz „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, p. 1–40, ypač p. 8; E. Gallant „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le Règlement N 1347/2000“, in St. Torck, L. Cadiet ir E. Jeuland (dir) „Droit processuel civil de l’Union européenne“, LexisNexis, 2011, p. 59–98, ypač Nr. 217.
(
31
)	Šiuo klausimu žr. B. Ancel ir H. Muir Watt „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 ir paskesni, ypač Nr. 29.
(
32
)	Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą sujungtose bylose Sturgeon ir kt. (C‑402/07 ir C‑432/07, EU:C:2009:416, 94 punktas).
(
33
)	Žr. Airijos rašytinių pastabų 46 punktą.
(
34
)	Žr. Komisijos rašytinių pastabų 28 punktą.
(
35
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 15 d. Sprendimą Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 72 punktas).
(
36
)	2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, 58 punktas).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. C. Henricot „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, p. 526–533, ypač p. 529, ir B. Ancel ir H. Muir Watt „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 ir paskesni, ypač Nr. 28.
(
38
)	2014 m. spalio 1 d. Sprendimas E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 45 punktas). Išskirta mano.
(
39
)	Žr. šios išvados 43 ir 67 punktus ir šios išvados 12 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(
40
)	Šiuo klausimu žr. C. Henricot „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, p. 526–533, ypač p. 530.
(
41
)	Generalinio advokato P. Cruz Villalón nuomonė byloje Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, 93 punktas).
(
42
)	Kai kurie autoriai yra išreiškę abejonių dėl šio kriterijaus reikšmingumo, atsižvelgdami į galimų prognozių dėl to, ar kitos valstybės narės teismas paisys protingo termino, „pavojingą“ pobūdį (šiuo klausimu žr. P. Wautelet „Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit “Bruxelles II bis”)“ leidinyje Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, 5 t., La Charte, 2012, p. 363–482, ypač p. 424). Vis dėlto man atrodo, kad svarbai priimti greitą sprendimą bylose, kuriose kyla vaiko interesas, turi būti teikiama pirmenybė, atsižvelgiant į sunkumą įvertinti tokį terminą. Iš tiesų, kaip įžangoje nurodo A. Dutta ir A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock <…>“ (A. Dutta ir A. Schulz „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, p. 1–40, ypač p. 2).