62021CC0083
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA
pateikta 2022 m. liepos 7 d. (
1
)
Byla C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
prieš
Agenzia delle Entrate,
dalyvaujant
Presidenza del Consiglio die Ministri,
Ministero dell’ Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
(Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Informacinės visuomenės paslaugos – Elektroninė komercija – Nekilnojamojo turto tarpininko elektroninių paslaugų portalas – Direktyva 2000/31/EB – 1 straipsnio 5 dalies a punktas – Direktyva 2006/123/EB – Paslaugos vidaus rinkoje – 2 straipsnio 3 dalis – Nepatekimas į šių direktyvų „mokesčių sritį“ – Direktyva (ES) 2015/1535 – Informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka – 1 straipsnio 1 punkto e ir f papunkčiai – Sąvokos „paslaugų taisyklės“ ir „techninis reglamentas“ – Gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto nuoma ne ilgesniam kaip 30 d. laikotarpiui – Nekilnojamojo turto tarpininkavimo paslaugas teikiančių subjektų, įskaitant elektroninių paslaugų portalą, pareiga pateikti mokesčių administratoriui nuomos sutarties duomenis ir nuo sumokėtų sumų išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio – Paslaugų teikėjų, kurie Italijoje neturi nuolatinės buveinės, pareiga skirti reziduojantį mokesčių atstovą – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Ribojamasis pobūdis – Pateisinimas – Mokesčių kontrolės veiksmingumas ir kova su mokesčių vengimu – Proporcingumas – SESV 267 straipsnio trečia pastraipa“
Įvadas
1.
Interneto platformos yra vadinamųjų „informacinės visuomenės paslaugų“, paprasčiau tariant, paslaugų internetu, teikėjos, kurios ne tik verslininkams, bet ir ekonominės veiklos nevykdantiems privatiems asmenims suteikia galimybę siūlyti vartotojams įvairias paslaugas, padėdamos vieniems susisiekti su kitais.
2.
Šių platformų sukūrimas suteikė daugybei privačių asmenų galimybę, pirma, teikti paslaugas nevykdant pilnavertės ekonominės veiklos, o antra, naudotis šiomis paslaugomis už kainas, kurios dažnai yra daug mažesnės nei siūlomos verslininkų. Taigi minėtos platformos prisidėjo jei ne prie anksčiau neegzistavusių rinkų sukūrimo, tai bent prie sparčios tam tikrų paslaugų rinkų plėtros dėl padidėjusios pasiūlos ir paklausos. Kartu jos prisidėjo prie daugelio socialinių, politinių, administracinių ir teisinių problemų, kylančių dėl masinės šių paslaugų plėtros, paaštrėjimo.
3.
Taigi kyla klausimas, kiek interneto platformos taip pat turi prisidėti sprendžiant su jų veikla susijusias problemas. Ieškant šių sprendimų, žinoma, turi būti laikomasi teisės, visų pirma Sąjungos teisės. Internetu teikiamoms paslaugoms būdinga tai, kad jos lengvai peržengia vienos valstybės ribas – internete paslaugos teikėjo ir gavėjo geografinė padėtis neturi reikšmės. Interneto platformų ypatumas yra tas, kad jų paslaugos (jos teikiamos internetu, taigi iš esmės gali būti nesaistomos valstybių sienų) yra glaudžiai susijusios su jų naudotojų vėliau teikiamomis paslaugomis, kurios dažniausiai yra „realios“ ir teikiamos konkrečioje fizinėje vietoje. Taigi šios platformos iš esmės pakeitė tarpvalstybinių paslaugų pobūdį, ne tik sudarydamos galimybę jas teikti ir naudoti masiškai, bet ir suteikdamos joms mišrų pobūdį ta prasme, kad šios paslaugos yra glaudžiai susijusios su vėliau teikiamomis paslaugomis, kurios nėra tokio pobūdžio.
4.
Dėl šio realaus paradigmos pokyčio reikia iš naujo apsvarstyti tam tikrus ES teisės principus, visų pirma laisvės teikti paslaugas principą, siekiant reaguoti į naujus iššūkius, kylančius dėl interneto platformų veiklos. Šioje byloje Teisingumo Teismui suteikiama galimybė pateikti nuomonę dėl priemonių, kurių gali imtis valstybės narės, reaguodamos į vieną iš tokių iššūkių, t. y. iššūkį apmokestinti interneto platformose teikiamas paslaugas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
5.
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (
2
) 1 straipsnio 1 dalyje ir 5 dalies a punkte nustatyta:
„1.   Šia direktyva siekiama prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos funkcionavimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą tarp valstybių narių.
<...>
5.   Ši direktyva netaikoma:
a)
mokesčių srityje;
<...>“
6.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
3
) 1 straipsnio 1 dalyje ir 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„1 straipsnis
1.   Šioje direktyvoje pateikiamos bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti, kartu užtikrinant aukštą paslaugų kokybę.
<...>
2 straipsnis
<...>
3.   Ši direktyva netaikoma mokesčių sričiai.“
7.
2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka (
4
), 1 straipsnio 1 dalies b ir e–g punktuose nustatyta:
„Šioje direktyvoje taikomos šios terminų apibrėžtys:
<...>
b)
„paslauga“ – bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga.
<...>
e)
„paslaugų taisyklė“ – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo, kaip nurodyta b punkte, ypač nuostatos, susijusios su paslaugos teikėju, paslaugomis ir paslaugų gavėju, išskyrus bet kokias taisykles, kurios nėra konkrečiai skirtos tame punkte nurodytoms paslaugoms.
Šioje apibrėžtyje:
i)
taisyklė yra laikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jeigu, atsižvelgiant į jos priežasčių išdėstymą ir dėstomąją dalį, visa taisykle arba jos atskiromis nuostatomis siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti tokias paslaugas;
ii)
taisyklė nelaikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jei ji turi tokioms paslaugoms tik numanomą ar atsitiktinį poveikį;
f)
„techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ar de facto parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 7 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.
De facto techniniais reglamentais laikoma:
<...>
iii)
techninės specifikacijos, kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, susijusios su fiskalinėmis ar finansinėmis priemonėmis, kurių reikalavimų atitiktis turi įtakos gaminių suvartojimui ar paslaugų naudojimui; techninės specifikacijos, kiti reikalavimai, arba paslaugų taisyklės, susijusios su nacionalinėmis socialinės apsaugos sistemomis, šiai grupei nepriklauso.
<...>
g)
„techninio reglamento projektas“ – techninės specifikacijos, kito reikalavimo ar paslaugų taisyklės tekstas, įskaitant administracines nuostatas, parengtas siekiant suteikti dokumentui teisinę galią arba galiausiai jį priimti kaip techninį reglamentą, esantis tokioje parengimo stadijoje, kai dar galima daryti esminius dalinius jo pakeitimus.“
8.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Laikydamosi 7 straipsnio, valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei tos priežastys nėra aiškios iš projekto.“
Italijos teisė
9.
Iš dalies pakeisto 2017 m. balandžio 24 d.Decreto-legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Dekretas-įstatymas Nr. 50, iš dalies pakeistas 2017 m. birželio 21 d. Įstatymu Nr. 96, nustatantis skubias nuostatas finansų srityje, dėl vietos valdžios institucijoms naudingų iniciatyvų, papildomų veiksmų žemės drebėjimų paveiktose teritorijose ir vystymosi priemonių, toliau – Dekretas-įstatymas Nr. 50) (
5
) 4 straipsnyje nustatyta trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos, kai nevykdoma komercinė veikla, apmokestinimo tvarka (toliau – ginčijama apmokestinimo tvarka).
10.
Ginčijama apmokestinimo tvarka taikoma fizinių asmenų, nevykdančių komercinės veiklos, gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto nuomos ne ilgesniam kaip 30 dienų laikotarpiui sutartims, sudarytoms su nuomininkais tiesiogiai arba per asmenis, vykdančius tarpininkavimo nekilnojamojo turto srityje veiklą, „arba asmenis, kurie administruoja elektroninių paslaugų portalus“ (Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 1 dalis).
11.
Nuo 2017 m. birželio 1 d. pagal tokias nuomos sutartis gautos pajamos vietoj standartinio pajamų mokesčio gali būti pasirinktinai apmokestinamos 21 % mokesčiu prie šaltinio (Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 2 dalis).
12.
Nekilnojamojo turto tarpininkų veiklą, susijusią su ankstesniame punkte nurodyta nuoma, vykdantys asmenys, „taip pat asmenys, kurie administruoja elektroninių paslaugų portalus“, jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis privalo pateikti iki kitų metų (t. y. einančių po tų, už kuriuos pateikiami duomenys) birželio 30 d. Už šių duomenų nepateikimą, taip pat už neišsamų ar netikslų duomenų pateikimą skiriamos piniginės baudos (Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 4 dalis).
13.
Italijoje gyvenantys asmenys, vykdantys nekilnojamojo turto tarpininkų veiklą, „taip pat asmenys, kurie administruoja elektroninių paslaugų portalus“, tuo atveju, jei surenka nuomos mokestį ar atlygį pagal pirma minėtas nuomos sutartis, arba dalyvauja mokant minėtą nuomos mokestį ir atlygį, turi, kaip mokesčius surenkantys subjektai, išskaičiuoti 21 % nuo gavėjui išmokamos nuomos mokesčio ir atlygio sumos bei sumokėti šį mokestį mokesčių administratoriui. Jei nepasinaudojama galimybe taikyti apmokestinimo prie pajamų šaltinio schemą, išskaičiuotas mokestis laikomas atliktu avansu (Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 5 dalis).
14.
Asmenys nerezidentai, vykdantys tokią pačią veiklą ir turintys nuolatinę buveinę Italijoje, pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tenkančias pareigas vykdo per savo nuolatinę buveinę. Asmenys nerezidentai, kurie, kaip laikoma, neturi nuolatinės buveinės Italijoje, privalo paskirti už mokestį atsakingą mokesčių atstovą. Jei nepaskiriamas mokesčių atstovas, Italijos teritorijoje nuolat gyvenantys asmenys, priklausantys tai pačiai grupei kaip ir pirma minėti asmenys, yra solidariai su jais atsakingi už mokesčio, išskaičiuojamo iš pagal nuomos sutartis mokamo nuomos mokesčio ar atlygio sumos, taikymą ir sumokėjimą (Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 5bis dalis).
15.
Dekreto-įstatymo Nr. 50 4 straipsnio 4, 5 ir 5bis dalių įgyvendinimo nuostatos turėjo būti patvirtintos mokesčių administratoriaus direktoriaus sprendimu.
Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
16.
Pareiškėjos pagrindinėje byloje, t. y. Airbnb Ireland UC ir Airbnb Payments UK
Ltd (toliau kartu – Airbnb), priklauso pasaulinei grupei Airbnb, administruojančiai internete to paties pavadinimo tarpininkavimo nekilnojamojo turto srityje portalą. Ši platforma suteikia galimybę užmegzti ryšius būstą turintiems nuomotojams ir asmenims, kurie tokio būsto ieško; iki nuomos pradžios iš kliento gaunamas mokėjimas už suteiktą būstą, o prasidėjus nuomai šis mokėjimas pervedamas nuomotojui, jei nuomininkas tam neprieštarauja (
6
).
17.
Airbnb pateikė skundą Tribunale amministrativo del Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija), prašydama panaikinti, pirma, 2017 m. liepos 12 d. mokesčių administratoriaus direktoriaus sprendimą Nr. 132395, kuriuo įgyvendinama ginčijama apmokestinimo tvarka, ir, antra, 2017 m. spalio 12 d. mokesčių administratoriaus aiškinamąjį aplinkraštį Nr. 24 dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos.
18.
Grįsdama savo skundą Airbnb nurodė, kad dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos Italijos teisėje atsirado „techninis reglamentas“ arba „paslaugų taisyklė“, todėl pagal Direktyvos (ES) 2015/1535 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą apie jį (ją) reikėjo iš anksto pranešti Komisijai. Airbnb taip pat teigė, kad dėl pagal šią tvarką numatytų informacijos teikimo ir mokestinių prievolių pažeidžiamas laisvo paslaugų teikimo principas. Be to, Airbnb teigė, kad dėl bet kuriam nekilnojamojo turto tarpininko elektroninių paslaugų portalą administruojančiam asmeniui, kuris nėra rezidentas arba neturi buveinės Italijoje, nustatytos pareigos paskirti mokesčių atstovą, neproporcingai ribojamos pagrindinės laisvės, pavyzdžiui, laisvė teikti paslaugas.
19.
2019 m. vasario 18 d. sprendimu pirmosios instancijos teismas atmetė skundą. Airbnb apskundė tą sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
20.
2019 m. liepos 11 d. sprendimu (jį Teisingumo Teismas gavo 2019 m. rugsėjo 30 d.) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą dėl kelių Sąjungos teisės nuostatų. 2020 m. birželio 30 d. nutartimi Airbnb Ireland ir Airbnb Payments UK (C-723/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2020:509) Teisingumo Teismas šį prašymą pripažino akivaizdžiai nepriimtinu dėl informacijos, kuri leistų pateikti naudingą atsakymą į pateiktus klausimus, stokos ir nurodė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali pateikti jam naują prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
21.
Būtent tokiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Kaip reikia aiškinti [Direktyvoje 2015/1535] esančias sąvokas informacinės visuomenės paslaugų „techninis reglamentas“ ir informacinės visuomenės „paslaugų taisyklė“, visų pirma, ar šios sąvokos turi būti aiškinamos kaip apimančios ir mokestines priemones, kuriomis tiesiogiai nereglamentuojama konkreti informacinės visuomenės paslauga, tačiau galinčios bet kuriuo atveju nulemti konkretų jos įgyvendinimą valstybėje narėje, pirmiausia nustatant nekilnojamojo turto tarpininkams – taigi, ir šalyje neįsisteigusiems internetu paslaugas teikiantiems ūkio subjektams – pareigas, padedančias veiksmingai rinkti nuomotojų mokėtinus mokesčius, kaip antai:
a)
rinkti ir paskui pateikti valstybės narės mokesčių institucijoms duomenis apie vykdant tarpininko veiklą sudarytas trumpalaikės nuomos sutartis;
b)
išskaičiuoti mokesčių administratoriui mokėtiną mokestį nuo sumų, kurias nuomininkai moka nuomotojams, ir vėliau pervesti šias sumas į valstybės iždą[?]
2.
a)
Ar pagal SESV 56 straipsnyje įtvirtintą laisvės teikti paslaugas principą ir, jeigu jie taikytini šioje srityje, pagal [direktyvose 2000/31 ir 2006/123] nustatytus analogiškus principus draudžiama tokia nacionalinė priemonė, pagal kurią Italijoje veikiantiems nekilnojamojo turto tarpininkams – įskaitant Italijoje neįsisteigusius paslaugas internetu teikiančius ūkio subjektus – tenka pareiga rinkti jiems tarpininkaujant sudarytų trumpalaikių nuomos sutarčių duomenis ir vėliau pateikti juos mokesčių administratoriui, siekiant surinkti paslaugos gavėjų mokėtinus tiesioginius mokesčius;
b)
ar pagal SESV 56 straipsnyje įtvirtintą laisvės teikti paslaugas principą ir, jeigu jie taikytini šioje srityje, pagal [direktyvose 2000/31 ir 2006/123] nustatytus analogiškus principus draudžiama tokia nacionalinė priemonė, pagal kurią Italijoje veiklą vykdantiems nekilnojamojo turto tarpininkams – įskaitant Italijoje neįsisteigusius paslaugas internetu teikiančius ūkio subjektus, – kurie dalyvauja atliekant mokėjimus pagal jiems tarpininkaujant sudarytas trumpalaikės nuomos sutartis, tenka pareiga išskaičiuoti iš šių mokėjimų mokestį, siekiant surinkti paslaugos gavėjų mokėtinus tiesioginius mokesčius, ir vėliau pervesti jį į valstybės iždą;
c)
jei į pirmuosius klausimus būtų atsakyta teigiamai, ar SESV 56 straipsnyje įtvirtintas laisvės teikti paslaugas principas ir, jeigu jie taikytini šioje srityje, [direktyvose 2000/31 ir 2006/123] nustatyti analogiški principai vadovaujantis Sąjungos teise vis dėlto gali būti ribojami a ir b punktuose aprašytomis nacionalinės teisės nuostatomis, atsižvelgiant į tai, kad priešingu atveju paslaugos gavėjų mokėtinų tiesioginių mokesčių rinkimas būtų neveiksmingas;
d)
ar SESV 56 straipsnyje įtvirtintas laisvės teikti paslaugas principas ir, jeigu jie taikytini šioje srityje, [direktyvose 2000/31 ir 2006/123] nustatyti analogiški principai vadovaujantis Sąjungos teise vis dėlto gali būti ribojami nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią Italijoje neįsisteigusiems nekilnojamojo turto tarpininkams tenka pareiga paskirti fiskalinį agentą, kuris privalo neįsisteigusio tarpininko vardu ir sąskaita taikyti b punkte aprašytas nacionalines priemones, atsižvelgiant į tai, kad priešingu atveju paslaugos gavėjų mokėtinų tiesioginių mokesčių rinkimas būtų neveiksmingas?
3.
Ar SESV 267 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai vienai iš šalių kyla klausimas dėl Sąjungos teisės (pirminės ar antrinės) aiškinimo ir ji pateikia konkrečias klausimų formuluotes, teismas vis tiek išsaugo galimybę pats suformuluoti šiuos klausimus, savo nuožiūra ir sąmoningai nurodydamas Sąjungos teisės gaires, joms galimai prieštaraujančias nacionalinės teisės nuostatas ir pažodinį prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinį, neperžengdamas ginčo dalyko ribų, ar privalo priimti pareiškėjo suformuluotą klausimą?“
22.
2021 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismas gavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Rašytines pastabas pateikė Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Italijos viešbučių ir turizmo asociacijų federacija, toliau – Federalberghi), Italijos, Belgijos, Čekijos, Ispanijos, Prancūzijos, Nyderlandų, Austrijos, Lenkijos vyriausybės ir Komisija. Airbnb, Federalberghi, Italijos, Ispanijos, Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos atstovai dalyvavo 2022 m. balandžio 28 d. surengtame posėdyje.
Analizė
Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
23.
Pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje numatytas „techninis reglamentas“ tai nacionalinės teisės nuostata, kurioje trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkams, įskaitant tuos, kurie savo veiklą vykdo internetu, nustatyta pareiga rinkti ir teikti mokesčių administratoriui jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis, o jei šie tarpininkai dalyvauja mokant nuomos mokestį – pareiga nuo nuomininkų nuomotojams sumokėtų sumų išskaičiuoti mokėtiną mokestį ir sumokėti jį į valstybės iždą.
Dėl Direktyvos 2015/1535 taikymo fiskalinėms nuostatoms
24.
Posėdyje dalyvavusioms šalims ir suinteresuotiesiems asmenims Teisingumo Teismas pateikė klausimą dėl Direktyvos 2015/1535 taikymo tokioms, kaip nagrinėjamos, apmokestinimo tvarkos priemonėms, atsižvelgiant į tai, kad SESV 114 straipsnio, kurio 1 dalis yra šios direktyvos teisinis pagrindas, 2 dalyje numatyta, kad ši 1 dalis netaikoma „fiskalinėms nuostatoms“.
25.
Iš karto turiu pabrėžti, jog pritariu, be kita ko, Prancūzijos vyriausybės išreikštai nuomonei, kad pagal SESV 114 straipsnio 2 dalį iš esmės nedraudžiama taikyti Direktyvos 2015/1535 priemonėms mokesčių srityje. Iš tiesų ši nuostata turėtų būti aiškinama kaip grindžiama šių nuostatų suderinimu, kurį būtų galima laikyti „teigiamu suderinimu“. Tokių priemonių dėl netiesioginių mokesčių ir rinkliavų imamasi remiantis SESV 113 straipsniu.
26.
Vis dėlto Direktyva 2015/1535 tokio teigiamo suderinimo neatliekama. Šia direktyva tik nustatomos taisyklės, kad valstybėms narėms būtų užkirstas kelias imtis priemonių, kurios nesuderinamos su tinkamu vidaus rinkos veikimu. Šios taisyklės apima procedūrinę pareigą rengiant projektą pranešti apie tam tikras nuostatas, kad būtų galima atlikti prevencinę jų atitikties vidaus rinkos taisyklėms kontrolę. Tokia kontrolė nereiškia šių nuostatų derinimo pagal Sąjungos teisę, numatyto SESV 114 straipsnio 1 dalyje. Nors Direktyva 2015/1535 iš tiesų atliktas suderinimas, joje reglamentuojamos valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų priėmimo procedūros taisyklės.
27.
Taigi, mano nuomone, pagal SESV 114 straipsnio 2 dalį neužkertamas kelias Direktyvos 2015/1535 taikymui tokioms fiskalinėms nuostatoms, kokios nagrinėjamos šioje byloje.
Dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos nuostatų kvalifikavimo, kaip „paslaugų taisyklių“
28.
Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punkte nurodyta, kad „techninis reglamentas“ – tai, be kita ko, šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies e punkte apibrėžta „paslaugų taisyklė“.
29.
Reikia priminti, kad pagal šią apibrėžtį „paslaugų taisyklė“ – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su informacinės visuomenės paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo, ypač nuostatos, susijusios su paslaugos teikėju, paslaugomis ir paslaugų gavėju, išskyrus bet kokias taisykles, kurios nėra konkrečiai skirtos tokioms paslaugoms.
30.
Neginčijama, kad Airbnb teikiamos paslaugos yra informacinės visuomenės paslaugos, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/1535 (
7
). Reikia tik nustatyti, ar įvairios pareigos, tenkančios trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkams pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką, atitinka kitus „paslaugos taisyklės“ apibrėžtyje pateiktus kriterijus.
31.
Šalys nesutaria dėl klausimo, ar šios pareigos yra susijusios su informacinės visuomenės paslaugomis „aiškiai ir tikslingai“, ar tik „numanomai ar atsitiktinai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punkte pateiktos apibrėžties antrą pastraipą.
32.
Pirma, Federalberghi teigia, kad pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką ilgalaikei nuomai taikoma apmokestinimo tvarka paprasčiausiai išplečiama trumpalaikei nekilnojamojo turto nuomai. Anot jos, šios tvarkos tikslas – reglamentuoti ne pačias tarpininkavimo paslaugas, o veiksmingai apmokestinti nekilnojamojo turto nuomą, siekiant išvengti mokesčių vengimo šiame sektoriuje. Be to, ji teigia, kad įvairios pagal minėtą tvarką tarpininkams nustatytos pareigos technologijų požiūriu suformuluotos neutraliai, t. y. jos taikomos tiek internetu, tiek kitomis priemonėmis veiklą vykdantiems tarpininkams. Šios šalies nuomone, ne internetu veiklą vykdantys subjektai trumpalaikės nuomos rinkoje egzistuoja ne tik teoriškai.
33.
Antra, Airbnb teigia, kad ginčijama apmokestinimo tvarka faktiškai buvo sukurta specialiai tam, kad būtų taikoma nekilnojamojo turto nuomai, vykdomai per tokias interneto platformas, kaip Airbnb administruojama platforma. Pritariu šiam argumentui. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos aiškiai matyti, kad ginčijama apmokestinimo tvarka buvo patvirtinta siekiant užkirsti kelią masiniam mokesčių vengimui privačių asmenų sudaromų trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos sutarčių sektoriuje. Vis dėlto neabejojama, kad šis sektorius taip smarkiai vystėsi būtent dėl tokių interneto platformų, kaip administruojama Airbnb, taigi, ir dėl informacinės visuomenės paslaugų. Nors šiame sektoriuje yra kitomis priemonėmis veiklą vykdančių tarpininkų, jų rinkos dalis, mano nuomone, turėtų būti labai maža.
34.
Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija ne dėl anksčiau egzistavusių taisyklių, kurios buvo taikomos ne internetu veiklą vykdžiusiems paslaugų teikėjams, taikymo informacinės visuomenės paslaugoms (
8
), bet dėl taisyklių, kuriomis siekiama išspręsti būtent interneto aplinkoje kilusias problemas, taigi skirtų būtent interneto paslaugų teikėjams, nustatymo (
9
).
35.
Manau, galima teigti, kad pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tarpininkams tenkančios pareigos yra skirtos konkrečiai informacinės visuomenės paslaugoms; vien technologijų požiūriu neutralus nagrinėjamų nacionalinių nuostatų suformulavimas negali pakeisti šio vertinimo (
10
).
36.
Tokia analizė leidžia atsižvelgti tik į vieną problemos aspektą, t. y. į konkrečią informacinės visuomenės paslaugų teikėjams daromą įtaką. Žinoma, tokio požiūrio gali pakakti, kai kalbama apie taisykles, kuriomis siekiama reglamentuoti pačias sąlygas, kuriomis galima pradėti veiklą ir verstis ja internete (
11
), arba uždrausti tokią veiklą (
12
). Vis dėlto esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai kalbama apie nuostatas, kurių tikslas kitoks, labai sudėtingą „paslaugų taisyklių“ apibrėžtį, mano nuomone, reikia aiškinti išsamiau, siekiant teisingai nustatyti, ar šioms nuostatoms taikoma pareiga pranešti ir pareiga taikyti sankciją, kai pirmosios pareigos nepaisoma, t. y. kad nuostatomis, apie kurias turėjo būti pranešta, negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu (
13
).
37.
Norint aiškinti išsamiau, reikia nustatyti, ar nuostata, kuri, kaip teigiama, yra techninis reglamentas, siekiama konkretaus tikslo – reglamentuoti informacinės visuomenės paslaugų verslo steigimą ir vertimąsi juo. Iš tiesų, vertinant kartu Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punkto pirmą pastraipą ir antros pastraipos i papunktį, darytina išvada, kad šios antros nuostatos formuluotė, pagal kurią „taisyklė yra laikoma konkrečiai skirta informacinės visuomenės paslaugoms, jeigu <...> ja siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti tokias paslaugas“, turi būti suprantama taip, kad su šiomis paslaugomis susijusiomis taisyklėmis konkrečiai siekiama aiškiai ir tikslingai reglamentuoti šių paslaugų verslo steigimą ir vertimąsi juo, t. y. pirmoje nuostatoje nurodytus aspektus.
38.
Pritariu kai kurių suinteresuotųjų šalių, pateikusių pastabas šioje byloje, visų pirma Lenkijos vyriausybės, nuomonei, kad įvairiomis tarpininkams pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tenkančiomis pareigomis nėra konkrečiai siekiama reglamentuoti nekilnojamojo turto tarpininkavimo paslaugų verslo steigimą ar vertimąsi juo internetu.
39.
Pirma, manau, reikia pažymėti, kad pareiga rinkti ir teikti informaciją jokiu būdu nesiekiama reglamentuoti trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkavimo paslaugų verslo steigimo ar vertimosi juo. Iš tiesų, nustatant pareigą teikti informaciją mokesčių administratoriui, nesiekiama nei reglamentuoti, nei kontroliuoti tarpininko veiklos; jos tikslas – reglamentuoti jo klientų, t. y. būsto nuomotojų, veiklą. Todėl ši pareiga turi tarpininko veiklai tik „atsitiktinį“ poveikį, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punkto pirmą pastraipą ir antros pastraipos ii papunktį. Nors ši pareiga yra tiesioginė tarpininkavimo paslaugų nuomojant Italijoje esantį ir fizinių asmenų nuomojamą nekilnojamąjį turtą teikimo pasekmė, ji, priešingai, nei teigia Airbnb, vis dėlto nelemia galimybės vykdyti šią veiklą (
14
) ir nenustato jos vykdymo būdo ar sąlygų. Ta pati pareiga ex post kyla dėl veiklos vykdymo ir yra susijusi ne su tarpininko santykiais su klientais, o tik su santykiais su mokesčių administratoriumi (
15
).
40.
Antra, akivaizdu, kad pareiga išskaičiuoti mokestį turi aiškesnę tiesioginę sąsają su tarpininkavimo paslaugos teikimu, nes ši paslauga apima tarpininkavimą mokant nuomos mokestį. Iš tiesų vykdydamas šią pareigą tarpininkas perveda nuomotojui ne visą gautą nuomos mokesčio sumą (
16
), o tik tą dalį, kuri lieka išskaičiavus mokestį.
41.
Vis dėlto pareiga išskaičiuoti mokestį, kaip ir pareiga teikti informaciją, siekiama ne reglamentuoti tarpininkavimo paslaugą, o apmokestinti nekilnojamojo turto nuomos veiklą, kuri yra jos pagrindas. Mokesčio išskaičiavimas per jį mokant dalyvaujantį tarpininką yra tik priemonė šiam tikslui pasiekti. Taigi ši pareiga, kaip ir pareiga rinkti ir teikti informaciją, yra tik atsitiktinai susijusi su tarpininkavimo paslauga. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip teisingai nurodo Prancūzijos vyriausybė, mokesčio prie šaltinio išskaičiavimo metodas paprastai taikomas įvairiose su informacinės visuomenės paslaugomis nesusijusiose srityse, pavyzdžiui, darbo santykių ar pajamų iš kapitalo apmokestinimo srityse. Taigi ši priemonė nėra kokia nors specifinė informacinės visuomenės paslaugų atžvilgiu.
42.
Airbnb argumentas, kad atitinkamas tarpininkas būtų priverstas imtis techninių ir organizacinių veiksmų, kad galėtų įvykdyti pareigas, tenkančias pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką, negali pakeisti mano vertinimo dėl aptariamų pareigų Direktyvos 2015/1535 požiūriu. Patvirtinant tokias procedūras iš tikrųjų būtų nustatomos paslaugų teikėjui vidaus priemonės, susijusios su jo santykiais su valstybės narės, kurioje yra jo tarpininkaujamų paslaugų teikimo vieta, valdžios institucija. Tačiau tokios priemonės neturi įtakos jo paties paslaugų teikimui. Kitaip būtų tik tuo atveju, jei dėl paslaugų teikėjui nustatytų atsitiktinių pareigų jis būtų priverstas keisti šių paslaugų teikimo sąlygas, pavyzdžiui, prašyti iš savo klientų papildomos informacijos.
43.
Galiausiai, trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmajame prejudiciniame klausime neminėjo pareigos paskirti mokesčių atstovą. Vis dėlto dėl išsamumo reikia pažymėti, kad iš mano atliktos Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies e punkto analizės matyti, kad ši pareiga nepatenka į „paslaugos taisyklės“ apibrėžtį, nes ja nesiekiama reglamentuoti informacinės visuomenės paslaugų verslo steigimo ar vertimosi juo; ji yra tik administracinė tokios paslaugos teikimo pasekmė, glaudžiai susijusi su pareiga išskaičiuoti mokestį.
Dėl „de facto“ techninių reglamentų, susijusių su fiskalinėmis priemonėmis
44.
Per posėdį taip pat buvo svarstomas klausimas, ar dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos tarpininkams kylančios pareigos turėtų būti laikomos „de facto techniniais reglamentais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punkto antros pastraipos iii papunktį, t. y. su fiskalinėmis priemonėmis susijusiomis paslaugų taisyklėmis.
45.
Vis dėlto, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, tokios taisyklės taikomos kartu su fiskalinėmis priemonėmis, kuriomis siekiama daryti įtaką tam tikrų prekių ar paslaugų vartojimui, pavyzdžiui, mažiau kenksmingų aplinkai ar energiją taupančių produktų. Ginčijamos apmokestinimo tvarkos tikslas yra kitoks. Iš tiesų, kaip įtikinamai nurodo Italijos vyriausybė, ja siekiama tik palengvinti mokesčių surinkimą ir kovoti su mokesčių vengimu. Taigi nagrinėjamos pareigos yra tikrų tikriausios fiskalinės priemonės ir negali būti laikomos „de facto techniniais reglamentais“ (
17
).
Siūlomas atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą
46.
Taigi į pirmąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti: Direktyvos 2015/1535 1 straipsnio 1 dalies f punktas, siejamas su jos 1 straipsnio 1 dalies e punktu, turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nustatoma nekilnojamojo turto trumpalaikės nuomos tarpininkų, įskaitant vykdančius veiklą internetu, pareiga rinkti ir perduoti mokesčių institucijoms jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis, o kai šie tarpininkai dalyvauja mokant nuomos mokestį, ir pareiga išskaičiuoti mokėtiną mokestį nuo nuomininkų nuomotojams sumokėtų sumų, taip pat sumokėti šį mokestį į valstybės iždą, nėra „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal pirmąją nuostatą.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo
47.
Pateikdamas antrąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar direktyvos 2000/31 ir 2006/123, taip pat SESV 56 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkams, įskaitant vykdančius veiklą internetu, nustatoma:
a)
pareiga rinkti ir perduoti mokesčių institucijoms jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis;
b)
kai šie tarpininkai dalyvauja mokant nuomos mokestį, – pareiga išskaičiuoti mokėtiną mokestį nuo nuomininkų nuomotojams sumokėtų sumų ir sumokėti šį mokestį į valstybės iždą ir
c)
pareiga paskirti mokesčių atstovą, jei atitinkamas tarpininkas neturi nuolatinės buveinės Italijoje.
Dėl pareigos teikti informaciją
48.
Dėl pareigos rinkti ir perduoti informaciją Teisingumo Teismas savo Sprendime Airbnb Ireland (
18
) konstatavo, kad Belgijos teisės aktai, pagal kuriuos buvo nustatytos į šioje byloje nagrinėjamas panašios pareigos, nepatenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį, nes patenka į „mokesčių sritį“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 5 dalies a punktą.
49.
Manau, kad tokia pati išvada darytina ir dėl Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalyje numatytos sąvokos „mokesčių sritis“, todėl šiuo atveju nagrinėjami nacionalinės teisės aktai taip pat neturėtų patekti į šios direktyvos taikymo sritį.
50.
Be to, Sprendime Airbnb Ireland (
19
) pateikta Teisingumo Teismo išvada, kad Belgijos teisės aktai neprieštarauja SESV 56 straipsniui, turi būti tiesiogiai taikoma nagrinėjamu atveju.
Dėl pareigos išskaičiuoti mokestį
51.
Sprendime Airbnb Ireland (
20
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkavimo paslaugų teikėjams nustatyta pareiga teikti informaciją nepatenka į Direktyvos 2000/31 taikymo sritį, nes priskiriama mokesčių sričiai dėl to, kad: šios informacijos gavėjas yra mokesčių administratorius, ši pareiga yra mokesčių teisės aktų dalis, o informacija, kurią reikalaujama pateikti remiantis šia pareiga, savo esme yra neatsiejama nuo šio teisės akto, nes padeda nustatyti tikrąjį mokesčio mokėtoją, mokesčio bazę, taigi, ir jo sumą.
52.
Tas pats a fortiori pasakytina ir apie pareigą išskaičiuoti mokestį, kuri iš esmės yra mokestinio pobūdžio. Taigi nekyla jokių abejonių, kad ši pareiga, kaip ir pareiga teikti informaciją, patenka ir į „mokesčių sritį“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 1straipsnio 5 dalies a punktą, ir į „mokesčių sritį“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalį.
53.
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad pareiga išskaičiuoti mokestį nepatenka į direktyvų 2000/31 ir 2006/123 taikymo sritį.
54.
Dėl SESV 56 straipsnio Teisingumo Teismas Sprendime Airbnb Ireland nustatė, kad pagal šią nuostatą nedraudžiamas nekilnojamojo turto tarpininko įpareigojimas rinkti ir perduoti informaciją, motyvuodamas, be kita ko, tuo, kad, remiantis jo jurisprudencija, SESV 56 straipsnis netaikomas priemonėms, dėl kurių, teikiant aptariamas paslaugas, atsiranda tik papildomų sąnaudų ir kurios turi tokį patį poveikį tiek paslaugų teikimui tarp valstybių narių, tiek paslaugų teikimui vienos valstybės narės viduje (
21
).
55.
Vis dėlto savo pastabose Airbnb netiesiogiai ginčija šią Teisingumo Teismo išvadą, ir nurodo, kad jurisprudencija, kuria jis remiasi, yra susijusi su mokesčiais ir rinkliavomis, taikomais tarpvalstybinių paslaugų teikėjų veiklai, ir kad toje jurisprudencijoje minimas papildomas sąnaudas tiesiogiai lėmė šis apmokestinimas. Pasak Airbnb, jai pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tenkančios pareigos išplaukia ne iš jos pačios, o jos klientų, kurie nuomoja savo būstą, veiklos apmokestinimo. Airbnb teigia, kad dėl šios priežasties jurisprudencija, kuria grindžiamas Sprendimo Airbnb Ireland 46 punktas, šioje byloje netaikytina.
56.
Šis argumentas nėra nepagrįstas, bent jau kalbant apie pareigą išskaičiuoti mokestį. Taip yra todėl, kad ši pareiga yra daug svarbesnė už paprastą pareigą teikti informaciją, visų pirma dėl finansinės atsakomybės, kuri dėl šios pareigos kyla ne tik apmokestinančiosios valstybės, bet ir klientu atžvilgiu. Taigi, mano nuomone, būtina išnagrinėti jos atitiktį SESV 56 straipsniui.
57.
Reikia priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal SESV 56 straipsnį draudžiama taikyti nacionalines priemones, kurios draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklų naudojimąsi laisve teikti paslaugas (
22
).
58.
Pirma, Airbnb teigia, kad dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos, ypač pareigos išskaičiuoti mokestį, netiesiogiai diskriminuojami tarpvalstybiniai paslaugų teikėjai, nes „beveik visos“ Italijos rinkoje veikiančios nekilnojamojo turto tarpininkavimo platformos, „ypač tos, kurios taip pat tvarko mokėjimus“, yra įsisteigusios kitose valstybėse narėse. Manau, jog šį argumentą reikia suprasti taip, kad, Airbnb nuomone, Italijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas pareigą išskaičiuoti mokestį tik tarpininkams, dalyvaujantiems mokant nuomos mokestį, diskriminavo tai darant paprastai dalyvaujančias platformas nerezidentes, palyginti su tarpininkais rezidentais, kurie mokant dažniausiai nedalyvauja.
59.
Faktinės prielaidos, kuria grindžiamas šis argumentas, tikslumą gali patikrinti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Nepaisant to, laisvo paslaugų teikimo požiūriu Airbnb argumentas man neatrodo pagrįstas.
60.
Visų pirma dėl pareigos išskaičiuoti mokestį taikymo tik tarpininkams, kurie dalyvauja mokant nuomos mokestį, reikia pažymėti, jog akivaizdu, kad būtų sunku taikyti šią pareigą tokios papildomos paslaugos neteikiantiems tarpininkams. Vis dėlto manau, jog svarbiausia yra tai, kad tarpininkas neatsitiktinai pasirinko teikti šią paslaugą; atvirkščiai, toks pasirinkimas leidžia išspręsti tokias problemas, kokios paskatino Italijos teisės aktų leidėją patvirtinti ginčijamą apmokestinimo tvarką.
61.
Iš tiesų, kaip savo pastabose pripažįsta Airbnb, reikia konstatuoti, kad, sudarant trumpalaikės nuomos sutartis, rizikos lygis būna daug didesnis, kai šios sutartys sudaromos tarp fizinių asmenų, nei kai nuomotojas yra verslininkas, o nuomininkas – vartotojas. Iš tiesų pirmuoju atveju, viena vertus, nuomininkas ne visada gali iš anksto įsitikinti realiąja turizmo paslaugas teikiančiam verslininkui nepriklausančio nekilnojamojo turto kokybe ar net jo egzistavimu ir nėra apsaugotas taip, kaip vartotojai; kita vertus, neprofesionalus nuomotojas dažnai neturi tokių, kaip verslininkas, galimybių įsitikinti tuo, kad nuomininkas iš tikrųjų sumokės nuomos mokestį. Taigi tarpininkas, garantuodamas, kad nuomininkas galės patekti į patalpas tik sumokėjęs nuomos mokestį, o nuomotojas gaus pinigus tik po to, kai nuomininkas galės naudotis turtu ir įsitikins, kad jis atitinka sutarties sąlygas, ne tik palengvina mokėjimo procedūrą, bet ir sukuria saugumo sąlygas, kurios yra būtinos tam, kad neprofesionalai galėtų vystyti trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos sektorių kaip masinę rinką.
62.
Su panašiais sunkumais susiduria ir valdžios institucija, norinti apmokestinti šią nuomos veiklą. Daugelio fizinių asmenų, kuriems netaikomos įvairios verslininkams tenkančios pareigos, veiklą dėl jos pobūdžio sunku kontroliuoti apmokestinimo tikslais. Todėl būtų logiška nustatyti pareigą išskaičiuoti mokestį tarpininkams, kurie dalyvauja mokant nuomos mokestį, dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių jie teikia tokią paslaugą.
63.
Be to, aplinkybę, kad dauguma tarpininkų, dalyvaujančių mokant nuomos mokestį, įsisteigę ne toje valstybėje narėje, kurioje yra nuomojamas nekilnojamas turtas, lėmė tai, kad teikiant paslaugas internetu nereikia įsisteigti konkrečioje vietoje, o tokią veiklą vykdo ribotas ūkio subjektų skaičius (tai būdinga interneto platformų struktūrai) (
23
). Atvirkščiai, šių paslaugų, be kita ko, susijusių su dalyvavimu atliekant mokėjimus, pobūdis nereiškia, kad šias paslaugas turi teikti paslaugų teikėjai nerezidentai, o ne teikėjai rezidentai. Todėl Airbnb nurodyta jurisprudencija (
24
) dėl užsienio kalbų mokytojų, t. y. grupės, kurioje dėl jos pobūdžio gali būti nemažai užsieniečių, netaikytina šioje byloje.
64.
Antra, Airbnb teigia, kad Italijos įstatymų leidėjas, nustatydamas vienodą pareigą išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio ir rezidentams, ir nerezidentams, diskriminavo pastaruosius, kurių padėtis yra kitokia, nes jiems netaikoma Italijos kompetencija mokesčių srityje.
65.
Šis argumentas, mano nuomone, yra taip pat nepagrįstas. Ginčijama apmokestinimo tvarka taikoma apmokestinant ne Airbnb paslaugas, o Italijos teritorijoje esančio nekilnojamojo turto, kuris yra šių paslaugų pagrindas, nuomos veiklą. Todėl nėra abejonių, kad ši tvarka priklauso Italijos vyriausybės kompetencijai mokesčių srityje. Tokių tarpininkų, kaip Airbnb, teikiamų paslaugų negalima atskirti nuo šios nuomos veiklos, nes savaime jos neturi ekonominės vertės. Taigi esanti pakankama sąsaja, mano nuomone, leidžia šiai valstybei narei nustatyti tarpininkams pareigas, susijusias su jos teritorijoje esančio nekilnojamojo turto nuomos sutarčių apmokestinimu, nedarant jokio skirtumo dėl šių tarpininkų įsisteigimo vietos (
25
). Nerezidentų padėtis šiuo atžvilgiu nesiskiria nuo rezidentų padėties.
66.
Darytina išvada, kad pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tarpininkams nustatyta pareiga išskaičiuoti mokestį nereiškia ūkio subjektų nerezidentų diskriminacijos. Tačiau man atrodo, kad tokia pareiga, kaip priemonė, kuri gali sumažinti naudojimosi šia laisve patrauklumą, galėtų būti laikoma laisvės teikti paslaugas kliūtimi.
67.
Iš tiesų dėl tokios pareigos atitinkami ūkio subjektai turi atlikti naują vaidmenį, nes jie bus tarpininkai ne tik tarp nuomotojų ir nuomininkų, bet taip pat tarp nuomotojų ir mokesčių institucijų, o tai reiškia, kad padidės finansinė atsakomybė, viena vertus, prieš mokesčių administratorių dėl tikslaus mokėtinų mokesčių sumokėjimo ir, kita vertus, prieš nuomotojus, kurie turės teisę manyti, kad dėl tarpininkų atlikto išskaičiavimo yra atleisti nuo savo mokestinių prievolių vykdymo. Taigi naudojimasis laisve teikti paslaugas, be kita ko, susijusias su tarpininkavimu mokant nuomos mokestį, lemia papildomą riziką, kurios nebūtų, jei nebūtų pareigos išskaičiuoti mokestį (
26
).
68.
Vis dėlto, kitaip nei Airbnb, manau, kad tokia kliūtis yra visiškai pateisinama. Šiuo klausimu Italijos vyriausybė pabrėžia būtinybę užtikrinti veiksmingą pajamų iš trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos mokesčių surinkimą ir kovoti su mokesčių vengimu šiame sektoriuje. Pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją toks tikslas yra bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti vidaus rinkos laisvės kliūtį (
27
).
69.
Mokesčio prie šaltinio išskaičiavimas (arba avansinis mokesčio mokėjimas) yra visuotinai taikomas apmokestinimo metodas, kuris ne tik užtikrina veiksmingą mokesčių surinkimą, bet ir yra supaprastinta ir didesnį teisinį tikrumą mokesčių mokėtojui teikianti priemonė. Be to, subjektui, kuris bet kuriuo atveju disponuoja mokesčio bazę sudarančiomis lėšomis, pavyzdžiui, nekilnojamojo turto tarpininkui, kuris dalyvauja mokant nuomos mokestį, pareiga pervesti dalį šių pinigų mokesčių institucijai nėra pernelyg didelė našta.
70.
Kaip priminė keli pastabas šioje byloje pateikę suinteresuotieji asmenys, Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad mokesčių išskaičiavimo metodas pateisina vidaus rinkos laisvės kliūtį (
28
). Nors, kaip nurodo Airbnb, iš tikrųjų tokia išvada taikoma situacijoms, kai mokesčių mokėtojai nerezidentai gauna pajamas iš vidaus šaltinio (
29
), nematau priežasčių, kodėl jos negalima būtų taikyti tokioms situacijoms, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje. Sunkumų surenkant mokesčius kyla ne tik dėl mokesčių mokėtojo įsisteigimo ar gyvenamosios vietos, bet ir dėl daugybės kitų veiksnių, iš kurių vienas svarbiausių – mokesčių mokėtojų, kurių kiekvienas gauna palyginti mažas pajamas, gausa. Akivaizdu, kad, norint surinkti tam tikrą mokesčių sumą iš daugelio mažų mokesčių mokėtojų, reikia kur kas daugiau pastangų ir išteklių, nei norint tą pačią sumą surinkti iš vieno stambaus mokesčių mokėtojo. Taigi galima visiškai teisėtai taikyti mokesčio prie šaltinio išskaičiavimo metodą tuo atveju, kai vienas tarpininkas gauna ir perveda keliems mokesčių mokėtojams atitinkamas apmokestinamas pajamas, net jei dėl to tam tarpininkui tenka papildoma administracinė našta. Taip pat akivaizdu, kad tokia priemonė leidžia veiksmingai kovoti su mokesčių vengimu, nes pagal ją ūkio subjektui, kuris nėra asmeniškai suinteresuotas vengti mokesčių, nustatoma atsakomybė už mokesčių pervedimą mokesčių administratoriui.
71.
Taigi ši pareiga išskaičiuoti, mano nuomone, nėra neproporcinga teisėtam tikslui veiksmingai surinkti mokesčius ir kovoti su mokesčių vengimu. Airbnb siūlomas sprendimas, t. y. savanoriški tarpininkų ir mokesčių institucijų susitarimai dėl informacijos perdavimo, mano nuomone, yra akivaizdžiai mažiau veiksmingas būtent dėl šio savanoriško pobūdžio. Juk apmokestinimas negali būti grindžiamas savanoriškumu.
72.
Dėl Airbnb argumento, kad pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tarpininkams nustatytos pareigos, be kita ko, pareiga išskaičiuoti mokestį, yra nelogiškos, reikia pažymėti, kad asmenų ir nuomos sutarčių, kurioms šios pareigos taikomos, pasirinkimas išplaukia iš ginčijamos apmokestinimo tvarkos taikymo srities ir priklauso tik atitinkamos valstybės narės kompetencijai (
30
). Be to, specialių taisyklių nustatymas trumpalaikei nuomai, kuri ekonomiškai funkcionuoja kitaip, nei ilgalaikė nuoma, ir fiziniams asmenims, kurie nevykdo veiklos kaip verslininkai, ir iš esmės yra apmokestinami kitaip, nei juridiniai asmenys ir verslininkai, man neatrodo nelogiškas.
73.
Galiausiai tai, kad tokiai tarpininkei, kaip Airbnb, teoriškai gali būti taikomos pareigos, panašios į šioje byloje nagrinėjamąsias, bet tam tikrais aspektais besiskiriančios įvairiose valstybėse narėse, kur ji teikia savo paslaugas, lemia tai, kad šios paslaugos, nors ir yra interneto paslaugos, teikiamos nuotoliniu būdu, susijusios su pagrindinėmis nekilnojamojo turto nuomos paslaugomis, kurių teikimo sąlygos ir, be kita ko, apmokestinimas nėra suderinti ES lygmeniu. Vis dėlto tai nėra pagrindas ginčyti mano išvadą, kad priemonės, kurių valstybės narės, įgyvendindamos savo įgaliojimus, gali imtis, siekdamos reglamentuoti šias nekilnojamojo turto nuomos paslaugas, yra pateisinamos.
74.
Galiausiai manau, kad pagal SESV 56 straipsnį nedraudžiama tokia pareiga išskaičiuoti mokestį prie šaltinio, kokia numatyta pagal ginčijamą apmokestinamą tvarką.
Dėl pareigos paskirti mokesčių atstovą
75.
Primintina, kad tarpininkas, kuriam taikoma pareiga išskaičiuoti mokestį prie šaltinio ir kuris nėra Italijos rezidentas, pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką privalo paskirti mokesčių atstovą, kad įvykdytų šią pareigą. Iš Italijos vyriausybės per posėdį pateiktų paaiškinimų matyti, kad, nors teisės aktuose aiškiai nėra numatyta, šis atstovas turi būti Italijos rezidentas, ir tai būtų logiška, nes priešingu atveju jo paskyrimas netektų prasmės.
76.
Pareiga paskirti mokesčių atstovą, kaip ir kitos dvi tarpininkams pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką tenkančios pareigos, iš esmės yra su pareiga išskaičiuoti mokestį prie šaltinio susijusi mokestinio pobūdžio priemonė, priklausanti ir „mokesčių sričiai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 5 dalies a punktą, ir „mokesčių sričiai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalį, todėl ši pareiga nepatenka į šių dviejų direktyvų taikymo sritį.
77.
Vis dėlto taip pat reikia patikrinti, ar pareiga paskirti mokesčių atstovą atitinka SESV 56 straipsnį.
78.
Šiuo klausimu Airbnb visų pirma teigia, kad dėl tokios pareigos, taikomos tik užsienio rezidentams, tiesiogiai diskriminuojami paslaugų teikėjai iš kitų valstybių narių, todėl ji prieštarauja SESV 56 straipsniui.
79.
Šis argumentas manęs neįtikina. Mokesčių požiūriu, nerezidentai ne visada yra tokioje pačioje padėtyje kaip rezidentai, o tai gali pateisinti nevienodą požiūrį, tačiau toks nevienodas požiūris nėra diskriminacija (
31
).
80.
Atvirkščiai, Sprendime Komisija / Ispanija (
32
) Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Ispanijos teisės aktuose nustatyta pareiga paskirti mokesčių atstovą tarpvalstybinių paslaugų teikėjams, ypač informacijos perdavimo ir mokesčio išskaičiavimo tikslais, yra neproporcingas laisvės teikti paslaugas apribojimas, todėl prieštarauja SESV 56 straipsniui.
81.
Manau, kad, priešingai, nei teigia Italijos vyriausybė, tame sprendime Teisingumo Teismo padaryta išvada yra ne „konkrečiu atveju pateiktas“ vertinimas, o SESV 56 straipsnio aiškinimo principų taikymo pareigai paskirti mokesčių atstovą, nustatytai kitose valstybėse narėse įsteigtiems paslaugų teikėjams, rezultatas. Iš tiesų minėtas sprendimas jau buvo grindžiamas precedentu (
33
). Teisingumo Teismas nemanė, kad šiose dviejose bylose nagrinėtų teisės aktų skirtumai yra lemiami (
34
). Be to, priežastys, kuriomis Italijos vyriausybė pateisina pareigą paskirti mokesčių atstovą, iš esmės yra tos pačios, kurias Ispanijos vyriausybė nurodė byloje, dėl kurios priimtas minėtas sprendimas, t. y. poreikis užtikrinti veiksmingą mokesčių kontrolę ir kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje (
35
).
82.
Iš to matyti, kad pareiga paskirti mokesčių atstovą prieštarauja SESV 56 straipsniui.
Atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą
83.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, į antrąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti: Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 5 dalies a punktas ir Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkams, įskaitant vykdančius veiklą internetu, pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką nustatytos pareigos rinkti ir perduoti informaciją, išskaičiuoti mokestį ir paskirti mokesčių atstovą, nepatenka į šių direktyvų taikymo sritį, o SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamos dvi pirmosios pareigos, bet draudžiama trečioji.
Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
84.
Pateikdamas trečiąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SESV 267 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai vienai iš šalių kyla klausimas dėl Sąjungos teisės aiškinimo, teismas, kurio sprendimai pagal vidaus teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, turi teisę pats suformuluoti Teisingumo Teismui pateiktinus prejudicinius klausimus, ar privalo priimti klausimų formuluotes, kurias pasiūlė šalis, pateikusi prašymą kreiptis į Teisingumo Teismą.
85.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šioje byloje šalys paprašė pateikti Teisingumo Teismui konkrečius klausimus dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, ir mano, kad šio prašymo netenkinimas gali būti pagrindas kilti valstybės, o pagal Italijos teisės sistemą ir teisėjo, kaip fizinio asmens, atsakomybei.
86.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal vidaus teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, iš esmės privalo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kai konstatuoja, kad jam pateiktas klausimas dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, ir nustatyti bei suformuluoti Teisingumo Teismui pateiktinus klausimus turi tik jis, nes pagrindinės bylos šalys negali nustatyti tokių klausimų turinio (
36
). Iš tiesų pagal SESV 267 straipsnį nustatyta sistema nėra šalių teisinės gynybos priemonė nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje. Šalies tvirtinimo, kad byloje kyla klausimas dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, nepakanka tam, kad atitinkamas teismas privalėtų manyti, jog kilo toks klausimas pagal SESV 267 straipsnį (
37
). Tas pats pasakytina apie klausimų turinį.
87.
Be to, pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nacionalinis teismas turi laikytis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje nustatytų reikalavimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinio (
38
); formuluodamos savo siūlomus prejudicinius klausimus šalys neprivalo paisyti šių reikalavimų. Taigi atsakomybė už šių reikalavimų paisymą tenka tik nacionaliniam teismui, priešingu atveju prašymas arba tam tikri klausimai gali būti atmesti, kaip nepriimtini.
88.
Taigi į trečiąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti: SESV 267 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, vienai iš šalių iškėlus klausimą dėl Sąjungos teisės aiškinimo, nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal vidaus teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, išsaugo galimybę pats suformuluoti prejudicinius klausimus.
Išvada
89.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka, 1 straipsnio 1 dalies f punktas, siejamas su šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies e punktu, turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nustatoma trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkų, įskaitant vykdančius veiklą internetu, pareiga rinkti ir perduoti mokesčių institucijoms jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis, o kai šie tarpininkai dalyvauja mokant nuomos mokestį, ir pareiga išskaičiuoti mokėtiną mokestį nuo nuomininkų nuomotojams sumokėtų sumų bei sumokėti šį mokestį į valstybės iždą, nėra „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies f punktą.
2.
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) 1 straipsnio 5 dalies a punktas ir 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 2 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nustatoma trumpalaikės nekilnojamojo turto nuomos tarpininkų, įskaitant vykdančius veiklą internetu:
a)
pareiga rinkti ir perduoti mokesčių institucijoms jiems tarpininkaujant sudarytų nuomos sutarčių duomenis;
b)
kai šie tarpininkai dalyvauja mokant nuomos mokestį, – pareiga išskaičiuoti mokėtiną mokestį nuo nuomininkų nuomotojams sumokėtų sumų ir sumokėti šį mokestį į valstybės iždą ir
c)
pareiga paskirti mokesčių atstovą, jei atitinkamas tarpininkas neturi nuolatinės buveinės Italijoje,
nepatenka į šių direktyvų taikymo sritį.
SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomos a ir b punktuose nurodytos pareigos, ir kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatoma c punkte nurodyta pareiga.
3.
SESV 267 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, vienai iš šalių iškėlus klausimą dėl Sąjungos teisės aiškinimo, nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal vidaus teisę negali būti skundžiami teismine tvarka, išsaugo galimybę pats suformuluoti prejudicinius klausimus.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399.
(
3
)	OL L 376, 2006, p. 36.
(
4
)	OL L 241, 2015, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 257, 2016, p. 17.
(
5
)	GURI, Nr. 144, 2017 m. birželio 23 d.
(
6
)	Kalbant konkrečiau, būtent Airbnb Ireland administruoja Sąjungos teritorijoje elektroninių paslaugų portalą, o Airbnb Payments UK tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, vykdė mokėjimų administravimą.
(
7
)	2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, rezoliucinės dalies 1 punktas).
(
8
)	Žr. 2020 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, 64–66 punktai).
(
9
)	Žr. 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 36 punktas).
(
10
)	Žr. 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 37 punktas).
(
11
)	Kaip antai nagrinėjama byloje, kurioje priimtas 2020 m. gruodžio 3 d. Sprendimas Star Taxi App (C-62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Kaip antai nagrinėjama byloje, kurioje priimtas 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas VG Media (C-299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Ši sankcija numatyta jurisprudencijoje. Žr., be kita ko, 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimą C-194/94, CIA Security International (C-194/94, EU:C:1996:172, rezoliucinės dalies 2 punktas).
(
14
)	Nors kartu su šia pareiga taikomos sankcijos, tai yra ne draudimas vykdyti tarpininkavimo veiklą, o paprasčiausios piniginės baudos.
(
15
)	Nebent būtų laikoma, kad leidimas nuomotojams vykdyti nuomos veiklą be mokesčių administratoriaus žinios yra svarbus aptariamos tarpininkavimo paslaugos elementas. Tačiau tada būtų daroma prezumpcija, jog yra sukčiaujama.
(
16
)	Atėmus jo atlygį.
(
17
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Berlington Hungary ir kt. (C-98/14, EU:C:2015:386, 96 ir 97 punktai).
(
18
)	2022 m. balandžio 27 d. sprendimas (C‑674/20, toliau – Sprendimas Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, rezoliucinės dalies 1 punktas).
(
19
)	Šio sprendimo rezoliucinės dalies 2 punktas.
(
20
)	Žr. šio sprendimo 32–34 punktus.
(
21
)	Šio sprendimo 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
22
)	Žr. neseniai priimtą 2020 m. kovo 3 d. Sprendimą Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, 26 punktas).
(
23
)	Šiuo klausimu žr. Perrot, A., „L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste“, AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution, Nr. 2, Dalloz Revues, 2016 m. vasario mėn., p. 74.
(
24
)	2001 m. birželio 26 d. Sprendimas Komisija / Italija (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	Dėl valstybių narių kompetencijos mokesčių srityje apimties žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, 42–47 punktai).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą N Luxembourg 1 ir kt. (C‑115/16, C-118/16, C-119/16 ir C-299/16, EU:C:2019:134, 159 punktas).
(
27
)	Žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą N Luxembourg 1 ir kt. (C‑115/16, C-118/16, C‑119/16 ir C‑299/16, EU:C:2019:134, 160 punktas).
(
28
)	2019 m. vasario 26 d. Sprendimas N Luxembourg 1 ir kt. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ir C‑299/16, EU:C:2019:134, 160 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
29
)	Vis dėlto žr. 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑678/11, EU:C:2014:2434, 47 punktas); jame Teisingumo Teismas pripažino, nors ir obiter dictum, tokią tarpvalstybinių paslaugų teikėjų pareigą.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 16 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 38 punktas).
(
31
)	Dėl mokesčių mokėtojų rezidentų ir nerezidentų padėties žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Denkavit Internationaal ir Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, 23–25 punktai). Tokia pati logika, mano nuomone, gali būti taikoma ir asmenims, kurie, nors ir nėra mokesčių mokėtojai, privalo mokėti mokestį į valstybės iždą.
(
32
)	2014 m. gruodžio 11 d. sprendimas (C‑678/11, EU:C:2014:2434, visų pirma 57–59 ir 61 punktai).
(
33
)	Būtent 2007 m. liepos 5 d. Sprendimu Komisija / Belgija (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Žr. 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑678/11, EU:C:2014:2434, ypač 54 ir 55 punktai).
(
35
)	Žr. 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑678/11, EU:C:2014:2434, ypač 44 punktas).
(
36
)	Vis dėlto šalys turi teisę kreiptis į teismą, kompetentingą suformuluoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
(
37
)	Dėl nuorodos į naujausią jurisprudenciją žr. 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 53–58 punktai).
(
38
)	2021 m. spalio 6 d. Sprendimas Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 68 ir 69 punktai).