62014CC0001
GENERALINIO ADVOKATO
PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,
pateikta 2015 m. sausio 29 d. (
1
)
Byla C‑1/14
Base Company NV, buvusi KPN Group Belgium NV,
Mobistar NV
prieš
Ministerraad
(Grondwettelijk Hof (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Universaliųjų paslaugų“ direktyva — 9 ir 32 straipsniai — Elektroniniai ryšiai — Tinklai ir paslaugos — Universalioji paslauga ir paslaugų gavėjų teisės — Socialinės paslaugos įpareigojimai — Papildomos privalomos paslaugos“
1.
Teisingumo Teismui priėmus sprendimus Komisija / Belgija (
2
) ir Base ir kt. (
3
), Belgijos teisės aktų leidėjas priėmė teisės aktus, kurių atitiktis Universaliųjų paslaugų direktyvai (
4
) vėl kelia abejonių. Šiuo atveju Belgijos Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) klausia Teisingumo Teismo, ar nacionalinės teisės aktų leidėjas gali judriojo telefono ryšio ir elektroninių ryšių (interneto) paslaugas priskirti prie toje direktyvoje nurodytų „universaliųjų paslaugų“ kategorijos. Jis taip pat kelia pačios Universaliųjų paslaugų direktyvos galiojimo klausimą dėl galimo Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnio pažeidimo. Iš karto noriu pažymėti, kad, mano nuomone, šis klausimas yra aiškiai nepriimtinas.
I – Teisės aktai
A – Sąjungos teisė
1. Universaliųjų paslaugų direktyva
2.
Direktyvos II skyriuje „Įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas, įskaitant socialinius įpareigojimus“ esančiame 3 straipsnyje „Universaliųjų paslaugų prieinamumas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad jų teritorijoje, nepriklausomai nuo geografinės vietos ir atsižvelgiant į konkrečias nacionalines sąlygas, prieinama kaina visiems galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinamos nurodytos kokybės šioje direktyvoje nustatytos paslaugos.
2.   Valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų, nustato veiksmingiausią ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą. Jos stengiasi kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus, ypač siekia, kad kainos ir kitos paslaugų teikimo sąlygos nesiskirtų nuo įprastų komercinių sąlygų, kartu saugodamos visuomenės interesus.“
3.
Pagal 4 straipsnį „Prieigos fiksuotoje vietoje teikimas ir telefono ryšio paslaugų teikimas“:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad bent vienas ūkio subjektas tenkintų visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo su viešuoju ryšių tinklu fiksuotoje vietoje.
2.   Teikiamas sujungimas turi suteikti galimybę užtikrinti balso, faksimilės ir duomenų perdavimą tokiu pajėgumu, kokio pakanka veiksmingai interneto prieigai atsižvelgiant į daugumos abonentų naudojamas technologijas ir technologines galimybes.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad bent vienas ūkio subjektas tenkintų visus pagrįstus prašymus teikti 1 dalyje nurodytu tinklu viešąją telefono ryšio paslaugą, sudarančią galimybę inicijuoti ir gauti nacionalinius bei tarptautinius skambučius.“
4.
9 straipsnyje „Tarifų prieinamumas“ nustatyta:
„1.   Nacionalinės reguliavimo institucijos stebi 4–7 straipsniuose nurodytų paslaugų, kurias teikia paskirtasis ūkio subjektas, vykdydamas universaliųjų paslaugų teikimo įpareigojimą, arba kurios teikiamos rinkoje be tokio paskyrimo, mažmeninių tarifų pokyčius ir dydį, ypač juos lygindamos su nacionalinėmis vartotojų kainomis ir pajamomis.
2.   Valstybės narės, atsižvelgdamos į nacionalines sąlygas, gali reikalauti, kad paskirtieji ūkio subjektai vartotojams suteiktų tarifų pasirinkimo galimybes arba paketus, kurie skiriasi nuo įprastomis komercinėmis sąlygomis taikomų tarifų, visų pirma siekdamos užtikrinti, kad mažas pajamas gaunantys ar specialiųjų socialinių poreikių turintys asmenys nevengtų prisijungti prie 4 straipsnio 1 dalyje nurodyto tinklo ir naudotis 4 straipsnio 3 dalyje bei 5, 6 ir 7 straipsniuose nurodytomis paslaugomis, kurioms taikomi universalijų [universaliųjų] paslaugų teikimo įpareigojimai, ir kurias teikia paskirtieji ūkio subjektai.
3.   Numatydamos, kad paskirtosios įmonės privalo suteikti specialių tarifų pasirinkimo galimybes arba laikytis nustatytų aukščiausių ar vidutinių pagal geografinius rajonus kainų ar kitų panašių reikalavimų, valstybės narės taip pat gali užtikrinti, kad, nustačius, jog tam tikri vartotojai turi mažas pajamas ar specialius socialinius poreikius, jiems būtų teikiama parama.
<…>.“
5.
Pagal 13 straipsnio „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“ pirmas dvi dalis:
„1.   Kai, remdamosi 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nacionalinės reguliavimo institucijos nustato, kad įmonei universaliosios paslaugos įpareigojimai yra nepagrįstai didelė prievolė, valstybės narės paskirtosios įmonės prašymu nusprendžia:
a)
pradėti skaidriai taikyti tai įmonei nustatytų grynųjų sąnaudų kompensavimo iš viešųjų lėšų mechanizmą; ir (arba)
b)
paskirstyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.
2.   Kai grynosios sąnaudos paskirstomos pagal šio straipsnio 1 dalies b punktą, valstybės narės nustato sąnaudų paskirstymo mechanizmą, kurį administruoja nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo naudos gavėjų nepriklausoma įstaiga, nacionalinei reguliavimo institucijai prižiūrint. Finansuoti galima tik 3–10 straipsniuose nustatytų įpareigojimų grynąsias sąnaudas, apskaičiuotas pagal 12 straipsnį.“
6.
32 straipsnyje „Papildomos privalomos paslaugos“, kuris yra direktyvos V skyriuje („Bendrosios ir baigiamosios nuostatos“), nurodyta, jog „valstybės narės gali nuspręsti, kad papildomai prie paslaugų, teikiamų pagal II skyriuje apibrėžtus universaliųjų paslaugų įpareigojimus, jų teritorijoje būtų viešai prieinamos kitos [papildomos] paslaugos, bet tokiais atvejais konkrečioms įmonėms negalima taikyti kompensacijų mechanizmo“.
7.
Direktyvos IV priede, kaip matyti iš jo pavadinimo, reglamentuojamas „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų apskaičiavimas ir sąnaudų susigrąžinimo ar paskirstymo mechanizmo nustatymas pagal 12 ir 13 straipsnius“. Pagal šio priedo A dalį („Grynųjų sąnaudų apskaičiavimas“) „universaliųjų paslaugų įpareigojimai – tai valstybės narės reikalaujamos iš įmonės paslaugos, susijusios su tinklo ar paslaugos teikimu visoje nurodytoje geografinėje teritorijoje, įskaitant prireikus vidutines kainas toje geografinėje teritorijoje už tos paslaugos teikimą ar specialius galimus tarifus vartotojams, turintiems mažas pajamas ar specialių socialinių poreikių <…>.“
2. Direktyva 2002/21/EB (
5
)
8.
Direktyvos 2002/21 2 straipsnyje pateikiamos tokios sąvokų apibrėžtys:
„<…>
c)
„elektroninių ryšių paslauga“ – paslauga, paprastai teikiama už atlygį, kuri visa ar didžiąja dalimi susideda iš signalų perdavimo elektroninių ryšių tinklais, įskaitant telekomunikacijų paslaugas ir perdavimo paslaugas tinklais, naudojamais transliavimui, išskyrus elektroniniais ryšių tinklais ir paslaugomis perduodamo turinio teikimo ar redakcinės jo kontrolės paslaugas; į šią paslaugą neįeina informacinės visuomenės paslaugos, apibrėžtos Direktyvos 98/34/EB 1 straipsnyje, kurios visos ar didžiąja dalimi susideda iš signalų perdavimo elektroninių ryšių tinklais;
d)
„viešasis ryšių tinklas“ – elektroninių ryšių tinklas, naudojamas vien tik ar didžiąja dalimi viešai prieinamoms elektroninių ryšių paslaugoms teikti, kuriuo informaciją galima perduoti iš vieno galinio taško į kitą;
<…>
j)
„universalioji paslauga“ – minimalus nurodytos kokybės paslaugų rinkinys, apibrėžtas Direktyvoje 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva), kuris prieinamas visiems paslaugų gavėjams, nepriklausomai nuo geografinės vietos ir, atsižvelgiant į specifines nacionalines sąlygas, prieinama kaina;
<…>.“
B – Nacionalinė teisė
9.
2005 m. birželio 13 d. Elektroninių ryšių įstatymo (Wet van 13 juni 2005 betreffende de elektronische communicatie, toliau – Elektroninių ryšių įstatymas) su pakeitimais, padarytais 2012 m. liepos 10 d. įstatymo 50 straipsniu, 74 straipsnyje nustatyta:
„1.   Socialinį universaliųjų paslaugų komponentą sudaro specialūs tarifai, kuriuos tam tikroms naudos gavėjų kategorijoms taiko 2 ir 3 dalyse nurodyti operatoriai, teikiantys vartotojams viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas.
<…>
2.   Operatoriai, teikiantys viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas, kurių apyvarta iš šių paslaugų yra didesnė nei 50 mln. EUR, taiko 1 dalyje nurodytą socialinį universaliųjų paslaugų komponentą.
<…>
3.   Operatoriai, teikiantys viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas, kurių apyvarta iš šių paslaugų yra 50 mln. EUR arba mažesnė, ir pateikę Belgisch BIPT voor Postdiensten en Telecommunicatie [Belgijos pašto paslaugų ir telekomunikacijų institutas; toliau – BIPT] paraišką dėl ketinimo taikyti 1 dalyje nurodytą socialinį universaliųjų paslaugų komponentą fiksuotame arba judriojo antžeminio tinklo tinkle arba abiejuose tinkluose, taiko šį komponentą penkerius metus.
<...>.“
10.
Elektroninių ryšių įstatymo 74/1 straipsnyje, įtrauktame 2012 m. liepos 10 d. Įstatymo 51 straipsniu, numatyta:
„1.   Jeigu, BIPT nuomone, socialinio komponento taikymas gali būti nepagrįstai didelė prievolė paslaugų teikėjui, BIPT reikalauja, kad kiekvienas socialinių tarifų teikėjas pateiktų šio straipsnio 2 dalyje nurodytą informaciją, ir apskaičiuoja grynąsias sąnaudas.
2.   Socialinių tarifų teikėjai 137 straipsnio 2 dalyje nurodytais būdais vėliausiai iki kalendorinių metų, einančių po atitinkamų metų, rugpjūčio 1 d. praneša BIPT indeksuotą sąnaudų sumą už atitinkamus metus, kuri apskaičiuojama taikant priede nustatytą apskaičiavimo metodą.
<…>
3.   BIPT nustato, kad kiekvienam atitinkamam paslaugų teikėjui tenka nepagrįstai didelė prievolė, jeigu socialinio universaliųjų paslaugų komponento taikymas dėl paslaugų teikėjo apmokestinamumo, remiantis visais būdingais požymiais, ypač jo įrengimų būkle, ekonomine ir finansine padėtimi ir turima viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų rinkos dalimi, yra per didelė našta.
4.   Universaliosioms paslaugoms, atsižvelgiant į socialinį tarifą, įsteigiamas fondas, iš kurio kompensuojama socialinių tarifų teikėjams, kuriems socialinio universaliųjų paslaugų komponento taikymas yra nepagrįstai didelė prievolė ir kurie šiuo tikslu pateikė prašymą BIPT. Kompensacija atitinka operatoriaus, kuriam socialinio universaliųjų paslaugų komponento taikymas yra nepagrįstai didelė prievolė, patirtas grynąsias sąnaudas. Fondas yra juridinis asmuo, kurį valdo BIPT.
Fondas finansuojamas iš operatorių, kurie taiko socialinį universaliųjų paslaugų komponentą, įnašų.
Įnašai apskaičiuojami atsižvelgiant į apyvartą iš viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų.
Apyvarta, į kurią atsižvelgiama, atitinka apyvartą neatskaičius mokesčių, gautą teikiant viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas nacionalinėje teritorijoje pagal 95 straipsnio 2 dalį.
Fondo administravimo išlaidas sudaro visos su fondo veikla susijusios išlaidos, įskaitant tas, kurios būtinos nustatant sąnaudų modelį, pagrįstą teoriniu veiksmingu operatoriumi pagal elektroninių ryšių tinklo rūšį, per kurią teikiamas socialinis universaliųjų paslaugų komponentas. Pasikonsultavus su Ministerraad (Ministrų Taryba), Karaliaus dekretu nustatoma didžiausia fondo administravimo išlaidų suma.
Fondo administravimo išlaidas padengia antroje pastraipoje nurodyti operatoriai pagal trečioje pastraipoje nurodytą jų apyvartą.
5.   Pasikonsultavus su Ministerraad ir gavus BIPT nuomonę, Karaliaus dekretu nustatoma išsami šio mechanizmo veikimo tvarka.“
11.
Pagal 2012 m. liepos 10 d. įstatymo 146 straipsnio 2 dalį šio įstatymo 51 straipsnis „įsigaliojo 2005 m. birželio 30 d.“
II – Faktinės aplinkybės
12.
Prejudicinis klausimas pateiktas Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) nagrinėjant KPN Group Belgium NV (toliau – KPN) ir Mobistar NV (toliau – Mobistar) pareikštą ieškinį dėl Elektroninių ryšių įstatymo 50, 51 ir 146 straipsnių su pakeitimais, padarytais priėmus minėtus Teisingumo Teismo sprendimus Komisija / Belgija (EU:C:2010:583) ir Base ir kt. (EU:C:2010:584), panaikinimo.
13.
Ginčijamose nuostatose įtvirtintas sektorinis elektroninių ryšių paslaugų teikimo, teikiant judriojo telefono ryšio paslaugas (toliau – judriojo telefono ryšio paslaugos) ir (arba) interneto abonementą, grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmas, paremtas įnašais, kuriuos moka vartotojams prieinamų tinklų ar elektroninių ryšių paslaugų, įskaitant judriojo telefono ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugas, teikėjai.
14.
Pagrindinės bylos šalys mano, kad ginčijamos nuostatos prieštarauja Konstitucijai ir, o tai dar svarbiau šiuo atveju – pažeidžia Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 ir 32 straipsnius.
III – Pateiktas prejudicinis klausimas
15.
2014 m. sausio 2 d. pateikti prejudiciniai klausimai suformuluoti taip:
„1.
Ar 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), konkrečiai kalbant, jos 9 ir 32 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad socialinis universaliųjų paslaugų tarifas ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas kompensavimo mechanizmas taikomi ne tik elektroniniams ryšiams per telefoną, sujungtą su viešuoju ryšio tinklu fiksuotoje vietoje, bet ir elektroniniams ryšiams teikiant judriojo ryšio paslaugas ir (arba) interneto abonementą?
2.
Ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad ja valstybėms narėms leidžiama suteikti universaliųjų paslaugų specialių tarifų pasirinkimo galimybes ir už kitas nei šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje numatytas paslaugas?
3.
Jeigu į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai: ar nagrinėjamos Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos suderinamos su lygybės principu, kuris, be kita ko, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
16.
Rašytines pastabas per procesą pateikė KPN ir Mobistar, Belgijos vyriausybė, Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija. Visi jie dalyvavo 2014 m. lapkričio 12 d. viešame teismo posėdyje ir Teisingumo Teismo buvo paprašyti pateikiant argumentus daugiausia dėmesio skirti pirmajam ir antrajam klausimams.
V – Argumentai
A – Pirmasis klausimas
17.
KPN ir Mobistar siūlo neigiamai atsakyti į šį klausimą ir teigia, kad Universaliųjų paslaugų direktyvoje, kaip matyti iš jos 4–7 straipsnių, pateiktas išsamus paslaugų, kurioms galima taikyti socialinius tarifus, sąrašas; tarp jų nėra judriojo telefono ryšio ir interneto abonemento paslaugų, todėl, jų nuomone, šioms paslaugoms netaikomi universaliųjų paslaugų įpareigojimai ir minėtos direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas finansavimo mechanizmas.
18.
Belgijos vyriausybė savo ruožtu teigia, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, nes, jos nuomone, Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnio 3 dalis yra bendresnio pobūdžio nei šio straipsnio 2 dalis ir pagal ją valstybėms narėms leidžiama teikti pagalbą tam tikriems vartotojams, nors ši pagalba gali būti susijusi su kitomis paslaugomis nei įvardytosios pačioje direktyvoje. Be to, Belgijos vyriausybė mano, kad pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 32 straipsnį leidžiama sąnaudas, patiriamas teikiant paslaugas, privalomas remiantis direktyvos 9 straipsnio 3 dalimi, kompensuoti taikant mechanizmus, kurie susiję su operatorių dalyvavimu.
B – Antrasis klausimas
19.
Komisija siūlo į pirmąjį ir antrąjį klausimus atsakyti kartu taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyvą, konkrečiai kalbant jos 3, 4, 9 ir 13 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad 9 ir 13 straipsniuose nustatytos taisyklės, reglamentuojančios universaliųjų paslaugų įpareigojimų tarifus ir finansavimą, netaikomos judriojo telefono ryšio paslaugoms, tačiau taikomos interneto abonemento paslaugoms, kurios suteikia veiksmingą prieigą prie tinklo fiksuotoje vietoje.
20.
Komisija taip pat teigia, jog direktyvos 32 straipsnį reikia aiškinti taip, kad judriojo telefono ryšio paslaugas iš principo galima laikyti papildomomis paslaugomis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, tačiau nereikia pamiršti, kad juo draudžiama taikyti taisykles, susijusias su atitinkamai 9 ir 13 straipsniuose nurodytais universaliųjų paslaugų įpareigojimų atveju taikomais tarifais ir finansavimu, ir nustatyti kompensavimo mechanizmą, kuriame dalyvautų konkrečios įmonės. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad, nors iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 4 straipsnio aišku, kad sąvoka „viešasis ryšių tinklas“ apima telefono paslaugas, šiame straipsnyje kalbama tik apie prieigą ir ryšį fiksuotoje vietoje, o tai neapima judriojo telefono ryšio paslaugų.
21.
Dėl direktyvos 9 straipsnyje numatytų tarifų nustatymo taisyklių Komisija pažymi, kad, pirma, šioje nuostatoje tik daroma nuoroda į šios direktyvos 4–7 straipsniuose apibrėžtų paslaugų tarifus, ir, antra, kad direktyvos 5, 6 ir 7 straipsniai neatrodo reikšmingi nagrinėjamai bylai. Todėl, Komisijos nuomone, minėto 9 straipsnio nuostatos netaikomos judriojo telefono ryšio paslaugoms.
22.
Komisijos teigimu, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnio 3 dalį neleidžiama išplėsti universaliųjų paslaugų taikymo srities, kaip tai yra aišku iš jos 4–7 straipsnių. Be to, jos nuomone, nė vienos direktyvos nuostatos negalima aiškinti taip, kad jos II skyriuje apibrėžtos tarifų ir finansavimo taisyklės taikomos judriojo ryšio paslaugoms. Tačiau pagal direktyvos 4 straipsnį interneto paslaugas galima priskirti prie II skyriuje apibrėžtų universaliųjų paslaugų, nes jame kalbama apie sujungimą, kurį teikiant sudaroma galimybė veiksmingai prieigai prie tinklo, ir iš to aišku, kad likusios direktyvos II skyriaus nuostatos ir jos 9 bei 13 straipsniai taip pat taikomi interneto paslaugoms.
23.
Kadangi judriojo telefono ryšio paslaugų negalima laikyti patenkančių į „universaliųjų paslaugų“ kategoriją, kaip ji suprantama pagal direktyvos II skyrių, Komisija mano, kad reikia nustatyti, ar jas galima laikyti papildomomis paslaugomis, kaip jos suprantamos pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 32 straipsnį. Jos nuomone, kadangi direktyvoje jokios nuostatos šiuo atžvilgiu nėra, valstybės narės gali nevaržomos laikyti judriojo telefono ryšio paslaugas tokiomis paslaugomis.
24.
KPN ir Mobistar savo ruožtu teigia, kad pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms neleidžiama numatyti kitų specialiųjų tarifų pasirinkimo galimybių, kurios būtų taikomos kitoms paslaugoms nei nurodytos šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje.
25.
Belgijos vyriausybė mano, jog Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją valstybėms narėms leidžiama nustatyti kitas specialiųjų tarifų pasirinkimo galimybes, kurios būtų taikomos kitoms paslaugoms nei numatytos šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje.
C – Trečiasis klausimas
26.
KPN ir Mobistar siūlo į trečiąjį klausimą atsakyti taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyva, konkrečiai kalbant, jos 9, 13 ir 32 straipsniai, atitinka Chartijos 20 straipsnį, ir teigia, jog skirtingas fiksuoto ir judriojo ryšio paslaugų vertinimas grindžiamas tuo, kad nepagrįstos sąnaudos, galinčios atsirasti privalomai teikiant telefono ryšio paslaugas, gali būti kompensuojamos taikant bendrąjį apmokestinimą arba sektorinį finansavimo mechanizmą, o teikiant judriojo telefono ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugas atsirandančios sąnaudos gali būti kompensuojamos tik iš viešųjų lėšų. Kadangi šis skirtumas yra nedidelis, KPN ir Mobistar kelia klausimą, ar iš tiesų yra taikomas skirtingas požiūris, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 20 straipsnį, ir pažymi, kad, priešingai nei fiksuoto telefono ryšio paslaugų atveju, kalbant apie galimybę gauti judriojo ryšio telefono paslaugas, nekyla socialinės atskirties ar poreikio taikyti universaliosios paslaugos įpareigojimą klausimas. Be to, jos teigia, kad interneto abonemento paslaugų teikimo socialinių tarifų sektorinio finansavimo mechanizmas reiškia didelę naštą operatoriams ir neigiamai veikia vidaus rinką ir vartotojus.
27.
Belgijos vyriausybė mano, kad, jeigu į pirmuosius du klausimus būtų atsakyta neigiamai (o tai, jos nuomone, keltų grėsmę su socialiniais tarifais susijusių sąnaudų finansavimo sistemai ir iš vartotojų, kurių naudai universaliosios paslaugos socialinio komponento taikymas buvo išplėstas judriojo ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugoms, būtų atimta galimybė naudotis socialiniais tarifais), į trečiąjį klausimą reikėtų atsakyti taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyva pažeidžiamas Chartijos 20 straipsnis. Šiuo atžvilgiu ji teigia, kad pagal direktyvos 3 straipsnį ir 25 konstatuojamąją dalį šią direktyvą reikia aiškinti kaip leidžiančią valstybėms narėms, atsižvelgiant į nacionalines aplinkybes ir paisant technologijų neutralumo, nustatyti, kurios paslaugos turėtų būti teikiamos taikant socialinius tarifus pasitelkus tokį grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmą, kuris numatytas direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte.
28.
Komisija abejoja dėl trečiojo klausimo priimtinumo, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepatikslino, kurios Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos tariamai neatitinka lygybės principo, ir nenurodė konkrečių šios neatitikties priežasčių, dėl to iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, kaip galimas šio principo pažeidimas galėtų paveikti pagrindinės bylos šalis.
29.
Europos Parlamentas pareiškė savo pastabas dėl trečiojo prejudicinio klausimo nagrinėjimo; jo manymu, šis klausimas nepriimtinas dėl tų pačių priežasčių, kurias jau minėjo Komisija. Dėl esmės jis teigia, kad operatoriai, turintys taikyti socialinį tarifą judriojo telefono ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugoms, neatsiduria mažiau palankioje padėtyje už tuos operatorius, kurie privalo taikyti šį tarifą telefono ryšio paslaugoms fiksuotoje vietoje. Europos Parlamento nuomone, vienintelis požiūrio į tokių paslaugų teikimą skirtumas – būdas, kuriuo gali būti kompensuotos teikiant šias paslaugas patirtos grynosios sąnaudos.
30.
Be to, Europos Parlamentas mano, kad grynosios sąnaudos, patirtos teikiant papildomas privalomas paslaugas, kaip jos suprantamos pagal direktyvos 32 straipsnį, gali būti finansuojamos tik iš viešųjų lėšų, o ne skiriant konkrečių operatorių padengiamas kompensacijas.
31.
Subsidiariai Europos Parlamentas pažymi, kad fiksuoto telefono ryšio paslaugų operatorių ir judriojo telefono ryšio paslaugų operatorių padėtis nėra panaši, nes tik fiksuoto telefono ryšio paslaugų operatorių teikiama paslauga atitinka universaliajai paslaugai nustatytus kriterijus. Bet kuriuo atveju, jeigu egzistuotų skirtumas, jis būtų objektyviai pateisinamas, nes galimybė nepriskirti judriojo telefono ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugų prie universaliosios paslaugos grindžiama objektyviais kriterijais, kuriuos tiesiogiai lemia poreikis pasiekti dviejų tikslų – t. y. vartotojų apsaugos nuo socialinės atskirties ir vengimo iškreipti operatorių konkurenciją – pusiausvyrą.
32.
Galiausiai Taryba, kaip Komisija ir Europos Parlamentas, dėl tų pačių priežasčių teigia, kad trečiasis klausimas yra nepriimtinas, ir savo rašytines pastabas pateikia tik šiuo klausimu.
33.
Tarybos nuomone, Universaliųjų paslaugų direktyvoje numatytas aiškus draudimas finansuoti 32 straipsnyje nurodytas papildomas privalomas paslaugas, nurodant, kad negali būti taikomas joks finansavimas, siejamas su operatorių dalyvavimu. Jos teigimu, valstybės narės gali nuspręsti, kad taikant socialinius tarifus papildomos privalomos paslaugos gali būti siūlomos, jeigu tik yra paisoma konkrečių direktyvos reikalavimų ir lygybės principo. Taryba teigia, kad negalima lyginti požiūrio į įmones, kurios prisiima universaliųjų paslaugų įpareigojimus, finansuojamus taikant 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą mechanizmą, ir požiūrio į įmones, prisiimančias įpareigojimus, susijusius su papildomomis privalomomis paslaugomis, kurioms tokį mechanizmą draudžiama taikyti.
34.
Be to, Taryba pažymi, kad operatoriai privalo mokėti įnašus į pagal Belgijos teisės aktus įsteigtą fondą kompensacijoms už nepagrįstas sąnaudas, patirtas teikiant judriojo telefono ryšio ir (arba) interneto abonemento paslaugas, mokėti, tačiau iš šių teisės aktų matyti, kad šios paslaugos priskiriamos prie papildomų privalomų paslaugų kategorijos, kaip jos suprantamos pagal Universaliųjų paslaugų direktyvą. Tačiau Taryba pažymi, kad šis sąnaudų paskirstymas taikomas tik universaliosioms paslaugoms, t. y. direktyvos II skyriuje pateiktam būtiniausių paslaugų sąrašui, kuriame nėra nei judriojo telefono ryšio paslaugų, nei interneto abonemento paslaugų, išskyrus susijusias su veiksminga prieiga prie interneto fiksuotoje vietoje.
VI – Vertinimas
35.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Belgijos teisės aktai, priimti po Teisingumo Teismo sprendimų Base ir kt. (EU:C:2010:584) ir Komisija / Belgija (EU:C:2010:583), atitinka Universaliųjų paslaugų direktyvą tiek, kiek pagal juos prie „universaliųjų paslaugų“ kategorijos priskiriamos judriojo telefono ryšio ir elektroninių ryšių (interneto) paslaugos.
36.
Apibendrinant galima daryti išvadą, kad Belgijos Konstituciniam Teismui kyla tokių abejonių: 1) ar socialinis universaliosios paslaugos tarifas ir atitinkamas jo kompensavimo mechanizmas taikytinas judriojo telefono ryšio ir interneto abonemento paslaugoms; 2) ar valstybės narės gali taikyti šių paslaugų specialių tarifų pasirinkimo galimybes; ir 3) jeigu ne, tai ar Universaliųjų paslaugų direktyva negalioja, nes pažeidžia Chartijos 20 straipsnį.
A – Pirminės pastabos dėl Universaliųjų paslaugų direktyvos sistemos
37.
Universaliųjų paslaugų direktyvoje valstybėms narėms nustatoma pareiga užtikrinti, kad visi paslaugų gavėjai galėtų už prieinamą kainą naudotis viešuoju ryšių tinklu iš fiksuotos vietos ir telefono ryšio paslaugomis (3 straipsnio 1 dalis). Šiuo tikslu valstybės narės turi pasirūpinti, kad bent viena įmonė tenkintų visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo su viešuoju ryšių tinklu ir prieigos prie telefono ryšio paslaugų teikimo (4 straipsnio 1 dalis).
38.
Direktyvoje taip pat nustatytas įpareigojimas valstybėms narėms užtikrinti kitas paslaugas, t. y. informacijos apie abonentus teikimo paslaugas ir abonentų knygas (5 straipsnis), taksofonus (6 straipsnis) ir neįgaliems paslaugų gavėjams skirtas priemones (7 straipsnis).
39.
Visos šios paslaugos sudaro vadinamąją „universaliąją paslaugą“. Pagal direktyvą valstybės narės gali įpareigoti paskirtąsias įmones teikti „universaliąją paslaugą“ (8 straipsnis) ir dėl socialinių priežasčių siūlyti specialius tarifus konkretiems vartotojams (9 straipsnis).
40.
Jeigu „universaliosios paslaugos“ teikimas reiškia nepagrįstai didelę prievolę ją įpareigotoms teikti įmonėms, pagal direktyvą reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų kompensacijų iš viešųjų lėšų mechanizmą arba paskirstytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių paslaugų ir tinklų teikėjams (13 straipsnis).
41.
Šalia pačios „universaliosios paslaugos“ valstybės narės gali įpareigoti teikti vadinamąsias „papildomas privalomas paslaugas“, tačiau joms kompensuoti negali būti taikomas joks konkrečioms įmonėms skirtas mechanizmas (32 straipsnis). Be šios nuostatos, direktyvoje apie šių papildomų paslaugų kompensavimą daugiau nieko nepasakyta; tačiau atrodo aišku, kad jos gali būti kompensuojamos, nes direktyvoje tai nedraudžiama, išskyrus tai, kad negalima konkreti kompensavimo formulė.
42.
Šioje byloje kyla klausimas, ar socialinis tarifas (ir atitinkamas kompensavimo mechanizmas) taikytinas judriajam telefono ryšiui ir interneto abonementui, nes to reikalaujama pagal pačią direktyvą (pirmasis klausimas), ar taip gali nuspręsti valstybės narės (antrasis klausimas). Jeigu į abu klausimus atsakoma neigiamai, tuomet kyla klausimas, ar pati direktyva prieštarauja Chartijos 20 straipsniui (trečiasis klausimas).
B – Pirmasis ir antrasis klausimai
43.
Grondwettelijk Hof pirmiausia klausia, ar Direktyvos 2002/22 9 ir 32 straipsnius reikia aiškinti taip, kad šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas socialinis tarifas ir kompensavimo mechanizmas taikomi ne tik elektroniniams ryšiams per telefono jungtį fiksuotoje vietoje per viešai prieinamą ryšių tinklą, bet ir elektroniniams ryšiams teikiant judriojo ryšio paslaugas ir (arba) interneto abonementą.
44.
Mano nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą klausimą galima suformuluoti paprasčiau, nes jis kyla iš principinio klausimo – ar judriojo telefono ryšio ir interneto abonemento paslaugos yra priskiriamos prie direktyvoje nurodytos „universaliosios paslaugos“, ar ne. Nuo to priklauso, ar joms gali būti taikomas „socialinis tarifas“ ir atitinkamai šioje direktyvoje numatytas kompensavimo mechanizmas.
45.
Siekiant nustatyti, ar judrusis telefono ryšys ir interneto abonementas patenka į „universaliosios paslaugos“ sąvoką, kiekvieną iš šių ryšio sistemų reikia vertinti atskirai, atsižvelgiant į jų techninius skirtumus.
1. Judrusis telefono ryšys
46.
Kalbant apie judrųjį telefono ryšį, atrodo aišku, kad pagal direktyvą šis ryšys nepatenka į „universaliosios paslaugos“ sąvoką. Tarp paslaugų, įtrauktų į šią sąvoką, direktyvoje nurodytas tik „sujungimas su viešuoju ryšių tinklu fiksuotoje vietoje“ (4 straipsnio 1 dalis) (
6
) ir tai aiškiai neapima judriojo telefono ryšio (
7
) .
47.
Nors direktyvoje nenurodyta, kad judrusis telefono ryšys priskiriamas prie „universaliosios paslaugos“, reikia kelti klausimą, ar valstybės narės gali į šią sąvoką įtraukti šį ryšį. Pritariantieji šiai galimybei remiasi direktyvos 9 straipsnio formuluote. Pagal jo 2 dalį „valstybės narės <...> gali reikalauti, kad paskirtieji ūkio subjektai vartotojams suteiktų tarifų pasirinkimo galimybes arba paketus, kurie skiriasi nuo įprastomis komercinėmis sąlygomis taikomų tarifų, visų pirma siekdamos užtikrinti, kad mažas pajamas gaunantys ar specialiųjų socialinių poreikių turintys asmenys nevengtų prisijungti prie 4 straipsnio 1 dalyje nurodyto tinklo ir naudotis 4 straipsnio 3 dalyje bei 5, 6 ir 7 straipsniuose nurodytomis paslaugomis, kurioms taikomi universaliųjų paslaugų teikimo įpareigojimai ir kurias teikia paskirtieji ūkio subjektai“.
48.
To paties straipsnio 3 dalyje nurodyta, jog „numatydamos, kad paskirtosios įmonės privalo suteikti specialių tarifų pasirinkimo galimybes arba laikytis nustatytų aukščiausių ar vidutinių pagal geografinius rajonus kainų ar kitų panašių reikalavimų, valstybės narės taip pat gali užtikrinti, kad, nustačius, jog tam tikri vartotojai turi mažas pajamas <...> ar specialių socialinių poreikių, jiems būtų teikiama parama“.
49.
Iš abiejų nuostatų matyti, kad direktyvoje leidžiama galimybė taikyti sumažintus tarifus tik siekiant užtikrinti tam tikrų paslaugų teikimą, t. y. būtent tų, kurios priskiriamos prie „universaliųjų paslaugų“, kaip jos apibrėžtos pačioje direktyvoje, ir tarp jų – dėl jau nurodytų priežasčių – nėra judriojo telefono ryšio.
50.
Iš tikrųjų pagal direktyvą valstybėms narėms leidžiama įtraukti „papildomas privalomas paslaugas“ (32 straipsnis), tačiau joms neleidžiama išplėsti (arba susiaurinti) paslaugų, kurios pagal direktyvą laikomos „universaliąja paslauga“, sąrašo.
51.
Todėl Belgijos Karalystė gali įpareigoti judriojo telefono ryšio paslaugos teikėjus teikti „papildomas privalomas paslaugas“, tačiau tų paslaugų negali priskirti prie „universaliųjų paslaugų“ kategorijos. Be to, kaip „papildomos privalomos paslaugos“ teikėjai, minėti paslaugos teikėjai atitinkamais atvejais turi teisę į kompensaciją, tačiau ne į tokią, kuri nustatyta taikant direktyvos 13 straipsnyje numatytą mechanizmą (jame finansavimo galimybė numatyta paskirstant sąnaudas visiems ryšių paslaugų teikėjams), bet į nustatytąją pagal mechanizmus, kurie nėra skirti konkrečioms įmonėms (
8
).
2. Interneto abonementas
52.
Manau, kad interneto abonemento atveju yra santykinai kitaip.
53.
Tarp paslaugų, priskiriamų prie „universaliosios paslaugos“, direktyvos 4 straipsnyje nurodytas „sujungimas su viešuoju ryšių tinklu fiksuotoje vietoje“ (1 dalis) ir patikslinama, kad šis sujungimas „turi suteikti galimybę užtikrinti balso, faksimilės ir duomenų perdavimą tokiu pajėgumu, kokio pakanka veiksmingai interneto prieigai užtikrinti“ (2 dalis).
54.
Todėl interneto abonementas turėtų patekti į direktyvoje apibrėžtą „universaliosios paslaugos“ sąvoką ir atitinkamai jam turėtų būti taikomas „socialinis tarifas“ (9 straipsnis), kuris gali būti kompensuojamas pagal direktyvos 13 straipsnyje numatytą mechanizmą. Tačiau, akivaizdu, taip būtų tik interneto abonementų, teikiamų iš fiksuoto įrenginio, atveju ir netaikoma abonementams, grindžiamiems judriuoju telefono ryšiu. Tokius abonementus, kaip ir judriojo telefono ryšį apskritai, valstybės narės gali apmokestinti kaip „papildomas privalomas paslaugas“, tačiau negali jų priskirti prie „universaliosios paslaugos“ kategorijos. Galiausiai jų negalima kompensuoti taikant mechanizmą, kuris direktyvoje numatytas paslaugoms, priskiriamoms prie „universaliosios paslaugos“.
55.
Taigi, darydamas pirmą tarpinę išvadą, į pirmuosius du klausimus siūlau atsakyti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvą reikia aiškinti taip, kad judriojo telefono ryšio paslaugos nepriskiriamos prie „universaliųjų paslaugų“, todėl joms netaikomas universaliosios paslaugos socialinis tarifas ir atitinkamai šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas kompensavimo mechanizmas. Tačiau pagal minėtą direktyvą prie „universaliosios paslaugos“ priskiriamas tik iš fiksuoto įrenginio teikiamas interneto abonementas ir nepriskiriamas judriojo ryšio telefonu teikiamas interneto abonementas. Atsižvelgdamos į tai, valstybės narės negali į „universaliųjų paslaugų“, kaip jos suprantamos pagal direktyvą, sąrašą įtraukti naujų paslaugų, nors jos gali nuspręsti, kad judriojo telefono ryšio ir interneto abonemento naudojant judriojo ryšio telefoną paslaugos laikomos „papildomomis privalomomis paslaugomis“. Tokiu atveju tos paslaugos turi būti kompensuojamos taikant kitokį mechanizmą nei tas, kuris direktyvoje numatytas paslaugoms, kurios priskiriamos prie „universaliųjų paslaugų“, ir visų pirma šis mechanizmas negali būti skirtas konkrečioms įmonėms.
C – Trečiasis klausimas
56.
Mano nuomone ir dėl priežasčių, kurias nurodė Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija, trečiasis klausimas yra nepriimtinas.
57.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai klausia, ar „nagrinėjamos Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos suderinamos su lygybės principu, kuris, be kita ko, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje?“
58.
Nesant jokių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentų, labai rizikinga analizuoti klausimą lygybės principo požiūriu. Komisija mėgino tai daryti, remdamasi prielaida, jog, pagrindinės bylos ieškovų nuomone, jie diskriminuojami, nes pagal nacionalinės teisės aktus jiems nustatomas Universaliųjų paslaugų direktyvos neatitinkantis įpareigojimas. Jeigu taip būtų, klausimas būtų beprasmiškas, nes problemą keltų ne direktyva, o nacionalinė norma.
59.
Savo ruožtu Europos Parlamentas ir Taryba atsakydami į klausimą vertina, ar pagal direktyvą taikomas vienodas požiūris, ir analizuoja paslaugų, priskiriamų prie „universaliosios paslaugos“, ir į šią kategoriją nepatenkančių paslaugų, skirtumus. Jie prieina tik prie vienos išvados, kad, nesant konkrečių argumentų, gali būti kalbama apie direktyvą, t. y. vertinama in abstracto.
60.
Mano nuomone, klausimas dėl Sąjungos teisės normos galiojimo (su tuo yra susijęs trečiasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas) negali būti priimtinas, jeigu nepateikiami bent menkiausi pagrindai, todėl šiuo atveju į jį būtų pateisinama atsakyti nebent subsidiariai. Taigi, remiantis tuo, kas nurodyta, mano pozicija šiuo atžvilgiu tegali būti grindžiama paprasta hipoteze arba pateikta atlikus abstrakčią analizę, nesiejant jos su kokiomis nors konkrečiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis.
61.
Vis dėlto kraštutiniu atveju siekiant pagrįsti subsidiarų atsakymą, klausimą galima analizuoti atsižvelgiant į teismo praktiką, suformuluotą Teisingumo Teismo sprendimuose Komisija / Belgija (EU:C:2010:583) ir Base ir kt. (EU:C:2010:584), nes jie šiose dviejose bylose buvo priimti dėl pagrindinėse bylose ginčytų nacionalinės teisės aktų ir būtent dėl jų kilo lygybės klausimas.
62.
Tačiau Teisingumo Teismo vertinta diskriminacija buvo susijusi su nediskriminaciniu požiūriu pagal Belgijos teisės aktus į operatorius, kurie siekė gauti kompensaciją už universaliosios paslaugos teikimą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad vertinimą, ar nustatyta nepagrįstai didelė prievolė, reikia atlikti kiekvienu konkrečiu atveju, o skirtingus atvejus vertinant bendrai ir nediferencijuojant būtų diskriminacija. Akivaizdu, kad šis klausimas niekaip nesusijęs su šioje byloje nagrinėjamu klausimu.
63.
Galiausiai atrodo, kad yra nėra priežasčių siūlyti Teisingumo Teismui atsakyti į trečiąjį klausimą.
VII – Išvada
64.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), reikia aiškinti taip, kad judriojo telefono ryšio paslaugos nepriskiriamos prie „universaliųjų paslaugų“, kaip jos suprantamos pagal šią direktyvą, todėl joms netaikomas universaliosios paslaugos socialinis tarifas ir atitinkamai šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas kompensavimo mechanizmas. Savo ruožtu pagal minėtą direktyvą prie „universaliosios paslaugos“ priskiriamas tik iš fiksuoto įrenginio teikiamas interneto abonementas ir nepriskiriamas naudojant judrųjį telefono ryšį teikiamas interneto abonementas.
2.
Valstybės narės negali į „universaliųjų paslaugų“, kaip jos suprantamos pagal Universaliųjų paslaugų direktyvą, sąrašą įtraukti naujų paslaugų. Jos gali nuspręsti, kad judriojo telefono ryšio ir interneto abonemento paslaugos, teikiamos naudojant judrųjį telefono ryšį, laikomos „papildomomis privalomomis paslaugomis“. Tokiu atveju tos paslaugos turi būti kompensuojamos taikant kitokį mechanizmą nei tas, kuris direktyvoje numatytas paslaugoms, kurios priskiriamos prie „universaliųjų paslaugų“, ir visų pirma šis mechanizmas negali būti skirtas konkrečioms įmonėms.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	C‑222/08, EU:C:2010:583.
(
3
)	C‑389/08, EU:C:2010:584.
(
4
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), su pakeitimais, padarytais 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (OL L 337, p. 11; toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva).
(
5
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeista 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, p. 37).
(
6
)	Kursyvu išskirta mano.
(
7
)	Vienodai aiški yra direktyvos 8 konstatuojamoji dalis, kurioje nurodoma, kad „pagrindinis universaliųjų paslaugų reikalavimas – paslaugų gavėjų prašymu teikti jiems sujungimą su viešuoju telefono ryšio tinklu fiksuotoje vietoje prieinama kaina“.
(
8
)	Šiuo atžvilgiu Sprendimas Komisija / Belgija (C‑222/08, EU:C:2010:583, 46 punktas).