62024CJ0477
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
12. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Občanství Unie – Právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států – Směrnice 2004/38/CE – Článek 7 odst. 3 písm. b) – Odvozené právo pobytu – Státní příslušník třetí země rozvedený s občankou Unie, která v okamžiku zahájení řízení o rozvodu již není zaměstnanou osobou ani samostatně výdělečně činnou osobou – Pojem ‚řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok‘ – Jediné nepřetržité období jednoho roku – Osoba, která pobírala sociální dávky – Důkaz – Právo žadatele na přístup k sociální dokumentaci jeho bývalé manželky – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Zásada řádné správy a právo na účinnou soudní ochranu“
Ve věci C‑477/24 [Deldwyn] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Court of Appeal (Odvolací soud, Irsko) ze dne 28. června 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 9. července 2024, v řízení
Minister for Justice
proti
I. T.
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda senátu, I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni a M. Bošnjak, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za I. T.: M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, a I. Khan, solicitor,
–
za Irsko M. Browne, Chief State Solicitor, a S. Finnegan, A. Joyce a R. O’Donnell, jako zmocněnci, ve spolupráci s: D. Conlan Smyth, SC, a S. J. Hillery, BL,
–
za německou vládu: J. Möller a N. Scheffel, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: E. Montaguti a J. Tomkin, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. září 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 3 písm. b) SFEU, jakož i článků 13 a 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46), jakož i článku 41 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi I. T. (dále jen „žadatel“), státním příslušníkem třetí země rozvedeným s občankou Unie, která má státní příslušnost jiného členského státu než Irska, na straně jedné, a Minister for Justice (ministr spravedlnosti, Irsko) (dále jen „ministr“), který se týká konečného rozhodnutí tohoto ministra, kterým bylo žadateli odepřeno zachování pobytové karty, která by mu umožnila pobývat v Irsku na dobu neurčitou.
Právní rámec
Unijní právo
Listina
3
Článek 47 Listiny, nadepsaný „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, stanoví:
„Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem.
Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován.
[…]“
Směrnice 2004/38
4
Bod 11 odůvodnění směrnice 2004/38 uvádí:
„Základní a individuální právo pobytu v jiném členském státě je občanům Unie přiznáno přímo Smlouvou a nezávisí na splnění správních postupů.“
5
Článek 7 této směrnice, nadepsaný „Právo pobytu po dobu delší než tři měsíce“, stanoví:
„1.   Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud:
a)
jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými; nebo
[…]
2.   Právo pobytu stanovené v odstavci 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky doprovázející nebo následující v hostitelském členském státě občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, za předpokladu, že tento občan Unie splňuje podmínky stanovené v odst. 1 písm. a), b) nebo c).
3.   Pro účely odst. 1 písm. a) si občan Unie, který již není zaměstnanou osobou ani samostatně výdělečně činnou osobou, ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné v těchto případech:
[…]
b)
je řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok[,] a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání;
c)
je řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný po skončení pracovní smlouvy na dobu určitou kratší jednoho roku nebo poté, co se během prvních dvanácti měsíců stal nedobrovolně nezaměstnaným, a zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání. V tom případě si postavení pracovníka ponechává na dobu alespoň šesti měsíců;
d)
zahájí odbornou přípravu. Pokud není nedobrovolně nezaměstnaný, může si postavení pracovníka ponechat, pouze vztahuje-li se odborná příprava k jeho předchozímu zaměstnání.“
6
Článek 10 uvedené směrnice, nadepsaný „Vydávání pobytových karet“, stanoví:
„1.   Právo pobytu rodinných příslušníků občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, je nejpozději šest měsíců ode dne podání žádosti potvrzeno vydáním dokladu, který se nazývá ‚Pobytová karta rodinného příslušníka občana Unie‛. Osvědčení o podání žádosti o pobytovou kartu se vydává okamžitě.
2.   K vydání pobytové karty vyžadují členské státy předložení těchto dokladů:
a)
platného cestovního pasu;
b)
dokladu potvrzujícího rodinný vztah nebo registrované partnerství;
c)
osvědčení o registraci, nebo neexistuje-li systém registrace, jakýkoliv jiný doklad o pobytu občana Unie, kterého doprovázejí nebo následují, v hostitelském členském státě;
d)
v případech spadajících pod čl. 2 odst. 2 písm. c) a d) doklady o splnění podmínek uvedených ustanovení;
e)
v případech spadajících pod čl. 3 odst. 2 písm. a) doklad vydaný příslušným orgánem v zemi původu nebo v zemi, z níž přijíždějí, který potvrzuje, že jsou dotyčným občanem Unie vyživovanými osobami nebo členy jeho domácnosti, nebo doklad o vážných zdravotních důvodech naléhavě vyžadujících osobní péči tohoto občana Unie o ně;
f)
v případech spadajících pod čl. 3 odst. 2 písm. b) doklad o trvalém vztahu s dotyčným občanem Unie.“
7
Článek 13 této směrnice, nadepsaný „Zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě rozvodu, prohlášení manželství za neplatné nebo ukončení registrovaného partnerství“, v odstavci 2 stanoví:
„Aniž je dotčen druhý pododstavec, nevede rozvod […] ke ztrátě práva pobytu rodinných příslušníků občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, pokud:
a)
manželství nebo registrované partnerství […] trvalo před zahájením řízení o rozvodu […] alespoň tři roky, z toho nejméně jeden rok v hostitelském členském státě […]
[…]
Právo pobytu dotyčných osob, které nezískaly právo trvalého pobytu, je podmíněno prokázáním skutečnosti, že jsou zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými nebo že mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, nebo jsou příslušníky rodiny osoby splňující tyto požadavky a tato rodina byla již založená v hostitelském členském státě. Pojem ‚dostatečné prostředky‘ je vymezen v čl. 8 odst. 4.
Takovým rodinným příslušníkům je zachováno právo pobytu na výlučně osobním základě.“
8
Článek 14 odst. 2 a 4 směrnice 2004/38, nadepsaný „Zachování práva pobytu“, stanoví:
„2.   Občanům Unie a jejich rodinným příslušníkům náleží právo pobytu stanovené v článcích 7, 12 a 13, dokud splňují podmínky uvedených ustanovení.
Ve zvláštních případech, existují-li odůvodněné pochybnosti, zda občan Unie nebo jeho rodinní příslušníci splňují podmínky stanovené v článcích 7, 12 a 13, mohou členské státy ověřit, zda jsou tyto podmínky splněny. Toto ověřování není prováděno systematicky.
[…]
4.   Odchylně od odstavců 1 a 2, a aniž je dotčena kapitola VI, nesmějí být v žádném případě vyhoštěni občané Unie ani jejich rodinní příslušníci, pokud:
a)
občané Unie jsou zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými, nebo
b)
občané Unie vstoupili na území hostitelského členského státu za účelem hledání zaměstnání. V tom případě nesmějí být občané Unie ani jejich rodinní příslušníci vyhoštěni, pokud mohou prokázat, že pokračují v hledání zaměstnání a mají skutečnou naději, že budou zaměstnáni.“
Irské právo
9
Právní úprava, kterou se provádí směrnice 2004/38 do irského práva, se nachází v European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 [nařízení z roku 2015 týkající se Evropských společenství (Volný pohyb osob)] (dále jen „nařízení z roku 2015“).
10
Právo pobytu v Irsku je upraveno v článku 6 nařízení z roku 2015, jehož odst. 3 písm. a) stanoví:
„Občan Unie […] může pobývat v tuzemsku po dobu delší než tři měsíce, pokud:
i)
je v tuzemsku zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou;
[…]“
11
Podle čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení z roku 2015 může rodinný příslušník, který není státním příslušníkem žádného členského státu, pobývat v Irsku po dobu delší než tři měsíce, pokud dotyčný občan Unie vykonává v tomto státě činnost jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná.
12
Článek 6 odst. 3 písm. c) nařízení z roku 2015 v podstatě stanoví, že pokud osoba, na kterou se použije čl. 6 odst. 3 písm. a) bod i) tohoto nařízení, přestane vykonávat činnost jako zaměstnaná osoba nebo samostatně výdělečně činná osoba, má se za to, že se na ni toto ustanovení nadále vztahuje, zejména pokud je tato osoba i) řádně zapsána jako nedobrovolně nezaměstnaná poté, co byla zaměstnána více než jeden rok a je řádně zaregistrována u příslušného ministerstva práce a sociálních věcí, nebo ii) řádně zapsána jako nedobrovolně nezaměstnaná po skončení pracovní smlouvy na dobu určitou kratší než jeden rok, nebo poté, co se během prvního roku stala nedobrovolně nezaměstnanou a zaregistrovala se jako uchazeč o zaměstnání u ministerstva práce a sociálních věcí.
13
Článek 10 odst. 2 nařízení z roku 2015, nadepsaný „Zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě rozvodu, prohlášení manželství za neplatné nebo zrušení registrovaného partnerství“, stanoví:
„a)
S výhradou písmene b), pokud je manželství nebo registrované partnerství občana Unie zrušeno nebo prohlášeno za neplatné a v okamžiku zrušení nebo prohlášení manželství za neplatné měl tento občan právo pobytu v tuzemsku podle tohoto nařízení, může si rodinný příslušník, který není státním příslušníkem členského státu, zachovat individuální a osobní právo pobytu na území státu.
b)
Právo pobytu rodinného příslušníka uvedeného v písmenu a) posuzuje ministr, který se musí ujistit, že –
i) manželství nebo registrované partnerství trvalo před zahájením řízení o zrušení registrovaného partnerství nebo prohlášení manželství za neplatné alespoň tři roky, z toho nejméně jeden rok v tuzemsku;
[…]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
14
Žadatel přicestoval do Irska v říjnu 2002 se studentským vízem. V červenci 2009 uzavřel v Irsku manželství s občankou Unie, která není státní příslušnicí tohoto členského státu, a následně několikrát požádal o pobytovou kartu na základě směrnice 2004/38 a nařízení z roku 2015 z důvodu, že je manželem občanky Unie. První dvě z těchto žádostí byly zamítnuty z důvodu, že v okamžiku jejich posuzování jeho manželka již nebyla zaměstnána zaměstnavatelem identifikovaným v uvedených žádostech. Třetí žádosti o pobytovou kartu podané v březnu 2013 bylo vyhověno, a žadatel proto získal pobytovou kartu na dobu pěti let, která byla platná do září 2018.
15
Řízení o rozvodu bylo zahájeno v členském státě původu občanky Unie v červnu 2014 a manželství bylo v tomto státě rozvedeno v červenci 2014. Ke dni rozvodu trvalo manželství pět let. Pobytová karta žadatele nebyla po rozvodu zrušena. Žadatel nadále pracoval a jeho bývalá manželka, která nadále pobývala v Irsku, pobírala podle informací, které poskytlo Department of Employment Affairs and Social Protection (Ministerstvo práce a sociálních věcí, Irsko) (dále jen „DEASP“), dávku při hledání zaměstnání (jobseeker’s allowance) a přídavky na dítě (child benefit).
16
V srpnu 2018 podal žadatel žádost o zachování jeho práva pobytu na osobním základě. Tato žádost byla založena na čl. 10 odst. 2 nařízení z roku 2015, který stanoví zachování odvozeného práva pobytu v případě rozvodu za určitých okolností, pokud manželství trvalo tři roky nebo déle a manželské strávili alespoň jeden rok v Irsku. K této žádosti byla přiložena řada dokladů, včetně několika výplatních pásek bývalé manželky žadatele, které se týkaly přerušovaných období od roku 2011 do roku 2013, jakož i daňových přiznání za roky 2010 a 2012.
17
Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ministra ze dne 7. října 2019 zejména z důvodu, že žadatel nepředložil důkaz o činnosti jeho bývalé manželky v okamžiku zahájení řízení o rozvodu, tj. v červnu 2014, přičemž jeho odvozená práva závisela na tom, zda jeho bývalá manželka, občanka Unie, v té době v Irsku nadále vykonávala svá práva vyplývající z unijních Smluv. Žadatel byl rovněž informován o tom, že toto rozhodnutí bylo přijato zejména s ohledem na informace poskytnuté ze strany DEASP, z nichž vyplývá, že v době od 13. září 2013 do 23. září 2017 jeho bývalá manželka jakožto občanka Unie nevykonávala tato práva prostřednictvím zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, studia, z důvodu nedobrovolné nezaměstnanosti nebo prokázáním dostatečných prostředků v souladu s čl. 6 odst. 3 nařízení z roku 2015. Ministr měl za to, že jelikož nebylo prokázáno, že v okamžiku zahájení řízení o rozvodu byl pobyt bývalé manželky žadatele v Irsku v souladu s ustanoveními nařízení z roku 2015, nemá žadatel nárok na zachování práva pobytu podle čl. 10 odst. 2 nařízení z roku 2015.
18
Žadatel požádal o přezkum uvedeného rozhodnutí a v této souvislosti požádal o kopii informací, které ministrovi předalo DEASP. Na podporu své žádosti o přezkum žadatel uvedl, že již nemá trvalý vztah se svou bývalou manželkou, která je občankou Unie, ale že ji požádal, aby mu poskytla podrobné informace o její činnosti v Irsku během období uvedených ministrem, přičemž znovu potvrdil, že pobírala sociální dávky alespoň po část rozhodného období. Vzhledem k tomu, že bývalá manželka žadatele této výzvě nevyhověla, žadatel informoval ministra o tom, že kvůli nedostatečné spolupráci jeho bývalé manželky není schopen poskytnout všechny informace a dokumenty prokazující, že v okamžiku zahájení řízení o rozvodu jeho bývalá manželka pobývala v Irsku oprávněně a vykonávala práva, která jí přiznává Smlouva o FEU. V tomto smyslu žadatel požádal ministra o zpřístupnění informací, které poskytlo DEASP.
19
Tato žádost o přezkum byla zamítnuta novým rozhodnutím ministra vydaným v listopadu 2021. Na podporu tohoto rozhodnutí měl ministr za to, že bývalá manželka v okamžiku zahájení řízení o rozvodu nevykonávala práva, která jí přiznává Smlouva o FEU, jelikož její situaci, kdy byla nedobrovolně nezaměstnaná, nepředcházelo v té době období dvanácti měsíců zaměstnání. Konkrétně v uvedeném rozhodnutí ministr zaprvé uvedl, že bývalá manželka měla několik zaměstnání od roku 2009 do roku 2013, kdy byly podány žádosti o přiznání práva pobytu, zadruhé, že tato osoba pobírala v období od září 2013 do září 2017 dávku při hledání zaměstnání, zatřetí, že spis neobsahuje žádnou informaci o okolnostech, které vedly bývalou manželku žadatele k tomu, aby opustila své předchozí zaměstnání, ať už se jednalo o dobrovolný nebo nedobrovolný odchod, začtvrté, že žádná skutečnost ve spise nenaznačuje, že tato osoba byla zaměstnána více než jeden rok nebo že byla zaměstnána na základě smlouvy na dobu určitou kratší než jeden rok před tím, než se zaregistrovala u DEASP, přičemž informace ze strany DEASP obsažené ve spise pouze uváděly, že byla zaměstnána po dobu třiceti sedmi týdnů v roce 2013 a dva týdny v roce 2014, což bylo méně než doba jednoho roku stanovená v nařízení z roku 2015. Uvedené rozhodnutí mimoto upřesnilo, že „ačkoli se uznává, že dotčená občanka Unie pobírala v roce 2014 dávky, ministr není vázán žádným rozhodnutím [DEASP] a trvající vyplácení dávek sociálního zabezpečení občanovi Unie není pro záležitost týkající se práv vyplývajících z unijních Smluv, která byla ministrovi předložena, určující.
20
Poté, co High Court (Vrchní soud, Irsko) vyhověl žalobě žadatele proti témuž rozhodnutí, podal ministr proti tomuto rozsudku odvolání ke Court of Appeal (Odvolací soud, Irsko), který je předkládajícím soudem.
21
Před předkládajícím soudem vyvstává v zásadě otázka, zda měl ministr při určení, zda byla nedobrovolná nezaměstnanost bývalé manželky žadatele „řádně zapsána“, zohlednit skutečnost, že DEASP této osobě přiznalo dávku při hledání zaměstnání, a dále, zda čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že výraz „více než jeden rok“, který se v něm nachází, se vztahuje na nepřetržitou dobu jednoho roku, a konečně, zda měl ministr zejména s ohledem na ustanovení článku 41 Listiny poskytnout žadateli úplný spis týkající se jeho bývalé manželky.
22
Předkládající soud má za to, že první dva body vyvolávají otázky týkající se výkladu směrnice 2004/38, k nimž dosud neexistuje judikatura Soudního dvora. Pokud jde o třetí bod, předkládající soud si klade otázku, zda právo na přístup ke spisu a právo na řádnou správu, které vyžaduje zejména součinnost správních orgánů, jak je vyložil Soudní dvůr zejména v rozsudcích ze dne 22. listopadu 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), ze dne 8. května 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), ze dne 8. května 2018, K. A. a další (Sloučení rodiny v Belgii) (C‑82/16, EU:C:2018:308), jakož i ze dne 12. července 2018, Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570), představují dostatečný důvod pro vyhovění žádosti žadatele o zpřístupnění informací obsažených ve spise, které se týkají jeho bývalé manželky.
23
Za těchto podmínek se Court of Appeal (Odvolací soud, Irsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
a)
Předpokládá nebo vyžaduje výraz „jeden rok“ v čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice [2004/38], aby byl dotčený rok jedním nepřetržitým obdobím?
b)
Je-li odpověď na první otázku v bodě a) [záporná], má skutečnost, že se doby zaměstnání, které v součtu tvoří dotčený jeden rok, mohly kumulovat nebo sčítat během období čtyř nebo pěti let, za následek, že se na dotčeného občana Unie nevztahuje čl. 7 odst. 3 písm. b) [této směrnice]?
2)
Je nutno skutečnost, že občanka Unie pobírala dávku při hledání zaměstnání od [DEASP] v Irsku, vykládat tak, že je tato občanka Unie ‚řádně zapsána jako nedobrovolná nezaměstnaná‘ v [tomto] státě ve smyslu čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38?
3)
Vyžaduje obecná zásada unijního práva, která odráží článek 41 [Listiny], resp. podpůrně směrnice 2004/38 vykládaná ve světle této obecné zásady, aby odpůrce poskytl žadateli svou spisovou dokumentaci (je-li to nezbytné, v proškrtané podobě), buď:
a)
před vydáním rozhodnutí o zachování práva pobytu/pobytové karty podle článku 14 směrnice 2004/38 ve spojení s článkem 13 nebo čl. 7 odst. 3 uvedené směrnice nebo
b)
jakmile žadatel napadne takové rozhodnutí cestou soudního přezkumu?“
K předběžným otázkám
K první otázce
24
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že se v něm použitým výrazem „více než jeden rok“ rozumí jedna nepřetržitá doba zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti trvající více než jeden rok nebo období delší než jeden rok, které může sestávat z několika kratších období takové činnosti, kumulovaných za několik let.
25
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 si občan Unie, který již není zaměstnanou osobou ani samostatně výdělečně činnou osobou, zachovává postavení zaměstnané osoby nebo samostatně výdělečně činné osoby, pokud je řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok a je zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání.
26
Toto ustanovení výslovně neodkazuje na práva členských států za účelem vymezení významu a rozsahu výrazu „více než jeden rok“. Kromě toho směrnice 2004/38 neobsahuje definici tohoto výrazu. Za těchto podmínek vyplývá z požadavků na jednotné použití unijního práva i ze zásady rovnosti, že téže ustanovení musí být za běžných okolností vykládáno v celé Unii jednotným způsobem, s ohledem nejen na znění tohoto ustanovení, ale i na kontext uvedeného ustanovení a na cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí [rozsudek ze dne 15. září 2022, Minister for Justice and Equality (Státní příslušník třetí země, který je bratrancem občana Unie), C‑22/21, EU:C:2022:683, bod 19 a citovaná judikatura].
27
Pokud jde zaprvé o znění čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38, je třeba poznamenat, že podle svého obvyklého smyslu v běžném jazyce se výraz „jeden rok“ vztahuje na období dvanácti měsíců, které se nemusí nutně shodovat s kalendářním rokem a které je založeno na délce oběžné dráhy Země kolem Slunce. Ze znění tohoto ustanovení ani ze znění jiných ustanovení směrnice 2004/38 však nevyplývá, že by se tato doba „jednoho roku“ měla nutně týkat dvanácti po sobě jdoucích měsíců nebo že by měla být nepřetržitá.
28
Jak uvedl generální advokát v bodě 27 svého stanoviska, vzhledem k tomu, že znění směrnice 2004/38 neobsahuje další upřesnění toho, co se rozumí výrazem „více než jeden rok“, je třeba zadruhé provést kontextuální výklad uvedeného výrazu.
29
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora zaručuje čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38 každému občanu Unie, který dočasně nevykonává pracovní činnost, zachování jeho postavení pracovníka a v návaznosti na to jeho práva pobytu v hostitelském členském státě, přičemž jsou v něm rovněž odstupňovány podmínky uvedeného zachování, které závisí na důvodu jeho nečinnosti, v projednávaném případě na tom, zda je dočasně neschopen pracovat v důsledku nemoci nebo úrazu, je nedobrovolně nezaměstnaný nebo zahájil odbornou přípravu, a dále na počáteční době činnosti v hostitelském členském státě, to znamená na tom, zda je tato doba delší, nebo kratší než jeden rok (rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 43).
30
Občan Unie, který byl zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou v hostitelském členském státě, si tak zachovává postavení pracovníka bez časového omezení, zaprvé pokud není dočasně schopen pracovat v důsledku nemoci nebo úrazu, a to v souladu s čl. 7 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38, zadruhé pokud byl zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou v hostitelském členském státě více než jeden rok a poté byl řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný v souladu s čl. 7 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice, nebo zatřetí pokud zahájil odbornou přípravu v souladu s čl. 7 odst. 3 písm. d) téže směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 44).
31
Naproti tomu podle čl. 7 odst. 3 písm. c) směrnice 2004/38 si občan Unie, který byl zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou v hostitelském členském státě po dobu kratší než jeden rok, si zachovává postavení pracovníka pouze po dobu, kterou může stanovit uvedený členský stát, není-li kratší šesti měsíců (rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 45).
32
Konstatování připomenuté v bodě 29 tohoto rozsudku, podle něhož se odstupňování podmínek pro zachování postavení pracovníka zaručeného občanovi Unie, stanovené v čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, provádí podle „počáteční doby“ činnosti v hostitelském členském státě, vyplývá konkrétně ze skutečnosti, že písmeno b) tohoto ustanovení odkazuje na zaměstnání vykonávané občanem Unie „více než jeden rok“ a písmeno c) tohoto ustanovení odkazuje na pracovní smlouvy na dobu určitou „kratší jednoho roku“, nebo na nedobrovolnou nezaměstnanost takového občana, k níž dojde během „prvních dvanácti měsíců“ jeho činnosti jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná v hostitelském členském státě.
33
Tento odkaz na „prvních dvanáct měsíců“ přitom hovoří ve prospěch výkladu čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, podle něhož doby zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, které jsou v něm uvedeny, musí být jedněmi nepřetržitými dobami zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, takže období „více než jeden rok“ uvedené v písm. b) tohoto ustanovení nemůže být složeno z několika kratších období činnosti, kumulovaných za několik let.
34
Je třeba dodat, že tento výklad je rovněž v souladu s judikaturou Soudního dvora, podle níž se druhý případ uvedený v čl. 7 odst. 3 písm. c) směrnice 2004/38 vztahuje na všechny situace, kdy byl pracovník z důvodů nezávislých na jeho vůli nucen ukončit činnost v hostitelském členském státě „před uplynutím jednoho roku“, a to bez ohledu na povahu vykonávané činnosti a typ pracovní smlouvy uzavřené za tímto účelem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 48). Tento výraz „před uplynutím jednoho roku“ totiž nutně odkazuje na nepřetržité období dvanácti po sobě jdoucích měsíců.
35
Pokud jde zatřetí o cíle sledované směrnicí 2004/38, je třeba připomenout, že hlavním cílem této směrnice je posílit právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie a cílem konkrétně sledovaným jejím čl. 7 odst. 3 je zajistit právo pobytu pro osoby, které ukončily pracovní činnost pro nedostatek práce kvůli okolnostem nezávislým na jejich vůli, a to tím, že je jim ponecháno postavení pracovníka (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 49 a citovaná judikatura).
36
Je třeba dodat, že cílem směrnice 2004/38 je rovněž dosažení spravedlivé rovnováhy mezi zabezpečením volného pohybu pracovníků na jedné straně a zajištění toho, aby systémy sociálního zabezpečení hostitelských členských států nebyly nepřiměřeně zatíženy, na straně druhé (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 50).
37
Je však třeba konstatovat, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 32 a 33 svého stanoviska, že výklad výrazu „více než jeden rok“, podle něhož se tímto výrazem rozumí jedno nepřetržité období, ale celková doba jednoho roku, která může být složena z několika období kratších než jeden rok, kumulovaných za několik let, během nichž bylo vykonáváno zaměstnání nebo samostatná výdělečná činnost, by znamenal zpochybnění postupné povahy podmínek pro zachování postavení pracovníka stanovených v čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, která je uvedena v bodě 29 tohoto rozsudku, a navíc by zpochybnil rovnováhu připomenutou v bodě 36 tohoto rozsudku.
38
Takový výklad by zejména mohl být, jak zdůraznil generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, neslučitelný s rozlišením obsaženým v čl. 7 odst. 3 písm. b) a písm. c) směrnice 2004/38, pokud jde o dobu, po kterou si zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná zachovává takové postavení, a to v závislosti na tom, zda je počáteční doba její činnosti v hostitelském členském státě delší nebo kratší než jeden rok.
39
Je tedy třeba dospět k závěru, že výraz „více než jeden rok“ uvedený v čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že se jím rozumí jedna nepřetržitá doba zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti trvající více než jeden rok.
40
Kromě toho tento výklad nebrání osobám, u nichž došlo k nedobrovolnému přerušení jejich zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti v hostitelském členském státě před uplynutím počáteční doby jednoho roku, aby mohly požívat ochrany vyplývající ze zachování jejich postavení pracovníka, neboť pokud se na tyto osoby nemohou vztahovat ustanovení čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38, mohou se na ně, pokud se nacházejí v některé ze situací uvedených v bodě 34 tohoto rozsudku, vztahovat ustanovení čl. 7 odst. 3 písm. c) této směrnice.
41
V tomto ohledu je třeba dodat, že Soudní dvůr již rozhodl, že kritérium uvedené zejména v čl. 7 odst. 3 písm. c) směrnice 2004/38, které dotčeným osobám umožňuje jednoznačně zjistit svá práva a povinnosti, může díky tomu zajistit vysokou úroveň právní jistoty a transparentnosti při poskytování dávek sociální pomoci v rámci základního zabezpečení, a je přitom v souladu se zásadou proporcionality (rozsudek ze dne 15. září 2015, Alimanovič, C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 61).
42
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že se v něm použitým výrazem „více než jeden rok“ rozumí jedna nepřetržitá doba zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti trvající více než jeden rok.
Ke druhé otázce
43
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že občan Unie, který pobývá na území jiného členského státu, než jehož je státním příslušníkem, pobírá podporu v nezaměstnanosti od tohoto členského státu, musí orgán uvedeného členského státu příslušný k vydávání pobytových karet uznat jako důkaz, že je tento občan Unie „řádně zapsán“ jako nedobrovolný nezaměstnaný ve smyslu tohoto ustanovení.
44
Úvodem je třeba uvést, že ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že se otázky předkládajícího soudu omezují na to, zda skutečnost, že takový občan Unie pobírá podporu v nezaměstnanosti od příslušného vnitrostátního orgánu, postačuje k tomu, aby byla nedobrovolná nezaměstnanost považována za „řádně zapsanou“ ve smyslu uvedeného ustanovení, a netýkají se dalších dvou kumulativních podmínek stanovených tímto ustanovením, a to, že tento občan byl zaměstnán více než jeden rok a byl zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání.
45
V tomto ohledu je nutno konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodě 50 svého stanoviska, že směrnice 2004/38 nedefinuje výraz „řádně zapsán“, ani neobsahuje ustanovení týkající se kritérií nebo podmínek, za nichž by mělo být „řádně zaznamenáno“, že je osoba nedobrovolně nezaměstnaná. Při neexistenci unijních pravidel v dotčené oblasti a na základě zásady procesní autonomie přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby stanovil pravidla týkající se těchto kritérií a podmínek, avšak za předpokladu, že tato pravidla nejsou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, body 45 a 59, jakož i citovaná judikatura).
46
Je však třeba připomenout, že z bodů 1 až 4 směrnice 2004/38 vyplývá, že jejím účelem je usnadnit výkon základního a osobního práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, které čl. 21 odst. 1 SFEU přiznává přímo občanům Unie, a jejím cílem je zejména uvedené právo posílit (rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 23 a citovaná judikatura). Má rovněž za cíl, jak vyplývá z judikatury připomenuté v bodě 36 tohoto rozsudku, dosáhnout spravedlivé rovnováhy mezi zabezpečením volného pohybu pracovníků a zajištěním toho, aby systémy sociálního zabezpečení hostitelských členských států nebyly nepřiměřeně zatíženy.
47
Naproti tomu jak z preambule, tak z ustanovení směrnice 2004/38 je zjevné, že cílem této směrnice není harmonizovat poskytování podpory v nezaměstnanosti, podmínky, za nichž mají být poskytovány nebo kritéria, podle nichž je třeba konstatovat, že nezaměstnanost občana Unie je nedobrovolná. V takové situaci je přitom třeba ověřit, zda dotyčná vnitrostátní právní úprava nemůže porušovat cíle směrnice 2004/38 nebo zbavit ustanovení této směrnice jejich užitečného účinku.
48
V projednávané věci bez ohledu na skutečnost, že – jak uvedl generální advokát v bodech 52 a 53 svého stanoviska – žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neumožňuje přesně zjistit, podle jakých kritérií vnitrostátní orgán příslušný k poskytování dávek v nezaměstnanosti dotčených v původním řízení, a to dávky při hledání zaměstnání, tuto dávku přiznává, stačí konstatovat, že Irsko ve svém vyjádření uvedlo, podobně jako ministr před High Court (Vrchní soud), že podle platných vnitrostátních předpisů nemá DEASP, které je vnitrostátním orgánem příslušným k přiznání této dávky při hledání zaměstnání, povinnost zjišťovat, z jakých důvodů nezaměstnaná osoba opustila své zaměstnání, a nemá tedy ani povinnost zkoumat, zda je tato nezaměstnanost „nedobrovolná“, či nikoli.
49
Pokud by se však ukázalo, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, že DEASP skutečně nemá povinnost zkoumat, z jakých důvodů je osoba nezaměstnaná, a může přiznat nárok na dávku při hledání zaměstnání, aniž je prokázáno, že tato nezaměstnanost je „nedobrovolná“ ve smyslu čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, bylo by třeba dospět k závěru, že přiznání této dávky při hledání zaměstnání nijak nesouvisí s tím, zda je nezaměstnanost dotyčné osoby nedobrovolná či nikoli, a každopádně nemůže představovat důkaz, že je ztráta zaměstnání nedobrovolná či nikoli. V takové situaci skutečnost, že vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet nezohlednil rozhodnutí o přiznání dotyčné dávky jako důkaz, že je uvedená osoba „řádně zapsána“ jako nedobrovolná nezaměstnaná ve smyslu tohoto ustanovení, zjevně nemůže zpochybnit cíle směrnice 2004/38 nebo užitečný účinek jejích ustanovení.
50
Naproti tomu, pokud by předkládající soud po provedení přezkoumání, které mu přísluší provést, konstatoval, že vnitrostátní orgán příslušný k přiznání dávky při hledání zaměstnání podmiňuje její přiznání tím, že tyto osoby jsou „nedobrovolně nezaměstnané“ ve smyslu čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, a tedy že k ukončení zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti dotyčných osob došlo z důvodů – nebo v důsledku okolností – nezávislých na jejich vůli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, body 46 až 49 a citovaná judikatura) a tento orgán skutečně ověřuje, zda jsou tyto důvody nebo okolnosti nezávislé na vůli uvedených osob, vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet by měl zohlednit rozhodnutí o přiznání dávky při hledání zaměstnání jako důkaz o tom, že dotyčná osoba je „řádně zapsána“ jako nedobrovolná nezaměstnaná ve smyslu tohoto ustanovení.
51
Vzhledem k tomu, že předkládající soud neposkytl přesnější informace o tom, zda v souladu s relevantními vnitrostátními ustanoveními je vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet povinen řádně zohlednit rozhodnutí o přiznání dávky při hledání zaměstnání jako důkaz o tom, že dotyčná osoba je „řádně zapsána“ jako nedobrovolná nezaměstnaná, přísluší předkládajícímu soudu, který je jako jediný příslušný k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva, aby ověřil, zda použití těchto vnitrostátních ustanovení dodržuje zásady rovnocennosti a efektivity unijního práva, a tedy neohrožuje cíl směrnice 2004/38 nebo užitečný účinek jejích ustanovení.
52
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že občan Unie, který pobývá na území jiného členského státu, než jehož je státním příslušníkem, pobírá podporu v nezaměstnanosti od tohoto členského státu, nemůže jako takovou orgán uvedeného členského státu příslušný k vydávání pobytových karet uznat jako dostatečný důkaz o tom, že je tato osoba „řádně zapsána“ jako nedobrovolná nezaměstnaná ve smyslu tohoto ustanovení.
Ke třetí otázce
53
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2004/38, vykládaná ve světle obecné zásady řádné správy, musí být vykládána v tom smyslu, že znamená, že vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet má povinnost poskytnout svůj spis žadateli, který je státním příslušníkem třetí země, případně v náležitě proškrtané podobě, a to buď před přijetím rozhodnutí o zachování jeho práva pobytu nebo pobytové karty na základě článku 14 této směrnice, ve spojení s články 7 a 13 této směrnice, nebo až ve fázi soudního přezkumu tohoto rozhodnutí, pokud písemnosti obsažené v dotčeném spisu, z nichž příslušný vnitrostátní orgán vycházel při zamítnutí žádosti o pobytovou kartu a o jejichž poskytnutí tento státní příslušník požádal, obsahují informace týkající se zejména dob zaměstnání jeho bývalé manželky, která je občankou Unie, a tato manželka po výzvě ze strany tohoto státního příslušníka mu tyto informace odmítla sdělit.
54
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že směrnice 2004/38, zejména její článek 7 týkající se práva pobytu po dobu delší než tři měsíce, článek 10 týkající se vydávání pobytové karty, článek 13 týkající se zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě rozvodu, prohlášení manželství za neplatné nebo ukončení registrovaného partnerství a článek 14 týkající se zachování práva pobytu, v podstatě stanoví, že žadatelé mají předložit informace nezbytné k prokázání toho, že splňují podmínky pro uznání práv přiznaných těmito články, a nestanoví výslovnou povinnost vnitrostátních orgánů poskytnout žadatelům informace, které tyto orgány již mají k dispozici a které by žadatelé mohli potřebovat k prokázání, že tyto podmínky splňují.
55
Je tedy třeba konstatovat, že směrnice 2004/38 výslovně nestanoví „povinnost součinnosti“ orgánů členských států ve fázi určování významných náležitostí žádosti o povolení k pobytu, a liší se tak od takové směrnice, jako je směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. 2004, L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96 a oprava Úř. věst. 2011, L 270, s. 55), která takovou povinnost spolupráce stanoví v čl. 4 odst. 1 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 2023, International Protection Appeals Tribunal a další (Atentát v Pákistánu), C‑756/21, EU:C:2023:523, bod 48].
56
Zadruhé je třeba připomenout, že článek 41 Listiny, který zakotvuje právo na řádnou správu a v odstavci 2 stanoví, že toto právo zahrnuje zejména právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout [písm. a)]; právo každého na přístup ke spisu, který se jej týká, při respektování oprávněných zájmů důvěrnosti a profesního a obchodního tajemství [písm. b)], jakož i povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí [písm. c)], není určen členským státům, nýbrž výlučně orgánům, institucím a jiným subjektům Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 44 a citovaná judikatura).
57
Žadatel o povolení k pobytu tudíž nemůže z čl. 41 odst. 2 písm. a) a b) Listiny dovozovat právo být vyslechnut nebo právo na přístup ke spisu v rámci vnitrostátního řízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 2014, YS a další, C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 67, a ze dne 5. listopadu 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 44).
58
Naproti tomu právo na řádnou správu zakotvené v článku 41 Listiny odráží obecnou zásadu unijního práva, jež se použije na členské státy při jeho uplatňování (viz rozsudek ze dne 13. července 2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, bod 43 a citovaná judikatura),
59
Zaprvé je třeba dodat, že právo na přístup ke spisu je zejména logickým důsledkem účinného výkonu práva na obhajobu (rozsudek ze dne 13. září 2018, UBS Europe a další, C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 61 a citovaná judikatura), a při přijímání opatření, která spadají do působnosti unijního práva mají správní orgány členských států povinnost dodržovat právo na obhajobu osob, kterým jsou určena rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 50 a citovaná judikatura).
60
Zadruhé, pokud jdeo soudní řízení, dodržení práva na obhajobu zaručeného článkem 47 Listiny, znamená, že žalobce může mít přístup nejen k důvodům rozhodnutí, které vůči němu bylo přijato, ale rovněž ke všem skutečnostem ve spisu, ze kterých správní orgán vycházel, aby mohl k těmto skutečnostem účinně zaujmout stanovisko [rozsudek ze dne 25. dubna 2024, NW a PQ (Utajované informace), C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 92, jakož i citovaná judikatura].
61
V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že rozhodnutí dotčené ve věci v původním řízení bylo přijato na základě nařízení z roku 2015, kterým byla do irského práva provedena směrnice 2004/38. Vzhledem k tomu, že nařízení z roku 2015 provádí unijní právo, uplatní se na věc v původním řízení požadavky vyplývající z práva na účinnou soudní ochranu, práva na obhajobu a práva na řádnou správu, včetně práva na přístup ke spisu, jak jsou zaručeny unijním právem.
62
Je třeba dodat, že situace dotčená v původním řízení se vyznačuje zaprvé tím, že se žadatel domáhá odvozeného práva pobytu na základě údajů, které nemá k dispozici, jelikož se týkají jiné osoby, a to jeho bývalé manželky, která mu k nim neposkytla přístup, a zadruhé tím, že vnitrostátní orgány příslušné k vydání pobytové karty žadateli již mají tyto údaje k dispozici a na jejich základě žadateli prodloužení pobytové karty zamítly.
63
Pokud, jak se podle všeho domnívá předkládající soud, však neexistuje žádný jiný způsob, jak by mohl žadatel získat tyto údaje, než požádat o přístup ke spisu, který se jej týká, bylo by třeba mít za to, že vnitrostátní procesní podmínky, které žadatele fakticky staví do situace, v níž nemůže prokázat, že v okamžiku zahájení rozvodového řízení jeho bývalá manželka splňovala podmínky stanovené v čl. 7 odst. 3 písm. b), směrnice 2004/38, a svědčí mu tedy odvozené právo pobytu podle ustanovení této směrnice, zpochybňují užitečný účinek práv, která může žadatel vyvozovat z této směrnice, a neumožňují zaručit dodržování jeho základních práv, zejména jeho práva na účinnou soudní ochranu a práva na obhajobu.
64
Je pravda, že v projednávané věci se dotčené údaje, které se již nacházejí ve spise žadatele, netýkají přímo žadatele, ale jeho bývalé manželky, takže by mohla být porušena ochrana důvěrnosti takových údajů.
65
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že základní práva nejsou absolutními výsadami, nýbrž mohou být předmětem omezení za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným dotčeným opatřením a nejsou vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřeným a neúnosným zásahem, jímž by byla ohrožena samotná podstata takto zaručených práv (rozsudek ze dne 13. září 2018, UBS Europe a další, C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 62, jakož i citovaná judikatura).
66
Taková omezení mohou mít zejména za cíl ochranu požadavků důvěrnosti nebo zachování služebního tajemství, které mohou být narušeny poskytnutím přístupu k určitým informacím a určitým dokumentům (viz rozsudek ze dne 13. září 2018, UBS Europe a další, C‑358/16, EU:C:2018:715, bod 63 a citovaná judikatura).
67
Právo na přístup ke spisu může být omezeno na základě vyvažování obecné zásady řádné správy a práva na účinnou právní ochranu dotyčné osoby, na jedné straně, a zájmů uplatněných k odůvodnění, že se této osobě nezpřístupní podklad ve spise, na straně druhé (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2024, NW a PQ (Utajované informace), C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 94, jakož i citovaná judikatura).
68
Toto vyvažování však nemůže vést k tomu, že zbaví právo dotyčné osoby na obhajobu veškeré účinnosti a její právo na opravný prostředek, vyplývající z tohoto článku 47 Listiny, obsahu, zejména tím, že této osobě či případně jejímu zástupci nebude sdělena alespoň podstata důvodů týkající se dob zaměstnání jeho bývalé manželky, na nichž je založeno rozhodnutí, které vůči ní bylo přijato [obdobně viz rozsudek ze dne 25. dubna 2024, NW a PQ (Utajované informace) (C‑420/22 a C‑528/22, EU:C:2024:344, bod 95, jakož i citovaná judikatura].
69
V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, je tedy na vnitrostátním orgánu příslušném k vydání pobytové karty, nebo případně vnitrostátnímu soudu, který rozhoduje o žalobě v souvislosti s tímto vydáním, aby zohlednil rozdílné zájmy dotyčných osob, a zvážil takto dotčené zájmy s ohledem na okolnosti každé situace a druh dotčeného řízení a poskytl žadateli podstatné informace ze spisu, k nimž nemá jinak přístup a které jsou rozhodující pro určení, zda si zachová své právo pobytu, nebo je poskytl v proškrtané podobě.
70
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že směrnice 2004/38, vykládaná ve světle obecné zásady řádné správy a práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny, musí být vykládána v tom smyslu, že znamená, že vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet je povinen poskytnout žadateli, který je státním příslušníkem třetí země, nebo jeho zástupci, jeho spis, případně v proškrtané podobě, před tím, než přijme rozhodnutí o zachování jeho práva pobytu nebo o vydání pobytové karty na základě článku 14 této směrnice ve spojení s články 7 a 13 této směrnice, pokud písemnosti ve spise, z nichž příslušný vnitrostátní orgán vycházel při zamítnutí žádosti o pobytovou kartu a o jejichž poskytnutí tento státní příslušník požádal, obsahují informace týkající se zejména dob zaměstnání jeho bývalé manželky, která je občankou Unie, a tato manželka po výzvě ze strany tohoto státního příslušníka mu tyto informace odmítla sdělit.
K nákladům řízení
71
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Článek 7 odst. 3 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS
musí být vykládán v tom smyslu, že
že se v něm použitým výrazem „více než jeden rok“ rozumí jedna nepřetržitá doba zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti trvající více než jeden rok.
2)
Článek 7 odst. 3 písm. b) směrnice 2004/38
musí být vykládán v tom smyslu, že
skutečnost, že občan Unie, který pobývá na území jiného členského státu, než jehož je státním příslušníkem, pobírá podporu v nezaměstnanosti od tohoto členského státu, nemůže jako takovou orgán uvedeného členského státu příslušný k vydávání pobytových karet uznat jako dostatečný důkaz o tom, že je tato osoba „řádně zapsána“ jako nedobrovolná nezaměstnaná ve smyslu tohoto ustanovení.
3)
Směrnice 2004/38, vykládaná ve světle obecné zásady řádné správy a práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládána v tom smyslu, že
znamená, že vnitrostátní orgán příslušný k vydávání pobytových karet je povinen poskytnout žadateli, který je státním příslušníkem třetí země, nebo jeho zástupci, jeho spis, případně v proškrtané podobě, před tím, než přijme rozhodnutí o zachování jeho práva pobytu nebo o vydání pobytové karty na základě článku 14 této směrnice ve spojení s články 7 a 13 této směrnice, pokud písemnosti ve spise, z nichž příslušný vnitrostátní orgán vycházel při zamítnutí žádosti o pobytovou kartu a o jejichž poskytnutí tento státní příslušník požádal, obsahují informace týkající se zejména dob zaměstnání jeho bývalé manželky, která je občankou Unie, a tato manželka po výzvě ze strany tohoto státního příslušníka mu tyto informace odmítla sdělit.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.