62024CJ0257
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
10. července 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Migrující pracovníci – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Článek 3 – Rozsah věcné působnosti – Volný pohyb pracovníků – Článek 45 SFEU – Nařízení (ES) č. 492/2011 – Článek 7 – Rovné zacházení – Sociální výhody – Zdravotně postižené nezletilé dítě přeshraničního pracovníka – Integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti – Podmínka bydliště – Přiměřenost“
Ve věci C‑257/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Zemský soud spolkové země Severní Porýní – Vestfálsko pro spory v oblasti sociálního zabezpečení, Německo) ze dne 8. dubna 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 12. dubna 2024, v řízení
PE, zástupci: její rodiče,
proti
Städteregion Aachen,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: D. Gratsias, předseda senátu, E. Regan (zpravodaj) a J. Passer, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za německou vládu: J. Möller a R. Kanitz, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: B.-R. Killmann, jakož i F. van Schaik, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 284, s. 43) (dále jen „nařízení č. 883/2004“), článku 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie (Úř. věst. 2011, L 141, s. 1), jakož i článku 20 SFEU a čl. 21 odst. 1 SFEU.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi PE, nezletilým dítětem zastoupeným svými rodiči, a Städteregion Aachen (Městský region Cáchy, Německo) ve věci odmítnutí přiznat PE integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 883/2004
3
Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Věcná oblast působnosti“, který je součástí hlavy I nařízení č. 883/2004, nadepsané „Obecná ustanovení“, stanoví:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
a)
dávky v nemoci;
[…]
3.   Toto nařízení se také vztahuje na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, na které se vztahuje článek 70.
[…]
5.   Toto nařízení se nevztahuje:
a)
na sociální a léčebnou pomoc nebo
[…]“
4
Článek 70 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Obecné ustanovení“, který je součástí hlavy III nařízení č. 883/2004, nadepsané „Zvláštní ustanovení o různých kategoriích dávek“, a kapitoly 9, nadepsané „Zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky“, v odst. 2 písm. c) stanoví:
„Pro účely této kapitoly se ‚zvláštními nepříspěvkovými peněžitými dávkami‘ rozumí dávky, které:
[…]
c)
jsou uvedeny v příloze X.“
5
Příloha X uvedeného nařízení pod nadpisem „Německo“ stanoví:
„a)
Základní příjem na úrovni životního minima pro starší osoby a pro osoby se sníženou schopností výdělku podle knihy XII kapitoly 4 zákona o sociálním zabezpečení
b)
Dávky na zajištění živobytí podle základního ustanovení pro uchazeče o zaměstnání, pokud nejsou s ohledem na tyto dávky splněny požadavky opravňující k dočasnému příplatku po obdržení dávek v nezaměstnanosti (čl. 24 odst. 1 knihy II zákona o sociálním zabezpečení).“
Nařízení č. 492/2011
6
Článek 7 odst. 1 a 2 nařízení č. 492/2011 stanoví:
„1.   S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu zacházeno z důvodu jeho státní příslušnosti jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti odměňování, skončení pracovního poměru a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.
2.   Požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.“
Německé právo
7
Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (zákoník sociálního zabezpečení, devátá kniha), nadepsaný „Úprava a účast zdravotně postižených osob“, ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „SGB IX“), stanoví podmínky, na které je vázáno poskytnutí integrační podpory formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti.
8
Ustanovení § 101 odst. 1 SGB IX stanoví:
„Německým státním příslušníkům, kteří mají obvyklý pobyt v zahraničí, se dávky integrační podpory neposkytují. Od této zásady se lze v jednotlivých případech odchýlit pouze, pokud je to nevyhnutelné z důvodu mimořádné nouzové situace a pokud je zároveň prokázáno, že návrat na německé území není možný z následujících důvodů:
1.   péče o dítě, které musí z právních důvodů zůstat v zahraničí, a jeho výchova;
2.   dlouhodobá ústavní péče v příslušném zařízení či odkázanost na péči jiné osoby nebo
3.   zásah veřejné moci.“
9
Ustanovení § 104 odst. 1 SGB IX stanoví:
„Dávky integrační podpory se stanoví na základě zvláštností daného případu, zejména podle povahy potřeby, osobních poměrů, sociálního prostředí a vlastních sil a prostředků […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
10
Žalobkyně v původním řízení, německá a irská státní příslušnice narozená v Německu v roce 2009, žije se svými rodiči v Belgii v blízkosti německých hranic. Její matka, německá státní příslušnice, je na plný úvazek zaměstnána jako lékařka v Cáchách (Německo). Její otec, irský státní příslušník, byl úředníkem Evropské unie a pracoval v Maastrichtu (Nizozemsko).
11
Žalobkyně v původním řízení trpí mentálním postižením, které vyžaduje zvláštní péči. Navštěvovala speciální školu v Eupenu (Belgie) a od školního roku 2017/2018 navštěvuje inkluzivní školní zařízení v Cáchách. Na její žádost jí městský region Cáchy přiznal v souladu s ustanoveními SGB IX integrační podporu formou služeb školní asistence pro postižené děti pro školní roky 2017/2018 až 2020/2021 tím, že převzal náklady na školní asistenci původně v rozsahu 15 hodin týdně a následně v rozsahu 35 hodin týdně.
12
Rozhodnutím ze dne 9. června 2021 městský region Cáchy zamítl žádost o poskytnutí integrační podpory na školní rok 2021/2022 s odůvodněním, že žalobkyně v původním řízení z důvodu svého obvyklého pobytu v Belgii nesplňuje podmínku bydliště v tuzemsku, která vyplývá z § 101 odst. 1 SGB IX. Rozhodnutím ze dne 20. srpna 2021 uvedený orgán z téhož důvodu zamítl odvolání podané žalobkyní v původním řízení proti původním zamítavému rozhodnutí.
13
Rozsudkem ze dne 25. ledna 2022 zamítl Sozialgericht Aachen (Soud pro spory v oblasti sociálního zabezpečení v Cáchách, Německo), rovněž z uvedeného důvodu, žalobu proti uvedeným rozhodnutím podanou žalobkyní v původním řízení, zastoupenou jejími rodiči. Uvedený soud měl za to, že nárok na integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX nemůže být založen ani na unijním právu, jelikož nespadá pod pojem „dávky v nemoci“ ve smyslu v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004, a že odst. 5 písm. a) daného článku 3 výslovně stanoví, že se uvedené nařízení nevztahuje na „sociální a léčebnou pomoc“.
14
Žalobkyně v původním řízení, zastoupená svými rodiči, podala k Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Zemský soud spolkové země Severní Porýní – Vestfálsko pro spory v oblasti sociálního zabezpečení, Německo), který je předkládajícím soudem, odvolání, kterým usiluje o změnu uvedeného rozsudku a uložení povinnosti Městskému regionu Cáchy, aby změnil rozhodnutí ze dne 9. června 2021, které bylo potvrzeno rozhodnutím ze dne 20. srpna 2021, a nahradil jí náklady ve výši 12782,32 eura vynaložené na služby školní asistence za období od 1. srpna 2021 do 30. listopadu 2021, přičemž Německojazyčné společenství Belgie jako projev dobré vůle uhradilo náklady na školní asistenci za období od 1. prosince 2021 do 30. června 2022.
15
Předkládající soud konstatuje, že z hlediska vnitrostátního práva musí být žaloba, která mu byla předložena, zamítnuta. Klade si však otázku, zda je vnitrostátní právo v tomto ohledu slučitelné s unijním právem.
16
Zaprvé si uvedený soud klade otázku, zda projednávaná věc spadá do působnosti nařízení č. 883/2004. Integrační podpora dotčená ve věci v původním řízení jakožto dávka na vzdělávání formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle všeho nepředstavuje dávku sociálního zabezpečení spadající do věcné působnosti uvedeného nařízení, jelikož nepodléhá objektivním požadavkům, jako je zejména stupeň zdravotního postižení, a je poskytována v závislosti na osobních potřebách dotyčné osoby na základě individuálního posouzení těchto potřeb příslušným vnitrostátním orgánem.
17
Kromě toho je sporné, zda lze integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX kvalifikovat jako „dávku v nemoci“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004, jelikož pojem „nemoc“ v jeho obvyklém smyslu znamená dočasné zhoršení zdravotního stavu, zatímco cílem této integrační podpory je umožnit jejím příjemcům absolvovat vzdělávání odpovídající jejich schopnostem a výkonnosti, jakož i podporovat jejich účast na životě společnosti.
18
Integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX tedy podle všeho spadá spíše pod pojem „sociální pomoc“, který je podle čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004 výslovně vyloučen z věcné působnosti uvedeného nařízení. Tato integrační podpora totiž nesouvisí s některým z rizik uvedených v čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení. Doby výdělečné činnosti, přispívání nebo pojištění nehrají žádnou roli při vzniku nároku na uvedenou podporu, jelikož je poskytována případ od případu a podpůrně. Uvedená integrační podpora není ani zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávkou ve smyslu článku 70 téhož nařízení, neboť není uvedena v příloze X uvedeného nařízení.
19
Zadruhé má předkládající soud za to, že je nezbytné objasnit otázku, zda je vyloučení občana Unie z integrační podpory formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX slučitelné s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, podle kterého každý pracovník, který je státním příslušníkem členského státu, na území jiných členských států požívá stejných sociálních výhod jako tuzemští pracovníci. Vzhledem k tomu, že matka žalobkyně v původním řízení využila svého práva na volný pohyb, je oprávněna dovolávat se uvedeného ustanovení vůči členskému státu, jehož je státním příslušníkem. Soudní dvůr se však dosud nevyjádřil k otázce, zda integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené dítě příhraničního pracovníka představuje „sociální výhodu“ ve smyslu uvedeného ustanovení. Široký výklad pojmu „sociální výhoda“ by mohl svědčit ve prospěch jeho zahrnutí do uvedeného ustanovení. Podmínka bydliště, na kterou je vázáno přiznání integrační podpory formou školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX, by tedy mohla představovat nepřímou diskriminaci, jelikož se může ze své podstaty dotýkat příhraničních pracovníků více než tuzemských pracovníků.
20
Pokud jde o odůvodnění takového omezení, uvedený soud poznamenává, že ohrožení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může představovat legitimní cíl obecného zájmu, který může odůvodnit vyloučení nerezidentů z nároku na dávky. V tomto ohledu existence výjimek v SGB IX z tohoto vyloučení v případě zvláštních obtíží spojených především s pravděpodobným poskytováním dávek v členském státě bydliště umožňuje vyloučit jakoukoli neodůvodněnou diskriminaci. Dále lze tvrdit, že zásada zákazu diskriminace, která je obecně zakotvena v článku 18 SFEU, byla konkretizována v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 883/2004, pokud jde o dávky sociální pomoci, což odůvodňuje, že dotčenou integrační podporu nelze poskytnout osobám, které nemají bydliště v tuzemsku. Uvedené by tedy potvrdilo zásadu teritoriality založenou na mezinárodním právu veřejném, podle které mohou být asistenční služby financované z daní poskytovány pouze osobám s bydlištěm v tuzemsku.
21
Není však jisté, zda je vyloučení nerezidentů z nároku na integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX skutečně nezbytné pro rozumné využívání daňových zdrojů. Zejména není jasné, v jakém rozsahu by Spolková republika Německo skutečně ušetřila na výdajích díky tomuto vyloučení zavedenému v důsledku zpřísnění právní úpravy dne 1. ledna 2004. Kromě toho by z důvodu uvedeného vyloučení byli němečtí občané nerezidenti potenciálně nuceni vrátit se do Německa, což by vedlo ke zvýšení nákladů pro tento členský stát. V rozsahu, v němž se vnitrostátní zákonodárce tímto zpřísněním snažil omezit zneužívání této integrační podpory, se tento cíl zdá být rovněž pochybný, zejména s ohledem na zásadu proporcionality. Nebezpečí zneužití totiž nevzniká, pokud jde o věcné dávky poskytované na německém území. Neexistují ani skutečnosti naznačující, že by se žalobkyně v původním řízení dopustila zneužití práva umělým vytvořením podmínek pro získání sociálních výhod uvedených v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011. Konečně vzhledem k tomu, že cílem vyloučení nerezidentů je zbavit příslušné vnitrostátní orgány složitého zkoumání podmínek pro přiznání německým občanům-nerezidentům, je jeho nezbytnost sporná, neboť uvedené dávky jsou poskytovány na německém území.
22
Zatřetí si předkládající soud klade otázku, zda vyloučení nerezidentů z integrační podpory formou školní asistence pro zdravotně postižené děti představuje objektivně odůvodněné omezení práva, které občanům Unie přiznává článek 20 SFEU a čl. 21 odst. 1 SFEU. Žalobkyně v původním řízení je totiž znevýhodněna pouze z toho důvodu, že se rozhodla využít svobody pohybu a zařídila si obvyklé bydliště v Belgii.
23
Za těchto podmínek se Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Zemský soud spolkové země Severní Porýní – Vestfálsko pro spory v oblasti sociálního zabezpečení, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 3 [nařízení č. 883/2004] vykládán v tom smyslu, že integrační podpora poskytovaná podle [SGB IX] formou služeb školní asistence představuje dávku ve smyslu tohoto článku 3 a spadá tedy do věcné působnosti tohoto nařízení?
V případě záporné odpovědi na první otázku:
2)
Musí být čl. 7 odst. 2 [nařízení č. 492/2011] vykládán v tom smyslu, že brání ustanovení vnitrostátního práva, které podmiňuje poskytnutí dávek integrační podpory podle SGB IX formou služeb školní asistence obvyklým pobytem v tuzemsku?
3)
Jedná se o neodůvodněné omezení práva občanů Unie zakotveného v článku 20 [SFEU] a čl. 21 odst. 1 [SFEU], pokud je poskytnutí integrační podpory podle SGB IX formou služeb školní asistence odepřeno občanům Unie, kteří mají bydliště, respektive obvyklý pobyt v jiném členském státě (nacházejícím se v blízkosti jeho hranic), avšak věcná dávka je poskytována ve státě pobytu?“
K předběžným otázkám
K první otázce
24
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že dávka, jako je integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX, spadá do věcné působnosti uvedeného nařízení.
25
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba zaprvé ověřit, zda taková integrační podpora představuje dávku „sociálního zabezpečení“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení.
26
Podle ustálené judikatury platí, že rozdíl mezi dávkami, které spadají do působnosti nařízení č. 883/2004, a dávkami, které jsou z ní vyloučeny, spočívá především v základních znacích každé dávky, zejména v jejím účelu a podmínkách jejího poskytování, a neodvíjí se od skutečnosti, zda tuto dávku kvalifikují jako dávku sociálního zabezpečení vnitrostátní právní předpisy (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 32 a citovaná judikatura).
27
Dávka tedy může být považována za dávku sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004, pokud je jednak příjemcům přiznávána bez individuálního a diskrečního posuzování osobních potřeb příjemců na základě zákonem stanovené situace a jednak se vztahuje k jednomu z rizik výslovně uvedených v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004. Tyto dvě podmínky jsou kumulativní (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 33 a citovaná judikatura).
28
Pokud jde o první podmínku uvedenou v předchozím bodě, je třeba připomenout, že ta je splněna, pokud se dávka poskytuje podle objektivních kritérií, která – jsou-li splněna – zakládají nárok na dávku, aniž příslušný vnitrostátní orgán může zohlednit další osobní okolnosti (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 34 a citovaná judikatura).
29
V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX není podmíněna splněním objektivních podmínek, jako je zejména konkrétní míra nebo stupeň nemohoucnosti nebo postižení, ale je poskytována příslušným vnitrostátním orgánem v souladu s § 104 odst. 1 SGB IX v závislosti na osobních potřeb dotčené osoby na základě individuálního a diskrečního posouzení její situace uvedeným orgánem.
30
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX nesplňuje první ze dvou kumulativních podmínek uvedených v bodě 27 tohoto rozsudku, takže tato podpora nepředstavuje dávku „sociálního zabezpečení“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004.
31
Je však třeba připomenout, že čl. 3 odst. 3 uvedeného nařízení rozšiřuje použití tohoto nařízení na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky uvedené v článku 70 tohoto nařízení. Za těchto podmínek je třeba zadruhé ověřit, zda integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX představuje takovou dávku.
32
V tomto ohledu stačí uvést, že ze samotného znění čl. 70 odst. 2 písm. c) nařízení č. 883/2004 vyplývá, že zvláštními nepříspěvkovými peněžitými dávkami se rozumí pouze ty dávky, které jsou uvedeny v příloze X uvedeného nařízení. Integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX přitom není v příloze uvedena. Nepředstavuje tedy takovou dávku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. března 2020, Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace-MoselleC‑769/18, EU:C:2020:203, bod 35).
33
Na první otázku je proto třeba odpovědět tak, že článek 3 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že taková dávka, jako je integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle SGB IX, nespadá do věcné působnosti uvedeného nařízení, jelikož přiznání této dávky není podmíněno splněním objektivních podmínek, ale spočívá na individuálním posouzení potřeb dotčené osoby příslušným vnitrostátním orgánem.
K druhé otázce
34
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podřizuje přiznání integrační podpory formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené dítě přeshraničního pracovníka, občana Unie, podmínce, aby uvedené dítě pobývalo v tuzemsku.
35
Za účelem odpovědi na tuto otázku je nutno zaprvé připomenout, že každý státní příslušník Unie, nezávisle na svém místě bydliště a státní příslušnosti, který využil práva na volný pohyb pracovníků a vykonával výdělečnou činnost v jiném členském státě než státě svého bydliště, spadá do působnosti článku 45 SFEU, což je ustanovení, jehož má být nařízení č. 492/2011 podrobnou úpravou (rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, bod 21, jakož i citovaná judikatura).
36
Toto nařízení se tedy vztahuje bez rozdílu na migrující pracovníky s bydlištěm v hostitelském členském státě i na příhraniční pracovníky, kteří vykonávají svou závislou činnost v posledně uvedeném členském státě a mají přitom bydliště v jiném členském státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. června 2023, Thermalhotel Fontana, C‑411/22, EU:C:2023:490, bod 34 a citovaná judikatura).
37
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že matka žalobkyně v původním řízení je německou státní příslušnicí, která pracuje v Německu, ale má bydliště v Belgii.
38
Takový příhraniční pracovník, který využil svobody pohybu, je tedy oprávněn dovolávat se vůči členskému státu, jehož je státním příslušníkem, nařízení č. 492/2011, a zejména jeho čl. 7 odst. 2, který zakotvuje zásadu rovného zacházení s pracovníky, pokud jde o nárok na „sociální výhody“ ve smyslu tohoto ustanovení. Rodinní příslušníci takového příhraničního pracovníka jsou nepřímými adresáty tohoto rovného zacházení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, body 25 a 26, jakož i citovaná judikatura).
39
Zadruhé, pokud jde o pojem „sociální výhody“ ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury tento pojem zahrnuje všechny výhody, které jsou či nejsou spojeny s pracovní smlouvou, obecně přiznávané tuzemským pracovníkům pouze z důvodu jejich bydliště na území daného státu, přičemž se jeví, že jejich rozšíření na pracovníky, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států, může usnadnit jejich mobilitu. Odkaz na sociální výhody uvedený v tomto ustanovení nelze vykládat restriktivně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 51 a citovaná judikatura).
40
Sociální dávky poskytované vyživovanému dítěti migrujícího pracovníka, který musí přispívat na péči o něj, tedy představují sociální výhody (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 20. června 1985, Deak_94/84, EU:C:1985:264, bod 24; ze dne 18. června 1987, Lebon_316/85, EU:C:1987:302, bod 13, a ze dne 20. června 2013, Giersch a další, C‑20/12, EU:C:2013:411, bod 39 a citovaná judikatura).
41
Z toho vyplývá, že taková integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti, jako je podpora podle SGB IX, představuje sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011.
42
Zatřetí je nutno připomenout, že uvedené ustanovení je ve specifické oblasti poskytování sociálních výhod zvláštním vyjádřením zásady rovného zacházení zakotvené v článku 45 SFEU a musí být vykládáno stejně jako posledně uvedené ustanovení (rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, bod 29, jakož i citovaná judikatura).
43
Tato zásada rovného zacházení zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale také všechny skryté formy diskriminace, které při použití jiných rozlišovacích kritérií vedou fakticky ke stejnému výsledku (rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, bod 30 a citovaná judikatura).
44
Podmínka bydliště, jako je podmínka dotčená ve věci v původním řízení, na kterou právní úprava dotčeného členského státu váže přiznání integrační podpory formou služeb školní asistence pro postižené děti, může v podstatě znevýhodnit příhraniční pracovníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, takže představuje nepřímou diskriminaci spadající pod čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, body 31 a 32, jakož i citovaná judikatura).
45
Z tohoto důvodu vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která znevýhodňuje některé pracovníky pouze z toho důvodu, že mají obvyklý pobyt v jiném členském státě, představuje omezení volného pohybu pracovníků ve smyslu článku 45 SFEU v tom, že i když je použitelná bez rozdílu, může zejména bránit státnímu příslušníkovi členského státu v tom, aby opustil stát svého původu za účelem výkonu svého práva na volný pohyb, nebo jej od toho odrazovat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, bod 36 a citovaná judikatura).
46
Podle judikatury Soudního dvora lze takové omezení volného pohybu pracovníků připustit pouze za podmínky, že je objektivně odůvodněno. K tomu, aby bylo odůvodněno, musí být způsobilé zaručit uskutečnění legitimního cíle a nesmí překračovat meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince 2012, Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, bod 48, a ze dne 2. dubna 2020, PF a další, C‑830/18, EU:C:2020:275, bod 39 a citovaná judikatura).
47
V projednávané věci německá vláda tvrdí, že podmínka bydliště dotčená ve věci v původním řízení je odůvodněna cílem spočívajícím jednak v zajištění skutečné vazby mezi žadatelem o integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti a členským státem, který tuto podporu poskytuje, a jednak finanční rovnováhou vnitrostátního systému sociálního zabezpečení.
48
V tomto ohledu je třeba připomenout, že cíle sledované vnitrostátní právní úpravou, kterými jsou založit skutečnou vazbu mezi žadatelem o sociální dávku a příslušným členským státem, jakož i zachovat finanční rovnováhu vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, v zásadě představují legitimní cíle, které mohou odůvodnit omezení volného pohybu pracovníků [v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 25. července 2018, A (Osobní asistence pro zdravotně postiženou osobu), C‑679/16, EU:C:2018:601, bod 69 a citovaná judikatura].
49
Podmínka bydliště, která je předmětem věci v původním řízení, však jde nad rámec toho, co je pro dosažení uvedených cílů nezbytné. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž platí, že pokud příhraniční pracovníci finančně přispívají na sociální politiky hostitelského členského státu prostřednictvím daňových a sociálních příspěvků, které v tomto státě platí v rámci závislé činnosti, kterou v něm vykonávají, musí mít možnost požívat zejména sociálních výhod za stejných podmínek jako pracovníci, kteří jsou rezidenty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. května 2024, Hocinx, C‑27/23, EU:C:2024:404, bod 31 a citovaná judikatura).
50
V tomto směru existuje skutečná a dostatečná vazba mezi žadatelem o integrační podporu formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti a příslušným členským státem, která tomuto státu umožňuje ujistit se o tom, že se hospodářská zátěž spojená s vyplácením této dávky nestane nepřiměřenou [obdobně viz rozsudek ze dne 25. července 2018, A (Osobní asistence pro zdravotně postiženou osobu), C‑679/16, EU:C:2018:601, bod 71 a citovaná judikatura].
51
Kromě toho pokud německá vláda zdůrazňuje nutnost zohlednit sociální prostředí zdravotně postižené osoby, aby bylo zajištěno, že tato integrační pomoc odpovídá právě jejím specifickým individuálním potřebám, a tudíž aby bylo možno kontrolovat její účinnost, jakož i její účinky, stačí uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že uvedená podpora je věcnou dávkou poskytovanou na německém území v rámci školní docházky zdravotně postiženého dítěte, takže německé orgány jsou zcela schopny provést všechny kontroly nezbytné za účelem takové individualizace, i když toto dítě a jeho rodiče mají bydliště v jiném členském státě. V každém případě uvedená vláda nevysvětluje, v čem je bydliště na vnitrostátním území nezbytné k individualizaci takové věcné dávky.
52
Na druhou otázku je proto třeba odpovědět tak, že čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která váže přiznání integrační podpory formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené dítě přeshraničního pracovníka, občana Unie, na podmínku pobytu uvedeného dítěte v tuzemsku, neboť taková podmínka překračuje meze toho, co nezbytné pro dosažení cílů sledovaných uvedeným nařízením.
K třetí otázce
53
S ohledem na odpověď na druhou otázku není třeba na třetí otázku odpovídat.
K nákladům řízení
54
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009
musí být vykládán v tom smyslu, že
taková dávka, jako je integrační podpora formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené děti podle Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (zákoník sociálního zabezpečení, devátá kniha), nespadá do věcné působnosti nařízení č. 883/2004 ve znění nařízení č. 988/2009, jelikož přiznání této dávky není podmíněno splněním objektivních podmínek, ale spočívá na individuálním posouzení potřeb dotčené osoby příslušným vnitrostátním orgánem.
2)
Článek 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která váže přiznání integrační podpory formou služeb školní asistence pro zdravotně postižené dítě přeshraničního pracovníka, občana Unie, na podmínku pobytu uvedeného dítěte v tuzemsku, neboť taková podmínka překračuje meze toho, co nezbytné pro dosažení cílů sledovaných uvedeným nařízením.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.