62021CC0524
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 29. září 2022 (
1
)
Spojené věci C‑524/21 a C‑525/21
IG
proti
Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C‑524/21)
a
Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti
proti
IM (C‑525/21)
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 2008/94/ES – Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele – Převzetí mzdových pohledávek zaměstnanců záručními institucemi – Omezení povinnosti záručních institucí uhradit pohledávky – Vrácení v případě překročení lhůty tří měsíců před zahájením nebo tří měsíců po zahájení insolvenčního řízení“
I. Úvod
1.
Tyto žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
2
).
2.
Tyto žádosti byly podány v rámci sporů v prvním případě mezi IG a Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Župní úřad práce Ilfov, Rumunsko, dále jen „AJOFM Ilfov“) (věc C‑524/21) a ve druhém případě mezi Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă Bucureşti (Městský úřad práce Bukurešť, Rumunsko, dále jen „AMOFM Bukurešť“) a IM (věc C‑525/21) ohledně vrácení částek vyplacených záruční institucí pro úhradu mezd z titulu neuhrazených mzdových pohledávek z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele. Vyvstává totiž otázka, zda a jakým způsobem lze tyto částky vymáhat od zaměstnance zpět, pokud nebyly vyplaceny za referenční období stanovené ve směrnici 2008/94 nebo pokud byla žádost o jejich výplatu podána mimo zákonnou promlčecí lhůtu stanovenou vnitrostátním právem.
3.
V tomto stanovisku, které je v souladu s žádostí Soudního dvora soustředěno na třetí a pátou předběžnou otázku, vysvětlím, proč musí být směrnice 2008/94 a zásada rovnocennosti, efektivity a ochrany legitimního očekávání vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě a soudní praxi, které umožňují, aniž by stanovily přechodná ustanovení, vymáhání částek neoprávněně vyplacených za období přesahující zákonný rámec nebo o něž bylo požádáno mimo promlčecí lhůtu, pokud dotyční bývalí zaměstnanci již nemohou žádat o vyplacení částek z titulu neuhrazených mezd od záruční instituce.
4.
V případech, kdy by k datu vymáhání nebo rozhodnutí soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, mohli zaměstnanci ještě uplatnit svá práva podle směrnice 2008/94, musí předkládající soud ověřit, že ustanovení, jimiž se provádí tato směrnice a jež upravují vymáhání prvních vyplacených částek, jsou v souladu zaprvé se zásadou rovnocennosti, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla nebyla méně příznivá než pravidla týkající se zacházení se srovnatelnými situacemi čistě vnitrostátní povahy, a zadruhé se zásadou efektivity, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla v praxi neznemožňovala nebo nadměrně neztěžovala výkon práv přiznaných unijním právem.
II. Právní rámec
A.
Směrnice 2008/94
5.
V bodech 2, 3 a 7 odůvodnění směrnice 2008/94 se uvádí:
„(2)
Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků, přijatá dne 9. prosince 1989, stanoví v bodě 7, že dotvoření vnitřního trhu musí vést ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v [Evropské unii] a že toto zlepšení musí být tam, kde je to nezbytné, spojeno s rozvojem určitých hledisek právní úpravy zaměstnanosti, jako jsou postupy pro hromadné propouštění a postupy v případě úpadku.
(3)
Je nezbytné přijmout předpisy na ochranu zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele a pro zaručení jejich minimální ochrany, především pro zaručení úhrady jejich nesplacených pohledávek, s ohledem na nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje v [Unii]. Za tím účelem by členské státy měly zřídit instituce zajišťující úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců.
[…]
(7)
Členské státy mohou stanovit omezení odpovědnosti záručních institucí, které však musí být slučitelné se sociálním cílem této směrnice, a mohou vzít v úvahu rozdílné výše pohledávek.“
6.
Kapitola I této směrnice, nadepsaná „Oblast působnosti a definice“, obsahuje články 1 a 2.
7.
Článek 1 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vznikající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1.“
8.
Článek 2 odst. 1 směrnice 2008/94 stanoví:
„Pro účely této směrnice je zaměstnavatel považován za platebně neschopného, pokud bylo na základě platební neschopnosti zaměstnavatele požádáno o zahájení kolektivního řízení podle příslušných právních a správních předpisů členského státu, jehož součástí je částečné nebo úplné zabavení aktiv zaměstnavatele a jmenování likvidátora nebo osoby s podobnou funkcí, pokud orgán, který je příslušný na základě zmíněných právních a správních předpisů,
a)
buď rozhodl o zahájení řízení;
b)
nebo konstatoval konečné zavření podniku nebo provozovny zaměstnavatele a nedostatek volných aktiv opravňujících k zahájení řízení.“
9.
Kapitola II směrnice 2008/94, nadepsaná „Ustanovení o záručních institucích“, obsahuje články 3 až 5.
10.
Článek 3 této směrnice stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem určeným členským státem nebo případně po něm.“
11.
Článek 4 uvedené směrnice zní:
„1.   Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky.
2.   Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru přede dnem uvedeným v čl. 3 druhém pododstavci nebo po něm.
Členské státy mohou zahrnout toto tříměsíční minimální období do referenčního období v délce nejméně šesti měsíců.
Členské státy, které stanoví referenční období v délce nejméně osmnáct měsíců, mohou omezit lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, na osm týdnů. V tom případě se pro výpočet minimálního období použijí období nejpříznivější pro zaměstnance.
3.   Členské státy mohou stanovit horní mez pro úhrady prováděné záruční institucí. Tato horní mez však nesmí být nižší než úroveň, která je sociálně slučitelná se sociálním cílem této směrnice.
Pokud členské státy využijí této možnosti, uvědomí [Evropskou k]omisi o metodách stanovení horní meze.“
12.
Článek 12 písm. a) téže směrnice stanoví:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států
a)
přijmout nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání.“
B.
Rumunské právo
13.
Článek 2 Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (zákon č. 200/2006 o zřízení a používání Záručního fondu pro výplatu mzdových pohledávek) (
3
) ze dne 22. května 2006 stanoví:
„Fondul de garantare [pentru plata creanțelor salariale (Záruční fond pro výplatu mzdových pohledávek, Rumunsko, dále jen ‚Záruční fond‘)] zajišťuje úhradu mzdových pohledávek vyplývajících z individuálních pracovních smluv a kolektivních pracovních smluv uzavřených zaměstnanci se zaměstnavateli, ve vztahu k nimž byla vydána pravomocná soudní rozhodnutí o zahájení insolvenčního řízení a ve vztahu k nimž bylo nařízeno úplné nebo částečné odnětí práva obchodního řízení […]“
14.
Článek 13 odst. 1 písm. a) tohoto zákona stanoví:
„V mezích a za podmínek stanovených v této kapitole jsou z prostředků Záručního fondu hrazeny následující kategorie mzdových pohledávek:
a)
neuhrazené mzdy.“
15.
Podle čl. 14 odst. 1 uvedeného zákona platí:
„Celkový součet mzdových pohledávek hrazených Záručním fondem nepřesáhne částku odpovídající třem celostátním průměrným hrubým mzdám na jednoho zaměstnance.“
16.
Článek 15 odst. 1 a 2 téhož zákona stanoví:
„1)   Mzdové pohledávky uvedené v čl. 13 odst. 1 písm. a), c), d) a e) se hradí po dobu 3 kalendářních měsíců.
2)   Obdobím uvedeným v odstavci 1 se rozumí období předcházející dni uplatnění nároku a předcházející nebo následující po dni zahájení insolvenčního řízení.“
17.
Článek 5 odst. 1 Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (metodické pokyny pro uplatňování [zákona č. 200/2006]) (
4
) ze dne 21. prosince 2006 stanoví:
„Mzdové nároky uvedené v čl. 13 odst. 1 písm. a), c), d) a e) zákona [č. 200/2006] se vztahují na období tří kalendářních měsíců uvedené v čl. 15 odst. 1 [tohoto] zákona předcházející měsíci, v němž byl uplatněn nárok na výplatu pohledávek.“
18.
Článek 7 metodických pokynů stanoví:
„1)   V případě, že pohledávky zaměstnanců zaměstnavatele v platební neschopnosti vznikly před měsícem, ve kterém bylo zahájeno insolvenční řízení, je obdobím stanoveným v čl. 15 odst. 1 zákona [č. 200/2006] období tří měsíců předcházející dni zahájení řízení.
2)   V případě, že pohledávky zaměstnanců zaměstnavatele v platební neschopnosti vznikly po měsíci, v němž bylo zahájeno insolvenční řízení, následuje období uvedené v čl. 15 odst. 1 [tohoto] zákona po dni zahájení řízení.“
19.
Článek 47 odst. 1 Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (zákon č. 76/2002 o systému pojištění pro případ nezaměstnanosti a podpoře zaměstnanosti) (
5
) ze dne 16. ledna 2002 stanoví:
„Částky neoprávněně vyplacené z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti a jiné platby z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti, než jsou platby vyplývající z příspěvku na pojištění zaměstnanců, se vymáhají na základě rozhodnutí přijatých úřady práce […], která představují vykonatelný exekuční titul.“
20.
Článek 731 Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (zákon č. 500/2002 o veřejných financích) (
6
) ze dne 11. července 2002 stanoví:
„V rámci vymáhání částek představujících náhradu škody či neoprávněné platby z veřejných prostředků určených příslušnými kontrolními orgány jsou účtovány rovněž úroky a penále za opožděné platby nebo sankce z důvodu prodlení, jež se vztahují k rozpočtovým příjmům, vypočtené za období od vzniku škody, případně data výplaty, do zaplacení příslušných částek.“
III. Spory v původním řízení a předběžné otázky
A.
Věc C‑524/21
21.
Rozhodnutím ze dne 13. března 2017 AJOFM Ilfov vyhověl návrhu soudem ustanoveného insolvenčního správce ze dne 8. února 2017 na určení a vyplacení mzdových pohledávek převzatých Záručním fondem, které vznikly IG za měsíce květen až červenec 2013 v důsledku úpadku jejího zaměstnavatele. Výše těchto mzdových pohledávek byla stanovena na 1308 rumunských lei (RON) (přibližně 287 eur) (
7
).
22.
Na základě výkladu čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006, který podal Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační soud, Rumunsko) v rozsudku ze dne 5. března 2018, č. 16/2018 (
8
), Curtea de Conturi (Účetní dvůr, Rumunsko) rozhodnutím ze dne 6. srpna 2019 uložil Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Státní úřad práce, Rumunsko), aby uplatnil opatření směřující k určení rozsahu škody a k vymáhání plateb uhrazených Záručním fondem z titulu nedoplatků na mzdách některých zaměstnavatelů v platební neschopnosti za období, která přesahovala zákonný rámec.
23.
Na základě tohoto rozhodnutí nařídil výkonný ředitel AJOFM Ilfov dne 31. prosince 2019 vymáhání částky odpovídající mzdovým pohledávkám, jež byly vyplaceny IG, spolu s úroky a penále za opožděné platby. V odůvodnění tohoto rozhodnutí uvedl, že žádost o vyplacení těchto pohledávek Záručním fondem byla podána dne 8. února 2017, avšak insolvenční řízení proti bývalému zaměstnavateli IG, které je podle něj rozhodující pro určení referenčního období, ve kterém lze takovou žádost podat, bylo zahájeno dne 19. března 2010. Podle AJOFM Ilfov tak byla tato žádost o výplatu podána mimo zákonné lhůty, a je tudíž nepřípustná.
24.
IG podala proti rozhodnutí AJOFM Ilfov dne 17. března 2020 žalobu k Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti, Rumunsko). Ten žalobu IG rozsudkem ze dne 25. května 2020 zamítl jako neopodstatněnou.
25.
Tento závěr založil Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) na jedné straně na rozsudku Kasačního soudu ze dne 5. března 2018, který v zásadě rozhodl, že pro počítání tříměsíční lhůty, během níž může Záruční fond převzít a vyplatit mzdové pohledávky splatné zaměstnavatelem v úpadku, je rozhodující výhradně datum zahájení insolvenčního řízení. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci bylo toto řízení proti jejímu zaměstnavateli formálně zahájeno dne 19. března 2010, měla IG nárok na vyplacení mzdových pohledávek pouze za období od prosince 2009 do února 2010 a od dubna 2010 do června 2010.
26.
Kromě toho Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) vzhledem k tomu, že návrh předložený insolvenčním správcem se týkal mzdových pohledávek za květen až červenec 2013, a nespadal tudíž do referenčního období stanoveného rozsudkem Kasačního soudu ze dne 5. března 2018, konstatoval, že neexistuje právní základ pro převzetí těchto pohledávek za období, za něž byly požadovány.
27.
Na druhé straně tento soud v rámci zamítnutí žaloby IG odmítl také její argument, že úřad AJOFM Ilfov není příslušný k určení a vymáhání dotčených mzdových pohledávek. V tomto ohledu zmíněný soud konstatoval, že rumunský zákonodárce výslovně stanovil, že částky neoprávněně vyplacené z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti, obdobně jako mzdové pohledávky vyplacené IG, musí být vymáhány od příjemců, kterými jsou, pokud jde o Záruční fond, zaměstnanci, a nikoli zaměstnavatelé, kteří jsou v podstatě plátci.
28.
IG podala proti rozsudku Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti, Rumunsko) odvolání ke Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko). Na podporu svého odvolání IG zaprvé uvádí, že posouzení soudu prvního stupně vychází z nesprávného uplatnění relevantních ustanovení ze strany Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační soud) ve vztahu k ní, jelikož toto posouzení zpochybňuje mzdové pohledávky, jež žalobkyně oprávněně nabyla rozhodnutím AJOFM Ilfov ze dne 13. března 2017, přičemž tento správní akt již není možné zrušit, jelikož již vstoupil do oblasti občanskoprávního řízení.
29.
Zadruhé se IG domnívá, že ustanovení čl. 15 odst. 2 zákona č. 200/2006, jak jsou vyložena v rozsudku Kasačního soudu ze dne 5. března 2018, již nelze považovat za právní základ pro rozhodnutí AJOFM Ilfov ze dne 13. března 2017, jelikož tato ustanovení byla nálezem Curtea Constituțională (Ústavní soud, Rumunsko) prohlášena za protiústavní (
9
).
30.
Zatřetí IG zdůrazňuje skutečnost, že Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) pochybil, když odmítl argument vycházející z námitky nepříslušnosti AJOFM Ilfov, jelikož podle ní zaměnil osobu, na níž se vztahují ustanovení zákona č. 200/2006. V tomto ohledu IG tvrdí, že zaměstnanec není osobou, na níž se tento zákon vztahuje, jelikož mzdové pohledávky mu vznikají jako protiplnění za vykonanou práci, zatímco plátcem příspěvku do Záručního fondu je zaměstnavatel.
B.
Věc C‑525/21
31.
Rozhodnutím ze dne 14. března 2018 AMOFM Bukurešť vyhověl návrhu soudem ustanoveného insolvenčního správce na určení a vyplacení mzdových pohledávek převzatých Záručním fondem, na které měl mít nárok IM za měsíce říjen až listopad 2017 v důsledku úpadku jeho zaměstnavatele. Výše těchto pohledávek byla stanovena na 3143 RON (přibližně 674 eur) (
10
).
32.
Na základě rozhodnutí Curtea de Conturi (Účetní dvůr) ze dne 6. srpna 2019 uvedeného v bodě 22 tohoto stanoviska výkonný ředitel AMOFM Bukurešť rozhodnutím ze dne 2. prosince 2019, ve znění doplnění ze dne 6. prosince 2019 (dále jen „rozhodnutí ze dne 6. prosince 2019“), zrušil rozhodnutí AMOFM Bukurešť ze dne 14. března 2018 s odůvodněním, že období, za které byly vyplaceny mzdové pohledávky, neodpovídá referenčnímu období určenému rozsudkem Kasačního soudu ze dne 5. března 2018.
33.
Kromě toho bylo v rozhodnutí ze dne 6. prosince 2019 konstatováno, že pro určení období, za které mohl Záruční fond převzít a vyplatit mzdové pohledávky IM, je rozhodné výhradně datum zahájení insolvenčního řízení proti jeho zaměstnavateli, tedy 22. ledna 2015, takže částka odpovídající těmto pohledávkám byla vyplacena neoprávněně. Výkonný ředitel AMOFM Bukurešť proto nařídil vymáhání dotčené částky.
34.
IM napadl rozhodnutí ze dne 6. prosince 2019 žalobou podanou dne 21. ledna 2020 k Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti), kterou se domáhal zproštění povinnosti vrátit dotčenou částku a odkladu výkonu tohoto aktu do doby, než bude vydáno rozhodnutí ve věci samé.
35.
Rozsudkem vydaným v občanskoprávním řízení ze dne 14. července 2020 zmíněný soud návrhu IM vyhověl a rozhodnutí ze dne 6. prosince 2019 zrušil. V tomto ohledu na jedné straně konstatoval, že ustanovení čl. 15 odst. 2 zákona č. 200/2006, ve smyslu jejich výkladu obsaženého v rozsudku Kasačního soudu ze dne 5. března 2018, nejsou v projednávané věci použitelná, jelikož byla Curtea Constituțională (Ústavní soud) prohlášena za protiústavní (
11
).
36.
Na druhé straně Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) použil judikaturu Evropského soudu pro lidská práva (
12
), podle které je výzva ke zpětnému vrácení neoprávněně vyplacených sociálních dávek v rozporu s ustanoveními článku 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (
13
). Zmíněný soud rozhodl zaprvé, že výplata dotčených sociálních dávek spadá pod pojmy „majetek“ a „legitimní očekávání“ ve smyslu této úmluvy, a zadruhé, že povinnost vrácení těchto sociálních dávek uložená IM správním orgánem představuje porušení zásady proporcionality.
37.
Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) dospěl k závěru, že jelikož se IM nijak nepodílel na přiznání mzdových pohledávek vyplacených Záručním fondem, nemůže nést odpovědnost za pochybení AMOFM Bukurešť, který měl posoudit návrh soudem ustanoveného insolvenčního správce v rámci svých pravomocí.
38.
Úřad AMOFM Bukurešť podal proti rozsudku Tribunalul Bucureşti (soud prvního stupně v Bukurešti) odvolání ke Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti). Tento úřad v podstatě tvrdí, že soud prvního stupně jednak nesprávně vyložil a jednak porušil rozsah působnosti rozsudku Kasačního soudu ze dne 5. března 2018 a několik ustanovení zákona č. 200/2006.
39.
Konkrétně AMOFM Bukurešť tvrdí, že IM neměl na částku, jež mu byla vyplacena z titulu mzdových pohledávek, nárok, jelikož jeho uplatněný individuální nárok nespadal do zákonného rámce tří měsíců před datem zahájení insolvenčního řízení proti zaměstnavateli nebo tří měsíců po tomto datu.
C.
Odůvodnění předkládajícího soudu a předběžné otázky
40.
S ohledem na výše uvedené úvahy má předkládající soud za to, že ačkoli úřady AJOFM Ilfov (věc C‑524/21) a AMOFM Bukurešť (věc C‑525/21) postupovaly podle zákona č. 200/2006, kterým byla provedena směrnice 2008/94, když vyplatily IG a IM mzdové pohledávky zaručené Záručním fondem, došlo rozhodnutím Curtea de Conturi (Účetního dvora) ze dne 6. srpna 2019 k následnému přehodnocení nároků na výplatu pohledávek již převzatých tímto fondem. Toto přehodnocení tudíž představuje nové posouzení individuálního nároku každého zaměstnance na vyplacení odškodnění za období, které přesahuje zákonný rámec, případně pro které byl nárok uplatněn po uplynutí promlčecí lhůty.
41.
Podle výkladu předkládajícího soudu taková správní praxe staví tyto zaměstnance do velmi nepříznivé situace, a to nejen tím, že narušuje určitost a jistotu právních vztahů v důsledku přehodnocení již vyplacených mzdových pohledávek, ale také tím, že ukládá vymáhání obdržených částek, a to případně s úroky a penále za opožděné platby, aniž by k tomu existoval jakýkoli právní základ.
42.
Zmíněný soud se dále domnívá, že tato správní praxe je v rozporu se sociálním cílem směrnice 2008/94, definovaným v bodech 3 a 7 jejího odůvodnění, a že výklad příslušných ustanovení této směrnice Soudním dvorem napomůže k řešení mnoha sporů, jež se týkají obdobného skutkového stavu a v nichž vnitrostátní soudy rozhodly rozdílně.
43.
Za těchto okolností se Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání ustanovení čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 [směrnice 2008/94], z hlediska autonomního pojmu ‚platební neschopnost‘, takové vnitrostátní právní úpravě provádějící [tuto] směrnici (čl. 15 odst. 1 a 2 [zákona č. 200/2006] ve spojení s článkem 7 [metodických pokynů]), jak ji vyložil Curte de Casație și Justiție [Nejvyšší kasační soud] – senát pro řešení právních otázek – za účelem vyřešení těchto právních otázek v rozhodnutí č. 16/2018, podle kterého je pro období tří měsíců, po které může Záruční fond převzít a vyplácet mzdové pohledávky za zaměstnavatele v platební neschopnosti, rozhodné výhradně datum zahájení insolvenčního řízení?
2)
Brání ustanovení čl. 3 [druhého pododstavce] a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94 článku 15 odst. 1 a 2 [zákona č. 200/2006], jak jej vyložil Curte de Casație și Justiție [Nejvyšší kasační soud] – senát pro řešení právních otázek – za účelem vyřešení těchto právních otázek v rozhodnutí č. 16/2018, podle kterého maximální doba tří měsíců, po kterou může Záruční fond převzít a vyplácet mzdové pohledávky za zaměstnavatele v platební neschopnosti, spadá do referenčního období tří měsíců bezprostředně předcházejících zahájení insolvenčního řízení a tří měsíců bezprostředně následujících po zahájení insolvenčního řízení?
3)
Je vnitrostátní správní praxe, podle které jsou na základě rozhodnutí Curtea de Conturi [Účetní dvůr] a při neexistenci zvláštní vnitrostátní právní úpravy, která by zaměstnance zavazovala k vrácení, od zaměstnance vymáhány částky údajně vyplacené za období, která nespadají do právního rámce, nebo které byly nárokovány po uplynutí zákonné promlčecí lhůty, v souladu se sociálním cílem směrnice 2008/94 a s čl. 12 písm. a) této směrnice?
4)
Představuje v rámci výkladu pojmu ‚zneužívání‘ uvedeného v čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94 akt, jehož cílem je, s deklarovaným účelem dodržet obecnou promlčecí lhůtu, vymáhat od zaměstnance mzdové nároky, které uhradil Fond prostřednictvím soudem ustanoveného insolvenčního správce, dostatečně objektivní odůvodnění?
5)
Jsou vnitrostátní výklad a správní praxe, podle kterých jsou mzdové pohledávky, jejichž vrácení je od zaměstnanců požadováno, přirovnány k daňové pohledávce vytvářející úroky a penále za opožděné platby, slučitelné s ustanoveními a cílem směrnice [2008/94]?“
44.
Písemná vyjádření předložily rumunská a španělská vláda, jakož i Komise.
IV. Analýza
45.
Úvodem bych rád připomněl, že otázka možnosti a způsobu vymáhání částek vyplacených zaměstnancům zaměstnavatele v platební neschopnosti záruční institucí na základě směrnice 2008/94 se liší od otázek týkajících se na jedné straně určení referenčního období, do něhož spadá minimální období 3 měsíců, během něhož jsou zaručeny mzdové pohledávky, a na druhé straně definice pojmu „zneužívání“ ve smyslu čl. 12 písm. a) této směrnice.
46.
Proto se v souladu s požadavkem Soudního dvora budu zabývat pouze třetí a pátou předběžnou otázkou, které lze navíc v obou věcech posoudit a zodpovědět společně. Budu tedy vycházet z předpokladu, že vymáhané platby byly vyplaceny za období, která nespadají do právního rámce, nebo byly nárokovány mimo promlčecí lhůtu, jak uvádí předkládající soud.
47.
Vzhledem k tomu, že směrnice 2008/94 tuto problematiku neupravuje, spadá úprava vymáhání neoprávněně vyplacených mzdových nároků do procesní autonomie členských států (
14
). Soudní dvůr již ve vztahu ke směrnici 80/987/EHS (
15
) rozhodl, že pravidla, jimiž se řídí promlčení pohledávek nebo vymáhání neoprávněně uhrazených plateb, je třeba hledat ve vnitrostátních právních předpisech dotyčného členského státu (
16
).
48.
Stejně tak je nicméně nesporné, že tato autonomie je omezena potřebou dodržovat zásady efektivity a rovnocennosti (
17
), k nimž lze v projednávané věci doplnit zásadu ochrany legitimního očekávání.
49.
Než se budu zabývat postupem uplatněným v projednávaných věcech z hlediska těchto jednotlivých zásad, rád bych připomněl tři skutečnosti.
50.
Nejprve v bodech 3 a 7 směrnice 2008/94 je jasně uveden její sociální cíl. Tento cíl byl navíc uznán Soudním dvorem, který rozhodl, že podle ustálené judikatury je sociálním cílem této směrnice zajistit všem zaměstnancům minimální ochranu na unijní úrovni v případě platební neschopnosti zaměstnavatele úhradou nesplacených pohledávek vyplývajících z pracovních smluv nebo pracovních poměrů a týkajících se odměny za dané období (
18
). Tímto cílem se tudíž musí členské státy při provádění práv vyplývajících z uvedené směrnice řídit (
19
).
51.
Dále Soudní dvůr uvedl, že směrnice 2008/94 tím, že členským státům umožňuje do určité míry omezit své záruky, zohledňuje finanční schopnost těchto členských států a snaží se zachovat finanční rovnováhu jejich záručních institucí (
20
). Avšak ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky citované v poznámce pod čarou 18 tohoto stanoviska, vznikl spor v okamžiku rozhodování o tom, zda má či nemá být požadovaná náhrada vyplacena, a nikoli ve fázi vymáhání již vyplacené náhrady.
52.
Konečně se mi zdá, že jelikož žádost o náhradu podává odborník, a nikoli přímo zaměstnanec, riziko zneužití je vyloučeno, třebaže z informací poskytnutých v žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že by se v původních řízeních jednalo o zneužití.
53.
Zaprvé, pokud jde o zásadu rovnocennosti, je třeba připomenout, že použití této zásady vyžaduje srovnání napadeného postupu stanoveného unijním právem s obdobnými postupy upravenými vnitrostátním právem ve srovnatelných situacích, aby bylo zajištěno, že ustanovení unijního práva nejsou méně příznivá (
21
).
54.
Vnitrostátní soud uvádí, že v projednávané věci byl s ohledem na neexistenci zákonných ustanovení pro vymáhání obdobně použit vnitrostátní postup vymáhání nesplacených daňových závazků, s nímž je spojeno účtování úroků a penále za opožděné platby.
55.
Jak uvádí Komise, vymáhání nezaplacených daňových závazků není v žádném případě srovnatelné s vymáháním přeplatků na mzdových pohledávkách, zejména v takových případech, jako je projednávaná věc. Zaměstnanec jakožto věřitel zaměstnavatele v platební neschopnosti z titulu nevyplacených mezd, se ocitá v situaci, kdy v důsledku chyby, která mu zřejmě není přičitatelná, obdržel neoprávněně částky zaručující výplatu dlužných mezd, avšak musí tyto částky vrátit spolu s úroky a penále za opožděné platby. To znamená, že mu nejen nebyla vyplacena mzdová pohledávka, ačkoli mu měla být zaručena mzda za tři měsíce, ale navíc má zaplatit úroky a penále za opožděné platby za období, které začalo běžet jeden měsíc po rozhodnutí o vyplacení příslušných částek (věc C‑524/21).
56.
Mám tudíž za to, že za účelem posouzení souladu se zásadou rovnocennosti je třeba provést srovnání nikoli s postupy vymáhání daňových pohledávek, ale s postupy vymáhání sociálních pohledávek, které se týkají vrácení neoprávněně vyplacených dávek. Je třeba rovněž připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že „žádost o úhradu odměn nezaplacených zaměstnanci určená [Záručnímu fondu] a žádost takového zaměstnance určená zaměstnavateli nacházejícímu se v platební neschopnosti nejsou podobné“ (
22
).
57.
Navíc ve věci, ve které byl vydán rozsudek Pasquini, která se týkala žaloby na vrácení neoprávněně vyplacených částek starobního důchodu, Soudní dvůr rozhodl, že přezkum z hlediska zásady rovnocennosti se vztahuje jak na promlčecí lhůtu a vrácení neoprávněně vyplacených částek, a obecně na všechna procesní opatření upravující postup ve srovnatelných situacích (
23
), tak na zohlednění jednání v dobré víře (
24
).
58.
V každém případě, pokud by ve věcech v původním řízení měly být splatné úroky, mohly by být splatné až ode dne, kdy byla zaměstnancům oznámena povinnost vrátit neoprávněně vyplacené částky, a nikoliv od data „zjištění škody, případně [neoprávněné] výplaty“ veřejných prostředků, jako je tomu v řízení o vymáhání daňových závazků použitých ve věci v původním řízení (
25
).
59.
Předkládajícímu soudu tak přísluší, aby s ohledem na zásadu rovnocennosti ověřil následující prvky: možnost požadovat vrácení neoprávněné platby, zohlednění dobré víry a případně okamžik, od kdy jsou splatné úroky z prodlení.
60.
Zadruhé, pokud jde o zásadu efektivity, Soudní dvůr stanovil pravidlo, podle kterého procesní úprava uplatňovaná podle vnitrostátního práva nemůže být upravena způsobem, který by v praxi znemožňoval nebo učinil příliš obtížným výkon práv přiznaných právním řádem Unie (
26
).
61.
Pokud by v projednávané věci bylo vymáhání dovedeno až do konce, museli by zaměstnanci vrátit obdržené částky navýšené o úroky a penále za opožděné platby, ačkoli jim ustanovení směrnice 2008/94 zaručují v případě platební neschopnosti zaměstnavatele přinejmenším úhradu mzdy za tři měsíce.
62.
Tato možnost je z hlediska zásady efektivity problematická ze dvou důvodů.
63.
Na jedné straně totiž ze skutkových okolností popsaných ve věcech v původním řízení vyplývá, že důsledky selhání dohledu ze strany insolvenčního správce, jakožto kvalifikovaného odborníka pověřeného podáním žádosti o výplatu zaručených částek, a ze strany úřadu práce a záruční instituce, která jejich výplatu schvaluje a provádí, nese zaměstnanec, který může být povinen tyto částky vrátit i několik let poté, co mu byly vyplaceny. To by se však stát nemělo, pokud má být zaměstnanci zaručen výkon jeho práv, jež mu přiznává směrnice 2008/94, který nebude příliš obtížný. Zejména možnost příslušného správního orgánu podat návrh na vrácení neoprávněně vyplacených částek několik let po jejich výplatě, a sice bez promlčecí lhůty, a použít k tomu postup vyhrazený pro daňové úniky může zaměstnance odradit od uplatnění svých práv. Navíc, pokud by vymáhání bylo zahájeno v době, kdy je návrh zaměstnance na vyplacení mzdy již promlčen, nebo pokud by musel být povinně nejprve předložen soudem ustanovenému insolvenčnímu správci, jehož funkce již mohla zaniknout, zaměstnanec by nemohl získat zaručenou mzdu stanovenou touto směrnicí. To znamená, že zásada efektivity není dodržena.
64.
Na druhé straně, i kdyby byla nová žádost o náhradu nadále možná, uložení povinnosti zaplatit úroky a penále za opožděné platby ve vztahu k první platbě lze považovat za porušení zásady efektivity. Článek 4 odst. 2 směrnice 2008/94 totiž stanoví, že musí být zaručena přinejmenším částka odpovídající mzdě za poslední tři měsíce, takže ustanovení o vymáhání, které by ukládalo zaměstnanci zaplatit víc, než obdržel, by porušení této zásady ještě posílilo.
65.
Předkládající soud tudíž musí ověřit, zda k datu zahájení vymáhání může ještě zaměstnanec uplatnit záruku za mzdové pohledávky stanovenou v čl. 3 druhém pododstavci směrnice 2008/94, a pokud ano, zda uplatnění úroků a penále za opožděné platby z neoprávněně vyplacené částky nevede ke snížení částky zaručené ustanoveními této směrnice. Právě při splnění těchto podmínek zaručuje vnitrostátní právní úprava a praxe účinný výkon těchto práv.
66.
V každém případě judikatorní výklad referenčního období (
27
), na jehož základě uložil Curtea de Conturi (Účetní dvůr) vymáhání již vyplacených náhrad, které nespadají do tohoto referenčního období, aniž byla stanovena přechodná opatření, představuje porušení zásady efektivity. Použijeme-li odůvodnění per analogiam, Soudní dvůr rozhodl ve věci týkající se zkrácení lhůty, během níž lze žádat o vrácení částek vyplacených v rozporu s unijním právem, že „[p]řechodný režim, [poskytující jednotlivcům dostatečný časový prostor k podání žádostí o vrácení, jež byli oprávněni podat podle staré právní úpravy] je nezbytný, jelikož okamžité uplatnění kratší promlčecí lhůty pro uplatnění těchto nároků, než byla dříve platná lhůta, by mělo za následek, že by byli někteří jednotlivci zpětně zbaveni svého práva na náhradu nebo by jim byla ponechána příliš krátká lhůta pro uplatnění tohoto práva“ (
28
). Tím spíše je podle mého názoru vymáhání provedené bez přechodných ustanovení, která by zajišťovala zachování práv nabytých zaměstnanci, v rozporu se zásadou efektivity.
67.
Zatřetí bych rád jako poslední zmínil soulad dotčené vnitrostátní úpravy a praxe se zásadou ochrany legitimního očekávání. Tato zásada chrání jednotlivce „před změnami právního řádu, které jsou sice zákonné, ale jsou natolik zásadní, že jejich důsledky jsou nevyhnutelně překvapující“ (
29
).
68.
Soudní dvůr uznal, že zásada ochrany legitimního očekávání patří mezi základní zásady Unie (
30
), a rozhodl, že „není možno důvěřovat v neexistenci jakýchkoliv legislativních změn, ale je pouze možné zpochybnit způsob provedení takové změny“ (
31
).
69.
Soudní dvůr připomenul, že „právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání [má] každý jednotlivec, pokud u něj unijní orgán tím, že mu poskytl konkrétní ujištění, vyvolal podloženou naději. Nikdo se naopak nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud mu nebyla uvedená konkrétní ujištění poskytnuta“ (
32
). Soudní dvůr rovněž uznal, že členské státy jsou povinny tuto zásadu dodržovat, když provádějí unijní právo (
33
).
70.
Ačkoli tuto zásadu uplatňuje Soudní dvůr většinou ve věcech týkajících se vrácení daní neoprávněně vybraných členským státem v rozporu s předpisy unijního práva (
34
) nebo ve věcech vrácení státní podpory (
35
), byla uplatněna i ve věcech týkajících se vrácení neoprávněně vyplacených starobních důchodů (
36
).
71.
Považuji tedy za možné a žádoucí použít ji v projednávaných věcech, jelikož zaměstnanci neobdrželi pouze konkrétní ujištění, ale byly jim vyplaceny nárokované částky za minimální období stanovené směrnicí 2008/94, tedy mzda za tři měsíce. Měli tedy všechny důvody se domnívat, že na tyto částky mají nárok, a to tím spíše, že žádost o jejich vyplacení podal odborník v oblasti insolvenčního řízení, tedy insolvenční správce, a že byly vyplaceny příslušnou institucí, a to záruční institucí pro výplatu mezd.
72.
Jestliže Soudní dvůr na základě respektování zásady ochrany legitimního očekávání sleduje, zda členský stát přijal v případě změny právní úpravy v neprospěch dotyčné osoby přechodná ustanovení za účelem ochrany práv nabytých na základě unijního práva (
37
), musí tak podle mého názoru postupovat, i pokud jde o vymáhání částek obdržených v situacích dotčených ve věci v původním řízení.
73.
Vymáhání částek vyplacených před změnou judikatury, která nebyla doprovázena přijetím přechodných opatření zajišťujících zachování práv nabytých na základě směrnice 2008/94, které bylo zahájeno po této změně v době, kdy již zaměstnanec nemůže podat novou žádost o výplatu splňující požadavky nové judikatury, ať již z důvodu uplynutí promlčecí lhůty stanovené pro tuto žádost, nebo z důvodu skončení činnosti insolvenčního správce, pokud zaměstnanci nemohou žádost o výplatu podat sami, totiž představuje porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
74.
Závěrem uvádím, že směrnice 2008/94 a zásada rovnocennosti, efektivity a ochrany legitimního očekávání musí být podle mého názoru vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě a soudní praxi, které umožňují, aniž stanovují přechodná ustanovení, vymáhání částek neoprávněně vyplacených za období přesahující zákonný rámec nebo o něž bylo požádáno mimo promlčecí lhůtu, pokud dotyční bývalí zaměstnanci již nemohou žádat o vyplacení částek z titulu neuhrazených mezd od záruční instituce.
75.
V případech, kdy by k datu vymáhání nebo rozhodnutí soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, mohli zaměstnanci ještě uplatnit svá práva podle směrnice 2008/94, musí předkládající soud ověřit, že ustanovení, jimiž se provádí tato směrnice a jež upravují vymáhání prvních vyplacených částek, jsou v souladu zaprvé se zásadou rovnocennosti, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla nebyla méně příznivá než pravidla týkající se zacházení se srovnatelnými situacemi čistě vnitrostátní povahy, a zadruhé se zásadou efektivity, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla v praxi neznemožňovala nebo nadměrně neztěžovala výkon práv přiznaných unijním právem.
V. Závěry
76.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na třetí a pátou otázku položenou Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko) odpověděl následovně:
„1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, jakož i zásady rovnocennosti, efektivity a legitimního očekávání
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě a soudní praxi, které umožňují, aniž stanovují přechodná ustanovení, vymáhání částek neoprávněně vyplacených za období přesahující zákonný rámec nebo o něž bylo požádáno mimo promlčecí lhůtu, pokud dotyční bývalí zaměstnanci již nemohou žádat o vyplacení částek z titulu neuhrazených mezd od záruční instituce.
2)
V případech, kdy by k datu vymáhání nebo rozhodnutí soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, mohli zaměstnanci ještě uplatnit svá práva podle směrnice 2008/94, musí předkládající soud ověřit, že ustanovení, jimiž se provádí tato směrnice a jež upravují vymáhání prvních vyplacených částek, jsou v souladu zaprvé se zásadou rovnocennosti, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla nebyla méně příznivá než pravidla týkající se zacházení se srovnatelnými situacemi čistě vnitrostátní povahy, a zadruhé se zásadou efektivity, která vyžaduje, aby tato procesní pravidla v praxi neznemožňovala nebo nadměrně neztěžovala výkon práv přiznaných unijním právem.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2008, L 283, s. 36.
(
3
) – Monitorul Oficial al României, část I, č. 453 ze dne 25. května 2006, dále jen „zákon č. 200/2006“.
(
4
) – Monitorul Oficial al României, část I, č. 1038 ze dne 28. prosince 2006, dále jen „metodické pokyny“.
(
5
) – Monitorul Oficial al României, část I, č. 103 ze dne 6. února 2002.
(
6
) – Monitorul Oficial al României, část I, č. 597 ze dne 13. srpna 2002.
(
7
) – Podle směnného kurzu platného ke dni 13. března 2017.
(
8
) – Dále jen „rozsudek Kasačního soudu ze dne 5. března 2018“. V uvedeném rozsudku zmíněný soud dospěl k závěru, že referenční období ve smyslu čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006, za které lze přiznat mzdové pohledávky z titulu nedoplatků na mzdách splatných zaměstnavatelem v platební neschopnosti, zahrnuje období tří měsíců bezprostředně předcházejících zahájení insolvenčního řízení a období tří měsíců bezprostředně následujících po tomto datu.
(
9
) – Viz nález Curtea Constituțională (Ústavního soudu) č. 565 ze dne 8. července 2020.
(
10
) – Podle směnného kurzu platného ke dni 14. března 2018.
(
11
) – Viz poznámka pod čarou 9 tohoto stanoviska.
(
12
) – Soud vycházel z rozsudku ESLP ze dne 26. dubna 2018, Čakarević v. Chorvatsko (CE:ECHR:2018:0426JUD004892113).
(
13
) – Úmluva podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950.
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Visciano (C‑69/08, dále jen „rozsudek Visciano, EU:C:2009:468, bod 30).
(
15
) – Směrnice Rady ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. 1980, L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01 s. 217).
(
16
) – Pokud jde o částky neoprávněně obdržené z titulu starobního důchodu, viz obdobně rozsudek ze dne 19. června 2003, Pasquini (C‑34/02, dále jen „rozsudek Pasquini, EU:C:2003:366, bod 53).
(
17
) – Viz rozsudek Visciano (bod 39).
(
18
) – Viz rozsudky ze dne 25. července 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 28 a citovaná judikatura), a ze dne 25. listopadu 2020, Sociálna poisťovňa (C‑799/19, EU:C:2020:960, bod 64).
(
19
) – Viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 29).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 31 a citovaná judikatura).
(
21
) – Viz rozsudek Visciano (bod 39).
(
22
) – Viz rozsudek Visciano (bod 41).
(
23
) – Viz rozsudek Pasquini (bod 62 a výrok, třetí pododstavec).
(
24
) – Viz rozsudek Pasquini (bod 63).
(
25
) – Viz článek 731 zákona č. 500/2002 o veřejných financích.
(
26
) – Viz rozsudky Pasquini (bod 58) a Visciano (bod 39).
(
27
) – Viz rozsudek Kasačního soudu ze dne 5. března 2018. Připomínám, že v uvedeném rozsudku zmíněný soud uvádí, že rozhodné období ve smyslu čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006 Sb., za které lze přiznat mzdové pohledávky z titulu nedoplatků na mzdách splatných zaměstnavatelem v platební neschopnosti, zahrnuje období tří měsíců bezprostředně předcházející zahájení úpadkového řízení a období tří měsíců bezprostředně následujících po tomto datu.
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, dále jen „rozsudek Marks & Spencer, EU:C:2002:435, bod 38).
(
29
) – Viz Puissochet, J.-P., „Vous avez dit confiance légitime?: Le principe de confiance légitime en droit communautaire“, L’État de droit, Mélanges en l’honneur de Guy Braibant, Dalloz, Paříž, 1996, s. 581 až 596, zejména s. 593.
(
30
) – Viz rozsudky ze dne 7. června 2005, VEMW a další (C‑17/03, EU:C:2005:362, bod 73 a citovaná judikatura), a ze dne 14. března 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 23 a citovaná judikatura).
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 7. června 2005, VEMW a další (C‑17/03, EU:C:2005:362, bod 81 a citovaná judikatura).
(
32
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další (spojené věci C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, bod 178 a citovaná judikatura).
(
33
) – Viz rozsudek Marks & Spencer (bod 44 a citovaná judikatura).
(
34
) – Viz rozsudky Marks & Spencer (bod 46) a ze dne 12. prosince 2013, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, bod 45).
(
35
) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 20. září 1990, Komise v. Německo (C‑5/89, EU:C:1990:320, bod 16).
(
36
) – Viz rozsudek Pasquini (bod 71).
(
37
) – Viz Marks & Spencer (body 38, 45 a 46).