62022CC0088
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 4. svibnja 2023. (
1
)
Predmet C‑88/22 P
QB
protiv
Europske komisije
„Žalba – Javna služba – Članak 4. stavak 1. točka (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Naknada za život u inozemstvu – Pojam ‚glavna djelatnost’ – Izraz ‚rad za drugu državu’”
I. Uvod
1.
Kako bi obavljali dužnost za Europsku uniju, njezini službenici često trebaju napustiti svoju državu članicu podrijetla i boraviti u državi članici rada. S ciljem da nadoknadi s time povezane poteškoće i omogući zapošljavanje državljana država članica Unije na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi, zakonodavac Unije uspostavio je u članku 69. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) (
2
) naknadu za život u inozemstvu. Uvjeti za tu naknadu uređuju se člankom 4. stavkom 1. točkama (a) i (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. U skladu s člankom 20. stavkom 2. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije u vezi s člankom 69. Pravilnika o osoblju te odredbe analogno se primjenjuju na privremeno osoblje.
2.
U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju pravo na naknadu za život u inozemstvu imaju službenici koji nisu državljani i nisu nikad bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada (u daljnjem tekstu: država rada) (prva alineja) i koji u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu (u daljnjem tekstu: referentno razdoblje) nisu imali uobičajeno boravište niti su svoju glavnu djelatnost obavljali na europskom području te države (druga alineja prva rečenica). Međutim, u tom se pogledu ne uzimaju u obzir okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju (druga alineja druga rečenica). Stoga glavna djelatnost ili uobičajeno boravište u državi rada u referentnom razdoblju načelno dovodi do gubitka naknade za život u inozemstvu. Međutim, to ne vrijedi ako je službenik u referentnom razdoblju obavljao rad za drugu državu ili međunarodnu organizaciju. Takav rad, dakle, „neutralizira” glavnu djelatnost ili uobičajeno boravište u državi rada i dovodi do toga da službenik zadržava pravo na dodjelu naknade za život u inozemstvu. Stoga ću u nastavku članak 4. stavak 1. točku (a) drugu alineju drugu rečenicu Priloga VII. Pravilniku o osoblju označavati i kao „pravilo neutralizacije”.
3.
Međutim, što je sa slučajem službenika koji je kao poljski sudac tijekom petogodišnjeg referentnog razdoblja upućen na rad u Krajowi Szkoli Sadownictwa i Prokuratury (Državna škola za pravosudne dužnosnike i državne odvjetnike, Poljska, u daljnjem tekstu: KSSiP), ali je istodobno obavljao funkciju glavnog tajnika Europske mreže za pravosudno osposobljavanje (u daljnjem tekstu: EJTN), neprofitne međunarodne organizacije osnovane u skladu s belgijskim pravom sa sjedištem u Bruxellesu, koji je bio službenikovo buduće mjesta rada? Gdje je službenik u takvom slučaju u referentnom razdoblju obavljao svoju glavnu djelatnost? Ako se to mjesto obavljanja djelatnosti nalazi u Belgiji, smatra li se ta djelatnost radom za drugu državu ili međunarodnu organizaciju, tako da se na službenika primjenjuje pravilo neutralizacije?
4.
To su pitanja na koja Sud treba odgovoriti u okviru predmetne žalbe kojom žalitelj pobija presudu Općeg suda od 8. prosinca 2021. (
3
) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda).
II. Pravni okvir
5.
Pravni okvir ovog slučaja čini Pravilnik o osoblju.
6.
Člankom 69. prvom rečenicom Pravilnika o osoblju određuje se:
„Naknada za život u inozemstvu iznosi 16 % zbroja osnovne plaće, naknade za kućanstvo i naknade za uzdržavano dijete na koje dužnosnik ima pravo.”
7.
U skladu s člankom 20. stavkom 2. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije članak 69. Pravilnika o osoblju o naknadi za život u inozemstvu analogno se primjenjuje na privremeno osoblje.
8.
Članak 4. stavci 1. i 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju glasi:
„1.   Na naknadu za život u inozemstvu koja iznosi 16 % zbroja osnovne plaće, naknade za kućanstvo i naknade za uzdržavano dijete, koje se isplaćuju dužnosniku imenovanom na stalno radno mjesto, imaju pravo:
(a)
dužnosnici:
–
koji nisu državljani i nisu nikad bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada i
–
koji u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu nisu imali uobičajeno boravište niti su svoju glavnu djelatnost obavljali na europskom području te države. Za potrebe ove odredbe u obzir se ne uzimaju okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju.
(b)
dužnosnici koji su državljani ili su bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada, ali koji su tijekom razdoblja od deset godina koje je završilo na datum njihova stupanja u službu imali uobičajeno boravište izvan europskog područja te države zbog razloga koji nisu povezani s radom u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji.
[…]
2.   Dužnosnik koji nije državljanin niti je ikad bio državljanin države na čijem je području zaposlen te koji ne ispunjuje uvjete utvrđene stavkom 1. ima pravo na naknadu za boravak u stranoj državi koji iznosi jednu četvrtinu naknade za život u inozemstvu.”
III. Okolnosti spora i pobijane presude
9.
Okolnosti predmetnog spora opisuju se u točkama 3. do 13. pobijane presude i mogu se sažeti na sljedeći način:
10.
Žalitelj, koji je poljski državljanin, obavljao je od 2005. dužnost suca jednog okružnog suda u Poljskoj.
11.
Odlukom poljskog ministarstva pravosuđa žalitelj je od ožujka 2009. upućen na rad u KSSiP. KSSiP je središnja organizacija poljske države koja osigurava osposobljavanje članova redovnih sudova i državnog odvjetništva u Poljskoj.
12.
Poljsko ministarstvo pravosuđa i EJTN sklopili su u prosincu 2013. sporazum kojim su žalitelju povjerene dužnosti glavnog tajnika EJTN‑a. Riječ je o neprofitnoj međunarodnoj organizaciji osnovanoj u skladu s belgijskim pravom koja nema pravnu osobnost i čije se sjedište nalazi u Bruxellesu. Njezin je cilj razvoj programa osposobljavanja za članove i osoblje pravosuđa na europskoj razini. Članovi EJTN‑a mogu biti institucije država članica koje su odgovorne za osposobljavanje sudaca i državnih odvjetnika ili sudjeluju u pravnom osposobljavanju na razini Uniji.
13.
Kad je riječ o mjestu obavljanja rada, predviđalo se da žalitelj ne treba biti nazočan samo u sjedištu KSSiP‑a u Poljskoj, nego i u prostorijama EJTN‑a u Bruxellesu te na svakom drugom mjestu u kojem se obavljaju aktivnosti EJTN‑a ili na mjestu u pogledu kojeg se smatra da bi žaliteljeva nazočnost bila u interesu te europske mreže.
14.
Osim toga, žalitelj je od 1. siječnja 2014. do 31. prosinca 2019. bio vodeći stručnjak u Međunarodnom centru za suradnju KSSiP‑a. Bio je zadužen za osiguravanje uredne suradnje i provedbu aktivnosti koje proizlaze iz pristupanja KSSiP‑a EJTN‑u.
15.
Žalitelj je od 1. siječnja 2014. do 30. lipnja 2019. sa svojom obitelji živio u Bruxellesu. Nakon isteka njegova mandata za EJTN u lipnju 2019., žalitelj i njegova obitelj vratili su se u Poljsku.
16.
Žalitelj je 1. siječnja 2020. kao član privremenog osoblja stupio u službu u Europskoj komisiji.
17.
Odlukom od 6. travnja 2020. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (u daljnjem tekstu: PMO) žalitelju je nakon stupanja u službu u Komisiji dodijelio naknadu za boravak u stranoj državi u skladu s člankom 4. stavkom 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, ali ne i naknadu za život u inozemstvu.
18.
Žalitelj je 16. lipnja 2020. zatražio mirenje s PMO‑om u pogledu naknade za život u inozemstvu, na koje PMO nije htio pristati.
19.
Žalitelj je 3. srpnja 2020. u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju podnio žalbu protiv sporne odluke.
20.
Odlukom od 3. studenoga 2020. tijelo Komisije ovlašteno za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu) odbilo je tu žalbu.
21.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. veljače 2021. žalitelj je pokrenuo postupak u skladu s člankom 270. UFEU‑a. Zahtijevao je poništenje sporne odluke i odluke kojom je odbijena njegova žalba u dijelu u kojem mu je Komisija odbila dodijeliti naknadu za život u inozemstvu.
22.
Opći sud odbio je tužbu pobijanom presudom te je žalitelju naložio snošenje troškova.
23.
Opći sud odbio je kao neosnovan prvi tužbeni razlog koji se temeljio na povredi obveze obrazlaganja jer je nedostatak obrazloženja u spornoj odluci ispravljen dostatnim obrazloženjem u odluci o odbijanju žalbe.
24.
Opći sud smatrao je neosnovanim i drugi tužbeni razlog kojim je žalitelj istaknuo prigovor povrede članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Opći sud smatrao je u tom pogledu, isto kao i prethodno Komisija u spornoj odluci, da se mjesto obavljanja žaliteljeve glavne djelatnosti u referentnom razdoblju nalazilo u Bruxellesu i da rad koji je obavljao žalitelj nije bio rad za drugu državu ili međunarodnu organizaciju.
25.
Naposljetku, Opći sud odbio je kao neosnovan i treći tužbeni razlog u kojem je žalitelj istaknuo očitu pogrešku Komisije u ocjeni. Kao obrazloženje naveo je da je Komisija pravilno primijenila članak 4. stavak 1. točku (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju i da u tom pogledu nije ni imala diskrecijsku ovlast.
IV. Žalbeni postupak i zahtjevi stranaka
26.
Žalbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. veljače 2022. žalitelj je pokrenuo postupak protiv pobijane presude.
27.
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i poništi odluke Komisije od 6. travnja 2020. i 3. studenoga 2020. i, podredno, da vrati predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu;
–
naloži Komisiji da plati svoje postupovne troškove kao i žaliteljeve troškove u oba postupka.
28.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
29.
Stranke su podnijele pisana očitovanja. Sud je odlučio da rasprava nije potrebna jer je na temelju pisanog postupka stekao dovoljno informacija.
V. Analiza
30.
Člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju predviđa se da se naknada za život u inozemstvu dodjeljuje službenicima Unije koji nisu državljani i nisu nikad bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada i koji u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu nisu imali uobičajeno boravište niti su svoju glavnu djelatnost obavljali na europskom području te države ili u čiju se korist primjenjuje pravilo neutralizacije.
31.
PMO je žalitelju nakon njegova stupanja u službu u Komisiji dodijelio naknadu za boravak u stranoj državi, ali ne i naknadu za život u inozemstvu, jer je smatrao da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu odbilo je žalbu koju je žalitelj podnio protiv te odluke.
32.
Žalitelj je te odluke neuspješno pobijao pred Općim sudom i sada osporava to što je Opći sud odbio argumente koje je naveo u prvostupanjskom postupku.
33.
Svojim jedinim žalbenim razlogom, koji u biti odgovara drugom tužbenom razlogu istaknutom pred Općim sudom, žalitelj prigovara da je Opći sud povrijedio članak 4. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Taj žalbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova.
34.
Kao prvo, žalitelj ističe da je Opći sud pogrešno odredio mjesto obavljanja njegove glavne djelatnosti jer se ono zapravo nalazilo u Poljskoj, a ne u Belgiji.
35.
Kao drugo, Opći sud pogrešno je definirao uvjete koje treba primijeniti u pogledu „rada za drugu državu” te nije uzeo u obzir djelatnost koju je žalitelj obavljao za poljsku državu i njegov status suca.
36.
S druge strane, pitanje je li EJTN „međunarodna organizacija” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje druge rečenice Priloga VII. Pravilniku o osoblju nije predmet ovog spora i stoga o njemu ne treba odlučiti (
4
).
37.
U nastavku ću najprije prikazati da je Opći sud pravilno odlučio da je žalitelj svoju glavnu djelatnost u referentnom razdoblju obavljao u Belgiji (odjeljak A.). Žalitelj je stoga mogao imati pravo na naknadu za život u inozemstvu u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju da se njegova djelatnost koju je obavljao u Belgiji smatrala radom za drugu državu jer bi se u tom slučaju na njega primjenjivalo pravilo neutralizacije. To ću razmotriti u drugom koraku (odjeljak B.).
A. Glavna djelatnost
38.
Žalitelj smatra da je Opći sud pogrešno pretpostavio da je zbog rada za EJTN u referentnom razdoblju obavljao svoju glavnu djelatnost u Bruxellesu.
39.
U skladu s razmatranjima Općeg suda u točkama 62. do 74. pobijane presude žalitelj je kao glavni tajnik EJTN‑a obavljao brojne administrativne dužnosti i dužnosti zastupanja na čije je obavljanje utrošena većina njegova radnog vremena i koje su iziskivale njegovu nazočnost ne samo u Poljskoj, nego, među ostalim, u poslovnim prostorijama EJTN‑a u Bruxellesu i na drugim mjestima. To se odražava i u iznosu plaće koju je naposljetku isplaćivao EJTN. Osim toga, EJTN je žalitelju stavio na raspolaganje službeni stan u Bruxellesu. Iz tih okolnosti proizlazi da rad za EJTN nije bio tek pomoćna ili sporedna djelatnost ili rad za neko drugo tijelo. Žalitelj nije pružio dokaze o dužnostima ili aktivnostima koje je obavljao za KSSiP u referentnom razdoblju. Zbog toga je žalitelj svoju glavnu djelatnost za EJTN obavljao u Bruxellesu.
40.
To se ne dovodi u pitanje ni činjenicom da je žalitelj u okviru svoje funkcije u Bruxellesu uglavnom bio u kontaktu sa strancima i da je odlazio na brojna poslovna putovanja u Europi, da u skladu s njegovim navodima ne govori tečno nijedan službeni jezik Belgije ili činjenicom da je njegova supruga održala na snazi svoj ugovor o radu na jednom poljskom sudu. Naime, iz tih okolnosti ne proizlazi da je žalitelj obavljao druge djelatnosti koje nisu bile važne za njegovu funkciju za EJTN.
41.
Ni okolnost da je žalitelj u referentnom razdoblju zadržao svoj status poljskog suca ne znači da je obavljao svoju glavnu djelatnost u Poljskoj. Taj status nije nespojiv s dužnostima za EJTN koje su mu povjerene. Osim toga, žalitelj je kao glavni tajnik EJTN‑a bio pod nadzorom upravljačkog odbora EJTN‑a.
42.
Žalitelj smatra da taj zaključak sadržava pogrešku koja se tiče prava. Obavljao je dužnosti za EJTN na nalog KSSiP‑a. Osim toga, EJTN je samo udruženje nacionalnih institucija supsidijarne prirode. Između EJTN‑a i njegova glavnog tajnika ne postoji ni pravni odnos. Štoviše, treba uzeti u obzir da je za vrijeme trajanja djelatnosti za EJTN i dalje zadržao svoj status nacionalnog suca, da je bio zaposlen za poljsku državu i da je bio pod nadzorom KSSiP‑a. Naposljetku, pretpostavka da je žalitelj obavljao svoju glavnu djelatnost za EJTN nije u skladu s načelom neovisnosti i nepristranosti pravosuđa.
43.
U nastavku ću najprije pojasniti način na koji se određuje mjesto obavljanja glavne djelatnosti u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (odjeljak 1.). Na tom ću temelju zatim dokazati da je Opći sud pravilno smatrao da je žalitelj u referentnom razdoblju obavljao svoju glavnu djelatnost u Bruxellesu (odjeljak 2.).
1.
Kriteriji za određivanje mjesta obavljanja glavne djelatnosti
44.
Sud dosad nije izričito razmatrao pitanje načina na koji se određuje mjesto obavljanja glavne djelatnosti i kriterija koji su mjerodavni kako bi se neka djelatnost kvalificirala kao glavna djelatnost u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
45.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se ona nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (
5
). Pritom valja uzeti u obzir da su odredbe prava Unije sastavljene na više jezika i da su različite jezične verzije jednako vjerodostojne, tako da nijedna od njih ne može imati prednost te se ne može isključiti mogućnost usporedbe jezičnih verzija (
6
).
46.
Iz teksta odredbe proizlazi da djelatnost u budućem mjestu rada treba obavljati kao glavnu djelatnost. Nije dovoljna pomoćna ili sporedna djelatnost. Ako je službenik u mjerodavnom referentnom razdoblju prije stupanja u službu obavljao nekoliko djelatnosti, potrebno je odrediti koja je od tih djelatnosti bila ili još uvijek jest njegova glavna djelatnost. To može biti samo jedna djelatnost. Temeljni kriterij za određivanje koja je od nekoliko djelatnosti koje se obavljaju glavna djelatnost jest utrošeno radno vrijeme. Drugi čimbenici, primjerice opseg djelatnosti i iznos plaće, također se mogu uzeti u obzir kao pokazatelji u tom pogledu (
7
).
47.
Nadalje, u skladu s tekstom bitno je mjesto obavljanja te djelatnosti na europskom području države rada.
48.
To potvrđuju smisao i svrha naknade za život u inozemstvu. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, „cilj [je] naknade za život u inozemstvu nadoknaditi konkretne troškove i nepogodnosti, koji proizlaze iz stupanja u službu pri instituciji Unije, službenika koji su zbog toga obvezni premjestiti svoje boravište iz države svojeg domicila u državu rada i integrirati se u novu sredinu. Pojam života u inozemstvu ovisi i o [službenikovoj] subjektivnoj situaciji odnosno o njegovu stupnju integriranosti u novu sredinu, na primjer, […] o obavljanju glavne profesionalne djelatnosti. Stoga se dodjelom naknade nastoje otkloniti stvarne nejednakosti do kojih dolazi između [službenika] koji su integrirani u društvo države rada i onih koji to nisu” (
8
).
49.
„Promjena mjesta” (
9
) do koje je došlo već prije stupanja u službu, odnosno integracija službenika u njegovu mjestu rada koja opravdava uskraćivanje naknade za život u inozemstvu, posljedično može proizaći iz obavljanja glavne djelatnosti u tom mjestu. Okruženje u kojem se službenik kreće u tom mu slučaju nije novo (
10
). Međutim, dovoljan stupanj integracije obično postoji isključivo kad nije riječ samo o pomoćnoj ili sporednoj djelatnosti, nego o djelatnosti koja se obavlja kao glavna djelatnost. Mjerodavni kriteriji za određivanje te djelatnosti koja se obavlja kao glavna djelatnost jesu, među ostalim, utrošeno radno vrijeme i odgovarajući stupanj plaće (
11
).
50.
Integracija osobe u nekom mjestu izravno ovisi o njezinim stvarnim uvjetima života i rada. Pravni okvir okolnosti rada i radnopravni status dotične osobe na to utječu samo neizravno. Stoga mi se s obzirom na prikazanu svrhu naknade za život u inozemstvu čini smislenim da se za određivanje mjesta obavljanja glavne djelatnosti uzmu u obzir činjenični elementi. Pritom je osobito važno mjesto u kojem je osoba stvarno obavljala rad u okviru izvršenja ugovora koji je potpisala (
12
).
2.
Bruxelles kao mjesto obavljanja glavne djelatnosti
51.
Budući da se žalitelj nije pozvao na iskrivljavanje činjenica koje je počinio Opći sud, utvrđenja iz pobijane presude su obvezujuća. Opći sud utvrdio je u točkama 6., 8. i 64. do 66. te presude da je žalitelj na temelju sporazuma koji su sklopili poljski ministar pravosuđa i EJTN izabran na dužnost glavnog tajnika EJTN‑a. Slijedom toga, žalitelj je većinu svojeg radnog vremena provodio u sjedištu EJTN‑a u Bruxellesu. U tu svrhu EJTN mu je stavio na raspolaganje službeni stan u kojem je živio sa svojom obitelji u referentnom razdoblju. Kao što to proizlazi iz točaka 42. do 44. pobijane presude, žalitelj je primao plaću izravno od poljskog okružnog suda i tijekom obavljanja djelatnosti za EJTN. Međutim, EJTN je Poljskoj vratio znatan maksimalan dio iznosa te plaće. Ako se uzme u obzir profil djelatnosti glavnog tajnika, taj iznos odgovara primicima od glavne djelatnosti.
52.
Opći sud zaključio je iz toga da je žalitelj uglavnom obavljao djelatnost za EJTN u sjedištu te organizacije u Bruxellesu. Žalitelj nije doveo u pitanje to utvrđenje u svojoj žalbi.
53.
Kao što je to Opći sud utvrdio u točki 67. pobijane presude, tomu se ne protivi činjenica da je žalitelj u okviru svoje funkcije u Bruxellesu uglavnom bio u kontaktu sa strancima ili da je naveo da ne govori tečno nijedan od službenih jezika Belgije. Točno je da ti čimbenici zapravo mogu utjecati na žaliteljevu integraciju u Bruxellesu, ali ne utječu na mjesto obavljanja njegove djelatnosti. Osim toga, njihovo neuzimanje u obzir ne protivi se ni cilju ni regulatornom kontekstu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Naime, stvaranje poveznice s glavnom djelatnošću također služi uspostavljanju jednostavnog i objektivnog kriterija kako bi se uzela u obzir i situacija službenika koji su zbog obavljanja djelatnosti za Uniju primorani na integraciju u novom okruženju (
13
). Time se uzima u obzir potreba za pravnom sigurnošću.
54.
Zaključak da je žalitelj svoju djelatnost za EJTN uglavnom obavljao u Bruxellesu ne dovodi se u pitanje ni njegovim brojnim službenim putovanjima u Europi. Ako neku djelatnost obilježavaju upravo putovanja i obavljanje rada na raznim mjestima, čini se da se ne može isključiti mogućnost da u konkretnom slučaju ne postoji fiksno mjesto na kojem se obavlja glavna djelatnost. Međutim, u ovom slučaju za to ne postoje nikakve naznake osobito zato što je žalitelj, u skladu s utvrđenjima iz točke 66. pobijane presude, tijekom cijelog referentnog razdoblja sa svojom obitelji živio u službenom stanu u Bruxellesu koji mu je EJTN stavio na raspolaganje.
55.
Naposljetku nije ni relevantno to što je žaliteljeva supruga u tom razdoblju održala na snazi svoj ugovor o radu na jednom poljskom sudu. Naime, za određivanje mjesta njegove glavne djelatnost mogu biti relevantne samo okolnosti koje se odnose na njega samog i koje su poslovne prirode. U tom pogledu nije važan radni odnos neke njemu bliske osobe, kao što je njegova supruga (
14
).
56.
Nadalje, iz utvrđenja Općeg suda navedenih u točki 51. ovog mišljenja proizlazi da žaliteljeva djelatnost za EJTN nije bila samo pomoćna ili sporedna djelatnost, nego da je bila riječ o glavnoj djelatnosti u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
57.
Kao što je to pretpostavio Opći sud u točkama 65. i 66. pobijane presude, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, iz brojnih dužnosti koje treba obavljati glavni tajnik EJTN‑a te iz odgovarajućeg stupnja plaće proizlazi da dužnost glavnog tajnika treba smatrati glavnom, a ne samo pomoćnom ili akcesornom djelatnošću. Iz toga u obrnutom slučaju proizlazi da je žaliteljeva djelatnost vodećeg stručnjaka KSSiP‑a u Poljskoj bila samo pomoćna djelatnost i da stoga nije bila važna za primjenu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
58.
Protivno žaliteljevu mišljenju, za određivanje mjesta obavljanja glavne djelatnosti nije relevantno za koje se tijelo pretežno obavljala djelatnost. Kao što je to utvrđeno u točkama 48. do 50. ovog mišljenja, svrha naknade za život u inozemstvu zahtijeva da se za određivanje mjesta obavljanja glavne djelatnosti uzmu u obzir činjenični elementi. Mjerodavno je mjesto obavljanja rada.
59.
Slijedom toga, pitanje obavlja li žalitelj dužnosti za EJTN na nalog KSSiP‑a, a time naposljetku na nalog poljske države, nije relevantno za određivanje mjesta obavljanja djelatnosti, nego eventualno za pitanje je li žalitelj obavljao rad za drugu državu. Drugim riječima, mjesto obavljanja žaliteljeve glavne djelatnosti u referentnom razdoblju nalazilo se u Bruxellesu čak i ako se prihvate žaliteljevi argumenti u skladu s kojima je dužnosti koje su mu povjerene pretežno obavljao za KSSiP i samo podredno za EJTN. Stoga žaliteljevi argumenti sažeti u točki 42. ovog mišljenja nisu relevantni za određivanje mjesta obavljanja njegove glavne djelatnosti.
3.
Međuzaključak
60.
Iz svega navedenog proizlazi da je Opći sud pravilno smatrao da se mjesto obavljanja žaliteljeve glavne djelatnosti u referentnom razdoblju nalazilo u Bruxellesu.
B. Rad za drugu državu
61.
Nadalje, žalitelj smatra da je Opći sud pogrešno definirao uvjete koje treba primijeniti u pogledu „rada za drugu državu”. Osim toga, Opći sud nije uzeo u obzir njegovu djelatnost za poljsku državu, kao ni njegov status suca.
62.
U skladu s utvrđenjima iz točaka 78. do 83. pobijane presude, pojam „država” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju obuhvaća samo državu kao pravnu osobu i jedinstveni subjekt međunarodnog prava te njezina tijela vlasti. Taj pojam ne obuhvaća rad za neprofitnu međunarodnu organizaciju osnovanu u skladu s belgijskim pravom, kao što je EJTN. Stoga se članak 4. stavak 1. točka (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju ne primjenjuje na rad koji je žalitelj obavljao za EJTN.
63.
Žalitelj smatra da iz sudske prakse ne proizlazi takvo usko tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Osim toga, treba uzeti u obzir da članovi pravosuđa ne mogu biti zaposleni u stalnom predstavništvu neke države zbog načela diobe vlasti. Opći sud svojim je tumačenjem isključio mogućnost da članovi pravosuđa mogu imati koristi od izuzeća predviđenog člankom 4. stavkom 1. točkom (a) drugom alinejom drugom rečenicom Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Stoga izraz „rad za drugu državu” treba tumačiti na način da su njime obuhvaćene sve okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu, pri čemu se u tom kontekstu ne smije ograničiti na rad koji se sastoji u službenom predstavljanju te države.
64.
Odlukom da rad za EJTN nije obuhvaćen izrazom „rad za drugu državu” Opći sud također je propustio uzeti u obzir žaliteljevu djelatnost za poljsku državu te njegov status suca. Žalitelj je obavljanjem dužnosti i obveza glavnog tajnika EJTN‑a istodobno obavljao dužnosti koje mu je povjerio KSSiP.
65.
U nastavku ću ponoviti zahtjeve koje treba primijeniti u vezi s kriterijem „rada za drugu državu” (odjeljak 1.). U tom ću kontekstu osobito pojasniti da je u tu svrhu potrebna djelatnost u nekom tijelu te druge države u državi rada. Nakon toga ću dokazati da žalitelj u referentnom razdoblju nije obavljao rad za drugu državu (odjeljak 2.).
1.
Zahtjevi u pogledu kriterija „rada za drugu državu”
a)
Tekst te smisao i svrha propisa
66.
Kao što je to detaljno naveo nezavisni odvjetnik Y. Bot, pojam „država” može, ovisno o kontekstu u kojem se primjenjuje, biti formuliran široko ili usko (
15
). Dakle, pojam se ne može odvojiti od izraza čiji je sastavni dio kako bi se zasebno tumačio; naprotiv, izraz „rad za drugu državu” treba razmatrati u cijelosti u skladu sa strukturom i ciljevima propisa čiji je dio (
16
).
67.
Kao što se to navodi u točki 48. ovog mišljenja, cilj je naknade za život u inozemstvu nadoknaditi konkretne troškove i nepogodnosti, koji proizlaze iz stupanja u službu pri instituciji Unije, službenika koji su zbog toga obvezni integrirati se u novu sredinu. Pravilo neutralizacije iz članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje druge rečenice Priloga VII. Pravilniku o osoblju sadržava ocjenu „da se u takvoj situaciji koja ispunjava uvjete za dodjelu naknade za život u inozemstvu nalazi i [službenik] koji je u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njegova stupanja u službu imao uobičajeno boravište ili je obavljao svoju glavnu djelatnost na europskom području države u kojoj se nalazi njegovo mjesto rada, ali je bio u službi za neku drugu državu […]” (
17
). To se temelji na pretpostavci da se zbog obavljanja tog rada održava posebna poveznica dotične osobe s tom drugom državom. Ta poveznica sprečava stvaranje trajne poveznice s državom rada i dovoljnu integraciju dotične osobe u društvo države rada (
18
). Drugim riječima, u takvoj situaciji pretpostavlja se trajna „stranost” službenika u državi rada kojom se opravdava to da se s njim postupa jednako kao i s novim službenicima te da se očuva njegovo pravo na isplatu naknade za život u inozemstvu.
68.
Kako se ta pretpostavka može opravdavati s obzirom na ciljeve i strukturu relevantnih pravila?
69.
Kao prvo obrazloženje dolazi u obzir to da se rad u inozemstvu za drugu državu redovito obavlja samo na ograničeno vrijeme i da dotična osoba zbog toga nema interes za stvaranje trajne poveznice s tom državom rada. Drugo, moguće je da posebno radno okruženje u državi rada, u kojoj se nalazi dotična osoba koja obavlja rad za drugu državu, otežava socijalnu integraciju u toj državi. Treće, pravilom neutralizacije ispunjava se potreba poticanja kapaciteta institucija Unije u pogledu zapošljavanja i očuvanja njihove privlačnosti za državljane država koje nisu države njihova boravišta, čak i ako su državljani već neko ograničeno vrijeme obavljali rad u državi rada (
19
).
70.
Međutim, kao što je to već utvrdio nezavisni odvjetnik P. Mengozzi, čini se da ti pokušaji obrazloženja sami po sebi nisu dovoljni jer se njima ne rješava situacija u kojoj se prema osobama koje obavljaju rad za druge države ili međunarodne organizacije u inozemstvu i koje zbog toga imaju koristi od pravila neutralizacije postupa povoljnije nego prema osobama koje obavljaju rad za druge službe, zbog čega se na njih ne primjenjuje pravilo neutralizacije (
20
).
71.
Drugo objašnjenje za to razlikovanje bilo bi da se pravilo neutralizacije smatra povlasticom u korist drugih država ili međunarodnih organizacija koja se odražava u posebnom pravilu u korist osoba koje su radile za svoja tijela i koja bi trebala olakšati geografsku mobilnost osoblja iz drugih država i međunarodnih organizacija (
21
).
72.
Međutim, to tumačenje protivi se članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju čije se područje primjene razlikuje od onog točke (a): dok se točkom (a) zahtijeva da službenik nije državljanin države rada, točkom (b) uređuje se dodjela naknade za život u inozemstvu u slučajevima u kojima je službenik državljanin države rada. U skladu s tim, službenici primaju naknadu za život u inozemstvu samo iznimno, i to ako su tijekom razdoblja od deset godina koje je završilo na datum njihova stupanja u službu u državi rada imali uobičajeno boravište izvan države rada zbog razloga
koji nisu povezani s radom u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji. Dakle, ti drugi razlozi ne mogu biti povezani s obavljanjem rada u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji.
73.
Stoga je točno da službenik u okviru područja primjene članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju ima koristi od toga što je obavljao rad za drugu državu ili međunarodnu organizaciju zato što se tom odredbom načelno održava njegovo pravo na naknadu za život u inozemstvu, dok je u obrnutom slučaju prethodni rad u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji u okviru područja primjene članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju za njega nepovoljan jer službenik zbog tog rada gubi navedeno pravo (
22
). Dakle, ne može biti riječ o općem privilegiranju rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju.
74.
Stoga iz regulatorne strukture točaka (a) i (b) proizlazi da se posjedovanjem ili neposjedovanjem državljanstva države rada samo određuje koje je razdoblje relevantno za ocjenu uobičajenog boravišta odnosno glavne djelatnosti prije stupanja u službu, a time i za kriterij „stranosti” u državi rada u trenutku stupanja u službu (
23
). Kao što osoba koja nije državljanin države rada boravištem ili obavljanjem glavne djelatnosti u referentnom razdoblju može uspostaviti posebnu povezanost s tom državom, što može dovesti do toga da ne ispunjava kriterij „stranosti“ (na kojem se temelji pravo), tako i državljanin može desetogodišnjim neprekinutim odsustvom izgubiti tu posebnu povezanost koju ima s državom na temelju državljanstva, zbog čega prilikom povratka u državu rada ispunjava kriterij „stranosti” (
24
). Međutim, ta djelatnost na kojoj se zasniva (točka (a)) ili gubi (točka (b)) posebna povezanost s državom rada upravo ne može biti rad za drugu državu odnosno u nekoj drugoj državnoj službi. Stoga je zakonodavac polazio od toga da rad za drugu državu odnosno u nekoj drugoj državnoj službi ne može dovesti do posebne povezanosti s državom u kojoj se obavlja taj rad.
75.
Slijedom toga, ako se to razmatra zajedno s pravilom iz članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, to znači da je zakonodavac u točki (a) dao prednost situaciji koja proizlazi iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju samo zato što je u tim slučajevima uglavnom smatrao da posebna poveznica dotične osobe s tom drugom državom ili međunarodnom organizacijom sprečava da se on dovoljno integrira u društvo države rada, zbog čega je on ondje „stranac”.
76.
Razlog te tipizacije jest pravna sigurnost i njome se ispunjava potreba da se ocjena dodjele naknade za život u inozemstvu provede na temelju objektivnih kriterija čija je primjena jednostavna (
25
). Tomu se ne protivi to što takva tipizacija u pojedinačnim slučajevima može dovesti do toga da se službenicima neće dodijeliti naknada za život u inozemstvu, iako je njihova situacija slična slučajevima obuhvaćenima člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (
26
), ali su službenici prije stupanja u službu za Europsku uniju upravo obavljali rad za službu koja nije neka druga državna služba ili međunarodna organizacija (
27
).
b)
Zahtjev u pogledu rada u tijelu te druge države
77.
Koje zahtjeve sada treba primijeniti u pogledu rada za drugu državu s obzirom na te ciljeve koji se nastoje postići?
1) Dosadašnja sudska praksa Suda
78.
Sud je u svojoj presudi u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier utvrdio da druge države u državi rada dotičnog službenika „predstavljaju veleposlanstva ili diplomatske misije te stalna predstavništva pri međunarodnim organizacijama” (
28
).
79.
Sud je stoga zaključio da osobu koju nije zaposlila središnja uprava te države, ali koja je član osoblja stalnog predstavništva te države, treba smatrati osobom koja obavlja rad za tu državu (
29
). Pritom Sud nije smatrao važnim posebne funkcije koje je ta osoba obavljala u stalnom predstavništvu (
30
). Naprotiv, relevantnim je smatrao privilegirani status osobe koji joj je omogućivao razne povlastice i imunitete u skladu s Bečkom konvencijom o diplomatskim odnosima od 18. travnja 1961. i na kojem se, prema mišljenju Suda, temeljila posebna poveznica s državom (
31
). Osim toga, Sud je odlučio da nije potreban izravan pravni odnos između te osobe i predmetne države (
32
).
80.
Sud je na temelju toga u svojim presudama u predmetima Salvador García/Komisija, Herrero Romeu/Komisija, Salazar Brier/Komisija i De Bustamante Tello/Vijeće odlučio da je za tumačenje izraza „rad za drugu državu” relevantna samo činjenica da se rad obavlja u stalnom predstavništvu neke države (
33
). Međutim, to utvrđenje potrebno je tumačiti u kontekstu posebnosti slučajeva o kojima je odlučeno i smatram da ga ne treba shvaćati previše restriktivno. U skladu sa shvaćanjem iznesenim u točki 78. ovog mišljenja, taj izraz trebao bi obuhvaćati u svakom slučaju i rad u veleposlanstvima i diplomatskim misijama.
81.
Međutim, je li sad u svakom slučaju potrebno da se predmetni rad za drugu državu obavlja u nekom tijelu te druge države u državi rada, kao što su to osobito veleposlanstvo, diplomatska misija ili stalno predstavništvo?
2) Izraz „rad za drugu državu”
82.
Izraz „rad za drugu državu” to nužno ne zahtijeva. U tom pogledu u svakom u slučaju u njemačkoj jezičnoj verziji postoji razlika u odnosu na članak 4. stavak 1. točku (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju u kojem se nešto uže govori o radu „u nekoj drugoj državnoj službi”. Slične nijanse postoje i u drugim jezičnim verzijama. Tako se u francuskoj verziji članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju navodi „services effectués pour un autre État” (
34
), a u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju „l’exercice de fonctions dans un service d’un État” (
35
).
83.
U svojoj presudi Vardakas/Komisija Opći sud zaključio je iz toga da izraz odabran u točki (a) treba tumačiti široko, a izraz odabran u točki (b) usko (
36
). Međutim, smatram da takvo različito tumačenje nije nužno: naime, kao što se to navodi u točkama 72. do 75. ovog mišljenja, i točka (a) i točka (b) temelje se na istoj zamisli da se u slučaju rada za drugu državu odnosno u nekoj (drugoj) državnoj službi održava posebna poveznica osobe s tom državom koja sprečava da se ona dovoljno integrira u državu u kojoj obavlja taj rad. To ide u prilog tomu da se izrazima upotrijebljenima u točkama (a) i (b) pripiše isti smisao unatoč tomu što su drukčije formulirani.
84.
Osim toga, razlike u drugim jezičnim verzijama manje su jasne. Tako je primjerice u engleskoj verziji u članku 4. stavku 1. točki (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju riječ o „work done for another State”, a u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju o „duties in the service of a State”, dok je u nizozemskoj verziji riječ o „diensten, verricht voor een andere staat” (točka (a)) i o „functie in dienst van een staat” (točka (b)).
3) Smisao i svrha pravila neutralizacije
85.
Prema mojem mišljenju, svrha pravila neutralizacije ide u prilog tomu da je potrebno da osoba u samoj državi rada bude izravno zaposlena u nekom tijelu druge države. Kao što se to navodi u točki 67. i sljedećim točkama ovog mišljenja, pravilo neutralizacije uključuje pretpostavku koja se temelji na objektivnim i jednostavnim kriterijima u pogledu toga da osoba zadržava posebnu poveznicu s drugom državom. Čini se da je u slučaju potrebnog tipiziranog pristupa ta pretpostavka opravdana samo ako se rad izravno obavlja u nekom tijelu druge države, iako nije potreban izravan pravni odnos između osobe i države (
37
). Ako se, suprotno tomu, rad obavlja u nekom trećem tijelu ili u raznim tijelima, to oslabljuje povezanost koja postoji između osobe i države, iako se taj rad obavlja na nalog i za račun druge države.
86.
Drukčiji pristup rezultirao bi znatno težom primjenom prava te bi postojala bojazan od nastanka znatne pravne nesigurnosti. Ako se rad u nekom tijelu druge države u državi rada ne bi smatrao potrebnim, teško bi se moglo odrediti u kojim slučajevima zaista postoji rad za drugu državu.
87.
U tu svrhu ne bi bio dovoljan status ili radni odnos s tom drugom državom jer se čini da se ne može isključiti to da se u pojedinačnim slučajevima rad za drugu državu može obavljati i u obliku samostalne djelatnosti (
38
) ili zaposlenja kod neke treće osobe. Uostalom, takav pristup protivio bi se dosadašnjoj sudskoj praksi Suda, prema kojoj upravo nije potreban izravan pravni odnos između dotične osobe i predmetne druge države (
39
).
88.
Isto tako, takvi slučajevi ne bi se mogli pouzdano utvrditi s obzirom na djelatnosti koje se konkretno obavljaju. Stvarna ocjena tih djelatnosti koja je potrebna u tom slučaju protivila bi se potrebi za jednostavnim kriterijima za primjenu prava. Osim toga, čini mi se da je djelatnost koja se obavlja daleko manje važna okolnost za integraciju u državi rada nego drugi čimbenici, primjerice radno okruženje ili status i eventualno s tim povezane povlastice i privilegije za neku osobu. Drugim riječima, čini mi se da djelatnost koja se konkretno obavlja, neovisno o njezinoj svrsi, sama po sebi ne može biti temelj za pretpostavku o postojanju takve posebne poveznice s drugom državom koja bi spriječila integraciju u državu rada. Sud je u tom pogledu već i odlučio da nisu bitne posebne funkcije koje se obavljaju u tijelu (
40
).
4) Međuzaključak
89.
Iz toga zaključujem da primjenjivost pravila neutralizacije zahtijeva da se rad koji se obavlja u državi rada obavlja u nekom tijelu te druge države (
41
). Za donošenje odluke u ovom slučaju nije relevantno treba li to tijelo druge države u državi rada nužno biti veleposlanstvo, diplomatska misija ili stalno predstavništvo, kao što se čini da to sugerira dosadašnja sudska praksa Suda te kao što je to pretpostavio i Opći sud u točkama 78. do 83. pobijane presude, ili se to može odnositi i na druga državna tijela, primjerice na vojne baze u inozemstvu ili škole u inozemstvu čiji je osnivač neka druga država (
42
).
2.
Primjena tog kriterija na žaliteljevu situaciju
90.
Je li, s obzirom na te kriterije, u slučaju djelatnosti koju je žalitelj obavljao u referentnom razdoblju riječ o radu za poljsku državu?
91.
U ovom slučaju nije sporno da je žalitelj tijekom obavljanja svoje djelatnosti u Bruxellesu i dalje imao status poljskog suca. Međutim, kao što to proizlazi iz mojih dosadašnjih razmatranja, odlučujući kriterij za primjenu pravila neutralizacije nije ni djelatnost koju osoba konkretno obavlja ni njezin poseban pravni odnos s tom drugom državom, nego njezino zaposlenje u nekom tijelu te druge države u državi rada.
92.
U skladu s utvrđenjima iz točaka 64., 66. i 73. pobijane presude, žalitelj je u referentnom razdoblju uglavnom obavljao svoju djelatnost u tajništvu EJTN‑a u Bruxellesu. Osim toga, bio je pod nadzorom upravljačkog odbora EJTN‑a koji je bio ovlašten ukinuti njegov mandat i predložiti glavnoj skupštini prestanak mandata. Te okolnosti pokazuju da je u Belgiji bio zaposlen u tijelu EJTN‑a. Kao što to proizlazi iz točaka 3. i 82. pobijane presude, EJTN je neprofitna međunarodna organizacija osnovana u skladu s belgijskim pravom, čiji je cilj razvoj programa osposobljavanja za članove i osoblje pravosuđa na europskoj razini. Stoga EJTN nije tijelo poljske države.
93.
Zaključcima u ovom slučaju ne protivi se žaliteljev argument da se tumačenjem Općeg suda, prema kojem je potrebno zaposlenje u stalnom predstavništvu države članice, svi članovi pravosuđa isključuju iz povlastica koje omogućuje pravilo neutralizacije.
94.
Kao prvo, u ovom slučaju ne treba u konačnici odgovoriti na pitanje je li uopće potrebno zaposlenje u veleposlanstvu, diplomatskoj misiji ili stalnom predstavništvu ili je dovoljno i zaposlenje u nekom drugom državnom tijelu u državi rada.
95.
Kao drugo, čini se da nije isključena mogućnost da i članovi pravosuđa mogu, primjerice upućivanjem na rad, biti zaposleni u nekom takvom tijelu unatoč neovisnosti pravosuđa. To pokazuje i sam primjer žalitelja čija neovisnost suca nije ugrožena time što je u okviru svoje djelatnosti za EJTN, koju je potrebno odvojiti od njegove djelatnosti suca, bio zaposlen u tijelu EJTN‑a i što je bio pod nadzorom njegova upravljačkog odbora.
96.
Kao treće, potreba da se pravilo neutralizacije primijeni na temelju objektivnih i jednostavnih kriterija omogućuje isključivanje određenih skupina osoba, kao što je nevažan, primjerice, rad u isključivo privatnom sektoru. Naime, kao što se to navodi u točki 67. i sljedećim točkama ovog mišljenja, pravilo neutralizacije ne treba shvaćati upravo kao privilegiranje, nego treba smatrati da se njime samo obično zasniva posebna poveznica podnositelja zahtjeva s drugom državom. Da žalitelj nije obuhvaćen područjem primjene članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, nego područjem primjene točke (b), za njega bi bilo nepovoljno upravo široko tumačenje izraza „rad u nekoj drugoj državnoj službi”, koji se tumači istovjetno (
43
).
97.
Protivno žaliteljevu mišljenju, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ni kad je smatrao da je rad za EJTN jedini relevantni čimbenik a da pritom nije uzeo u obzir žaliteljev status suca i pravni odnos između njega i poljske države.
98.
Naime, kao što je to upravo pojašnjeno, za primjenu kriterija „rada za drugu državu” nije odlučujući status dotične osobe i njegov pravni odnos s drugom državom. Stoga nije ni važno to što je žalitelj u referentnom razdoblju i dalje bio zaposlen kao sudac okružnog suda u poljskoj državi i što je plaću izravno primao od okružnog suda.
3.
Međuzaključak
99.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je odlučio da se izuzeće za „rad za drugu državu” iz članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje druge rečenice Priloga VII. Pravilniku o osoblju ne primjenjuje na rad koji je žalitelj obavljao za EJTN.
VI. Troškovi
100.
Iz prethodno navedenog proizlazi da žalbu treba odbiti. Slijedom toga, u skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela odgovarajući zahtjev, žalitelju treba naložiti da snosi i vlastite troškove i troškove Komisije.
VII. Zaključak
101.
Zaključno, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1.
Žalba se odbija.
2.
Žalitelju se nalaže snošenje troškova žalbenog postupka.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Uredba br. 31 (EEZ), 11 (EZAE) o Pravilniku o osoblju za dužnosnike i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Europske ekonomske zajednice i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 1962., P 45, str. 1385.)
(
3
)	Presuda QB/Komisija (T‑71/21, neobjavljena, EU:T:2021:868)
(
4
)	U tom pogledu valja uputiti primjerice na presudu Općeg suda od 30. ožujka 1993., Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29) u kojoj je Opći sud odlučio da je Comité européen de normalisation, međunarodna neprofitna organizacija osnovana u skladu s belgijskim pravom, „međunarodna organizacija” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje druge rečenice Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
(
5
)	Presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 61.); od 14. siječnja 2016., Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, t. 40.); od 25. siječnja 2018., Komisija/Češka Republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, t. 47.); od 15. ožujka 2022., Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, t. 63.) i od 12. siječnja 2023., Österreichische Post (Informacije koje se odnose na primatelje osobnih podataka) (C‑154/21, EU:C:2023:3, t. 29.)
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 2021., Hessischer Rundfunk (C‑422/19 i C‑423/19, EU:C:2021:63, t. 65.) i od 17. siječnja 2023., Španjolska/Komisija (C‑632/20 P, EU:C:2023:28, t. 40. do 42.).
(
7
)	U pojedinačnim se slučajevima možda neće moći odrediti službenikova glavna djelatnost zbog toga što obavlja nekoliko djelatnosti u istom vremenskom opsegu. Obavljanje jedne od tih djelatnosti u budućoj državi rada u referentnom razdoblju u tim se slučajevima ne bi protivilo dodjeli naknade za život u inozemstvu.
(
8
)	Presude od 24. siječnja 2008., Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, t. 38. i 39.); od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 35. i 36.); od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 43. i 44.), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 41. i 42.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 37. i 38.), De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 33. i 34.) i od 25. ožujka 2021., Alvarez y Bejarano i dr./Komisija (C‑517/19 P i C‑518/19 P, EU:C:2021:240, t. 69.); vidjeti također presude od 15. rujna 1994., Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, t. 20.) i od 15. rujna 2022., Brown/Komisija i Vijeće (C‑675/20 P, EU:C:2022:686, t. 46.).
(
9
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 44. bilješka 23.)
(
10
)	Vidjeti presudu Općeg suda od 28. veljače 2019., IPozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, t. 39.).
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presude Općeg suda od 30. lipnja 2005., Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:C:2005:264, t. 34.) i od 28. veljače 2019., Pozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, t. 50.).
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 25. studenoga 2020., UI/Komisija (T‑362/19, neobjavljena, EU:T:2020:562, t. 53.); slično i u presudi Općeg suda od 13. prosinca 2004., E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, t. 57. i 72.).
(
13
)	Presuda od 31. svibnja 1988., Nuñez/Komisija (211/87, EU:C:1988:275, t. 10.); presude Općeg suda od 8. travnja 1992., Costacurta Gelabert/Komisija (T‑18/91, EU:T:1992:56, t. 41.); od 13. travnja 2000., Reichert/Parlament (T‑18/98, EU:T:2000:113, t. 25.); od 3. svibnja 2001., Liaskou/Vijeće (T‑60/00, EU:T:2001:129, t. 52.); od 30. lipnja 2005., Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:T:2005:264, t. 61.) i od 25. studenoga 2020., UI/Komisija (T‑362/19, neobjavljena, EU:T:2020:562, t. 37.)
(
14
)	Vidjeti rješenje od 6. srpnja 2021., Karpeta‑Kovalyova/Komisija (C‑717/20 P, neobjavljeno, EU:C:2021:542, t. 11. i 12.).
(
15
)	Spojeno mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetima Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) i De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, t. 123. do 131.)
(
16
)	Presude od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 42.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 36.) i Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 40.); spojeno mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetima Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) i De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, t. 136.)
(
17
)	Presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 37.); od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija(C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 45.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 39.), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 43.), De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 35.) i od 24. siječnja 2008., Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, t. 40.)
(
18
)	Presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 38.); od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 46.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 40.), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 44.), De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 36.) i od 24. siječnja 2008., Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, t. 41.)
(
19
)	Vidjeti u pogledu tih razmatranja već i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 54. do 56.).
(
20
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 57.)
(
21
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 57.).
(
22
)	U slučaju o kojem treba odlučiti u ovom predmetu riječ je o području primjene članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, s obzirom na to da žalitelj nije državljanin države rada (Belgija), nego poljski državljanin. Iako je u referentnom razdoblju obavljao svoju glavnu djelatnost u Belgiji, nema pravo na naknadu za život u inozemstvu, osim ako je obavljao rad za drugu državu (ili međunarodnu organizaciju). U tim okolnostima išlo bi mu u korist široko tumačenje izraza „rad za drugu državu”. Međutim, kad bi u ovom slučaju bila riječ o stupanju u službu u Poljskoj i da je tijekom razdoblja od najmanje deset godina obavljao svoju glavnu djelatnost u Belgiji, žalitelj bi imao pravo na naknadu za život u inozemstvu samo ako nije obavljao rad u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji. Stoga bi široko tumačenje navedenog izraza za njega bilo nepovoljno u tom slučaju, o kojem nije riječ u ovom predmetu.
(
23
)	Vidjeti u tom pogledu detaljno moje mišljenje u predmetu Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, t. 36. do 42. i t. 50.).
(
24
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, t. 40. i 41.).
(
25
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 90.); u pogledu tog razmatranja tumačenja kriterija „glavne djelatnosti” vidjeti i točku 53. ovog mišljenja.
(
26
)	Vidjeti već i presudu od 15. siječnja 1981., Vutera/Komisija (1322/79, EU:C:1981:6, t. 9.); presuda Općeg suda od 13. prosinca 2004., E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, t. 126.).
(
27
)	Primjer za to je upućivanje radnika u privatnom poduzeću na rad u ured tog poduzeća u inozemstvu na ograničeno vrijeme. Tako je Opći sud u presudi od 13. prosinca 2004., E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357) odlučio da osoba koja je bila zaposlena u jednom engleskom odvjetničkom društvu u Londonu i koja je na ograničeno vrijeme upućena na rad u ured tog društva u Bruxellesu nije imala koristi od pravila neutralizacije.
(
28
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 39.)
(
29
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 42.)
(
30
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 44.)
(
31
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 42. i 43.); vidjeti u tom pogledu presude u kojima se također na to upućuje od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 51.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 45.), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 49.) i De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 41.).
(
32
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 45.)
(
33
)	Presude od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 56. i 60.), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 50. i 54.), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 54. i 58.) i De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 46. i 50.)
(
34
)	Odgovarajuće formulacije nalaze se primjerice i u talijanskoj („servizi effettuati per un altro Stato”), španjolskoj („servicios prestados a otro Estado”) i portugalskoj jezičnoj verziji („serviços prestados a um outro Estado”).
(
35
)	Odgovarajuće formulacije nalaze se primjerice i u talijanskoj („esercizio di funzioni al servizio di uno Stato”), španjolskoj („ejercicio de funciones al servicio de un Estado”) i portugalskoj jezičnoj verziji („exercício de funções num serviço de qualquer Estado”).
(
36
)	Presuda Općeg suda od 30. ožujka 1993., Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, t. 36.); isto tako presuda od 28. studenoga 2019., Wywiał-Prząda/Komisija (T‑592/18, EU:C:2019:820, t. 35.)
(
37
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 45.)
(
38
)	Opći sud u tom je pogledu u jednom slučaju odlučio da samostalna djelatnost savjetnika za Komisiju spada pod izuzeće za rad za međunarodnu organizaciju, vidjeti presudu od 14. prosinca 1995., Diamantaras/Komisija (T‑72/94, EU:T:1995:212, t. 52.).
(
39
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 45.)
(
40
)	Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 44.)
(
41
)	Za donošenje odluke u ovom slučaju nije relevantno obuhvaća li pravilo neutralizacije rad za političku ustrojstvenu jedinicu neke države, primjerice za vlade okruga, autonomne zajednice ili druge lokalne vlasti. Stoga u ovom slučaju ne treba odgovoriti na pitanje je li Sud na to opravdano niječno odgovorio u svojim presudama od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726) i De Bustamante Tello/Vijeće (C‑10/06 P, EU:C:2007:727).
(
42
)	U tom bi pogledu valjalo razmotriti je li rad povezan s određenim povlasticama i imunitetima, kako proizlaze primjerice iz Bečke konvencije o diplomatskim odnosima od 18. travnja 1961. ili drugih međunarodnih ugovora. Naime, u tim slučajevima svakako postoji dovoljno relevantna razlika u odnosu na osobe koje privatna osoba, fizička ili pravna, privremeno uputi na rad u inozemstvo i koje ondje, primjerice, rade u podružnici. Osim toga, kriterij postojanja određenih povlastica i imuniteta u korist neke osobe omogućio bi objektivnu i jasnu primjenu pravila neutralizacije.
(
43
)	Vidjeti u tom pogledu moja razmatranja u točkama 71. do 73. ovog mišljenja.