62024TJ0113_EXT
PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
23. srpnja 2025. (
*1
)
„Javna nabava – Zaštita financijskih interesa Unije – Tužba za poništenje – Nepostojanje izravnog utjecaja – Djelomična nedopuštenost – Kriteriji za isključenje iz sudjelovanja u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi – Pojam ‚pravomoćna presuda kojom se utvrđuje krivnja osobe ili subjekta’ – Članak 136. stavak 1. točka (d) podtočka ii. Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 – Osobe koje imaju ovlasti zastupanja, donošenja odluka ili kontrole u odnosu na osobu ili subjekta koji je u situaciji za isključenje – Članak 136. stavak 4. točka (a) Uredbe 2018/1046 – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost“
U predmetu T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA, sa sjedištem u Milanu (Italija),
CY,
CV
CW,
koje zastupaju M. Hommé i B. O’Connor, odvjetnici,
tužitelji,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju F. Moro i P. Rossi, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (osmo vijeće),
u sastavu: A. Kornezov (izvjestitelj), predsjednik, K. Kecsmár i S. Kingston, suci,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir rješenje od 8. svibnja 2024., Lattanzio KIBS i dr./Komisija (T‑113/24 R, neobjavljeno, EU:T:2024:306),
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 15. siječnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu (
1
)
1
Tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelji, Lattanzio KIBS SpA (u daljnjem tekstu: LKIBS) i osobe CY, CV i CW, zahtijevaju poništenje Odluke Komisije Ares (2023.) 8545235 od 13. prosinca 2023. o postupku isključenja LKIBS‑a iz sudjelovanja u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi i bespovratnih sredstava uređenih Uredbom (EU, Euratom) 2018/1046 i Uredbom (EU) 2018/1877 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
[omissis]
Zahtjevi stranaka
10
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
11
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao nedopuštenu u dijelu u kojem ju je podnijela osoba CW i, u svakom slučaju, odbije u cijelosti kao neosnovanu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
O pravu
[omissis]
Meritum
21
U prilog svojoj tužbi tužitelji ističu osam tužbenih razloga, koji se u bitnome temelje, prvi, na očitoj pogrešci u ocjeni jer je Komisija smatrala da je presuda Suda u Milanu pravomoćna presuda kojom je utvrđena krivnja osoba CY i CV za korupciju, drugi, na povredi članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046, treći, na tome da je Komisija trebala uzeti u obzir nacionalno pravo prilikom primjene te odredbe, četvrti, na povredi članka 136. stavka 4. Uredbe 2018/1046, peti, na nedostatku u obrazloženju, šesti, na povredi načela proporcionalnosti predviđenog u članku 136. stavku 3. Uredbe 2018/1046 i u članku 5. stavku 4. UEU‑a, sedmi, na povredi članka 136. stavka 6. točke (a) Uredbe 2018/1046 i, osmi, na povredi prava na saslušanje utvrđenog u članku 41. Povelje.
Prvi, drugi i treći tužbeni razlog, koji se u bitnome temelje na povredi članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046
22
Trima prvim tužbenim razlozima, koja valja ispitati zajedno, tužitelji u biti ističu da je Komisija povrijedila članak 136. stavak 1. točku (d) podtočku ii. Uredbe 2018/1046 zbog toga što je smatrala da je presuda Suda u Milanu pravomoćna presuda kojom je utvrđena krivnja osoba CY i CV za djela korupcije.
23
U okviru prvog tužbenog razloga tužitelji tvrde da je Komisija pogrešno kvalificirala postupak „patteggiamento”, u kojem je donesena presuda Suda u Milanu i koji je propisan u članku 444. codicea di procedura penale (Zakonik o kaznenom postupku), postupkom „prethodno priznanje krivnje” („plea bargain” na engleskom jeziku) i da su u okviru tog postupka osobe CY i CV priznale krivnju. Tvrde da je takav zaključak pogrešan jer pri donošenju presude na temelju te odredbe nacionalni sud ne ocjenjuje činjenice i krivnju okrivljenika.
24
Osim toga, iz članka 445. stavka 1.bis Zakonika o kaznenom postupku proizlazi da presuda donesena na temelju članka 444. tog zakonika nije osuđujuća presuda. Naime, prvom se odredbom propisuje da se takva presuda može samo „izjednačiti” s osudom, iz čega prešutno proizlazi da se presuda „patteggiamento” ne može kvalificirati osuđujućom presudom.
25
U okviru drugog tužbenog razloga tužitelji ističu da je Komisija povrijedila članak 136. stavak 1. točku (d) podtočku ii. Uredbe br. 2018/1046 smatrajući da je presuda Suda u Milanu valjana osnova za isključenje LKIBS‑a iz sudjelovanja u postupcima dodjele ugovora uređenima osobito Uredbom 2018/1046. Iako ne osporavaju da je presuda Suda u Milanu pravomoćna presuda, ističu da navedenom presudom nije dokazano da su osobe CY i CV krive za kazneno djelo korupcije.
26
U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelji ističu da je Komisija bila dužna uzeti u obzir nacionalno pravo kada je tumačila presudu Suda u Milanu. Konkretno, trebala je ocijeniti presudu s obzirom na članak 445. stavak 1. Zakonika o kaznenom postupku, iz kojeg proizlazi da se presuda donesena na temelju članka 444. tog zakonika ne može koristiti u upravnom postupku poput onog u kojem je donesena pobijana odluka.
27
Komisija zahtijeva da se tri prva tužbena razloga odbiju.
28
U skladu s člankom 136. stavkom 1. točkom (d) podtočkom ii. Uredbe 2018/1046, „[o]dgovorni dužnosnik za ovjeravanje isključuje osobu ili subjekt iz članka 135. stavka 2. iz sudjelovanja u postupcima dodjele uređenima navedenom Uredbom ili iz odabira osoba ili subjekata za izvršenje sredstava Unije u sljedećim situacijama za isključenje: […] pravomoćnom presudom utvrđeno je da je osoba ili subjekt kriv za bilo što od sljedećeg: […] primanje i davanje mita kako je definirano u članku 4. stavku 2. Direktive (EU) 2017/1371 […] ili korupciju kako je definirana u drugim primjenjivim pravima”.
29
U pobijanoj odluci Komisija je u bitnome smatrala da je presuda Suda u Milanu pravomoćna presuda i da su time što su zahtijevale primjenu smanjene kazne i na nju pristale, osobe CY i CV priznale krivnju za kaznena djela korupcije u smislu članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046.
30
U tom pogledu, kao prvo, valja utvrditi da iz te presude proizlazi da je osobe CY i CV, u njihovu svojstvu [povjerljivo] (
2
)„grupe Lattanzio”, uključujući društvo Lattanzio Advisory, koje je postalo LAIC, i druga društva grupe, državno odvjetništvo zaduženo za predmet optužilo za osobito, primjerice, djela korupcije u smislu talijanskog Kaznenog zakonika. Te su osobe ponudile određene novčane iznose službenicima Republike Sjeverne Makedonije i s njima dogovorile isplate novčanih iznosa i drugih usluga ili povlastica kako bi ishodile trajnu ovisnost tih službenika o interesima Lattanzio Advisoryja i „grupe Lattanzio” u okviru postupaka javne nabave za ugovore koje u toj državi financira Europska unija.
31
Kao drugo, iz navedene presude proizlazi da su optuženici podnijeli zahtjev za primjenu posebnog postupka predviđenog u članku 444. Zakonika o kaznenom postupku i da je državno odvjetništvo dalo svoju suglasnost za taj prijedlog.
32
Kao treće, Tribunale di Milano (Sud u Milanu) utvrdio je u bitnome da se dokazima koji su mu na raspolaganju dostatno dokazuje, prije svega, postojanje djela koja im se stavljaju na teret, zatim, da ta djela odgovaraju kaznenom djelu, osobito onom korupcije u smislu talijanskog Kaznenog zakonika i, naposljetku, da se ta djela mogu pripisati okrivljenicima. Tribunale di Milano (Sud u Milanu) također je utvrdio da ne postoje okolnosti koje isključuju kazneni progon ili nedostaci postupovnih pretpostavki, kako bi mogli proizaći iz istražnih radnji i osobito dostavljenih izvora dokaza, da su stranke valjano dale svoj pristanak, da su djela koja se optuženicima stavljaju na teret pravilno pravo kvalificirana i da je dogovorena kazna prikladna za kazneno djelo o kojem je riječ.
33
Na temelju tih utvrđenja Tribunale di Milano (Sud u Milanu) izrekao je osobama CY i CV kaznu od dvije godine zatvora uvjetno, a Lattanzio Advisoryju, koji je postao LAIC, novčanu kaznu u iznosu do 80000 eura.
34
Tako iz presude Suda u Milanu, kako su tužitelji potvrdili na raspravi, u bitnome proizlazi da postoje dostatni dokazi o postojanju djela koja im se stavljaju na teret, koja se pravno kvalificiraju kao koruptivna djela u smislu talijanskog Kaznenog zakonika, da se ta djela mogu pripisati, među ostalim, osobama CY i CV i da im je za navedena djela uvjetno izrečena kazna zatvora. Usto je za ista djela Lattanzio Advisoryju, koji je postao LAIC, izrečena novčana kazna.
35
Kada je riječ o pitanju je li presuda Suda u Milanu pravomoćna presuda kojom se utvrđuje krivnja za korupciju dotičnih osoba i subjekata, u smislu članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046, među strankama je nesporno da ta presuda jest pravomoćna presuda.
36
Kada je riječ o pretpostavci prema kojoj se takvom pravomoćnom presudom mora utvrditi da je osoba ili subjekt o kojem je riječ kriv za koruptivna djela, valja istaknuti da se tekstom članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046 ne pojašnjava treba li smatrati da pravomoćna presuda donesena u okviru posebnog kaznenog postupka, poput postupka „patteggiamento” predviđenog u Zakoniku o kaznenom postupku, kojim se, a da se pritom optuženici ne proglase formalno krivim za koruptivna djela, utvrđuje da im se takva djela mogu staviti na teret te im se za ta djela izriče kazna i novčana kazna, ispunjava tu pretpostavku.
37
U tim okolnostima valja provesti kontekstualno i teleološko tumačenje članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046 (vidjeti po analogiji presudu od 4. ožujka 2020., Bank BGŻ BNP Paribas, C–183/18, EU:C:2020:153, t. 42. i 43.).
38
Kada je riječ o kontekstu te odredbe, valja istaknuti da su odredbe Uredbe 2018/1046, uključujući one iz njezine glave V. poglavlja 2. odjeljka 2. koje se odnose na sustav ranog otkrivanja i isključenja, kojima pripada članak 136. stavak 1. točka (d) podtočka ii. navedene uredbe, upravne, a ne kaznene prirode. Konkretno, na temelju članka 91. Uredbe 2018/1046, poglavljem 5. glave IV. te uredbe, naslovljenim „Odgovornost financijskih izvršitelja”, ne dovodi se u pitanje kaznenopravna odgovornost financijskih izvršitelja predviđena primjenjivim nacionalnom pravom i važećim odredbama o zaštiti financijskih interesa Unije i borbi protiv korupcije u kojoj sudjeluju dužnosnici Unije ili službenici država članica.
39
Tako se, kao odredbom koja je upravne prirode, člankom 136. stavkom 1. točkom (d) Uredbe 2018/1046 ne nastoji utvrditi kaznena odgovornost fizičke ili pravne osobe u nacionalnom pravu, nego se samo utvrđuju slučajevi u kojima se tu osobu može isključiti iz postupaka dodjele uređenih tom uredbom, osobito u slučaju korupcije koja je obuhvaćena člankom 136. stavkom 1. točkom (d) podtočkom ii. navedene uredbe.
40
Kada je riječ o teleološkom tumačenju članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046, valja istaknuti da iz uvodne izjave 64. te uredbe i članka 135. stavka 1. navedene uredbe proizlazi da je cilj sustava isključenja osigurati zaštitu financijskih interesa Unije. Tako se, s jedne strane, navedenim člankom 136. stavkom 1. točkom (d) podtočkom ii. Uredbe 2018/1046 nastoje isključiti iz postupaka dodjele uređenih tom uredbom osobe i subjekti koji zbog svojega ponašanja mogu predstavljati rizik za financijske interese Unije. S druge strane, ta odredba omogućuje Komisiji da ispuni obvezu dobrog financijskog upravljanja sredstvima Unije koja joj je naložena člankom 317. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2023., Imdea Materiales/Komisija, T‑765/21, neobjavljenu, EU:T:2023:588, t. 81.).
41
Osim toga, upravo kako bi se izbjegao rizik ugrožavanja financijskih interesa Unije, Uredbom 2018/1046 predviđaju se slučajevi, poput onih predviđenih u njezinu članku 136. stavcima 2. i 5., kojima se omogućuje da se privremeno isključi ponuditelje u postupcima dodjele koji se uređuju tim člankom, čak i u slučaju nepostojanja pravomoćne presude kojom se utvrđuje krivnja dotičnih osoba ili subjekata.
42
Usto je ustaljena sudska praksa da primjena nacionalnih pravila ne smije negativno utjecati na koristan učinak akta Unije (presuda od 16. svibnja 2024., Toplofikacija Sofija (Pojam domicila tuženika), C‑222/23, EU:C:2024:405, t. 55.). Osim toga, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da ako odredba prava Unije može biti predmet više tumačenja, prednost valja dati onomu koje može sačuvati njezin koristan učinak (presuda od 23. studenog 2023., EVN Business Service i dr., C‑480/22, EU:C:2023:918, t. 37. i navedena sudska praksa).
43
Usko tumačenje članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046, poput onog koje zastupaju tužitelji, moglo bi negativno utjecati na koristan učinak te odredbe, time što bi njezina posljedica bila omogućavanje osobama i subjektima kojima su pravomoćnom presudom izrečene kazne i novčane kazne za djela korupcije da ipak sudjeluju u postupcima javne nabave koji se financiraju proračunom Unije, koji tako predstavljaju rizik za financijske interese Unije te za dobro financijsko upravljanje njezinim sredstvima.
44
Slijedom toga valja smatrati da pravomoćna presuda, poput one Suda u Milanu, kojom se, a da se pritom ne proglašava formalno krivnja optuženih osoba i subjekata, ipak u bitnome utvrđuje da se djela korupcije mogu pripisati njima te im se za ta djela izriče kazna i novčana kazna, ulazi u područje primjene članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046.
45
Argumenti tužiteljâ ne dovode u pitanje taj zaključak.
46
Kao prvo, tužitelji ističu da pobijana odluka sadržava nekoliko pogrešaka u prijevodu. Međutim, čak i ako bismo pretpostavili da su dokazane, takve pogreške nemaju utjecaja na navedenu odluku jer one ne utječu ni na tumačenje članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046 iz ove presude ni na bitne elemente presude Suda u Milanu, kako su sažeti u točkama 30. do 34. ove presude i kako su ih stranke potvrdile na raspravi.
47
Kao drugo, tužitelji tvrde da nacionalni sud ne može, na temelju članka 444. Zakonika o kaznenom postupku, izreći „oslobađajuću presudu” u smislu članka 530. tog zakonika i to čak i ako spis sadržava dokaze o nevinosti optuženika.
48
Međutim, to tumačenje tužiteljâ navedenih odredaba nacionalnog prava, čak i pod pretpostavkom da je točno, nema nikakvog utjecaja na činjenicu da iz presude Suda u Milanu, kako je sažeta u točkama 30. do 34. ove presude, među ostalim, proizlazi da postoje dostatni dokazi da se djela korupcije mogu pripisati osobama CY i CV, koje su zatražile da se mogu koristiti postupkom predviđenim u članku 444. Zakonika o kaznenom postupku te da suprotno tomu ne postoje očiti dokazi njihove nevinosti.
49
Kao treće, tužitelji ističu da se člankom 445. stavkom 1.bis Zakonika o kaznenom postupku ne predviđa, protivno onomu što je Komisija istaknula u pobijanoj odluci, da „sentenza di patteggiamento” donesena na temelju članka 444. toga zakonika jest kaznena osuda, nego samo da takva presuda može biti izjednačena s takvom osudom pod određenim uvjetima. Oni usto naglašavaju razlike između presude donesene na temelju članka 444. navedenog zakonika i osude donesene na temelju njegova članka 533.
50
U tom pogledu je s jedne strane dovoljno utvrditi da se ti argumenti odnose na pravnu kvalifikaciju presude Suda u Milanu u talijanskom pravu i razlika koje mogu postojati između učinaka takve presude i učinaka povezanih s kaznenom osudom u smislu članka 533. Zakonika o kaznenom postupku. Takve razlike ne mogu utjecati na tumačenje članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046 iz točke 44. ove presude.
51
S druge strane, u svakom slučaju, valja istaknuti, poput Komisije, da je, u skladu s posljednjom rečenicom članka 445. stavka 1.bis Zakonika o kaznenom postupku, i osim iznimaka predviđenih u tom pogledu u prve dvije rečenice te odredbe, presuda donesena na temelju članka 444. navedenog zakonika „izjednačena” s osudom.
52
Osim toga, Sud je već imao priliku presuditi da je presuda koja je postala pravomoćna i donesena na temelju postupka „patteggiamento” predviđenog u članku 444. Zakonika o kaznenom postupku, za potrebe provjere uvjeta za primjenu načela ne bis in idem, utvrđenog u članku 50. Povelje, kaznena osuda koja je postala pravomoćna (presuda od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr., C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 14., 30., 59. i 63.).
53
Kao četvrto, točno je, kao što to ističu tužitelji, da je Komisija u uvodnoj izjavi 40. pobijane odluke pogrešno tvrdila da su time što su zahtijevali i dali pristanak za primjenu smanjene kazne, poput one koju im je izrekao Tribunale di Milano (Sud u Milanu), tužitelji priznali svoju krivnju. Naime, takvo izričito priznanje krivnje ne proizlazi iz navedene presude. Međutim, kako bi zaključila da ta presuda ulazi u područje primjene članka 136. stavka 1. točke (d) podtočke ii. Uredbe 2018/1046, Komisija se nije temeljila samo na toj tvrdnji, nego je u uvodnim izjavama 36. do 38. pobijane odluke također uzela u obzir činjenicu, na koju se podsjeća u točkama 32. i 34. ove presude, da, u skladu s tekstom navedene presude, postoje dostatni dokazi prema kojima se, među ostalim, djela koja se stavljaju na teret mogu pripisati optuženicima, da se člankom 445. stavkom 1.bis Zakonika o kaznenom postupku s osudom izjednačavaju presude donesene na temelju članka 444. tog zakonika i da članak 136. stavak 1. točka (d) ne razlikuje pravomoćne presude s obzirom na to jesu li one donesene nakon sporazuma između dotičnih osoba i državnog odvjetništva ili ne.
54
Kao peto, tužitelji svoj argument temelje na prvoj rečenici članka 445. stavka 1.bis Zakonika o kaznenom postupku, u skladu s kojim presuda donesena na temelju članka 444. tog zakonika ne proizvodi učinke i ne može se koristiti kao dokaz u, među ostalim, upravnim postupcima. Prema njihovu mišljenju, s obzirom na to da je postupak u kojem je donesena pobijana odluka upravne prirode, Komisija se ne može pozvati na presudu Suda u Milanu u svrhe njezina donošenja.
55
Taj argument ne može se prihvatiti jer se njime samo tvrdi da odredba nacionalnog prava može biti prepreka za primjenu odredbe prava Unije. Tako je navedeni argument protivan načelu nadređenosti prava Unije, kojim se utvrđuje prvenstvo prava Unije nad pravom država članica. Stoga navedeno načelo zahtijeva da sva tijela država članica osiguraju puni učinak različitih odredbi Unije, pri čemu pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se tim različitim odredbama priznaje na državnom području tih država (vidjeti presudu od 11. siječnja 2024., Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, t. 23. i navedenu sudsku praksu). U skladu s načelom nadređenosti prava Unije, ne može se dopustiti da pravila nacionalnog prava, makar bila i ustavne prirode, ugrožavaju jedinstvo i djelotvornost prava Unije (presuda od 21. prosinca 2021., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, t. 52.).
56
Kao šesto, valja odbiti argument koji su tužitelji istaknuli na raspravi, koji se temelji na presudi od 18. prosinca 2024., TP/Komisija (T‑776/22, žalbeni postupak u tijeku, EU:T:2024:908). Naime, u točkama 44. i 45. te presude Opći sud je presudio da je dužnosnik za ovjeravanje, kako bi donio odluku o isključenju na temelju članka 136. stavka 1. točki (b) do (d) i (f) do (h) Uredbe 2018/1046, očito vezan pravnom kvalifikacijom ponašanja o kojem je riječ, navedenom u pravomoćnoj presudi ili pravomoćnoj upravnoj odluci, a da pritom ne može raspolagati nikakvom marginom prosudbe u odnosu na nju. U ovom slučaju nije riječ o tome da se prihvati pravna kvalifikacija ponašanja o kojima je riječ koja je različita od one iz presude Suda u Milanu, nego da se tumači odredba prava Unije kako bi se utvrdilo ulazi li takva presuda, uzimajući u obzir pravne kvalifikacije kao što su one koje se tamo nalaze, u njezino područje primjene.
57
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odbiti prva tri tužbena razloga kao neosnovana.
[omissis]
Osmi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na saslušanje, predviđenog u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje
[omissis]
124
S obzirom na to da nisu prihvaćeni zahtjevi koje su istaknuli tužitelji, valja odbiti tužbu u cijelosti.
Troškovi
125
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
126
Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti snošenje troškova sukladno Komisijinu zahtjevu, uključujući one nastale u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Društvu Lattanzio KIBS SpA i osobama CY, CV i CW nalaže se snošenje troškova, uključujući one nastale u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 23. srpnja 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
1
)	Navedene su samo one točke predmetne presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.
(
2
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni.