Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 22. siječnja 2026.(1)
Predmet C-583/24 [Tagu](i)
Kazneni postupak
protiv
DZ,
uz sudjelovanje
Openbaar Ministerie
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 1. stavak 3. – Okvirna odluka 2004/757/PUP – Članak 2. stavak 1. točka (a) i članak 2. stavak 2. – Članak 4. stavak 1. i članak 4. stavak 2. točka (b) – Minimalne odredbe vezane za elemente kaznenih djela i sankcije u području nezakonite trgovine drogom – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 49. stavak 3. – Proporcionalnost kazni – Provjera pravosudnog tijela države članice izvršenja”
I.      Uvod
1.        Pitanje trebaju li pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog i pravosudna tijela izvršenja uzimati u obzir načelo proporcionalnosti prilikom provedbe Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica(2), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009.(3), već je potaknulo brojne rasprave, a dodatni je problem što se u Okvirnoj odluci 2002/584 ništa ne navodi u tom pogledu(4).
2.        Naime, ta okvirna odluka ne sadržava nijedan izričit zahtjev o obvezi pravosudnih tijela država članica da poštuju načelo proporcionalnosti u njezinu području primjene(5). Kako bi se nadoknadio taj nedostatak, taj je zahtjev naveden u raznim priručnicima koji se odnose na izdavanje i izvršenje europskog uhidbenog naloga(6) te ga je utvrdio i Europski parlament(7).
3.        Komisija u Priručniku iz 2023. navodi da bi europski uhidbeni nalog „uvijek […] trebao biti proporcionalan svojem cilju”(8). U tom smislu pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog „trebala bi razmotriti bi li se umjesto izdavanja europskog uhidbenog naloga mogle koristiti ostale mjere” ako bi takve mjere mogle biti „učinkovite te istodobno manje prisilne”. Općenitije, Komisija naglašava da se „provjerom proporcionalnosti prije izdavanja europskog uhidbenog naloga može […] povećati uzajamno povjerenje među nadležnim tijelima država članica”, što pridonosi „učinkovitoj upotrebi europskog uhidbenog naloga u [Europskoj u]niji”(9).
4.        Iako se zahtjev proporcionalnosti ne navodi izričito u Okvirnoj odluci 2002/584, on stoga prožima postupak predaje uspostavljen tom okvirnom odlukom. Uostalom, drukčije ne može ni biti jer u skladu s člankom 5. stavkom 4. UEU-a, „[n]a temelju načela proporcionalnosti, sadržaj i oblik djelovanja Unije ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje ciljeva Ugovora”. Uzimajući u obzir posljedice europskog uhidbenog naloga za prava traženih osoba i kako bi se zajamčila učinkovitost i brzina postupaka predaje, stoga je osobito važno da pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog u svakom predmetu pomno i s određenom suzdržanosti ispitaju je li takav nalog nužan.
5.        Sud je sam, na poticaj nekoliko svojih nezavisnih odvjetnika(10), naglasio potrebu da pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog provede provjeru proporcionalnosti. Naime, budući da izdavanje europskog uhidbenog naloga može dovesti do uhićenja osobe protiv koje je taj nalog izdan i stoga ugroziti njezinu osobnu slobodu, Sud smatra da je na pravosudnom tijelu koje namjerava izdati europski uhidbeni nalog da ispita proporcionalnost tog izdavanja s obzirom na posebnosti slučaja(11). U tom pogledu, čini se da Sud razlikuje slučajeve kada je europski uhidbeni nalog izdan radi kaznenog progona ili izvršenja kazne jer je pojasnio da u potonjem slučaju proporcionalnost tog naloga proizlazi iz osuđujuće presude koja se, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, treba sastojati od kazne ili mjere oduzimanja slobode u trajanju od najmanje četiri mjeseca(12).
6.        Kad je riječ o pravosudnom tijelu izvršenja, iz sudske prakse Suda ne proizlazi da je ono dužno ispitati proporcionalnost europskog uhidbenog naloga koji treba izvršiti(13).
7.        Uostalom, Komisija u Priručniku iz 2023. naglašava da je provjera proporcionalnosti europskog uhidbenog naloga isključiva zadaća pravosudnog tijela koje ga izdaje. U tom pogledu ističe da se Okvirnom odlukom 2002/584 „ne predviđa […] mogućnost da država članica izvršenja ocjenjuje proporcionalnost europskog uhidbenog naloga”. Prema mišljenju te institucije, to je „u skladu s načelom uzajamnog priznavanja”. Ako bi pravosudno tijelo izvršenja ipak ozbiljno dvojilo u pogledu proporcionalnosti europskog uhidbenog naloga, prednost bi trebalo dati „izravnoj komunikaciji” između tog tijela i pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog kako bi se pronašlo „prikladnije rješenje”(14). Komisija smatra da bi se to moglo dogoditi samo „u iznimnim okolnostima”(15).
8.        S obzirom na ta pojašnjenja, najprije valja naglasiti da se u zahtjevu za prethodnu odluku u ovom predmetu od Suda traži da s posebnog gledišta ispita problematiku proporcionalnosti u okviru mehanizma predaje, iako je, kao što ću to objasniti u nastavku, raspodjela provjera koje trebaju provoditi pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog odnosno pravosudna tijela izvršenja također u središtu pravne rasprave.
9.        Stoga će Sud u okviru tog zahtjeva odlučiti o pitanju može li pravosudno tijelo izvršenja i, ovisno o slučaju, pod kojim uvjetima, odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora kada smatra da bi predaja tražene osobe dovela do opasnosti od povrede načela proporcionalnosti kazni, propisanog člankom 49. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima(16). U tom smislu nije riječ o provjeri poštuje li se načelo proporcionalnosti u fazi izdavanja europskog uhidbenog naloga, nego o provjeri poštuje li se to načelo u fazi izvršenja tog naloga, s obzirom na kaznu izrečenu u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog i čiji je europski uhidbeni nalog samo postupovno sredstvo za njezino izvršenje(17).
10.      Konkretnije, zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s člankom 49. stavkom 3. Povelje, kao i člankom 2. stavcima 1. i 2., člankom 4. stavcima 1. i 2. te člankom 5. Okvirne odluke Vijeća 2004/757/PUP od 25. listopada 2004. o utvrđivanju minimalnih odredaba vezanih za elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom(18).
11.      Taj je zahtjev upućen u okviru kaznenog postupka koji se vodi protiv osobe DZ povodom europskog uhidbenog naloga koji je izdan protiv nje radi izvršenja pravomoćne kazne zatvora u trajanju od sedam godina za kazneno djelo unošenja u Rumunjsku „rizičnih i visokorizičnih” droga.
12.      U tom kontekstu treba utvrditi može li i, ovisno o slučaju, u kojoj mjeri i pod kojim uvjetima, pravosudno tijelo izvršenja odbiti predaju osobe DZ ako smatra da takva kazna nije proporcionalna i da bi izvršenje europskog uhidbenog naloga tako ugrozilo načelo proporcionalnosti kazni, propisano člankom 49. stavkom 3. Povelje. Konkretno, je li to tijelo dužno provesti ispitivanje u dvije faze prije nego što odbije tu predaju na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584? U slučaju potvrdnog odgovora, koji je konkretan sadržaj svake od dviju faza tog ispitivanja?
II.    Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
13.      Judecătoria Constanța (Prvostupanjski sud u Constanți, Rumunjska) izdala je 9. siječnja 2024. europski uhidbeni nalog protiv osobe DZ. Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska), odnosno sud koji je uputio zahtjev, treba, kao pravosudno tijelo izvršenja, odlučiti o izvršenju tog naloga. Taj sud smatra da se ne može pozvati ni na jedan razlog za neizvršenje iz članaka 3., 4. i 4.a Okvirne odluke 2002/584/PUP.
14.      Europski uhidbeni nalog
izdan je radi izvršenja kazne zatvora u trajanju od sedam godina, koja je postala pravomoćna slijedom odluke koju je Curtea de Apel Constanța (Žalbeni sud u Constanți, Rumunjska) donijela 20. prosinca 2023. nakon postupka u kojem se osoba DZ osobno pojavila(19). Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz tog naloga proizlazi da se ta osuđujuća presuda odnosi na kaznena djela nezakonitog uvoza tri grama kanabisa i četiri pilule koje sadržavaju metilendioksimetamfetamin (MDMA) u Rumunjsku, koja su počinile osoba DZ i njezina supruga. Taj sud pojašnjava da su ta djela u Rumunjskoj kažnjiva na temelju članka 3. Legee nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (Zakon br. 143/2000 o sprečavanju i suzbijanju nezakonite trgovine drogom i zlouporabe droge)(20) od 26. srpnja 2000., u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon br. 143/2000)(21) i članka 46. stavka 2. Codula penal (Kazneni zakonik)(22). U rumunjskom pravu riječ je o jednom te istom kaznenom djelu, a to je „unošenje rizičnih i visokorizičnih droga u zemlju”.
15.      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava i da se člankom 3. Zakona br. 143/2000, u dijelu u kojem se odnosi na „visokorizične” droge, nastoji provesti članak 4. stavak 2. točka (b) Okvirne odluke 2004/757/PUP(23). Iako se tom odredbom državama članicama nalaže da za to kazneno djelo predvide kaznu zatvora u najvišem propisanom trajanju od najmanje pet do deset godina, iz dodatnih informacija koje su dostavili pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i rumunjski ured Agencije Europske unije za suradnju u kaznenom pravosuđu (Eurojust) proizlazi da je kazneno djelo „unošenja u zemlju rizičnih i visokorizičnih droga” u trenutku njegova počinjenja bilo kažnjivo kaznom zatvora od najmanje sedam godina.
16.      S obzirom na količine droga navedene u europskom uhidbenom nalogu i izjavu koju je osoba DZ dala na raspravi pred sudom koji je uputio zahtjev, u skladu s kojom su droge bile namijenjene za osobnu uporabu njegove supruge, koja ih je upotrebljavala za ublažavanje bolova(24), taj je sud utvrdio da je bila riječ o maloj količini „rizičnih” i „visokorizičnih” droga za osobnu uporabu. U svakom slučaju, navedeni sud ističe da su DZ i njegova supruga posjedovali te male količine droga bez namjere da njima trguju.
17.      U rumunjskom pravu predviđa se mogućnost ublažavanja kazne, konkretno uzimanjem u obzir olakotnih okolnosti. Međutim, pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog na upit je priopćilo da u slučaju osobe DZ nisu postojale ni otegotne okolnosti, kao što je ponavljanje kaznenog djela, ni olakotne okolnosti. Čak i da je osoba DZ mogla tražiti ublažavanje kazne i da je ono primijenjeno, zamjena izvršenja kazne uvjetnom osudom ne bi bila moguća zbog trajanja te kazne. Prema mišljenju tog tijela, u slučaju primjene razloga za ublažavanje kazne kazna bi, naime, iznosila četiri godine i osam mjeseci te stoga više od tri godine(25).
18.      Sud koji je uputio zahtjev iz tih elemenata zaključuje da su, osim u okolnostima koje opravdavaju ublažavanje kazne, rumunjski propisi u trenutku počinjenja djela obvezivali sud da u slučaju osuđujuće presude zbog nezakonitog uvoza „rizične i visokorizične droge” izrekne kaznu zatvora u trajanju od najmanje sedam godina a da pritom ne uzme u obzir nije li se to djelo odnosilo na malu količinu droge ni je li počinjeno u svrhu osobne uporabe odnosno barem bez namjere da se trguje drogama.
19.      Suprotno tomu, ako je trebalo primijeniti jednu ili više zakonskih mogućnosti ublažavanja kazne, ti su propisi omogućivali sudu da tu minimalnu kaznu za nezakonit uvoz malih količina „rizičnih i visokorizičnih droga” za osobnu uporabu odnosno barem bez namjere trgovanja ublaži za polovicu (u slučaju primjene članka 15. Zakona br. 143/2000) ili najviše za trećinu (u slučaju primjene jedne ili više drugih mogućnosti ublažavanja kazne).
20.      Sud koji je uputio zahtjev navodi da je pravni zastupnik osobe DZ osporavao njezinu predaju uz obrazloženje da je izrečena kazna zatvora neproporcionalna i stoga protivna članku 49. stavku 3. Povelje. S obzirom na argumentaciju tog zastupnika, taj sud smatra da minimalna kazna na koju rumunjski propisi u ovom slučaju obvezuju rumunjski kazneni sud, zajedno s ograničenim zakonskim mogućnostima ublažavanja kazne, otvara pitanja s aspekta načela proporcionalnosti kazni iz te odredbe.
21.      Na prvom mjestu, prema mišljenju navedenog suda, postavlja se pitanje treba li pravosudno tijelo izvršenja, ako se tražena osoba na to poziva, ispitati može li stvarna opasnost od izvršenja kazne neproporcionalne kaznenom djelu na kojem se temelji europski uhidbeni nalog dovesti do odbijanja izvršenja predaje.
22.      U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da nije sigurno može li se iz presude od 14. srpnja 2022., Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu(26), zaključiti da se nije moguće pozvati na članak 1. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s člankom 49. stavkom 3. Povelje.
23.      Na drugom mjestu, prema mišljenju tog suda, postavlja se više dodatnih pitanja o načinu na koji pravosudno tijelo izvršenja treba ocijeniti postoji li u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog stvarna opasnost od izvršenja neproporcionalne pravomoćne kazne.
24.      Stoga valja postaviti pitanje kakvu provjeru treba provesti to tijelo u okviru te ocjene i koju ulogu prilikom te provjere ima obveza izricanja minimalne kazne u vezi s mogućnostima ublažavanja kazne i zamjene izvršenja kazne uvjetnom osudom koje se predviđaju pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog. Usto, s obzirom na to da je kazna zatvora na koju je osuđena tražena osoba postala pravomoćna, postavlja se pitanje može li sadržaj eventualnog jamstva tijelâ države članice koja izdaje uhidbeni nalog, prema kojem se, primjerice, tražena osoba može pomilovati ili ona može zahtijevati preispitivanje osuđujuće presude, još otkloniti eventualno utvrđenu stvarnu opasnost od povrede članka 49. stavka 3. Povelje na štetu tražene osobe.
25.      U tim okolnostima rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 1. stavak 3. [Okvirne odluke 2002/584], u vezi s člankom 49. stavkom 3. [Povelje] i člankom 2. stavkom 1. točkom (a), člankom 2. stavkom 2., člankom 4. stavkom 1., člankom 4. stavkom 2. točkom (b) i člankom 5. [Okvirne odluke 2004/757], tumačiti na način da,
ako se tražena osoba protivi predaji uz obrazloženje da je u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog pravomoćno osuđena na neproporcionalnu minimalnu kaznu zatvora zbog uvoza malih količina droga za osobnu uporabu, a barem zbog uvoza malih količina droga bez namjere da njima trguje,
pravosudno tijelo izvršenja treba ispitati bi li tražena osoba u slučaju predaje radi izvršenja te kazne bila izložena stvarnoj opasnosti od izvršenja kazne koja je neproporcionalna kaznenom djelu na kojem se temelji europski uhidbeni nalog?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
(a)      Kakvu provjeru treba provesti pravosudno tijelo izvršenja za potrebe ocjene pitanja postoji li stvarna opasnost od izvršenja neproporcionalne pravomoćne kazne u smislu prvog pitanja?
(b)      Koju ulogu prilikom te provjere ima okolnost da pravo države članice koja izdaje uhidbeni nalog,
kojim se prenosi članak 4. stavak 2. točka (b) [Okvirne odluke 2004/757] te obveza koja proizlazi iz njega da se predvide kazne zatvora u najvišem propisanom trajanju od najmanje pet do deset godina,
u slučaju osuđujuće presude zbog, u biti, uvoza droga koje se smatraju vrlo štetnima za zdravlje, obvezuje nacionalni sud da izrekne kaznu zatvora u trajanju od najmanje sedam godina a da pritom ne uzme u obzir ni količinu droga na koje se odnose ta djela ni je li se tim djelima nastojala osigurati droga za osobnu uporabu ili su ta djela počinjena s namjerom trgovanja tim drogama, pri čemu:
–        sud može ublažiti tu propisanu minimalnu kaznu samo ukupno najviše za trećinu te kazne ako postoje okolnosti koje smanjuju težinu djela ili opasnost koju predstavlja počinitelj ili ako dotična osoba prizna počinjenje djela odnosno za polovicu ako dotična osoba olakša tijelima identifikaciju i progon drugih osoba koje su počinile kaznena djela povezana s drogom te
–        trajanje te (eventualno smanjene) minimalne kazne onemogućuje sudu da zamijeni izvršenje te kazne uvjetnom osudom?
(c)      Može li se eventualna stvarna opasnost od izvršenja neproporcionalne pravomoćne kazne u smislu prvog pitanja još otkloniti jamstvom države članice koja izdaje uhidbeni nalog i kako bi moglo izgledati to jamstvo?”
26.      Osoba DZ, Openbaar Ministerie (Državno odvjetništvo, Nizozemska), rumunjska, mađarska i poljska vlada, Irska te Komisija podnijeli su pisana očitovanja te su, također u prisutnosti njemačke vlade, sudjelovali na raspravi održanoj 23. rujna 2025., na kojoj su usmeno odgovorili na pitanja koja je postavio Sud.
III. Analiza
27.      Svojim pitanjima, za koja predlažem da ih se ispita zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti od Suda traži da odluči dopušta li se i, ovisno o slučaju, pod kojim uvjetima i u kojoj mjeri, člankom 1. stavkom 3. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s člankom 49. stavkom 3. Povelje, pravosudnom tijelu izvršenja da odbije izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ako to tijelo smatra da je izrečena kazna pretjerana i da bi izvršenje tog naloga moglo ugroziti načelo proporcionalnosti kazni, propisano tom odredbom Povelje.
28.      Pitanja suda koji je uputio zahtjev u biti proizlaze iz razlika između nizozemskog kaznenog prava i rumunjskog kaznenog prava kad je riječ o stupnju težine kazne za kazneno djelo kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosno unošenje „visokorizičnih” droga u Rumunjsku. Naime, iako je prema objašnjenjima koje je državni odvjetnik iznio na raspravi, unošenje u Rumunjsku droga iz te kategorije u količini do 10 grama u Nizozemskoj kažnjivo kaznom zatvora u trajanju od jednog do tri tjedna, u Rumunjskoj je minimalna kazna zatvora u trajanju od sedam godina. Ta se pitanja stoga temelje na utvrđenju prema kojem je donja granica kazne zatvora predviđena rumunjskim pravom visoka u usporedbi s kaznom predviđenom nizozemskim pravom. Usto je utvrđeno da rumunjski sud raspolaže ograničenim mogućnostima da smanji ili odgodi izvršenje kazne.
29.      Kako bi se odgovorilo na pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da se Okvirnom odlukom 2002/584 nastoji – uvođenjem pojednostavnjenog i učinkovitog sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su prekršile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudna suradnja u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica(27).
30.      U području uređenom tom okvirnom odlukom načelo uzajamnog priznavanja – koje je, kao što to, među ostalim, proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenom području – nalazi svoju primjenu u članku 1. stavku 2. navedene okvirne odluke, koji sadržava pravilo prema kojem su države članice obvezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama te okvirne odluke(28).
31.      Iz toga slijedi, s jedne strane, da pravosudna tijela izvršenja mogu odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog samo zbog razloga koji proizlaze iz Okvirne odluke 2002/584, kako je tumači Sud. S druge strane, dok je izvršenje europskog uhidbenog naloga načelo, odbijanje njegova izvršenja zamišljeno je kao iznimka koja se stoga mora usko tumačiti(29). Što se tiče tih razloga, u članku 3. te okvirne odluke navode se razlozi za obvezno neizvršenje europskog uhidbenog naloga, a u člancima 4. i 4.a razlozi za njegovo moguće neizvršenje(30).
32.      Nakon što utvrdim da se nijedan od tih razloga ne odnosi na neproporcionalnost kazne izrečene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog (dio A), objasnit ću koji se zaključci mogu izvesti iz članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 u slučaju opasnosti od povrede načela proporcionalnosti kazni, propisanog člankom 49. stavkom 3. Povelje (dio B).
A.      Nepostojanje u Okvirnoj odluci 2002/584 razloga za neizvršenje koji se odnosi na neproporcionalnost kazne izrečene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog
33.      Okvirnom odlukom 2002/584 ne predviđa se da pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora samo zbog toga što je ta kazna neproporcionalna kaznenom djelu koje se njome sankcionira.
34.      Takvo utvrđenje može se izvesti i iz sudske prakse Suda.
35.      Tako se u predmetu u kojem je donesena presuda Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu od Suda tražilo da tumači uvjet dvostruke kažnjivosti djela, predviđen člankom 2. stavkom 4. i člankom 4. točkom 1. Okvirne odluke 2002/584. Konkretno, Sud je utvrdio da je taj uvjet ispunjen kad je europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne oduzimanja slobode, čak i kad je ta kazna u državi članici koja izdaje nalog traženoj osobi izrečena zbog počinjenja jedinstvenog kaznenog djela koje se sastoji od više djela, od kojih samo jedan dio predstavlja kazneno djelo u državi članici izvršenja(31).
36.      Budući da ga je sud koji je uputio zahtjev zatražio da ispita tu problematiku i s obzirom na članak 49. stavak 3. Povelje, Sud je naglasio da je takvo tumačenje u skladu s načelom proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, predviđenim u toj odredbi(32).
37.      U tom pogledu Sud je naglasio da, s jedne strane, u sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom 2002/584, poštovanje načela proporcionalnosti kaznenih djela i kazni osiguravaju pravosudna tijela države članice koja izdaje nalog te je dodao, općenitije, da je jamstvo poštovanja prava osobe čija se predaja traži primarno odgovornost države članice koja izdaje nalog(33).
38.      S druge strane, eventualna neproporcionalnost kazne izrečene u državi članici koja izdaje nalog nije jedan od razloga za obvezno i moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga koji su navedeni u člancima 3., 4. i 4.a Okvirne odluke 2002/584(34).
39.      Osim toga, Sud je pojasnio da uvjet dvostruke kažnjivosti djela podrazumijeva samo provjeru bi li činjenični elementi kaznenog djela zbog kojeg je izdan taj europski uhidbeni nalog također, kao takvi, predstavljali kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja u slučaju da su se dogodili na njezinu državnom području(35).
40.      Sud je iz tih elemenata zaključio da stoga u okviru ocjene tog uvjeta nije na pravosudnom tijelu izvršenja da kaznu izrečenu u državi članici koja izdaje nalog ocijeni s obzirom na članak 49. stavak 3. Povelje(36).
41.      Točno je da odgovor Suda u presudi Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu treba analizirati s obzirom na uvjet dvostruke kažnjivosti djela jer je Sud samo naglasio da je njegovo tumačenje tog uvjeta u skladu s načelom proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, propisanim člankom 49. stavkom 3. Povelje.
42.      Općom formulacijom točaka 65. i 66. te presude Sud ipak upućuje na to da se procjena pravosudnog tijela izvršenja o eventualnoj neproporcionalnosti kazne izrečene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog čini neusklađenom sa sustavom uspostavljenim Okvirnom odlukom 2002/584. Čini mi se da bi Sud u okviru ovog postupka trebao jasno potvrditi da se odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga u načelu ne može temeljiti na ocjeni pravosudnog tijela izvršenja prema kojoj je kazna izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog neproporcionalna s obzirom na različite elemente ocjene, uključujući vlastito nacionalno pravo. Naime, prema mojem mišljenju, takva ocjena tog pravosudnog tijela u praksi nije ni poželjna ni moguća.
43.      Ta ocjena pravosudnog tijela u pogledu proporcionalnosti kazne nije poželjna jer bi u okviru nje to tijelo ponovno ispitivalo meritum osuđujuće presude donesene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog čime bi se eventualno dovela u pitanje njezina osnovanost. Tako bi se to tijelo pretvorilo u žalbeno tijelo pred kojim bi tražena osoba mogla osporavati proporcionalnost kazne koju joj je izrekao sud u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Međutim, takvo žalbeno tijelo može postojati samo u toj državi članici i ne može ga se premjestiti u državu članicu izvršenja, čija pravosudna tijela ne mogu sebi pripisati takvu ulogu. Usto, pravosudno tijelo izvršenja ne raspolaže osnovama za nadležnost koje bi mu omogućile da primijeni materijalno kazneno pravo države članice izvršenja na kazneno djelo za čiji su progon zaduženi sudovi države članice koja izdaje uhidbeni nalog, od kojih je jedan neovisno donio presudu koja je osnova europskog uhidbenog naloga čije se izvršenje traži.
44.      Stoga nije zadaća pravosudnog tijela izvršenja da procijeni je li kazna koju je izrekao sud države članice koja izdaje uhidbeni nalog prikladna za ostvarivanje ciljeva koji se nastoje postići zakonodavstvom te države članice te prekoračuje li ta kazna ono što je nužno za ostvarivanje tih ciljeva. Dodajem da zbog očitih razloga pravne sigurnosti pravosudno tijelo izvršenja ne može u fazi izvršenja pravomoćne presude donesene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog dovoditi u pitanje tu presudu jer bi to ugrozilo načelo pravomoćnosti.
45.      Nadalje, provjera proporcionalnosti kazne izrečene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog koju provodi pravosudno tijelo izvršenja u biti je protivna načelu uzajamnog priznavanja(37). Podsjećam na to da to načelo podrazumijeva da postoji uzajamno povjerenje država članica u njihove kaznenopravne sustave i da svaka od njih prihvaća primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim državama članicama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja(38). To podrazumijeva da pravosudno tijelo izvršenja ne može dovesti u pitanje proporcionalnost kazni te pritom uputiti na vlastito kazneno pravo(39) jer bi time dalo prednost vlastitoj ocjeni proporcionalnosti kazni i to neovisno o pravilima predviđenima materijalnim kaznenim pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog. Valja naglasiti i da su razlike u kaznenom pravu država članica odraz raznolikosti njihovih odabira u području kaznene politike(40) u skladu s prioritetima koje su utvrdili nacionalni zakonodavci(41), uključujući u području materijalnog kaznenog prava u okviru kojeg se provodi minimalno usklađivanje u Uniji. U tom je pogledu važno spriječiti da neke države članice postanu utočište za osuđene osobe jer blaže sankcioniraju određena kaznena djela jer bi se time ugrozili cilj suzbijanja nekažnjavanja i prava žrtava. Važno je istaknuti i da, kao što je to već odlučio Sud, iako se u članku 2. stavku 2. Okvirne odluke 2002/584 navode kategorije kaznenih djela za potrebe njezine provedbe, sama definicija tih kaznenih djela i primjenjive kazne proizlaze iz prava države članice koja izdaje uhidbeni nalog. Tom se okvirnom odlukom ne nastoji uskladiti materijalno kazneno pravo, odnosno kaznena djela o kojima je riječ ni u odnosu na njihove sastavne dijelove ni kazne koje se za njih izriču(42).
46.      Uz ta utvrđenja Sud ističe i da pravosudno tijelo izvršenja teško, ako i uopće, može provesti strogu i informiranu ocjenu proporcionalnosti kazne koju je izrekao sud države članice koja izdaje uhidbeni nalog i to zbog jednostavnog razloga što se suđenje nije održalo pred njim, što nema pristup cijelom spisu i ne poznaje specifičnosti kaznenopravnog sustava te države članice(43). Ne čini mi se da razmjena informacija predviđena člankom 15. stavcima 2. i 3. Okvirne odluke 2002/584 može riješiti taj problem jer je njezina svrha omogućiti pravosudnom tijelu izvršenja da odluči o predaji, a ne da mu se pruže elementi na temelju kojih bi ono moglo procijeniti osnovanost osuđujuće presude izrečene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog(44).
47.      Općenitije, takvim bi se rješenjem zanemarila činjenica da cilj te okvirne odluke nije da se uskladi materijalno kazneno pravo država članica, tako da raznolikost pravila u tom području ne smije dovesti do toga da se paralizira mehanizam predaje uspostavljen navedenom okvirnom odlukom zbog davanja mogućnosti pravosudnom tijelu izvršenja da provjeri je li sud države članice koja izdaje zahtjev poštovao načelo proporcionalnosti kazni. Stoga je, kako bi se izbjegla ta opasnost, neophodno zajamčiti da je poštovanje načela proporcionalnosti kazni u načelu u isključivoj nadležnosti sudova države članice koja izdaje uhidbeni nalog, pod uvjetima predviđenima kaznenim pravom te države članice. Drukčija odluka neizbježno bi ugrozila cilj uspostave pojednostavnjenog i učinkovitog sustava kojim se nastoji olakšati i ubrzati predaja između država članica.
48.      Međutim, ne može se u potpunosti isključiti da bi, zbog opasnosti od povrede načela proporcionalnosti kazni, pravosudno tijelo izvršenja u iznimnim okolnostima moglo odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog. Napominjem uostalom da Sud u presudi Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu nije odlučio o tome može li opasnost od povrede načela proporcionalnosti kazni, predviđenog člankom 49. stavkom 3. Povelje, na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 predstavljati samostalan razlog za odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga.
B.      Zaključci koje treba izvesti iz članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 u slučaju opasnosti od povrede načela proporcionalnosti kazni, propisanog člankom 49. stavkom 3. Povelje
49.      Iz članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da se njome ne može mijenjati obveza poštovanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom.
50.      Države članice imaju tu obvezu kad odlučuju o predaji neke osobe, s obzirom na to da odluka o takvoj predaji predstavlja provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Pravosudna tijela izvršenja država članica stoga su prilikom donošenja te odluke dužna osigurati poštovanje temeljnih prava koja se Poveljom priznaju osobi protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog(45).
51.      U tom kontekstu valja podsjetiti na to da se člankom 49. stavkom 3. Povelje određuje da strogost kazne ne smije biti neproporcionalna kaznenom djelu. Ta se odredba primjenjuje kad se nacionalnom odredbom provodi pravo Unije(46). U skladu s načelom proporcionalnosti represivne mjere koje predviđa nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti granice onoga što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži. Strogost sankcija mora odgovarati težini povreda koje one suzbijaju i osobito osigurati stvarno odvraćajući učinak a da se pritom ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje tih ciljeva(47).
52.      Osim toga, načelo proporcionalnosti zahtijeva da se prilikom određivanja sankcije, kao i utvrđivanja iznosa novčane kazne, uzmu u obzir posebne okolnosti konkretnog slučaja(48). Za ocjenu proporcionalnosti sankcija također treba uzeti u obzir mogućnost da nacionalni sud izmijeni kvalifikaciju u odnosu na onu sadržanu u optužnici, koja može dovesti do primjene blaže sankcije, i mogućnost da sankciju izmijeni s obzirom na težinu utvrđene povrede(49).
53.      Na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 Sud je utvrdio samostalan razlog koji može, ako su ispunjeni određeni uvjeti, iznimno opravdati da pravosudno tijelo izvršenja odbije predaju u slučaju opasnosti od povrede temeljnih prava tražene osobe. Dosad se mogućnost isticanja takvog razloga razmatrala u slučaju opasnosti od povrede temeljnih prava zajamčenih člancima 4. (zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne), 7. (pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života), 24. (prava djeteta) i 47. (pravo na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom) Povelje.
54.      Prema mojem mišljenju, nema nikakvog razloga da se odmah i kategorički isključi mogućnost da i opasnost od povrede temeljnog prava zajamčenog člankom 49. stavkom 3. Povelje može iznimno opravdati odbijanje predaje na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584. Napominjem uostalom da je Sud, u presudi Alchaster, iako u okviru tumačenja drugog akta prava Unije(50), već odlučio da su pravosudna tijela izvršenja država članica prilikom donošenja odluke o predaji dužna osigurati poštovanje temeljnih prava koja proizlaze iz članka 49. stavka 1. Povelje, u kojem se, među ostalim, navodi da se ne može izreći teža kazna stroža od one koja je bila primjenljiva u času kad je kazneno djelo počinjeno. Prema mojem mišljenju, ta bi se ocjena trebala moći proširiti na članak 49. stavak 3. Povelje(51).
55.      Prema tome, ako postoji opasnost od povrede temeljnog prava zaštićenog člankom 49. stavkom 3. Povelje, prema mojem mišljenju, pravosudno tijelo izvršenja može nakon odgovarajuće provjere odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog.
56.      Kad je riječ o načinima te provjere, smatram da Sud ne bi trebao odstupiti od svoje sudske prakse u kojoj se nastoji očuvati iznimna priroda odbijanja predaje na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584, time da se takva opasnost od povrede temeljnih prava provjeri ispitivanjem u dvije faze.
57.      U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da ocjenu, tijekom postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga, postojanja stvarne opasnosti od povrede temeljnih prava zajamčenih člancima 4., 7., 24. i 47. Povelje, načelno treba provesti u okviru ispitivanja u dvije različite faze koje se ne smiju preklapati jer podrazumijevaju analizu na temelju različitih kriterija te se samim time moraju provoditi jedna za drugom(52).
58.      U tu svrhu pravosudno tijelo izvršenja mora u okviru prve faze utvrditi postoje li objektivni, vjerodostojni, precizni i uredno ažurirani podaci kojima se dokazuje postojanje stvarne opasnosti od povrede nekog od tih temeljnih prava u državi članici koja je izdala uhidbeni nalog zbog sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba(53).
59.      U okviru druge faze pravosudno tijelo izvršenja mora konkretno i precizno provjeriti u kojoj mjeri nedostaci utvrđeni u prvoj fazi ispitivanja mogu utjecati na osobu protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog te postoje li, s obzirom na njezinu osobnu situaciju, ozbiljni i dokazani razlozi koji ukazuju na to da će ta osoba biti izložena stvarnoj opasnosti od povrede navedenih temeljnih prava u slučaju predaje državi članici koja je izdala uhidbeni nalog(54).
60.      Kada procjenjuje može li izvršenje europskog uhidbenog naloga dovesti do opasnosti od povrede temeljnih prava, pravosudno tijelo izvršenja stoga se treba odmaknuti od konkretnog slučaja te ga razmotriti samo ako otkrije da u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog postoje sustavni ili opći nedostaci ili pak nedostaci koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba. Analiza na sustavnoj razini stoga u načelu prethodi analizi na pojedinačnoj razini.
61.      Slijedom toga, na provedbu razloga za odbijanje predaje na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 Sud primjenjuje strogi okvir koji uključuje obvezu pravosudnog tijela izvršenja da provede temeljito i zahtjevno ispitivanje. Ta je obveza opravdana utvrđenjem prema kojem se pojednostavnjeni i učinkoviti sustav predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba uveden Okvirnom odlukom 2002/584 zasniva na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica i na načelu uzajamnog priznavanja(55). Prema tome, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od država članica nalaže, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom(56). Posljedica toga je da, kad provode pravo Unije, države članice mogu na temelju tog prava presumirati da druge države članice poštuju temeljna prava, tako da od druge države članice ne samo da ne mogu zahtijevati višu nacionalnu razinu zaštite temeljnih prava od one koju osigurava pravo Unije, nego ni, osim u iznimnim slučajevima, provjeriti je li ta druga država članica u konkretnom slučaju doista poštovala temeljna prava koja jamči Unija(57).
62.      U tom kontekstu presumpcije da država članica koja je izdala uhidbeni nalog poštuje temeljna prava, koja proizlazi iz načela uzajamnog povjerenja Sud je naglasio da je cilj obveze da se utvrdi postojanje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba da bi se nakon toga moglo konkretno i precizno provjeriti je li osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog izložena stvarnoj opasnosti od povrede temeljnog prava, upravo to da se izbjegne provođenje takve provjere
osim u iznimnim slučajevima(58).
63.      Sud je naglasio da se, ako se ta obveza poštuje, osobito može osigurati podjela odgovornosti između države članice koja izdaje uhidbeni nalog i države članice izvršenja u pogledu očuvanja zahtjevâ povezanih s temeljnim pravima koje proizlazi iz pune primjene načela uzajamnog povjerenja i priznavanja na kojima se temelji funkcioniranje mehanizma europskog uhidbenog naloga(59).
64.      Kao što sam to naveo u svojem mišljenju u predmetu Puig Gordi i dr.(60), nesporno je da su pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog i pravosudna tijela izvršenja, kao tijela koja trebaju provesti Okvirnu odluku 2002/584, dužna poštovati temeljna prava zaštićena Poveljom. Međutim, kako bi sustav predaje uspostavljen tom okvirnom odlukom mogao funkcionirati, odgovornosti su u tom pogledu podijeljene između tih dvaju tijela, u skladu s načelom uzajamnog povjerenja. Naime, ako bi pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i pravosudno tijelo izvršenja bili ovlašteni provoditi iste provjere, učinkovitost i brzina predaje bile bi dovedene u pitanje. Štoviše, uzajamno povjerenje po naravi je protivno provedbi unakrsne provjere jednog tijela radi provjere poštovanja temeljnih prava u državi članici iz koje dolazi drugo tijelo. Odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga koje se temelji na utvrđenju pravosudnog tijela izvršenja da postoji opasnost od povrede temeljnih prava u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog može, u tom smislu, biti samo iznimno(61).
65.      Iako je Sud u pojedinim slučajevima mogao isključiti obvezu pravosudnog tijela izvršenja da najprije provede ispitivanje na sustavnoj razini, to je učinio isključivo u situaciji u kojoj se takvo ispitivanje pokazalo neprikladnim za procjenu istaknute opasnosti od povrede temeljnih prava. To je slučaj, s obzirom na članak 4. Povelje u kojem se navodi apsolutno pravo, kada osoba čija se predaja traži ima ozbiljne kronične bolesti neodređenog trajanja koje se mogu osjetno pogoršati u slučaju predaje, osobito ako bi država članica koja izdaje uhidbeni nalog morala odlučiti da toj osobi oduzme slobodu(62). Međutim, zahtjev da odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga bude iznimno i dalje se primjenjuje u tom slučaju. Naime, Sud u tom slučaju nalaže minimalan stupanj ozbiljnosti koji prelazi neizbježnu razinu patnje svojstvenu oduzimanju slobode kako bi se opravdalo takvo odbijanje, odnosno da bi predaja tražene osobe, koja je teško bolesna, tu osobu izložila stvarnoj opasnosti od znatnog smanjenja njezina očekivanog životnog vijeka ili od brzog, znatnog i ireverzibilnog pogoršanja njezina zdravstvenog stanja(63).
66.      Međutim, smatram da u okviru ovog predmeta nije potrebno dodati novu iznimku od zahtjeva provođenja ispitivanja u dvije faze. Stoga smatram da procjena opasnosti od povrede članka 49. stavka 3. Povelje u slučaju izvršenja europskog uhidbenog naloga u prvoj fazi zahtijeva ispitivanje na sustavnoj razini.
67.      Slijedom toga, ako osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog tvrdi da je osuđena na neproporcionalnu kaznu te je stoga izložena opasnosti od povrede članka 49. stavka 3. Povelje u slučaju predaje, zadaća je pravosudnog tijela izvršenja da ocijeni osnovanost te tvrdnje u okviru ispitivanja u dvije faze.
68.      Iz toga slijedi da, ako ta osoba tvrdi da je se izlaže takvoj opasnosti, ali pravosudno tijelo izvršenja smatra da elementi kojima raspolaže nisu objektivni, vjerodostojni, precizni i odgovarajuće aktualizirani elementi koji dokazuju postojanje sustavnih ili općih nedostataka odnosno nedostataka koji konkretno utječu na skupinu osoba koju je moguće objektivno utvrditi, koji se odnose na primjenu tog načela u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog, to tijelo ne može odbiti izvršenje tog europskog uhidbenog naloga zbog razloga koji navodi spomenuta osoba(64). Naime, tada pravosudno tijelo izvršenja nema valjan razlog pretpostaviti da se u državi članici izdavateljici nije poštovalo načelo proporcionalnosti kazni, pri čemu je to pravosudno tijelo, suprotno tomu, dužno potkrijepiti svoju analizu o poštovanju tog načela u skladu s načelom uzajamnog povjerenja(65).
69.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da je u postupku koji se odnosi na europski uhidbeni nalog jamstvo temeljnih prava prije svega odgovornost države članice izdavateljice(66). Iz toga slijedi da pravosudno tijelo izvršenja treba ukazati povjerenje sudovima države članice izdavateljice(67). Kada ne bi bilo navedenog povjerenja, pravosudno tijelo izvršenja moralo bi, čim mu se podastru navodi poput onih u glavnom postupku, provjeriti na koji su način sudovi države članice izdavateljice primijenili materijalno kazneno pravo te države članice u pojedinačnom slučaju, što bi bilo protivno načelu uzajamnog priznavanja na kojem se temelji Okvirna odluka 2002/584. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ta okvirna odluka, u vezi s odredbama Povelje, ne može tumačiti tako da se ugrozi učinkovitost sustava pravosudne suradnje između država članica(68).
70.      Kad je riječ o sadržaju ispitivanja u dvije faze koje pravosudno tijelo izvršenja treba provesti kad se ističe opasnost od povrede načela proporcionalnosti kazni, propisanog člankom 49. stavkom 3. Povelje, dvije faze tog ispitivanja mogu se opisati na sljedeći način.
71.      U prvoj fazi pravosudno tijelo izvršenja trebalo bi, radi utvrđivanja postoje li takvi nedostaci, provesti sveobuhvatnu ocjenu pravila koja su na snazi u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog, kako bi se utvrdilo oduzimaju li ta pravila nacionalnim sudovima, za određene kategorije kaznenih djela, ovlast da uzmu u obzir pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja i individualiziraju kaznu. Prema mojem mišljenju, pravosudno tijelo izvršenja moglo bi smatrati da su ti nedostaci utvrđeni ako iz te sveobuhvatne ocjene proizlazi da je osobama osuđenima zbog počinjenja kaznenih djela iz te kategorije općenito u toj državi članici uskraćena individualizacija kazne(69).
72.      Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik Y. Bot naveo u mišljenju u predmetu Aranyosi i Căldăraru(70), „[u] fazi određivanja kazne načelo njezine individualizacije zabranjuje pravilo automatske i u potpunosti unaprijed određene kazne. Sud o kazni odlučuje u skladu s posebnim značajkama počinitelja koje proizlaze, među ostalim, iz naravi počinjenog kaznenog djela, okolnosti njegova počinjenja, izvješća o osobnosti počinitelja, izjava žrtava i svjedoka, psiholoških i psihijatrijskih izvješća i mogućnosti reintegracije koju pružaju posebne značajke tog pojedinca”. Načelom individualizacije kazne omogućuje se tako uzimanje u obzir ponašanja osuđene osobe, njezine osobnosti, kao i njezinih materijalnih, obiteljskih i socijalnih okolnosti(71). Individualizacija kazne pridonosi stoga izricanju proporcionalne kazne.
73.      Prema tome, kad se pravnim poretkom države članice koja izdaje uhidbeni nalog predviđaju pravila koja nacionalnom sudu omogućuju individualizaciju kazne ovisno o vrsti i težini kaznenog djela, kao i o osobnoj situaciji okrivljenika, opasnost da ga se osudi na neproporcionalnu kaznu u načelu se može isključiti. Isto, a fortiori, vrijedi kad se, kao u glavnom predmetu, podnošenjem pravnog sredstva može provesti nadzor toga je li taj sud poštovao to načelo.
74.      Pojašnjavam i da, prema mojem mišljenju, utvrđenje prema kojem ovlast nacionalnog suda da individualizira kaznu treba izvršavati uz određena ograničenja na temelju prava države članice koja izdaje uhidbeni nalog, kao što je navođenje omjera za smanjenje kazne u slučaju olakotnih okolnosti predviđeno rumunjskim pravom ili uvođenje minimalnih kazni, nije dovoljno za utvrđivanje postojanja sustavnih, općih ili kategorijskih nedostataka u toj državi članici. Takvi nedostaci mogu se utvrditi samo ako se nacionalnim pravom nacionalni sud sprečava da individualizira kaznu, a ne ako tu ovlast može izvršiti samo uz određena ograničenja.
75.      U drugoj fazi, kada opasnost koju navodi tražena osoba proizlazi iz činjenice da bi, u slučaju predaje, morala izdržavati neproporcionalnu kaznu, postojanje takve opasnosti trebalo bi utvrditi samo ako je, s obzirom na pravila koja se primjenjuju u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog, opasnost od povrede tog načela očita(72). To je slučaj kada izrečena kazna očito i uz iznimnu težinu prekoračuje ono što je nužno za progon kaznenog djela o kojem je riječ.
76.      U tom pogledu, tvrdnja prema kojoj za isto kazneno djelo postoji znatna razlika između kazne predviđene u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog i državi članici izvršenja samo po sebi ne može poslužiti kao osnova za takvo utvrđenje. Naime, kazneno pravo države članice koja izdaje uhidbeni nalog ne može biti odgovarajuća točka usporedbe jer razinu zaštite zajamčenu člankom 49. stavkom 3. Povelje treba utvrditi na razini Unije, a ne na razini jedne države članice(73). Iz toga slijedi da pravosudno tijelo izvršenja u području poštovanja načela proporcionalnosti kazni ne može primijeniti viši standard od onoga koji je zajamčen tom odredbom(74). Nadalje, razlika među državama članicama može se objasniti različitim politikama u području kaznenog prava, što je neizbježno jer pravila materijalnog kaznenog prava nisu potpuno usklađena među državama članicama.
77.      U slučaju da se na razini Unije, u skladu s člankom 83. stavkom 1. UFEU-a, donesu minimalna pravila o definiranju kaznenih djela i sankcija u jednom od područja osobito teškog kriminaliteta s prekograničnim elementima, koja su navedena u drugom stavku te odredbe, ta pravila također mogu tom pravosudnom tijelu izvršenja pružiti korisne smjernice kad je situacija povodom koje je donesena osuđujuća presuda obuhvaćena područjem primjene akta Unije kojim se predviđaju navedena pravila. Ne čini mi se da je u ovom slučaju ta točka usporedbe odlučujuća jer je, s jedne strane, na temelju članka 2. stavka 2. Okvirne odluke 2004/757(75) ponašanje kao što je unošenje droga isključeno iz područja primjene navedene okvirne odluke „[ako je počinjeno] isključivo radi osobne potrošnje kako je definiran[a] nacionalnim pravom”, što je, prema mišljenju osobe DZ, čini se, slučaj u ovom predmetu. S druge strane, margina prosudbe država članica u takvom kontekstu jasno proizlazi iz uvodne izjave 4. Okvirne odluke 2004/757, kojom se predviđa da „isključenje određenih vrsta ponašanja vezanih za osobnu potrošnju iz područja primjene [te o]kvirne odluke ne predstavlja smjernicu Vijeća o tome kako bi države članice trebale postupati u drugim takvim slučajevima u okviru svojih nacionalnih zakonodavstava”(76).
78.      Dodajem da zahtjev prema kojem opasnost od povrede načela proporcionalnosti kazni treba biti očita, prema mojem mišljenju, ne znači da izrečena kazna nužno treba biti nečovječna i ponižavajuća u smislu članka 4. Povelje. Točno je da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da se „jasna neproporcionalnost” između kaznenog djela i kazne može ispitati s obzirom na članak 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda(77). Međutim, smatram da bi pravosudno tijelo izvršenja moglo zaključiti da kazna izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog očito i uz iznimnu težinu prekoračuje ono što je nužno za progon kaznenog djela o kojem je riječ a da pritom ta kazna nije nužno nečovječna ili ponižavajuća u smislu članka 4. Povelje.
79.      Ne čini mi se da u ovom slučaju opis rumunjskog prava koji je iznesen pred Sudom otkriva postojanje sustavnih ili općih nedostataka odnosno nedostataka koji utječu na objektivno odredivu skupinu osoba kojoj pripada osoba DZ, prilikom primjene načela proporcionalnosti kazni. Naime, ako je minimalan prag kazne propisan na razini koja se može činiti visokom, odnosno sedam godina, sud može na temelju određenog niza okolnosti individualizirati kaznu. zbog čega može smanjiti izrečenu kaznu ispod tog minimalnog praga.
80.      Prije svega, na temelju članka 75. stavka 2. točke (b) Kaznenog zakonika(78), u vezi s člankom 76. stavkom 1. tog zakonika, posebne granice kazne (donja i gornja granica) mogu se u slučaju olakotnih okolnosti smanjiti za trećinu. Rumunjska vlada u pisanim očitovanjima navodi da primjena tih odredbi može dovesti do toga da se kazna smanji sa sedam godina na četiri godine i osam mjeseci(79).
81.      Nadalje, na temelju članka 375., naslovljenog „Postupak kaznene nagodbe”, u vezi s člankom 396. stavkom 10. Codula de Procedură Penală (Zakonik o kaznenom postupku), posebne granice kazne (donja i gornja granica) mogu se smanjiti za trećinu u slučaju priznanja krivnje osobe o kojoj je riječ i ako sud utvrdi isto činjenično stanje kao što je ono koje je priznala ta osoba. Rumunjska vlada u pisanim očitovanjima navodi da primjena tih odredbi može dovesti do toga da se kazna smanji s četiri godine i osam mjeseci na 1120 dana, odnosno tri godine, jedan mjesec i deset dana(80).
82.      Naposljetku, u skladu s člankom 15. Zakona br. 143/2000, ako optužena osoba tijekom kaznenog postupka otkrije identitet drugih osoba koje su počinile kaznena djela povezana s drogom i olakša tijelima njihovu identifikaciju i progon, ima pravo na smanjenje minimalnih i maksimalnih kazni predviđenih zakonom za polovicu. Rumunjska vlada u pisanim očitovanjima navodi da primjena te odredbe može dovesti do toga da se kazna u trajanju od 1120 dana, odnosno tri godine, jedan mjesec i deset dana može smanjiti na 560 dana, odnosno jednu godinu, šest mjeseci i dvadeset dana(81).
83.      Tim mogućnostima smanjenja kazne treba dodati i mogućnost da rumunjski sud izrekne zamjenu izvršenja kazne uvjetnom osudom na temelju članka 91. Kaznenog zakona, u slučaju maksimalne kazne od tri godine(82). Osim toga, čini se da se rumunjskim pravom nacionalnom sudu ne oduzima mogućnosti da izmijeni kvalifikaciju kaznenog djela u odnosu na onu sadržanu u optužnici, koja može dovesti do primjene blaže sankcije(83).
84.      Iako prihvaćam sva ta pojašnjenja i izračune, uz potreban oprez jer je riječ o primjeni rumunjskog prava, napominjem da elementi kojima raspolaže Sud dokazuju da se odredbama nacionalnog prava sud koji je osobi DZ izrekao kaznu zatvora u trajanju od sedam godina nije spriječilo da individualizira kaznu uzimajući u obzir sve pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja. Taj je sud stoga mogao prilagoditi kaznu ovisno o težini utvrđenog kaznenog djela te je, ovisno o slučaju, smanjiti ispod minimalnog praga od sedam godina. Tako je navedeni sud, u skladu s rumunjskim pravom, mogao kao olakotne okolnosti uzeti u obzir elemente kao što su mala količina droga o kojima je riječ i činjenica da je unošenje tih droga očito bilo namijenjeno osobnoj uporabi osobe DZ i njegove supruge kako bi kaznu smanjio u omjerima predviđenima rumunjskim pravom(84). Pitanje je li u ovom slučaju trebalo uzeti u obzir olakotne okolnosti ovisilo je isključivo o prosudbi rumunjskog suda, ovisno, među ostalim, o dokazima kojima je raspolagao i ponašanju osobe DZ. Podsjećam i na to da se protiv prvostupanjske presude mogla podnijeti žalba, u okviru koje je Curtea de Apel Constanța (Žalbeni sud u Constanți) mogla provesti nadzor proporcionalnosti kazne izrečene osobi DZ.
85.      Pojašnjavam i da se člankom 15. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584 izričito ovlašćuje pravosudno tijelo izvršenja, ako smatra da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne za odlučivanje o predaji, da zahtijeva žurnu dostavu potrebnih dopunskih informacija. Usto, u skladu s člankom 15. stavkom 3. te okvirne odluke, pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog u bilo koje doba može pravosudnom tijelu izvršenja poslati sve korisne dodatne informacije(85). Iz sudske prase Suda može se zaključiti da prilikom ispitivanja pravila koja se primjenjuju u državi članici izdavateljici uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja ne može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga na temelju elemenata koje je sâmo prikupilo i u vezi s kojima od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog nije zatražilo dopunske informacije(86). Osim pravila koja se odnose na određivanje kazne, od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog mogle bi se, ovisno o slučaju, zatražiti informacije kao što su one koje se odnose na načine izvršenja kazne(87), eventualno postojanje prijedloga za reviziju i pravila kojima se uređuje pomilovanje.
IV.    Zaključak
86.      S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članak 1. stavak 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., u vezi s člankom 49. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
pravosudno tijelo izvršenja koje je pozvano odlučiti o predaji osobe protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog radi izvršenja kazne zatvora ne može odbiti njegovo izvršenje zbog toga što se ta osoba izlaže opasnosti da nakon predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog mora izdržavati kaznu protivnu načelu proporcionalnosti kazni, propisanom tom odredbom Povelje o temeljnim pravima, osim ako:
–        s jedne strane, to pravosudno tijelo raspolaže objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima koji dokazuju postojanje sustavnih ili općih nedostataka odnosno nedostataka koji utječu na objektivno odredivu skupinu osoba kojoj pripada osoba o kojoj je riječ prilikom primjene načela proporcionalnosti kazni, propisanog navedenom odredbom Povelje o temeljnim pravima, koji podrazumijevaju da pravila koja su na snazi u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog nacionalnim sudovima, za određene kategorije kaznenih djela, oduzimaju ovlast da uzmu o obzir pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja i individualiziraju kaznu, i
–        s druge strane, navedeno pravosudno tijelo utvrdi da u konkretnim okolnostima predmetnog slučaja postoje ozbiljni i utvrđeni razlozi koji upućuju na to da će ta osoba, s obzirom na utvrđenje prema kojem kazna izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog očito i uz iznimnu težinu prekoračuje ono što je nužno za progon kaznenog djela o kojem je riječ, u slučaju predaje toj državi članici očito biti izložena takvoj opasnosti.
1      Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
3      SL 2009., L 81, str. 24. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.), u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584
4      Vidjeti osobito Carrera, S., Guild, E. i Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System”, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, br. 55, 2013., osobito točku 3.1., naslovljenu „Proportionality”; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?”, New Journal of European Criminal Law, sv. 5., br. 3, Intersentia, Mortsel, 2014., str. 349. do 369.; Glerum, V. i Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?”, Review of European and Comparative Law, sv. 54., br. 3, Université catholique Jean-Paul II de Lublin, Lublin, 2023., str. 125. do 145.; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J. i Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System”, Central and Eastern European Migration Review, sv. 10., br. 1, Centre de recherche sur la migration de l’Université de Varsovie, Varšava, 2021., str. 95. do 117.; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision”, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://improveaw.eu/media/90, osobito točku 2.5.4., naslovljenu „Proportionality of issuing an EAW”, točku 2.5.6., naslovljenu „Proportionality revisited” i točku 2.6.3., naslovljenu „Proportionality of executing an EAW”; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016., osobito str. 142. do 146.; Shabbir, A., „Proportionality”, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, str. 34. do 38. te Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment”, New Journal of European Criminal Law, sv. 6., br. 1, Intersentia, Mortsel, 2015., str. 32. do 52.
5      I to za razliku od drugih instrumenata priznavanja u kaznenim stvarima. Vidjeti osobito članak 6. stavak 1. točku (a) Direktive 2014/41/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o Europskom istražnom nalogu u kaznenim stvarima (SL 2014., L 130, str. 1. te ispravci SL 2015., L 143, str. 16. i SL 2025./90423, L), kojim se određuje da „[t]ijelo izdavatelj može izdati EIN samo kada [je] […] izdavanje EIN-a […] potrebno i proporcionalno svrsi postupka iz članka 4. uzimajući u obzir prava osumnjičenika ili okrivljenika” (moje isticanje).
6      Vidjeti Europski priručnik o izdavanju europskog uhidbenog naloga koji je Vijeće Europske unije izdalo 18. lipnja 2008. (8216/2/08 REV 2) i njegovu revidiranu verziju od 17. prosinca 2010. (17195/1/10 REV 1). Taj je priručnik 2017. revidirala Europska komisija: vidjeti Obavijest Komisije, Priručnik o izdavanju i izvršavanju europskog uhidbenog naloga, 28. rujna 2017. (C(2017) 6389 (SL 2017., C 335, str. 1.)). Potonji priručnik revidiran je 2023. [C(2023) 7782 (JO C, C/2023/1270), u daljnjem tekstu: Priručnik iz 2023.]
7      Vidjeti Rezoluciju Europskog parlamenta od 27. veljače 2014. s preporukama Komisiji o reviziji europskog uhidbenog naloga (2013/2109(INL) (SL 2017., C 285, str. 18.)), među kojima je „provjera proporcionalnosti prilikom izdavanja odluka o uzajamnom priznavanju, utemeljena na bitnim čimbenicima i okolnostima poput težine kaznenog djela, činjenice je li moguće započeti sudski postupak u vezi s predmetom, utjecaja na prava tražene osobe, uključujući zaštitu privatnog i obiteljskog života, troškovnih implikacija i raspoloživosti odgovarajuće i najmanje nametljive alternativne mjere” (točka 7. podtočka (b) i Prilog).
8      Vidjeti Priručnik iz 2023. (točka 2.4., naslovljena „Proporcionalnost”, osobito str. 18.).
9      Vidjeti Priručnik iz 2023. (točka 2.4., naslovljena „Proporcionalnost”, osobito str. 19.).
10      Vidjeti osobito mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetima Aranyosi i Căldăraru (C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:140, t. 145. do 155.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez-Bordone u predmetu Poltorak (C-452/16 PPU, EU:C:2016:782, t. 38.).
11      Vidjeti osobito presudu od 31. siječnja 2023., Puig Gordi i dr. (C-158/21, u daljnjem tekstu: presuda Puig Gordi i dr., EU:C:2023:57, t. 144. i navedena sudska praksa). U okviru provjere proporcionalnosti koji treba provesti pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog ne uzimaju se u obzir samo zadiranja u pravo na slobodu osobe o kojoj je riječ, nego i učinci kakve će postupak predaje imati na njezine društvene i obiteljske odnose ako boravi u državi članici različitoj od države članice koja izdaje uhidbeni nalog: vidjeti presudu od 9. listopada 2019., NJ (Državno odvjetništvo u Beču) (C-489/19 PPU, EU:C:2019:849, t. 44.).
12      Vidjeti presudu od 12. prosinca 2019., Openbaar Ministerie (Državni odvjetnik pri sudu u Bruxellesu) (C-627/19 PPU, EU:C:2019:1079, t. 38.). U tom su se pogledu mogle iznijeti dvojbe: vidjeti osobito Glerum, V. i Kijlstra, H., op. cit., str. 129. i 130.
13      O razlozima protiv uvođenja testa proporcionalnosti koji provodi pravosudno tijelo izvršenja vidjeti osobito Weyembergh, A., Armada, I. i Brière, C., „Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision”, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, osobito str. 37. Naime, autorice ističu da cilj pojednostavnjenja i ubrzavanja postupaka predaje podrazumijeva da se većina provjera, konkretno provjera proporcionalnosti europskog uhidbenog naloga, provodi u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog te da pravosudno tijelo izvršenja ima povjerenja u te provjere. Nadalje, bilo bi teško prihvatiti test proporcionalnosti koji bi provelo to tijelo jer je riječ o djelomično subjektivnoj ocjeni koja uvelike ovisi o činjenicama i okolnostima konkretnog slučaja, kao i o kaznenopravnoj politici države članice koja izdaje uhidbeni nalog. Takav bi test podrazumijevao da pravosudno tijelo izvršenja u određenoj mjeri poznaje kaznenopravni sustav te države članice. Međutim, valja naglasiti da margina prosudbe kojom raspolaže pravosudno tijelo izvršenja prilikom odlučivanja o razlozima za moguće neizvršenje omogućuje tom tijelu da u određenoj mjeri uzme u obzir načelo proporcionalnosti.
14      Vidjeti Priručnik iz 2023. (točka 5.8., naslovljena „Proporcionalnost – uloga države članice izvršenja”, str. 57.). Vidjeti u tom smislu i Rezoluciju Parlamenta navedenu u bilješci 7. ovog mišljenja, u čijem je prilogu navedena sljedeća odredba: „[u] slučajevima kada izvršno tijelo ima razloga vjerovati da je mjera neproporcionalna, ono se može savjetovati s tijelom koje izdaje uhidbeni nalog o važnosti izvršavanja odluke o uzajamnom priznavanju. Nakon tog savjetovanja tijelo koje izdaje uhidbeni nalog može odlučiti povući odluku o uzajamnom priznavanju”.
15      Vidjeti Priručnik iz 2023. (točka 5.8., naslovljena „Proporcionalnost – uloga države članice izvršenja”, str. 57.).
16      U daljnjem tekstu: Povelja
17      Za opis tog slučaja mogao se upotrijebiti izraz „retrospective proportionality”: vidjeti Haggenmüller, S., „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant”, Oñati Socio-Legal Series, sv. 3., br. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (na internetu), 2013., str. 95. do 106., osobito str. 100. i 101.
18      SL 2004., L 335, str. 8. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 80.)
19      Rumunjska vlada je na raspravi navela da je osoba DZ podnijela žalbu u kasacijskom postupku, koja je odbačena kao nedopuštena.
20      Monitorul Oficial al României, dio I., br. 362 od 3. kolovoza 2000., kako je ponovno objavljen u Monitorul Oficial al României, dio I., br. 163 od 6. ožujka 2014.
21      U skladu s člankom 3. stavkom 1. tog zakona, „[u]nošenje u zemlju ili iznošenje iz zemlje kao i uvoz ili izvoz rizičnih droga bez dozvole kažnjivi su kaznom zatvora u trajanju od tri do deset godina i zabranom stjecanja određenih prava”. Stavkom 2. tog članka određuje se da, „[a]ko se radnje iz stavka 1. odnose na visokorizične droge, sankcija je kazna zatvora u trajanju od sedam do 15 godina i zabrana stjecanja određenih prava”.
22      U skladu s tom odredbom, „[s]upočinitelji su osobe koje izravno počine isto kazneno djelo predviđeno kaznenim pravom”.
23      U skladu s tom odredbom, „[s]vaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela iz članka 2. stavka 1. točaka (a), (b) i (c)[, kao što je unošenje droga,] kažnjavaju kaznama zatvora [u najvišem propisanom trajanju od najmanje pet do deset godina] u svakoj od sljedećih okolnosti: […] kazneno djelo uključuje takve droge koje su vrlo štetne za zdravlje ili imaju za posljedicu znatno oštećenje zdravlja većeg broja osoba”.
24      Međutim, u točki 9. pisanih očitovanja rumunjska vlada navodi da je „[t]vrdnje o medicinskoj svrsi droga ispitao prvostupanjski sud koji je, nakon procjene povijesti bolesti supruge [osobe DZ] i sastava lijekova koji su joj propisani, zaključio da su te tvrdnje neistinite”.
25      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da u skladu sa Zakonom br. 143/2000 sud može zamijeniti izvršenje kazne zatvora uvjetnom osudom samo u slučaju kazni zatvora u trajanju od tri godine ili manje.
26      C-168/21, u daljnjem tekstu: presuda Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu, EU:C:2022:558
27      Vidjeti osobito presudu od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN-a) (C-305/22, u daljnjem tekstu: presuda C. J., EU:C:2025:665, t. 39. i navedena sudska praksa).
28      Vidjeti osobito presudu C. J. (t. 40. i navedena sudska praksa).
29      Vidjeti osobito presudu C. J. (t. 41. i navedena sudska praksa).
30      Vidjeti presudu C. J. (t. 42.).
31      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 63. i t. 2. izreke).
32      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 64.).
33      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 65.).
34      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 66.).
35      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 67.).
36      Vidjeti presudu Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (t. 68.).
37      Kao što to ističe Helenius, D., op. cit., „načelo uzajamnog priznavanja […] podrazumijeva da država članica izvršenja treba prihvatiti […] razlike u težini kazne” (str. 368.) (slobodan prijevod).
38      Vidjeti u tom smislu presude od 11. veljače 2003, Gözütok i Brügge (C-187/01 i C-385/01, EU:C:2003:87, t. 33.) i od 23. siječnja 2018., Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, t. 52.). U potonjoj presudi Sud je odlučio da bi ocjena pravosudnog tijela izvršenja u pogledu toga jesu li ispunjeni dodatni uvjeti koji se u pravu države članice izvršenja u konkretnom slučaju primjenjuju na kazneni progon ili eventualnu osudu maloljetne osobe zapravo mogla dovesti do provođenja istinskog preispitivanja merituma analize koja je već izvršena u okviru sudske odluke donesene u državi članici izdavateljici naloga, na temelju koje je izdan europski uhidbeni nalog. Međutim, takvo preispitivanje povrijedilo bi načelo uzajamnog priznavanja te ga lišilo svakog korisnog učinka. To načelo stoga ne dopušta pravosudnom tijelu izvršenja da svojom ocjenom o kaznenoj odgovornosti maloljetne osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog zamijeni ocjenu koja je već izvršena u državi članici izdavateljici naloga u okviru sudske odluke na kojoj se temelji taj nalog (t. 52.).
39      Vidjeti Lenaerts, K., „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice”, govor održan u okviru Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture na Sveučilištu Oxford 30. siječnja 2015., osobito str. 12.
40      Vidjeti Haggenmüller, S., op. cit., osobito str. 100. i 101. Autorica navodi odluku br. 2879 High Courta of Justice (England & Wales) (Visoki sud, Engleska i Wales, Ujedinjena Kraljevina), Sandru v Government of Romania, od 28. listopada 2009., donesenu u području izručenja, koja se temeljila na osuđujućoj presudi optuženika u Rumunjskoj na tri godine zatvora zbog krađe i usmrćivanja deset kokoši. U toj odluci Lord Justice L. J. Elias ističe da „prikladna kazna djelomično ovisi o kulturi […]. Moguće je, primjerice, da u tom predmetu rumunjski sudovi krađu stoke i njezino kasnije usmrćivanje tretiraju mnogo strože nego što bi to uobičajeno činili engleski sudovi. Ako se kazna smatra prestrogom, rješenje je osporavati je u Rumunjskoj” (t. 14. i 15.).
41      Za primjer kada Sud uzima u obzir važnost koju u državi članici može imati suzbijanje određene kategorije kaznenih djela, vidjeti presudu od 4. svibnja 2023., Agenția Națională de Integritate (C-40/21, EU:C:2023:367, t. 60. do 66.) U točki 80. pisanih očitovanja rumunjska vlada objašnjava da su „ [z]bog razmjera trgovine drogom i razornih učinaka zlouporabe droga, osobito među mladima i adolescentima, 2023. povećane […] granice kazne zatvora za kazneno djelo unošenja u zemlju ‚visokorizičnih’ droga. U kontekstu u kojem su ranije iznosile od sedam do 15 godina, sada iznose od 10 do 20 godina”. Cilj je te kaznene politike, koja se temelji na utvrđenom povećanju broja trgovaca drogom i konzumenata droga, odlučno suzbijati „iznimno visoku društvenu opasnost” koja proizlazi iz zlouporabe droga (primjerice teške prometne nesreće) radi prevencije te zaštite života i zdravlja ljudi (t. 81.).
42      Vidjeti presudu od 3. svibnja 2007., Advocaten voor de Wereld (C-303/05, EU:C:2007:261, t. 52., 53. i 59.).
43      U odluci High Courta of Justice (England & Wales) (Visoki sud, Engleska i Wales), navedenoj u bilješci 40. ovog mišljenja Lord Justice L. J. Elias navodi da, „[s] obzirom na to da to obvezuje naše sudove da dovedu u pitanje ili ispitaju osnovanost kazne koju je izrekao strani sud, time bi se od njih tražilo da obavljaju funkciju za koju nisu osposobljeni. […] [N]aši sudovi raspolažu ograničenim informacijama o čimbenicima na temelju kojih je strani sud izrekao kaznu koju je izrekao (t. 14.).
44      Valja istaknuti i činjenicu da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog nema pravo sudjelovati, kao stranka, u postupku koji se odnosi na izvršenje tog uhidbenog naloga pred pravosudnim tijelom izvršenja: vidjeti presudu od 29. srpnja 2024. Breian (C-318/24 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Breian, EU:C:2024:658, t. 96.).
45      Vidjeti po analogiji presudu od 29. srpnja 2024., Alchaster (C-202/24, u daljnjem tekstu: presuda Alchaster, EU:C:2024:649, t. 49.). U tom pogledu nije važno to da situacija zbog koje je osobi DZ izrečena kazna nije obuhvaćena područjem primjene Okvirne oduke 2004/757. U tom pogledu podsjećam na to da na temelju članka 2. stavka 2. te okvirne odluke ponašanje, kao što je unošenje droga, „nije uključeno u područje primjene [navedene o]kvirne odluke [ako je počinjeno] isključivo radi osobne potrošnje kako je definiran[a] nacionalnim pravom”. Međutim, o tom aspektu vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C-634/18, EU:C:2020:455), u kojoj je Sud utvrdio da je nadležan za odgovaranje na prethodna pitanja koja se odnose na članak 4. stavak 2. točku (a) Okvirne odluke 2004/757, u vezi s njezinim člankom 2. stavkom 1. točkom (c), kao i na članke 20., 21. i 49. Povelje jer je nacionalni zakonodavac odlučio primijeniti otegotnu okolnost posjedovanja „velike količine droge” u smislu članka 4. stavka 2. točke (a) te okvirne odluke, na ponašanja isključena iz njezina područja primjene, odnosno na posjedovanje droga isključivo radi osobne uporabe.
46      Vidjeti osobito presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C-655/21, u daljnjem tekstu: presuda G. ST. T., EU:C:2023:791, t. 62.).
47      Vidjeti osobito presude G. ST. T. (t. 65. i navedena sudska praksa) i od 3. srpnja 2025., Beach and bar management (C-733/23, u daljnjem tekstu: presuda Beach and bar management, EU:C:2025:515, t. 48.).
48      Vidjeti osobito u tom smislu presude G. ST. T. (t. 67. i navedena sudska praksa) i Beach and bar management (t. 49.).
49      Vidjeti osobito presude G. ST. T. (t. 68. i navedena sudska praksa) i Beach and bar management (t. 50.).
50      Bila je riječ o Sporazumu o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (SL 2021., L 149, str. 10.).
51      Vidjeti presudu Alchaster (t. 49. do 51.).
52      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 52. i navedena sudska praksa).
53      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 53. i navedena sudska praksa).
54      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 54. i navedena sudska praksa).
55      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 56. i navedena sudska praksa).
56      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 57. i navedena sudska praksa).
57      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 58. i navedena sudska praksa).
58      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 59. i navedena sudska praksa).
59      Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 60. i navedena sudska praksa).
60      C-158/21, EU:C:2022:573
61      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Puig Gordi i dr. (C-158/21, EU:C:2022:573, t. 85.).
62      Vidjeti presudu od 18. travnja 2023., E. D. L. (Razlog za odbijanje zbog bolesti) (C-699/21, EU:C:2023:295).
63      Vidjeti presudu od 18. travnja 2023., E. D. L. (Razlog za odbijanje zbog bolesti) (C-699/21, EU:C:2023:295, t. 40., 42. i 50.).
64      Vidjeti po analogiji presudu Puig Gordi i dr. (t. 111.).
65      Vidjeti po analogiji presudu Puig Gordi i dr. (t. 114.).
66      Vidjeti osobito presudu Breian (t. 32. i navedena sudska praksa te t. 52.).
67      Vidjeti presudu Puig Gordi i dr. (t. 115.).
68      Vidjeti osobito presudu Puig Gordi i dr. (t. 116. i navedena sudska praksa).
69      Napominjem da, kad je riječ o kaznenom djelu koje je obuhvaćeno područjem primjene Okvirne odluke 2004/757, potrebna individualizacija kazne proizlazi iz samog teksta te odluke. Naime, u uvodnoj izjavi 5. te okvirne odluke navodi se da „ [z]a utvrđivanje visine sankcija, trebalo bi uzeti u obzir stvarne elemente kao što su količine i vrsta droge koja je predmet trgovine i je li kazneno djelo počinjeno u okviru kriminalne organizacije”.
70      C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:140, t. 139.
71      Vidjeti moje mišljenje u predmetu AV (Presuda kojom se izriče jedinstvena kazna) (C-221/19, EU:C:2020:815, t. 35.). Vidjeti i Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal”, Cahiers de Droit, sv. 60., br. 4, Université Laval, Québec, 2019., str. 1129. do 1150., koji ističe da se „[p]rovjera proporcionalnosti provodi […] na temelju nadzora obrazloženja” i da „proporcionalnost, težina, obrazloženje i individualizacija predstavljaju neraskidiv i razuman kvartet” (str. 1149.). Usto, može se napomenuti da „sud prilikom obavljanja dužnosti danas ima sve veću obvezu personalizirati i obrazložiti odluke. Za njega je proporcionalnost zasigurno jedno od najučinkovitijih sredstava kako bi pronašao ravnotežu […] ‚između zakona i pravde’”: vidjeti Saenko, L., „De la proportionnalité de la peine encourue”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24. listopada 2017., br. 36, str. 73. do 76., osobito str. 73. Vidjeti i Daubigney, M.-C. i Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal”, Revue Justice Actualités, br. 24., École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020., str. 117. do 127.
72      Vidjeti po analogiji presudu Puig Gordi i dr. (t. 107. i 133.).
73      Ocjenu opasnosti od povrede temeljnih prava treba provesti pravosudno tijelo izvršenja s obzirom na standard zaštite tih prava zajamčen pravom Unije: vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 44. i navedena sudska praksa).
74      Vidjeti po analogiji presudu Breian (t. 122.).
75      Ta okvirna odluka donesena je, među ostalim, na temelju članka 31. stavka 1. točke (e) UEU-a, kojim je bilo osobito predviđeno da je cilj zajedničkog djelovanja u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima postupno donošenje mjera kojima se uvode minimalna pravila o sastavnim dijelovima kaznenih djela i o sankcijama koje se primjenjuju u području nezakonite trgovine drogom.
76      Vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C-634/18, EU:C:2020:455), u skladu s kojom iz tih odredbi proizlazi da države članice i dalje mogu posjedovanje velike količine droge radi osobne potrošnje smatrati teškim kaznenim djelom (t. 37.). U točki 76. pisanih očitovanja rumunjska vlada navodi da se u rumunjskom pravu težina kaznenog djela utvrđuje prema kriteriju vrste droge („visokorizična”). U ovom slučaju, čini mi se da je kaznenopravni sustav u okviru kojeg je osobi DZ izrečena kazna u trajanju od sedam godina zatvora izraz kaznene politike kojom se u Rumunjskoj nastoji vrlo strogo sankcionirati kazneno djelo unošenja „rizičnih i visokorizičnih” droga u tu državu članicu, što se, kao takvo, čini mi se, ne može dovesti u pitanje u okviru provedbe mehanizma predaje.
77      Potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Vidjeti u tom pogledu Simon, A. „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, br. 36, 24. listopada 2017., str. 64. do 67. Vidjeti osobito presude ESLJP-a od 12. veljače 2008., Kafkaris protiv Cipra (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); od 9. srpnja 2013., Vinter i drugi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); od 4. rujna 2014., Trabelsi protiv Belgije (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010) i od 29. lipnja 2023., Bijan Balahan protiv Švedske (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922).
Kao što je to Europski sud za ljudska prava naveo u svojoj presudi od 4. rujna 2014., Trabelsi protiv Belgije (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), članak 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda među ostalim zabranjuje to da se doživotna kazna zatvora de jure ili de facto
ne može smanjiti (t. 113.). Ta se sudska praksa Europskog suda za ljudska prava odražava u članku 5. točki 2. Okvirne odluke 2002/584 koji predviđa da ako je kazneno djelo zbog kojega je izdan europski uhidbeni nalog kažnjivo doživotnom kaznom zatvora ili doživotnom mjerom oduzimanja slobode, izvršenje spomenutog uhidbenog naloga može biti podložno uvjetu da država članica koja izdaje uhidbeni nalog u svojem pravnom sustavu ima odredbe o reviziji izrečene kazne ili mjere, na zahtjev ili najkasnije nakon dvadeset godina, ili odredbe o primjeni mjera pomilovanja, koje osoba može zatražiti u skladu s pravom ili praksom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, s ciljem neizvršavanja takve kazne ili mjere.
78      Na temelju te odredbe, sljedeće situacije mogu predstavljati sudske olakotne okolnosti: nastojanja počinitelja kaznenog djela da otkloni ili umanji posljedice tog kaznenog djela (točka (a)) te okolnosti povezane s počinjenim kaznenim djelom koje umanjuju njegovu težinu ili opasnost koju predstavlja počinitelj (točka (b)).
79      Vidjeti točku 85. pisanih očitovanja rumunjske vlade.
80      Ibidem. U točki 11. pisanih očitovanja rumunjska vlada navodi da je prvostupanjski sud izrekao blažu kaznu supruzi osobe DZ jer je priznala počinjenje djela.
81      Vidjeti točku 85. pisanih očitovanja rumunjske vlade.
82      Kao što je to rumunjska vlada navela u točki 86. pisanih očitovanja, na temelju članka 91. točke (d) Kaznenog zakonika, odluku o zamjeni izvršenja kazne donosi sud, koji će ocijeniti je li, „s obzirom na karakter počinitelja, njegovo ponašanje prije počinjenja kaznenog djela, trud koji je počinitelj uložio da otkloni ili ublaži posljedice kaznenog djela, kao i njegovu sposobnost da se rehabilitira […] izrečena kazna dovoljna i hoće li, čak i ako se ona ne izvrši, osuđenik prestati činiti daljnja kaznena djela”.
83      Vidjeti osobito u tom pogledu presudu Beach and bar management (t. 50. i navedena sudska praksa).
84      Čini se da ta mogućnost nije ograničena na slučajeve u kojima su olakotne okolnosti iznimne ili brojne, za razliku od slučaja u predmetu u kojem je donesena presuda G. ST. T. (t. 85.).
85      Vidjeti osobito presudu Breian (t. 109.).
86      Vidjeti po analogiji presudu Breian (t. 122.). Usto, informacije koje pravosudno tijelo izvršenja ima pravo zatražiti mogu se odnositi kako na prvu tako i na drugu fazu ispitivanja koje to tijelo mora provesti. Međutim, navedeno tijelo ne može od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog tražiti informacije koje se odnose samo na drugu fazu tog ispitivanja, ako smatra da nije utvrđeno postojanje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji utječu na objektivno odredivu skupinu osoba kojoj pripada osoba o kojoj je riječ: vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C-261/22, EU:C:2023:1017, t. 50. i navedena sudska praksa).
87      Konkretno mislim na pravila koja se odnose na prijevremeni otpust, koja u određenoj mjeri mogu ublažiti strogost izrečene kazne.