Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 12. ožujka 2026.(1)
Predmet C-160/24 P
JPMorgan Chase & Co.,
JPMorgan Chase Bank, National Association
protiv
Europske komisije
„Žalba – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU-a – Europske međubankovne kamatne stope – Članak 263. UFEU-a – Obveza obrazlaganja – Neograničena nadležnost – Protužalba – Zanemarivanje odluke o izmjeni od strane Općeg suda – Članak 288. UFEU-a”
I.      Uvod
1.        Društva JPMorgan Chase & Co. i JPMorgan Chase Bank, National Association (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: društva JPM) svojom žalbom od Suda zahtijevaju da ukine presudu Općeg suda(2) kojom je njihova tužba za poništenje djelomično odbijena i djelomično prihvaćena. Njihova je tužba u bitnome bila usmjerena protiv dviju odluka Europske komisije: (i.) odluke kojom je zaključena istraga sektora kamatnih izvedenica u eurima (EIRD) (u daljnjem tekstu: sporna odluka)(3), i (ii.) kasnije donesene odluke kojom je izmijenjena sporna odluka (u daljnjem tekstu: odluka o izmjeni)(4). Komisija je pak podnijela protužalbu zahtijevajući od Suda da ukine pobijanu presudu.
2.        U skladu sa zahtjevom Suda, svoju ću analizu u ovom mišljenju ograničiti na dva aspekta spora: (i.) treći žalbeni razlog iz glavne žalbe, koji se u bitnome odnosi na obvezu obrazlaganja koju je Opći sud imao prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti u pogledu iznosa novčane kazne koju je Komisija izrekla društvima JPM; i (ii.) jedini protužalbeni razlog iz protužalbe, koji se u bitnome odnosi na odluku Općeg suda da prilikom preispitivanja obrazloženja u pogledu jednog od parametara koje je Komisija upotrijebila za izračunavanje iznosa novčane kazne zanemari dopunsko obrazloženje koje je odlukom o izmjeni dodano spornoj odluci.
II.    Činjenične i pravne okolnosti
3.        Činjenice i pravne okolnosti predmetnog slučaja može se, za potrebe ovog mišljenja, ukratko opisati na sljedeći način.
4.        Komisija je 7. prosinca 2016. donijela spornu odluku na temelju članaka 7. i 23. Uredbe (EZ) br. 1/2003(5). Utvrdila je da su društva JPM i drugi poduzetnici povrijedili članak 101. UFEU-a i članak 53. Sporazuma o EGP-u time što su od 27. rujna 2006. do 19. ožujka 2007. sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi čiji je cilj bio narušavanje uobičajenog toka određivanja cijena na tržištu EIRD-ova (članak 1. točka (c) sporne odluke) te im je izrekla novčanu kaznu (članak 2. točke (a), (b) i (c) sporne odluke). Društvima JPM(6) izrečena je novčana kazna u iznosu od 337 196 000 eura.
5.        Kada je riječ o utvrđivanju novčanih kazni izrečenih poduzetnicima koji su sudjelovali u povredi, uključujući društva JPM, Komisija je navela da ne može u potpunosti primijeniti metodologiju predviđenu u njezinim „Smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni”(7). Te se smjernice temelje na pristupu koji ima dva koraka: prvo se određuje osnovni iznos za svakog poduzetnika; potom se taj iznos prema potrebi prilagođava tako da se poveća ili smanji. Osnovni iznos se u pravilu izračunava s obzirom na vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga na koje se povreda izravno ili neizravno odnosi ostvaren na odgovarajućem zemljopisnom području unutar EGP-a.
6.        Međutim, s obzirom na to da se od EIRD-ova ne ostvaruje nikakav prihod od prodaje u uobičajenom smislu, Komisija je u spornoj odluci navela da vrijednost prihoda od prodaje treba utvrditi primjenom zamjenske vrijednosti. Ona je kao zamjensku vrijednost smatrala prikladnim upotrijebiti primitke u gotovini ostvarene na temelju novčanih tokova koje je svaka banka primila iz svojeg portfelja EIRD-ova vezanih uz bilo koji rok dospijeća Euribora i/ili EONIA-e i sklopljenih s drugim ugovornim stranama na području EGP-a(8). Komisija je usto smatrala prikladnim iznose primitaka u gotovini smanjiti primjenom jedinstvenog faktora kojim su se uzimale u obzir posebnosti tržišta EIRD-ova. Ona je taj faktor zbog nekoliko razloga odredila na 98,849 %(9).
7.        Svaki je adresat sporne odluke podnio Općem sudu tužbu za njezino poništenje.
8.        Opći je sud presudom od 24. rujna 2019., HSBC Holdings i dr./Komisija(10), poništio članak 2. točku (b) sporne odluke zato što Komisija nije u dovoljnoj mjeri obrazložila zašto je faktor smanjenja određen na 98,849 % umjesto u višem iznosu, dok je ostatak tužbe odbio.
9.        Komisija je dopisom od 24. veljače 2021. obavijestila društva JPM i ostale adresate sporne odluke o svojoj namjeri da izmijeni tu odluku s obzirom na presudu Općeg suda u predmetu HSBC. Komisija je tim dopisom i dopisom od 16. travnja 2021. svim adresatima dostavila dodatne informacije i objašnjenja u pogledu razloga zbog kojih je faktor smanjenja određen na 98,849 %. Društva JPM o tim su se dopisima očitovala 14. svibnja 2021.
10.      Komisija je 28. lipnja 2021. donijela odluku o izmjeni. Budući da je faktor smanjenja primijenjen u spornoj odluci bio jednak za sve adresate, zaključila je da se navodi Općeg suda u presudi HSBC u pogledu neadekvatnosti obrazloženja vjerojatno odnose i na novčane kazne izrečene ostalim adresatima. Ona je stoga smatrala prikladnim da, u skladu s načelom dobre uprave, pogreške koje su u odnosu na društva JPM i ostale adresate utvrđene tom presudom ispravi izmjenom sporne odluke, to jest dopunom njezina obrazloženja u pogledu faktora smanjenja.
11.      Sud je presudom od 12. siječnja 2023., HSBC Holdings i dr./Komisija(11) ukinuo presudu Općeg suda u predmetu HSBC u dijelu u kojem je njome odbijen zahtjev za poništenje članka 1. sporne odluke, istaknut kao glavni, i zahtjev za poništenje članka 1. točke (b) te odluke, istaknut kao podredni. Sud je usto odbio tužbu koju je društvo HSBC podnijelo u predmetu T‑105/17, u dijelu u kojem je ono zahtijevalo poništenje članka 1. sporne odluke i, podredno, članka 1. točke (b) te odluke.
12.      Opći je sud 27. studenoga 2024. odbio tužbu koju su podnijeli društvo HSBC Holdings i drugi zahtijevajući, kao prvo, poništenje članka 1. odluke o izmjeni i članka 2. točke (b) izmijenjene sporne odluke te, kao drugo i podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena odlukom o izmjeni(12).
III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
13.      Društva JPM tužbom su na temelju članka 263. UFEU-a u bitnome zahtijevala djelomično poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene tom odlukom. Nadalje, zahtijevala su zanemarivanje odluke o izmjeni i, podredno, njezino poništenje. Naposljetku, tražila su od Općeg suda da Komisiji naloži snošenje troškova.
14.      Komisija je pak od Općeg suda zahtijevala da odbije tužbu i da društvima JPM naloži snošenje troškova.
15.      Opći je sud 5. lipnja 2019. i 31. ožujka 2019. odlučio prekinuti postupak dok Sud ne donese presudu u predmetu HSBC Holdings i dr./Komisija(13).
16.      Društva JPM uložila su 8. rujna 2021. podnesak kojim se vrši prilagodba, a Komisija se 26. studenoga 2021. očitovala o tom podnesku.
17.      Opći je sud pobijanom presudom: (i.) utvrdio da izmjene sporne odluke uvedene odlukom o izmjeni treba zanemariti; (ii.) poništio članak 2. točku (c) sporne odluke zbog izostanka obrazloženja; (iii.) izvršavajući svoju neograničenu nadležnost, iznos novčane kazne izrečene društvima JPM utvrdio na 337 196 000 eura; (iv.) odbio ostatak tužbe; te je (v.) svakoj stranci naložio snošenje vlastitih troškova.
IV.    Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
18.      Društva JPM podnijela su 29. veljače 2024. žalbu protiv presude Općeg suda. Ona od Suda zahtijevaju da: (i.) ukine točke 3. do 5. izreke pobijane presude; (ii.) o njihovoj tužbi iz prvostupanjskog postupka odluči na način da poništi članak 1. točku (c) sporne odluke i/ili novčanu kaznu; te da (iii.) Komisiji naloži snošenje troškova.
19.      Komisija je 24. svibnja 2024. podnijela protužalbu zahtijevajući od Suda da: (i.) ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je njome poništen članak 2. točka (c) sporne odluke; (ii.) odbije tužbu društava JPM u predmetu T-106/17 u dijelu u kojem su ona zahtijevala poništenje te odredbe i da, podredno, vrati predmet na odlučivanje Općem sudu; te da (iii.) odredi da će se o troškovima naknadno odlučiti ili da društvima JPM naloži njihovo snošenje.
20.      Komisija od Suda zahtijeva da odbije glavnu žalbu, a društva JPM od Suda zahtijevaju da odbije protužalbu.
21.      Stranke su saslušane na raspravi održanoj 14. siječnja 2026.
V.      Ocjena
22.      Društva JPM u svojoj žalbi ističu tri žalbena razloga, svaki od kojih je sastavljen od različitih dijelova. Međutim, kako je spomenuto u uvodu ovog mišljenja, moja analiza glavne žalbe bit će ograničena na treći žalbeni razlog, koji se odnosi na način na koji je Opći sud ocijenio neke od argumenata društava JPM u pogledu iznosa novčane kazne koju im je Komisija izrekla. U ovom ću mišljenju razmotriti i jedini protužalbeni razlog na kojem se temelji Komisijina protužalba, a koji se odnosi na odbijanje Općeg suda da ispita izmjene sporne odluke uvedene odlukom o izmjeni (u daljnjem tekstu: dopunsko obrazloženje).
23.      Započet ću s Komisijinom protužalbom, koja bi, ako je osnovana, dovela do ukidanja pobijane presude u dijelu u kojem je njome poništen članak 2. točka (c) sporne odluke. U tom slučaju ne bi bilo potrebno razmatrati treći žalbeni razlog društava JPM.
A.      Komisijina protužalba
24.      Komisijina protužalba usmjerena je protiv točaka 623. do 634. pobijane presude, u kojima je Opći sud odlučio – prilikom preispitivanja argumenata koje su društva JPM iznijela u vezi s navodno neadekvatnim obrazloženjem u pogledu određivanja faktora smanjenja na 98,849 % – da dopunsko obrazloženje treba zanemariti.
1.      Argumenti stranaka
25.      Komisija navodi da je odluka o izmjeni, u smislu članka 288. UFEU-a, „odluka”. Činjenica da njome nije izmijenjena izreka sporne odluke ne mijenja njezinu narav. Opći je sud Komisiji uskratio ovlast donošenja, izmjene ili povlačenja odluka u skladu s člankom 7. Uredbe br. 1/2003 time što je zanemario dopunsko obrazloženje pruženo u odluci o izmjeni te je na taj način prekoračio svoju nadležnost na temelju članka 263. UFEU-a.
26.      Društva JPM navode da bi obveza obrazlaganja odluke u vrijeme njezina donošenja postala besmislena ako bi se njezino obrazloženje moglo dopuniti odlukom o izmjeni donesenom godinama nakon donošenja izvorne odluke. Ta društva usto brane utvrđenje Općeg suda da nema bitne razlike između pružanja dopunskog obrazloženja u sudskom podnesku, s jedne strane, i odluci o izmjeni, s druge strane. Prema njihovu mišljenju, to utvrđenje podupiru dvije presude sudova Unije.
2.      Analiza
27.      Komisijinu protužalbu smatram osnovanom.
28.      Opći sud s pravom otvara svoju analizu naglašavajući da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Komisijina ovlast za donošenje određenog akta nužno sadržava i ovlast za izmjenu tog akta, uz uvjet da se pritom poštuju relevantne odredbe Ugovora, uključujući sve formalne zahtjeve i postupovne zaštitne mehanizme (točka 627. pobijane presude).
29.      Međutim, Opći je sud u točkama 628. do 630. pobijane presude, objasnio zašto je, u okolnostima predmetnog slučaja, smatrao da dopunsko obrazloženje nije moguće uzeti u obzir. Komisija osporava upravo te ulomke.
30.      Osobito, Opći je sud utvrdio da odluku o izmjeni, s obzirom na to da njome nije promijenjena izreka sporne odluke, nego je samo dopunjeno njezino obrazloženje, nije moguće „smatrati novom odlukom kojom se mijenja [sporna] odluka u smislu sudske prakse navedene u točki 627. ove presude, nego je treba izjednačiti s dodatnim obrazloženjem koje je tuženik dao u okviru sudskog postupka”.
31.      Opći je sud u tom pogledu podsjetio na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, izostanak obrazloženja u pobijanom aktu u načelu nije moguće ispraviti pružanjem dodatnih objašnjenja tijekom postupka pred sudovima Unije. Komisija u predmetnom slučaju nije – kako je Opći sud istaknuo – navodila da u relevantno vrijeme nije bilo moguće u dovoljnoj mjeri obrazložiti spornu odluku. Shodno tomu, utvrdio je da dopunu obrazloženju pruženu tijekom sudskog postupka nije moguće „prihvatiti” te je stoga odlučio „zanemariti” odluku o izmjeni.
32.      Zbog razloga izloženih u nastavku, određene aspekte tih navoda smatram poprilično zbunjujućima.
a)      Valjanost odluke o izmjeni
33.      Kao prvo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da akti Unijinih institucija načelno uživaju presumpciju zakonitosti i stoga proizvode pravne učinke sve dok ih se ne povuče, poništi u okviru tužbe za poništenje ili proglasi nevaljanima povodom zahtjeva za prethodnu odluku ili prigovora nezakonitosti(14).
34.      Međutim, u pobijanoj presudi nije utvrđeno da je odluka o izmjeni ništava ili nevaljana, iako su društva JPM – makar samo podredno – osporila njezinu valjanost(15). U nedostatku takvog utvrđenja, Opći sud nije mogao jednostavno „zanemariti” promjene sporne odluke koje su izvršene odlukom o izmjeni. On je time valjanoj odluci oduzeo pravne učinke i tako povrijedio načelo iz sudske prakse navedene u prethodnoj točki.
35.      Opći je sud usto prekoračio ovlasti koje ima na temelju članka 263. UFEU-a, kojim je predviđen postupak preispitivanja zakonitosti akata Unijinih institucija. Sudovi Unije u okviru tog postupka mogu utvrditi je li akt zakonit ili nezakonit. Tertium non datur: ne postoji treća vrsta akata, onih koji su valjani, ali čije je učinke svejedno moguće zanemariti. Ako je dani akt relevantan i primjenjiv (ratione materiae, temporis, itd.) te ako njegova primjena nije suspendirana u skladu s člancima 278. i 279. UFEU-a, mora se smatrati da proizvodi imaju pune pravne učinke, uključujući kada se njegova valjanost osporava(16).
36.      Kao drugo, nije sporno, kako je istaknuto u točki 28. ovog mišljenja, da Komisijina ovlast za donošenje određenog akta nužno sadržava ovlast za izmjenu tog akta, uz uvjet da se pritom poštuju relevantne odredbe Ugovora, uključujući sve formalne zahtjeve i postupovne zaštitne mehanizme. Strogo poštovanje kako materijalnih tako i postupovnih pravila stoga je ključno. Moguće su, primjerice, okolnosti u kojima institucija ne može više izmijeniti akt – kao u slučaju kada je izvorni akt „donesen u okviru strogo uređenog postupka u kojem je nadležna institucija morala u propisanom roku donijeti sljedeći akt u postupovnom lancu, nakon čega je izgubila ovlast odlučivanja”(17).
37.      Međutim, u pobijanoj presudi ne spominje se nijedan element koji upućuje na to da (i.) u vrijeme donošenja odluke o izmjeni nije bio ispunjen jedan ili više materijalnih zahtjeva za njezino donošenje; ili da je (ii.) Komisija izgubila ovlast za izmjenu akta.
38.      Iz navedenog slijedi da Opći sud nije utvrdio – čak ni implicitno – da Komisija nije bila ovlaštena donijeti odluku o izmjeni.
39.      Kao treće, moguće su situacije u kojima je, iako se materijalni i postupovni uvjeti za donošenje akta o izmjeni formalno čine ispunjenima, institucija svoju ovlast nezakonito izvršila zato što nije poštovala pravilo ili načelo primarnog prava.
40.      U tom smislu, akt je Unije nevaljan ako je njegov autor počinio „zloporabu ovlasti”(18). To je slučaj ako se „na temelju objektivnih, mjerodavnih i suglasnih pokazatelja pokaže da je donesen isključivo, ili barem u odlučujućem dijelu, u drukčije svrhe od onih na koje se poziva ili kako bi se zaobišao postupak posebno predviđen Ugovorom za okolnosti predmetnog slučaja”(19).
41.      Nadalje, samorazumljivo je da akt o izmjeni mora biti u skladu s općim načelima prava Unije, uključujući načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja(20). Stoga su moguće situacije u kojima se osoba na koju dani akt utječe legitimno protivi štetnim pravnim učincima povlačenja ili izmjene postojećeg akta. To je osobito moguće kada dotični akt Unije svojem adresatu daje subjektivno pravo(21).
42.      Međutim, kao što je navedeno, nijedna takva okolnost nije spomenuta, a kamoli utvrđena, u pobijanoj presudi. U toj presudi stoga nema ničega što sugerira da je sporna odluka nevaljana zbog zloporabe ovlasti ili povrede Ugovorâ ili bilo kojeg pravila o njihovoj primjeni.
b)      Narav odluke o izmjeni i njezini dijelovi
43.      Kao četvrto, odluke i podnesci dostavljeni u sudskom postupku očito su različiti pravni akti. Oni se donose u skladu s različitim postupcima te imaju značajno različite pravne učinke. Ako je pravni akt koji se pobija pred sudovima Unije valjan, ti sudovi načelno ne mogu smatrati da je drukčije naravi ili vrste od one koja proizlazi iz njegova teksta.
44.      U skladu s člankom 288. četvrtim stavkom UFEU-a, „[o]dluka je u cijelosti obvezujuća”. Opći sud stoga nije mogao valjanu odluku tretirati kao da
– za potrebe tekućeg postupka – ima samo vrijednost sudskog podneska, a da ne povrijedi članak 288. UFEU-a.
45.      Istina, Sud je u ograničenom broju iznimnih predmeta utvrdio da je akt koji se pred njim pobijao zapravo bio „prerušeni” drugi akt. Sud je u tim predmetima ispitivao sadržaj akta i okolnosti njegova donošenja kako bi odredio njegovu stvarnu narav(22). Ta sudska praksa ponajprije proizlazi iz potrebe da se spriječi potkopavanje ustavnog načela prema kojem akti Unijinih institucija u pravilu trebaju biti podložni sudskom nadzoru(23) koje može nastupiti kao posljedica prekvalifikacije ili „prikrivanja” dotičnog akta(24).
46.       Međutim, ta sudska praksa nije primjenjiva u predmetnom slučaju. Odluku o izmjeni donijela je institucija koja je za to bila nadležna u skladu s Uredbom br. 1/2003 te se njome doista htjelo ispraviti mogući pravni nedostatak koji je utjecao na valjanost izvornog akta. Njezino donošenje stoga je očito bilo u okviru Komisijine zadaće na temelju članka 105. stavka 1. UFEU-a da „osigura
[…] primjenu načela utvrđenih člancima 101. i 102. [UFEU-a]”. Osim toga, nesporno je da su sudovi Unije nadležni prema potrebi preispitati zakonitost odluke o izmjeni u skladu s člancima 263., 267. i 277. UFEU-a.
47.      Kao peto, čini se da pobijana presuda upućuje na to da bi se utjecaj odluke o izmjeni na tekući postupak drukčije ocijenio samo da je tom odlukom izmijenjena izreka sporne odluke.
48.      To ne može biti točno. Sud je više puta utvrdio da je izreka akta neodvojiva od njegova obrazloženja, tako da se isti mora tumačiti vodeći računa o razlozima koji su doveli do njegova donošenja(25). U skladu s člankom 296. UFEU-a, obrazloženje i izreka bilo kojeg obvezujućeg akta Unije čine nerazdjeljivu cjelinu(26). Stoga nema smislene osnove za to da se, u postupcima pred sudovima Unije, akt kojemu je izmijenjen samo jedan od tih bitnih dijelova tretira drukčije od akta kojemu su oba ta dijela izmijenjena.
49.      Kao šesto, točno je da je Sud, kako je Opći sud istaknuo u pobijanoj presudi, više puta utvrdio, kao prvo, da se obrazloženje zainteresiranoj osobi u načelu mora priopćiti u isto vrijeme kao odluka koja negativno na nju utječe; i, kao drugo, da izostanak obrazloženja u pobijanom aktu nije moguće ispraviti dodatnim objašnjenjima pruženima tijekom postupka pred sudovima Unije.
50.      Međutim, nijedna od tih struja sudske prakse nije relevantna u predmetnom kontekstu. Započet ću s drugom strujom sudske prakse navedene u prethodnoj točki.
51.      Ta se struja sudske prakse odnosi – te je to potrebno naglasiti – na situacije u kojima autor pobijanog akta taj akt dodatno obrazloži u pisanim i usmenim očitovanjima iznesenima tijekom postupka pred sudovima Unije(27). Smatram da tu struju sudske prakse nije moguće, čak ni po analogiji, primijeniti na okolnosti predmetnog slučaja, koje se odnose na izmjenu obrazloženja formalnom izmjenom samog pobijanog akta.
52.      Obveza obrazlaganja ima dva cilja: kao prvo, omogućiti osobama da shvate razloge zbog kojih je akt donesen i da, prema potrebi, odluče hoće li osporavati njegovu valjanost; i, kao drugo, omogućiti sudovima Unije da izvrše svoju ovlast sudskog nadzora(28). Ako bi se autoru akta dopustilo da razloge za njegovo donošenje prvi put iznese u sudnici, nakon što je akt osporen, članak 296. UFEU-a očito bi bio lišen većine svojeg praktičnog učinka. Ista logika vrijedi i za dodatna objašnjenja koja su neformalno pružena prije sudskog postupka te ponovljena u samom sudskom postupku(29).
53.      Međutim, ta logika nije primjenjiva ako je akt valjano izmijenjen te u odgovarajućem obliku i pravodobno priopćen svojim adresatima. Nije važno je li do izmjene došlo prije početka ili tijekom sudskog postupka. U takvim okolnostima, za adresate postaje obvezujuć akt u izmijenjenom obliku te sud Unije preispituje njegovu valjanost ako je ona osporena.
54.      Nasuprot tomu, izvorni akt prestaje postojati u pravnom poretku Unije te može „ponovno oživjeti” samo ako sud Unije poništi akt o izmjeni(30). Opći sud, time što nije uzeo u obzir odluku o izmjeni, zapravo je odlučio o valjanosti odluke koja u svojem izvornom obliku više nije bila na snazi.
55.      Posljedično, uzimanjem u obzir akta o izmjeni u tekućem postupku ne potkopavaju se ciljevi članka 296. UFEU-a. Naprotiv, prilagodba postupka omogućuje da se ti ciljevi ostvare učinkovitije i bez nepotrebnog kašnjenja.
56.      To je usto razlog zbog kojeg je pozivanje društava JPM na prvu struju prethodno
navedene sudske prakse – prema kojoj se obrazloženje zainteresiranoj osobi u načelu mora priopćiti u isto vrijeme kao odluka koja negativno na nju utječe – uzaludno. Obrazloženje akta koje sada obvezuje društva JPM te čiju je valjanost Opći sud mogao preispitati jest ono sadržano u spornoj odluci kako je izmijenjena odlukom o izmjeni. To je obrazloženje priopćeno u vrijeme kada je odluka izmijenjena – valjano, mora se pretpostaviti – aktom koji ima isti pravni oblik i iste pravne učinke.
57.      Međutim, moram naglasiti nešto važno: s obzirom na to da je odlukom o izmjeni izmijenjeno izvorno obrazloženje za izricanje novčane kazne – zato što je to obrazloženje bilo, ili se pretpostavljalo da je bilo, nedovoljno – ne može se logički smatrati da obveza plaćanja novčane kazne postoji od donošenja sporne odluke. Ona postoji tek od datuma donošenja odluke o izmjeni, jer isključivo taj akt sada pruža pravno dovoljnu osnovu novčane kazne.
58.      Kako je objašnjeno, obrazloženje i izreka odluke neraskidivo su povezani. Sama Komisija u svojoj protužalbi ističe da svaka „izmjena obrazloženja nužno podrazumijeva izmjenu (sadržaja i dosega) izreke sporne odluke, jer obrazloženje i izreka čine nerazdjeljivu cjelinu, čak i ako izreka kao takva nije formalno promijenjena”.
59.      Komisija je nakon donošenja presude Općeg suda u predmetu HSBC imala dvije glavne mogućnosti ako je svoju odluku kao cjelinu smatrala pravilnom: (i.) povući spornu odluku te je ponovno donijeti uz određene izmjene; ili (ii.) izmijeniti spornu odluku odlukom o izmjeni. Zakonodavna tehnika koju je Komisija izabrala za poduzimanje potrebnih mjera kako bi postupila sukladno presudi Općeg suda u predmetu HSBC bila je obuhvaćena marginom prosudbe kojom je ta institucija raspolagala(31). Međutim, jasno je da odabir tehnike, kakav god on bio, nije smio štetno utjecati na financijske interese adresatâ sporne odluke. U suprotnom bi došlo do nejednakog postupanja prema zainteresiranim poduzetnicima ovisno isključivo o tome je li Opći sud riješio (kao u predmetu T-105/17) ili prekinuo (kao u predmetima T-106/17 i T-113/17) sporove koje su ti poduzetnici pokrenuli(32).
60.      Komisija je na raspravi, kada je o tome upitana, izjavila da se ne slaže s navedenim. Međutim, njezini argumenti u tom pogledu čine se međusobno nedosljednima. S jedne strane, Komisija pristup koji je Opći sud upotrijebio u pogledu odluke o izmjeni osporava naglašavajući da naknadno izvršene izmjene uvodnih izjava izvorne odluke nužno utječu na njezinu izreku. S druge strane, Komisija navodi da je dodatnim obrazloženjem samo podrobnije objašnjeno ono što je Komisija odlučila kada je donijela spornu odluku. To stajalište nije logički održivo: ako je dodatno obrazloženje doista utjecalo na izreku, ono nije samo objašnjenje, a ako jest, ne može sadržajno utjecati na izreku. Komisija ne može tvrditi oboje. Osim toga, prihvaćanje Komisijine tvrdnje u tom pogledu činilo bi retroaktivnu primjenu odluke o izmjeni, što je u očitoj suprotnosti s ustaljenim općim načelom prava Unije(33).
61.      Stoga smatram da je Komisija načelno ovlaštena izmijeniti postojeću odluku, čak i ako je ta odluka predmet postupka pred sudovima Unije. Naravno, to podliježe uvjetu da Komisijino djelovanje ne čini zloporabu ovlasti u smislu članka 263. UFEU-a. Osim toga, Komisija ne može odlukom o izmjeni retroaktivno „izliječiti” moguću nevaljanost izvorne odluke.
c)      Dobro sudovanje i postupovna ekonomija
62.      Kao sedmo, smatram očitim da je Komisija bila ovlaštena spornu odluku izmijeniti i prije nego što su društva JPM sudovima Unije podnijela tužbu za njezino poništenje i nakon donošenja presude – a posebno ako bi se tom presudom spornu odluku djelomično poništilo. Društva JPM su na raspravi, kada su o tome upitana, navela da se slažu s tim stajalištem.
63.      Ako je tomu tako, ne vidim nikakvu razumnu osnovu za zaključak da je Komisijina ovlast izmjene akta bila „paralizirana” u razdoblju između navedenih dvaju događaja. Naime, ako Komisija zaključi da je akt nevaljan, djelovanje bez odgode s ciljem otklanjanja eventualnih nedostataka potpuno je u skladu s njezinom dužnosti dobre uprave. Puka činjenica da je akt osporen pred sudovima Unije načelno nije relevantna u tom kontekstu.
64.      Na prvi se pogled može činiti da se to stajalište protivi djelotvornoj zaštiti prava tužiteljâ na obranu ili dobrom sudovanju. Međutim, podrobnije sagledavanje tog pitanja neizbježno dovodi do drukčijeg zaključka.
65.      Kada je riječ o pravu tužiteljâ na obranu, to pravo neće biti povrijeđeno ako ih (i.) autor akta sasluša prije donošenja akta o izmjeni(34); te im (ii.) sudovi Unije omoguće da izmijene svoja očitovanja i zahtjeve u tekućem postupku(35). Naime, sâmo postojanje konkretne odredbe u Poslovniku Općeg suda – članka 86. – koja dopušta tužiteljima da prilagode svoju tužbu „[k]ad se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta” mnogo govori o Komisijinoj mogućnosti da izmijeni akt koji je predmet postupka za poništenje.
66.      Osim toga, adresati pobijane odluke ne trpe nikakve štetne financijske posljedice zbog izmjene izvorne odluke jer, kako je gore objašnjeno, izmjena ne djeluje retroaktivno. Izmjena usto ne stavlja tužitelja u postupovno nepovoljan položaj: ako tužitelj zbog te izmjene odluči povući svoju tužbu za poništenje, Opći sud zadržava ovlast, u skladu s člankom 136. stavkom 2. svojeg poslovnika, da tuženiku naloži snošenje troškova postupka(36).
67.      Nadalje, nemogućnost Komisije da izmijeni akt koji je predmet tekućeg sudskog postupka dovela bi, prema mojemu mišljenju, do ishoda protivnog zahtjevu dobrog sudovanja. To posebno vrijedi kada je Komisija svjesna da će dotični akt vjerojatno biti poništen te smatra da se ciljanom izmjenom mogu ispraviti nedostaci koji utječu na njegovu zakonitost. U takvim okolnostima, „prisilni” nastavak postupka bio bi besmislen.
68.      Postupak bi u takvom scenariju mogao završiti „ispraznom pobjedom” tužiteljâ. Eventualna korist od poništenja vjerojatno bi bila ograničena i kratkotrajna. Komisija bi vjerojatno donijela izmijenjeni akt nedugo nakon donošenja presude, čime bi nagnala tužitelje da pokrenu drugi spor radi sudskog preispitivanja zakonitosti izmijenjenog akta. Takav ishod ne bi bio u skladu sa zahtjevima postupovne ekonomije i djelotvorne sudske zaštite te bi nepotrebno opteretio i stranke i sudove Unije.
69.      Nasuprot tomu, ako se tužiteljima omogući da u okviru prvotnog postupka svoje tužbene razloge i zahtjeve prilagode s obzirom na izmjene pobijanog akta, izbjegava se nepotrebno dupliciranje postupaka te se postiže brže i jeftinije rješenje spora(37). Takav pristup pogoduje ne samo strankama postupka nego i, doduše neizravnije, sudovima Unije.
70.      Naposljetku, pozivanje društava JPM na određene presude sudova Unije koje navodno podupiru njihovo stajalište nije mi uvjerljivo.
71.      Društva JPM prvo se pozivaju na presudu Suda u predmetu Culin/Komisija(38). Taj se predmet odnosio na Komisijino odbijanje prigovora koji je A. Culin, jedan od njezinih dužnosnika, podnio protiv imenovanja druge osobe na radno mjesto za koje se i on prijavio. Odluka kojom je prigovor odbijen nesporno je sadržavala neadekvatno obrazloženje. Međutim, nakon što je A. Culin pokrenuo sudski postupak, Komisija je u tu odluku umetnula dodatak kojemu je cilj bio ispraviti izvornu odluku navođenjem „stvarnih razloga” za odbijanje njegove kandidature. Sud je odlučio da dodatak nije moguće uzeti u obzir te je poništio pobijanu odluku(39).
72.      Na prvi se pogled može činiti da presuda Culin ide u prilog argumentima društava JPM. Međutim, pobliža analiza pokazuje suprotno.
73.      Tužba A. Culina nije bila redovna tužba za poništenje na temelju tadašnjeg članka 173. UEEZ-a (sadašnjeg članka 263. UFEU-a) nego tužba podnesena na temelju tadašnjeg članka 179. UEEZ-a (sadašnjeg članka 270. UFEU-a). Prema toj odredbi, „Sud [Europske unije] je nadležan u svim sporovima između [Europske unije] i njezinih službenika u granicama i prema uvjetima utvrđenima u Pravilniku o osoblju za dužnosnike i Uvjetima zaposlenja za ostale službenike [Europske unije]”(40). [neslužbeni prijevod]
74.      Glava VII. Pravilnika o osoblju, koja se odnosi na „pravne lijekove”, u članku 90. predviđa da je, prije nego što se sudovima Unije može podnijeti pravni lijek, nužno provesti predsudski postupak u propisanom roku. Predsudski postupak služi tomu da se omogući mirno rješenje spora i da se odredi predmet spora. Nijedna stranka ne može u sudskom postupku promijeniti tako određeni predmet spora(41). Upravni akt koji se bitno razlikuje od pobijanog akta nije moguće razmatrati u istom postupku te zahtijeva podnošenje nove tužbe na temelju članka 270. UFEU-a(42). Slično tomu, navodi koji nisu izneseni u predsudskom postupku ne mogu se iznijeti u sudskom postupku(43). Ta obilježja predmeta Culin naglašena su u mišljenju nezavisnog odvjetnika(44).
75.      S obzirom na to, Sud je pravilno zaključio da se dodatak nije moglo uzeti u obzir. On je dostavljen prekasno te izvan postupka propisanog člankom 90. Pravilnika o osoblju, a njegov se sadržaj bitno razlikovao od izvornog pobijanog akta. Njegovo prihvaćanje izmijenilo bi predmet spora.
76.      Nasuprot tomu, postupak za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a ne podliježe pravilima i načelima navedenima u prethodnim točkama. Utvrđenja Suda u presudi Culin stoga nisu izravno primjenjiva na situaciju poput one o kojoj je riječ u predmetnom slučaju. U tom se kontekstu može podsjetiti na to da je situacija koju je Sud razmatrao u predmetu Komisija/Di Bernardo(45), koji se ističe u pobijanoj presudi, bila usporediva sa situacijom u predmetu Culin: tužba podnesena na temelju članka 270. UFEU-a protiv Komisijine odluke u vezi s primjenom Pravilnika o osoblju kojom je Komisija u kasnoj fazi postupka htjela dopuniti obrazloženje.
77.      Čini se da je i pozivanje društava JPM na presudu Općeg suda u predmetu Lucchini/Komisija(46) posljedica nesporazuma. Taj se predmet odnosio na pravni lijek koji je podnio adresat Komisijine odluke kojom je izrečena novčana kazna za povredu Unijinih pravila o tržišnom natjecanju. Prilog izvornoj odluci, kako je priopćena svojim adresatima, nije sadržavao određene tablice koje su trebale biti uključene. Nakon što je uvidjela taj propust, Komisija je nakon manje od mjesec dana od priopćenja izvorne odluke donijela odluku o izmjeni kojom je dodala izostavljene tablice, a koja je propisno priopćena adresatima izvorne odluke(47).
78.      Društvo Lucchini u svojoj je tužbi tvrdilo da je to postupanje uključivalo nekoliko pogrešaka koje se tiču prava, a zbog kojih je pobijanu odluku trebalo poništiti. Osobito, tvrdilo je da izvorna odluka bez tih tablica nije bila adekvatno obrazložena te da se taj nedostatak nije moglo ispraviti naknadnim dodavanjem tih tablica putem odluke o izmjeni(48).
79.      S obzirom na to, Opći je sud smatrao da „valja provjeriti, bez obzira na nedostatak [dotičnih tablica] u prilogu prve odluke […], jesu li uvodne izjave te odluke, u čiju su potporu navedene tablice i spomenute, takve da iz njih jasno i nedvosmisleno proizlazi rasuđivanje Komisije i da omogućuju tužitelju da se upozna s razlozima poduzete mjere”. Zaključio je da izostanak tih tablica nije utjecao na adekvatnost obrazloženja te je stoga odbio argumente društva Lucchini(49).
80.      Smatram da društva JPM pogrešno tumače tu presudu. Navod Općeg suda u točki 80. te presude da je valjalo provjeriti je li izvorna odluka dovoljno obrazložena unatoč nedostatku tablica nije moguće tumačiti na način da sugerira da je naknadno dodavanje tih tablica bilo nezakonito. Tužiteljevi argumenti počivali su na pretpostavci da izvorna odluka bez tih tablica nije bila dovoljno jasna da njezini adresati shvate Komisijino rasuđivanje. Međutim, s obzirom na to da je Opći sud obrazloženje smatrao adekvatnim unatoč propustu u prilogu, valjanost izmjena jednostavno se nije razmatralo(50).
81.      Uostalom, drukčije tumačenje navedene sudske prakse ne bi bilo u skladu s dosljednim nizom presuda u kojima su sudovi Unije prihvatili – zbog razloga dobrog sudovanja i postupovne ekonomije – da se postupak za poništenje može nastaviti unatoč izmjenama pobijanog akta izvršenima tijekom trajanja sudskog postupka. Kako je istaknuto u točki 65. ovog mišljenja, taj je pristup valjan pod uvjetom da predmet spora ostane u bitnome isti te da se tužiteljima omogući da prilagode svoje razloge i zahtjeve.
d)      Posljedice ocjene protužalbe
82.      S obzirom na navedeno, Komisijinu protužalbu smatram osnovanom. Opći sud je prilikom razmatranja adekvatnosti obrazloženja u pogledu iznosa novčane kazne izrečene društvima JPM pogriješio zanemarivši dopunsko obrazloženje pruženo odlukom o izmjeni.
83.      Međutim, slažem se s društvima JPM da stanje postupka ne dopušta Sudu donošenje konačne odluke u predmetnom slučaju te da predmet stoga treba vratiti na odlučivanje Općem sudu, a da odluku o troškovima treba naknadno donijeti.
84.      Dva su glavna pitanja koja je potrebno razmotriti, a o kojima se nigdje ne govori u pobijanoj presudi. Kao prvo, potrebno je odlučiti o navodu društava JPM da je odluka o izmjeni nezakonita te da je stoga treba poništiti. Kao drugo, ako se odluka o izmjeni proglasi nezakonitom, još će trebati ispitati je li sporna odluka, kako je izmijenjena, adekvatno obrazložena.
85.      Kako je gore objašnjeno, ako Sud prihvati moj zaključak u pogledu Komisijine protužalbe, treći žalbeni razlog društava JPM neće biti potrebno razmatrati. Međutim, za slučaj da Sud zauzme drukčije stajalište te radi cjelovitosti, u nastavku ću razmotriti glavna pitanja koja taj žalbeni razlog otvara.
B.      Treći žalbeni razlog u glavnoj žalbi
86.      Društva JPM svojim trećim žalbenim razlogom osporavaju točke 698. do 728. pobijane presude, u kojima je Opći sud izvršio svoju neograničenu nadležnost u pogledu iznosa u kojem novčanu kaznu treba izreći. Nakon što je ispitao argumente stranaka, Opći je sud zaključio da „na temelju pravedne analize okolnosti slučaja, a s obzirom na načelo da novčana kazna mora odgovarati povredi te načelo proporcionalnosti te kazne, [društvima JPM] treba izreći novčanu kaznu u iznosu od 337 196 000 eura”. Budući da je taj iznos jednak onomu utvrđenom u spornoj odluci, Opći je sud „odbi[o] zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne izrečene [društvima JPM]”.
1.      Argumenti stranaka
87.      Za početak moram reći da me pomalo zbunjuje način na koji su društva JPM oblikovala taj žalbeni razlog. On je podijeljen na pet dijelova, svaki od kojih ima nekoliko komponenata i argumenata. Pogreške koje se u njemu navode uključuju, među ostalim, izostanak obrazloženja, nerazmatranje određenih argumenata iznesenih u prvostupanjskom postupku, iskrivljavanje dokaza te povrede načela proporcionalnosti i jednakosti te temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje.
88.      S obzirom na tako velik broj navodnih nedostataka, nije lako „razdvojiti žito od kukolja”(51), to jest odrediti koji su prigovori dostatno potkrijepljeni, a koji nisu(52). Nekoliko se argumenata prema svemu sudeći međusobno preklapa, dok se za druge čini da su više izneseni u prilog općoj kritici nego s ciljem artikulacije različitih i samostalnih navoda.
89.      Jedan se prigovor ipak izdvaja te prema svemu sudeći čini jednu od glavnih kritika koju društva JPM iznose protiv tog dijela pobijane presude. Društva JPM podsjećaju na to da je Opći sud utvrdio da, u nedostatku podrobnijeg objašnjenja razloga zbog kojih je Komisija faktor smanjenja odredila na 98,849 %, „ne može dubinski pravno i činjenično preispitati element odluke koji je možda značajno utjecao na iznos novčane kazne izrečene [društvima JPM]”(53).
90.      Međutim, nakon što je donio taj zaključak, Opći je sud primijenio isti faktor smanjenja kao Komisija, a da pritom – prema tvrdnji društava JPM – nije pružio nikakvo objašnjenje u pogledu njegove osnove. Društva JPM navode da Opći sud stoga ni u tom dijelu pobijane presude nije obrazložio zašto je zamijenio novčanu kaznu izrečenu u spornoj odluci.
91.      Komisija osporava to stajalište. Navodi da je Opći sud pravilno izvršio svoju neograničenu nadležnost te stoga utvrdio primjeren iznos novčane kazne. Ona osobito tvrdi da je Opći sud dovoljno objasnio razne čimbenike koje je uzeo u obzir kada je faktor smanjenja odredio na 98,849 % te da je stoga ispunio svoju obvezu obrazlaganja.
2.      Analiza
92.      Prema mojemu mišljenju, treći žalbeni razlog društava JPM je osnovan. Kako bih objasnio zašto, prvo ću iznijeti neke opće napomene u pogledu (a) pojma „neograničena nadležnost”, i (b) obveze obrazlaganja koju Opći sud ima u okviru izvršavanja te nadležnosti. Potom ću se okrenuti (c) konkretnom prigovoru opisanom u točkama 89. i 90. ovog mišljenja, nakon čega ću kratko razmotriti (d) ostale argumente istaknute u okviru tog žalbenog razloga.
a)      Opće napomene I.: neograničena nadležnost
93.      Članak 261. UFEU-a predviđa da se „[u]redbama koje […] zajednički donose Europski parlament i Vijeće te onima koje donosi Vijeće Sudu Europske unije […] može dati neograničena nadležnost u vezi s kaznama predviđenima u tim uredbama”. U tom pogledu, prema članku 31. Uredbe br. 1/2003 „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije [donesenima na temelju te uredbe] kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala”.
94.      Jednostavno rečeno, pojam „neograničena nadležnost” odnosi se na ovlast sudova Unije da u cijelosti preispituju iznose novčanih kazni koje Komisija izriče u odlukama donesenima na temelju članaka 101. i 102. UFEU-a. Međutim, taj pojam ne treba izjednačiti s „apsolutnom” ovlasti nadzora. Kako će se objasniti u nastavku, nekoliko postupovnih i materijalnih načela obuzdava izvršavanje neograničene nadležnosti. Umjesto toga, taj pojam podrazumijeva da sudovi Unije prilikom izvršavanja takve nadležnosti nisu sputani ograničenjima svojstvenima tužbi za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a, već mogu sami potvrditi ili ukinuti novčanu kaznu ili pak povećati ili smanjiti njezin iznos.
95.      U skladu s člankom 263. UFEU-a, sudovi Unije preispituju zakonitost akata institucija koje se pred njima pobija. To preispitivanje u načelu obuhvaća sve činjenične i pravne elemente koje se ističe u pobijanom aktu(54). Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sudovi Unije, kada institucije Unije raspolažu marginom prosudbe ili moraju provesti složene tehničke ocjene, moraju sudsko preispitivanje provesti s određenim stupnjem suzdržanosti(55).
96.      Osobito, ako sudovi Unije preispituju ishod ocjene diskrecijske politike ili složene tehničke ocjene, oni pobijani akt mogu poništiti samo ako je u toj ocjeni počinjena „očita” pogreška. Pogrešku se može smatrati očitom ako tužitelj dokaže da analiza koju je provela odnosna institucija nije razumna ili da doneseni zaključci nisu opravdani. Nasuprot tomu, ako odluku institucije razumno opravdavaju dokazi i indicije o okolnostima njezina donošenja, tu odluku nije moguće smatrati nezakonitom.
97.      Iz toga proizlazi da sudovi Unije nisu u postupku iz članka 263. UFEU-a ovlašteni provesti novu ocjenu situacije zbog koje je dotična institucija donijela pobijani akt niti svojim zaključkom zamijeniti zaključak institucije u pogledu toga što bi, prema njihovu mišljenju, bilo najprikladnije poduzeti s obzirom na okolnosti. Njihova je uloga ograničena na preispitivanje zakonitosti akta i, prema potrebi, proglašavanje akta ništavim ili nevaljanim(56).
98.      Nasuprot tomu, kada izvršavaju neograničenu nadležnost koju im dodjeljuje članak 261. UFEU-a, a bez obzira na široku diskrecijsku ovlast koju Komisija ima u određivanju i provedbi svoje politike utvrđivanja novčanih kazni, sudovi Unije mogu: kao prvo, ukinuti novčanu kaznu ili promijeniti njezin iznos čak i ako nije počinjena nikakva pogreška koja se tiče prava, a kamoli očita; kao drugo, to učiniti tako da Komisijinu ocjenu u pogledu prikladne visine novčane kazne zamijene vlastitom(57); i, kao treće, uzeti u obzir sve relevantne pravne ili činjenične elemente, uključujući čimbenike kojima se Komisija nije vodila odnosno koje poduzetnici nisu istaknuli tijekom upravnog postupka, kao i događaje koji su nastupili nakon donošenja pobijanog akta(58), pri čemu nisu vezani metodologijom predviđenom u Komisijinim Smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni(59). Drugim riječima, dopuštena je provedba nove ocjene.
99.      Kada izvršavaju svoje ovlasti na temelju članka 261. UFEU-a, sudovi Unije, strogo govoreći, ne preispituju zakonitost pobijanog akta ili njegova obrazloženja, nego ocjenjuju prikladnost (samo) jednog njegova konkretnog dijela, to jest novčane kazne(60). Neograničena nadležnost, dakle, čini samo dopunski oblik sudske ovlasti ili, ako promatramo iz drukčije perspektive, dodatni aspekt nadležnosti dodijeljene sudovima Unije(61). Dok se sudsko preispitivanje na temelju članka 263. UFEU-a vodi primjenjivim pravilima višeg ranga, a to su u predmetnom slučaju članci 101. i 102. UFEU-a, odredbe Uredbe br. 1/2003 i opća načela prava Unije, izvršavanje neograničene nadležnosti na temelju članka 261. UFEU-a ponajprije je uvjetovano brigom o pravičnosti(62).
100. Taj pojam „pravičnost” treba široko shvaćati. Iako nedvojbeno obuhvaća proporcionalnost, poštenost i nediskriminaciju, on nadilazi te zahtjeve(63). On dopušta sudovima Unije da provedu opću i donekle subjektivniju ocjenu novčane kazne i njezina iznosa(64). Shodno tomu, čak i ako Komisija nije povrijedila primjenjiva pravila te je novčanu kaznu u načelu razumno utvrdila, sudovi Unije mogu promijeniti iznos te kazne ako smatraju da bi drukčiji iznos bio prikladniji s obzirom na okolnosti slučaja(65).
101. Međutim, na tužiteljima je, i eventualno na Komisiji ako želi povećanje novčane kazne, da iznesu argumente koji opravdavaju izvršavanje neograničene nadležnosti i da, prema potrebi, podnesu odgovarajuće dokaze. Sudovi Unije neograničenu nadležnost ne izvršavaju po službenoj dužnosti(66).
102. Međutim, mora se jasno naglasiti da to ne znači da su sudovi Unije, kada izvršavaju neograničenu nadležnost, vezani načelom ne ultra petita u jednakoj mjeri kao prilikom preispitivanja valjanosti(67). U skladu s ustaljenom sudskom praksom, sudovi Unije mogu neograničenu nadležnost upotrijebiti u punoj mjeri kada se od njih traži preispitivanje iznosa izrečene novčane kazne(68). To se od njih može tražiti izravno, putem izričitog zahtjeva kojim se Sud poziva da izvrši svoju neograničenu nadležnost, ili neizravno, kada stranka zahtijeva smanjenje novčane kazne kao logičnu posljedicu djelomičnog poništenja pobijanog akta.
103. Taj zaključak proizlazi iz dvojne naravi neograničene nadležnosti sudova Unije. Glavni cilj te nadležnosti jest pružiti dodatno jamstvo sudske zaštite poduzetnicima kojima je Komisija – djelujući kao upravno tijelo – izrekla novčanu kaznu(69). Istodobno, ona ima i sekundarni ili dopunski cilj, a to je osigurati koherentnost i djelotvornost cjelokupnog sustava provedbe propisa.
104. Kada se ovlast podrobnog utvrđivanja iznosa novčane kazne prenese s upravnog tijela na sudove, potonji usto moraju osigurati da sankcija ostvari svoju predviđenu svrhu. U tom smislu, novčana kazna mora u dovoljnoj mjeri odvraćati poduzetnike čije ponašanje može narušiti strukturu ili funkcioniranje unutarnjeg tržišta i tako umanjiti njegovu punu gospodarsku djelotvornost, osobito na štetu potrošača(70). Sudovi unije stoga prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne moraju uzeti u obzir, među ostalim, njegov odvraćajući učinak(71) te prema potrebi mogu izreći novčanu kaznu u iznosu većem od onog koji je Komisija utvrdila(72).
b)      Opće napomene II.: obveza obrazlaganja koju ima Opći sud
105. S obzirom na prethodna razmatranja, sljedeće pitanje koje treba razmotriti odnosi se na opseg obveze obrazlaganja koju Opći sud ima kada izvršava svoju neograničenu nadležnost u preispitivanju novčane kazne.
106. Odgovor na to pitanje načelno je jednostavan. Široka diskrecijska ovlast koja je sudovima Unije dodijeljena člankom 261. UFEU-a ni na koji način ne umanjuje njihovu obvezu pružanja adekvatnog obrazloženja u skladu s člankom 296. UFEU-a, člankom 36. Statuta Suda Europske unije i člankom 47. Povelje(73).
107. Glavna načela koja uređuju tu problematiku jasno su utvrđena. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obrazloženje presude mora prenijeti razmatranja Općeg suda na jasan i nedvosmislen način i to tako da omogući zainteresiranim strankama da saznaju razloge na kojima se temelji donesena odluka te Sudu da obavi sudski nadzor(74). Nadalje, obveza obrazlaganja ima širu svrhu: ona štiti od arbitrarnosti na način da osigurava da stranke spora mogu utvrditi jesu li njihovi argumenti propisno razmotreni, dok sudove prisiljava da svoje odluke temelje na objektivnim i provjerljivim razlozima(75).
108. Ipak, opseg te obveze može se razlikovati ovisno o naravi presude te se mora analizirati s obzirom na cjelokupan postupak i imajući u vidu sve važne činjenice, uzimajući u obzir postupovna jamstva koja se tiču te presude(76). Osobito, Sud je utvrdio da se Opći sud ne mora iscrpno i pojedinačno osvrnuti na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Opći sud stoga može pružiti implicitno obrazloženje, pod uvjetom da ono omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za preispitivanje zakonitosti presude Općeg suda(77).
109. U tim okolnostima, a osobito s obzirom na neograničenu nadležnost Općeg suda, opseg obveze obrazlaganja treba promatrati u svjetlu postupovnih i materijalnih aspekata svojstvenih izvršavanju takve nadležnosti. Prema mojemu mišljenju, tri skupa čimbenika moguće je smatrati posebno relevantnima u tom pogledu.
110. Kao prvo, iako Opći sud može, ali ne mora, uzeti u obzir elemente, argumente i pitanja na koje mu stranke nisu izričito skrenule pozornost(78), on načelno mora razmotriti sve one koje su mu stranke propisno istaknule(79). To treba biti odraženo u obrazloženju presude. Potreba za izričitim razmatranjem tih argumenata i podrobnost analize svakog od njih ovise, samorazumljivo, o njihovoj relevantnosti, jasnoći i dokaznom značaju.
111. Kao drugo, Opći sud raspolaže širokom marginom prosudbe kada utvrđuje prikladan iznos novčane kazne u danom slučaju. Međutim, on tu marginu prosudbe mora koristiti u skladu s općim načelima prava Unije, a osobito u skladu s načelima propocionalnosti, individualizacije sankcija i jednakog postupanja(80). Osim toga, novčana kazna ponajprije treba odgovarati težini i trajanju povrede te imati odvraćajući učinak(81). Posljedično, kada god se jedno ili više tih pitanja doista pojavi, razumno se može očekivati da se obrazloženje dovoljno podrobno na njih osvrne. Naime, kako je sam Opći sud istaknuo u točki 661. pobijane presude, „[on] u okviru svoje obveze obrazlaganja [mora] podrobno navesti čimbenike koje je uzeo u obzir prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne”(82).
112. Kao treće, kako je ranije objašnjeno, Opći sud prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne u skladu s člankom 261. UFEU-a nije vezan ni metodologijom predviđenom u Komisijinim Smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni ni, logično, podrednom metodologijom koja je možda primijenjena u pobijanom aktu. Isto tako, Opći sud ne mora koristiti nijednu određenu matematičku formulu ili ekonomski izračun(83). Međutim, ništa ga u tome ne sprječava ako to smatra prikladnim. To može, primjerice, biti slučaj kada je istom odlukom novčana kazna izrečena većem broju poduzetnika, a primjena konkretne metodologije – kao što je ona koju je Komisija upotrijebila – može osigurati jednako postupanje prema svim tim poduzetnicima(84).
113. Nasuprot tomu, kada smatra prikladnim potpuno ili djelomično odstupiti od tih metodologija, Opći sud osobito treba voditi računa o tome da navede razne elemente koje je uzeo u obzir prilikom utvrđivanja prikladnog iznosa novčane kazne i, prema potrebi, pružiti indikativno objašnjenje njihove relativne važnosti(85). Međutim, to ne znači da obrazloženje mora biti sofisticirano i pedantno aritmetički oblikovano(86). Očito je da su, u skladu s člankom 261. UFEU-a, određene ocjene ex bono et aequo sasvim legitimne. Osim toga, u nekim slučajevima može biti dovoljno kratko obrazloženje, koje se temelji na općoj ocjeni svih relevantnih čimbenika ili u kojem se upućuje na utvrđenja donesena u drugim dijelovima presude(87).
114. U biti, ono što se od Općeg suda može razumno očekivati jest da na dovoljno jasan, precizan i interno dosljedan način navede bitne korake svojeg rasuđivanja te narav i značaj čimbenika koje je uzeo u obzir(88).
115. Navodni izostanak obrazloženja može se, naravno, preispitati povodom žalbe. Ipak, mora se podsjetiti na to da Sud, ako Opći sud nije počinio nikakvu pravnu pogrešku, ne smije svoju neograničenu nadležnost izvršiti na način da ocjenu koju je proveo Opći sud zamijeni vlastitom. Shodno tomu, nije dovoljno da tužitelj samo tvrdi da je novčana kazna koju je utvrdio Opći sud neprikladna ili nepravedna. Takva se novčana kazna može ukinuti samo ako se dokaže da je njezin iznos „pretjeran do te mjere da je neproporcionalan”(89).
116.  Sada ću, s obzirom na navedena načela, razmotriti argumente koje su društva JPM u tom pogledu iznijela.
c)      Izostanak obrazloženja u predmetnom slučaju
117. Opći je sud u točkama 704. do 728. pobijane presude naveo čimbenike koje je u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti uzeo u obzir prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne. Razmatrao je tri kategorije elemenata: težinu i trajanje povrede (točke 705. do 723.), postojanje olakotnih okolnosti (točke 724. do 726.) i odvraćajući učinak novčane kazne (točka 727.).
Nakon što je proveo, kako ju je opisao, „pravednu ocjenu” svih relevantnih okolnosti, Opći je sud novčanu kaznu utvrdio u iznosu od 337 196 000 eura (točka 728.), koji je nešto manji od onog utvrđenog u članku 2. točki (c) sporne odluke.
118. S obzirom na načela navedena u prethodnom odjeljku, obrazloženje koje je Opći sud pružio u pogledu izvršavanja svoje neograničene nadležnosti na prvi se pogled čini podrobnim i metodičnim. Ono je očito strukturirano na način da čitatelju omogući da slijedi logički napredak rasuđivanja Općeg suda, u njemu su određeni elementi koje se smatralo relevantnima za ocjenu, pri čemu je istaknuta njihova relativna važnost, te je to učinjeno u skladu s ustaljenom sudskom praksom.
119. Međutim, pobliža analiza pokazuje – a u skladu s argumentima društava JPM – da je određene aspekte tog rasuđivanja prema svemu sudeći moguće kritizirati. Čini se da neki ulomci nisu dosljedni utvrđenjima donesenima u drugim dijelovima presude.
120. Primjerice, Opći je sud u točki 706. pobijane presude naveo da će „upotrijebiti metodologiju kojom se, poput one koju je Komisija slijedila, određuje prvo osnovni iznos koji se potom može [prilagoditi] uzimanjem u obzir okolnosti svojstvenih predmetu”. On je u tom kontekstu smatrao prikladnim kao zamjensku vrijednost za vrijednost prihoda od prodaje kao početnog podatka upotrijebiti smanjene primitke u gotovini, dok je ostale raspoložive metode izračuna smatrao neprimjerenima ili neopravdanima. Vrijednost primitaka u gotovini koju je Komisija primijenila za društva JPM stoga je prihvaćena (točke 707. do 710. pobijane presude).
121. Dalje, Opći je sud u točkama 711. do 717. pobijane presude prvo istaknuo da su se obje stranke složile da bi „činjenica da se kao osnovica za izračun novčane kazne uzimaju samo primici u gotovini dovela do nametanja pretjerano odvraćajuće novčane kazne”. On je stoga utvrdio da je potrebno primijeniti faktor smanjenja kako bi se ti primici smanjili. Opći je sud potom istaknuo, u bitnome, pet stvari. Kao prvo, Komisija je primijenila jedinstven faktor smanjenja od 98,849 %. Kao drugo, taj faktor smanjenja je „rezultat složenog postupka koji odražava više elemenata” te je riječ o „približnoj vrijednosti izračunane vrijednosti [i stoga] po definiciji ne postoji samo jedan mogući faktor smanjenja”. Kao treće, alternativne faktore smanjenja koje su društva JPM predložila smatralo se neprikladnima ili neadekvatno objašnjenima. Kao četvrto, stranke su se slagale da „faktor smanjenja [treba iznositi] barem 98,849 %”. Kao peto, „određivanje novčane kazne u okviru izvršavanja neograničene nadležnosti [Općeg suda] nije preciz[an] aritmetičk[i] [postupak]”.
122. Iako tekst pobijane presude nije u tom pogledu sasvim jasan, iz navedenog se čini razumnim zaključiti da je Opći sud u konačnici upotrijebio isti faktor smanjenja kao onaj iz sporne odluke, to jest 98,849 %. Naime, da je osnovni iznos izračunan na temelju drukčijeg faktora smanjenja, bilo bi gotovo nemoguće da konačni iznos novčane kazne bude potpuno jednak onomu utvrđenom u spornoj odluci.
123. Međutim, Opći je sud u točkama 613. do 621. pobijane presude utvrdio da je obrazloženje sporne odluke neadekvatno u dijelu u kojem se tiče određivanja faktora smanjenja na 98,849 %. Istaknuo je da samo nekoliko, i to poprilično neodređenih, ulomaka u spornoj odluci daje uvid u logiku kojom se Komisija vodila kada je faktor smanjenja odredila u tom konkretnom postotku. Taj je nedostatak smatrao izrazito problematičnim s obzirom na središnju važnost faktora smanjenja u metodologiji koju je Komisija upotrijebila prilikom utvrđivanja novčane kazne.
124. S obzirom na to, donekle je iznenađujuće da je Opći sud u konačnici prihvatio taj faktor smanjenja. Naravno, ne može se isključiti da bi Opći sud nakon vlastite analize zaključio da taj faktor doista jest najprikladniji. Činjenica da Komisija nije adekvatno objasnila svoj izračun ne znači sama po sebi da je odnosna vrijednost pogrešna(90).
125. Međutim, ako je Opći sud doista to zaključio, trebao je to izričito navesti, uz pojašnjenje da, prema njegovoj vlastitoj procjeni, faktor smanjenja od 98,849 % čini najprikladniji koeficijent, te objasniti – barem ukratko – zašto je došao do tog zaključka.
126. Međutim, pobijana presuda ne sadržava nijedan od tih elemenata. Kao prvo, kako je istaknuto u točki 122. ovog mišljenja, u toj presudi čak nije izričito navedeno da je Opći sud primijenio faktor smanjenja od 98,849 %. Kao drugo, u njoj se ne navodi zašto se tu konkretnu vrijednost smatralo najprikladnijom.
127. Naravno, na društvima JPM je bilo da iznesu argumente u prilog svojoj tvrdnji da su metodologija i konkretne vrijednosti koje je Komisija upotrijebila dovele do neproporcionalne, diskriminirajuće ili na drugi način nepravedne novčane kazne. Međutim, činjenica da se alternativne faktore smanjenja koje su društva JPM predložila smatralo pretjeranima ne znači sama po sebi da je Opći sud morao prihvatiti vrijednost koju je Komisija upotrijebila u spornoj odluci.
128. Očito je da nije bila riječ o situaciji u kojoj je postojao ograničen i unaprijed određen skup alternativa. Sam Opći sud priznao je da je vrijednost koju je Komisija upotrijebila bila tek približna vrijednost izračunane vrijednosti te da se stoga nijedan konkretan faktor smanjenja nije moglo smatrati jedinstveno ispravnim.
129. Unatoč tomu što u spornoj odluci nije objašnjeno zašto faktor smanjenja od 98,849 % treba smatrati prikladnim, Opći je sud ipak prihvatio tu vrijednost, u bitnome zato što opcije koje su predložila društva JPM nisu bile bolje. Čitajući pobijanu presudu stječe se dojam da je Opći sud izabrao ono što je smatrao „manjim zlom” među vrijednostima koje su stranke predložile.
130. Prema mojemu mišljenju, taj pristup nije u skladu s ocjenom kakva se od Općeg suda zahtijeva kada izvršava svoju neograničenu nadležnost u skladu s člankom 261. UFEU-a. Ako odluči poništiti novčanu kaznu izrečenu odlukom i zamijeniti je drugom novčanom kaznom, Opći sud sam mora utvrditi iznos te kazne koji smatra najprikladnijim s obzirom na sve relevantne okolnosti. Opći sud je stoga mogao upotrijebiti bilo koju vrijednost koju je smatrao primjerenom zamjenom za onu koju je Komisija upotrijebila, a pritom se ipak držati – ako bi to htio – načelno sličnog metodološkog okvira.
131. Podredno, ako Opći sud zaključi da ne može odrediti prikladan faktor smanjenja, treba upotrijebiti drukčiju metodologiju, a ne slijediti onu čiju je primjenu sam prepoznao kao nesigurnu i neoptimalnu. Činjenicu da nije to učinio stoga je teško pomiriti s logikom neograničene nadležnosti koja mu je dodijeljena.
132. Stoga sam mišljenja da Opći sud nije adekvatno obrazložio način na koji je izvršio ovlasti koje mu dodjeljuje članak 261. UFEU-a(91). Čak i pod pretpostavkom da su se stranke složile da „faktor smanjenja [treba iznositi] barem 98,849 %”, kojoj se društva JPM žestoko protive te koju, prema svemu sudeći, spis predmeta ne podupire, ta je okolnost irelevantna u predmetnom kontekstu. Ona ne utječe na ocjenu glavne tvrdnje društava JPM da je navedena vrijednost preniska te da je stoga dovela do nepravedne novčane kazne.
133. Nadalje, Opći sud puku činjenicu da nijedan žalitelj nije predložio faktor smanjenja niži od onog koji je Komisija upotrijebila ne može smatrati dokazom da je ta vrijednost prikladna. Ako smijem biti malo ironičan, istaknuo bih da nijedan poduzetnik kojemu je Komisija izrekla novčanu kaznu nije do sada, koliko mi je poznato, osporavao odluku zato što je kazna bila preniska. Naravno, sudovi Unije činjenicu da takvih prigovora nije bilo nisu smatrali pokazateljem da je Komisija nužno izrekla razumnu novčanu kaznu.
134. Činjenica da Opći sud nije jasno objasnio zašto je odlučio primijeniti isti faktor smanjenja kao Komisija – unatoč tomu što je utvrdio da Komisija taj faktor nije adekvatno opravdala – osobito je problematična s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja. Gotovo je suvišno isticati da vrijednost (iznos primitaka u gotovini) koju je Komisija upotrijebila kao zamjensku vrijednost za prihode od prodaje koje su poduzetnici ostvarili čini novost u predmetnom području. Zbog te se činjenice, i metodoloških pitanja koja ona otvara, moglo očekivati podrobnije obrazloženje u tom pogledu. Ovo očito nije slučaj u kojem je, u pogledu tako važnog pitanja, dovoljno vrlo kratko ili tek implicitno obrazloženje.
135. Zbog navedenih razloga smatram da je obrazloženje koje je Opći sud pružio u pogledu izračuna novčane kazne koju je izrekao izvršavajući svoju neograničenu nadležnost neadekvatno i interno nedosljedno. Treći žalbeni razlog društava JPM stoga treba prihvatiti, a pobijanu presudu djelomično ukinuti.
d)      Ostali dijelovi i argumenti u trećem žalbenom razlogu
136. Budući da sam zaključio da protužalbu treba prihvatiti i da je podredno, treći žalbeni razlog društava JPM osnovan, nije potrebno podrobno analizirati ostale argumente koje su društva JPM iznijela u prilog tom žalbenom razlogu. Stoga ću ih tek kratko razmotriti.
137. Kao prvo, nije mi uvjerljiva tvrdnja društava JPM da je Opći sud prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti pogriješio upotrijebivši primitke u gotovini kao zamjensku vrijednost za prihode od prodaje kako bi izračunao osnovni iznos novčane kazne. Društva JPM u tom pogledu tvrde da Opći sud nije uzeo u obzir sve njihove argumente u pogledu toga zašto bi druga vrijednost (to jest, dodijeljeni prihodi od franšize ili, u daljnjem tekstu, DPF) bila prikladnija.
138. Opći sud je u okviru izvršavanja neograničene nadležnosti imao široku slobodu izbora parametara koje je s obzirom na okolnosti slučaja smatrao najprikladnijima za utvrđivanje iznosa novčane kazne. Ako je upotreba primitaka u gotovini jedna od mogućnosti koje su bile razumne, a u okviru svoje analize nisam pronašao nijedan konkretan element koji bi pokazivao suprotno, nije na Sudu da povodom žalbe zamijeni pristup koji je Opći sud u tom pogledu izabrao.
139. Pravo pitanje koje se stoga postavlja jest je li u pobijanoj presudi dovoljno objašnjeno zašto se DPF smatralo manje primjerenim od primitaka u gotovini za izračunavanje osnovnog iznosa novčane kazne. Čini mi se, s obzirom na gore sažetu sudsku praksu, da točke 588. do 593. i 714. pobijane presude sadržavaju adekvatna objašnjenja u tom pogledu.
140. Kao drugo, sklon sam složiti se s društvima JPM da je možda došlo do povrede načela jednakog postupanja ili barem do moguće povrede obrazlaganja u pogledu utvrđivanja novčane kazne u dijelu u kojem je Opći sud – poput Komisije – primijenio različite metodologije kako bi utvrdio relevantnu vrijednost primitaka u gotovini pojedinih banaka koje su sudjelovale u povredi. Osobito, društva JPM ističu tri elementa koji su možda utjecali na izračune: (i.) opseg netiranja između iznosa koji su plaćeni i iznosa koji su primljeni na temelju ugovorâ; (ii.) isključenje „hibridnih” proizvoda; i (iii.) isključenje ili uključenje „egzotičnih” proizvoda.
141. Za početak moram istaknuti da je postojanje različitih pristupa u tom pogledu uvaženo u spornoj odluci te da ga stranke ne osporavaju(92). Unatoč tomu, Komisija je i u spornoj odluci i pred Općim sudom navela da je utjecaj tih razlika na izračun bio beznačajan(93). Društva JPM pak tvrde da su, s obzirom na bitnu ulogu faktora smanjenja, čak i neznatne varijacije u podacima o primicima u gotovini koji su upotrijebljeni za izračunavanje novčanih kazni mogle uzrokovati razlike u konačnim iznosima koje nipošto nisu zanemarive.
142. Budući da u spisu predmeta nema pouzdanih podataka u tom pogledu, smatram da Sud ne može provjeriti jesu li upotrijebljeni podaci, unatoč određenoj razlici među njima, proizveli usporedive rezultate.
143. U vezi s tim valja istaknuti da je Opći sud utvrdio da Komisija nije poduzela dodatne istražne mjere kako bi pojasnila razlike između metoda koje su pojedine banke koristile, iako su neke od njih propisno upozorile Komisiju na poteškoće s kojima su se suočile u pružanju traženih podataka o primicima u gotovini(94). Također je nesporno da uključenim bankama nikada nije omogućen pun pristup podrobnim izračunima koje je Komisija provela(95). Isto tako, Opći sud nije zatražio od Komisije da dostavi te izračune tijekom prvostupanjskog postupka, iako su stranke opsežno raspravljale o dotičnom pitanju.
144. Kako je Komisija istaknula na raspravi, doista je točno da se ona, čak i kada koristi tradicionalnu metodologiju predviđenu u njezinim Smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni, u svojim izračunima mora voditi podacima o prihodima od prodaje koje joj dostave sami poduzetnici. Ti podaci, logično, mogu odražavati različite organizacijske strukture, poslovne strategije i računovodstvene prakse među raznim poduzetnicima.
145. Međutim, čini mi se očitim da je u takvim situacijama rizik od značajnih razlika u izračunu prihoda od prodaje mnogo manji nego u slučaju poput predmetnog. Kako je gore spomenuto, metodologija predviđena u Smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni u predmetnom je slučaju primijenjena na inovativan način, upotrebom novoosmišljene zamjenske vrijednosti čiju su primjerenost stranke osporavale te čija je primjena dovela do korištenja različitih pristupa među uključenim poduzetnicima.
146. U svakom slučaju, iako se od Komisije ne može razumno očekivati da provjeri svaku pojedinost iz podataka koje joj dostave poduzetnici koji sudjeluju u postupku na temelju Uredbe br. 1/2003, ona je ipak dužna osigurati poštovanje načela jednakog postupanja. Ona u tu svrhu mora, kao prvo, provjeriti usporedivost podataka ako postoje dvojbe u tom pogledu i, kao drugo, upotrijebiti najprikladniji skup podataka za svakog poduzetnika ako njihove situacije nisu sasvim usporedive(96).
147. S obzirom na navedeno, teško mi je shvatiti zašto je Opći sud (i.) prihvatio Komisijinu nepotkrijepljenu tvrdnju da razlike između korištenih podataka nisu značajno utjecale na ishod, i (ii.) zaključio da društva JPM nisu u dovoljnoj mjeri dokazala da je Komisijina ocjena bila pogrešna. Opći sud stoga nije pravilno provjerio osnovanost tužbenog razloga društava JPM kojim se navodila povreda načela jednakog postupanja.
VI.    Zaključak
148. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud prihvati Komisijinu protužalbu ili, podredno, treći žalbeni razlog koji iznose društva JPMorgan Chase & Co. i JPMorgan Chase Bank, National Association.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Presuda od 20. prosinca 2023., JPMorgan Chase i dr./Komisija (T‑106/17, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:832)
3      Odluka Komisije C(2016) 8530 final od 7. prosinca 2016. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u (Predmet AT.39914 – kamatne izvedenice u eurima (EIRD))
4      Odluka Komisije C(2021) 4610 final od 28. lipnja 2021. o izmjeni sporne odluke
5
Uredba Vijeća (EZ) od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
6      Novčana kazna izrečena je društvima JP Morgan Chase & Co., JP Morgan Chase Bank, National Association i J.P. Morgan Services LLP. Te će se subjekte radi praktičnosti također nazivati „društvima JPM”, iako ne odgovaraju u potpunosti onima koja su podnijela predmetnu žalbu (vidjeti točku 1. ovog mišljenja).
7      Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.) (u daljnjem tekstu: Smjernice za utvrđivanje novčanih kazni)
8      „Euribor” je skraćeni naziv za europsku međubankovnu kamatnu stopu, a „EONIA” je skraćeni naziv za prekonoćni prosječni indeks eura.
9      Vidjeti uvodne izjave 639. do 648. sporne odluke.
10      T‑105/17, presuda Općeg suda u predmetu HSBC, EU:T:2019:675
11      Presuda od 12. siječnja 2023., HSBC Holdings i dr./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2023:11). U tom postupku, rješenjem predsjednika Suda od 16. srpnja 2020., HSBC Holdings i dr./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2020:561), društvima JPM dopušteno je da interveniraju u potporu zahtjevima žaliteljâ.
12      Presuda od 27. studenoga 2024., HSBC Holdings i dr./Komisija (T‑561/21, EU:T:2024:869)
13      Vidjeti točku 11. ovog mišljenja.
14      Vidjeti, među ostalim, presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 100. i navedena sudska praksa).
15      Vidjeti točku 13. ovog mišljenja.
16      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, t. 81. do 86.).
17      Stajalište nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Komisija/Vijeće (C‑27/04, EU:C:2004:313, t. 135.)
18      Vidjeti, osobito, članak 263. drugi stavak UFEU-a.
19      Vidjeti, primjerice, presudu od 20. rujna 2017., Tilly-Sabco/Komisija (C‑183/16 P, EU:C:2017:704, t. 64. i navedena sudska praksa).
20      Vidjeti, primjerice, presudu od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija (C‑248/89, EU:C:1991:264, t. 20. i navedena sudska praksa).
21      Vidjeti, među ostalim, presudu od 22. rujna 1983., Verli-Wallace/Komisija (159/82, EU:C:1983:242, t. 8. i navedena sudska praksa).
22      Vidjeti, primjerice, presudu od 30. lipnja 1993., Parlament/Vijeće i Komisija (C‑181/91 i C‑248/91, EU:C:1993:271, t. 14.).
23      Osim u iznimnim slučajevima poput onih navedenih u članku 24. stavku 1. UEU-a i članku 275. UFEU-a
24      To su pitanje sami autori Ugovorâ od početka imali na umu. Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Lagrangea u predmetu Assider/Visoko tijelo (3/54, EU:C:1954:6, str. 171.). Vidjeti također Arena, A., „La tutela giurisdizionale dinanzi alla Corte di giustizia: origini, evoluzione e tratti distintivi”, u Mastroianni, R., Il diritto processuale dell'Unione europea, Giappichelli, 2025., str. 10. do 16.
25      Vidjeti, među ostalim, presudu od 26. ožujka 2020., Hungeod i dr. (C‑496/18 i C‑497/18, EU:C:2020:240, t. 69. i navedena sudska praksa).
26      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 13. prosinca 2013., Mađarska/Komisija (T‑240/10, EU:T:2013:645, t. 89. i 90.).
27      Vidjeti, osobito, presude od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament (195/80, EU:C:1981:284, t. 20. do 22.); od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr. (C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 77.); od 20. rujna 2011., Evropaïki Dynamiki/EIB (T‑461/08, EU:T:2011:494, t. 109. i 115.)
i od 12. prosinca 2013., Nabipour i dr./Vijeće (T‑58/12, EU:T:2013:640, t. 36. do 39.).
28      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 148. i navedena sudska praksa).
29      Vidjeti, primjerice, presudu od 10. srpnja 2019., Komisija/Icap i dr. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, t. 39. do 41.).
30      U tom pogledu vidjeti, primjerice, presudu od 22. studenoga 2022., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 i C‑601/20, EU:C:2022:912, t. 88.).
31      Vidjeti članak 266. prvi stavak UFEU-a.
32      Vidjeti točke 7., 8., 15. i 16. ovog mišljenja.
33      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 25. siječnja 1979., Racke (98/78, EU:C:1979:14, t. 19.); od 21. veljače 1991., Zuckerfabrik Süderdithmarschen i Zuckerfabrik Soest (C‑143/88 i C‑92/89, EU:C:1991:65, t. 49.); i od 25. siječnja 2022., VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, t. 47. do 49.).
34      Vidjeti, osobito, članak 41. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
35      Vidjeti, među ostalim, presude od 3. ožujka 1982., Alphasteel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, t. 7. i 8.); od 2. veljače 2012., Dow Chemical/Komisija (T‑77/08, EU:T:2012:47, t. 35.); od 12. prosinca 2013., Nabipour i dr./Vijeće (T‑58/12, EU:T:2013:640, t. 20.); i od 17. prosinca 2014., Pilkington Group i dr./Komisija (T‑72/09, EU:T:2014:1094, t. 46.).
36      To načelo, u skladu s člankom 141. Poslovnika Suda, vrijedi i u žalbenom postupku koji se pred Sudom vodi protiv presude Općeg suda.
37      Vidjeti, mutatis mutandis, presudu od 3. ožujka 1982., Alphasteel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, t. 8.).
38      Presuda od 7. veljače 1990. (C‑343/87, u daljnjem tekstu: presuda Culin, EU:C:1990:49)
39      Ibid., t. 11.
40      Moje isticanje. Vidjeti Uredbu br. 31 (EEZ), 11 (EZAE) o utvrđivanju Pravilnika o osoblju za dužnosnike i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske ekonomske zajednice i Europske zajednice za atomsku energiju, kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).
41      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 23. travnja 2002., Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, t. 33.); i od 8. ožujka 2023., SE/Komisija (T‑763/21, EU:T:2023:113, t. 14.).
42      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 23. travnja 2002., Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, t. 34.); i od 11. studenoga 2020., AD/ECHA (T‑25/19, EU:T:2020:536, t. 32.).
43      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 23. travnja 2002., Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, t. 34. i navedena sudska praksa).
44      Mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mischoa u predmetu Culin/Komisija (343/87, EU:C:1989:342, t. 6. do 17.)
45      Presuda od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo (C‑114/19 P, EU:C:2020:457)
46      Presuda od 9. prosinca 2014. (T‑91/10, u daljnjem tekstu: presuda Lucchini; EU:T:2014:1033)
47      Ibid., t. 42. do 45.
48      Ibid., t. 74. i 75.
49      Ibid., t. 76. do 102.
50      Usto se može dodati da je Opći sud u točkama 107. do 110. presude Lucchini izričito razmatrao i odbio argumente kojima je tužitelj navodio da su donošenjem odluke o izmjeni povrijeđena načela pravne sigurnosti i poštovanja prava obrane.
51      Vjeruje se da taj izraz potječe iz Biblije, Matej 3:12.
52      Vidjeti, mutatis mutandis, mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Watheleta u predmetu Telefónica i Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, t. 7. do 9.). U vezi s tim bih usput dodao da se slažem sa stajalištem svojeg cijenjenog kolege, nezavisnog odvjetnika N. Wahla, koji je ranije pozvao Sud da prilikom odlučivanja o raspodjeli troškova uzme u obzir nepotrebnu duljinu, složenost te nejasnoću i nepreciznost očitovanja stranaka. Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Wahla u predmetu Feralpi i dr./Komisija (C‑85/15 P, C‑86/15 P i C‑87/15 P, C‑88/15 P i C‑89/15 P, EU:C:2016:940, t. 134. do 139.).
53      Vidjeti točku 620. pobijane presude.
54      Vidjeti, osobito, presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 67.).
55      Vidjeti, u tom pogledu, moje mišljenje u predmetu ESB/Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, t. 49. i 50.).
56      Za više pojedinosti i uz dodatna upućivanja, ibid., t. 41. do 74.
57      Vidjeti, primjerice, presudu od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, t. 61. i navedenu sudsku praksu). U tom kontekstu, također vidjeti presudu od 4. srpnja 2024., Westfälische Drahtindustrie i Pampus Industriebeteiligungen/Komisija (C‑70/23 P, EU:C:2024:580, t. 47.).
58      Vidjeti, među ostalim, presudu od 16. studenoga 2000., SCA Holding/Komisija (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, t. 55.); i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, t. 43. i navedena sudska praksa).
59      Vidjeti, među ostalim, presudu od 16. lipnja 2022., Quanta Storage/Komisija (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, t. 167. i navedena sudska praksa).
60      Vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 76. i 77.).
61      Vidjeti, primjerice, presudu od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, t. 130.), i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Pilkington Group i dr./Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, t. 116.). Vidjeti također Bernardeau, L.
i Christienne, J.-P., Les amendes en droit de la concurrence: pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, Larcier, 2013., str. 800. i 801.
62      Vidjeti, primjerice, presudu od 28. ožujka 1984., Officine Bertoli/Komisija (8/83, EU:C:1984:129, t. 29.).
63      U pogledu važnosti širokog tumačenja tog pojma, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, t. 129. do 133.). U tom kontekstu, također vidjeti Arabadjiev, A., „Unlimited Jurisdiction: What Does It Mean Today?”, u Cardonnel, P. i dr. (urednici), Constitutionalising the EU Judicial System –
Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart, 2012., str. 400.
64      Vidjeti Wahl, N., „Enjeu et limites actuelles de la jurisprudence relative à la compétence de pleine juridiction conférée au juge de l’Union en matière de concurrence”, u Tizzano, A. i dr., La Cour de justice de l’Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris - Liber amicorum, Bruylant, 2017., str. 735.
65      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 10. prosinca 2025., Intel Corporation/Komisija (T‑1129/23, EU:T:2025:1091, t. 107.).
66      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 64.), i od 26. siječnja 2017., Duravit i dr./Komisija (C‑609/13P, EU:C:2017:46, t. 32.).
67      Slično tomu, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura u predmetu Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, t. 49.); mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, t. 37.), i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, t. 58.).
68      Vidjeti, među ostalim, presudu od 26. rujna 2013., Alliance One International/Komisija (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, t. 103. i navedena sudska praksa).
69      Vidjeti, primjerice, presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 445.).
70      Vidjeti, po analogiji, presudu od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 36.).
71      Vidjeti točku 111. ovog mišljenja.
72      Vidjeti, primjerice, presudu od 12. prosinca 2007., BASF i UCB/Komisija (T‑101/05 i T‑111/05, EU:T:2007:380, t. 222.).
73      U tom pogledu vidjeti, primjerice, presudu od 12. siječnja 2023., Lietuvos geležinkeliai/Komisija (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, t. 154. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker-Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 81. do 85.).
74      Vidjeti, primjerice, presudu od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 81.).
75      Vidjeti presudu ESLJP-a od 15. prosinca 2022., Rutar i Rutar Marketing d.o.o. protiv Slovenije (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, t. 62.).
76      Vidjeti, primjerice, presudu od 23. listopada 2014., flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 52.).
77      Vidjeti, primjerice, presudu od 18. srpnja 2013., Dow Chemical i dr./Komisija (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, t. 57.).
78      Vidjeti točku 101. ovog mišljenja.
79      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 57.); od 12. siječnja 2017., Timab Industries i CFPR/Komisija (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, t. 108.); i od 9. studenoga 2023., Altice Group Lux/Komisija (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, t. 221. do 223. i 229.).
80      Vidjeti, među ostalim, presudu od 16. lipnja 2022., Quanta Storage/Komisija (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, t. 167. i navedena sudska praksa).
81      Vidjeti, po analogiji, presudu od 9. studenoga 2023., Altice Group Lux/Komisija (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, t. 246.). Među ostalim elementima koje je moguće uzeti u obzir nalaze se, osobito, „ponašanje svakog poduzetnika u pitanju, uloga koju je svaki od njih imao u uspostavljanju sporazuma ili usklađenih djelovanja, dobit koju su mogli ostvariti iz tih sporazuma ili djelovanja, njihova veličina i vrijednost robe o kojoj je riječ kao i rizik koji povrede takve vrste predstavljaju za ciljeve Unije” (vidjeti presudu od 10. travnja 2014., Komisija/Siemens Österreich i dr. i Siemens Transmission & Distribution i dr./Komisija, C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 53. i 91.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:375, t. 113. do 115.).
82      Moje isticanje
83      Vidjeti, po analogiji, presudu od 16. studenoga 2000., Finnboard/Komisija (C‑298/98P, EU:C:2000:634, t. 87.).
84      Vidjeti, primjerice, presude od 18. rujna 2003., Volkswagen/Komisija (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, t. 146. i 147.) i od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 98.).
85      Vidjeti, u tom pogledu, rješenje od 9. ožujka 2000., Sarrió/Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:112, t. 98.).
86      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 14. rujna 2016., Trafilerie Meridionali/Komisija (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, t. 55.).
87      Vidjeti, primjerice, presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 82.), i od 9. listopada 2014., ICF/Komisija (C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 64.).
88      Vidjeti, po analogiji, presudu od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 151.).
89      Vidjeti, među ostalim, presudu od 12. siječnja 2023., Lietuvos geležinkeliai/Komisija (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, t. 153. i navedena sudska praksa).
90      Vidjeti, u tom pogledu, presude od 8. svibnja 2013., Eni/Komisija (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, t. 99.), i od 9. lipnja 2016., PROAS/Komisija (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, t. 51.).
91      Vidjeti, mutatis mutandis, mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Servier i dr./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2022:577, t. 257.).
92
Vidjeti osobito točke 644. do 658. pobijane presude.
93      Vidjeti, osobito, točke 649., 651., 654., 661. i 669. pobijane presude.
94      Vidjeti utvrđenja donesena u točkama 560. do 569. presude od 20. prosinca 2023., Crédit agricole i Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija (T‑113/17, EU:T:2023:847), koja su u cijelosti relevantna za predmetni slučaj.
95      Ibid., t. 576.
96      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51. do 66.).