Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
DEANA SPIELMANNA
od 16. travnja 2026.(1)
Predmet C-254/25
A. A.
protiv
Wojewoda Śląski
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojvodski upravni sud u Gliwicama, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika useljavanja – Uvjeti ulaska i boravka državljana trećih zemalja u svrhu studija – Direktiva (EU) 2016/801 – Postupovna jamstva – Zastoj rokova za obradu zahtjeva za izdavanje dozvole koje su podnijeli državljani trećih zemalja – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Načelo ekvivalentnosti”
Uvod
1.        Zahtjev za prethodnu odluku uputio je Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojvodski upravni sud u Gliwicama, Poljska) u okviru spora između A. A.-a (u daljnjem tekstu: tužitelj), državljanina treće zemlje, i Wojewode Śląski (vojvoda Šleskog vojvodstva, Poljska) (u daljnjem tekstu: vojvoda). Za glavni je postupak bitan kontekst invazije Ruske Federacije na Ukrajinu u veljači 2022., nakon čega je Poljska zabilježila znatan priljev raseljenih osoba. Poljski je zakonodavac donio odredbe na temelju kojih, s jedne strane, zastaju rokovi za obradu zahtjevâ za izdavanje dozvole boravka, među ostalim u svrhu studija te se, s druge strane, isključuje primjena nacionalnih pravila koja se odnose na propuste nadležnog tijela, tako da se tom tijelu ne može izreći nikakva novčana kazna zbog nepoštovanja rokova propisanih za donošenje odluke.
2.        Glavni predmet odnosi se na nedonošenje odluke u zakonski propisanim rokovima o zahtjevu za izdavanje dozvole privremenog boravka u svrhu studija koji je podnio državljanin treće zemlje i na nemogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv sporosti tijelâ javne uprave ili ishođenja odgovarajuće novčane naknade. U ovom se predmetu tako od Suda traži da s obzirom na pravo Unije ocijeni isključenje u relevantnom nacionalnom zakonodavstvu mogućnosti, predviđene nacionalnim pravom, da državljani trećih zemalja podnesu pravni lijek radi utvrđivanja sporosti poljskih upravnih tijela u obradi zahtjeva za izdavanje dozvole privremenog boravka u svrhu studija te da se naloži, s jedne strane, plaćanje odgovarajućeg novčanog iznosa koji predstavlja naknadu štete za povredu prava na to da uprava postupa bez nepotrebnog odgađanja i, s druge strane, donošenje odluke u roku koji je odredio sud.
3.        Ta ocjena provest će se osobito s obzirom na članak 34. Direktive (EU) 2016/801 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o uvjetima ulaska i boravka državljana trećih zemalja u svrhu istraživanja, studija, osposobljavanja, volonterstva, razmjena učenika ili obrazovnih projekata, i obavljanja poslova au pair(2) te s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
4.        U ovom je predmetu relevantan članak 47. Povelje, naslovljen „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”.
Direktiva 2016/801
5.        Člankom 5. Direktive 2016/801, naslovljenim „Načela”, u stavcima 1. i 3. određuje se:
„1.      Prihvat državljanina treće zemlje na temelju ove Direktive podložan je provjeri dokazne dokumentacije kojom se potvrđuje da državljanin treće zemlje ispunjava:
(a)      opće uvjete utvrđene u članku 7.; i
(b)      odgovarajuće posebne uvjete iz članka 8., 11., 12., 13., 14. ili 16.
[…]
3.      Ako su ispunjeni svi opći uvjeti i odgovarajući posebni uvjeti za prihvat, državljani trećih zemalja stječu pravo na odobrenje.
Ako država članica izdaje boravišne dozvole samo na svojem državnom području i ako su svi uvjeti za prihvat utvrđeni u ovoj Direktivi ispunjeni, dotična država članica državljaninu treće zemlje izdaje traženu vizu.”
6.        Člankom 34. te direktive, naslovljenim „Postupovna jamstva i transparentnost”, propisuje se:
„1.      Nadležna tijela dotične države članice donose odluku o zahtjevu za izdavanje odobrenja ili produljenje odobrenja i pisanim putem obavješćuju podnositelja zahtjeva o odluci, u skladu s postupcima obavješćivanja prema nacionalnom pravu, što je prije moguće, ali najkasnije 90 dana od dana podnošenja potpunog zahtjeva.
[…]
3.      Ako su informacije ili dokumentacija priložene u potporu zahtjevu nepotpune, nadležna tijela u razumnom razdoblju obavješćuju podnositelja zahtjeva o potrebnim dodatnim informacijama te određuju razuman rok za njihovu dostavu. Razdoblje iz stavaka 1. […] suspendira se dok nadležna tijela ne dobiju tražene dodatne informacije. Ako dodatne informacije ili dokumenti ne budu dostavljeni unutar roka, zahtjev se može odbiti.
[…]
5.      Svaka odluka kojom se zahtjev za odobrenje proglašava nedopuštenim ili se odbija, kojom se odbija produljenje odobrenja ili kojom se odobrenje povlači može se pravno osporavati u dotičnoj državi članici u skladu s nacionalnim pravom. U pisanoj obavijesti navodi se sud ili upravno tijelo kojem se može podnijeti žalba te rok za podnošenje žalbe.”
Provedbena odluka 2022/382
7.        U skladu s uvodnim izjavama 3. i 7. Provedbene odluke Vijeća (EU) 2022/382 od 4. ožujka 2022. o utvrđivanju postojanja masovnog priljeva raseljenih osoba iz Ukrajine u smislu članka 5. Direktive 2001/55/EZ koja ima učinak uvođenja privremene zaštite(3), invazija Ruske Federacije na Ukrajinu, koju je Europsko vijeće osudilo 24. veljače 2022., dovela je do masovnog priljeva raseljenih osoba iz Ukrajine koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju ili regiju podrijetla, a zbog razmjera tog priljeva postoji i rizik da sustavi azila država članica neće moći obraditi te dolaske bez negativnih posljedica za učinkovito funkcioniranje tih sustava i za interese dotičnih osoba te interese ostalih osoba koje traže zaštitu.
Provedbena odluka 2024/1836
8.        U skladu s uvodnim izjavama 7. i 8. Provedbene odluke Vijeća (EU) 2024/1836 od 25. lipnja 2024. o produljenju privremene zaštite kako je uvedena Provedbenom odlukom (EU) 2022/382(4), zbog rata koji ne jenjava, teških humanitarnih uvjeta, nestabilnosti i rizika od eskalacije ne mogu se isključiti daljnji masovni dolasci te i dalje postoji rizik za učinkovito funkcioniranje nacionalnih sustava azila, tako da je potrebno produljiti privremenu zaštitu kako bi se osigurala neposredna zaštita i usklađen skup prava, uz istodobno smanjivanje formalnosti, te kako bi se izbjeglo da prestanak funkcioniranja sustava dovede do istodobnog i masovnog podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji bi mogli preopteretiti te sustave.
Poljsko pravo
Zakon od 12. ožujka 2022.
9.        Ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa (Zakon o pomoći državljanima Ukrajine u vezi s oružanim sukobom na državnom području te države) od 12. ožujka 2022.(5) donesena je nakon Provedbene odluke 2022/382. Tim se zakonom utvrđuju posebna pravila kojima se uređuje boravak ukrajinskih državljana koji su došli na državno područje Poljske. Pročišćeni tekst tog zakona(6), uzimajući u obzir izmjene unesene nakon njegova donošenja, sadržava članak 100.d koji je primjenjiv na činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku i kojim se određuje:
„1.      U razdoblju do 30. rujna 2025. rokovi za rješavanje predmeta koji se odnose na:
(1.)      izdavanje strancima:
(a)      dozvole privremenog boravka,
(b)      dozvole stalnog boravka,
(c)      dozvola boravka EU-a za osobe s dugotrajnim boravkom,
(2.)      izmjenu:
(a)      dozvole privremenog boravka i radne dozvole,
(b)      dozvole privremenog boravka u svrhu zapošljavanja u svojstvu visokokvalificiranog radnika,
(3.)      ukidanje strancima:
(a)      dozvole privremenog boravka,
(b)      dozvole stalnog boravka,
(c)      dozvola boravka EU-a za osobe s dugotrajnim boravkom,
– ne počinju teći, a rokovi koji su počeli teći zastaju u navedenom razdoblju u postupcima koje vodi vojvoda.
2.      Radnje obavljene tijekom razdoblja iz stavka 1. u okviru postupaka iz stavka 1. imaju učinak.
3.      Tijekom razdoblja iz stavka 1.:
(1.)      ne primjenjuju se odredbe koje se odnose na propust tijela koje vodi postupak u slučajevima iz stavka 1. i na njegovu obvezu da obavijesti stranku ili sudionika u postupku o tome da predmet nije riješen u propisanim rokovima;
(2.)      tijelu koje vodi postupak u slučajevima iz stavka 1. ne izriče se novčana kazna niti mu se nalaže da tužiteljima plati novčane iznose zbog nedonošenja odluke u zakonski propisanim rokovima.
4.      Činjenica da je u slučajevima iz stavka 1. tijelo koje vodi postupak prestalo postupati ili je nepravodobno postupalo tijekom razdoblja iz stavka 1., ne može biti osnova za podnošenje tužbe zbog propusta, ni tužbe zbog predugog trajanja postupka ili tužbe zbog povrede prava stranke na rješavanje njezina predmeta bez nepotrebnog odgađanja.”
10.      Taj članak 100.d stupio je na snagu 1. siječnja 2023., a nakon toga je u više navrata izmijenjen, pri čemu su krajnji datumi zastoja rokova utvrđeni na 24. kolovoza 2023., odnosno 4. ožujka 2024., a zatim na 30. lipnja 2024. Navedeni članak zamijenio je članak 100.c tog zakona koji se
primjenjivao do 31. prosinca 2022.
Zakon o strancima
11.      U članku 3. ustawe o cudzoziemcach (Zakon o strancima) od 12. prosinca 2013.(7) navodi se:
„Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
2.      stranac: osoba koja nema poljsko državljanstvo;
[…]”
12.      Člankom 112.a Zakona o strancima predviđa se:
„1.      Odluka o izdavanju dozvole privremenog boravka strancu donosi se u roku od šezdeset dana.
2.      Rok iz stavka 1. počinje teći od dana na koji se dogodio jedan od sljedećih događaja, ovisno o tome koji je bio posljednji:
(1.)      stranac je osobno podnio zahtjev za izdavanje dozvole privremenog boravka ili je osobno došao u Ured vojvode nakon podnošenja navedenog zahtjeva, osim ako se na stranca ne primjenjuje obveza osobnog dolaska, ili
(2.)      je stranac podnio zahtjev za izdavanje dozvole privremenog boravka koji nema formalne nedostatke ili je ispravljen, ili
(3.)      je stranac podnio dokumente iz članka 106. stavka 2. točke 2. ili je istekao rok iz članka 106. stavka 2.a koji je odredio vojvoda.
3.      U slučaju postupka za izdavanje dozvole privremenog boravka iz članka 139.a stavka 1. te iz članka 139.o stavka 1., rok iz stavka 1. počinje teći od dana na koji se dogodio jedan od sljedećih događaja, ovisno o tome koji je bio posljednji:
(1.)      subjekt domaćin podnio je zahtjev za izdavanje dozvole privremenog boravka iz članka 139.a stavka 1. ili članka 139.o stavka 1., koji nema formalne nedostatke ili je ispravljen, ili
(2.)      je subjekt domaćin podnio dokumente iz članka 106.a stavka 2. točke 2. ili je istekao rok iz članka 106.a stavka 3 koji je odredio vojvoda.
4.      Žalbeni postupak u pogledu izdavanja dozvole privremenog boravka strancu treba završiti u roku od devedeset dana.
5.      Ako žalba nije u skladu sa zahtjevima predviđenima zakonom, rok iz stavka 4. počinje teći od dana ispravka žalbe.”
Zakon o postupku pred upravnim sudovima
13.      U skladu s člankom 53. stavkom 2.b ustawe – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Zakon o postupcima pred upravnim sudovima) od 30. kolovoza 2002.(8):
„Tužba zbog propusta ili predugog trajanja postupka može se podnijeti u bilo kojem trenutku nakon što je nadležnom tijelu upućena požurnica.”
14.      Člankom 149. tog zakona određuje se:
„1.      U slučaju prihvaćanja tužbe zbog propusta ili predugog trajanja postupka koji vode tijela u slučajevima iz članka 3. stavka 2. točaka 1. do 4. ili zbog predugog trajanja postupka u slučajevima iz članka 3. stavka 2. točke 4.a, sud:
(1.)      nalaže tijelu da u određenom roku poduzme neku radnju, donese odluku o tumačenju ili odredi neku mjeru;
(2.)      nalaže tijelu da utvrdi ili prizna postojanje prava ili obveze koji proizlaze iz zakona;
(3.)      utvrđuje da je tijelo propustilo djelovati ili je predugo trajao postupak koji vodi.
1.a      Sud utvrđuje predstavlja li propust tijela ili predugo trajanje postupka koji se pred njim vodi očitu povredu prava.
1.b      U slučajevima iz stavka 1. točaka 1. i 2. sud usto može odlučiti postoji li pravo ili obveza, ako to omogućuju priroda predmeta te njegovi činjenični i pravni elementi koji ne izazivaju razumnu sumnju.
2.      U slučaju iz stavka 1. sud usto može po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke izreći tijelu novčanu kaznu čiji je iznos predviđen člankom 154. stavkom 6. ili mu naložiti da tužitelju plati novčani iznos do polovice iznosa predviđenog člankom 154. stavkom 6.”
15.      U skladu s člankom 153. navedenog zakona:
„Pravna ocjena i upute za nastavak postupka sadržane u sudskoj odluci obvezujuće su za tijela protiv kojih je podnesena žalba zbog njihova postupanja, propusta ili predugog trajanja postupka koji se pred njima vodi, te za sudove, osim ako se nisu izmijenile zakonodavne odredbe.”
Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
16.      Tužitelj, koji je državljanin treće zemlje, podnio je 17. travnja 2024. vojvodi zahtjev za izdavanje dozvole privremenog boravka u svrhu pohađanja sveučilišnog studija u Poljskoj. Budući da tijelo nije donijelo odluku u roku predviđenom nacionalnim pravom, tužitelj je 25. listopada 2024. vojvodi uputio požurnicu.
17.      Budući da ni nakon toga nije donesena odluka o njegovu zahtjevu, tužitelj je 22. studenoga 2024. podnio tužbu zbog propusta protiv tog tijela Wojewódzkom Sądu Administracyjnom w Gliwicach (Vojvodski upravni sud u Gliwicama), odnosno sudu koji je uputio zahtjev. Tužitelj u tužbi prigovara vojvodi zbog očitog prekoračenja roka za obradu zahtjeva za izdavanje dozvole privremenog boravka te zahtijeva da se upravnom tijelu naloži izdavanje te dozvole u roku od 14 dana i da mu to tijelo plati naknadu štete ili, podredno, da se tijelu izrekne novčana kazna.
18.      Vojvoda u svojem odgovoru na tužbu zahtijeva da se tužba odbije te se pritom osobito poziva na članak 100.d Zakona od 12. ožujka 2022. U skladu s tim člankom, rokovi za obradu zahtjevâ u postupcima koje vodi vojvoda počinju teći tek od 30. rujna 2025. ili zastaju do tog datuma, a kao opravdanje navode se neprestano povećanje broja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka zbog agresije Ruske Federacije na Ukrajinu koja je započela 24. veljače 2022. U početku je bilo predviđeno da će taj zastoj trajati do 31. prosinca 2022., ali je poslije u više navrata produljivan. Vojvoda je istaknuo i da se tim člankom 100.d predviđa da se do 30. rujna 2025. ne primjenjuju odredbe koje se odnose na propust tijela i na njegovu obvezu da obavijesti stranku o tome da se predmet neće riješiti u predviđenom roku, te da se ne može izreći nikakva novčana kazna ili naknada štete u korist podnositeljâ zahtjeva zbog nepoštovanja zakonski utvrđenih rokova.
19.      Budući da je Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Vojvodski upravni sud u Gliwicama) imao dvojbe u pogledu toga jesu li zastoj rokova i nemogućnost državljana trećih zemalja da podnesu djelotvoran pravni lijek protiv propusta tijelâ javne uprave, taj je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Protivi li se načelima:
(a)      vladavine prava i poštovanja ljudskih prava (članak 2. i članak 6. stavak 3. [UEU-a]);
(b)      proporcionalnosti (članak 52. stavak 1. u vezi s člankom 51. stavkom 1. [Povelje], vezi s člankom 6. stavkom 1. UEU-a);
(c)      nadređenosti i djelotvornosti prava Unije (članak 4. stavak 3. UEU-a);
(d)      ‚prava na dobru upravu’ (koje se smatra načelom Europske unije – članak 41. stavci 1. do 4. Povelje u vezi s člankom 51. stavkom 1. Povelje, člankom 6. stavkom 1. UEU-a i proizlazi iz sudske prakse Suda)
–       dugotrajno i u više navrata produljivano isključenje u nacionalnom pravu, iz organizacijskih ili ekonomskih razloga, prava stranaca (državljana trećih zemalja) na podnošenje djelotvornog pravnog lijeka protiv sporosti tijelâ javne uprave (požurnice, tužbe zbog propusta ili predugog trajanja postupka), i to, među ostalim, u kontekstu zahtjevâ iz članka 34. stavaka 1. i 3. Direktive (EU) [2016/801]?
2.      Treba li dugotrajno i u više navrata produljivano isključenje u nacionalnom pravu mogućnosti da stranci, odnosno državljani trećih zemalja podnesu djelotvoran pravni lijek protiv sporosti tijelâ javnih vlasti, kako se navodi u točki 1., i isključenje mogućnosti da nacionalni upravni sud naloži plaćanje odgovarajućeg novčanog iznosa koji predstavlja naknadu štete za povredu prava na to da tijela postupaju bez nepotrebnog odgađanja te isključenje mogućnosti nalaganja donošenja upravnog akta u roku koji je odredio sud, u situaciji u kojoj to pravo nije oduzeto državljanima Poljske u okviru njihovih upravnih predmeta, tumačiti kao:
(a)      neispunjavanje zahtjevâ javnog interesa i pretjerano ograničavanje područja temeljnih prava Unije (članak 2. UEU-a, članak 6. stavci 1. i 3. UEU-a, u vezi s člankom 52. stavcima 1. do 3. Povelje);
(b)      diskriminaciju stranaca, odnosno državljana trećih zemalja (članak 2. UEU-a, članci 10. i 18. UFEU-a, članak 20. i članak 21. stavci 1. i 2. Povelje);
(c)      povredu načela pravednosti (članak 2. UEU-a);
(d)      otežavanje stvarnog i djelotvornog pristupa pravosuđu (članak 2. UEU-a, članak 67. stavak 4. UFEU-a, članak 47. u vezi s člankom 51. stavkom 1. Povelje)?”
20.      Pisana očitovanja Sudu podnijele su poljska vlada i Europska komisija.
Analiza
21.      Sud koji je uputio zahtjev prethodnim pitanjima, koja ću ispitati zajedno, u biti pita protivi li se Zakon od 12. ožujka 2022. pravu Unije, osobito članku 34. stavcima 1. i 3. Direktive 2016/801, s obzirom na to da je njime, zbog razloga koji se temelje na upravnim i ekonomskim opterećenjima, trajno i u više navrata produljeno isključenje, u nacionalnom pravu, prava državljana trećih zemalja na podnošenje djelotvornog pravnog lijeka protiv inertnosti upravnih tijela te da se njime nacionalnim upravnim sudovima oduzela mogućnost da, s jedne strane, nalože plaćanje odgovarajućeg novčanog iznosa koji predstavlja naknadu štete za povredu prava na to da upravna tijela postupaju bez nepotrebnog odgađanja i, s druge strane, donesu odluke u roku koji je odredio sud.
22.      Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, kojima se od Suda traži da ocijeni je li takvo isključenje pravnih lijekova usklađeno s pravom Unije, konkretno s relevantnim odredbama Direktive 2016/801 i člankom 47. Povelje(9), čini mi se da je potrebno redom ispitati nekoliko elemenata. Kao prvo, valja podsjetiti na cilj Direktive 2016/801 kako bi se pojasnili svrha i opseg postupka za izdavanje dozvole boravka koji je obuhvaćen tim instrumentom. Kao drugo, nacionalne propise na temelju kojih se ne primjenjuju ili zastaju rokovi za ispitivanje zahtjeva za izdavanje dozvole boravka, koje su podnijeli državljani trećih zemalja u svrhu studija na poljskom državnom području, valja ocijeniti s obzirom na članak 34. te direktive i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčeno člankom 47. Povelje. U tu svrhu valjda ispitati jesu li i u kojoj mjeri ti propisi doveli do ugrožavanja korisnog učinka Direktive 2016/801, osobito s obzirom na načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Kao treće, bit će potrebno analizirati argument koji je istaknula poljska vlada i koji se temelji na postojanju slučaja više sile te ocijeniti može li znatan priljev raseljenih osoba zbog agresije Ruske Federacije na Ukrajinu predstavljati takav slučaj, kojim se mogu opravdati odstupanja od prava Unije o kojima je riječ.
Cilj Direktive 2016/801 i rok za obradu zahtjeva za izdavanje dozvole boravka predviđen njezinim člankom 34. stavkom 1.
23.      Kao prvo, polazišna točka ispitivanja jest tekst članka 34. stavka 1. Direktive 2016/801, prema kojem „[n]adležna tijela dotične države članice donose odluku o zahtjevu za izdavanje odobrenja ili produljenje odobrenja i pisanim putem obavješćuju podnositelja zahtjeva o odluci, u skladu s postupcima obavješćivanja prema nacionalnom pravu, što je prije moguće, ali najkasnije 90 dana od dana podnošenja potpunog zahtjeva”.
24.      Upućivanje na to da se zahtjev obradi „što je prije moguće” i utvrđivanje najduljeg roka od 90 dana(10) odražava samu strukturu te direktive, kojom se nastoji poboljšati i pojednostavniti uvjete ulaska i boravka kako bi se zainteresiranim osobama, među ostalim, omogućilo da na vrijeme upišu akademsku godinu i učinkovito organiziraju svoj studijski plan(11). Drugim riječima, brzina odlučivanja o zahtjevu za izdavanje dozvole boravka u svrhu studija predstavlja bitnu sastavnicu sustava uspostavljenog Direktivom 2016/801.
25.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da su, na temelju članka 5. stavka 3. te direktive, države članice dužne izdati boravišnu dozvolu u svrhu studija podnositelju zahtjeva koji je ispunio zahtjeve iz članaka 7. i 11. navedene direktive. Kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, pojam „izdavanje” podrazumijeva da nadležna nacionalna tijela u roku od 90 dana ispitaju zahtjev i donesu odluku o njemu, pri čemu izdaju dozvolu ako su ispunjeni uvjeti, ili da, u suprotnom slučaju, odbiju njegov zahtjev(12).
26.      Kao drugo, kad je riječ o tome predviđaju li se pravom Unije razlozi na temelju kojih može zastati taj najdulji rok, valja utvrditi da se člankom 34. stavkom 3. Direktive 2016/801 predviđa samo jedan razlog za zastoj, odnosno nepotpunost zahtjeva kad nadležna tijela od podnositelja zahtjeva traže dodatne informacije. U tom slučaju, ta tijela utvrđuju razuman rok za dostavu traženih informacija, čime rok predviđen tim člankom stavkom 1. zastaje do zaprimanja tih informacija. Iz toga slijedi da se, kao što to naglašava Komisija, Direktivom 2016/801 ne predviđa, kao odstupanje, mogućnost da države članice zastanu ili produlje rokove za donošenje odluka o dozvolama boravka, osim u navedenom jasno propisanom slučaju.
27.      Iz prethodno navedenog proizlazi da se nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ, s obzirom na to da se njime predviđa da u postupcima koje vodi vojvoda rokovi za provedbu postupaka za izdavanje dozvole privremenog boravka ne počinju teći ili, ako su već počeli teći, zastaju u određenom razdoblju, sprečava istjecanje roka utvrđenog u članku 34. stavku 1. Direktive 2016/801, izvan okvira slučaja iz članka 34. stavka 3. te direktive. Takav propis u načelu se može protiviti usklađenom okviru koji je nastojao utvrditi zakonodavac Unije. Naime, povrijedili bi se ciljevi Direktive 2016/801, koji osobito proizlaze iz njezinih uvodnih izjava 3. i 14., kada bi kašnjenja u ispitivanju zahtjevâ dovela do toga da studenti o kojima je riječ ne mogu započeti studij na početku akademske godine, pa čak i da se ne mogu upisati. U takvoj situaciji čak ni državljanin treće zemlje koji je dokazao dužnu pažnju ne bi mogao ostvariti punu djelotvornost prava koja mu se dodjeljuju tom direktivom tijekom uzastopnih zastoja u obradi zahtjevâ za izdavanje dozvole boravka u svrhu studija.
28.      Međutim, u glavnom predmetu zastoj rokova dovodi do neprimjenjivosti pravnih lijekova iz članka 100.d stavka 3. Zakona od 12. ožujka 2022. Stoga valja razmotriti je li takvo isključenje pravnih lijekova usklađeno s Direktivom 2016/801 i s člankom 47. Povelje.
Članak 34. stavak 5. Direktive 2016/801 i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu
29.      Sad ću razmotriti okosnicu pitanja suda koji je uputio zahtjev, a kojima se u biti pita jesu li neprimjenjivost tužbe protiv propusta uprave, u kontekstu zastoja rokova za ispitivanje zahtjevâ za izdavanje dozvole privremenog boravka, te isključenje mogućnosti da se nadležnom tijelu izrekne novčana kazna ili naloži plaćanje naknade štete u korist podnositeljâ zahtjeva, usklađeni s pravom Unije.
30.      U tom pogledu najprije ističem da se u skladu s člankom 34. stavkom 5. Direktive 2016/801 svaka odluka kojom se zahtjev za odobrenje proglašava nedopuštenim ili se odbija, kojom se odbija produljenje odobrenja ili kojom se odobrenje povlači treba moći pravno osporavati u dotičnoj državi članici u skladu s nacionalnim pravom.
31.      Iz toga proizlazi da, ako se odbije zahtjev za prihvat na državno područje države članice u svrhu studija, taj članak 34. stavak 5. državljaninu treće zemlje o kojem je riječ izričito omogućuje podnošenje pravnog lijeka u skladu s pravilima predviđenima nacionalnim pravnim poretkom države članice koja je donijela tu oduku(13).
32.      Sud je pojasnio da je zakonodavac Unije, navodeći da se taj pravni lijek podnosi u skladu s nacionalnim pravom, prepustio državama članicama da odluče o prirodi i postupovnim pojedinostima u vezi s pravnim lijekovima kojima raspolažu podnositelji zahtjeva obuhvaćeni Direktivom 2016/801. Međutim, prirodu i konkretne pojedinosti žalbenog postupka iz članka 34. stavka 5. te direktive treba utvrditi u skladu s člankom 47. Povelje(14).
33.      U tu svrhu valja podsjetiti na to da je područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano u njezinu članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice kada provode pravo Unije, pri čemu se tom odredbom potvrđuje ustaljena praksa Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih(15). Budući da je glavni predmet obuhvaćen Direktivom 2016/801, na njega se primjenjuje članak 47. Povelje.
34.      Iz toga slijedi, kao što je to Sud naveo osobito u presudi Darvate(16), da iako je, u nedostatku propisa Unije u nekom području, na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim lijekovima namijenjenima zaštiti prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, države članice ipak su dužne osigurati, u svakom pojedinom slučaju, poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu tih prava kako su ona zajamčena člankom 47. Povelje.
35.      Sud je već pojasnio opseg članka 34. stavka 5. Direktive 2016/801, osobito u presudama Perle i Darvate. S jedne strane, iz presude Darvate proizlazi da se tom odredbom, u vezi s člankom 47. Povelje, ne zahtijeva da državljanin treće zemlje, kako bi osporavao odbijanje njegova zahtjev za prihvat u svrhu studija, raspolaže iznimnim pravnim lijekom koji se ispituje u hitnom postupku, čak i kad poštovanje rokova za redovan pravni lijek može ugroziti odvijanje njegova studija, ni pravnim lijekom kojim se sudu dodjeljuje ovlast da odredi privremene mjere kojima se tijelima nalaže da donesu novu odluku u svrhu izdavanja tražene dozvole, niti pak ovlast da svojom ocjenom zamijeni ocjenu uprave ili sam donese novu odluku.
36.      S druge strane, iz presude Perle proizlazi da se toj odredbi, u vezi s člankom 47. Povelje, ne protivi to da pravni lijek protiv odluke o odbijanju predstavlja tužba za poništenje, pri čemu sud ne raspolaže ovlašću zamjene ocjene ni ovlašću donošenja nove odluke, ako uvjeti pod kojima se podnosi taj pravni lijek i, ovisno o slučaju, pravila za izvršenje presude o poništenju omogućuju donošenje nove odluke u kratkom roku, u skladu s ocjenom suda, na način da se državljaninu treće zemlje koji postupa s dužnom pažnjom jamči puna djelotvornost prava koja ima na temelju Direktive 2016/801(17).
37.      Međutim, utvrđujem da između tih presuda i glavnog predmeta postoji bitna razlika. U prethodno navedenim predmetima, pitanja upućena Sudu odnosila su se na prirodu i dostatnost pravnih lijekova koji postoje u nacionalnim pravnim porecima o kojima je bila riječ i na pitanje nalaže li se pravom Unije, uključujući člankom 47. Povelje, državama članicama da uvedu dodatne pravne lijekove(18). Drugim riječima, valjalo je ocijeniti je li tužba za poništenje dovoljna ili ju je potrebno dopuniti iznimnim pravnim lijekom, privremenim mjerama ili pak priznavanjem sudu ovlasti zamjene ocjene.
38.      To nije slučaj u glavnom predmetu. Sud koji je uputio zahtjev nije suočen s pitanjem koje pravne lijekove treba uvesti kako bi se ispunili zahtjevi iz članka 34. stavka 5. Direktive 2016/801, nego s pitanjem usklađenosti s pravom Unije nacionalnog propisa na temelju kojeg se na dulje razdoblje ne primjenjuju pravni lijekovi koji su već predviđeni nacionalnim pravnim poretkom i koji su obično dostupni državljanima trećih zemalja koji su zatražili dozvolu privremenog boravka u svrhu studija.
39.      U tom pogledu, valja podsjetiti na sudsku praksu prema kojoj, ako se pravom Unije, uključujući odredbama Povelje, ne nalaže državama članicama da uvedu pravne lijekove različite od onih predviđenih nacionalnim pravom, iz strukture nacionalnog pravnog poretka ipak treba proizići da postoji pravni lijek pred sudom koji, makar posredno, omogućuje osiguranje poštovanja prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije(19).
40.      Međutim, u ovom slučaju, kao što to ističe Komisija i pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev dođe do tih utvrđenja, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da zainteresirane osobe tijekom razdoblja primjene članka 100.d Zakona od 12. ožujka 2022. raspolažu nekim drugim pravnim lijekom, osim onih koji su postali neprimjenjivi na temelju te odredbe, koji im omogućuju da se utvrdi propust nadležnog upravnog tijela ili da ostvare naknadu pretrpljene štete. Čini mi se ipak da je samoj ideji usklađenog najduljeg roka, kao što je onaj predviđen člankom 34. stavkom 1. Direktive 2016/801, svojstveno to da podnositelj zahtjeva u okviru nacionalnog prava raspolaže djelotvornim pravnim lijekovima kako bi osporavao upravnu inertnost ili prekomjernu sporost zbog koje taj rok gubi smisao.
41.      Osim toga, podsjećam na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku odredbi Unije u tom području, unutarnji pravni sustav svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije, odrediti postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava pravnih subjekata pod uvjetom da ona ipak ne budu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti)(20).
42.      Smatram da u glavnom predmetu postoji problem s obzirom na načelo ekvivalentnosti jer je nacionalni zakonodavac učinio neprimjenjivim pravne lijekove koji su, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom predmetu, u načelu dostupni određenoj kategoriji osoba, odnosno „strancima” u smislu članka 100.d stavka 1. točke 1. Zakona od 12. ožujka 2022., koji žele podnijeti tužbu zbog propusta uprave da odluči o njihovim zahtjevima za izdavanje dozvole privremenog boravka u svrhu studija, iako su ti pravni lijekovi i dalje dostupni poljskim državljanima koji žele osporavati upravnu inertnost u drugim situacijama u kojima je došlo do propusta upravnih tijela da donesu odluku o zahtjevu na koji se isključivo primjenjuje nacionalno pravo.
43.      Međutim, potrebno je uzeti u obzir poseban kontekst u kojem je donesena sporna odredba, odnosno agresiju Ruske Federacije na Ukrajinu i znatan priljev osoba u Poljsku. Stoga valja razmotriti utjecaj koji taj element, koji ističe sud koji je uputio zahtjev i na koji se poziva poljska vlada, može imati na ocjenu na temelju prava Unije i stoga na odgovor koji treba dati na prethodna pitanja.
Argument koji se temelji na višoj sili
44.      Smatram da se teško može opravdati ocjena usklađenosti članka 100.d Zakona od 12. ožujka 2022. s Direktivom 2016/801 a da se pritom ne uzmu u obzir okolnosti na koje se poziva poljska vlada kao na obrazloženje donošenja te odredbe. Prema navodima poljske vlade, znatan priljev raseljenih osoba iz Ukrajine zbog ruske agresije doveo je do zastoja u funkcioniranju upravne organizacije i predstavlja slučaj više sile(21) koji opravdava donošenje izvanrednih i privremenih nacionalnih mjera, kao što je neprimjenjivost pravnih lijekova iz članka 100.d stavka 3. tog zakona.
45.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, prema sudskoj praksi Suda, pojam „viša sila” odnosi na neuobičajene i nepredvidljive okolnosti, nepoznate onomu tko se na njih poziva, a čije se posljedice ni uz svu potrebnu pažnju ne bi mogle izbjeći(22). Valja dodati da s obzirom na to da pojam više sile nema istovjetan sadržaj u svim područjima prava Unije, njegov opseg treba biti određen s obzirom na pravni okvir u kojem treba proizvoditi svoje učinke(23).
46.      Iz sudske prakse proizlazi i da, u okviru tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU-a, Sud može iznimno priznati postojanje slučaja više sile kao razloga koji opravdava to što država članica nije ispunila obveze koje ima na temelju prava Unije, ako su ispunjeni uvjeti na temelju kojih se može utvrditi postojanje više sile. Država članica koja se suočava s „privremeno nepremostivim” poteškoćama može se u tom smislu pozvati na višu silu samo u pogledu razdoblja koje je strogo potrebno kako bi se premostile te poteškoće(24).
47.      S obzirom na navedeno, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica L. Medina u svojem mišljenju u predmetu Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth i dr.(25), razina propisanog zahtjeva za dokazivanje takvog opravdanja vrlo je visoka. Pozivanje na višu silu dopušteno je samo ako se propisno dokaže objektivna nemogućnost ispunjavanja obveza koje proizlaze iz prava Unije. Država članica je čak i u neuobičajenim i nepredvidljivim okolnostima dužna poduzeti sve prikladne mjere u njezinoj moći kako bi osigurala poštovanje prava Unije.
48.      Konkretno, iz sudske prakse proizlazi da učinci nekog slučaja više sile ne smiju trajati dulje od razdoblja koje je zapravo potrebno upravi koja je dokazala uobičajenu dužnu pažnju da se s njima suoči i da mu se prilagodi(26). Usto, država članica treba iznijeti konkretne i precizne elemente kako bi dokazala postojanje slučaja „više sile”(27), a i događaji na koje se poziva trebaju, po definiciji, biti kratkoročni i imati ograničen utjecaj(28).
49.      Iz svih tih razmatranja proizlazi da se država članica koja se suočava s privremeno nepremostivim poteškoćama može pozvati na slučaj više sile, ali samo tijekom razdoblja koje je potrebno kako bi se premostile te poteškoće(29).
50.      U glavnom predmetu na sudu koji je uputio zahtjev je da s obzirom na sve relevantne okolnosti utvrdi može li priljev raseljenih osoba u Poljsku zbog agresije Ruske Federacije na Ukrajinu od veljače 2022., predstavljati slučaj više sile kojim se može opravdati donošenje izvanrednih i privremenih nacionalnih mjera, kao što je neprimjenjivost pravnih lijekova iz članka 100.d stavka 3. Zakona od 12. ožujka 2022.
51.      Međutim, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružile korisne smjernice, čini mi se prikladnim istaknuti nekoliko elementa koje on može uzeti u obzir u svojoj ocjeni postojanja slučaja više sile u smislu sudske prakse Suda.
52.      Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir vremenski element. Ako je priljev osoba povezan s događajima nastalima 2022., valjalo bi ocijeniti do koje se mjere naknadna produljenja do 30. rujna 2025. nemogućnosti da državljani trećih zemalja podnesu pravne lijekove iz članka 100.d stavka 3. Zakona od 12. ožujka 2022. i dalje mogu smatrati posljedicom neuobičajenog i nepredvidljivog događaja.
53.      Kao drugo, valjalo bi ispitati jesu li nadležna tijela predvidjela neku manje radikalnu mjeru, poput ciljane prilagodbe rokova, davanja prioriteta određenim spisima, prijelazne odredbe ili postupnu primjenu predmetne mjere.
54.      Kao treće, valjalo bi ocijeniti je li nacionalni zakonodavac potkrijepio nužnost i produljenje sporne mjere konkretnim i provjerljivim elementima. Sud koji je uputio zahtjev mogao bi najprije provjeriti temelji li se zakon ili njegovo obrazloženje na podacima koji se primjerice odnose na rast broja zahtjeva, stvarne kapacitete za njihovu obradu, raspodjelu administrativnih opterećenja ili na dokazanu nemogućnost pronalaženja drugih rješenja. Nepostojanje takvih podataka ili rasuđivanja koje povezuje te elemente s odlukom da se općenito isključe pravni lijekovi o kojima je riječ može, prema mojem mišljenju, oslabiti argument koji se temelji na višoj sili.
55.      S obzirom na prethodno navedeno, smatram da na upućena pitanja valja odgovoriti da članak 34. stavci 1. i 3. Direktive 2016/801, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se, ako ne postoji slučaj više sile u smislu sudske prakse Suda, isključuje mogućnost, predviđena nacionalnim pravom, da državljanin treće zemlje podnese djelotvoran pravni lijek zbog propusta ili sporosti nadležnog upravnog tijela prilikom ispitivanja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka u svrhu studija i da se o tom zahtjevu odluči u određenom roku.
Zaključak
56.      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny we Gliwicach (Vojvodski upravni sud u Gliwicama, Poljska) odgovori na sljedeći način:
Članak 34. stavke 1. i 3. Direktive (EU) 2016/801 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o uvjetima ulaska i boravka državljana trećih zemalja u svrhu istraživanja, studija, osposobljavanja, volonterstva, razmjena učenika ili obrazovnih projekata, i obavljanja poslova au pair, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se, ako ne postoji slučaj više sile u smislu sudske prakse Suda, isključuje mogućnost, predviđena nacionalnim pravom, da državljanin treće zemlje podnese djelotvoran pravni lijek zbog propusta ili sporosti nadležnog upravnog tijela prilikom ispitivanja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka u svrhu studija i da se o tom zahtjevu odluči u određenom roku.
1      Izvorni jezik: francuski
2      SL 2016., L 132, str. 21.
3      SL 2022., L 71, str. 1.
4      SL 2024./1836, L
5      Dz. U. iz 2022., poz. 583.
6      Dz. U. iz 2025., poz. 337. (u daljnjem tekstu: Zakon od 12. ožujka 2022.)
7      Dz. U. iz 2024., poz. 769.
8      Dz. U. iz 2024., poz. 935.
9      Iako se sud koji je uputio zahtjev poziva i na načela vladavine prava i poštovanja ljudskih prava (članak 2. i članak 6. stavak 3. UEU-a), načelo proporcionalnosti (članak 52. stavak 1. Povelje u vezi s odredbama članka 51. stavka 1. Povelje i članka 6. stavka 1. UEU-a), načelo nadređenosti i djelotvornosti prava Unije (članak 4. stavak 3. UEU-a) te na pravo na dobru upravu (članak 41. stavci 1. do 4. Povelje, u vezi s člankom 51. stavkom 1. Povelje i člankom 6. stavkom 1. UEU-a), članke 10. i 18. UFEU-a, članak 20. i članak 21. stavke 1. i 2. Povelje te na članak 67. stavak 4. UFEU-a, smatram da će se odgovor Suda moći odnositi samo na članak 34. Direktive 2016/801, u vezi s člankom 47. Povelje. U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU-a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud može preoblikovati pitanja koja su mu postavljena na način da po potrebi među odredbama na koje se odnosi zahtjev za prethodnu odluku tumači samo one relevantne. Vidjeti primjerice presudu od 26. siječnja 2023., Ministerstvo na vatrešnite raboti (Upis biometrijskih i genetskih podataka u policijsku evidenciju) (C-205/21, EU:C:2023:49, t. 77.), u kojoj je Sud preoblikovao treće prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev.
10      Republika Poljska tu je obvezu prenijela u članak 112.a stavak 1. Zakona o strancima, kojim se utvrđuje rok od 60 dana.
11      Vidjeti uvodnu izjavu 14. Direktive 2016/801. Osim toga, u skladu s uvodnom izjavom 3. te direktive „[i]migracija koja dolazi izvan Unije izvor je vrlo kvalificiranih ljudi, a posebno je velika potražnja za studentima i istraživačima. Oni imaju važnu ulogu u stvaranju ljudskog kapitala kao ključne vrijednosti Unije, osiguravajući pametan, održiv i uključiv rast, te stoga doprinose ostvarivanju ciljeva strategije Europa 2020.”. Za cilj Direktive 2016/801, koji proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 3. i 14., vidjeti presudu od 29. srpnja 2024., Perle, (C-14/23, u daljnjem tekstu: presuda Perle, EU:C:2024:647, t. 45.).
12      Vidjeti po analogiji presudu od 27. lipnja 2018., Diallo, (C-246/17, EU:C:2018:499, t. 34. do 38.). Vidjeti i uvodnu izjavu 30. Direktive 2016/801, u skladu s kojom bi, „[k]ada su ispunjeni svi opći i posebni uvjeti za prihvat, države članice trebale […] izdati odobrenje, unutar određenih rokova. Ako država članica izdaje samo boravišne dozvole na svojem državnom području i ako su ispunjeni svi uvjeti za prihvat iz ove Direktive, država članica trebala bi dotičnom državljaninu treće zemlje dati traženu vizu te bi trebala osigurati učinkovitu suradnju nadležnih tijela u tu svrhu. Ako država članica ne izdaje vize, trebala bi dotičnom državljaninu treće zemlje izdati istovjetnu dozvolu kojom se dozvoljava ulazak”.
13      Vidjeti presude Perle (t. 61.) i od 19. lipnja 2025., Darvate i dr. (C-299/23, u daljnjem tekstu: presuda Darvate, EU:C:2025:461, t. 27.).
14      Vidjeti presudu Darvate (t. 28. i 29.).
15      Vidjeti presudu od 10. ožujka 2021., Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C-949/19, EU:C:2021:186, t. 36. i navedena sudska praksa).
16      Presuda Darvate (t. 30.). Vidjeti i presudu od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU i C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 142. i navedena sudska praksa).
17      Vidjeti presude Perle (t. 67.) i Darvate (t. 45. i 46.).
18      Vidjeti u tom pogledu presudu Darvate (t. 33.).
19      Vidjeti u tom smislu presudu Darvate (t. 33.). Vidjeti i presude od 13. ožujka 2007., Unibet (C-432/05, EU:C:2007:163, t. 40.) i od 24. listopada 2018., XC i dr. (C-234/17, EU:C:2018:853, t. 51.).
20      Vidjeti presude od 13. prosinca 2017., El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, t. 26.) i od 10. ožujka 2021., Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C-949/19, EU:C:2021:186, t. 43.).
21      U tom pogledu poljska vlada upućuje na uvodne izjave 3. i 7. Provedbene odluke 2022/382, kojima se ruska agresija kvalificira kao nepredvidljiva, ničim izazvana i neopravdana, te je pritom tvrdila da se njime potvrđuje da masovan priljev raseljenih osoba iz Ukrajine ispunjava uvjete utvrđene u sudskoj praksi Suda kako bi se utvrdilo postojanje slučaja „više sile”. Ona upućuje i na uvodnu izjavu 7. Provedbene odluke 2024/1836, u skladu s kojom se ne mogu isključiti masovni daljnji dolasci iz Ukrajine te i dalje postoji rizik za učinkovito funkcioniranje nacionalnih sustava azila. Ističem da se u tekstu navedenih uvodnih izjava kao takvom ni ruska agresija na Ukrajinu ne kvalificira kao „nepredvidljiva” okolnost, niti se priljev raseljenih osoba iz te zemlje kvalificira kao „viša sila”.
22      Vidjeti presudu od 30. rujna 2021., Revizorski sud/Pinxten (C-130/19, EU:C:2021:782, t. 781.).
23      Vidjeti presudu od 25. siječnja 2017., Vilkas (C-640/15, EU:C:2017:39, t. 53. i 54. i navedena sudska praksa).
24      Vidjeti presudu od 25. siječnja 2024., Komisija/Irska (Trihalometani u vodi za piće) (C-481/22, EU:C:2024:85, t. 92.). Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medine u predmetu Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth i dr. (C-97/24, EU:C:2025:269, t. 36.).
25      C-97/24, EU:C:2025:269, t. 37.. Nezavisna odvjetnica L. Medina u istoj točki svojeg mišljenja dodaje da „kao što na to upućuje izraz ‚privremeno nepremostive poteškoće’, usko tumačenje više sile podrazumijeva da se, ako je događaj koji uzrokuje nemogućnost ispunjenja privremen, obveza prava Unije može suspendirati samo tijekom trajanja događaja i tijekom razumno kratkog razdoblja”.
26      Vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 1985., Komisija/Italija (101/84, EU:C:1985:330, t. 16.).
27      Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Italija (C-68/11, EU:C:2012:815, t. 65.).
28      Vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2024., Komisija/Irska (Trihalometani u vodi za piće) (C-481/22, EU:C:2024:85, t. 93.).
29      Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medine u predmetu Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth i dr. (C-97/24, EU:C:2025:269, t. 40.).
Osim toga, čini mi se da je korisno uzeti u obzir sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u sličnim predmetima u kojima se određena država poziva na migracijski pritisak kako bi opravdala zadiranje u djelotvornost pravnih lijekova dostupnih zainteresiranim osobama. To je upućivanje tim relevantnije jer se, s obzirom na to da Povelja propisuje prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950., člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji osigurati nužna usklađenost između tih prava a da to ne ugrožava autonomiju prava Unije. Primjerice, u predmetu u kojem je donesena presuda ESLJP-a,
od 13. prosinca 2012.,
De Souza Ribeiro protiv Francuske (veliko vijeće) (CE:ECHR:20121213JUD002268907), koja se odnosi na udaljavanje brazilskog državljanina iz Gvajane, koje je provedeno oko 50 minuta nakon što je sudu podnesen zahtjev za suspenziju izvršenja, ESLJP je istaknuo da je praktična posljedica posebno brzog izvršenja mjere koje se temelji samo na odluci tijela prefekture bila da su postojeći pravni lijekovi postali bespredmetni i stoga nedostupni (t. 95.) te da podnositelju zahtjeva nije omogućeno da nacionalno tijelo dovoljno detaljno ispita zakonitost sporne mjere, uz pružanje odgovarajućih postupovnih jamstva (t. 96.). Tom je prilikom ESLJP odlučio da se zemljopisnim položajem Gvajane, snažnim migracijskim pritiskom kojem je izložena i rizikom od preopterećivanja sudova, na koje se poziva država tuženik, kao takvima ne opravdava sustav iznimki predviđen zakonodavstvom, a ni njegovo funkcioniranje. Podsjetio je na to da margina prosudbe kojom raspolažu države kad je riječ o načinima provedbe članka 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ne može dovesti do toga da se zainteresiranim osobama uskrate minimalna postupovna jamstva protiv proizvoljnog udaljavanja (t. 97). Točno je da se taj predmet odnosio na udaljavanje u kontekstu nezakonite migracije, a ne na postupak izdavanja dozvole boravka u svrhu studija o kojem je riječ u glavnom postupku. Međutim, smatram da se iz njega ipak izvodi opće razmatranje prema kojem migracijski pritisak, čak i kad uz njega postoji opasnost od znatnog preopterećenja sudova, ne može opravdati da se pravu na djelotvornu sudsku zaštitu oduzme njegova bit.