62003CJ0499_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-499/03 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 25. novembra 2003,
Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH, s sedežem v Frankfurtu na Majni (Nemčija),
Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH, s sedežem v Langnu (Nemčija),
ki ju zastopata K. Landry in L. Harings, Rechtsanwälte,
tožeči stranki,
druga stranka v postopku:
Komisija Evropskih skupnosti,
ki jo zastopata X. Lewis in J. Schieferer, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi A. Borg Barthet, predsednik senata, J.‑P. Puissochet in  J. Malenovský (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
sodni tajnik: R. Grass,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. septembra 2004,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. oktobra 2004
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH in Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH (v nadaljevanju: Biegi in Commonfood ter skupaj tožeči stranki) s svojo pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 17. septembra 2003 v zadevi Biegi Nahrungsmittel in Commonfood proti Komisiji (T‑309/01 in T‑239/02, Recueil, str. II-3147, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo po eni strani tožbo družbe Biegi za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije K(2001) 2533 z dne 14. avgusta 2001 (REC 4/00), v kateri je bilo ugotovljeno, da se upravičeno izvede naknadna vknjižba uvoznih dajatev, ki niso bile zahtevane za uvoz perutninskega mesa s Tajskega v obdobjih od 13. do 18. julija 1995 in od 4. do 22. septembra 1995, in po drugi strani tožbo družbe Commonfood za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije K(2002) 857 z dne 5. marca 2002 (REC 4/01), v kateri je bilo ugotovljeno, da se upravičeno izvede naknadna vknjižba uvoznih dajatev, ki niso bile zahtevane za uvoz perutninskega mesa s Tajskega dne 24. julija 1995 (v nadaljevanju: sporni odločbi).
Pravni okvir
2. V točki 1 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje natančno navedlo:
„1 S členom 3 Uredbe Sveta (ES) št. 774/94 z dne 29. marca 1994 o odprtju in zagotavljanju upravljanja določenih tarifnih kvot Skupnosti za visokokakovostno goveje in prašičje meso, meso perutnine, pšenico in soržico, otrobe, pelete in druge ostanke (UL L 91, str. 1) se je s [1. januarjem 1994] odprla letna tarifna kvota Skupnosti s celotnim obsegom [15.500] ton za meso perutnine iz oznak KN 0207 41 10, 0207 41 41 in 0207 41 71. Dajatev skupne carinske tarife, ki se uporablja za to kvoto, znaša 0 %. Ta letna kvota Skupnosti brez dajatev se ohranja v členu 1 Uredbe Komisije (ES) št. 2198/95 z dne 18. septembra 1995 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 774/94 (UL L 221, str. 3), ki je v skladu s svojim členom 2 začela veljati 1. julija 1995.“
3. V členu 1 Uredbe Komisije (ES) št. 1431/94 z dne 22. junija 1994 o določitvi podrobnih pravil za uporabo uvoznih režimov v sektorju perutninskega mesa, določenih v Uredbi Sveta (ES) št. 774/94 (UL L 156, str. 9), ki je v skladu s členom 8 začela veljati 26. junija 1994, je določeno:
„Za vsak uvoz proizvodov iz skupin iz Priloge I k tej uredbi v Skupnost po tarifnih kvotah, odprtih v členih 3 in 4 Uredbe (ES) št. 774/94, je treba predložiti uvozno dovoljenje.
Količine proizvodov, za katere se uporabljajo ti režimi, in stopnje znižanja prelevmana so za vsako skupino naštete v Prilogi I.“
4. V Prilogi I k Uredbi št. 1431/94 je bila za letno količino do 5100 ton piščančjega mesa s Tajskega (skupina 2) z oznakami KN 0207 41 10, 0207 41 41, 0207 41 71 določena stopnja dajatve 0 %. Enaka stopnja dajatve je bila določena za letno količino 7100 piščančjega mesa iz Brazilije (skupina 1) z navedenimi kodami KN in za letno količino 3300 ton enakega mesa iz drugih tretjih držav (skupina 3).
5. S členom 1 Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL L 256, str. 1) se je uvedla nova nomenklatura blaga (v nadaljevanju: kombinirana nomenklatura ali skrajšano KN). Kombinirana nomenklatura je navedena v Prilogi I k tej uredbi, v kateri so določeni tudi veljavna stopnja dajatve in drugi zahtevani elementi.
6. Z Uredbo Komisije (ES) št. 1359/95 z dne 13. junija 1995 sta bili spremenjeni prilogi I in II k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87, razveljavljena pa je bila Uredba (EGS) št. 802/80 (UL L 142, str. 1). Uredba št. 1359/95 je v skladu s členom 3 te uredbe začela veljati 1. julija 1995.
7. V tako spremenjeni različici je imela kombinirana nomenklatura v tretjem delu tarifne priloge, poglavje III Kvote, Prilogo 7 z naslovom Pristojni organi Skupnosti odprejo nove tarifne kvote STO. Pod zaporedno številko 18 te priloge je navedeno tole:
>image>1
>lt>4
8. V členu 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: CZS) je določeno:
„2. [...] se naknadna vknjižba ne opravi, če:
[...]
b) znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo.“
9. Na podlagi člena 871 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 (UL L 253, str. 1):
„Če carinski organi […] ocenjujejo, da so pogoji iz člena 220(2)(b) zakonika izpolnjeni, ali dvomijo v doseg kriterijev te določbe v zadevnem primeru, ti organi posredujejo primer Komisiji, da se uredi v skladu s postopki iz členov 872 do 876 […]“
10. V skladu s členom 873 iste uredbe:
„Po posvetovanju s skupino strokovnjakov, sestavljeno iz predstavnikov vseh držav članic, zbranih v okviru odbora za obravnavo zadevnega primera, Komisija odloči, ali so okoliščine, ki se preverjajo, takšne, da zadevnih dajatev ni treba knjižiti […]“
Dejansko stanje
11. Dejansko stanje je v točkah od 8 do 18 izpodbijane sodbe navedeno, kot sledi:
„8 […] Biegi […] in Commonfood […] sta družbi nemškega prava, povezani med seboj, ki delujeta na področju trgovine s perutninskim mesom. Tožeči stranki sta med glavnimi uvozniki piščančjega mesa v Nemčiji.
9 Z uredbo z dne 29. junija 1995 (imenovano Eilverteiler) je nemško zvezno ministrstvo za finance spremenilo delovno tarifo nemških carin, zlasti z vključitvijo tarifne kvote K 4047 (piščančje meso) z dajatvijo nič, ki velja od 1. julija 1995. Ta kvota se ujema z navedenimi oznakami KN 0207 41 10, 0207 41 41 in 0207 41 71. Uredba Eilverteiler ni vsebovala nikakršne navedbe v zvezi z zahtevo po uvoznem dovoljenju za uvoz izdelkov iz zgoraj navedene tarifne kvote.
10 V obdobjih od 13. do 18. julija 1995 in od 4. do 22. septembra 1995 je družba Biegi prijavila uvoz kosov zamrznjenega piščanca s Tajskega v več pošiljkah (oznaka KN 0207 41 10). Družba Commonfood je 24. julija 1995 prijavila uvoz kosov zamrznjenega piščanca z enako oznako KN v več pošiljkah s Tajskega. Tožeči stranki svojim carinskim deklaracijam nista priložili uvoznih dovoljenj.
11 Vendar je po spremembi delovne tarife nemških carin, ki je bila uvedena z uredbo Eilverteiler, pristojni carinski urad uporabil navedeno tarifno kvoto Skupnosti in tožečima strankama odobril ugodnost oprostitve carin.
12 Tožeči stranki sta zaradi dvoma o dajatvah, uporabljenih v postopkih carinjenja julija 1995 in avgusta 1995 prek svojega odgovornega za upravljanje uvoznih dovoljenj po telefonu kontaktirali zvezno ministrstvo za finance in glavni urad za nadzor tarifnih kvot, da bi dobili dodatna pojasnila o sistemu, ki se uporablja za uvoz zadevnih izdelkov. Na uradih, na katerih sta tožeči stranki povpraševali, so po telefonu najprej izjavili, da so bile uporabljene dajatve pravilne, čeprav v podporo carinskim deklaracijam niso bila predložena uvozna dovoljenja. Tožeči stranki sta nato zaprosili za pisno potrditev te informacije.
13 Vseeno pa je bilo v odgovoru nemške carinske uprave, ki sta ga tožeči stranki prejeli z dopisom z dne 22. avgusta 1995, navedeno, da je bila za uporabo kvote v podporo carinski deklaraciji potrebna predložitev uvoznega dovoljenja. Istega dne je zvezno ministrstvo za finance z učinkom za nazaj spremenilo delovno tarifo nemških carin. S to spremembo je bila od 1. julija 1995 ob uporabi zadevne tarifne kvote obvezna predložitev uvoznega dovoljenja.
14 Z dvema davčnima odločbama o spremembah, sprejetima 12. in 13. avgusta 1996, je pristojni carinski urad, in sicer Hauptzollamt Bremen-Freihafen, začel izvajati naknadno izterjavo uvoznih dajatev, in sicer za uvoze družbe Commonfood v skupnem znesku 222.116,06 nemške marke (DEM) (odločba z dne 12. avgusta 1996) in za uvoze družbe Biegi v skupnem znesku 259.270,23 DEM, od tega 218.605,64 DEM za uvoz julija 1995 in 40.664,59 DEM za uvoz septembra 1995 (odločba z dne 13. avgusta 1996).
15 Ob sklicevanju na dobro vero, napako nemških organov in dejstvo, da je bila ta nespoznavna, sta tožeči stranki predlagali, naj se uvozne dajatve naknadno ne vknjižijo.
16 Ker je njuna predloga pristojni carinski urad 30. julija 1997 zavrnil, sta tožeči stranki zadevo predložili Finanzgericht Bremen (Nemčija). Kot izhaja iz zapisnika z obravnave z dne 14. decembra 1999, je to sodišče po preiskavi zadeve presodilo, da kar zadeva carinske deklaracije družbe Biegi iz septembra 1995, ima tožba te družbe majhne možnosti za uspeh, saj je bila z dopisom z dne 22. avgusta 1995 zgoraj navedene nemške carinske uprave pravilno obveščena o točnem pravnem stanju. Finanzgericht Bremen je družbi Biegi zato predlagalo, naj premisli o možnosti umika svoje tožbe v zvezi z deklaracijami. Nasprotno pa je za carinske deklaracije iz julija 1995 isto sodišče začasno presodilo, da bi bilo v smislu člena 220(2) zakonika CZS tožečima strankama mogoče odobriti varstvo upravičenih pričakovanj, in je pristojnemu carinskemu uradu predlagalo, naj preveri, ali je mogoče umakniti navedene davčne odločbe o spremembah z dne 12. in 13. avgusta 1996 v zvezi z zadevnimi deklaracijami.
17 V skladu s členom 871 Uredbe (EGS) št. 2454/93 […] je Zvezna republika Nemčija z dopisoma z dne 2. avgusta 2000 in 17. aprila 2001 Komisiji predlagala, naj na podlagi člena 220(2)(b) zakonika CZS odloči, ali je bilo upravi čeno, da se v upravnih sporih z družbama Biegi in Commonfood uvozne dajatve naknadno niso vknjižile.
18 Ob upoštevanju dejstva, da okoliščine zadev niso pokazale napake samih carinskih organov, ki je subjekt, ki je ravnal v dobri veri, ni mogel spoznati v smislu člena 220(2)(b) zakonika CZS, je Komisija z odločbama, sprejetima dne 14. avgusta 2001 (zadeva T‑309/01) in 5. marca 2002 (zadeva T‑239/02), […] odločila, da morajo biti uvozne dajatve, ki so predmet zgoraj navedenih zahtev Zvezne republike Nemčije, vknjižene.“
Tožbi pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
12. Tožeči stranki sta v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 12. decembra 2001 in 8. avgusta 2002 vložili tožbi za razglasitev ničnosti spornih odločb.
13. V podporo svojima tožbama sta tožeči stranki navedli tri pritožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev, prvič, člena 220(2)(b) CZS, drugič, načela sorazmernosti, in tretjič, načel dobrega upravljanja in enakega obravnavanja.
14. Z izpodbijano sodbo, pri čemer sta bili zadevi T-309/01 in T-239/02 združeni, je Sodišče prve stopnje, potem ko je kot neutemeljene zavrnilo vse pritožbene razloge, ki sta jih navedli tožeči stranki, v celoti zavrnilo tožbi, ki sta mu bili predloženi.
15. V zvezi s prvim pritožbenim razlogom je Sodišče prve stopnje v točki 83 izpodbijane sodbe ocenilo, da je Komisija upravičeno menila, da drugi kumulativni pogoj, določen v členu 220(2)(b) zakonika CZS, v zvezi z napako carinskih organov, ki je izkušeni strokovnjaki ne morejo odkriti, v tem primeru ni bil izpolnjen in da je bila naknadna vknjižba uvoznih dajatev za zadevne uvozne operacije upravičena.
16. Da je Sodišče prve stopnje prišlo do te ugotovitve, je v točki 56 izpodbijane sodbe, potem ko je spomnilo na veljavno sodno prakso, ugotovilo, da je nesporno, da so nemški carinski organi storili dve napaki, in sicer z določitvijo napačne različice uredbe Eilverteiler in carinjenjem blaga, ki sta ga julija 1995 uvozili tožeči stranki, z odobritvijo tarifnega preferenciala brez predložitve uvoznega dovoljenja.
17. Nasprotno je Sodišče prve stopnje zavrnilo napako, ki sta jo navedli tožeči stranki, in sicer domnevno posredovanje napačnih informacij, ki jih je Steiner, njun sodelavec, po telefonu prejel od uradnika na glavnem uradu za nadzor tarifnih kvot pred 13. julijem 1995, torej pred spornimi uvozi. Sodišče prve stopnje je v točkah 58 in 59 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ne glede na njihovo prepozno pridobitev in upoštevnost, ki jo izpodbija Komisija, teh informacij, pridobljenih po telefonu, niso dokazovali nobeni dokumenti v spisu.
18. Sodišče prve stopnje je, da bi se izognilo kompleksnosti veljavne zakonodaje, v točki 63 izpodbijane sodbe poudarilo, da iz člena 1 Uredbe št. 1431/94 jasno izhaja, da mora biti ob vsakem uvozu, ki se izvaja na podlagi sporne večletne tarifne kvote, predloženo uvozno dovoljenje.
19. Sodišče prve stopnje je v točkah od 65 do 67 izpodbijane sodbe tudi opozorilo, da je bil v Prilogi 7 k Uredbi št. 1359/95 o novi različici kombinirane nomenklature blaga, veljavni od 1.  julija 1995, objavljen seznam tarifnih kvot Svetovne trgovinske organizacije (STO), ki jih morajo odobriti pristojni organi Skupnosti, in da so sklicevanja na druga pravila carinskega prava na tem seznamu le pojasnjevalnega značaja. Tako se z Uredbo št. 1359/95 1. julija 1995 niso odprle nove preferencialne tarifne kvote, domnevno ločene od kvote iz Uredbe št. 774/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2198/95.
20. Sodišče prve stopnje je upoštevalo tudi dejstvo, da pristojni carinski organi niso vztrajali pri svoji napaki in so jo popravili v zelo kratkem času, in sicer en mesec po tem, ko je bila storjena.
21. Sodišče prve stopnje je v točkah 70 in 71 izpodbijane sodbe tudi poudarilo, da tožeči stranki spadata v kategorijo izkušenih gospodarskih subjektov in da vesta, kako pomembno je uvozno dovoljenje za pridobitev ugodnosti večletne tarifne kvote.
22. Nazadnje je za sklep, da tožeči stranki nista pokazali skrbnosti, ki bi jo morali, Sodišče prve stopnje v točki 75 izpodbijane sodbe menilo, da se mora gospodarski subjekt, katerega dejavnost so v glavnem uvozne in izvozne operacije in ki že ima določene izkušnje na tem področju, s spremljanjem upoštevnih izdaj Uradnega lista seznanjati z zakonodajo Skupnosti, veljavno za operacije, ki jih izvaja. Iz tega je sklepalo, da se tak subjekt za določitev stopnje dajatve, ki jo mora uporabljati, ne more opirati le na informacije v nacionalni delovni tarifi. Sodišče prve stopnje je v točkah od 76 do 81 izpodbijane sodbe tudi ocenilo, da se tožeči stranki ne moreta opirati na informacije, pridobljene preprosto po telefonu, niti trditi, da nista imeli časa za pisno zaprosilo pristojnih organov za pojasnitev zadevnega pravnega stanja.
23. Za zavrnitev drugega pritožbenega razloga je Sodišče prve stopnje v točki 88 izpodbijane sodbe presodilo, da naknadna vknjižba dajatev za sporne uvoze s spornima odločbama ne more pomeniti kršitve načela sorazmernosti, ker pogoji uporabe člena 220(2)(b) zakonika CZS v tem primeru niso bili izpolnjeni.
24. Za zavrnitev tretjega pritožbenega razloga je Sodišče prve stopnje v točkah 93 in 96 izpodbijane sodbe menilo, da po eni strani očitek, ki se nanaša na domnevno kršitev načela dobrega upravljanja, nikakor ni bil podprt in da po drugi strani očitek, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja glede na dejstvo, da okoliščine, ki sta jih tožeči stranki navedli v podporo temu očitku, niso primerljive, ni bil upošteven.
Predlogi strank
25. Družbi Biegi in Commonfood Sodišču predlagata, naj:
– izpodbijano sodbo razveljavi;
– delno razglasi za nično Odločbo Komisije K(2001) 2533 z dne 14. avgusta 2001 (REC 4/00), in sicer v delu, v katerem se ugotavlja, da je naknadna vknjižba uvoznih dajatev v znesku 218.605,64 DEM upravičena;
– razglasi za nično Uredbo Komisije K(2002) 857 z dne 5. marca 2002 (REC 4/01), v kateri se ugotavlja, da je naknadna vknjižba uvoznih dajatev v znesku 222.116,06 DEM upravičena;
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
26. Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– pritožbo zavrne;
– tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
Pritožba
27. V podporo svoji pritožbi tožeči stranki navajata dva pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 220(2)(b) zakonika CZS, drugi pa na kršitev postopka.
28. Komisija primarno trdi, da ta dva razloga nista dopustna. Podredno trdi, da nista utemeljena.
Pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 220(2)( b) zakonika CZS
Trditve strank
29. Tožeči stranki Sodišču prve stopnje očitata, da je ob zavrnitvi njune pritožbe, pri čemer se je opiralo na dejstvo, da bi lahko spoznali napako carinskih organov, povečalo obseg zahtev glede skrbnosti, ki jih imajo gospodarski subjekti, in da ni priznalo zahtevnosti veljavne zakonodaje.
30. Po mnenju tožečih strank je treba člen 220(2)(b) zakonika CZS v skladu s sodno prakso Sodišča razlagati glede na cilj te odločbe, ki je varovati upravičena pričakovanja osebe, zavezane plačilu, kar zadeva utemeljenost vseh elementov, na katerih temelji odločba o izterjavi ali neizterjavi carinskih dajatev (sodba z dne 14. novembra 2002 v zadevi Ilumitrónica, C‑251/00, Recueil, str. I‑10433, točka 39). Če je v skladu s sodno prakso značaj napake odvisen od zahtevnosti zadevne zakonodaje in obdobja, v katerem organi svoje napake niso popravili, je to obdobje le preprost kazalnik, ne pa samostojni pogoj, potreben za priznanje nespoznavnosti te napake. V tem primeru gre za nesporno in ponovljeno napako, ki naj bi jo storila pristojna nemška urada. Zahtevnost zakonodaje naj bi bila posledica uporabe več sklopov predpisov, ki se prepletajo, ne da bi bilo to jasno opredeljeno, branje Uradnega lista Evropskih skupnosti
pa naj ne bi zadostovalo za konkretno določitev veljavnega prava.
31. Tožeči stranki navajata, da v času njunih odločitev v uredbi Eilverteiler ni bila omenjena nikakršna obveznost predložitve uvoznega dovoljenja in se je ta uredba sklicevala na Uredbo št. 1359/95, katere priloga pod zaporedno številko 18 o novih zadevnih tarifnih kvotah organizacije STO ni vsebovala nikakršnih omemb v stolpcu 6, medtem ko je bilo v tem stolpcu za večino drugih tarifnih kvot natančno navedeno, da je odobritev ugodnosti teh kvot pogojena s pogoji, določenimi v določbah Skupnosti, upoštevnih v tej zvezi. Na podlagi teh izpuščenih podatkov pod zaporedno številko 18 naj bi pristojni nemški organi in tožeči stranki sklepali, da sta bili tarifni kvoti za perutninsko meso, določeni na podlagi sporazumov, nastalih po urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), sklenjenih v imenu Evropske skupnosti z Odločbo Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 (UL L 336, str. 1) v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti, tarifni kvoti, pri katerih predložitev uvoznega dovoljenja ni potrebna.
32. Po mnenju tožečih strank je Sodišče prve stopnje storilo napako pri presoji dejanskega stanja, ker je kot kratko ocenilo obdobje skoraj dveh mesecev, v katerem so najvišji nemški carinski organi pri svoji normativni dejavnosti ravnali zmotno. Da so taki organi storili to napako, je dokaz, da je izkušeni strokovnjaki niso mogli zaznati, saj je zadevala tudi nove tarifne kvote, ki niso izhajale iz prejšnjih določb Skupnosti.
33. Kar zadeva dolžnost skrbnega ravnanja, ki jo imata tožeči stranki, ti navajata, da so ravno njuna ponovljena vprašanja različnim vpletenim organom izključno o nujnosti predložitve uvoznega dovoljenja povzročila, da so carinski organi popravili napako iz uredbe Eilverteiler. Kar zadeva trditev Sodišča prve stopnje, da naj bi imeli tožeči stranki dovolj časa, da bi se pisno obrnili na Komisijo, se ti sklicujeta na ugotovitve iz svoje replike, ki sta jo vložili na prvi stopnji. Dodajata, da je uporaba carinskega prava obveznost carinskih organov držav članic in da člen 220(2) zakonika CZS ne bi imel nikakršnega učinka, če bi morala podjetja informacije iskati pri Komisiji.
34. Za Komisijo je ta prvi pritožbeni razlog nedopusten, ker je v glavnem preprosta ponovitev pritožbenih razlogov in trditev, predstavljenih pred Sodiščem prve stopnje, ali ker se nanaša na dejstva. Kar zadeva dokazne predloge, za katere naj bi Sodišče prve stopnje sodilo, da jih ni treba preučiti, naj bi se pritožba nanašala na dejansko vprašanje in zadevala resnično le preprosto ponovitev tožbe. Na tako ponovitev bi bilo treba opozoriti tudi pri utemeljitvi pritožbe, ki se nanaša na zahtevnost zakonodaje, nespoznavnost napak, ki so jih v nekaterih primerih storili carinski organi, in dolžnost skrbnega ravnanja, ki jo imajo podjetja. Očitek, da je Sodišče prve stopnje slabo presodilo okoliščine in na podlagi tega kot kratko ocenilo obdobje, v katerem je bila storjena napaka, naj bi zadeval presojo dejanskega stanja.
35. Komisija podredno navaja, da pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev zakonodaje Skupnosti, ni utemeljen. Poudarja, da se je zgoraj navedena sodba Ilumitrónica, ki sta jo navedli tožeči stranki, nanašala na napako, ki so jo turški organi delali več kot dvajset let, in zapletenejšo zakonodajo, saj je bila razpršena in starejša od zakonika CZS. Zadevala je tudi sporazum o vzpostavitvi pridružitvenega razmerja med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga 12. septembra 1963 v Ankari podpisale na eni strani Republika Turčija in na drugi strani države članice EGS in Skupnost, in ki je bil sklenjen, odobren in potrjen v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL 1964, 217, str. 3685), medtem ko zadevne odločbe pridružitvenega sveta, ki je bil ustanovljen z navedenim sporazumom, niso bile objavljene v Uradnem listu Evropskih skupnosti . Zahtevnost te zadeve naj nikakor ne bi bila primerljiva z zahtevnostjo tega primera.
36. Komisija trdi, da nespoznavnost napake nikakor ni dokazana, ker tožeči stranki nista utemeljili svojih trditev, da naj bi nemški carinski organi po telefonu večkrat potrdili, da predložitev uvoznega dovoljenja ni nujna. Sklicevanje na zahtevnost zakonodaje naj v tem primeru ne bi bilo primerno, saj obveznosti predložitve takega dovoljenja za pridobitev ugodnosti tarifnih kvot, ki je v času spornih uvozov obstajala že več kot eno leto, očitno ne more postaviti pod vprašaj Uredba št. 1359/95, ki se nanaša le na tarifno in statistično nomenklaturo. Sklicevanja v tej uredbi na druga pravila carinskega prava naj bi bila le pojasnjevalnega značaja, neobstoj takih sklicevanj pa naj nikakor ne bi mogel biti namig, da ta pravila niso veljavna. Nemška delovna carinska tarifa naj bi bila le priročnik za lažje delo.
Presoja Sodišča
– Dopustnost prvega pritožbenega razloga
37. V zvezi z dopustnostjo tega pritožbenega razloga je treba najprej spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 225 ES, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 112(1)(c) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti grajane elemente sodbe, katere razveljavitev se predlaga, ter pravne trditve, ki natančno utemeljujejo ta predlog (glej predvsem sodbi z dne 6. marca 2003 v zadevi Interporc proti Komisiji, C‑41/00 P, Recueil, str. I‑2125, točka 15, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, str. I-3801, točka 48).
38. Zahtev po razložitvi, ki izhajajo iz teh določb, ne izpolnjuje pritožba, ki se omeji na ponovitev ali obnovitev besedila tožbenih razlogov in trditev, ki so pred Sodiščem prve stopnje že bili predstavljeni, vključno s tistimi, ki temeljijo na dejanskem stanju, ki ga je to sodišče izrecno zavrnilo (glej predvsem zgoraj navedeni sodbi Interporc proti Komisiji, točka 16, in Komisija proti CAS Succhi di Frutta, točka 49).
39. Vendar če tožeča stranka izpodbija razlago ali uporabo zakonodaje Skupnosti, ki jo izvede Sodišče prve stopnje, se lahko med pritožbo pravna vprašanja, ki so bila preučena na prvi stopnji, obravnavajo znova. Če tožeča stranka namreč tako ne bi mogla utemeljiti svoje pritožbe s tožbenimi razlogi in trditvami, ki so že bili uporabljeni pred Sodiščem prve stopnje, bi pritožbenemu postopku manjkal del njegovega smisla (glej predvsem zgoraj navedeni sodbi Interporc proti Komisiji, točka 17, in Komisija proti CAS Succhi di Frutta, točka 50).
40. Drugič, treba je spomniti, da iz člena 225 ES in člena 58 Statuta Sodišča izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. V skladu z ustaljeno sodno prakso je Sodišče prve stopnje tako pristojno le, po eni strani, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz dokumentov spisa, ki so mu bili predloženi, in, po drugi strani, za presojo tega dejanskega stanja. Presoja dejanskega stanja razen v primeru izkrivljanja elementov, ki so mu bili predstavljeni, torej ne pomeni pravnega vprašanja, ki je kot tako Sodišču na podlagi pritožbe predloženo v nadzor (glej predvsem sodbi z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugi, C‑136/92 P, Recueil, str. I‑1981, točke od 47 do 49, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Parlament proti Ripa di Meana in drugi, C‑470/00 P, Recueil, str. I-4167, točka 40).
41. Po drugi strani pa je nesporno, da če Sodišče prve stopnje ugotovi ali oceni dejansko stanje, je Sodišče na podlagi člena 225 ES pristojno za izvajanje nadzora nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja in pravnimi posledicami, ki jih je ugotovilo Sodišče prve stopnje. Kot je Sodišče že večkrat presodilo, tak postopek opredelitve dejansko predstavlja pravno vprašanje, ki je lahko kot tako na podlagi pritožbe Sodišču predloženo v nadzor (glej predvsem sodbo z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Rendo in drugi proti Komisiji, C‑19/93 P, Recueil, str. I-3319, točka 26, in zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Ripa di Meana in drugi, točka 41).
42. V tem primeru družbi Biegi in Commonfood trdita, da naj bi Sodišče prve stopnje kršilo zakonodajo Skupnosti, ko je presodilo, da bi napake, ki so jih storili nemški carinski organi, tožeči stranki lahko spoznali. Ti Sodišču prve stopnje še zlasti očitata, da je ob tem kršenju pri uporabi člena 220(2)(b) zakonika CZS, kot ga razlaga Sodišče, pretiravalo z zahtevami glede skrbnosti, ki jih imajo zadevni gospodarski subjekti, in da je zmotno ocenilo zahtevnost zadevne carinske zakonodaje.
43. V teh okoliščinah tožeči stranki izpodbijata odgovor, ki ga je Sodišče prve stopnje podalo na vprašanje o pravni opredelitvi dejanskega stanja, in zato Sodišču v nadzor predlagata pravno vprašanje.
44. Iz navedenega izhaja, da je prvi pritožbeni razlog dopusten.
– Utemeljenost prvega pritožbenega razloga
45. Uvodoma je treba spomniti, kot je Sodišče prve stopnje navedlo v točki 56 izpodbijane sodbe, da sta v tem primeru nesporni napaki, ki so ju storili nemški carinski organi, in sicer določitev napačne različice uredbe Eilverteiler in carinjenje blaga, ki sta ga julija 1995 uvozili tožeči stranki, z odobritvijo tarifnega preferenciala brez predložitve uvoznega dovoljenja.
46. V skladu s členom 220(2)(b) zakonika CZS pristojni organi naknadno ne vknjižijo uvoznih dajatev, če so izpolnjeni trije kumulativni pogoji. Najprej, dajatve niso bile pobrane po napaki pristojnih organov, nato mora biti napaka, ki so jo ti storili, taka, da je oseba, zavezana plačilu, ki je ravnala v dobri veri, ni mogla spoznati, in nazadnje, ta oseba je morala upoštevati vse določbe veljavne zakonodaje v zvezi s carinskimi deklaracijami (po analogiji glej sodbi z dne 12. julija 1989 v zadevi Binder, 161/88, Recueil, str. 2415, točki 15 in 16; z dne 14. maja 1996 v zadevi Faroe Seafood in drugi, C‑153/94 in C‑204/94, Recueil, str. I‑2465, točka 83; in sklepa z dne 9. decembra 1999 v zadevi CPL Imperial 2 in Unifrigo proti Komisiji, C‑299/98 P, Recueil, str. I‑8683, točka 22, in z dne 11. oktobra 2001 v zadevi William Hinton & Sons, C‑30/00, Recueil, str. I‑7511, točke 68, 69, 71 in 72).
47. Kar zadeva drugega od zgoraj navedenih pogojev in edinega spornega v tej pritožbi, je treba spomniti, da se mora na podlagi ustaljene sod ne prakse spoznavnost napake, ki jo storijo pristojni carinski organi, oceniti ob upoštevanju narave napake, strokovnih izkušenj vpletenih subjektov in skrbnosti, ki so jo ti pokazali (zgoraj navedeni sodbi Faroe Seafood in drugi, točka 99, in Ilumitrónica, točka 54).
48. Kar zadeva naravo napake, jo je treba oceniti glede na zahtevnost ali, nasprotno, na zadostno preprostost zadevne zakonodaje (glej sodbo z dne 16. julija 1992 v zadevi Belovo, C‑187/91, Recueil, str. I‑4937, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Faroe Seafood in drugi, točka 100) in glede na dolžino obdobja, v katerem organi niso popravili svoje napake (glej sodbo z dne 12. decembra 1996 v zadevi Foods Import, C‑38/95, Recueil, str. I‑6543, točka 30, in zgoraj navedeno sodbo Ilumitrónica, točka 56).
49. V tem primeru se je Sodišče prve stopnje, da bi se izognilo zahtevnosti zadevne zakonodaje, v točki 63 izpodbijane sodbe oprlo na okoliščino, da so bila pravila, ki so veljala za uporabo sporne tarifne kvote Skupnosti, opredeljena s predpisi o odprtju in zagotavljanju upravljanja navedene kvote ter o pravilih njene uporabe, in sicer z Uredbo št. 774/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2198/95, in Uredbo št. 1431/94, v kateri je v členu 1 jasno določeno, da mora biti ob vsakem uvozu v Skupnost, ki je izveden na podlagi te večletne tarifne kvote, predloženo uvozno dovoljenje.
50. Vendar je treba opozoriti, da je Komisija v Uredbi št. 1359/95 objavila novo različico kombinirane nomenklature blaga, ki je začela veljati 1. julija 1995 in v katere Prilogi 7 je naveden seznam tarifnih kvot organizacije STO, ki jih morajo odobriti pristojni organi Skupnosti. Stolpec 6 z naslovom Druga pravila in pogoji navedene priloge 7, povzete v točki 7 te sodbe, pod zaporedno številko 18 o kombinirani nomenklaturi blaga, ki je predmet te zadeve, ne vsebuje nobene omembe, medtem ko je v istem stolpcu za drugo blago natančno navedeno, da „je odobritev ugodnosti te kvote pogojena s pogoji, določenimi v predpisih Skupnosti, upoštevnih v tej zvezi“.
51. Iz teh ugotovitev po eni strani izhaja, da je od 1. julija 1995 kombinirana nomenklatura, ki izhaja iz Uredbe št. 1359/95, prvič ločeno prikazovala tarifne kvote organizacije STO, ki jih morajo odobriti pristojni organi Skupnosti. Zato bi se z navedeno uredbo, v katere tretji uvodni izjavi je natančno določeno, da je treba s 1. julijem 1995 izvajati določene tarifne ukrepe, zlasti za kmetijske proizvode, kot je opredeljeno v okviru urugvajskega kroga večstranskih pogajanj, s tem datumom lahko odprle nove tarifne kvote, različne od kvot, ki so se 1. januarja 1994 odprle z Uredbo št. 774/94. Poleg tega so se šele v skladu z Uredbo št. 2198/95 z dne 18. septembra 1995, ki je bila izdana po spornih uvozih, 1. julija 1995 za nazaj odprle iste tarifne kvote za blago iz navedenih uvozov.
52. Po drugi strani pa bi omembe, vpisane za druge vrste blaga, dejstvo, da v novi kombinirani nomenklaturi ni nobenih drugih natančnih določitev pogojev, s katerimi je bila pogojena odobritev ugodnosti kvot v zvezi z zadevnim blagom, tudi lahko dale misliti, da uporaba zadevnih tarifnih kvot ni bila odvisna od nobenega pogoja.
53. Nazadnje, Uredba št. 1359/95 ne vsebuje nobene omembe, na podlagi katere bi gospodarski subjekti lahko sklepali, da so bili podatki v njenih prilogah le pojasnjevalnega značaja.
54. Iz teh ugotovitev je treba razbrati, da je Uredba št. 1359/95 dvoumna, kar zadeva pravi pomen njenih elementov v zvezi s tarifnimi kvotami organizacije STO, predvsem kjer se nanaša na blago z oznakami KN 0207 41 10, 0207 41 41 in 0207 41 71. Zlasti kombinacija naslova in različnih omemb v stolpcu 6 priloge 7 k navedeni uredbi je ustvarila razmere, ki niso bile dovolj preproste, da bi bilo pri njenem pregledu mogoče preprosto ugotoviti, da je bila od 1. julija 1995 uporaba tarifnih kvot, ki se nanaša na navedeno blago, pogojena s predložitvijo uvoznega dovoljenja, določeno v Uredbi št. 1431/94. Zakonodaja, ki je veljavna v tem primeru, se lahko tako objektivno opredeli kot zahtevna (glej na primer zgoraj navedeno sodbo Ilumitrónica, točka 57).
55. Ta opredelitev tako neposredno izhaja iz vsebine priloge 7 k Uredbi št. 1359/95, v kateri so bile le nekaj dni pred zadevnimi uvoznimi operacijami v kombinirani nomenklaturi prvič ločeno prikazane tarifne kvote organizacije STO. Izkušnje vpletenih subjektov na področju trgovanja z zadevnim blagom v tem primeru zato ne utemeljujejo ocene, da bi ti subjekti lahko preprosto spoznali napako v uredbi Eilverteiler. To napako so poleg tega storili najvišji nemški carinski organi sami, ki ob spreminjanju svoje delovne tarife za upoštevanje Uredbe št. 1359/95 niso natančno navedli, da je ob uvozu blaga iz zgoraj navedenih oznak treba predložiti uvozno dovoljenje. Poleg tega so napako popravili šele več tednov po objavi tega dokumenta in po tem, ko so subjekti pravilno izvedli postopke pri teh organih, da bi se prepričali o pravilnosti svojih uvoznih operacij. V tem smislu se navedenim subjektom ne more očitati, da niso dokazali svoje skrbnosti, ki je njihova dolžnost, ker se naj ne bi pisno obrnili na zadevne organe, preden so izvedli sporne uvoze.
56. Iz zgoraj navedenih trditev izhaja napačno mnenje Sodišča prve stopnje, da napake, ki so jih storili nemški organi, niso bile take, da jih tožeči stranki ne bi mogli razumno spoznati. Tožeči stranki zato utemeljeno trdita, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo, ko je podalo tako opredelitev in posledično presodilo, da drugi od kumulativnih pogojev, določenih v členu 220(2)(b) zakonika CZS, v tem primeru ni bil izpolnjen. Posledično mora biti izpodbijana sodba razveljavljena, ne da bi bilo treba preučiti druga dva pritožbena razloga, ki sta ju navedli tožeči stranki.
Temelj
57. Ker stanje postopka to dovoljuje, je treba v skladu s členom 61 Statuta Sodišča vsebinsko odločiti o predlogih tožečih strank za razglasitev ničnosti spornih odločb.
58. Na podlagi navedenih ugotovitev je treba ugotoviti, da je Komisija za utemeljitev naknadne vknjižbe uvoznih dajatev v sporih med tožečima strankama in nemško carinsko upravo, kar je storila s spornima odločbama, napačno menila, da okoliščine spornih zadev niso razkrile napake carinskih organov, ki je subjekt, ki je ravnal v dobri veri, ne bi mogel spoznati v smislu člena 220(2)(b) zakonika CZS.
59. Iz navedenega izhaja, da je treba pritožbenemu razlogu tožečih strank, ki se nanaša na kršitev navedenega člena, ugoditi. Zato morata biti sporni odločbi razglašeni za nični, ne da bi bilo treba preučiti druge razloge.
Stroški
60. Na podlagi člena 69(2) Poslovnika, ki se na podlagi člena 118 istega poslovnika uporabi za pritožbeni postopek, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker sta družbi Biegi in Commonfood predlagali, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
1) Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 17. septembra 2003 v zadevi Biegi Nahrungsmittel in Commonfood proti Komisiji (T-309/01 in T-239/02) se razveljavi.
2) Odločba Komisije K(2001) 2533 z dne 14. aprila 2001 (REC 4/00) se v delu, v katerem odreja naknadni knjigovodski vpis uvoznih dajatev v znesku 218.605,64 DEM, ki jih dolguje Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH, razglasi za nično.
3) Odločba Komisije K(2002) 857 z dne 5. marca 2002 (REC 4/01), s katero se odreja naknadni knjigovodski vpis uvoznih dajatev v znesku 222.116,06 DEM, ki jih dolguje Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH, se razglasi za nično.
4) Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.