62022CC0021
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 23. marca 2023 (
1
)
Zadeva C‑21/22
OP,
ob udeležbi
Justyne Gawlica, notarke
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Opolu (regionalno sodišče v Opolah, Poljska))
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost, pravo, ki se uporablja, priznavanje in izvrševanje odločb, sprejemljivost in izvrševanje javnih listin v dednih zadevah– Uredba (EU) št. 650/2012 – Področje uporabe – Izbira prava – Dvostranska konvencija med državo članico in tretjo državo“
1.
S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe je Sodišče že drugič v zvezi z istim dejanskim stanjem pozvano, (
2
) naj razloži Uredbo (EU) št. 650/2012 (
3
).
2.
Natančneje, Sodišče bo moralo zlasti na podlagi členov 22 in 75 te uredbe odločiti:
–
ali lahko oseba, ki ni državljan Evropske unije, izbere pravo svoje države za urejanje celotnega dedovanja (prvo vprašanje za predhodno odločanje);
–
ali glede na obstoj dvostranske konvencije med Poljsko in Ukrajino, ki možnosti izbire prava, ki se uporablja za dedovanje, ne določa izrecno, Uredba št. 650/2012 vodi do odobritve take možnosti (drugo vprašanje za predhodno odločanje).
3.
V skladu z navodilom Sodišča bom svoje ugotovitve omejil na drugo vprašanje, kar bo vključevalo analizo vpliva člena 75 Uredbe št. 650/2012 na spor. (
4
)
I. Pravni okvir
A. Pravo Unije
1.
PDEU
4.
Člen 351(1) in (2) določa:
„Določbe Pogodb ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov med eno ali več državami članicami na eni strani ter eno ali več tretjimi državami na drugi strani, sklenjenih pred 1. januarjem 1958 ali za države, ki pristopajo, pred datumom njihovega pristopa.
Kolikor takšni sporazumi niso združljivi s Pogodbama, država članica ali države članice, ki jih to zadeva, ustrezno ukrepajo, da bi odpravile ugotovljeno nezdružljivost. V ta namen si države članice po potrebi pomagajo in, kadar je primerno, sprejmejo skupno stališče.“
2.
Uredba št. 650/2012
5.
V uvodni izjavi 37 je navedeno:
„Da bi državljani ob upoštevanju načela pravne varnosti lahko uživali ugodnosti, ki jih ponuja notranji trg, bi jim moralo biti na podlagi te uredbe vnaprej jasno, katero pravo se bo uporabljalo za dedovanje po njih. Uvesti bi bilo treba harmonizirana kolizijska pravila, da bi se preprečilo nasprotujoče si izide. Glavno pravilo bi moralo zagotoviti, da je dedovanje urejeno s predvidljivim pravom, s katerim je tesno povezano. Zaradi pravne varnosti in da bi preprečili razdrobljenost zapuščine, bi moralo to pravo urejati celotno dedovanje, torej vse premoženje, ki sestavlja zapuščino, ne glede na to, za kakšno premoženje gre, in ne glede na to, ali se premoženje nahaja v drugi državi članici ali v tretji državi.“
6.
V uvodni izjavi 38 je navedeno:
„Ta uredba bi morala državljanom omogočati, da vnaprej uredijo dedovanje z izbiro prava, ki se bo uporabljalo za dedovanje po njih. Izbira bi morala biti omejena na pravo države, katere državljani so, da bi zagotovili povezavo med zapustnikom in izbranim pravom ter preprečili, da bi se pravo izbralo, zato da se ne bi uresničila legitimna pričakovanja oseb, ki so upravičene do nujnega deleža.“
7.
V uvodni izjavi 73 je navedeno:
„Zaradi spoštovanja mednarodnih obveznosti, ki so jih sprejele države članice, ta uredba ne bi smela vplivati na uporabo mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic v trenutku sprejetja te uredbe. […] Zaradi skladnosti s splošnimi cilji te uredbe pa bi morala v razmerjih med državami članicami ta uredba prevladati nad konvencijami, sklenjenimi izključno med dvema ali več državami članicami, kolikor se te konvencije nanašajo na zadeve, ki jih ureja ta uredba.“
8.
Člen 12, naslovljen „Omejitev postopka“, v odstavku 1 določa:
„Če zapuščina obsega premoženje, ki se nahaja v tretji državi, lahko sodišče, ki je začelo postopek, da bi odločilo o dedovanju, na zahtevo ene od strank odloči, da ne bo odločalo o enem ali več delih tega premoženja, če je mogoče pričakovati, da njegova odločitev o tem premoženju ne bo priznana in, kjer je primerno, razglašena za izvršljivo v tej tretji državi.“
9.
Člen 22, naslovljen „Izbira prava“, v odstavku 1 določa:
„Oseba lahko za pravo, ki ureja celotno dedovanje po njej, izbere pravo države, katere državljanstvo ima v času izbire ali ob smrti.“
10.
Člen 75, naslovljen „Razmerje do veljavnih mednarodnih konvencij“, določa:
„1.   Ta uredba ne vpliva na uporabo mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic v času sprejetja te uredbe in ki se nanašajo na zadeve, urejene s to uredbo.
[…]
2.   Ne glede na odstavek 1 ima ta uredba v odnosih med državami članicami prednost pred konvencijami, sklenjenimi izključno med dvema ali več državami članicami, kolikor se te konvencije nanašajo na zadeve, ki so urejene s to uredbo
[…]“
B. Poljsko pravo
11.
Konvencija med Republiko Poljsko in Ukrajino o pravni pomoči in pravnih odnosih v civilnih in kazenskih zadevah z dne 24. maja 1993 (v nadaljevanju: konvencija ali dvostranska konvencija) v členu 37 določa:
„Pravna razmerja v zvezi z dedovanjem premičnin ureja pravo pogodbenice, katere državljan je bil zapustnik ob smrti.
Pravna razmerja v zvezi z dedovanjem nepremičnin ureja pravo pogodbenice, na ozemlju katere so te nepremičnine.
Opredelitev premoženja, ki sestavlja zapuščino, kot premičnine ali nepremičnine ureja pravo pogodbenice, na ozemlju katere je premoženje“.
II. Dejansko stanje, spor in vprašanji za predhodno odločanje
12.
OP, ukrajinska državljanka s prebivališčem na Poljskem, je solastnica stanovanja v zadnjenavedeni državi. Na Poljskem je notarja prosila za potrditev oporoke, ki je med drugim vključevala izbiro ukrajinskega prava kot prava, ki ureja dedovanje po njej.
13.
Notar je menil, da bi bila izbira prava v oporoki v nasprotju z zakonom (
5
), zato je odklonil potrditev oporoke. Kot razlog za odklonitev je navedel:
–
v skladu s sklepom Sąd Okręgowy w Opolu (regionalno sodišče v Opolah, Poljska) z dne 28. februarja 2020, izdanim v podobni zadevi, daje člen 22 Uredbe št. 650/2012 pravico do izbire prava, ki se uporablja, samo državljanom držav članic Evropske unije;
–
ne glede na to razlago člena 22 Uredbe št. 650/2012 bi bila izbira prava, ki se uporablja, v nasprotju z dvostransko konvencijo, ki ima po mnenju notarja prednost pred pravili iz te uredbe. Konvencija ne predvideva možnosti izbire prava, ki se uporablja v dednih zadevah in ki je v skladu s členom 37 v primeru premičnin pravo države, katere državljan je zapustnik, v primeru nepremičnin pa pravo države, v kateri je premoženje.
14.
OP je pri predložitvenem sodišču izpodbijala odklonitev notarja, ker naj bi temeljila na nepravilni razlagi členov 22 in 75 Uredbe št. 650/2012. Med drugim je trdila, da:
–
člen 22 vsaki „osebi“ omogoča, da kot pravo, ki se uporablja za dedovanje, izbere pravo svoje države. Za Uredbo št. 650/2012 naj bi bila značilna univerzalnost, kot naj bi izhajalo iz njenega člena 20;
–
je namen člena 75(1) Uredbe št. 650/2012 zagotoviti skladnost te uredbe z obveznostmi, ki izhajajo iz sporazumov med državami članicami in tretjimi državami. Ker dvostranska konvencija ne ureja izbire dednega prava, naj uporaba člena 22 Uredbe št. 650/2012 ne bi bila nezdružljiva s to konvencijo;
–
bi OP pravo, ki se uporablja, v skladu s členom 22 Uredbe št. 650/2012 lahko izbrala tako, da bi napravila razpolaganje za primer smrti v drugi državi članici, v kateri se ta uredba uporablja in ki je ne zavezuje dvostranska konvencija z Ukrajino;
–
razlaga notarja ni združljiva z načelom enotnosti dedovanja, saj bi vodila v razdrobljenost zapuščine.
15.
Notar je v odgovoru vztrajal pri tem, da dvostranska konvencija ustvarja lasten sistem za določitev prava, ki se uporablja za dedovanje. Ta sistem naj bi prevladal nad ureditvijo iz Uredbe št. 650/2012, vključno z njenim členom 22.
16.
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Opolu (regionalno sodišče v Opolah), ki odloča o sporu, Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 22 [Uredbe št. 650/2012] razlagati tako, da je oseba, ki ni državljan Evropske unije, upravičena izbrati svoje nacionalno pravo kot pravo, ki ureja vse zadeve v zvezi z dedovanjem?
2.
Ali je treba člen 75 Uredbe št. 650/2012 v povezavi s členom 22 navedene razlagati tako, da v okoliščinah, v katerih dvostranski sporazum med državo članico in tretjo državo ne ureja izbire prava v primeru dedovanja, ampak določa pravo, ki se uporablja za dedovanje, državljan te tretje države s prebivališčem v državi članici, ki jo ta dvostranski sporazum zavezuje, lahko izbira pravo?“
III. Postopek pred Sodiščem
17.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 7. januarja 2022.
18.
Pisna stališča so predložili notar, španska, madžarska in poljska vlada ter Evropska komisija.
19.
Presojeno je bilo, da obravnava ni potrebna.
IV. Analiza
20.
V položaju, v katerem je nastal spor, bi se načeloma lahko uporabljali tako Uredba št. 650/2012 kot dvostranska konvencija med Poljsko in Ukrajino. (
6
)
21.
Zaradi kolizije pravil je treba odločiti, katero od njiju prevlada. Učinki te izbire so bili izpostavljeni ob navedbi zadevnih določb:
–
v skladu z Uredbo št. 650/2012 bi OP lahko v oporoki izbrala pravo svojega državljanstva (ukrajinsko) kot pravo, ki ureja celotno dedovanje;
–
te možnosti pa OP ne bi imela, če bi molk dvostranske konvencije o izbiri prava, ki se uporablja, pomenil, da taka izbira ni mogoča. (
7
)
22.
V tem okviru predložitveno sodišče predlaga, naj se člen 75 Uredbe št. 650/2012 razlaga v povezavi s členom 22 te uredbe.
23.
Na splošno se stališča, predložena Sodišču, osredotočajo na odstavek 1 člena 75 (zlasti njegov prvi stavek). (
8
) Vendar menim, da je treba za pravilno razumevanje odstavka 1 upoštevati tudi odstavek 2.
24.
Oba odstavka skupaj določata klavzulo o združljivosti ali koordinacijski predpis:
–
katerega namen je zagotoviti spoštovanje mednarodnopravnih obveznosti, ki so jih države članice (
9
) sprejele pred sprejetjem Uredbe št. 650/2012 (odstavek 1);
–
hkrati pa ohraniti cilje Uredbe št. 650/2012, zato ima ta uredba brez nadaljnjega prednost pred konvencijami, katerih pogodbenici sta le dve ali več držav članic (odstavek 2).
25.
V primeru dvostranske konvencije, sklenjene med državo članico in tretjo državo (
10
) pred sprejetjem Uredbe št. 650/2012, bi bil lahko natančen pomen člena 75 te uredbe preprosto tisti, ki izhaja iz njegovega besedila.
26.
Na prvi pogled namreč kombinacija odstavkov 1 in 2 člena 75 podpira tezo, da v primeru navzkrižja med njima taka konvencija samodejno prevlada nad Uredbo št. 650/2012. (
11
) Ta določba v odstavku 1 določa, da „[t]a uredba ne vpliva na uporabo mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic v času sprejetja te uredbe in ki se nanašajo na zadeve, urejene s to uredbo“.
27.
Vendar bi se ta trditev lahko štela za preuranjeno, če bi bilo treba, kot je navedeno v drugih stališčih, predloženih Sodišču, (
12
) po analogiji uporabiti sodno prakso v zvezi s členom 57 Bruseljske konvencije (
13
) in členom 71 Uredbe št. 44/2001 (
14
).
28.
Preden bom obravnaval dejansko vprašanje za predhodno odločanje, bom preučil ta razhajanja v pristopih.
A. Združljivost Uredbe št. 650/2012 z mednarodnimi konvencijami, ki so bile sprejete pred njo
29.
Člen 75 Uredbe št. 650/2012 ni osamljena določba v evropskih instrumentih o pravosodnem sodelovanju v civilnih in gospodarskih zadevah.
30.
Druge konvencije in uredbe, ki se nanašajo na razmerja med posamezniki na evropskem območju svobode, varnosti in pravice, vsebujejo podobne določbe. To velja za člen 57 Bruseljske konvencije, (
15
) člen 71 Uredbe št. 44/2001 (
16
) in enako določbo Uredbe (EU) št. 1215/2012, (
17
) člen 69 Uredbe (EU) št. 4/2009 (
18
) ali člen 62 Uredbe (EU) št. 2016/1103 (
19
).
31.
O teh določbah je mogoče trditi, da so v bistvu enake (
20
), saj:
–
je v njih navedeno, da njihov namen ni vplivati na uporabo mednarodnih konvencij, katerih pogodbenica je ena ali več držav članic in ki urejajo iste zadeve;
–
vendar uvajajo odtenke, kadar se uporabljajo med državami članicami.
32.
Sodišče je pri odločanju v zvezi s tem o Bruseljski konvenciji in Uredbi št. 44/2001 razsodilo, da se koordinacijski predpis iz njunih členov 57 oziroma 71:
–
nanaša na konvencije, sklenjene med vsemi državami članicami ali le med nekaterimi od njih, pri čemer za njihovo prednost pred evropskim instrumentom ni pogoj, da so to konvencije, katerih pogodbenice so tudi tretje države; (
21
)
–
če posebna konvencija zaradi svojega predmeta urejanja ne vsebuje posebne rešitve za določeno vprašanje in takšna rešitev obstaja v evropski zakonodaji, države članice uporabijo to rešitev; (
22
)
–
če so pravila konvencije in evropskega instrumenta v koliziji, prevladajo pravila konvencije, in sicer ne le v odnosih s tretjimi državami, temveč tudi med državami članicami; (
23
)
–
vendar uporaba pravil, določenih v posebnih konvencijah, s strani držav članic na področjih, urejenih s temi konvencijami, ne sme biti v nasprotju z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Evropski uniji. (
24
) Koordinacijski predpis „ne more biti v koliziji z načeli, na katerih temelji zakonodaja, katere del je“. (
25
)
33.
Pričakoval sem, da bodo nekateri udeleženci tega postopka v svojih stališčih zagovarjali prenos te sodne prakse (natančneje, njenega načina delovanja) na razlago člena 75 Uredbe št. 650/2012.
34.
V zvezi s tem imam nekaj pomislekov.
35.
Ne vidim večje težave v tem, da koordinacijski predpis v Bruseljski konvenciji in uredbah, ki so njene naslednice, zajema razmerje med njimi in posebnimi konvencijami na podlagi predmeta urejanja, medtem ko predpis v Uredbi št. 650/2012 zajema vse konvencije o zadevah, ki jih ureja ta uredba.
36.
Menim, da razmerje med mednarodnimi konvencijami in Uredbo št. 650/2012 s to razliko ni pogojeno do te mere, da bi privedla do drugačnih rezultatov od tistih, določenih v Bruseljski konvenciji in poznejših uredbah.
37.
Menim, da:
–
je splošna konvencija o medsebojni pravni pomoči (kakršna je ta v obravnavani zadevi) ena od tistih, ki so zajete s členom 75 Uredbe št. 650/2012, če se katera od določb te konvencije nanaša na vidike, ki jih ureja tudi ta uredba;
–
v takem primeru z obveznostjo spoštovanja konvencije, ki izhaja iz člena 75 Uredbe št. 650/2012, niso zajete vse njene vsebine: ta obveznost je omejena na tista pravila konvencije, katerih področje uporabe sovpada s pravili evropskega instrumenta;
–
bodo države članice podpisnice konvencije za dedne zadeve, ki niso zajete s konvencijo, temveč z Uredbo št. 650/2012, uporabljale to uredbo. (
26
)
38.
Prenos drugih vidikov navedene sodne prakse je po mojem mnenju težavnejši.
39.
Prvič, prednost mednarodnih konvencij pred Uredbo št. 650/2012 je v primeru kolizije med pravili obeh instrumentov izključena s členom 75(2) Uredbe št. 650/2012 za konvencije, katerih pogodbenice so samo države članice. (
27
) V zvezi s tem Uredba št. 650/2012 odstopa od nekaterih zgoraj navedenih trditev Sodišča. (
28
)
40.
Drugič, nisem prepričan, ali in kako bi bilo mogoče prenesti sodno prakso Sodišča, v kateri se razlagata člen 57 Bruseljske konvencije in člen 71(1) Uredbe 44/2001, ki uporabo mednarodnih konvencij s strani držav članic pogojuje s tem, da ta ni v nasprotju z „načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Evropski uniji“. (
29
)
41.
Moji dvomi se delno nanašajo na dejstvo, da obseg te sodne prakse ni povsem jasen. (
30
) V sodbi TNT Express Nederland jo je Sodišče omejilo na „odnose med državami članicami“ (
31
); v isti sodbi in v sodbi Nipponkoa Insurance je napoteno na uporabo konvencij „v Uniji“ (
32
), kar je še manj natančen izraz od prejšnjega. Nazadnje, v sodbi Nickel & Goeldner Spedition ni nobene podobne navedbe. (
33
)
42.
Naj dodam, da te sodbe ne predvidevajo nobene izjeme v primeru, da država članica, ki je podpisnica mednarodnega sporazuma, ne sme upoštevati obveznosti, ki izhajajo iz tega sporazuma, da ne bi kršila načel pravosodnega sodelovanja v civilnih in gospodarskih zadevah v Evropski uniji.
43.
Vendar se mi ne zdi verjetno, da bi v takšnih okoliščinah pravo Unije samodejno prevladalo do te mere, da bi bilo vprašljivo izvajanje mednarodne konvencije v razmerju do tretjih držav. Bolj se nagibam k mnenju, da se Sodišče preprosto še ni imelo priložnosti izreči o tem na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih in gospodarskih zadevah. (
34
)
44.
To pa je storilo v drugih okvirih, v katerih:
–
je izrecno izjavilo, da „morajo države članice pri izvajanju zavez, sprejetih na podlagi mednarodnih konvencij, bodisi da gre za konvencijo med državami članicami ali konvencijo med državo članico in eno ali več tretjimi državami, ob omejitvah določb člena 307 ES spoštovati obveznosti iz prava Skupnosti“; (
35
)
–
je v nadaljevanju navedlo, da lahko v zvezi s tem pravilom obstajajo izjeme zaradi potrebe po spoštovanju ravnovesja in vzajemnosti, na katerih temeljijo konvencije, sklenjene med državo članico in tretjo državo, če tretja država ohrani ta status. (
36
)
45.
Menim, da je te preudarke mogoče prenesti na področje čezmejnega pravosodnega sodelovanja v civilnih in gospodarskih zadevah.
46.
Sklenitev konvencije na tem področju je rezultat pogajanj, v okviru katerih se pravice in obveznosti držav pogodbenic opredelijo na podlagi načela vzajemnosti.
47.
To se mi zdi še posebej jasno v konvencijah širokega obsega, kot je dvostranska konvencija med Poljsko in Ukrajino iz leta 1993, s katerimi se v zelo specifičnem zgodovinskem obdobju vzpostavijo strukturo medsebojne pravne pomoči v civilnih in kazenskih zadevah ter državljanom vzajemno dodeljujejo prednostna upravičenja.
48.
Tudi če bi bilo treba v okoliščinah obravnavane zadeve uporabo dvostranske konvencije na Poljskem šteti za uporabo „v Uniji“, menim, da bi bilo treba pred dajanjem prednosti evropskim pravilom ugotoviti, ali ta država članica z njihovim upoštevanjem ogroža ravnovesje obveznosti in pravic, ki izhajajo iz konvencije za obe stranki. (
37
)
49.
Če obstaja protislovje med načeli ali pravili (
38
) evropskega instrumenta (Uredba št. 650/2012), ki velja v državi članici (Poljska), in načeli ali pravili dvostranske konvencije, ki to državo že iz obdobja pred njenim pristopom k Evropski uniji (
39
) zavezuje do tretje države (Ukrajina), bi bila brezpogojna podreditev države članice načelom in pravilom prava Evropske unije vsekakor lahko napačen odgovor. (
40
)
50.
Vendar menim, da v zvezi s tem, kar je tu upoštevno, ni nobenega dejanskega protislovja med Uredbo št. 650/2012 in dvostransko konvencijo. V nadaljevanju bom pojasnil, zakaj.
B. Neobstoj protislovja
1.
Rešitev v dvostranski konvenciji
51.
Kot sem že pojasnil, je bila dvostranska konvencija sklenjena pred pristopom Poljske k Uniji in tudi preden je Unija zahtevala izključno pristojnost na tem področju. (
41
)
52.
Dvostranska konvencija v zvezi z dedovanjem določa dualistični model deljene zapuščine: za premičnine se uporablja pravo države, katere državljanstvo je imel zapustnik v času smrti, za nepremičnine pa pravo države, v kateri je premoženje.
53.
Ta kolizijska pravila so usklajena z drugimi pravili o izključni pristojnosti, tako da organ vsake države uporablja svoje pravo za zapuščino, za katero je pristojen. (
42
)
54.
V utemeljitvi, ki sledi, bom izhajal iz predpostavke (ali, bolje, delovne hipoteze), da molk dvostranske konvencije o izbiri prava v zapuščinskih zadevah pomeni, da je takšna izbira izključena za dedovanje, ki ga zajema sama konvencija. (
43
)
2.
Rešitev v Uredbi št. 650/2012
55.
Uredba št. 650/2012 je bila sprejeta z namenom, da se osebam olajša uveljavljanje pravic v primerih dedovanja s čezmejnimi posledicami.
56.
Evropski zakonodajalec je dejansko določil pravila o pristojnosti in pravu, ki se uporablja v zapuščinskih zadevah s čezmejnimi posledicami, ter pravila o priznavanju (ali sprejemanju) in izvrševanju v državi članici odločb in javnih listin, izdanih v drugi državi članici.
57.
Uredba št. 650/2012 odraža določene zakonodajne možnosti, med katerimi je nekatere mogoče opredeliti kot „načela“ sistema. (
44
) V tej zadevi se postavlja vprašanje, ali to velja za avtonomijo volje in enotnost dedovanja.
a)
Svoboda izbire prava
58.
Predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, „ali je svoboda izbire prava, ki se uporablja, eno od načel delovanja Uredbe št. 650/2012“. Če je tako, želi izvedeti, ali je konvencija, ki izključuje to svobodo, „v nasprotju z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji“.
59.
Menim, da je odgovor nikalen.
60.
Pri dedovanju s čezmejnimi posledicami ima avtonomija volje v skladu s pravom Unije (konceptualno) omejeno vlogo.
61.
Za določitev prava, ki se uporablja, Uredba št. 650/2012 določa objektivno navezno okoliščino: običajno prebivališče zapustnika v trenutku njegove smrti. Možnost izbire drugega prava v skladu s členom 22 je omejena glede na predmet (izbere se lahko le pravo, ki ustreza državljanstvu pokojnika), poleg tega pa zanjo veljajo formalne zahteve, ki so značilne za razpolaganje za primer smrti.
62.
V teh okoliščinah menim, da avtonomiji volje ni mogoče pripisati statusa vodilnega načela Uredbe št. 650/2012.
63.
Menim torej, da v pravu Unije ni načela, ki bi preprečevalo, da se z dvostransko konvencijo zapustniku onemogoči svobodna izbira prava, ki se uporablja za dedovanje po njem. Če v tej dvostranski konvenciji ni določbe o izbiri prava, pravo Unije a fortiori ne zavezuje nujno k taki razlagi te konvencije, na podlagi katere bi se ugotovilo, da izbiro dejansko dopušča.
b)
Enotnost dedovanja
1) Kot strukturno načelo
64.
Enotnost dedovanja (natančneje, enotnost ureditve dedovanja) je za razliko od prejšnjega eno od načel, na katerih temelji Uredba št. 650/2012. Med njenimi številnimi pojavnimi oblikami so:
–
uzakonitev iste okoliščine kot merila sodne pristojnosti in kot navezne okoliščine kolizijskega pravila; (
45
)
–
predložitev celotnega dedovanja enemu samemu sodišču; (
46
)
–
ureditev dedovanja kot sklopa premoženja in pravic v okviru istega prava, ki se uporablja; (
47
)
–
ureditev dedovanja kot postopka prenosa in pridobitve premoženja in pravic v okviru istega prava, ki se uporablja. (
48
)
65.
V Evropski uniji, ki nima materialnega dednega prava, izbira modela enotne zapuščine ni posledica razširitve veljavnih konceptov tega področja na mednarodno raven. Glede na sedanje stanje je enotnost dedovanja v naštetih oblikah tehnična rešitev, ki najbolje ustreza ciljem povezovanja Unije:
–
ker pomeni uporabo enega samega prava za celotno premoženje, ki ga je treba prenesti, državljanom (
49
) olajšuje ureditev dedovanja; (
50
)
–
za organ, ki vodi zapuščinski postopek, je ob uporabi enega samega prava, po možnosti prava lastne države, upravljanje dedovanja z mednarodnimi elementi enostavnejše; (
51
)
–
to skupaj s koncentracijo pristojnosti v eni sami jurisdikciji omogoča prost pretok odločb v Uniji, saj zmanjšuje tveganje za nezdružljive odločbe ali sodbe o istem dedovanju.
66.
Enotna obravnava dedovanja ni bila edina rešitev, ki je veljala v državah članicah v času pogajanj o Uredbi 650/2012. Evropski zakonodajalec se je tega povsem zavedal. (
52
)
67.
Ta relativna novost rešitve ne zmanjšuje njenega temeljnega pomena za sistem. Sodišče je v dosedanjih sodbah v zvezi z Uredbo št. 650/2012 potrdilo, da gre za „načelo“. (
53
)
68.
Iz tega priznanja izhaja:
–
da je običajno prebivališče zapustnika kot merilo za dodelitev mednarodne sodne pristojnosti ali navezna okoliščina v kolizijskem pravilu lahko samo eno; (
54
)
–
obsežna opredelitev stvarnega področja uporabe Uredbe št. 650/2012 (
55
) (in s tem tudi lex successionis).
2) Neabsolutno načelo
69.
Vendar je treba pojasniti, da načelo enotnosti dedovanja še zdaleč ni neprilagodljivo na nobenem od področij, na katerih se uporablja. Sodišče meni, da je namen Uredbe št. 650/2012 spodbujati preprečevanje razdrobljenosti, (
56
) vendar to ni absolutna zahteva (
57
).
70.
Uredba št. 650/2012 določa številne primere, v katerih se dedovanje ne obravnava enotno. Naj naštejem zgolj nekatere:
–
odločitve o določenem premoženju iz zapuščine in posebnih vidikih zapuščinskega postopka lahko sprejme sodišče, ki ni sodišče, ki je v skladu z Uredbo št. 650/2012 pristojno za odločanje o celotnem dedovanju; (
58
)
–
sodišču, ki je pristojno po splošnem pravilu, je dovoljeno, da pod določenimi pogoji ne odloči o premoženju iz zapuščine, ki se nahaja v tretji državi; (
59
)
–
soodvisnost med forum in ius se v več primerih izgubi: med drugim zaradi izbire prava s strani zapustnika, (
60
) kadar je ta državljan tretje države (
61
) (razen v primeru korektivnih ukrepov, kot je zavračanje v skladu s členom 34 Uredbe št. 650/2012). Pa tudi, če je z izbiro določeno pravo države članice, če ne delujejo mehanizmi, ki naj bi zagotovili, da organ, ki obravnava zapuščino, uporablja nacionalno pravo; (
62
)
–
Uredba št. 650/2012 predvideva razdrobljeno zapuščino, saj omogoča, da se za posamezne vidike dednega postopka uporablja pravo različnih držav. (
63
) Prav tako se pod določenimi pogoji za dedovanje določenega premoženja uporablja lex rei sitae. (
64
)
3) Učinek člena 12(1) Uredbe 650/2012
71.
Med vsemi odstopanji od načela enotnosti dedovanja v Uredbi št. 650/2012 želim zaradi njegove upoštevnosti za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe izpostaviti odstopanje iz člena 12(1). Ta določba je po mojem mnenju (nujno) priznanje pluralnosti paradigem, ki se nanašajo na obravnavo dedovanja z mednarodnimi elementi, s strani evropskega zakonodajalca. (
65
)
72.
V praksi je jasno, da je sprejetje modela enotne ureditve zapuščine brez odtenkov rešitev, ki je obsojena na neuspeh, kadar gre za dedovanje nepremičnin v državah, ki so se odločile za nasprotni model (dualističen oziroma deljene zapuščine).
73.
V teh državah:
–
je uporaba lex rei sitae na splošno obvezna za nepremičnine na njihovem ozemlju;
–
je mednarodna pristojnost za zadeve v zvezi z dedovanjem istega premoženja zasnovana kot izključna;
–
je posledično upravičena zavrnitev priznanja tujih sodnih odločb v zvezi s takim premoženjem. (
66
)
74.
V Uniji so države članice, ki jih zavezuje Uredba št. 650/2012, sprejele model enotne zapuščine in ne morejo nasprotovati temu, da za dedovanje nepremičnin na njihovem ozemlju velja tuje pravo (
67
) ali da organi drugih držav članic sprejemajo odločitve v zvezi s temi nepremičninami.
75.
Po drugi strani pa Uredba št. 650/2012 dopušča pomembne izjeme, ko v členu 12(1) omogoča, da sodišče, pristojno za uporabo nacionalne zakonodaje, ne odloči o premoženju, ki se nahaja v tretjih državah, zaradi tveganja, da odločba ne bo priznana in, po potrebi, razglašena za izvršljivo v teh državah.
76.
Člen 12(1) Uredbe št. 650/2012 je zasnovan predvsem z mislijo na tretje države, ki zahtevajo izključno pristojnost za urejanje dedovanja nepremičnin na svojem ozemlju. Vendar lahko napoved, da sodna odločba v tretji državi ne bo imela učinka, temelji na katerem koli drugem razlogu, ki ga določa zakon te države: na primer, da ni bilo uporabljeno pravo kraja, na katerem je premoženje. (
68
)
77.
Možna posledica člena 12(1) Uredbe št. 650/2012 je prekinitev enotne obravnave dedovanja:
–
kar zadeva mednarodno pristojnost, če sodišče, pristojno na podlagi Uredbe št. 650/2012, iz svoje odločbe izključi določeno premoženje iz zapuščine, ker se boji, da taka odločba v tretji državi, v kateri je premoženje, ne bo imela učinka, je smiselno, da zadevne osebe svoje zahtevke uveljavljajo pred sodišči te države;
–
kar zadeva lex successionis, je glede na to, da ga ta sodišča določajo v skladu s svojimi kolizijskimi pravili, delitev predvidljiva, če se pravo, ki je določeno, ne ujema s pravom, ki se v skladu z Uredbo št. 650/2012 uporablja za preostali del dedovanja.
78.
Prekinitev enotne obravnave pomeni priznanje, da obstaja več regulativnih možnosti za dedovanje, ne le model enotne zapuščine. S členom 12(1) Uredbe št. 650/2012 je evropski zakonodajalec pokazal, da se zaveda, da so se tretje države v zvezi z dedovanjem odločile za model deljene zapuščine, in da ga je iz praktičnih razlogov pripravljen spoštovati kljub posledicam, ki jih prinaša in ki sem jih opisal.
79.
Menim, da spoštovanje člena 12 Uredbe št. 650/2012 (enostransko pravilo) ni manjše, temveč večje, kadar je v dvostransko konvencijo med državo članico in tretjo državo, kot je ta v obravnavani zadevi, sklenjeno pred sprejetjem navedene uredbe, vključena dualistična rešitev. Poleg tega je v Uredbi 650/2012 navedeno, da njen namen ni vplivati na uporabo teh mednarodnih konvencij.
C. Podredno: če bi protislovje obstajalo
80.
Če bi Sodišče ugotovilo protislovje med načeli Uredbe št. 650/2012 in dvostransko konvencijo, predlagam, da se člen 75 Uredbe št. 650/2012 razlaga v povezavi s členom 351 PDEU.
81.
Člen 351 PDEU ureja kolizijo med pravom Unije in nekaterimi sporazumi, katerih pogodbenice so države članice in tretje države. Po besedah Sodišča je to „pravilo, ki lahko, če so pogoji za njegovo uporabo izpolnjeni, omogoča izjeme od uporabe prava Unije, vključno s primarnim pravom“. (
69
)
82.
Eden od teh razlogov za izjeme je lahko protislovje med konvencijo, sklenjeno pred pristopom države članice, in pravilom prava Unije. (
70
)
83.
Vendar morajo države članice v skladu s členom 351(2) PDEU, preden izpeljejo take posledice, sprejeti vse ustrezne ukrepe za odpravo obstoječe nezdružljivosti med pravom Unije in zadevnim mednarodnim sporazumom. (
71
)
84.
Iz te premise izhaja, da:
–
mora država članica na prvem mestu preprečiti protislovje tako, da sporazum čim bolj in ob upoštevanju mednarodnega prava razloži v skladu s pravom Unije; (
72
)
–
mora država članica na drugem mestu, če to ni mogoče, sprejeti potrebne ukrepe za odpravo neskladja konvencije s pravom Unije, po potrebi z odpovedjo te konvencije. Do takšne odprave člen 351, prvi odstavek, PDEU dovoljuje, da se konvencija še naprej uporablja. (
73
)
85.
Če bi to prenesli na postopek v glavni stvari, bi to pomenilo, da bi morala Poljska razlago dvostranske konvencije poskušati prilagoditi Uredbi št. 650/2012 in pri tem upoštevati mednarodno pravo. (
74
)
86.
Če ta poskus ne bi uspel, bi morala razmisliti o spremembi konvencije ali njeni odpovedi. Do takrat pa ji pravo Unije dovoljuje, da jo uporablja, da bi izpolnila prevzeto mednarodno obveznost.
V. Predlog
87.
Glede na navedeno predlagam, naj se Sąd Okręgowy w Opolu (regionalno sodišče v Opolah, Poljska) odgovori:
Člen 75 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju v povezavi s členom 22 te uredbe
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje temu, da državljan tretje države, ki prebiva v državi članici, ki jo zavezuje dvostranska konvencija, sklenjena med državo članico in tretjo državo pred pristopom prvonavedene k Evropski uniji, v skladu s to dvostransko konvencijo nima možnosti izbire prava, ki se uporablja za dedovanje po njem.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Prejšnji predlog za sprejetje predhodne odločbe je vložil neposredno notar. Sodišče mu ni priznalo statusa „sodišča“ v smislu člena 267 PDEU in je zato odločilo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten. Glej sklep z dne 1. septembra 2021, OKR (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil namestnik notarja) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).
(
4
)	Kar zadeva prvo vprašanje, in sicer ali neposrečeno besedilo preambule Uredbe št. 650/2012 upravičuje dvom nacionalnega organa, se zdi, da odgovor ni vprašljiv. V več uvodnih izjavah te uredbe so „državljani“ (vključno, v nekaterih različicah, z „evropskimi državljani“) navedeni kot naslovniki besedila, katerega namen je olajšati ureditev dedovanja s čezmejnimi posledicami in dostop do ugodnosti notranjega trga. Razlaga, da ta navedba izključuje državljane tretjih držav, za katerih dedovanje bi se morala Uredba št. 650/2012 uporabljati iz takšnih ali drugačnih razlogov, ne bi bila le v nasprotju z besedilom člena 22, ampak tudi z drugimi določbami, kot je člen 20, v katerih je navedeno, da je uporaba univerzalna.
(
5
)	Natančneje, s členom 81 zakona o notariatu z dne 14. februarja 1991 (Dz. U., 1991, št. 22, pozicija 91), v skladu s katerim je notar zavezan odkloniti sestavo protipravnih notarskih listin.
(
6
)	„Načeloma“ zato, ker je sporno, ali dvostranska konvencija dejansko izključuje izbiro lex successionis ali pa o tem sploh ne zavzema nobenega stališča: glej opombo 7. O tem mora odločiti izključno predložitveno sodišče in ne Sodišče, ki ni pristojno za razlago te konvencije.
(
7
)	Taka je razlaga dvostranske konvencije, ki jo zagovarjajo notar, Komisija in madžarska vlada. Poljska vlada – tako kot OP v postopku v glavni stvari – v točkah od 27 do 30 svojega stališča trdi, da konvencija zgolj povzema status quo glede prava, ki se je uporabljalo za dedne zadeve v času njene sklenitve; nesklicevanje na izbiro prava naj bi preprosto pomenilo, da konvencija tega vprašanja ne ureja. Predložitveno sodišče glede tega ni prepričano. Če pa bi bilo treba neobstoj sklicevanja na možnost izbire (njene odobritve ali zavrnitve) razumeti kot ravnodušnost držav podpisnic dvostranske konvencije, se vprašanje nezdružljivosti z Uredbo št. 650/2012 ne bi postavljalo.
(
8
)	Z izjemo stališča, ki ga je predložila Kraljevina Španija, ki se v njegovi točki 27 in naslednjih sklicuje tudi na odstavek 2.
(
9
)	Uredba št. 650/2012 se ne uporablja na Irskem in Danskem. V nadaljevanju je treba izraz „država članica“ razumeti tako, da se nanaša na druge države članice.
(
10
)	Ni sporno, da so takšni instrumenti zajeti s členom 75(1) Uredbe št. 650/2012.
(
11
)	To v pisnih stališčih navajata španska (točki 28 in 30) in madžarska vlada (točke od 10 do 16).
(
12
)	Stališči Komisije, točka 34 in naslednje, ter notarja, točka 23 in naslednje.
(
13
)	Bruseljska konvencija z dne 27. septembra 1968 o sodni pristojnosti ter izvrševanju sodb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32).
(
14
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42). Določbe se v veliki meri ujemajo: razlike se ne nanašajo na tisto, kar je upoštevno za obravnavano zadevo.
(
15
)	V povezavi s členoma 55 in 56.
(
16
)	V povezavi s členoma 69 in 70.
(
17
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1). Tako kot pri Uredbi št. 44/2001 je treba člen 71 razlagati v povezavi s členoma 69 in 70.
(
18
)	Uredba Sveta z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (UL 2019, L 7, str. 1).
(
19
)	Uredba Sveta z dne 24. junija 2016 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema (UL 2016, L 183, str. 1).
(
20
)	Vendar med njimi obstajajo določene razlike. Nekatere od njih so po mojem mnenju nepomembne. To velja za odsotnost izraza „brez poseganja v obveznosti držav članic iz člena [307] 351 PDEU“ v členu 75 uredbe o dedovanju, ki je izrecno vključen v druge uredbe. Navedba je bila vključena v člen 45 predloga Komisije, COM(2009) 154 final, vendar je bila ob obravnavi v Parlamentu črtana. Menim, da sklicevanje na PDEU v teh instrumentih služi le kot opomnik: z drugimi besedami, če ga ni, države članice niso oproščene obveznosti iz PDEU na področju dedovanja, ki ga ureja Uredba (glej v zvezi s tem točko 80 in naslednje teh sklepnih predlogov). Nasprotno pa, kot pojasnjujem v nadaljevanju, bi lahko različna razmejitev položajev, v katerih evropska uredba prevlada nad mednarodno konvencijo (opomba 21 teh sklepnih predlogov za Bruseljsko konvencijo in uredbe, ki ji sledijo, ter opomba 27 za druge uredbe), vplivala na prenos razlage z enih koordinacijskih predpisov na druge.
(
21
)	Sodba z dne 14. julija 2016, Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560), točki 49 in 50. Večji del konvencij, sklenjenih izključno med državami članicami, nima več učinka na stvarnem področju, ki ga zajemajo Bruseljska konvencija, Uredba 44/2001 ali Uredba 1215/2012: glej člena 55 in 56 Bruseljske konvencije ter člena 69 in 70 Uredbe št. 44/2001 in Uredbe št. 1215/2012.
(
22
)	Sodba z dne 6. decembra 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, točka 25).
(
23
)	Sodba z dne 4. maja 2010, TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, točke od 45 do 48, v nadaljevanju: sodba TNT Express Nederland).
(
24
)	Sodbe TNT Express Nederland (točka 49 in naslednje); z dne 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, točka 36); z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, točka 38). V nadaljevanju bom izpostavil negotovost glede geografskega obsega (če se tako izrazim) te sodne prakse: točka 41 teh sklepnih predlogov. Iz tega vsekakor izhaja, da pravilo „nevplivanja“ ne pomeni, kot se zdi na prvi pogled, samodejne neuporabe evropskega instrumenta, kadar je ta v koliziji z mednarodno konvencijo.
(
25
)	Sodbi TNT Express Nederland (točka 51); z dne 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, točka 37). V točki 55 prve sodbe je izražen prevod tega v praktičnem smislu: konvencijo je „mogoče uporabiti le, če omogoča doseganje ciljev prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva v Uniji v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, ki izhajajo iz uporabe Uredbe št. 44/2001“. Glej tudi točko 38 druge sodbe in končno besedilo v točki 39: člen 71 Uredbe št. 44/2001 je treba „razlagati tako, da nasprotuje temu, da se mednarodna konvencija razlaga tako, da se spoštovanje ciljev in načel, na katerih temelji navedena uredba, ne zagotovi v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, določeni s to uredbo“.
(
26
)	Če so določbe v zvezi z dedovanjem, ki se nanašajo na pristojnost, pravo, ki se uporablja, in podobno, vključene v splošno konvencijo, ki vsebuje splošna pravila, na primer o litispendenci, povezanih tožbah ali priznavanju in izvrševanju sodnih odločb, je treba ugotoviti, ali so ta splošna pravila namenjena tudi za dedovanje, ki ga zajema konvencija, preden se uporabijo pravila iz Uredbe št. 650/2012.
(
27
)	Uredba št. 650/2012 ne določa, kaj se zgodi s sporazumi, katerih pogodbenice so države članice in tretje države, v razmerju med njimi, kot bi lahko razumeli predlog Komisije, COM(2009) 154 final, člen 45, in v nasprotju z Uredbo št. 4/2009.
(
28
)	Točka 32, prva alinea, teh sklepnih predlogov.
(
29
)	Točka 32, zadnja alinea, teh sklepnih predlogov.
(
30
)	Govorim o geografskem obsegu. Kar zadeva načela, so v teh sodbah navedena tista, „na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji“, in načela, ki se uporabljajo za konkretno uredbo, katere klavzula o združljivosti je predmet spora.
(
31
)	Točka 52.
(
32
)	Sodba TNT Express Nederland (točki 53 in 54) in z dne 19. decembra 2013 (C‑452/12, EU:C:2013:858, točka 38).
(
33
)	Sodba z dne 4. septembra 2014 (C‑157/13, EU:C:2014:2145).
(
34
)	V sodbi TNT Express Nederland in sodbi z dne 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858), so se obravnavala pravila glede litispendence, priznavanja in izvrševanja Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga, podpisane v Ženevi 19. maja 1956, kakor je bila spremenjena s protokolom, podpisanim v Ženevi 5. julija 1978 (CMR), v postopkih (ali odločbah) dveh držav članic. Dejansko stanje iz sodbe z dne 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145), se je nanašalo na eno samo državo: šlo je za vprašanje, ali naj se uporabi pravilo o mednarodni sodni pristojnosti iz CMR ali iz Uredbe št. 44/2001.
(
35
)	Sodba z dne 21. januarja 2010, Komisija/Nemčija (C‑546/07, EU:C:2010:25, točka 42 in navedena sodna praksa).
(
36
)	Prav tam, točki 43 in 44.
(
37
)	Ureditev dedovanja iz dvostranske konvencije o dedovanju se bistveno razlikuje od Uredbe št. 650/2012, ki določa model deljene zapuščine v zvezi z dedovanjem, prvonavedena pa nasprotni model, z vsemi ustreznimi posledicami (to je glede prava, ki se uporablja, mednarodne sodne pristojnosti ter priznavanja in izvrševanja tujih sodnih odločb). Če bi poljske organe prisilili k spodbujanju načela enotnosti pri dedovanju, ker je to načelo podlaga za Uredbo št. 650/2012, bi to pomenilo, da bi dvostranski konvenciji odvzeli učinek v okoliščinah, v katerih je verjetno najpomembnejša: kadar dediščina poljskega državljana obsega nepremičnine v Ukrajini. Ker dvostranska konvencija ne določa le uporabe nacionalnega prava zapustnika za premičnine in lex rei sitae za nepremičnine (člen 37), ampak tudi pogojuje vzajemno priznavanje odločb z upoštevanjem teh pravil (člena 49 in 50(6)), poljska odločba v Ukrajini ne bi bila priznana. Nasprotno pa bi bila Poljska še naprej zavezana priznavati ukrajinske odločbe o nepremičninah na poljskem ozemlju.
(
38
)	Ali rezultatom njihove uporabe.
(
39
)	Za namene člena 75 Uredbe št. 650/2012 je upoštevni presečni datum datum sprejetja te uredbe. Vsekakor sta bili Poljska in Ukrajina v času sklenitve dvostranske konvencije tretji državi, saj Poljska še ni pristopila k Uniji. Predložitveno sodišče in nekatere stranke pred Sodiščem so kot argument za razlago dvostranske konvencije, ki je bliže Uredbi št. 650/2012, navedli predvideni pristop Ukrajine v prihodnosti, ter željo po tesnejših povezavah, izraženo v pridružitvenem sporazumu med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Ukrajino na drugi (UL 2014, L 161, str. 3). Vendar ni povsem gotovo, ali, kdaj in kako bodo te namere uresničene, zato to ni koristno pri določanju razlage besedila konvencije v sedanjosti.
(
40
)	Točka 80 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(
41
)	V danem trenutku je bilo mogoče temu časovnemu elementu pripisati določen pomen v okviru razlage člena 351 PDEU. V sodbi z dne 28. oktobra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Izročitev in ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, točka 126), je pojasnjeno, da ni tako. Naj spomnim, da je v okviru člena 75 Uredbe št. 650/2012 upoštevni datum datum sprejetja te uredbe.
(
42
)	Člen 41 dvostranske konvencije. Če je vse premično premoženje zapuščine v državi pogodbenici in če se pravni nasledniki o tem sporazumejo ter eden od njih to zahteva, se zapuščina izjemoma v celoti obravnava pred organi te države. Če se ne motim, kolizijsko pravilo ostaja nespremenjeno.
(
43
)	Kot sem že navedel, mora o razlagi tega vidika dvostranske konvencije za državi pogodbenici odločiti predložitveno sodišče.
(
44
)	Neredko so tehnične rešitve iz Uredbe št. 650/2012 predstavljene s sklicevanjem na načela, na katerih temeljijo: Lagarde, P., „Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions“, Revue Critique de Droit International Privé, 2012, str. od 691 do 732. Metoda je povezana s tveganji, kot je razvidno iz obravnavane zadeve: dejstvo, da uredba dovoljuje izbiro prava ali izbiro sodišča, ne pomeni nujno, da je avtonomija volje strukturno načelo instrumenta.
(
45
)	Uvodni izjavi 23 in 27. V normativnem delu med drugim člena 4 in 21(1).
(
46
)	Člen 4, člen 10.
(
47
)	Uvodna izjava 37 in fine in člen 21.
(
48
)	Uvodna izjava 42 in člen 23.
(
49
)	Uporabljam izraz, ki je uporabljen v različnih uvodnih izjavah Uredbe št. 650/2012.
(
50
)	Raznolika narava premoženja ali to, da se premoženje nahaja v različnih državah, zanje ne pomeni dodatne težave.
(
51
)	Z združitvijo vseh ali vsaj velikega števila vidikov dedovanja s čezmejnimi posledicami v okviru enega pravnega sistema se zmanjšata število in intenzivnost težav, značilnih za izpeljavo pravne ureditve dedovanja.
(
52
)	Glej delovni dokument služb Komisije, ki je priložen predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju, SEC(2009) 410, str. 12. Upravičeno je mogoče trditi, da je bil člen 75(1) (člen 45(1) predloga Komisije COM(2009) 154 final), prav tako sprejet z zavedanjem, da je zavrnitev enotne rešitve v več državah članicah tudi rešitev za mednarodne sporazume, sklenjene s tretjimi državami.
(
53
)	Sodbe z dne 12. oktobra 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, točka 43); z dne 21. junija 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, točke od 54 do 56); z dne 7. aprila 2022, V A in Z A (Subsidiarna pristojnost v dednih zadevah) (C‑645/20, EU:C:2022:267, točka 38); z dne 9. septembra 2021, UM (Pogodba o prenosu lastninske pravice mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708, točka 33).
(
54
)	Sodba z dne 16. julija 2020, E. E. (Sodna pristojnost in pravo, ki se uporablja za dedovanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, točka 41).
(
55
)	Sodbe z dne 12. oktobra 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755); z dne 21. junija 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485); z dne 9. septembra 2021, UM (Pogodba o prenosu lastninske pravice mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708). V teh zadevah bi bila alternativa Uredbi nacionalna zakonodaja, in ne drug evropski instrument.
(
56
)	Sodba z dne 7. aprila 2022, V A in Z A (Subsidiarna pristojnost v dednih zadevah) (C‑645/20, EU:C:2022:267, točka 37).
(
57
)	Sodbe z dne 16. julija 2020, E. E. (Sodna pristojnost in pravo, ki se uporablja za dedovanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, točka 69); z dne 7. aprila 2022, V A in Z A (Subsidiarna pristojnost v dednih zadevah) (C‑645/20, EU:C:2022:267, točki 44 in 45).
(
58
)	Uvodni izjavi 28 in fine in 32; člen 13.
(
59
)	Člen 12(1).
(
60
)	Tudi v redkih primerih, ko je treba namesto običajno veljavnega prava na podlagi določbe o izjemi iz člena 21(2) uporabiti drugo pravo.
(
61
)	Tako je tudi v obravnavani zadevi: če bo omogočena izbira prava, ki jo želi doseči OP, bosta morala poljski notar in, po potrebi, sodišče uporabiti tuje pravo.
(
62
)	Členi od 5 do 7.
(
63
)	Na primer imenovanje in pooblastila upraviteljev zapuščine v nekaterih primerih: uvodna izjava 44 in člen 29 Uredbe št. 650/2012.
(
64
)	Uvodna izjava 54 in člen 30 Uredbe št. 650/2012.
(
65
)	Besedilo te določbe ni bilo vključeno v predlog uredbe Komisije (COM(2009) 154 final). Njegova poznejša vključitev v poročilu Odbora Parlamenta za pravne zadeve z dne 6. marca 2013, dokument A7–0045/2012, ni pojasnjena.
(
66
)	Kot je zelo nazorno navedeno v Bonomi, A., „Successions internationales: conflits de lois et de juridictions“, Cursos de la Academia de La Haya de Derecho Internacional, zvezek 350, str. od 71 do 418, zlasti str. 107 in 108: „La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est […] entièrement irréaliste“.
(
67
)	Odstopanja v prid lastnega prava kot lex rei sitae in zaradi dejstva, da ima ta status, so omejena. To ponazarja člen 31 Uredbe št. 650/2012: če pravo države članice, v kateri se stvarna pravica, ki se uveljavlja po pravu, ki se uporablja za dedovanje, uveljavlja (običajno je to država članica, v kateri je premoženje, na katerega se ta pravica nanaša), te pravice ne pozna, lex rei sitae ne nadomesti lex successionis; države članice morajo zagotoviti nadaljnji obstoj stvarne pravice, ki je ne poznajo, tako da jo prilagodijo najbolj enakovredni stvarni pravici iz svojega pravnega reda.
(
68
)	Oba razloga za nepriznanje sta navedena v členu 50 dvostranske konvencije med Poljsko in Ukrajino z dne 24. maja 1993.
(
69
)	Sodba z dne 28. oktobra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Izročitev in ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852), točki 119 in 121.
(
70
)	Glej na primer sodbo z dne 22. oktobra 2020, Ferrari (C‑720/18 in C‑721/18, EU:C:2020:854), v zvezi z razmerjem med členom 12(1) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2008, L 299, str. 25) ter Sporazumom med Švico in Nemčijo o vzajemni zaščiti patentov, modelov in znamk, podpisanim v Berlinu 13. aprila 1892, kakor je bil spremenjen.
(
71
)	Med drugim sodbi z dne 22. oktobra 2020, Ferrari (C‑720/18 in C‑721/18, EU:C:2020:854, točka 67), in z dne 28. oktobra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Izročitev in ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, točka 122).
(
72
)	Sodba z dne 22. oktobra 2020, Ferrari (C‑720/18 in C‑721/18, EU:C:2020:854, točka 68).
(
73
)	Loc. ult. cit., točki 69 in 72.
(
74
)	V tem okviru bi bilo mogoče dvostransko konvencijo razlagati (če je takšna razlaga skladna z mednarodnim pravom) tako, da je nenavedba izbire prava s strani zapustnika enakovredna ravnodušnosti v zvezi s tem, pri čemer lahko vsaka država pogodbenica konvencije to vprašanje uredi po lastni presoji.