62023CJ0454
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 27. februarja 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Azilna politika – Mednarodna zaščita – Direktiva 2011/95/EU – Status begunca – Člen 14(4)(a) in (5) – Preklic ali zavrnitev priznanja statusa begunca v primeru nevarnosti za varnost države članice gostiteljice – Ravnanja in dejanja pred vstopom prosilca na ozemlje države članice gostiteljice – Dopustnost – Veljavnost – Člen 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 78(1) PDEU – Konvencija o statusu beguncev (‚Ženevska konvencija‘)“
V zadevi C‑454/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (upravno sodišče za mednarodno zaščito, Ciper) z odločbo z dne 19. junija 2023, ki je na Sodišče prispela 18. julija 2023, v postopku
Κ. Α. Μ.
proti
Republiki Ciper,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, D. Gratsias (poročevalec), E. Regan, J. Passer in B. Smulders, sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Κ. Α. Μ. N. Charalambidou, dikigoros,
–
za Republiko Ciper F. Sotiriou in E. Symeonidou, agentki,
–
za Zvezno republiko Nemčijo J. Möller in R. Kanitz, agenta,
–
za Evropski parlament I. Anagnostopoulou in R. van de Westelaken, agenta,
–
za Svet Evropske unije M. Balta, M. Moore in K. Pleśniak, agenti,
–
za Evropsko komisijo T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux in A. Katsimerou, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se po eni strani nanaša na razlago člena 12 in člena 14(4)(a) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9) ter člena 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in po drugi strani na veljavnost tega člena 14(4)(a) glede na člen 78(1) PDEU in člen 18 Listine.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med K. A. M. in Republiko Ciper, ki jo zastopa Ypiresia Asylou (služba za azil, Ciper), ker je ta služba zavrnila njegovo prošnjo za priznanje statusa begunca, saj je pomenil nevarnost za varnost te države članice.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3
Člen 1 Konvencije o statusu beguncev, podpisane 28. julija 1951 v Ženevi (Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), ki je začela veljati 22. aprila 1954 in je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim v New Yorku 31. januarja 1967, ki je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija), naslovljen „Opredelitev pojma ‚begunec‘“, v oddelku F določa:
„Določbe [Ženevske konvencije] se ne uporabljajo za katerokoli osebo, pri kateri obstajajo resni razlogi za sum:
a)
da je storila kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človečnosti [človeštvu], kot jih določajo mednarodni instrumenti, ki sankcionirajo to [ta] kazniva dejanja;
b)
da je storila hudo nepolitično kaznivo dejanje izven države pribežališča preden je bila sprejeta vanjo kot begunec;
c)
da je kriva dejanj, ki so v nasprotju s cilji in načeli Združenih narodov.“
4
Člen 33 Konvencije, naslovljen „Prepoved izgona in zavračanja (‚refoulement‘)“, določa:
„1.   Nobena država pogodbenica na nikakršen način begunca ne bo izgnala ali prisilno vrnila na meje ozemlja, kjer bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti neki določeni družbeni skupini ali določenega političnega prepričanja.
2.   Na pravico iz te določbe pa se ne more sklicevati begunec, ki zaradi resnih razlogov velja za nevarnega za varnost države, v kateri je, ali ki, glede na to da je bil pravnomočno obsojen za posebno težko kaznivo dejanje, predstavlja nevarnost za skupnost te države.“
Pravo Unije
5
V uvodnih izjavah 21, 31 in 37 Direktive 2011/95 je navedeno:
„(21)
Priznanje statusa begunca je ugotovitveni akt.
[…]
(31)
Dejanja, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, so navedena v Preambuli ter členih 1 in 2 Ustanovne listine Združenih narodov in so med drugim zajeta v resolucijah Združenih narodov o ukrepih boja proti terorizmu, ki razglašajo, da so ‚dejanja, metode in prakse terorizma v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘ in da je ‚namerno financiranje, načrtovanje in spodbujanje terorističnih dejanj prav tako v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘.
[…]
(37)
Pojma nacionalne varnosti in javnega reda vključujeta tudi primere, v katerih državljan tretje države pripada organizaciji, ki podpira mednarodni terorizem, ali podpira takšno organizacijo.“
6
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
d)
‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države prejšnjega običajnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se ne more ali zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katera se ne uporablja člen 12;
[…].“
7
Poglavje II navedene direktive, naslovljeno „Obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito“, ki vsebuje člene od 4 do 8 te direktive, določa elemente, ki so upoštevni za ugotovitev potrebe prosilca po mednarodni zaščiti. V poglavju III iste direktive, naslovljenem „Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati begunci“, ki vsebuje člene od 9 do 12 te direktive, so našteta merila v zvezi s statusom begunca.
8
Člen 12 Direktive 2011/95, naslovljen „Izključitev“, v odstavku 2 določa:
„Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti begunec, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da:
a)
je storil(-a) kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človeštvu, kot opredeljeno v mednarodnih instrumentih, ki določajo takšna kazniva dejanja;
b)
je storil(-a) hudo nepolitično kaznivo dejanje izven države sprejemnice, preden ga/jo je ta sprejela kot begunca (tj. preden mu/ji je izdala dovoljenje za prebivanje, ki je temeljilo na priznanju statusa begunca); posebej kruta dejanja, tudi če so bila storjena zaradi domnevno političnih ciljev, se lahko štejejo kot huda nepolitična kazniva dejanja;
c)
je kriv(-a) dejanj, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, določenim v Preambuli ter členih 1 in 2 Ustanovne listine Združenih narodov.“
9
Člen 13 te direktive, naslovljen „Priznanje statusa begunca“, določa:
„Države članice priznajo status begunca državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje za begunca v skladu s poglavjema II in III.“
10
Člen 14 navedene direktive, naslovljen „Preklic, odvzem ali zavrnitev podaljšanja statusa begunca“, v odstavkih od 4 do 6 določa:
„4.   Države članice lahko prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa, ki ga je beguncu priznal vladni, upravni, sodni ali parasodni organ, kadar:
a)
obstajajo utemeljeni razlogi, da se ga obravnava kot nevarnega za varnost države članice, v kateri se nahaja;
b)
po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje predstavlja nevarnost za skupnost te države članice.
5.   V situacijah iz odstavka 4 se lahko države članice odločijo, da beguncu ne priznajo statusa, če takšna odločitev še ni bila sprejeta.
6.   Osebe, za katere se uporabljata odstavka 4 ali 5, uživajo pravice iz členov 3, 4, 16, 22, 31, 32 in 33 Ženevske konvencije ter njim podobne pravice, v kolikor se te osebe nahajajo v zadevni državi članici.“
11
Člen 21 navedene direktive, naslovljen „Zaščita pred vračanjem“, določa:
„1.   Države članice spoštujejo načelo nevračanja skladno s svojimi mednarodnimi obveznostmi.
2.   Kadar jim tega ne prepovedujejo mednarodne obveznosti iz odstavka 1, lahko države članice begunca vrnejo ne glede na to, ali so mu tak status formalno priznale ali ne, če:
a)
obstajajo utemeljeni razlogi, da se ga obravnava kot nevarnega za varnost države članice, v kateri se nahaja, ali
b)
po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje predstavlja nevarnost za skupnost te države članice.
3.   Države članice lahko prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje ali izdajo dovoljenja za prebivanje beguncu, za katerega se uporablja odstavek 2.“
12
Člen 24 Direktive 2011/95, naslovljen „Dovoljenja za prebivanje“, določa:
„Čim prej po priznanju mednarodne zaščite in brez poseganja v člen 21(3) države članice upravičencem do statusa begunca čim prej izdajo dovoljenje za prebivanje, ki mora veljati vsaj tri leta in se lahko podaljša, razen če nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda zahtevajo drugače.“
Ciprsko pravo
13
Člen 5 Peri Prosfygon Nómos de 2000 (zakon o beguncih iz leta 2000) (EE, priloga 6(I), št. 3383, 28. 1. 2000, str. 1), kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: zakon o beguncih), naslovljen „Izključitev prosilca“, določa:
„1.   Prosilec ne more pridobiti statusa begunca, če:
[…]
c)
obstajajo resni razlogi za domnevo, da
i)
je storil kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človeštvu, kot jih določajo mednarodni instrumenti, ki sankcionirajo ta kazniva dejanja;
ii)
je storil hudo nepolitično kaznivo dejanje v drugi državi pred izdajo dovoljenja za prebivanje, ki temelji na priznanju statusa begunca; za namene te točke se posebej kruta dejanja, tudi če so bila storjena zaradi domnevno političnih ciljev, lahko štejejo kot huda nepolitična kazniva dejanja;
iii)
je kriv dejanj, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, določenim v Preambuli in členih 1 in 2 Listine Združenih narodov.
iv)
je napeljevalec k enemu od kaznivih dejanj ali enemu od dejanj iz točk od (i) do (iii) ali pri njem kako drugače sodeluje.
[…]“
14
Člen 6A zakona o beguncih določa:
„1.   Status begunca se prekliče, če vodja [službe za azil]:
[…]
c)
meni, da zadevna oseba iz utemeljenih razlogov pomeni nevarnost za varnost Republike; ali
d)
meni, da zadevna oseba pomeni nevarnost za ciprsko družbo, ker je bila pravnomočno obsojena za izredno hudo kaznivo dejanje.
1A)   Kadar prošnjo vloži oseba, ki spada v eno od kategorij iz točk (c) in (d) odstavka 1, vodja [službe za azil] z odločbo zavrne prošnjo za priznanje statusa begunca.
2.   Če vodja [službe za azil] po preučitvi spisa z analogno uporabo rednega postopka obravnavanja prošenj iz člena 13 ugotovi, da je izpolnjen eden od pogojev iz odstavka 1, prekliče status begunca zadevne osebe s pisno in obrazloženo odločbo, v kateri navede dejanske in pravne razloge, na katerih temelji ta odločba; zadevno osebo obvesti tudi o pravici do pritožbe zoper to odločbo […]
[…]
5.   Osebe, za katere se uporablja odstavek 1(b) ali 1A, uživajo pravice iz členov 3, 4, 16, 22, 31, 32 in 33 [Ženevske konvencije], dokler so na ozemljih, ki jih nadzira vlada Republike.“
15
Člen 29 zakona o beguncih, naslovljen „Izgon upravičencev do mednarodne zaščite“, določa:
„1.   Direktor [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (služba za register prebivalstva in priseljevanje)] lahko odloči o izgonu upravičenca do mednarodne zaščite:
a)
če obstajajo resni razlogi za domnevo, da zadevna oseba pomeni nevarnost za varnost Republike; […]
[…]
4.   Prepovedano je sprejeti odredbo o izgonu begunca […] v državo, v kateri bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena ali bi lahko bila podvržena mučenju ali ponižujočemu ali nečloveškemu ravnanju ali kaznovanju ali preganjanju zaradi spola, veroizpovedi, državljanstva, pripadnosti določeni skupnosti, političnega prepričanja, oboroženega spopada ali ekološke nesreče.
[…]
6.   Osebe, za katere se uporablja odstavek 1, uživajo pravice, predvidene v členih 3, 4, 16, 22, 31, 32 in 33 [Ženevske konvencije], dokler so na ozemlju, ki ga nadzira vlada Republike.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
16
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, K. A. M., maroški državljan, ki je 29. decembra 2018 nezakonito vstopil na ozemlje Republike Ciper, je 10. januarja 2019 pri službi za azil vložil prošnjo za mednarodno zaščito.
17
Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (urad za boj proti terorizmu, Ciper) je 28. januarja 2019 službi za azil poslal zaupni dopis, v katerem je navedel nevarnost tožeče stranke v postopku v glavni stvari.
18
V skladu z elementi, s katerimi naj bi bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari seznanjena in ki jih je omenila v pisnih stališčih pred Sodiščem, naj bi bilo v tem dopisu navedeno, prvič, da je bila v informacijah, ki so jih pridobili organi Republike Ciper, zadevna oseba opredeljena kot oseba, ki opravlja operativno dejavnost v korist teroristične skupine, drugič, da je zašla v protislovje zlasti glede svojih potovanj pred njenim vstopom na nacionalno ozemlje, in tretjič, da je imela tožeča stranka iz postopka v glavni stvari opravka z belgijskimi, španskimi in francoskimi policijskimi organi zaradi različnih kaznivih dejanj ter je grozila z bombnim napadom na belgijsko veleposlaništvo v Maroku.
19
Služba za azil je 16. aprila 2019 tožečo stranko iz postopka v glavni stvari obvestila o zavrnitvi njene prošnje za mednarodno zaščito. V zvezi s tem je ta služba „ugotovila, da obstajajo resni razlogi za domnevo, da če se [K. A. M.] vrne v Maroko, ga bodo organi države in družba resno preganjali“ zaradi njegovih mnenj, in na podlagi tega ugotovila, da „se zdi, da iz zgoraj navedenih trditev [K. A. M.] izhaja, da so v zvezi z njim podani subjektivni in objektivni elementi, na podlagi katerih je mogoče dokazati, da je pobegnil iz svoje izvorne države in se tja ni želel vrniti zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz enega od razlogov iz člena 3(1) zakonov o beguncih iz let 2000 in 2018“. Vendar je navedena služba ob navedbi, da so pristojni organi zadevno osebo navedli kot osebo, ki je nevarna za ciprsko družbo in za varnost Republike Ciper, menila, da so pogoji iz člena 6A(1)(c) in člena 6A(1A) zakona o beguncih izpolnjeni, in mu je zato zavrnila priznanje statusa begunca.
20
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je istega dne zoper to odločbo vložila upravno pritožbo pri Anatheoritiki Archi Prosfygon (organ za pritožbe na področju beguncev, Ciper, v nadaljevanju: pritožbeni organ), ta organ pa je 30. julija 2019 navedeno odločbo potrdil. Iz podobnih razlogov je namreč menil, da „je treba njegov status begunca preklicati v skladu s členom 6A(1)(c) in členom 6A(1A) zakonov o beguncih iz let 2000 in 2018“.
21
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je 14. oktobra 2019 pri Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (upravno sodišče za mednarodno zaščito, Ciper), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo za odpravo odločbe pritožbenega organa z dne 30. julija 2019.
22
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v okviru te tožbe v bistvu trdi, da bi moralo predložitveno sodišče pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, da bi ugotovilo, ali je mogoče člen 14(4)(a) Direktive 2011/95 razlagati tako, da ta določba omogoča preklic statusa begunca zaradi preteklega ravnanja ali zaradi dejanj, ki jih je begunec domnevno storil pred vstopom v državo zaščite in zunaj nje, ki niso navedena med dejanji, ki pomenijo razloge za izključitev iz statusa begunca, in ki prav tako ne morejo spadati na področje uporabe člena 33 Ženevske konvencije kot pretekla ravnanja, storjena pred vstopom zadevne osebe v državo zaščite, in če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, ali taka razlaga navedene določbe razširja izčrpen seznam primerov, v katerih je izključitev statusa begunca dovoljena na podlagi Ženevske konvencije.
23
Republika Ciper pa pred predložitvenim sodiščem izpodbija upoštevnost vprašanj, ki jih je tožeča stranka v postopku v glavni stvari predlagala za rešitev spora o glavni stvari, in poleg tega trdi, da je Sodišče že razlagalo pojem „nevarnost državni varnosti“ in da so vprašanja nacionalne varnosti v izključni pristojnosti držav članic.
24
Predložitveno sodišče najprej poudarja, da med strankama v postopku v glavni stvari ni sporno, da so dejstva, na katerih temelji zavrnitev priznanja statusa begunca tožeči stranki v postopku v glavni stvari, povezana z njenim preteklim ravnanjem ali njenimi preteklimi dejanji, pred njenim vstopom na nacionalno ozemlje.
25
Dalje, predložitveno sodišče navaja, da so bila Sodišču sicer že predložena vprašanja, podobna tistim, ki so bila postavljena v okviru te zadeve, vendar na ta vprašanja še ni posebej odgovorilo.
26
V zvezi s tem predložitveno sodišče na eni strani navaja, da je bilo Sodišču v okviru zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca) (C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403), predloženo vprašanje, ali določbe Direktive 2011/95, zlasti člen 14, od (4) do (6), te direktive, ki državam članicam omogočajo odvzem ali zavrnitev priznanja statusa begunca, pomenijo klavzulo o preklicu ali izključitvi, ki je ni v Ženevski konvenciji, in ali so bile te določbe veljavne glede na pravila Listine in Pogodbe DEU, na podlagi katerih mora biti azilna politika Evropske unije v skladu z Ženevsko konvencijo.
27
Poleg tega predložitveno sodišče ugotavlja, da je Sodišče v tej sodbi razsodilo, da so te določbe veljavne, in da je zlasti poudarilo, da preklic in zavrnitev priznanja statusa begunca ne povzročita, da se osebi, ki se utemeljeno boji preganjanja v izvorni državi, odvzamejo status begunca niti pravice, ki so z Ženevsko konvencijo podeljene temu statusu, s čimer se tako razlikuje med pojmom „status begunca“ v smislu Ženevske konvencije in pojmom „status begunca“, kot je opredeljen v Direktivi 2011/95.
28
Po drugi strani predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v točkah od 100 do 105 sodbe z dne 9. novembra 2010, B in D (C‑57/09 in C‑101/09, EU:C:2010:661), menilo, da je namen razlogov za izključitev iz člena 12(2)(b) in (c) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96), katere prenovitev je bila izvedena z Direktivo 2011/95, sankcioniranje dejanj, storjenih v preteklosti, vendar je pojasnilo, da je mogoče vsako sedanjo nevarnost, ki jo za zadevno državo članico morda pomeni begunec, upoštevati ne v okviru te določbe, ampak v okviru člena 14(4)(a) ali člena 21(2) te direktive.
29
V teh okoliščinah je Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (upravno sodišče za mednarodno zaščito) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je določbe člena 14(4)(a) Direktive [2011/95], v skladu s katerimi se status begunca lahko prekliče, če obstajajo utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost države, ki mu zagotavlja zaščito, ob upoštevanju določb člena 78(1) PDEU, [Ženevske konvencije] in člena 18 [Listine] glede pravice do azila mogoče razlagati tako, da dopuščajo preklic statusa begunca zaradi preteklih ravnanj ali dejanj, ki jih je begunec domnevno storil pred vstopom v državo zaščite, do katerih je prišlo zunaj države zaščite in ki ne spadajo med ravnanja, ki so razlog za izključitev možnosti za pridobitev statusa begunca v skladu z določbami člena 1(F) [Ženevske konvencije] in člena 12 Direktive 2011/95, ki zadevajo izključitev in izrecno določajo, iz katerih razlogov je oseba lahko izključena iz statusa begunca?
2.
Če je odgovor na [prvo vprašanje] pritrdilen, ali je tako razlagani člen 14(4)(a) [Direktive 2011/95] združljiv s členom 18 [Listine] in členom 78(1) PDEU, ki med drugim določata skladnost sekundarne zakonodaje [Unije] z Ženevsko konvencijo, katere klavzula o izključitvi, določena v členu 1(F) [te konvencije], je zasnovana taksativno in jo je treba razlagati ozko?
3.
Kakšna mora biti razlaga pojma ‚nevarn[ost] za varnost države‘ v okviru uporabe člena 14(4)(a) Direktive [2011/95] ob upoštevanju izjemno visokega standarda tega pojma iz člena 33(2) Ženevske konvencije in resnih posledic za begunca, čigar status je bil preklican. Natančneje, ali lahko ta člen vključuje oceno nevarnosti v zvezi z domnevnimi dejanji ali ravnanji, do katerih je prišlo pred vstopom v državo zaščite? Ali lahko pojem ‚nevarn[ost] za varnost države‘ v okviru uporabe člena 14(4)(a) Direktive [2011/95] vključuje dejanja ali ravnanja begunca, do katerih ni prišlo v tej državi?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
30
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja z nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, predložitvenemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu bo omogočil rešitev spora, o katerem odloča, pri čemer mora s tega vidika Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu predložena (sodba z dne 5. decembra 2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, točka 46 in navedena sodna praksa).
31
Najprej, opozoriti je treba, da je treba v skladu z zahtevami po enotni uporabi prava Unije in načela enakosti izraze določb tega prava, ki se tako kot člen 14(4) in (5) Direktive 2011/95 za opredelitev svojega pomena in obsega ne sklicujejo posebej na pravo držav članic, običajno razlagati avtonomno in enotno v celotni Uniji (glej po analogiji sodbo z dne 6. julija 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izredno hudo kaznivo dejanje), C‑402/22, EU:C:2023:543, točka 23 in navedena sodna praksa).
32
V zvezi s tem iz besedila člena 14(4) te direktive izrecno izhaja, da preklic statusa begunca implicira, da je ta status pred tem „beguncu priznal vladni, upravni, sodni ali parasodni organ“. Nasprotno pa možnost, da se status begunca ne prizna, določena v odstavku 5 tega člena, predpostavlja, da odločitev o priznanju tega statusa „še ni bila sprejeta“.
33
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje prosi le za razlago člena 14(4)(a) Direktive 2011/95 v zvezi s preklicem statusa begunca.
34
Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da je služba za azil z odločbo, vročeno 16. aprila 2019, zavrnila prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila 10. januarja 2019. Kot je predložitveno sodišče potrdilo v odgovor na zahtevo Sodišča za informacije, pred to odločbo ni bila izdana nobena prejšnja odločba, s katero bi status begunca tožeči stranki iz postopka v glavni stvari priznal vladni, upravni, sodni ali parasodni organ Republike Ciper v smislu člena 14(4) Direktive 2011/95.
35
Res je, da predložitveno sodišče v odgovoru na zahtevo Sodišča za informacije trdi, da je služba za azil nazadnje zavrnila prošnjo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari za mednarodno zaščito, potem ko je ugotovila, da obstajajo elementi, s katerimi bi bilo mogoče dokazati upravičen strah te osebe pred preganjanjem v njeni izvorni državi ter torej po tem, ko je bila sprejeta odločba o priznanju njenega statusa begunca in s tem sprejetju njene prošnje za priznanje tega statusa. Iz tega naj bi sledilo, da bi bilo treba končno zavrnitev te prošnje opredeliti kot „preklic“. Poleg tega navaja, da je bil z odločbo pritožbenega organa navedeni status izrecno preklican.
36
Vendar je treba opozoriti, da – kot je Sodišče razsodilo – člena 14(4) in (5) te direktive ni mogoče razlagati tako, da v okviru sistema, uvedenega s to direktivo, preklic statusa begunca ali nepriznanje tega statusa povzroči, da zadevni državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje iz člena 2(d) navedene direktive v povezavi z določbami poglavja III te direktive, izgubi status begunca v smislu tega člena 2(d) in člena 1(A) Ženevske konvencije. Okoliščina, da zadevna oseba spada v enega od primerov iz člena 14(4) in (5) Direktive 2011/95, namreč ne pomeni, da ta oseba preneha izpolnjevati materialne pogoje, od katerih je odvisno, ali je oseba begunec, v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem v izvorni državi (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točki 97 in 98).
37
Zato v nasprotju s tem, kar se zdi, da meni predložitveno sodišče, dejstvo, da je pristojni organ v obrazložitvi odločbe o zavrnitvi priznanja „statusa“ begunca ugotovil, da zadevni prosilec za mednarodno zaščito izpolnjuje materialne pogoje iz te direktive, od katerih je odvisen „status“ begunca, ne pomeni nujno, da bi bilo treba to odločbo obravnavati kot „preklic“ tega „statusa“. Ne glede na tako ugotovitev imajo namreč države članice, kadar še niso podelile navedenega statusa, ravno možnost, da na podlagi člena 14(5) navedene direktive zavrnejo njegovo priznanje, zlasti če obstajajo utemeljeni razlogi, da se zadevni prosilec obravnava kot nevaren za varnost države članice, v kateri se nahaja, v smislu člena 14(4)(a) te direktive.
38
V teh okoliščinah je treba šteti, da se predložitveno sodišče s svojimi vprašanji nanaša tako na primer preklica statusa begunca kot na primer zavrnitve priznanja tega statusa v položaju, opisanem v členu 14(4)(a) Direktive 2011/95, in da zato ne prosi le za razlago te določbe, ampak tudi za razlago člena 14(5) te direktive. Predložitveno sodišče bo moralo na podlagi navedb iz točk od 32 do 37 te sodbe preveriti, ali je treba prvotno odločbo službe za azil in odločbo pritožbenega organa iz spora o glavni stvari opredeliti kot odločbi o preklicu navedenega statusa ali kot odločbi o zavrnitvi priznanja tega statusa.
Prvo in tretje vprašanje
39
Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 78(1) PDEU in členom 18 Listine razlagati tako, da lahko država članica prekliče status begunca ali se odloči, da ga ne prizna, če utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost te države članice, temeljijo na njegovih dejanjih ali ravnanjih pred njegovim vstopom na ozemlje navedene države članice, ob upoštevanju, prvič, dejstva, da ta dejanja in ravnanja ne pomenijo razlogov za izključitev iz statusa begunca, ki so izrecno določeni v členu 1(F) Ženevske konvencije in členu 12 te direktive, ter drugič, pogojev, ki se uporabljajo za pojem „nevarnega za varnost države“ iz člena 33(2) te konvencije, in resnih posledic, ki iz tega izhajajo za begunca.
40
Na prvem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali se lahko izraz „utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevar[en] za varnost države članice, v kateri se nahaja“ v smislu člena 14(4)(a) Direktive 2011/95 nanaša na dejanja ali ravnanja tega begunca pred njegovim vstopom na ozemlje zadevne države članice, je treba poudariti, da v nobeni določbi te direktive nista opredeljena pomen in obseg tega izraza. Ta izraz je torej treba razlagati v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se uporablja, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej po analogiji sodbo z dne 6. julija 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Posebej hudo kaznivo dejanje), C‑402/22, EU:C:2023:543, točka 24 in navedena sodna praksa).
41
Najprej, v zvezi z običajnim pomenom izraza „utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevar[en] za varnost države članice, v kateri se nahaja“ v vsakdanjem jeziku je treba poudariti, da se ta izraz glede na svojo splošnost ne nanaša na nobeno omejitev takih „utemeljenih razlogov“ – niti geografsko ali časovno niti glede na naravo dejstev, na katerih ti razlogi temeljijo (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 22. septembra 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság in drugi, C‑159/21, EU:C:2022:708, točka 89 in navedena sodna praksa).
42
Dalje, v zvezi s kontekstom, v katerem je uporabljen ta izraz, je treba poudariti, da drugače kot člen 14(4)(b) Direktive 2011/95, ki se nanaša na kumulativna elementa, ki se nanašata na obstoj, prvič, pravnomočne obsodbe za izredno hudo kaznivo dejanje in, drugič, nevarnosti za skupnost države članice, v kateri je zadevni državljan tretje države, člen 14(4)(a) omogoča odvzem statusa begunca državljanu tretje države, ki pomeni nevarnost za varnost te države članice, ne glede na obstoj take obsodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točki 30 in 40).
43
Nazadnje, v zvezi s ciljem člena 14(4)(a) Direktive 2011/95 je treba ugotoviti, da je namen te določbe s sklicevanjem na „nevarnost za varnost države članice, v kateri se nahaja“, preprečiti nevarnost ogrožanja te varnosti, do katere bi lahko prišlo zaradi navzočnosti zadevne osebe na ozemlju te države članice v trenutku, ko pristojni organ sprejme odločitev, ali pozneje.
44
Poleg tega je res, da navedena določba pomeni odstopanje od pravila iz člena 13 te direktive, v skladu s katerim države članice priznajo status begunca državljanu tretje države, ki izpolnjuje pogoje za to, da se šteje za begunca, in jo je zato treba razlagati ozko (glej po analogiji sodbo z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 32 in navedena sodna praksa).
45
Vendar so lahko pretekla dejanja ali ravnanja, ki jih je mogoče pripisati tej osebi, upoštevne okoliščine, da se preveri njena težnja, da v prihodnje ohrani taka ravnanja ali ponovi taka dejanja, zlasti glede na težo teh ravnanj ali teh dejanj, čas, ki je pretekel od njihove storitve, in morebitne poznejše dogodke (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točki 63 in 64 ter navedena sodna praksa).
46
Zato pristojni organ ne more biti zavezan izključiti upoštevanje preteklih dejanj ali ravnanj, ki jih je mogoče pripisati beguncu, zgolj zaradi tega, ker naj bi do njih prišlo pred njegovim vstopom na ozemlje države članice, kjer se nahaja.
47
Kot je poudarila nemška vlada, se zdi potreba po upoštevanju takih dejanj ali ravnanj še toliko nujnejša, če mora pristojni organ prvič odločiti o prošnji za priznanje statusa begunca, ki jo je vložil prosilec za mednarodno zaščito, ki je na ozemlje vstopil malo pred tem. Če namreč ne bi bilo tako, bi se lahko presoja morebitne nevarnosti, ki jo begunec pomeni za varnost zadevne države članice, v tem položaju v praksi izkazala za pretirano težavno. Členu 14(5) Direktive 2011/95, ki državam članicam dovoljuje ravno to, da v takem položaju zavrnejo priznanje statusa begunca, bi bil torej odvzet del polnega učinka.
48
Na drugem mestu, v zvezi z naravo dejanj ali ravnanj pred vstopom begunca na ozemlje zadevne države članice, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji nevarnosti za varnost te države članice, je treba poudariti, da se člen 14(4)(a) Direktive 2011/95 nanaša na drugačno vrsto nevarnosti od tiste, na katero se sklicuje člen 14(4)(b) te direktive, ki se nanaša na nevarnost za skupnost te države članice (sodba z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 41).
49
Natančneje, pojem „varnost države članice, v kateri se [begunec] nahaja“ iz člena 14(4)(a) Direktive 2011/95 ustreza pojmu „nacionalna varnost“ iz člena 24(1) te direktive. V zvezi s tem je treba upoštevati sodno prakso Sodišča, v skladu s katero pojem „javna varnost“ v smislu člena 28(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46), zajema tako notranjo kot zunanjo varnost države članice in zato ogrožanje delovanja institucij in temeljnih javnih služb ter preživetje prebivalstva, pa tudi tveganje resnih motenj v zunanjih odnosih ali mirnem sožitju med narodi ali ogrožanje vojaških interesov, lahko vplivajo na javno varnost (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, točka 78 in navedena sodna praksa).
50
Med drugim, kot je razvidno iz uvodne izjave 37 Direktive 2011/95, pojem „nacionalna varnost“ vključuje tudi primere, v katerih državljan tretje države pripada organizaciji, ki podpira mednarodni terorizem, ali podpira takšno organizacijo.
51
Predložitveno sodišče bo torej moralo ugotoviti, ali informacije, ki jih je urad za boj proti terorizmu posredoval službi za azil in ki se nanašajo na ravnanje tožeče stranke v postopku v glavni stvari in dejstva v zvezi z njo, ki so nastala pred njenim vstopom na nacionalno ozemlje, vzbujajo bojazen, da bo ogrožena notranja ali zunanja varnost zadevne države članice, kot je opredeljena v sodni praksi, navedeni v točki 49 te sodbe.
52
Poleg tega dejstvo, da se člen 14(4)(a) Direktive 2011/95 sklicuje na „utemeljene razloge, da se“ prosilec za mednarodno zaščito „obravnava“ kot nevaren za varnost zadevne države članice, medtem ko se člen 14(4)(b) te direktive nanaša na primer, v katerem ta prosilec, ko je pravnomočno obsojen za izredno hudo kaznivo dejanje, „predstavlja“ nevarnost za skupnost te države članice, kaže na to, da lahko prva od teh določb zajema ne le resnično in sedanjo nevarnost, ampak tudi potencialno nevarnost (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 2. aprila 2020, Komisija/Poljska, Madžarska in Češka republika (Začasni mehanizem za premestitev prosilcev za mednarodno zaščito), C‑715/17, C‑718/17 in C‑719/17, EU:C:2020:257, točka 157 in navedena sodna praksa, in z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točki 52 in 53).
53
Vendar mora pristojni organ pri uporabi člena 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 za vsak posamezen primer presoditi vse okoliščine tega primera (sodba z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 61 in navedena sodna praksa), zlasti ob upoštevanju elementov iz točke 45 te sodbe.
54
Iz besedila te določbe namreč izhaja, da mora imeti ta organ polje proste presoje pri odločanju, ali je treba zaradi razlogov v zvezi z nacionalno varnostjo zadevne države članice preklicati status begunca oziroma zavrniti priznanje tega statusa ali ne, kar izključuje, da bi ugotovitev obstoja nevarnosti za to varnost samodejno pomenila tako odločbo. Poleg tega mora ta organ prosto presoditi obseg informacij, ki jih predložijo organi, ki opravljajo posebne naloge, povezane z nacionalno varnostjo, in njihovo upoštevnost za to odločitev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság in drugi, C‑159/21, EU:C:2022:708, točki 81 in 83).
55
Na tretjem mestu, upoštevanja preteklih dejanj ali ravnanj, ki jih je mogoče pripisati beguncu ali prosilcu za mednarodno zaščito, ni mogoče omejiti z okoliščino, da ta dejanja in ta ravnanja ne pomenijo razlogov za izključitev iz statusa begunca, ki so izrecno določeni v členu 1(F) Ženevske konvencije in členu 12 te direktive.
56
V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav Unija ni pogodbenica Ženevske konvencije, ji je s členom 78(1) PDEU in členom 18 Listine vseeno naloženo spoštovanje pravil te konvencije. Določbe Direktive 2011/95 je zato treba razlagati ob upoštevanju Ženevske konvencije in drugih upoštevnih pogodb iz člena 78(1) PDEU ter pravic, priznanih v Listini, natančneje v njenem členu 18 (glej v tem smislu sodbi z dne 1. marca 2016, Alo in Osso, C‑443/14 in C‑444/14, EU:C:2016:127, točka 29 in navedena sodna praksa, in z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 74).
57
Vendar razlikovanje med, na eni strani, razlogi za izključitev iz člena 12(2) te direktive, vstavljenega v poglavje III te direktive, na podlagi katerih državljan tretje države „ne more biti begunec“, in na drugi strani, razlogi za preklic ali zavrnitev priznanja tega statusa, določenimi v členu 14(4) in (5) te direktive, v bistvu odraža razliko, ki obstaja med členom 1(F) Ženevske konvencije in členom 33(2) te konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑8/22, EU:C:2023:542, točka 34 in navedena sodna praksa).
58
Natančneje, iz besedila tega člena 12(2) je razvidno, da je, če so pogoji, določeni v tem členu, izpolnjeni, zadevna oseba „izključena“ iz statusa begunca. Poleg tega v sistemu Direktive 2011/95 njen člen 2(d) izrecno pogojuje status „begunca“ s tem, da zadevna oseba ne spada na področje uporabe člena 12 te direktive (glej po analogiji v zvezi z Direktivo 2004/83 sodbo z dne 9. novembra 2010, B in D, C‑57/09 in C‑101/09, EU:C:2010:661, točka 107). Po drugi strani pa, kot je bilo opozorjeno v točki 36 te sodbe, preklic ali zavrnitev priznanja statusa begunca na podlagi člena 14(4) ali člena 14(5) te direktive ne povzroči, da zadevni državljan tretje države izgubi status begunca v smislu člena 2(d) Direktive 2011/95 in člena 1(A) Ženevske konvencije.
59
Na četrtem mestu, navesti je treba, da sicer res primeri iz člena 14(4) Direktive 2011/95, v katerih lahko države članice prekličejo status begunca ali – na podlagi odstavka 5 tega člena 14 – odločijo, da tega statusa ne priznajo, v bistvu ustrezajo primerom, v katerih lahko države članice begunca vrnejo na podlagi člena 21(2) te direktive in člena 33(2) Ženevske konvencije (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 93).
60
Vendar kadar bi vrnitev begunca, ki spada v enega od primerov iz člena 14(4) in (5) ter člena 21(2) Direktive 2011/95, temu beguncu povzročila tveganje, da bodo kršene njegove temeljne pravice, določene v členu 4 in členu 19(2) Listine, ki absolutno prepovedujeta mučenje ter nečloveško ali ponižujoče kaznovanje in ravnanje, ne glede na vedenje zadevne osebe, in odstranitev v državo, v kateri obstaja resna nevarnost, da bo oseba podvržena takemu ravnanju, zadevna država članica ne more odstopati od načela nevračanja na podlagi člena 33(2) Ženevske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točki 94 in 95).
61
V teh okoliščinah pravo Unije določa mednarodno zaščito zadevnih beguncev, ki je širša od tiste, zagotovljene z Ženevsko konvencijo, saj člen 14(4) in (5) navedene direktive določa možnost držav članic, da v primerih, ki so v njem navedeni, prekličejo status begunca ali zavrnejo priznanje tega statusa, medtem ko člen 33(2) navedene konvencije dopušča, da je begunec v enem od teh primerov vrnjen v državo, kjer bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 96).
62
Zato za preklic statusa begunca ali zavrnitev priznanja tega statusa na podlagi člena 14(4) ali člena 14(5) Direktive 2011/95 ni mogoče šteti, da vključuje sprejetje stališča glede ločenega vprašanja, ali je to osebo mogoče odstraniti v njeno izvorno državo (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 41 in navedena sodna praksa).
63
Zato se v okviru tehtanja med, na eni strani, presojo nevarnosti, ki jo begunec pomeni za varnost države članice, v kateri prebiva, da bi se ugotovilo, ali ta nevarnost upravičuje preklic statusa begunca ali zavrnitev priznanja tega statusa, in na drugi strani, posledicami tega preklica ali zavrnitve za njegov položaj, ni treba sklicevati na tako stopnjo resnosti nevarnosti, ki bi lahko upravičila vrnitev zadevne osebe v izvorno državo pod pogoji, opredeljenimi v členu 33(2) Ženevske konvencije.
64
Natančneje, nekatere okoliščine, ki ne izkazujejo stopnje resnosti, ki bi upravičevala vrnitev tega prosilca, je vseeno mogoče šteti za „utemeljene razloge“, ki lahko upravičijo zavrnitev izdaje dovoljenja za prebivanje temu prosilcu (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, točka 75).
65
Sklicevanje na „utemeljene razloge“, da se prosilec za mednarodno zaščito ali begunec obravnava kot nevaren za varnost države članice gostiteljice, namreč tej državi jasno pušča široko polje proste presoje (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 2. aprila 2020, Komisija/Poljska, Madžarska in Češka republika (Začasni mehanizem za premestitev prosilcev za mednarodno zaščito), C‑715/17, C‑718/17 in C‑719/17, EU:C:2020:257, točka 156).
66
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 78(1) PDEU in členom 18 Listine razlagati tako, da država članica lahko prekliče status begunca ali se odloči, da ga ne prizna, kadar utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost te države članice v smislu člena 14(4)(a) te direktive, temeljijo njegovih dejanjih ali ravnanjih pred njegovim vstopom na ozemlje navedene države članice. Ni pomembno, da ta dejanja in ravnanja ne pomenijo razlogov za izključitev iz statusa begunca, ki so izrecno določeni v členu 1(F) Ženevske konvencije in členu 12 navedene direktive. Za presojo, prvič, stopnje resnosti nevarnosti, ki upravičuje preklic statusa begunca ali zavrnitev priznanja tega statusa, in drugič, posledic tega preklica ali zavrnitve za položaj begunca, se ni treba sklicevati na pogoje, ki se uporabljajo za pojem „nevarnost za varnost države“ iz člena 33(2) te konvencije, niti na resne posledice, ki iz tega izhajajo za tega begunca.
Drugo vprašanje
67
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je v primeru pritrdilnega odgovora na prvo in tretje vprašanje člen 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 veljaven glede na člen 78(1) PDEU in člen 18 Listine, ker se s tema določbama zahteva spoštovanje Ženevske konvencije in zlasti njenega člena 1(F).
68
Najprej je treba opozoriti, da mora Direktiva 2011/95 v skladu s členom 78(1) PDEU in členom 18 Listine spoštovati pravila Ženevske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 74 in navedena sodna praksa).
69
Vendar je treba, kot je bilo opozorjeno v točki 57 te sodbe, upoštevati razliko med, na eni strani, razlogi za izključitev iz člena 12(2) te direktive, vstavljenega v poglavje III te direktive, na podlagi katerih državljan tretje države „ne more biti begunec“, in na drugi strani, razlogi za preklic ali zavrnitev priznanja tega statusa, določenimi v členu 14(4) in (5) te direktive, pri čemer to razlikovanje v bistvu odraža razliko med členom 1(F) Ženevske konvencije in členom 33(2) te konvencije.
70
Tako, ker je Sodišče, kot je navedeno v točki 36 te sodbe, v sodbi z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca) (C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 97), razsodilo, da preklic statusa begunca ali zavrnitev priznanja tega statusa na podlagi člena 14(4) ali člena 14(5) Direktive 2011/95 ne povzroči, da zadevni državljan tretje države izgubi status begunca v smislu člena 2(d) te direktive in člena 1(A) Ženevske konvencije, tega člena 14(4) in (5) ni mogoče razlagati tako, da k razlogom iz člena 12(2) te direktive in člena 1(F) te konvencije dodaja nove razloge za izključitev statusa begunca.
71
Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče v tej sodbi ugotovilo, da pri preizkusu člena 14, od (4) do (6), Direktive 2011/95 ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost teh določb glede na člen 78(1) PDEU in člen 18 Listine (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 112). Iz navedenega pa izhaja, da pri preizkusu člena 14(4)(a) in (5) te direktive v okviru te zadeve ni bil ugotovljen noben nov element, ki bi lahko omajal to ugotovitev v delu, v katerem se nanaša na zadnjenavedeni določbi.
72
Glede na vse prej navedene preudarke je treba ugotoviti, da preizkus člena 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 ni razkril nobenega elementa, ki bi lahko vplival na veljavnost te določbe glede na člen 78(1) PDEU in člen 18 Listine.
Stroški
73
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Člen 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite, v povezavi s členom 78(1) PDEU in členom 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
država članica lahko prekliče status begunca ali se odloči, da ga ne prizna, kadar utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost te države članice v smislu člena 14(4)(a) te direktive, temeljijo na njegovih dejanjih ali ravnanjih pred njegovim vstopom na ozemlje navedene države članice. Ni pomembno, da ta dejanja in ravnanja ne pomenijo razlogov za izključitev iz statusa begunca, ki so izrecno določeni v členu 1(F) Konvencije o statusu beguncev, podpisane 28. julija 1951 v Ženevi, ki je začela veljati 22. aprila 1954 in je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim v New Yorku 31. januarja 1967, ki je začel veljati 4. oktobra 1967 in členu 12 navedene direktive. Za presojo, prvič, stopnje resnosti nevarnosti, ki upravičuje preklic statusa begunca ali zavrnitev priznanja tega statusa, in drugič, posledic tega preklica ali zavrnitve za položaj begunca, se ni treba sklicevati na pogoje, ki se uporabljajo za pojem „nevarnost za varnost države“ iz člena 33(2) te konvencije, niti na resne posledice, ki iz tega izhajajo za tega begunca.
2.
Preizkus člena 14(4)(a) in (5) Direktive 2011/95 ni razkril nobenega elementa, ki bi lahko vplival na veljavnost te določbe glede na člen 78(1) PDEU in člen 18 Listine o temeljnih pravicah.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.