62022TJ0371_RES
Zadeva T‑371/22
Marco Montanari
proti
EUCAP Sahel Niger
Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 17. julija 2024
„Skupna zunanja in varnostna politika – Misija EUCAP Sahel-Niger – Napoteno nacionalno osebje – Psihično nasilje – Zavrnitev odškodninskega zahtevka – Ničnostna tožba – Neobstoj pravnega interesa – Nedopustnost – Nepogodbena odgovornost – Pravica do dostojanstva – Člena 1 in 31 Listine o temeljnih pravicah – Postopek mediacije – Nepredložitev poročila mediatorja – Neupoštevanje priporočil mediatorja – Pravica do dobrega upravljanja – Člen 41 Listine o temeljnih pravicah – Dolžnost skrbnega ravnanja – Nepremoženjska škoda – Premoženjska škoda – Vzročna zveza“
Skupna zunanja in varnostna politika – Pristojnost sodišča Unije – Akti, ki jih sprejme civilna misija Evropske unije na področju upravljanja kadrov – Akti v zvezi z osebjem, ki ga napotijo države članice – Akti, katerih cilj je izpolnjevanje potreb misij na območju operacije – Vključitev
(člen 19(1) PEU; členi 263, 268 in 340, drugi odstavek, PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Sklep Sveta 2012/392/SZVP, člen 7(1) in (2))
(Glej točke od 44 do 49.)
Odškodninska tožba – Samostojnost glede na ničnostno tožbo – Meje – Tožba, s katero se poskuša doseči enak rezultat kot z ničnostno tožbo – Nedopustnost
(členi 263, 268 in 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točke od 61 do 63.)
Odškodninska tožba – Predmet – Odškodninski zahtevek za povrnitev škode, ki je ni mogoče pripisati toženi instituciji ali organu – Nedopustnost
(člen 268 PDEU)
(Glej točko 70.)
Odškodninska tožba – Samostojnost glede na ničnostno tožbo – Meje – Tožba za povrnitev škode, nastale zaradi dokončne odločbe o zavrnitvi uvedbe upravne preiskave zaradi nadlegovanja – Odškodninska tožba, ki se ne nanaša na odpravo, razveljavitev ali spremembo te dokončne odločbe – Neobstoj zamude pri vložitvi odškodninske tožbe
(členi 263, 268 in 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točke od 91 do 98.)
Odškodninska tožba – Nepogodbena odgovornost – Zastaralni rok – Zastaranje, ki ne pomeni procesne predpostavke javnega reda
(člen 268 PDEU; Statut Sodišča, člena 46 in 53, prvi odstavek)
(Glej točko 105.)
Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice – Nenujni pogoj v sporih članov osebja civilnih misij Evropske unije – Obseg – Uporaba za nacionalno osebje, ki ga na misijo napotijo države članice
(členi 268, 270 in 340, drugi odstavek, PDEU; Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
(Glej točke od 113 do 118 in 225.)
Skupna zunanja in varnostna politika – Civilne misije Evropske unije – Osebje – Tožba pri sodišču Unije – Tožba nacionalnega napotenega člana osebja – Uporaba nekaterih določb Kadrovskih predpisov – Dopustnost – Pogoj – Zadevni član osebja, ki je pri opravljanju nalog na območju operacije v položaju, ki je primerljiv s položajem članov osebja, ki jih napotijo institucije in za katere veljajo Kadrovski predpisi
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 20; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 12a; Sklep Sveta 2012/392/SZVP)
(Glej točke od 123 do 129 in 224.)
Skupna zunanja in varnostna politika – Civilne misije Evropske unije – Osebje – Zavrnitev uvedbe upravne preiskave po pritožbah člana osebja zaradi psihičnega nasilja – Sodni nadzor – Obseg – Obveznost upoštevanja celotnega upoštevnega dejanskega stanja
(Sklep Sveta 2012/392/SZVP)
(Glej točko 136.)
Skupna zunanja in varnostna politika – Civilne misije Evropske unije – Osebje – Obveznost uprave, da zagotovi pomoč – Obseg – Dolžnost uprave, da preuči prošnje za pomoč v zvezi s psihičnim nasiljem in prosilca obvesti o nadaljnjih postopkih v zvezi z njegovo prošnjo – Obseg – Predložitev dokaza prima facie – Zavrnitev predloga tožeče stranke za uvedbo upravnih preiskav – Kršitev obveznosti pomoči
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 1 in 31(1); Kadrovski predpisi za uradnike, člena 12a in 24; Sklep Sveta 2012/392/SZVP, člen 6(2) in (3))
(Glej točke od 137 do 141, 152, 159, 160, 178, 179, od 194 do 200, od 214 do 217, 219, 223 in 231 ter od 267 do 269.)
Skupna zunanja in varnostna politika – Civilne misije Evropske unije – Osebje – Prošnja za pomoč v zvezi z domnevnim psihičnim nasiljem – Načelo dobrega upravljanja – Obseg – Odločba o zavrnitvi uvedbe upravne preiskave po poročilu mediatorja – Nepredložitev ugotovitev in priporočil mediatorja pritožniku – Kršitev pravice do izjave
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(2))
(Glej točke od 251 do 261.)
Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Vzročna zveza – Nepremoženjska škoda, nastala zaradi zavrnitve civilne misije Evropske unije, da bi uvedla upravno preiskavo po pritožbah člana osebja zaradi psihičnega nasilja – Odločba, s katero sta bili kršeni dolžnost preučitve in pravica do dobrega upravljanja – Obstoj vzročne zveze – Meje – Škoda, ki je nastala delno zaradi malomarnega ravnanja uslužbenca – Konfliktni položaj med misijo in tem uslužbencem, ki ga je mogoče delno pripisati zadnjenavedenemu
(člen 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točke od 286 do 290 in od 310 do 320.)
Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Škoda – Obveznost oškodovanca, da pokaže ustrezno prizadevanje za omejitev obsega škode
(člen 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točki 301 in 302.)
Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Vzročna zveza – Finančna škoda člana osebja civilne misije Evropske unije zaradi njegovega odstopa – Odločitev misije o zavrnitvi uvedbe upravne preiskave po pritožbah člana osebja zaradi psihičnega nasilja – Odločilni vzrok za škodo, ki ni posledica ravnanj misije – Neobstoj vzročne zveze v položaju iz predmetne zadeve
(člen 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točke od 303 do 308.)
Povzetek
Splošno sodišče se je ob delni ugoditvi tožbi zaradi nepogodbene odgovornosti, ki jo je vložil M. Montanari, nekdanji nacionalni uslužbenec, napoten na misijo skupne varnostne in obrambne politike Evropske unije v Nigru (v nadaljevanju: misija), prvič izreklo o odgovornosti te misije za ravnanja njenega poveljnika civilne operacije (COC), ki je hierarhično povezan z Evropsko službo za zunanje delovanje (ESZD).
Aprila 2015 je italijanska vlada tožečo stranko napotila v misijo kot političnega svetovalca.
Marca 2017 je tožeča stranka vložila prvo pritožbo zaradi nadlegovanja zoper uradnika za tisk in obveščanje javnosti misije, nato pa še drugo pritožbo zoper njega in vodjo misije, in sicer zaradi nelojalnega ravnanja do organa misije in hude malomarnosti, ki postavlja pod vprašaj dolžnost skrbnega ravnanja.
Tožeča stranka je julija 2017 COC predlagala, naj zoper vodjo misije in njegovega namestnika začne preiskavo zaradi nadlegovanja. Vodja misije je istega dne tožeči stranki poslal opozorilo, ker se je na sestanku do njega vedla nespoštljivo. Na pobudo COC je mediator, pristojen za preučitev položaja na kraju samem, izdal poročilo.
Vodja misije je novembra 2017 zahtevo tožeče stranke za popravek neupravičene odsotnosti v upravičeno zavrnil in ji poslal drugo opozorilo. Tožeča stranka je nato ponovno zaprosila COC, naj začne preiskavo zaradi dejanj nadlegovanja s strani vodje misije in njegovega namestnika.
COC je z odločbo z dne 10. aprila 2018 dokončno zavrnil zahtevo tožeče stranke za uvedbo upravne preiskave.
V tem okviru je tožeča stranka pri Splošnem sodišču vložila, prvič, tožbo za razglasitev ničnosti sklepa misije, s katerim je bil zavrnjen njen odškodninski zahtevek za premoženjsko, fizično in nepremoženjsko škodo, ki naj bi ji bila povzročena z dejanji psihičnega nasilja ter kršitvami pravice do dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja, in drugič, odškodninsko tožbo.
Presoja Splošnega sodišča
Uvodoma je Splošno sodišče v zvezi s svojo pristojnostjo opozorilo, da je bila misija s Sklepom 2012/392 (
1
) ustanovljena za podporo krepitvi zmogljivosti nigrskih varnostnih akterjev za boj proti terorizmu in organiziranemu kriminalu. Njeno osebje sestavlja predvsem osebje, ki ga dodelijo države članice, institucije Unije in Evropska služba za zunanje delovanje (ESZD) (
2
). Člen 7(2) Sklepa 2012/392 sicer določa, da so države članice, institucija Unije oziroma ESZD odgovorne za odzivanje na vse pritožbe v zvezi z dodelitvijo, in za vse tožbe zoper zadevnega člana osebja.
Vendar, prvič, kot je razvidno iz sodne prakse, ki je bila sprejeta v zvezi z določbami, ki urejajo dejavnost drugih misij, ki spadajo v okvir skupne zunanje in varnostne politike in katerih besedilo je podobno besedilu Sklepa 2012/392, ker za osebje, ki ga dodelijo države članice, in osebje, ki ga dodelijo institucije Unije, veljajo enaka pravila v zvezi z opravljanjem njihovih nalog na območju operacije, je sodišče Unije pristojno za nadzor zakonitosti aktov upravljanja s kadri, ki se nanašajo na osebje, ki ga dodelijo države članice, in katerih cilj je izpolnjevanje potreb teh misij na območju operacije.
Drugič, tožeča stranka je postavila vprašanje o zakonitosti aktov o upravljanju s kadri v zvezi z operacijami na območju operacij, in ne vprašanj v zvezi z dodelitvijo v smislu člena 7(2) Sklepa 2012/392. Splošno sodišče je zato ugovor nepristojnosti, ki ga je podala misija, zavrnilo.
Splošno sodišče je nato preučilo različne ugovore nedopustnosti.
Tako je med drugim opozorilo, da je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le takrat, kadar ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Pogoj za tak interes je, da ima lahko razglasitev ničnosti tega akta pravne posledice in da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist. Poleg tega mora tožeča stranka dokazati svoj pravni interes.
Nadalje, v skladu z ustaljeno sodno prakso je bila odškodninska tožba, ki temelji na členu 340, drugi odstavek, PDEU, uvedena kot samostojno pravno sredstvo. Namen predlogov, ki se nanašajo bodisi na razglasitev ničnosti zavrnitve institucije, organa, urada ali agencije Unije, da prizna pravico do odškodnine, ki jo tožeča stranka uveljavlja na podlagi členov 268 in 340 PDEU, bodisi na to, da Splošno sodišče ugotovi obveznost zadevne institucije, organa, urada ali agencije, da prizna obstoj take pravice, pa je ugotovitev, da je zadevna institucija, organ, urad ali agencija dolžna plačati odškodnino, in jih je treba zavreči kot nedopustne, saj tožeča stranka načeloma za vložitev takih predlogov poleg odškodninskega zahtevka ne izkaže nobenega interesa.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče predloge tožeče stranke za razglasitev ničnosti zavrglo kot nedopustne, ker je menilo, da tožeča stranka ni izkazala interesa, da bi poleg odškodninskih zahtevkov zahtevala tudi razglasitev ničnosti sklepa misije o zavrnitvi njenega tretjega odškodninskega zahtevka.
Nazadnje je Splošno sodišče po vrsti zavrnilo oziroma zavrglo ugovore nedopustnosti, ki jih je navedla misija.
Splošno sodišče je tako na prvem mestu ugotovilo, da se očitana dejanja (zlasti izključitev tožeče stranke z nekaterih sestankov in opozorilo, ki ji je bilo poslano) in kršitve, ki jih je misiji očitala tožeča stranka (zlasti neobravnavanje njenih pritožb in naznanitev v razumnem roku), nanašajo na izvrševanje pristojnosti, ki jih imata vodja misije in COC na podlagi Sklepa 2012/392, in posledično na izvajanje mandata misije, za katerega je misijo treba šteti za odgovorno v skladu s členom 13(4) tega sklepa.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je poudarilo, da je treba odškodninsko tožbo razglasiti za nedopustno, če je njen resnični namen odprava, razveljavitev ali sprememba posamične odločbe, ki je postala pravnomočna, in če bi bil njen učinek, če bi ji bilo ugodeno, da bi se izničili vsi ali del pravnih učinkov te odločbe. Prav tako je treba kot nedopustno zavreči odškodninsko tožbo, ki je vložena kot odredba in katere namen ni povrnitev škode, ki je nastala zaradi nezakonitega ravnanja ali opustitve, temveč sprememba spornega akta.
V obravnavani zadevi iz pisnih vlog tožeče stranke ni bilo razvidno, da zahteva povračilo v naravi, kar bi pomenilo, da bi morala misija začeti predhodno ali disciplinsko preiskavo zoper vodjo misije in njegovega namestnika, kar bi bilo enakovredno zahtevi za razglasitev ničnosti sklepa z dne 10. aprila 2018. Zato pravnomočnost te posamične odločbe ne more biti ovira za dopustnost tožbe.
Nazadnje, Splošno sodišče je ugotovilo, da ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla misija in se nanaša na petletni ali štiriletni zastaralni rok, ni podkrepljen z zadostnimi pojasnili, da bi se lahko presojala njegova utemeljenost.
Glede vsebine zadeve je Splošno sodišče najprej opozorilo, da je nepogodbena odgovornost Unije lahko podana le, če oseba, ki meni, da ji je nastala škoda, dokaže obstoj dovolj resne kršitve pravnega pravila, katerega cilj je podeliti pravice posameznikom. Vendar za Unijo, kadar deluje kot delodajalec, velja večja odgovornost, saj že zgolj ugotovitev nezakonitosti zadostuje za to, da se prvi od treh pogojev, potrebnih za nastanek njene odgovornosti za škodo, povzročeno njenim uradnikom in uslužbencem zaradi kršitve prava javnih uslužbencev Unije, šteje za izpolnjen, ne da bi bilo treba dokazati obstoj „dovolj resne“ kršitve pravnega pravila, s katerim so podeljene pravice posameznikom. Čeprav se za člane nacionalnega osebja, ki jih v misijo napotijo države članice, ne uporabljajo Kadrovski predpisi, pa zanje glede opravljanja nalog na območju operacij veljajo enaka pravila kot za člane osebja, ki jih dodelijo institucije Unije in katerih položaj urejajo Kadrovski predpisi. Zato že ugotovitev nezakonitosti zadostuje za to, da se prvi od treh pogojev, potrebnih za nastanek odgovornosti Unije za škodo, povzročeno nacionalnemu članu osebja, napotenemu v misijo zaradi opravljanja njegovih nalog na območju operacije, šteje za izpolnjen.
V tem okviru je Splošno sodišče, ki je zaporedoma preučilo kršitve, na katere se je sklicevala tožeča stranka, presodilo, prvič, da je tožeča stranka upravičeno trdila, da je misija s tem, da po njenih obtožbah glede psihičnega nasilja ni uvedla upravne preiskave, kršila člena 1 in 31(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter člen 12a Kadrovskih predpisov.
Splošno sodišče je za to ugotovitev najprej v zvezi z uporabo določb Kadrovskih predpisov, zlasti njihovega člena 12a(3), ki opredeljuje psihično nasilje, navedlo, da mora v skladu z načelom enakega obravnavanja za položaj tožeče stranke po analogiji uporabiti določbe Kadrovskih predpisov o psihičnem nasilju in funkcionalnem varstvu uradnikov in začasnih ali pogodbenih uslužbencev ter sodno prakso, sprejeto na podlagi teh določb. Razlika med položajem članov osebja, ki so jih v misijo napotile države članice, in osebja, ki so ga napotile institucije, namreč ne more objektivno upravičiti tega, da za prvonavedene, kadar opravljajo naloge na območju operacij in so torej v položaju, ki je primerljiv s položajem drugonavedenih, ne veljajo enaka raven in enaka pravila zaščite pred psihičnim nasiljem.
Splošno sodišče je nato opozorilo, da mora pristojni organ (
3
), kadar je prošnja za pomoč vložena in ji je priložen zadosten prima facie dokaz o zatrjevanih dejstvih, nanjo odgovoriti z ustrezno hitrostjo in skrbnostjo. Sprejeti mora ustrezne ukrepe, zlasti izvesti upravno preiskavo, da bi ugotovil dejstva, ki so razlog za pritožbo, in sicer ob sodelovanju njenega vložnika, ter glede na rezultate preiskave sprejeti potrebne ukrepe, kot so uvedba disciplinskega postopka zoper obdolženo osebo, kadar uprava po upravni preiskavi ugotovi obstoj psihičnega nasilja.
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče ugotovilo, prvič, da odločitve vodje misije, sprejete maja 2017, da se tožeča stranka izključi s sestankov operativnega štaba, same po sebi ni mogoče šteti za indic za psihično nasilje nad tožečo stranko. V skladu s členom 6(2) in (3) Sklepa 2012/392 namreč vodja misije izvršuje poveljevanje in nadzor nad osebjem, skupinami in enotami iz sodelujočih držav ter daje navodila celotnemu osebju misije, pri čemer prevzame njeno usklajevanje in vsakodnevno upravljanje. Poleg tega ima uprava široko diskrecijsko pravico na področju organizacije službe.
Drugič, Splošno sodišče je navedlo, da je, ker misija ni utemeljila pozne izdaje prvega opozorila, poslanega tožeči stranki, tako z vidika roka iz člena 11 kodeksa ravnanja (
4
) kot z vidika starosti dejstev, ki so bila povod za to opozorilo, in ker ni naveden točen datum, ko je vodja misije izvedel za naznanitev, ki jo tožeča stranka podala julija 2017, izročitev tega opozorila manj kot eno uro po tej naznanitvi mogoče šteti za pretirano ali graje vredno. Dejansko jo je mogoče razlagati tako, da je namenjena kaznovanju tožeče stranke zaradi navedene naznanitve, kar je v nasprotju z zahtevami iz člena 7 kodeksa ravnanja (
5
), in je zato, če se obravnava ločeno, indic za psihično nasilje.
Tretjič, odločitev kadrovske službe misije (v nadaljevanju: služba RH), da 27. julija 2017 ponovno začne postopek ocenjevanja tožeče stranke že dan po odhodu mediatorja, ne da bi se počakalo na njegove ugotovitve, in več kot devet mesecev pred koncem napotitve tožeče stranke, v posebnih okoliščinah, v katerih je bila sprejeta, je pretirana ali graje vredna.
Misija namreč ni obrazložila, zakaj je kadrovska služba ta upravni postopek začela na ta datum, čeprav iz člena 7 Priloge IX k OPLAN (
6
), ki se nanaša na človeške vire, izhaja, da se postopek za oceno članov osebja, ki želijo podaljšati svojo napotitev v misijo, izvede, ko ti vložijo prošnjo v ta namen, kar storijo najpozneje tri mesece pred koncem svoje napotitve. Poleg tega je bila v skladu z načelom dobrega upravljanja iz člena 41 Listine in na podlagi člena 7 kodeksa ravnanja po navedeni naznanitvi naložena dolžnost preudarnega ravnanja.
Zato je tak ponovni začetek mogoče razlagati tako, da je njegov namen izriniti tožečo stranko iz misije ob koncu njene napotitve, ne da bi se počakalo na predloge mediatorja, tako da je ta odločitev, če se jo obravnava ločeno, indic za psihično nasilje.
Nazadnje, dejstva, da je kadrovska služba tožeči stranki konec julija 2017 poslala posodobljen izpis koriščenega dopusta, samega po sebi ni mogoče šteti za pretirano ali graje vredno dejanje, ki bi lahko pomenilo indic za psihično nasilje nad tožečo stranko. Brez poseganja v dolžnost skrbnega in zlasti preudarnega ravnanja, ki jo ima misija do ugotovitev mediatorja, namreč niti člena 1 in 31 Listine ter člen 12a Kadrovskih predpisov niti, v obravnavani zadevi, določbe Priloge IX k OPLAN in kodeksa ravnanja misiji niso nalagale, da tožečo stranko izvzame iz postopkov upravljanja človeških virov misije samo zato, ker je naznanila psihično nasilje vodje misije in njegovega namestnika.
Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da je bilo celotno delovno okolje, v katerem so se zgodila dejanja, ki jih je navedla tožeča stranka, zaznamovano z namero vodje misije, da tožečo stranko odstrani z delovnega mesta, vendar brez uvedbe postopka, predvidenega v členu 8 Priloge IX k OPLAN, katerega namen je predčasna odpoved napotitve.
Drugič, Splošno sodišče je presodilo, da tožeča stranka utemeljeno trdi, da je misija kršila pravico do dobrega upravljanja.
V zvezi s tem je opozorilo, da ima v okviru sporov na področju nadlegovanja, ki vključuje uradnike ali uslužbence Unije, oseba, ki vloži pritožbo zaradi nadlegovanja, pravico, da se ji – da bi lahko zadevni instituciji, preden ta sprejme odločbo, učinkovito predstavila svoja stališča – posreduje vsaj povzetek izjav osebe, obdolžene nadlegovanja, in drugih prič, zaslišanih v postopku preiskave, ta povzetek pa je treba po potrebi posredovati ob spoštovanju načela zaupnosti. Tako je, ker so bile te izjave uporabljene v poročilu, predloženem organu, ki je sprejel odločbo, da se pritožbi ne ugodi, in ker so vsebovale priporočila, na katera je ta organ oprl svojo odločbo.
Ker pa je v obravnavani zadevi COC aprila 2018 zavrnil zahtevo za uvedbo upravne preiskave, ki jo je tožeča stranka vložila na podlagi poročila mediatorja, izdanega konec julija 2017, in glede na priporočilo iz tega poročila, bi moral zagotoviti spoštovanje pravice tožeče stranke do izjave, tako da bi ji pred sprejetjem te odločbe dal možnost, da predstavi svoja stališča o tem poročilu in morebiti predloži dodatne informacije. Zaslišanje tožeče stranke bi namreč lahko COC pripeljalo do tega, da bi sprejel drugačen sklep, in sicer odločitev o uvedbi upravne preiskave.
Splošno sodišče je, potem ko je presodilo, da je tožeča stranka dokazala obstoj neposredne in gotove vzročne zveze med zatrjevano nepremoženjsko škodo in ugotovljenimi kršitvami, vseeno ugotovilo, da je tožeča stranka zaradi njenega malomarnega ravnanja delno eden od akterjev konfliktnega položaja, ki ga opredeljuje kot nadlegovanje in zaradi katerega je nastala nepremoženjska škoda, ki jo zatrjuje. Zato je Splošno sodišče njeni odškodninski tožbi delno ugodilo.
(
1
)	Sklep Sveta 2012/392/SZVP z dne 16. julija 2012 o misiji SVOP Evropske unije v Nigru (EUCAP SAHEL Niger) (UL 2012, L 187, str. 48).
(
2
)	Glej člen 7(1) Sklepa 2012/392.
(
3
)	Na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov.
(
4
)	Iz člena 11 kodeksa ravnanja in discipline za civilne misije Unije v okviru skupne varnostne in obrambne politike (SVOP) (v nadaljevanju: kodeks ravnanja) izhaja, da mora pristojni organ na podlagi poročila o morebitni kršitvi odločitev o nadaljnjih ukrepih v zvezi s to kršitvijo, na podlagi katere lahko ta organ zadevo obravnava kot zadevo vodstva, sprejeti v desetih delovnih dneh.
(
5
)	V členu 7(1) kodeksa ravnanja je določeno, da član misije, ki je naznanil morebitno kršitev, ne sme biti kaznovan zaradi te naznanitve ali po njej, če je ravnal razumno in v dobri veri.
(
6
)	V skladu s členom 7 Priloge IX k revidiranemu operativnemu načrtu misije (OPLAN), ki se nanaša na človeške vire, je za podaljšanje napotitve napotenega uslužbenca potrebno soglasje vodje misije, in sicer na podlagi prošnje, ki jo zadevni uslužbenec v ta namen predloži tri mesece pred koncem tekočega obdobja napotitve, in ugodnega poročila o oceni uspešnosti, ki ga pripravi njegov neposredno nadrejeni.