62020CC0620
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 3. martā (
1
)
Lieta C‑620/20 P
International Management Group (IMG)
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Finanšu regula – Savienības finanšu interešu aizsardzība – Sadarbība attīstības jomā – Savienības budžeta izpilde netiešā pārvaldībā, ko veic starptautiska organizācija – Lēmums neuzticēt vienībai budžeta izpildi, pastāvot šaubām par tās statusu – Atcelšana – Kaitējuma atlīdzināšana – Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums – Labas pārvaldības princips – Atceļoša sprieduma izpilde
1.
Finanšu tiesiskais regulējums ļauj izmantot netiešās pārvaldības metodi Savienības budžeta izpildei. Komisija to īstenoja 2013. gadā, uzticot noteiktu attīstības sadarbības līdzekļu pārvaldību organizācijai International Management Group (turpmāk tekstā – “IMG”), kuras starptautiskas organizācijas statuss šobrīd tiek apstrīdēts.
2.
2014. gadā Komisija apturēja attiecības ar IMG, pastāvot šaubām par tās juridisko statusu, un 2015. gadā informēja to, ka nenoslēgs ar to jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā.
3.
IMG pārsūdzēja Komisijas lēmumus Vispārējā tiesā, kas noraidīja tās prasījumus (
2
). Tomēr apelācijas tiesvedībā Tiesa apmierināja IMG apelācijas sūdzību, atcēla Komisijas lēmumus un nodeva lietu Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai par šīs organizācijas prasību par zaudējumu atlīdzību (
3
).
4.
Pēc lietas nodošanas atpakaļ Vispārējā tiesā šī tiesa visbeidzot noraidīja zaudējumu atlīdzības prasību (
4
). IMG šo Vispārējās tiesas spriedumu pārsūdz apelācijas tiesvedībā.
I. Atbilstošās tiesību normas
5.
Atsaukšos uz finanšu tiesiskā regulējuma, kas piemērojams Savienības budžeta netiešai pārvaldībai, izklāstu spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, bez nepieciešamības to vēlreiz atkārtot.
6.
Šajā spriedumā ir atspoguļotas piemērojamās normas no Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (
5
) (konkrētāk, tās 53. un 53.d pants), Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (
6
) (konkrētāk, tās 43. pants), Regulas Nr. 966/2012 (
7
) (konkrētāk, tās 58. panta 1. punkts un 84.–86. pants) un Deleģētās regulas (ES) Nr. 1268/2012 (
8
) (konkrētāk, tās 43. pants).
II. Tiesvedību priekšvēsture
7.
Tiesvedību priekšvēsture ir detalizēti izklāstīta spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P un pārsūdzētajā spriedumā, uz kuriem es atsaucos.
8.
No pirmās lietas jānorāda šādi fakti (
9
):
“–
Saskaņā ar IMG statūtiem, kas ietverti Tiesai iesniegtajos lietas materiālos, IMG tika izveidota 1994. gada 25. novembrī kā starptautiska organizācija ar nosaukumu “International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina” ar juridisko adresi Belgradā (Serbija), lai valstīm, kuras piedalās Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanā, būtu šim mērķim paredzēta vienība. Kopš tā laika IMG pakāpeniski paplašināja savu darbības jomu un pēc tam 2012. gada 13. jūnijā ar Beļģijas Karalisti noslēdza nolīgumu par juridiskās adreses izveidošanu.
–
2013. gada 7. novembrī Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 84. pantu, pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2013) 7682 final par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”).
–
Šī lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka tiek apstiprināta 2013. gada rīcības programma Mjanmas/Birmas finansēšanai, kāda tā ir precizēta tā 1. un 2. pielikumā.
–
Minētā lēmuma 3. pantā ir paredzēts, ka budžeta izpildes uzdevumi ar kopīgu pārvaldību var tikt uzticēti tā 1. un 2. pielikumā minētajām vienībām ar nosacījumu, ka tiek noslēgts deleģēšanas nolīgums.
–
Šā paša lēmuma 2. pielikumā ir aprakstīta otrā rīcība, kas veido 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai. Šā pielikuma 5. un 8. nodaļā būtībā ir norādīts, ka šo rīcību veido tirdzniecības attīstības programma, kuras izmaksas, kas tiek lēstas 10 miljonu EUR apmērā, segs Eiropas Savienība un kuras īstenošana tiks nodrošināta ar kopīgu pārvaldību ar IMG. Minētā pielikuma 8.3.1. punktā IMG ir norādīta kā starptautiskā organizācija, kas jau ir reģistrēta Mjanmā/Birmā un ir saistīta ar tādu projektu īstenošanu, kurus šajā valstī finansē Savienība.
–
2014. gada 17. februārī OLAF informēja Komisiju, ka ir uzsācis izmeklēšanu par IMG statusu.
–
2014. gada 24. februārī Komisijas ģenerālsekretārs nodeva šo informāciju minētās iestādes Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektoram, vēršot viņa uzmanību uz iespēju, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2013 7. panta 6. punktu, veikt piesardzības pasākumus.
–
2014. gada 26. februārī, pamatojoties uz minēto tiesību normu, šis ģenerāldirektors veica piesardzības pasākumus, tos pamatojot ar to, ka OLAF sākotnējās analīzes rezultātā esot radušās šaubas par IMG statusu (turpmāk tekstā – “2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumi”). Šie piesardzības pasākumi galvenokārt ir aizliegums uz laiku, pirmkārt, noslēgt jebkādus jaunus deleģēšanas nolīgumus ar IMG ar netiešu Savienības budžeta pārvaldību, pamatojoties uz Regulu Nr. 966/2012, un, otrkārt, pagarināt jebkādu ar IMG jau noslēgtu deleģēšanas nolīgumu ar kopīgu Savienības budžeta pārvaldību atbilstoši Regulai Nr. 1605/2002.
–
2014. gada 25. aprīlī šis pats ģenerāldirektors nosūtīja IMG vēstuli (turpmāk tekstā – “2014. gada 25. aprīļa vēstule”), kurā viņš to informēja par trim jauniem elementiem Komisijas lietas materiālos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka piecas Savienības dalībvalstis, kuras IMG norādīja kā savus biedrus, sevi par tādiem neuzskatīja, otrkārt, ar to, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretārs bija norādījis, ka IMG nav ANO specializēta aģentūra, un, treškārt, ar to, ka pastāv neskaidrības par pilnvarām, kas bija personām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot IMG dibināšanas aktu. Komisijas Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektors arī ir norādījis, ka, ņemot vērā šaubas, ko izraisījuši šie elementi attiecībā uz IMG statusu, viņš ir licis saviem dienestiem uz laiku apturēt tādu procedūru izmantošanu attiecībā uz to, kas ļauj izpildīt budžeta uzdevumus starptautiskajām organizācijām.
–
2014. gada 15. decembrī Komisija saņēma OLAF izmeklēšanas gala ziņojumu (turpmāk tekstā – “OLAF ziņojums”) kopā ar vairākiem ieteikumiem. Šajā ziņojumā OLAF būtībā uzskatīja, ka IMG nav starptautiskā organizācija 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, un ieteica Komisijai piemērot IMG sankcijas, kā arī atgūt tai šajā statusā piešķirtās summas.
–
Nākamajā dienā Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 84. pantu, pieņēma 2014. gada 16. decembra lēmumu. Saskaņā ar šā lēmuma 1. pantu sākotnējā lēmuma 2. pielikums tika aizstāts ar jaunu pielikumu, kura 1. un 4.3. nodaļā būtībā bija paredzēts, ka šajā sākotnējā lēmumā paredzētās tirdzniecības attīstības programmas īstenošana tiks nodrošināta ar netiešu pārvaldību kopā gan nevis ar IMG, bet ar Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit GmbH (turpmāk tekstā – “GIZ”).
–
2015. gada 16. janvārī Komisijas juridiskais dienests sagatavoja dokumentu “[OLAF ziņojuma] juridiskā analīze izmeklēšanā [..] par [IMG]” (turpmāk tekstā – “Juridiskā dienesta atzinums”).
–
2015. gada 8. maijā Komisija nosūtīja IMG vēstuli, lai to informētu par darbībām, ko tā plāno veikt saistībā ar OLAF ziņojumu, un tajā tā šo vienību informēja, ka neveiks darbības saistībā ar lielāko OLAF ieteikumu daļu, bet ka ir nolēmusi tostarp, ka līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par IMG starptautiskās organizācijās statusu, tās dienesti vairs nenoslēgs ar IMG jaunu deleģēšanas nolīgumu, izmantojot netiešās pārvaldības kopā ar starptautisko organizāciju paņēmienu, kurš paredzēts Regulā Nr. 966/2012. Tieši šī minētās vēstules daļa ir 2015. gada 8. maija lēmums, kas minēts šā sprieduma 1. punktā”.
III. Spriedums C‑183/17 P un C 184/17 P
9.
IMG iesniedza Vispārējā tiesā divas prasības par Komisijas 2014. gada 16. decembra lēmumu (lieta T‑29/15) un 2015. gada 8. maija lēmumu (lieta T‑381/15). Abās prasībās tā lūdza atcelt šos lēmumus un otrajā prasībā arī atlīdzināt radīto kaitējumu.
10.
2017. gada 2. februārī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumus, ar kuriem noraidīja prasības attiecīgi lietās T‑29/15 un T‑381/15.
11.
IMG iesniedza divas apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem. Lemjot par tām spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, Tiesa pieņēma abu lietu otros pamatus un atcēla pirmās instances spriedumus.
12.
Tiesa uzskatīja, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, “kad [Komisijas] apstrīdēto lēmumu pieņemšanu tā pamatoja ar šaubām par IMG“starptautiskās organizācijas” statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē” (
10
).
13.
Tiesa uzskatīja, kas Vispārējās tiesas minētie elementi, lai varētu uzskatīt par pamatotām Komisijas šaubas, nav juridiski pamatojami (
11
).
14.
Tiesa atzina, ka apelācijas sūdzību attiecīgo otro pamatu pieņemšanai ir šādas sekas:
–
Vispārējās tiesas pieļautā tiesību kļūda nozīmēja spriedumu T‑29/15 un T‑381/15 pilnīgu atcelšanu.
–
Abi gadījumi bija izskatāmā stāvoklī, jo IMG lūdza atzīt par spēkā neesošiem 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus.
–
Abos šajos lēmumos ir pieļauta tā pati tiesību kļūda, kāda bija spriedumos T‑29/15 un T‑381/15, tādēļ arī tie ir jāatceļ pilnībā.
–
IMG prasība par zaudējumu atlīdzību, kas ir radīti ar 2015. gada 8. maija lēmumu, savukārt nebija izskatāmā stāvoklī un tādēļ bija jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
15.
IMG lūdza Tiesai interpretēt sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P rezolutīvās daļas 1)–3) punktu. Šajā sakarā tā apgalvoja, ka Komisijai nevarēja būt šaubu par IMG starptautiskas organizācijas statusu, pamatojoties uz 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajiem regulējumiem.
16.
Tiesa noraidīja IMG prasību par interpretāciju (
12
), precizējot, konkrētāk, ka bija tikai atzinusi par kļūdainām Komisijas paustās šaubas, pamatojoties uz dažiem juridiskajiem elementiem saistībā ar IMG starptautiskas organizācijas statusu. Savukārt nekādā ziņā tā nebija lēmusi par to, vai, pamatojoties uz pārbaudi, kurā nebija pieļauta tiesību kļūda un kurā ir iekļauti visi attiecīgie elementi, būtu jāuzskata, ka IMG ir šāds statuss (
13
).
IV. Pārsūdzētais spriedums
17.
Pamatojoties uz Tiesas spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, Vispārējā tiesa pēc pušu apsvērumu saņemšanas pasludināja pārsūdzēto spriedumu, noraidot IMG prasību par zaudējumu atlīdzināšanu saistībā uz zaudējumiem, kurus apgalvoti radījis 2015. gada 8. maija lēmums.
18.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa:
–
Uzskatīja, ka prasījums ir nepieņemams, jo ar to bija paredzēts iegūt atlīdzību par zaudējumiem papildus tiem, kas bija norādīti prasības pieteikumā, vai par tādiem, kuru raksturs bija mainījies salīdzinājumā ar tajā norādītajiem. Konkrētāk, tā atzina, ka nepieņemami ir prasījumi, ar kuriem IMG vēlējās, lai tai atlīdzina noteiktu mantisko un morālo kaitējumu, ko tai esot radījis 2015. gada 8. maija lēmums.
–
Atzina par pieņemamu prasījumu, ciktāl tas attiecās uz mantisko kaitējumu 3 miljonu EUR apmērā, no vienas puses, un morālo kaitējumu simboliskas summas 1 EUR apmērā, no otras puses.
–
Apgalvoja, ka, lai gan spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P izklāstīto iemeslu dēļ ir notikusi prettiesiska rīcība, ar 2015. gada 8. maija lēmumu nebija pārkāpts neviens “noteikum[s], kura mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām”. Tādēļ tā atzina par nepamatotu IMG apgalvojumu, ka 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskie regulējumi būtu jāinterpretē, ņemot vērā starptautisko publisko tiesību pieredzi, kas attiecas uz “starptautiskas organizācijas” statusu, tādā ziņā, ka vienībām, kurām Komisija ir atzinusi šo statusu, tiek piešķirtas “iegūtas tiesības” uz šo statusu.
–
Norādīja, ka, pat ja starptautiskas organizācijas statusa atzīšana noteiktai vienībai var būt galīga starptautiskajās publiskajās tiesībās, labas finanšu pārvaldības princips, kas ir noteikts LESD 310. un 317. pantā, uzliek Komisijai pienākumu pieņemt visus nepieciešamos pasākumus, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, tostarp, ja tiek uzticēti budžeta izpildes uzdevumi starptautiskām organizācijām.
–
Papildus norādīja, ka no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P (88.–90. punkts) izriet, ka, pat ja Komisija būtu atzinusi noteiktai vienībai starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, Komisija pēc tam šo statusu var apšaubīt, ja tas ir pamatoti.
–
Kā nepamatotu noraidīja IMG argumentu, saskaņā ar kuru būtu jāuzskata, ka 2015. gada 8. maija lēmuma prettiesiskums, ko atzinusi Tiesa, bija līdzīgs Hartas 41. pantā noteiktā labas pārvaldības principa pārkāpumam un, konkrētāk, pienākumam rūpīgi un objektīvi pārbaudīt tās starptautiskas organizācijas statusu, ņemot vērā 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskos regulējumus un visus attiecīgos faktiskos un tiesiskos apstākļus (
14
).
–
Visbeidzot, atzina, ka IMG apgalvotais 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpums katrā ziņā nebija “pietiekami būtisks” judikatūras izpratnē, jo IMG nebija pierādījusi, ka Komisijai nebūtu rīcības brīvības tos piemērot.
19.
Īsumā – Vispārējā tiesa noraidīja to, ka būtu noticis pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums, tādēļ IMG atlīdzināšanas prasība ir jānoraida pilnībā.
V. Citas procesuālās darbības ar iespējamu ietekmi uz tiesvedību
20.
Paralēli tiesvedībai Vispārējā tiesā lietā T‑381/15 RENV Komisija un IMG apmainījās ar vēstulēm par sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P izpildi. Šī sarakste atklāj, ka tās atšķirīgi interpretēja tā juridiskos pamatus:
–
Komisija uzskatīja, ka 2014. gada 14. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu atcelšanas pamatā bija to pamatojuma neesamība.
–
Savukārt IMG apgalvoja, ka atcelšana nosaka Komisijai pienākumu atzīt tās starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
21.
Šīs sarakstes ietvaros Komisija 2019. gada 18. jūlijā nosūtīja IMG vēstuli, kurā uzskatīja, ka ar spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P Tiesa nebija secinājusi, ka IMG būtu starptautiska organizācija. Šī sprieduma izpildei tādējādi nebija nepieciešama “IMG kā starptautiskas organizācijas automātiska atzīšana, bet gan tās juridiskā statusa atkārtota izvērtēšana, ņemot vērā pieejamo informāciju un piemērojamos finanšu tiesiskos regulējumus” (
15
).
22.
Par šo vēstuli IMG cēla prasību Vispārējā tiesā (T‑645/19), lūdzot, pirmkārt, to atcelt un, otrkārt, atlīdzināt ar to radīto kaitējumu.
23.
Ar 2020. gada 9. septembra rīkojumu (
16
) Vispārējā tiesa noraidīja prasību T‑645/19. IMG par šo rīkojumu ir iesniegusi apelācijas sūdzību C‑619/20 P.
24.
Visbeidzot, IMG ir cēlusi Vispārējā tiesā jaunu prasību pret Komisiju par ārpuslīgumisko atbildību (lieta T‑752/20, IMG/Komisija, izskatīšanā), kurā lūdz atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu, ko tā esot cietusi Komisijas un OLAF rīcības rezultātā saistībā ar pret to vērsto izmeklēšanu.
VI. Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā apelācijas sūdzībā C‑620/20 P
25.
IMG lūdz Tiesai:
–
atcelt Vispārējās tiesas 2020. gada 9. septembra spriedumu lietā T‑381/15 RENV;
–
apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzītos prasījumus to pārstrādātajā formulējumā, proti:
–
piespriest atbildētājai atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu atbilstoši pielāgojumiem, kas veikti tās apsvērumos pēc lietas T‑381/15 RENV nodošanas atpakaļ;
–
piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
26.
Komisija lūdz Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest IMG atlīdzināt attiecīgos tiesāšanās izdevumus.
27.
Tiesa ir nolēmusi apvienot apelācijas tiesvedības C‑619/20 P un C‑620/20 P sprieduma taisīšanai.
28.
Pēc Tiesas norādes šie secinājumi attieksies tikai uz lietu C‑620/20 P.
VII. Apelācijas sūdzības C‑620/20 P analīze
A.
Ievads: Komisijas ierosinātais apelācijas pamats
29.
Ar 2021. gada 16. jūnija vēstuli Komisija informēja Tiesas kanceleju par elementu, kuru tā raksturoja kā “būtisku jaunu faktu”, proti, 2021. gada 8. jūnija paziņojumu IMG par tās starptautiskas organizācijas statusa (negatīvu) novērtējumu, kas ir veikts, izpildot spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, ņemot vērā 2002., 2012. un 2018. gada finanšu tiesiskos regulējumus.
30.
Saskaņā ar šo novērtējumu, kas tiks piemērots ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada, IMG nevar izmantot Savienības līdzekļus kā starptautiska organizācija netiešajā pārvaldībā.
31.
Komisija uzskata, ka šis apstāklis varētu atņemt priekšmetu apelācijas sūdzībām C‑619/20 P un C‑620/20 P, tādēļ atsaucas uz to kā (jaunu) apelācijas pamatu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 127. pantu.
32.
IMG ir iebildusi pret šo Komisijas prasījumu un turklāt cēlusi Vispārējā tiesā prasību atcelt Komisijas 2021. gada 8. jūlija vēstulē (
17
) ietverto lēmumu.
33.
Ar šo jauno pamatu Komisija lūdz Tiesu tagad lemt par to, vai IMG ir vai nav starptautiskas organizācijas statuss, un atzīt, ka ir zudis apelācijas sūdzības priekšmets.
34.
Komisijas prasījums ir nepieņemams šīs apelācijas sūdzības ietvaros, jo:
–
pirmkārt, par Komisijas 2021. gada 8. jūlija lēmuma tiesiskumu lems Vispārējā tiesa lietā T‑509/21, kas ir izskatīšanā;
–
otrkārt, šī apelācijas sūdzība ir tikai par sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P konstatētā prettiesiskuma sekām. To izspriežot, ir jālemj, vai šis prettiesiskums radīja Savienības atbildību. Šis jautājums nezaudē savu nozīmi un IMG nezaudē savu interesi celt prasību par zaudējumu atlīdzību par pagātnes situāciju tikai tāpēc, ka Komisija 2021. gadā ir nolēmusi, ka IMG nav starptautiska organizācija Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē;
–
treškārt, apelācijas sūdzības priekšmets nevar mainīties atkarībā no pārsūdzētā sprieduma (
18
).
B.
Pirmais apelācijas pamats: sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P pārkāpums
1. Lietas dalībnieku argumenti
35.
IMG argumentē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā neievēro Tiesas spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P nolemto.
36.
Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa nevis uzskata par galīgu 2015. gada 8. maija lēmuma prettiesiskumu, bet gan atzīst, ka Komisija joprojām var apšaubīt IMG starptautiskas organizācijas statusu, lai gan spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P tika atzīts, ka Komisijas šaubas par IMG statusu bija nepamatotas.
37.
Komisija iebilst pret IMG argumentāciju un lūdz noraidīt šo apelācijas pamatu.
2. Vērtējums
38.
Tiesas statūtu 61. panta otrajā daļā ir noteikts, ka tad, “ja lietu nodod atpakaļ Vispārējai tiesai, tai ir saistoši Tiesas lēmumi par tiesību jautājumiem”.
39.
Manuprāt, Vispārējā tiesa nepārkāpj ne šo normu, ne spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, noraidīdama IMG prasīto kaitējuma atlīdzināšanu pēc tam, kad tā ir atzinusi, ka no šī sprieduma neizriet pienākums uzskatīt šo vienību par starptautisku organizāciju, kam saskaņā ar 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajiem regulējumiem ir tiesības saņemt budžeta izpildes uzdevumus un attiecīgus līdzekļus netiešajā pārvaldībā.
40.
Konkrētāk, pretēji tam, ko argumentē IMG, no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P neizriet, ka tad, ja Komisija ir atzinusi vienībai starptautiskas organizācijas statusu, tā vairs nevar to pārskatīt.
41.
Savukārt no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P un no vēlākā rīkojuma C‑183/17 P‑INT izriet, ka Komisijas īstenotā starptautiskas organizācijas statusa atzīšana 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē nebija galīga un to varēja izvērtēt atkārtoti, īstenojoties noteiktiem nosacījumiem.
42.
Šajā ziņā īpaši būtisks ir rīkojums C‑183/17 P‑INT. Kā jau minēju, Tiesa tajā novelk robežas sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P nozīmei, atzīstot, ka nebija iepriekš lēmusi, vai pēc visu attiecīgo elementu pārbaudes IMG bija vai nebija starptautiskas organizācijas statuss. Tas bija jālemj Vispārējai tiesai.
43.
Tādēļ tas, ka Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu un Komisijas lēmumu, nenozīmēja, kā ir secināts pārsūdzētajā spriedumā, ka finanšu tiesiskajā regulējumā prasītājai būtu piešķirtas tiesības joprojām tikt atzītai par starptautisku organizāciju un tādējādi noslēgt ar Komisiju deleģēšanas nolīgumus netiešas pārvaldības ietvaros.
44.
Turklāt papildus varētu piebilst, ka Komisijai ir pienākums atkārtoti izvērtēt tādas starptautiskas organizācijas kā IMG statusu, pirms tai tiek piešķirta Savienības budžeta līdzekļu netieša pārvaldība, ja par to rodas šaubas.
45.
Pirmais apelācijas pamats tādējādi ir noraidāms kā nepamatots.
C.
Otrais apelācijas pamats: finanšu tiesiskajā regulējumā paredzētā starptautiskas organizācijas jēdziena pārkāpums
1. Lietas dalībnieku argumenti
46.
IMG kritizē pārsūdzēto spriedumu: a) par finanšu tiesiskajā regulējumā paredzētā starptautiskas organizācijas jēdziena kļūdainu interpretāciju, b) par starptautiskās atzīšanas un tiesību normu hierarhijas pārkāpumu un c) par spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P sniegtās interpretācijas par Savienības finanšu regulējumu neievērošanu.
47.
IMG uzskata, ka Vispārējā tiesa ir sajaukusi vienības starptautiskas organizācijas statusu ar tās spēju nodrošināt Savienības finanšu pārvaldību. Komisijai ir jānodrošina Savienības budžeta līdzekļu laba finanšu pārvaldība, bet tā nevar neņemt vērā pašu starptautiskas organizācijas pastāvēšanu, proti, tās sekas attiecībā uz trešām personām starptautiskajās tiesībās.
48.
Komisija apstrīd IMG argumentāciju un lūdz noraidīt pamatu kā neefektīvu un acīmredzami nepamatotu.
2. Vērtējums
49.
Saskaņā ar sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P rezolutīvās daļas 4) punktu pēc lietas nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai tai bija jātaisa spriedums par “[IMG] prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot nodarīti Komisijas lēmumu [kas ietverts tās 2015. gada 8. maija vēstulē]”.
50.
Lai izspriestu šo prasījumu, Vispārējai tiesai nebija jālemj par IMG starptautiskas organizācijas statusu, ņemot vērā starptautisko publisko tiesību normas, kas ir saistošas Savienībai. Bija pietiekami – kā tā izdarīja pārsūdzētā sprieduma 78.–80. punktā – norādīt, ka starptautiskas organizācijas jēdziens, kas ir izmantots 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos, tiek izmantots starptautiskajās tiesībās, bet šajās normās tas tiek izmantots Savienības budžeta izpildes īpašajam mērķim.
51.
Vispārējā tiesa atzina (
19
) – manuprāt, pareizi –, ka Komisijai, pārbaudot, vai prasītāja ir starptautiska organizācija, lai noslēgtu deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā, “ne tikai ir jāņem vērā starptautisko tiesību principi, kas attiecas uz starptautiskām organizācijām, bet arī jāveic visi pasākumi, kuri ir vajadzīgi, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses saskaņā ar iepriekš minēto [labas finanšu pārvaldības] principu” (
20
).
52.
Tādējādi šajā lietā IMG starptautiskas organizācijas statuss saskaņā ar starptautiskajām tiesībām nav būtisks elements, lai konstatētu Savienības ārpuslīgumisko atbildību. Tā iestātos tikai tad, ja Tiesas atceltā Komisijas (2015. gada 8. maija) lēmuma prettiesiskumu varētu kvalificēt kā pietiekami būtisku tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpumu.
53.
Lai gan starptautisko tiesību normas, uz kurām atsaucas IMG, ir Savienības tiesību daļa, tās nepiešķir starptautiskai organizācijai tiesības uz to, ka pēc tam, kad Savienība statusu ir atzinusi, to nevarētu izvērtēt atkārtoti (
21
). Komisijas veikta atkārtota izvērtēšana, ja ir pietiekami pierādījumi, saskan ar mērķi nodrošināt Savienības budžeta labu finanšu pārvaldību.
54.
Turklāt starptautiska organizācija nevar gaidīt, ka tās dalība Savienības budžeta līdzekļu netiešā pārvaldībā kādā laikposmā nodrošinās tai tiesības turpināt to darīt nākotnē.
55.
Komisijai, piemērojot 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskos regulējumus, ir plaša rīcības brīvība, kas tai dod tiesības no starptautiskajām organizācijām izvēlēties piemērotākās, kas netieši pārvaldītu tās budžeta līdzekļus saskaņā ar labas finanšu pārvaldības principa prasībām.
56.
Pārējie IMG argumenti par starptautisko organizāciju atzīšanu ir neefektīvi, jo to pamatā ir kļūdains pieņēmums, ka spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P Tiesa atzina IMG šo statusu.
57.
Katrā ziņā pēc Komisijas jaunā 2021. gada 8. jūlija lēmuma (
22
) pieņemšanas, par kuru IMG ir cēlusi prasību par atcelšanu lietā T‑509/21, attiecīgās tiesvedības Vispārējā tiesā ietvaros būs jālemj, vai šo vienību var vai nevar uzskatīt par starptautisku organizāciju Savienības budžeta līdzekļu netiešas pārvaldības izpratnē. Tiesa, protams, nevar iepriekš paredzēt, kādu spriedumu pieņems Vispārējā tiesa attiecīgajā lietā.
58.
Tādēļ otrais apelācijas pamats ir jānoraida, pirmkārt, kā nepamatots un, otrkārt, kā neefektīvs.
D.
Trešais apelācijas pamats: labas pārvaldības principa pārkāpums
1. Lietas dalībnieku argumenti
59.
IMG apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, uzskatot (pārsūdzētā sprieduma 90.–93. punkts), ka nav noticis labas pārvaldības principa pārkāpums, kas rada Komisijas ārpuslīgumisko atbildību.
60.
Šaubu par IMG statusu nepamatotība, kuras dēļ Tiesa atcēla Komisijas 2015. gada 8. maija lēmumu, kā uzskata IMG, nozīmē, ka šī iestāde ir rīkojusies prettiesiski un pārkāpusi labas pārvaldības principu (Hartas 41. pants), neizpildot pienākumu izskatīt tās situāciju rūpīgi un objektīvi.
61.
Komisija noraida šo IMG argumentāciju un ierosina noraidīt attiecīgo pamatu.
2. Vērtējums
62.
Trešais apelācijas pamats ir balstīts uz nepareizu pieņēmumu, kas ietekmē tā tālāko attīstību: [apelācijas sūdzības iesniedzēja] atkārtoti secina no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P, ka Komisijai ir automātiski un neatsaucami jāatzīst tās starptautiskas organizācijas statuss Savienības budžeta līdzekļu netiešas pārvaldības izpratnē.
63.
IMG pielīdzina Komisijas prettiesisko rīcību tās 2015. gada 8. maija lēmumā labas pārvaldības principa pārkāpumam, apgalvojot, ka šis pārkāpums attiecīgi rada Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
64.
Kā sīkāk argumentēšu, izskatot ceturto apelācijas pamatu (ar kuru šis pamats pārklājas), nepietiek tikai ar vienkāršu labas pārvaldības principa pārkāpumu, lai rastos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Lai tā iestātos, tās pamatā jābūt pietiekami būtiskam pārkāpumam.
65.
IMG šajā pamatā nemin argumentus, kas pierādītu pietiekami būtisku pārkāpumu. Tostarp tā nenorāda, kādā veidā tiesību kļūdas un kļūdas novērtējumā, kuru rezultātā Tiesa atcēla Komisijas 2015. gada 8. maija lēmumu, ir pietiekami būtisks labas pārvaldības principa pārkāpums (konkrētāk, saistībā ar pienākumu rīkoties objektīvi).
66.
Trešais apelācijas pamats tādējādi ir noraidāms kā nepamatots.
E.
Ceturtais apelācijas pamats: pietiekami būtiska tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpuma jēdziena kļūdaina interpretācija
1. Lietas dalībnieku argumenti
67.
IMG uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87.–98. punktā ir kļūdaini piemērojusi pietiekami būtiska tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpuma prasību kā nosacījumu tam, lai tiktu atzīta Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
68.
Tā uzskata, ka starptautiskām organizācijām, kurām Komisija atzīst iespēju īstenot Savienības līdzekļu netiešu pārvaldību, saskaņā ar 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajiem regulējumiem ir tiesības uz to, ka Komisija vēlāk atkārtoti nepārbaudīs to statusu.
69.
IMG uzskata arī, ka Komisijai nebija rīcības brīvības un ka vienkāršs tiesību uz to, ka šis statuss netiks apšaubīts, pārkāpums ir pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums.
70.
Turklāt tā argumentē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu pārsūdzētā sprieduma 90.–92. punktā, neatzīstot, ka Komisija pārkāpa labas pārvaldības principu. Šis pārkāpums ticis izdarīts, jo Komisija neesot rīkojusies objektīvi, kā nosaka šis princips, un tas nozīmējot pietiekami būtisku tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpumu.
71.
Komisija iebilst pret IMG argumentiem un lūdz noraidīt šo pamatu, ierosinot tā daļēju nepieņemamību skaidrības trūkuma dēļ attiecībā uz apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu.
2. Vērtējums
72.
Tiesa atzīst, ka, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, uz kuru attiecas LESD 340. panta otrā daļa, ir jāizpilda šie nosacījumi (
23
):
–
Savienības iestādei pārmestā rīcība ir prettiesiska, un tam ir jābūt pietiekami būtiskam tiesību normas, ar kuru fiziskām vai juridiskām personām piešķir tiesības, pārkāpumam,
–
zaudējumi ir reāli un
–
starp iestādes rīcību un minēto kaitējumu pastāv cēloņsakarība.
73.
Ja netiek izpildīts kāds no šiem nosacījumiem, prasība ir jānoraida pilnībā un pārējie atbildības nosacījumi nav jāizvērtē (
24
).
74.
Tiesa norāda, ka “[..] vienīgi pietiekami būtisks, nevis jebkāds Savienības tiesību normas, ar kuru tiek aizsargātas privātpersonas, pārkāpums var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību. Turklāt gadījumā, ja Savienības iestādei vai struktūrai ir piešķirta rīcības brīvība, vienīgi tad, kad attiecīgā iestāde ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi šai brīvībai noteiktās robežas, var tikt konstatēts šāds pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums” (
25
).
75.
Tādēļ pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru fiziskām vai juridiskām personām piešķir tiesības, pārkāpums pastāv, ja pārkāpums ir tāds, ka iestādei var pārmest, ka tā acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas.
76.
Šajā ziņā vērā ņemamie elementi tostarp ir pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpe, kā arī rīcības brīvības, kas ar pārkāpto noteikumu ir atstāta Savienības iestādēm, apjoms (
26
).
77.
Gadījumā, kad Savienības iestādei ir ļoti ierobežota rīcības brīvība vai pat tās nav, vienkāršs Savienības tiesību pārkāpums var būt pietiekams, lai konstatētu pietiekami būtiska šo tiesību pārkāpuma esamību, un tas var būt pamats Savienības ārpuslīgumiskajai atbildībai (
27
).
78.
Tomēr nepastāv automātiska saikne starp iestādes rīcības brīvības neesamību un pietiekami būtiska pārkāpuma esamību. Pārkāpumu var uzskatīt par pierādītu tikai tad, ja tas ir pārkāpums, kuru līdzīgos apstākļos ierasti uzmanīga un rūpīga iestāde nebūtu pieļāvusi (
28
).
79.
Saskaņā ar šiem kritērijiem ir jāpārbauda IMG argumenti šajā apelācijas pamatā, ar kuriem tā norāda uz divkāršu Komisijas pārkāpumu: pirmkārt, uz 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpumu un, otrkārt, uz labas pārvaldības principa (tiesību) pārkāpumu.
a) 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpums
80.
Manuprāt, Vispārējā tiesa ir pareizi norādījusi, ka “[..] 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu noteikumi par netiešo pārvaldību, kuros ir atsauce uz starptautiskajām organizācijām, nav noteikumi, kuru mērķis ir vienībām, kam Komisija ir atzinusi starptautiskas organizācijas statusu, piešķirt tiesības uz to, ka šis statuss netiks apšaubīts [..]” (
29
).
81.
2002. un 2012. gada finanšu tiesiskie regulējumi:
–
piešķir Komisijai tiesības uzticēt trešām personām (šajā gadījumā starptautiskām organizācijām) Savienības budžeta līdzekļu netiešu pārvaldību. Šis regulējums attiecīgajām vienībām nepiešķir tiesības tikt izraudzītām netiešajai pārvaldībai un negarantē tām funkciju turpināšanu kā Savienības budžeta netiešajām pārvaldītājām, pārsniedzot konkrēto piešķiršanas aktu;
–
piešķir Komisijai plašu rīcības brīvību, lai Savienības vispārējās interesēs izlemtu, ar kurām starptautiskām organizācijām tai interesētu kopā netieši pārvaldīt Savienības līdzekļus, kad ir apstiprināts attiecīgais statuss (
30
);
–
pilnvaro Komisiju motivēti pārskatīt šo vienību starptautiskas organizācijas statusu vai pārskatīt, vai ir lietderīgi turpināt uzticēt tām Savienības līdzekļu netiešu pārvaldību (
31
).
82.
Taču, ņemot vērā šīs premisas, šī ceturtā apelācijas pamata daļa ir noraidāma divu iemeslu dēļ:
–
pirmkārt, kā jau uzsvēru, finanšu tiesiskais regulējums nepiešķir IMG tiesības arī turpmāk tikt atzītai par starptautisku organizāciju un tādējādi noslēgt ar Komisiju jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešas pārvaldības ietvaros;
–
otrkārt, ja tiktu atzīts (quod non), ka šis regulējums piešķir šīs tiesības minētajām starptautiskajām organizācijām, Komisijas kļūda, pieņemot 2015. gada 8. maija lēmumu, acīmredzami un būtiski nepārkāptu tās rīcības brīvībai noteiktās robežas.
83.
Atgādināšu, ka 2015. gada 8. maija lēmumā Komisija informēja IMG, ka līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par tās starptautiskās organizācijas statusu, tās dienesti vairs nenoslēgs ar IMG jaunu deleģēšanas nolīgumu, izmantojot netiešās pārvaldības kopā ar starptautisko organizāciju paņēmienu.
84.
Ir tiesa, ka šis lēmums attiecībā uz šaubām nebija pamatots ar pārbaudi, kas to pienācīgi pamatotu, kā norādīja Tiesa spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P. Tā spēkā neesamības pamatā bija tas, ka Komisija nebija iesniegusi pietiekamus pierādījumus lēmuma pamatošanai.
85.
Tomēr šis trūkums, kas ir Komisijas nepareizā lēmuma rezultāts, nebija konstatējams pirmajā acumirklī, bet gan nosakāms tikai pēc juridiskām debatēm atbilstoši sacīkstes principam, kurās bija saprātīgi elementi gan par, gan pret (
32
). Tādēļ nevar apgalvot, ka Komisija būtu acīmredzami pārkāpusi savai rīcības brīvībai noteiktās robežas.
b) Labas pārvaldības principa pārkāpums
86.
Labas pārvaldības tiesības (princips) ir noteiktas Hartas 41. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās” (
33
).
87.
Šīs tiesības atspoguļo Savienības tiesību sistēmas vispārēju principu (
34
). Kā norādīts Paskaidrojumos attiecībā uz Pamattiesību hartu (
35
), “41. pants ir balstīts uz Savienības kā tiesiskas kopienas pastāvēšanu, kuras pamatiezīmes ir nostiprinātas judikatūrā, nosakot inter alia labu pārvaldību kā vispārēju tiesību principu”.
88.
Rūpības pienākums, kas ir raksturīgs labas pārvaldības principam, ir vispārēji attiecināms uz Komisijas rīcību un nozīmē, ka tai ir jārīkojas rūpīgi un piesardzīgi. Kā apgalvo Tiesa, “ir iespējams, ka Kopienu administrācijai rodas ārpuslīgumiskā atbildība par nelikumīgu rīcību, ja tā nerīkojas ar visu atbilstīgo rūpību un tādējādi rada zaudējumus” (
36
).
89.
Tiesa norāda, ka tad, “ja lietas dalībnieks atsaucas uz kompetentās iestādes, iespējams, pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Eiropas Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai šī iestāde ir rūpīgi un objektīvi izvērtējusi visus būtiskos attiecīgā gadījuma faktus, ar kuriem šis vērtējums ir pamatots. [..] Šis pienākums ievērot pienācīgu rūpību ir raksturīgs labas pārvaldības principam un ir vispārīgi piemērojams Savienības administrācijas darbībām” (
37
).
90.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa izteicās pārlieku lakoniski, noraidot IMG argumentus par šī principa piemērošanu:
–
“Šajā tiesvedībā pēc atcelšanas un lietas nodošanas atpakaļ prasītāja atsaucās uz labas pārvaldības principu, lai pamatotu argumentu, ka Komisija nevarēja apšaubīt starptautiskas organizācijas statusu, ko tā prasītājai bija atzinusi iepriekš. Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītāja apgalvoja, ka saskaņā ar minēto principu Komisijai tās situācija ir jāpārbauda rūpīgi un objektīvi, ņemot vērā visu atbilstošo informāciju” (90. punkts).
–
“Komisijai ir pienākums pārliecināties, vai vienībai, ar ko tā slēdz deleģēšanas nolīgumu netiešas pārvaldības ietvaros, ir starptautiskas organizācijas statuss, pat tad, ja tā ar šo vienību jau ir noslēgusi kādu tāda paša rakstura nolīgumu, jo šāda statusa atzīšanu nevar uzskatīt par galīgi iegūtu [..]. Atbilstoši labas pārvaldības principam un labas finanšu pārvaldības principam [..] Komisijai nevar pārmest, ka tā ar vienību nenoslēdz jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā, ja tās kā starptautiskas organizācijas statuss var tikt apšaubīts, ņemot vērā pierādījumus šajā ziņā, kas ir darīti zināmi šai iestādei” (91. punkts).
–
“Turklāt prasītāja nenorāda, kādā veidā tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā, kas Tiesai lika atcelt apstrīdēto lēmumu, veido labas pārvaldības principa pārkāpumu, it īpaši saistībā ar Komisijas pienākumu rīkoties rūpīgi, kas atbilst [pārsūdzētā] sprieduma 89. punktā atgādinātajā judikatūrā paredzētajiem nosacījumiem un kas tādējādi var izraisīt Savienības atbildību” (92. punkts).
91.
IMG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi labas pārvaldības tiesības [principu], kas izpaužas kā īpašas tiesības uz to, ka Komisija izskata to situāciju rūpīgi, piesardzīgi un objektīvi. Labs pierādījums tam būtu tās lēmumu atcelšana spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P.
92.
Komisija noraida šo pārmetumu, argumentējot, ka, lai iestātos ārpuslīgumiskā atbildība, nav pietiekami tikai ar prettiesisku rīcību: ir arī jāpierāda, ka iestāde ir rīkojusies nepietiekami rūpīgi un objektīvi, ko, pēc Komisijas domām, IMG nepierāda.
93.
Pēc sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P pasludināšanas vairs nav apstrīdams, ka Komisija 2015. gada 8. maija lēmumā rīkojās prettiesiski.
94.
Šāds prettiesisks lēmums tomēr automātiski nepārkāpj labas pārvaldības principu (tā variantā par personu tiesībām uz to, ka Savienības iestādes lēmumus savās lietās pieņem rūpīgi) tādā ziņā, ka izraisītu Savienības mantisko atbildību.
95.
Protams, 2015. gada 8. maija lēmumā ir pieļauta kļūda to pamatojošo pierādījumu vērtējumā. Komisija to pieņēma, īstenojot savu rīcības brīvību, pamatojoties uz dažiem, bet ne visiem apstākļiem, kuri a posteriori un pēc diskusijām atbilstoši sacīkstes principam tiesvedības ietvaros izrādītos nepieciešami, lai apstiprinātu vai noraidītu IMG starptautiskas organizācijas statusu.
96.
Nesaskatu tajā labas pārvaldības principa pietiekami būtisku pārkāpumu.
97.
Rūpības pienākuma neizpildi nevar konstatēt, neņemot vērā ne jomu, ne apstākļus, ne kontekstu, kurā attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai ir minētais pienākums (
38
).
98.
Komisija rīkojās ar mērķi aizsargāt Savienības budžeta labu pārvaldību, kas ir raksturīga rūpīgai iestādei, rūpējoties par publisko finansējumu. Lai gan, kā jau teicu, šaubas par IMG starptautiskas organizācijas statusu (un tādējādi tās spēju netieši pārvaldīt Savienības līdzekļus) tobrīd nebija pietiekami pamatotas, nevar noliegt, ka šajā ziņā bija neskaidra situācija.
99.
Taisnība, ka Komisijai 2015. gadā pietrūka rūpības savākt visu informāciju par IMG patieso statusu un ka tādēļ tā pieņēma lēmumu ar nepietiekamu pamatojumu, kā norādīja Tiesa. Tai var pārmest, ka tad tā neveica detalizētāku izpēti, tādu kā tā, kura ļāva tai pieņemt jauno 2021. gada 8. jūnija lēmumu, lai apliecinātu, ka IMG nav starptautiska organizācija.
100.
Komisijai nebūtu vajadzējis gaidīt līdz 2021. gada 8. jūnijam, lai galīgi noskaidrotu, vai IMG ir vai nav starptautiska organizācija. Taisnība, ka tā pieprasīja informāciju IMG un ka tā šo informāciju nesniedza, tādēļ Komisijai bija jāvēršas pie valstīm, kuras apgalvoti ir šīs vienības biedri, lai tās sniegtu informāciju par savu dalību tajā. Lielāka iestādes rūpība būtu bijusi vēlama, bet Komisijas rīcībā netika konstatēts rūpības pienākuma, kas saistīts ar labas pārvaldības tiesībām, pietiekami būtisks pārkāpums, kas var radīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību (
39
).
101.
Mazāk stingrā Savienības iestāžu ārpuslīgumiskās atbildības regulējumā nekā tas, kas izriet no Tiesas judikatūras, tikai lēmuma atcelšana var eventuāli radīt pienākumu atlīdzināt radītos zaudējumus.
102.
Tas tā nav, ja ārpuslīgumisko atbildību izraisa nevis jebkurš pārkāpums, bet gan pietiekami būtisks Savienības tiesību normas, kas aizsargā privātpersonas, pārkāpums. Turklāt, “ja Savienības iestādei vai struktūrai ir piešķirta rīcības brīvība, vienīgi tad, kad attiecīgā iestāde ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi šai brīvībai noteiktās robežas, var tikt konstatēts šāds pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums” (
40
), kas, kā jau minēju, nav noticis šajā lietā.
103.
Uzskatu, ka, lai gan Komisija, pieņemot 2015. gada 8. maija lēmumu, ir rīkojusies bez nepieciešamajiem pierādījumiem, tā neizdarīja pietiekami būtisku pārkāpumu, neizpildot savu rūpības pienākumu. Tās kļūdu, lai arī tā ir neapstrīdama, nevar uzskatīt par neattaisnojamu (
41
), un arī tās secinājumi, kuros gan trūkst papildu pierādījumu to pamatošanai, nebija neracionāli (
42
).
104.
Īsumā – ceturtais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.
F.
Piektais, sestais un septītais apelācijas pamats: pārkāpumi saistībā ar IMG ciesto kaitējumu
1. Lietas dalībnieku argumenti
105.
Piektajā apelācijas pamatā IMG norāda, ka attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 40. punkta pirmajā līdz trešajā ievilkumā ietvertajiem lūgumiem Vispārējā tiesa ir pārkāpusi kaitējuma atlīdzināšanas natūrā principu, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nav izpildījusi pieņemamības nosacījumus un nav ievērojusi sava Reglamenta 76. panta e) punktu un 84. panta 1. punktu.
106.
Sestajā apelācijas pamatā IMG apgalvo, ka attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 40. punkta ceturtajā ievilkumā ietvertajiem lūgumiem Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir pārkāpusi sava Reglamenta 76. panta e) punktu un 84. panta 1. punktu.
107.
Septītajā apelācijas pamatā IMG attiecībā uz morālo kaitējumu norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi kaitējuma atlīdzināšanas natūrā principu, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir pārkāpusi sava Reglamenta 76. panta e) punktu un 84. panta 1. punktu, kā arī ir pieļāvusi tiesas neierobežotas kompetences pārkāpumu.
108.
Komisija apstrīd šos trīs pamatus un lūdz tos noraidīt.
2. Vērtējums
109.
Manuprāt, Tiesai šie trīs apelācijas pamati ir jānoraida kā neefektīvi, ja tiek noraidīti iepriekšējie pamati.
110.
Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka “Savienības ārpuslīgumiskās atbildība iestāšanās [..] ir atkarīga no tā, vai ir izpildīts [..] nosacījumu kopums, proti, Savienības iestādei pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un starp šīs iestādes rīcību un kaitējumu, uz ko atsaucas, pastāv cēloņsakarība [..]. Ja kāds no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība ir jānoraida pilnībā un pārējie Savienības ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumi nav jāizvērtē [..]” (
43
).
111.
Līdz šim esmu mēģinājis argumentēt, ka nepastāv pietiekami būtisks tiesību normas, kas piešķir tiesības IMG, pārkāpums. Ja nav izpildīts pirmais no nosacījumiem, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, nav nepieciešams izteikt viedokli par zaudējumu faktisku pastāvēšanu un to apmēra noteikšanu.
112.
Tādēļ ierosinu kā neefektīvus noraidīt piekto, sesto un septīto apelācijas pamatu.
VIII. Par tiesāšanās izdevumiem
113.
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu, kas ir piemērojams attiecībā uz apelācijas sūdzību saskaņā ar tā 184. panta 2. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
114.
Tā kā Komisija ir prasījusi, lai IMG atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ir jāpiespriež tai atlīdzināt attiecīgos izdevumus.
IX. Secinājumi
115.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai:
1)
Atzīt par nepieņemamu Komisijas iesniegto jauno apelācijas pamatu.
2)
Noraidīt kā nepamatotus pirmo, trešo un ceturto apelācijas pamatu.
3)
Noraidīt daļēji kā nepamatotu un daļēji kā neefektīvu otro apelācijas pamatu.
4)
Noraidīt kā neefektīvus piekto, sesto un septīto apelācijas pamatu.
5)
Piespriest International Management Group segt savus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, izņemot izdevumus saistībā ar šīs iestādes iesniegto jauno apelācijas pamatu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Vispārējās tiesas spriedums, 2017. gada 2. februāris, IMG/Komisija (T‑381/15, nav publicēts, EU:T:2017:57).
(
3
)	Tiesas spriedums, 2019. gada 31. janvāris, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78; turpmāk tekstā – “spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P”).
(
4
)	Vispārējās tiesas spriedums, 2020. gada 9. septembris, IMG/Komisija (T‑381/15 RENV, nav publicēts, EU:T:2020:406). Turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(
5
)	Padomes Regula (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2006. gada 13. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (OV 2006, L 390, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada Finanšu regula”).
(
6
)	Komisijas Regula (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību Padomes Regulai (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 357, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2007. gada 23. aprīļa Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (OV 2007, L 111, 13. lpp.).
(
7
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Regulas Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.). Tā savukārt tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014 un (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.).
(
8
)	Komisijas Deleģētā regula (2012. gada 29. oktobris) par [Regulas Nr. 966/2012] piemērošanas noteikumiem (OV 2012, L 362, 1. lpp.)
(
9
)	Spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P, 16.–28. punkts.
(
10
)	Spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P, 97. punkts.
(
11
)	Turpat, 94.–96. punkts. Šajos punktos ir noteikts:
- Attiecībā uz šaubām, “vai vairākas valstis, ko IMG minējusi kā tās biedrus, tādas patiešām bija, no pašas Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka Komisijas šaubas šajā saistībā attiecas tikai uz “dažiem”IMG biedriem, precīzāk, uz pieciem no sešpadsmit. Šādas šaubas, pieņemot, ka tās ir pamatotas, starptautiskajās tiesībās neatņem vienībai, kuras biedri šīs valstis nav – vai vairs nav – “starptautiskās organizācijas” statusu, un tā tās ir vēl jo vairāk tad, ja attiecīgās valstis, kā šajā lietā, veido tikai mazākuma daļu no attiecīgās vienības”.
- Attiecībā uz šaubām “par to personu pilnvarām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot IMG dibināšanas aktu, tāpat ir jānorāda, ka tas varētu likt apšaubīt IMG dibināšanas akta parakstīšanas spēkā esamību konkrēti no šo valstu puses, nevis tās izveides spēkā esamību kopumā, jo minētie iespējamie pārstāvības pārkāpumi attiecas tikai uz ierobežotu dalībnieču valstu skaitu”.
- Attiecībā uz “trešo elementu, atbilstoši kuram ANO ģenerālsekretārs esot norādījis OLAF, ka IMG nav specializēta ANO aģentūra, pietiek konstatēt, ka tam no juridiskā viedokļa nav nekādas nozīmes. Proti, [..] 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos nekādi nav paredzēts, ka vienībai ir jābūt ANO aģentūrai, lai to varētu kvalificēt par “starptautisko organizāciju”. Turklāt šajā gadījumā nav strīda par to, ka IMG nekad nav apgalvojusi, ka būtu šāda aģentūra, bet gan teicās būt “ar starptautisku līgumu izveidota starptautisko publisko tiesību organizācija [..]”.
(
12
)	Rīkojums, 2020. gada 9. jūnijs, International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507; turpmāk tekstā – “rīkojums C‑183/17 P INT”).
(
13
)	Turpat, 23. punkts.
(
14
)	Lai nonāktu pie šī secinājuma, Vispārējā tiesa pamatojās uz trim apsvērumiem. Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “[šis princips] pats par sevi nepiešķir tiesības privātpersonām, ja vien tas nav īpašu tiesību izpausme”. Turklāt no šīs tiesas iepriekš minētajiem juridiskajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija var apšaubīt IMG starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē. Visbeidzot, IMG nav pierādījusi, kādā veidā prettiesiskums, kura dēļ Tiesa atcēla 2015. gada 8. maija lēmumu, ir labas pārvaldības principa, konkrētāk, Komisijas rūpības pienākuma pārkāpums.
(
15
)	Turpinājumā Komisija atkārtoti lūdza IMG iesniegt tās 2019. gada 6. maija vēstulē minētos dokumentus un precizēja, ka gadījumā, ja dokumenti netiks iesniegti, tā vērsīsies tieši pie valstīm, kuras IMG uzskata par saviem biedriem.
(
16
)	Rīkojums, 2020. gada 9. septembris, IMG/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, EU:T:2020:388).
(
17
)	Lieta T‑509/21.
(
18
)	Pārsūdzētā sprieduma 39. punktā saistībā ar lietas priekšmetu pēc apelācijas un nodošanas atpakaļ ir teikts, ka “tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, lietas dalībnieki apstiprināja, ka šīs lietas priekšmets nepārsniedz tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas izriet no Komisijas lēmuma – kurš ir ietverts 2015. gada 8. maija vēstulē un kuru Tiesa atcēla – nenoslēgt ar prasītāju jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā “līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par [tās] starptautiskās organizācijas [statusu]” [..]”. Mans izcēlums.
(
19
)	Pārsūdzētā sprieduma 80. punkts.
(
20
)	Par šo principu skat. spriedumus, 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576), 100.–102. punkts, un 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija (C‑14/18 P, EU:C:2019:159), 65.–67. punkts.
(
21
)	Komisija norāda, ka atkārtota izvērtēšana ir bieža administratīva prakse (kuru īsteno tostarp, ja finanšu tiesiskajā regulējumā tiek veikti grozījumi, kā tas bija gadījumā ar Deleģēto regulu 2015/2462), un tā nav izraisījusi tiesāšanos, izņemot IMG gadījumu.
(
22
)	Šo secinājumu 29. un 30. punkts.
(
23
)	Spriedumi, 2021. gada 28. oktobris, Vialto Consulting/Komisija (C‑650/19 P, EU:C:2021:879), 138. punkts; 2021. gada 25. februāris, Dalli/Komisija (C‑615/19 P, EU:C:2021:133), 41. punkts; 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība (C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672), 147. punkts; 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014), 117. punkts, un 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm y Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361), 42. punkts.
(
24
)	Spriedumi, 2021. gada 25. februāris, Dalli/Komisija (C‑615/19 P, EU:C:2021:133), 42. punkts, un 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība (C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672), 148. punkts.
(
25
)	Spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256), 37. punkts.
(
26
)	Spriedums, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome (C‑45/15 P, EU:C:2017:402), 30. punkts.
(
27
)	Spriedumi, 2021. gada 28. oktobris, Vialto Consulting/Komisija (C‑650/19 P, EU:C:2021:879), 142. punkts; 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), 103. punkts, un 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736), 54. punkts.
(
28
)	Spriedumi, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694), 43. punkts; 2004. gada 23. marts, Eiropas ombuds/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174), 49. punkts, un 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256), 31. punkts.
(
29
)	Pārsūdzētā sprieduma 88. punkts.
(
30
)	Spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P, 89. punkts: “[..] kad Komisija plāno pieņemt lēmumu, lai uzticētu budžeta izpildes uzdevumus attiecīgajai vienībai, tai ir pienākums pārliecināties, ka šai vienībai ir starptautiskās organizācijas statuss”.
(
31
)	Turpat, 90. punkts: “[..] ja pēc tāda lēmuma pieņemšanas, ar kuru budžeta izpildes uzdevumi uzticēti attiecīgajai vienībai kā starptautiskai organizācijai, Komisija, pamatojoties uz elementiem, kas, tāsprāt, ļauj apstrīdēt šo statusu, pieņem tādus lēmumus kā [apstrīdētais lēmums], tie ir jāpamato gan juridiski, gan no faktu viedokļa”.
(
32
)	Manuprāt, šis apgalvojums apstiprina apstākli, par kuru secinājumos lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P (EU:C:2018:782) ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe] apgalvoja, ka “Vispārējā tiesa nav nepareizi izmantojusi savas pilnvaras veikt pārbaudi, kad tā nonāca pie secinājuma, ka, ņemot vērā tās lietas materiāliem pievienotos pierādījumus, Komisija likumīgi un atbilstoši tiesību aktiem nolēma vairs neuzticēt Savienības budžeta izpildes uzdevumus IMG, zināmā mērā piesardzības nolūkā, kamēr netiks noskaidrots jautājums par ieinteresētās personas juridisko statusu” (64. punkts).
(
33
)	Tiesa norāda, ka Savienības iestādēm, struktūrām un organizācijām ir jāievēro Savienības tiesībās garantētās pamattiesības, kuru skaitā ir arī tiesības uz labu pārvaldību, kas nostiprinātas Hartas 41. pantā (spriedumi, 2021. gada 21. oktobris, Parlaments/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863), 51. un 52. punkts, un 2019. gada 27. marts, August Wolff un Remedia/Komisija (C‑680/16 P, EU:C:2019:257), 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Spriedumi, 2014. gada 8. maijs, H. N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), 49. punkts, un 2014. gada 19. jūnijs, Commune de Millau un SEMEA/Komisija (C‑531/12 P, EU:C:2014:2008), 97. punkts.
(
35
)	OV 2007, C 303, 17. lpp.
(
36
)	Spriedums, 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 91. punkts.
(
37
)	Spriedums, 2017. gada 22. novembris, Komisija/Bilbaína de Alquitranes u.c. (C‑691/15 P, EU:C:2017:882), 35. punkts.
(
38
)	Spriedumi, 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256), 40. punkts, un 1992. gada 30. janvāris, Finsider u.c./Komisija (C‑363/88 un C‑364/88, EU:C:1992:44,) 24. punkts.
(
39
)	Turklāt šo pārkāpumu līdzīgos apstākļos varēja pieļaut jebkura cita iestāde, kam būtu bijušas šaubas par tādas organizācijas statusu, kura būs saistīta ar publiskā finansējuma netiešu pārvaldību.
(
40
)	Spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas ombuds/Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256), 37. punkts.
(
41
)	Spriedumi, 1992. gada 30. janvāris, Finsider u.c./Komisija (C‑363/88 un C‑364/88, EU:C:1992:44), 22. punkts, un 2000. gada 4. jūlijs, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357), 42. un 43. punkts.
(
42
)	Spriedums, 1991. gada 22. oktobris, Nölle (C‑16/90, EU:C:1991:402), 13. punkts.
(
43
)	Spriedumi, 2021. gada 25. februāris, Dalli/Komisija (C‑615/19 P, EU:C:2021:133), 42. punkts, un 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība (C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672), 148. punkts.