62024CJ0340
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 20. novembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Prosto gibanje oseb – Člena 45 in 49 PDEU – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Pravica do opravljanja poklica učitelja za učence s posebnimi potrebami v državi članici – Državljani te države članice, ki so pridobili dokazilo o formalnih kvalifikacijah, ki ga je izdala zasebna visokošolska ustanova v drugi državi članici – Dokazilo, ki ni zakonsko priznano in ne omogoča dostopa do ustreznega poklica v zadnjenavedeni državi članici – Obveznost prve države članice, da upošteva vse diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih ima zadevna oseba – Odstopanje“
V združenih zadevah C‑340/24 in C‑442/24, [Artollisi in Lescolanno], (
i
)
katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija) z odločbama z dne 3. maja in 17. junija 2016, ki sta na Sodišče prispeli 9. maja in 21. junija 2024, v postopkih
EW (C‑340/24),
LO (C‑442/24)
proti
Ministero dell’Istruzione e del Merito (C‑340/24 in C‑442/24),
Ministero dell’Università e della Ricerca (C‑340/24),
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi O. Spineanu-Matei, predsednica senata, S. Rodin (poročevalec) in N. Fenger, sodnika,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za LO S. Berengan, B. Celletti in F. Vannicelli, avvocati,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z D. D’Alberti in T. Lubrano Lobianco, avvocati dello Stato,
–
za francosko vlado B. Dourthe in M. Guiresse, agentki,
–
Kraljevino Norveško A. Narvestad in I. Collett, agenta,
–
za Evropsko komisijo L. Armati, P. A. Messina in J. Szczodrowski, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 13 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (UL 2005, L 255, str. 22), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/55/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. novembra 2013 (UL 2013, L 354, str. 132) (v nadaljevanju: Direktiva 2005/36).
2
Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer med EW ter Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministrstvo za izobraževanje in zaslužnost, Italija) in Ministero dell’Università e della Ricerca (ministrstvo za visoko šolstvo in raziskave, Italija) ter LO in ministrstvom za izobraževanje in zaslužnost v zvezi z zavrnitvijo vlog EW in LO za priznanje dokazila o formalni kvalifikaciji, naslovljenega „Curso superior de Especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo“ (visokošolska specializacija na področju pomoči učencem s posebnimi potrebami), ki ga je izdala Universidad Cardenal Herrera – CEU iz Valencije (Španija) za opravljanje poklica učitelja, specializiranega za pomoč učencem s posebnimi potrebami.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodni izjavi 41 Direktive 2005/36 je navedeno:
„Ta direktiva ne posega v uporabo členov [45](4) in [49] Pogodbe [DEU] […].“
4
Člen 1 te direktive določa:
„Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami (v nadaljnjem besedilu: država članica gostiteljica), priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah (v nadaljnjem besedilu: država članica izvora), ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in opravljanje tega poklica.“
5
Člen 2(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:
„Ta direktiva se uporablja za vse državljane države članice, ki želijo kot samozaposlene ali zaposlene osebe opravljati reguliran poklic, vključno s svobodnim poklicem, v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.“
6
Člen 3(1)(c) in (d) iste direktive vsebuje te opredelitve:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(c)
‚dokazila o formalnih kvalifikacijah‘: diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v [Uniji], ki jih izda organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi te države članice. […]
(d)
‚pristojni organ‘: vsak organ ali telo, ki ga država članica pooblasti, da izdaja ali sprejema dokazila o usposabljanju in druge dokumente ali podatke ter da sprejema prošnje in sklepe iz te direktive“.
7
Člen 13 Direktive 2005/36, naslovljen „Pogoji za priznavanje“, v odstavku 1 določa:
„Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije, pristojni organ te države članice dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane te države članice, prosilcem, ki imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih zahteva druga država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.
Potrdila o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah izda pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi navedene države članice.“
Italijansko pravo
8
Poklic učitelja za učence s posebnimi potrebami je v Italiji reguliran poklic. V skladu s členom 4 legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (zakon št. 124/1999 o nujnih določbah v zvezi s šolskim osebjem) z dne 3. maja 1999 (GURI št. 107 z dne 10. maja 1999) se lahko na pokrajinske sezname, na podlagi katerih se dodelijo letna nadomeščanja, vpišejo le osebe, ki so pridobile dokazilo o poklicnih kvalifikacijah učitelja za učence s posebnimi potrebami.
9
Člen 7(4)(e) ordinanza ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6 bis e 6-ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e di conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo (ministrski odlok št. 60, ki se nanaša na postopke za sestavo pokrajinskih seznamov in seznamov ustanov iz člena 4(6a) in (6b) zakona št. 124 z dne 3. maja 1999 ter dodelitev nadomeščanja za učitelje in pedagoško osebje), z dne 10. julija 2020 določa, da morajo kandidati za vpis na te pokrajinske sezname v prilogi k svoji vlogi predložiti „zahtevana dokazila o poklicnih kvalifikacijah, pridobljenih najpozneje ob izteku roka za vložitev vloge, z natančno navedbo ustanov, ki so jih izdale“, in da – „če je bilo dokazilo pridobljeno v tujini in ga je ministrstvo priznalo – je treba navesti tudi sklice na odločbo o priznanju navedenega dokazila“.
10
Poleg tega predložitveno sodišče pojasnjuje, da dokazilo o poklicni kvalifikaciji učitelja, specializiranega za pomoč invalidnim učencem, ki je bilo v Italiji pridobljeno na podlagi posebne specializacije, ali podobno dokazilo o poklicnih kvalifikacijah učitelja za učence s posebnimi potrebami, pridobljeno v tujini in priznano v Italiji, omogoča dostop do delovnih mest učitelja za učence s posebnimi potrebami, ki se dodelijo na podlagi natečaja.
11
Člen 2 legge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno (zakon št. 148 o ratifikaciji in izvajanju Konvencije o priznavanju visokošolskih kvalifikacij v evropski regiji, podpisane 11. aprila 1997 v Lizboni, in določbah za uskladitev z nacionalnim pravom) z dne 11. julija 2002 (GURI št. 173 z dne 25. julija 2002, redni dodatek št. 151) določa:
„1.   Pristojnost za priznavanje študijskih programov in obdobij študija v tujini ter tujih dokazil o študiju za namene dostopa do visokošolskega izobraževanja, univerzitetnega študija in pridobitve italijanskih univerzitetnih nazivov se podeli univerzam in univerzitetnim ustanovam, ki to pristojnost izvajajo v okviru svoje avtonomije in v skladu s svojimi regulativnimi okviri, brez poseganja v dvostranske sporazume na tem področju.“
12
Člen 5 tega zakona določa:
„1.   Državne uprave priznajo akademske nazive za druge namene, kot so navedeni v členu 2, ob upoštevanju veljavnih določb o priznavanju za poklicne namene in dostopu do zaposlitve v javnem sektorju, v skladu s postopki, ki se določijo z izvedbeno uredbo.“
13
Decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania (zakonska uredba št. 206 o prenosu Direktive 2005/36/ES o priznavanju poklicnih kvalifikacij in Direktive 2006/100/ES o prilagoditvi nekaterih direktiv na področju prostega gibanja oseb zaradi pristopa Bolgarije in Romunije) z dne 9. novembra 2007 (GURI št. 261 z dne 9. novembra 2007, redni dodatek št. 228), kakor je bila spremenjena z decreto legislativo št. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/EU del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (EU) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno („Regolamento IMI“) (zakonska uredba št. 15 o prenosu Direktive 2013/55/EU Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Direktive 2005/36/ES o priznavanju poklicnih kvalifikacij in Uredbe (EU) št. 1024/2012 o upravnem sodelovanju prek informacijskega sistema za notranji trg (uredba IMI) z dne 28. januarja 2016 (GURI št. 32 z dne 9. februarja 2016) (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 206/2007), v skladu s svojim členom 1 ureja med drugim „priznavanje poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v eni ali več državah članicah Evropske unije, ki njihovim imetnikom omogočajo opravljanje ustreznega poklica v državi članici izvora, za dostop do reguliranih poklicev in njihovo opravljanje“.
14
V skladu s členom 2 zakonske uredbe št. 206/2007 se ta „uporablja za državljane držav članic Evropske unije, ki nameravajo na nacionalnem ozemlju kot delavci ali samozaposlene osebe, vključno s pripadniki svobodnih poklicev, opravljati reguliran poklic na podlagi poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v državi članici Evropske unije, in ki jim v državi izvora omogočajo opravljanje tega poklica“.
15
Člen 3(1) in (2) zakonske uredbe št. 206/2007 določa:
„1.   Priznavanje poklicnih kvalifikacij na podlagi te zakonske uredbe osebam iz člena 2(1), če izpolnjujejo pogoje, ki se izrecno zahtevajo, omogoča dostop do ustreznega poklica, za katerega so usposobljene v državi članici izvora, in opravljanje tega poklica pod pogoji, določenimi v italijanskem pravu.
2.   Za namene člena 1(1) je poklic, ki ga bo zadevna oseba opravljala na italijanskem ozemlju, tisti, za katerega je kvalificirana v državi članici izvora, če so dejavnosti primerljive (brez poseganja v določbe člena 5f o delnem dostopu).“
16
Člen 4 zakonske uredbe št. 206/2007 določa, da se pojem „poklicne kvalifikacije“ nanaša na „kvalifikacije, ki se izkazujejo z dokazili o formalnih kvalifikacijah, potrdilom o usposobljenosti […] ali poklicnimi izkušnjami“ in da lahko osebe, ki so v tujini pridobile dokazilo o usposobljenosti, in sicer dokazilo o formalnih kvalifikacijah, ki je navedeno med „diplomami, spričevali in drugimi dokazili, ki jih je izdala univerza ali druga ustanova, pooblaščena v skladu z različnimi sistemi, ki urejajo poklicno usposabljanje, pridobljeno predvsem na ozemlju [Unije]“, ki jim na podlagi te zakonske uredbe podeljuje poklicno kvalifikacijo in omogoča opravljanje tega poklica v državi izvora, začnejo postopek priznavanja poklicnih kvalifikacij, določen s to zakonsko uredbo.
Spora o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
17
Tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari sta leta 2021 pri pristojnem italijanskem organu vložili prošnjo za priznanje poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v drugi državi članici, za opravljanje poklica učitelja, specializiranega za pomoč učencem s posebnimi potrebami. Zaprošeno priznanje se je nanašalo na dokazilo o formalnih kvalifikacijah, naslovljeno „visokošolska specializacija na področju pomoči učencem s posebnimi potrebami“, ki ga je izdala Universidad Cardenal Herrera – CEU iz Valencije.
18
Pristojni italijanski organ je vlogi teh tožečih strank zavrnil z obrazložitvijo, da po informacijah, prejetih od španskih pristojnih organov na podlagi zahteve prek informacijskega sistema za notranji trg iz Uredbe (EU) št. 1024/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o upravnem sodelovanju prek informacijskega sistema za notranji trg in razveljavitvi Odločbe Komisije 2008/49/ES (uredba IMI) (UL 2012, L 316, str. 1), zadevno dokazilo, ki je bilo le dokazilo univerze, ki ga je izdala, v Španiji ni bilo uradno dokazilo o formalnih kvalifikacijah in v tej državi članici ni omogočalo opravljanja reguliranega poklica „osnovnošolskega učitelja“ s specializacijo na področju terapevtske pedagogike oziroma poučevanja otrok z motnjami sluha in govora, ki so kvalifikacije, ki se zahtevajo za poučevanje otrok s posebnimi potrebami v navedeni državi članici.
19
Zato je pristojni italijanski organ ugotovil, da to dokazilo, ki ga Španska država ni priznala, ni veljavno in nima učinkov v Španiji, tako da ga ni mogoče priznati na podlagi nobene italijanske ureditve.
20
Zato sta tožeči stranki iz postopka v glavni stvari pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), ki je predložitveno sodišče, vložili tožbo za odpravo odločb o zavrnitvi njunih vlog.
21
Navedeno sodišče meni, da obstaja dvom o tem, ali je razlaga upoštevne nacionalne zakonodaje v nacionalni sodni praksi, v skladu s katero morajo pristojni nacionalni organi vedno presojati vsebino izobraževanja in usposabljanja, opravljenega v državi članici izvora, tako da ga primerjajo s tistim, ki ga določa pravo države članice gostiteljice, zlasti v položaju, v katerem dokazilo, katerega priznanje se zahteva v državi članici gostiteljici, v državi članici izvora ni zakonsko priznano kot uradno dokazilo, ki omogoča dostop do zadevnega poklica, združljiva s pravom Unije.
22
V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji, ki sta v obeh postopkih v glavni stvari enaki:
„1.
Ali je treba člen 13 Direktive 2005/36 […] v povezavi s ciljem [Unije] glede odprave ovir za prosti pretok oseb in storitev med državami članicami ter prosto gibanje učiteljev razlagati tako, da v zvezi s priznavanjem poklicnih kvalifikacij v [Uniji], zlasti pa dokazil o specializaciji s področja poučevanja otrok in mladostnikov, ki potrebujejo dodatno strokovno pomoč, nasprotuje razlagi in uporabi nacionalne zakonodaje, na podlagi katere je mogoče šteti, da so pogoji za priznanje izpolnjeni tudi v primeru, v katerem dokazilo o specialističnem usposabljanju, pridobljeno v državi članici izvora, v tej državi ne omogoča opravljanja ustreznega poklica in ga ta država z zakonom ne priznava kot dokazilo, ki se zahteva za opravljanje tega poklica?
2.
Ali je treba, če se ugotovi, da člen 13 Direktive 2005/36 […] ne nasprotuje taki nacionalni zakonodaji, določbe poglavja I naslova III [te direktive] posledično razlagati tako, da morajo organi, pristojni za priznavanje kvalifikacij, po prejemu ustrezne vloge vselej in v vsakem primeru presojati vsebino vseh dokumentov, ki jih je predložila zadevna oseba in ki lahko potrdijo njeno poklicno kvalifikacijo, čeprav ji v državi članici izvora ne omogočajo opravljanja ustreznega poklica, ter skladnost usposabljanja, ki ga dokazujejo, s pogoji, ki se zahtevajo za pridobitev zadevne poklicne kvalifikacije v državi članici gostiteljici, in po potrebi uporabiti dopolnilne ukrepe?“
23
S sklepom predsednika Sodišča z dne 11. septembra 2024 sta bili zadevi C‑340/24 in C‑442/24 združeni za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.
Vprašanji za predhodno odločanje
24
Najprej je treba navesti, da predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje Sodišče sprašuje o razlagi člena 13 Direktive 2005/36. Priznavanje poklicnih kvalifikacij iz te določbe pa pomeni, da ima oseba, ki zaprosi za tako priznanje, dokazilo o formalnih kvalifikacijah, ki ji v državi članici izvora omogoča opravljanje reguliranega poklica. Ta direktiva se namreč ne uporablja za položaj, v katerem oseba, ki prosi za priznanje svojih poklicnih kvalifikacij, takega dokazila o formalnih kvalifikacijah ni pridobila (glej v tem smislu sodbo z dne 8. julija 2021, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C‑166/20, EU:C:2021:554, točka 29), kar velja za tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari.
25
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Sodišče lahko za to po potrebi preoblikuje vprašanja, ki so mu predložena (sodbi z dne 28. novembra 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, točka 18, in z dne 24. junija 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, točka 61).
26
V obravnavani zadevi je iz vseh elementov, ki jih je predložitveno sodišče navedlo v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑340/24, pri čemer se predložitvena odločba v zadevi C‑442/24 v bistvu le sklicuje na ta predlog, razvidno, da želi navedeno sodišče v resnici izvedeti, ali pravo Unije v okviru preučitve vloge za priznanje poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v drugi državi članici, državi članici gostiteljici nalaga obveznost, da upošteva dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v državi članici izvora, ki ga ta država članica ni zakonsko priznala in ki v tej državi nima nobenega uradnega značaja.
27
Tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari sta italijanski državljanki, ki sta študirali na španski univerzi in sta tako uresničevali pravico do prostega gibanja. Po koncu študija sta pri pristojnem italijanskem organu zaprosili za priznanje španskih dokazil o formalnih kvalifikacijah, da bi lahko v Italiji opravljali poklic učitelja, specializiranega za pomoč učencem s posebnimi potrebami. Za državljana države članice, ki je v drugi državi članici prebival in pridobil univerzitetno dokazilo o formalnih kvalifikacijah, na katero se želi sklicevati v državi članici, katere državljan je, se uporabljata člena 45 ali 49 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovno medicinsko usposabljanje), C‑634/20, EU:C:2022:149, točka 40 in navedena sodna praksa).
28
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, sprašuje, ali je treba člena 45 in 49 PDEU razlagati tako, da državi članici gostiteljici nalagata obveznost, da v okviru preizkusa vloge za priznanje poklicnih kvalifikacij upošteva dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v drugi državi članici, ki ga ta država ni zakonsko priznala in ki v navedeni državi nima uradnega značaja.
29
V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo v položaju, ki ne spada na področje uporabe Direktive 2005/36, ampak spada na področje uporabe člena 45 PDEU ali člena 49 PDEU, organi države članice, ki odločajo o prošnji državljana Unije za dovoljenje za opravljanje poklica, dostop do katerega je v skladu z nacionalno zakonodajo pogojen z diplomo oziroma poklicno kvalifikacijo ali z obdobjem praktičnih izkušenj, upoštevati vse diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah ter upoštevne izkušnje zadevne osebe, nato pa kompetence, ki jih ta dokazila in izkušnje potrjujejo, primerjati z znanjem in kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi nacionalne zakonodaje (sodba z dne 3. marca 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovno medicinsko usposabljanje), C‑634/20, EU:C:2022:149, točka 38 in navedena sodna praksa).
30
Ta postopek primerjalnega preizkusa predpostavlja medsebojno zaupanje med državami članicami v dokazila o poklicnih kvalifikacijah, ki jih izda vsaka država članica. Zato mora organ države članice gostiteljice načeloma šteti za veljaven dokument, kot je med drugim diploma, ki jo je izdal organ druge države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psihoterapevti), C‑577/20, EU:C:2022:467, točka 48).
31
V obravnavani zadevi pa je država članica izvora pristojne organe države članice gostiteljice obvestila, da dokazilo iz postopkov v glavni stvari, ker je le dokazilo univerze, ki ga je izdala, v tej prvi državi ni uradno dokazilo in v njej ne omogoča opravljanja reguliranega poklica, do katerega želita dostopiti tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari. Poleg tega je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da – kar mora preveriti predložitveno sodišče – zadevno dokazilo ne omogoča dostopa do višjih stopenj univerzitetnega izobraževanja in ne spada v sistem, vzpostavljen z bolonjskim procesom in evropskim visokošolskim prostorom.
32
Iz tega sledi, da se na medsebojno zaupanje, na katerem temelji sistem priznavanja poklicnih kvalifikacij v Uniji, ni mogoče sklicevati v primeru, v katerem je dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v državi članici izvora, izdala zasebna ustanova, ki je pristojni organi te države niso pooblastili za izdajanje dokazil o formalnih kvalifikacijah, ki potrjujejo poklicne kvalifikacije, tako da dokazila, ki ga je izdala taka ustanova, ni „izdala država članica“ in zato ne le, da v njej ni priznano, ampak tudi nikakor ne zagotavlja ravni in kakovosti kompetenc, ki jih potrjuje.
33
Čeprav mora v položaju, kakršen je ta iz postopkov v glavni stvari, ki ne spada na področje uporabe Direktive 2005/36, ampak spada na področje uporabe člena 45 PDEU ali člena 49 PDEU, zadevna država članica gostiteljica, kot izhaja iz točk 29 in 30 te sodbe, upoštevati med drugim dokazilo, ki ga je izdala država članica izvora, pa ta člena prvi državi članici ne moreta naložiti, naj upošteva dokazilo, ki ga ni izdala druga država članica in ki v njej ni priznano. Svoboščine prostega pretoka namreč državi članici gostiteljici ne morejo nalagati, da dokazilu o formalnih kvalifikacijah, izdanem v državi članici izvora, pripiše večjo vrednost, kot jo ima v tej državi.
34
Vendar lahko država članica gostiteljica po potrebi prosto upošteva tako dokazilo v okviru postopka primerjalnega preizkusa, navedenega v točki 29 te sodbe.
35
Zato je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člena 45 in 49 PDEU razlagati tako, da državi članici gostiteljici ne nalagata obveznosti, da v okviru preizkusa vloge za priznanje poklicnih kvalifikacij upošteva dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v drugi državi članici, ki ga ta država ni zakonsko priznala in ki v navedeni državi nima uradnega značaja.
Stroški
36
Ker je ta postopek za stranki iz postopkov v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Člena 45 in 49 PDEU je treba razlagati tako, da državi članici gostiteljici ne nalagata obveznosti, da v okviru preizkusa vloge za priznanje poklicnih kvalifikacij upošteva dokazilo o formalnih kvalifikacijah, pridobljeno v drugi državi članici, ki ga ta država ni zakonsko priznala in ki v navedeni državi nima uradnega značaja.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.
(
i
)	Imeni teh zadev sta izmišljeni. Ne ustrezata resničnemu imenu nobene od strank v postopku.