62019TJ0825_RES
Združeni zadevi T‑825/19 in T‑826/19
Tazzetti SpAinTazzetti SA
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (prvi razširjeni senat) z dne 22. marca 2023
„Okolje – Uredba (EU) št. 517/2014 – Fluoriran toplogredni plin – Elektronska evidenca kvot za dajanje fluoriranih ogljikovodikov na trg – Podjetja z istim dejanskim lastnikom – Edini uvoznik ali proizvajalec – Akt, ki posega v položaj – Pravni interes – Dopustnost – Predlog za prilagoditev tožbe – Nedopustnost – Ugovor nezakonitosti – Razlaga izvedbene uredbe v skladu z osnovno uredbo – Izvedbena pooblastila Komisije“
Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pravni interes – Nujnost obstoječega in dejanskega interesa – Presoja ob vložitvi tožbe – Tožba, s katero tožeča stranka lahko pridobi korist
(člen 263, četrti odstavek, PDEU)
(Glej točke 45, od 49 do 53 in od 111 do 122.)
Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pripravljalni ukrepi – Izključitev – Sklep Komisije, s katerim je neki družbi podeljena pravica do dodelitve kvot fluoriranih ogljikovodikov in s katerim se ta pravica drugi družbi, ki ima istega dejanskega lastnika, zavrne – Akt s samostojnimi pravnimi učinki – Vključitev
(člen 263, prvi odstavek, PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 517/2014)
(Glej točke 75, 76, od 87 do 92, od 96 do 99, 104 in 108.)
Okolje – Onesnaževanje zraka – Zmanjševanje emisij fluoriranih toplogrednih plinov – Uredba št. 517/2014 – Dodelitev kvot za dajanje fluoriranih ogljikovodikov na trg – Mehanizem za dodelitev, ki temelji na določanju referenčnih vrednosti – Postopek ponovnega izračuna referenčnih vrednosti – Izvedbena uredba Komisije, v kateri so podjetja z istim dejanskim lastnikom za namene tega ponovnega izračuna opredeljena kot edini proizvajalec ali uvoznik – Področje uporabe
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 517/2014, člen 16(2) in (3); Uredba Komisije 2019/661, člen 7(1))
(Glej točke od 138 do 141.)
Okolje – Onesnaževanje zraka – Zmanjševanje emisij fluoriranih toplogrednih plinov – Uredba št. 517/2014 – Dodelitev kvot za dajanje fluoriranih ogljikovodikov na trg – Izvedbeno pooblastilo, preneseno na Komisijo – Obseg – Sprejetje izvedbene uredbe o spremembi pravic podjetij do dodelitve kvot in do prenosa navedenih kvot – Nepristojnost
(člen 291(2) PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 517/2014, člen 16(3), 17(2) in 18(1) ter Priloga VI, točka 1; Uredba Komisije 2019/661, člen 7(1))
(Glej točke od 154 do 161, 165, 166, od 184 do 207, 210 in 211)
Povzetek
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta v okviru boja proti emisijam toplogrednih plinov sprejela Uredbo št. 517/2014 o fluoriranih toplogrednih plinih, (
1
) katere cilj je omejiti količine fluoriranih ogljikovodikov (HFC), ki so dane na trg v Evropski uniji. V skladu z navedeno uredbo je naloga Evropske komisije, da določi največjo količino HFC, ki se lahko vsako leto da na trg, ter proizvajalcem in uvoznikom dodeli kvote v skladu z mehanizmom dodeljevanja, ki temelji, med drugim, na določitvi referenčnih vrednosti. V zvezi s tem je v navedeni uredbi pojasnjeno, da so referenčne vrednosti prvotno dodeljene proizvajalcem in uvoznikom, ki so sporočili, da so HFC dali na trg med letoma 2009 in 2012. Komisija mora od leta 2017 in nato vsaka tri leta ponovno izračunati referenčne vrednosti na podlagi letnega povprečja količin HFC, ki so bile zakonito dane na trg od 1. januarja 2015.
V skladu z določbami Uredbe št. 517/2014 je Komisija prav tako zadolžena za zagotovitev delovanja elektronske evidence kvot za dajanje HFC na trg (v nadaljevanju: evidenca HFC). Za zagotovitev nemotenega delovanja navedene evidence je Komisija sprejela Izvedbeno uredbo 2019/661. (
2
)
Da bi se pri dodeljevanju kvot HFC preprečilo vsakršno izogibanje ali zloraba, člen 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 med drugim določa, da se za namene ponovnega izračuna referenčnih vrednosti v skladu z Uredbo št. 517/2014 vsa podjetja z istim dejanskim lastnikom oziroma lastniki obravnavajo kot edini uvoznik ali proizvajalec.
Družba Tazzetti SpA, ki je družba italijanskega prava, ki daje HFC na trg v Uniji, je leta 2008 kupila družbo španskega prava, ki prav tako daje HFC na trg. Komisija je zadnjenavedeno in družbo Tazzetti SpA z elektronskimi sporočili z dne 27. in 30. septembra 2019 ter z dne 20. novembra 2019 (v nadaljevanju skupaj: izpodbijane odločbe) obvestila, da imata ti podjetji istega dejanskega lastnika, zato lahko v skladu s členom 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 odslej samo družba Tazzetti SpA prejme kvote HFC.
Družba Tazzetti SpA in prevzeta družba sta menili, da je Komisija s sprejetjem člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 prekoračila svoje pristojnosti, zato sta pri Splošnem sodišču vložili tožbi za razglasitev ničnosti izpodbijanih odločb. Tožeči stranki sta v utemeljitev teh tožb trdili, da čeprav so izvedbena pooblastila Komisije omejena na nemoteno delovanje evidence HFC, naj bi zgoraj navedeni člen 7(1) spremenil sámo delovanje mehanizma kvot HFC, uvedenega z Uredbo št. 517/2014.
Prvi razširjeni senat Splošnega sodišča je tema tožbama ugodil in ob tej priložnosti pojasnil obseg izvedbenih pooblastil, ki jih ima Komisija v okviru sistema dodeljevanja kvot HFC, vzpostavljenega z Uredbo št. 517/2014.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče je najprej ugotovilo, da v nasprotju s tem, kar trdita tožeči stranki, iz besedila člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 jasno in nedvoumno izhaja, da se ta določba uporablja za vse proizvajalce in uvoznike, za katere velja postopek ponovnega izračuna referenčnih vrednosti, ne da bi bilo določeno odstopanje v korist uveljavljenih podjetij, in sicer tistih, ki so sporočila – tako kot tožeči stranki – da so HFC dala na trg med letoma 2009 in 2012.
Po tem pojasnilu je Splošno sodišče preučilo, ali je Komisija s sprejetjem člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 presegla izvedbena pooblastila, ki so nanjo prenesena z Uredbo št. 517/2014 in členom 291 PDEU. (
3
) V zvezi s tem je Splošno sodišče analiziralo trditve tožečih strank, da je Komisija dopolnila ali spremenila Uredbo št. 517/2014 glede, na eni strani, pravic podjetij, da se jim dodelijo kvote HFC, in, na drugi strani, pravic podjetij, da kvote HFC prenesejo.
Najprej je Splošno sodišče spomnilo, na eni strani, da iz člena 17(2) Uredbe št. 517/2014 izhaja, da so izvedbena pooblastila Komisije omejena na nemoteno delovanje evidence HFC, kot instrument za upravljanje kvot, za dajanje HFC na trg in za poročanje, vključno s poročanjem o opremi, dani na trg. Na drugi strani, kadar se na Komisijo prenese izvedbeno pooblastilo na podlagi člena 291(2) PDEU, morajo biti določbe izvedbenega akta, ki ga ta sprejme, v skladu z bistvenimi splošnimi cilji zakonodajnega akta, in morajo biti potrebne ali koristne za njegovo izvajanje, ne da bi ga dopolnjevale ali spreminjale, niti v njegovih nebistvenih elementih.
Splošno sodišče je nato glede pravic podjetij, da se jim dodelijo kvote HFC, navedlo, da je na podlagi člena 16(3) Uredbe št. 517/2014 vsako podjetje, ki se razume kot posamezna fizična ali pravna oseba, ki je HFC zakonito dalo na trg s 1. januarjem 2015 in ki je predložilo izjavo, ki je v tej uredbi določena, pri triletnem ponovnem izračunu referenčnih vrednosti upravičeno do referenčne vrednosti. Člen 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 pa je z določitvijo, da se več podjetij z istim dejanskim lastnikom za namene Uredbe št. 517/2014 pod določenimi pogoji šteje za edino podjetje, ta sistem, vzpostavljen z uredbo, ki je glede na to izvedbeno uredbo osnovna, spremenil, pri čemer je dodal pogoje, ki v tej osnovni uredbi niso določeni za določitev pravice podjetij do referenčnih vrednosti.
S tem je Komisija spremenila tudi sistem dodeljevanja kvot HFC, ki je bil vzpostavljen z Uredbo št. 517/2014, (
4
) saj se edinemu proizvajalcu ali uvozniku v smislu člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 na podlagi njegove enotne referenčne vrednosti dodelijo ne samo kvote HFC, ki ustrezajo količinam HFC, ki jih je pred tem dal na trg, ampak tudi kvote, ki ustrezajo količinam HFC, ki so jih dala na trg druga podjetja, ki imajo istega dejanskega lastnika, čeprav so zadnjenavedeni prikrajšani za pravico do lastne referenčne vrednosti in do kvot, ki so z njimi povezane.
Posledično so zadnjenavedena podjetja od začetka veljavnosti člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 na koncu prikrajšana tudi za pravico do prenosa kvot HFC, saj je ta pravica v skladu z Uredbo št. 517/2014 (
5
) pridržana podjetjem, ki so jim bile dodeljene kvote iz naslova referenčne vrednosti.
Iz tega sledi, da je Komisija s sprejetjem člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661 spremenila pravice, ki so jih zadevna podjetja imela na podlagi Uredbe št. 517/2014 v zvezi s pridobitvijo referenčne vrednosti, možnost, da se jim dodelijo lastne kvote HFC, in možnost, da navedene kvote prenesejo, s čimer je spremenila sámo delovanje sistema kvot HFC.
Ob upoštevanju vsega navedenega je Splošno sodišče sklenilo, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje člena 7(1) Izvedbene uredbe 2019/661, zato je izpodbijane odločbe, sprejete na njegovi podlagi, razglasilo za nične.
(
1
)	Uredba (EU) št. 517/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o fluoriranih toplogrednih plinih in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 842/2006 (UL 2014, L 150, str. 195).
(
2
)	Izvedbena uredba Komisije (EU) 2019/661 z dne 25. aprila 2019 o zagotavljanju nemotenega delovanja elektronske evidence kvot za dajanje fluoriranih ogljikovodikov na trg (UL 2019, L 112, str. 11).
(
3
)	V skladu s členom 291(2) PDEU se, „[č]e so potrebni enotni pogoji za izvajanje pravno zavezujočih aktov Unije, […] s temi akti na Komisijo […] prenesejo izvedbena pooblastila“.
(
4
)	Priloga VI, točka 1, k Uredbi št. 517/2014.
(
5
)	Člen 18(1) Uredbe št. 517/2014.