62003CC0131_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ta pritožba nekako na nov način sproža vprašanje o tem, kaj je akt, ki se ga lahko izpodbija v skladu s členom 230 ES.
2. Obravnava sklepe Komisije, na podlagi katerih je ta v Združenih državah vložila odškodninske tožbe proti nekaterim tobačnim podjetjem.
3. Sodišče prve stopnje je zavrnilo izpodbijanje teh sklepov kot nedopustno, predvsem na podlagi dejstva, da ni bilo ustreznih zavezujočih pravnih učinkov za podjetja. Pritožniki se sedaj sklicujejo na napake v oceni takšnih učinkov, kršitev njihove pravice do učinkovitega sodnega varstva, napačno razlago sodne prakse na podlagi očitno nezakonitih dokumentov in neupoštevanje člena 292 ES.
4. Svet poudarja še eno razsežnost s tem, ko v intervencijski vlogi navaja, da predmetni posamezniki sicer ne morejo izpodbijati tovrstnega sklepa, da pa ga lahko izpodbijajo privilegirane tožeče stranke iz člena 230 ES, če ima lahko zanje zavezujoče pravne učinke.
Člen 230 ES
5. Prvi štirje odstavki člena 230 ES določajo:
„Sodišče nadzira zakonitost aktov, ki jih skupaj sprejemata Evropski parlament in Svet, ter aktov Sveta, Komisije in ECB razen priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta s pravnim učinkom do tretjih oseb.
V ta namen je Sodišče pristojno za odločanje o tožbah, ki jih vloži država članica, Evropski parlament, Svet ali Komisija zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve te pogodbe ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša na njeno uporabo, ali zaradi zlorabe pooblastil.
Sodišče je pod enakimi pogoji pristojno za tožbe, ki jih zaradi varovanja svojih posebnih pravic vložita Računsko sodišče in ECB.
Fizične ali pravne osebe lahko pod enakimi pogoji sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo.“
Dejansko stanje
6. V okviru boja proti tihotapljenju cigaret v Skupnost je Komisija 19. julija 2000 sprejela načelo civilne tožbe zoper določene ameriške proizvajalce cigaret. Odločila se je, da obvesti države članice in pooblastila svojega predsednika in enega od članov, naj pravni službi naročita, naj sprejme potrebne ukrepe.
7. Komisija je 3. novembra 2000 v imenu Evropske skupnosti in držav članic, ki so jo pooblastile za zastopanje, vložila tožbo pri United States District Court, Eastern District of New York (v nadaljevanju: District Court) proti podjetjem iz skupine Reynolds Tobacco in proti Japan Tobacco Inc. (v nadaljevanju skupaj imenovana: tobačna podjetja).(2) Zatrjevala je, da tobačna podjetja sodelujejo pri tihotapljenju cigaret v Skupnost, kjer jih distribuirajo, ter zahtevala odškodnino za izpad carinskih dajatev in DDV. District Court je tožbo zavrnilo.
8. Komisija je 25. julija 2001 sprejela načelo nove civilne tožbe v Združenih državah, ki jo proti istim proizvajalcem cigaret vložita skupaj Skupnost in najmanj ena država članica, ter ponovno pooblastila svojega predsednika in enega od članov, naj pravni službi naročita, naj sprejme potrebne ukrepe. Tako sta bili pri District Court vloženi še dve tožbi, ena avgusta 2001 in ena januarja 2002; v prvi je Komisija zastopala Skupnost in države članice, ki so jo za to pooblastile, drugo pa je vložilo 10 držav članic. Tudi te tožbe so bile zavrnjene.(3)
Izpodbijana sodba
9. Konec leta 2000 in leta 2001 so tobačna podjetja vložila tožbe pri Sodišču prve stopnje,(4) s katerimi so zahtevala razglasitev ničnosti sklepov Komisije o odobritvi sprožitve postopka proti njim v Združenih državah (v nadaljevanju: sporni sklepi)(5) .
10. Komisija ob podpori Parlamenta in devetih držav članic trdi, da sklep o začetku postopka pri sodišču ni predmet izpodbijanja na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES.
11. Sodišče prve stopnje se je strinjalo. Tožbo je zavrglo kot nedopustno s sodbo z dne 15. januarja 2003(6) .
12. Sodišče prve stopnje je opozorilo, da so lahko predmet ničnostne tožbe le ukrepi, ki imajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da pomembno spremenijo njen pravni položaj.(7) Nato je preučilo, ali sporni sklepi ustrezajo tej opredelitvi.
13. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da ima začetek postopka običajno(8) pravne učinke. Vendar pa so ti učinki povezani predvsem s postopkom sodečega sodišča. Začetek postopka je nujen za pridobitev zavezujoče sodne odločbe, vendar pa ne določa obveznosti strank: to lahko izhaja le iz sodbe. Začetek postopka lahko sproži nekatere zakonsko določene posledice – kot je na primer pretrganje zastaralnega roka ali obveznost plačila obresti na terjan znesek –, kar pa niso pravni učinki za namene člena 230 ES. Ko se začne postopek, lahko razpravljajoče sodišče sprejme odločitve, ki vplivajo na pravni položaj tožene stranke, vendar pa učinka ni mogoče pripisati stranki, ki je sodišču predložila zadevo. Ne nazadnje pa sklep o vložitvi tožbe načeloma nima drugih učinkov, povedano drugače, nima učinkov sodbe.
14. Vendar pa(9), ker sporni sklepi zadevajo postopke pred tujimi pristojnimi organi (namreč ameriško sodišče) in ne v Skupnosti, je bilo treba preučiti tudi vprašanje, ali bi lahko sprožili druge definitivne pravne učinke in s tem pomembno spremenili pravni položaj tobačnih podjetij, ali v skladu s pravnim redom Skupnosti ali v skladu z zakoni Združenih držav.
15. Prvič,(10) tobačna podjetja trdijo, da so sporni sklepi spodkopali institucionalno ravnotežje s tem, ko so ustvarjali pravne učinke glede delitve pooblastil v skladu s Pogodbo.
16. Sodišče prve stopnje priznava, da je Komisija s sprejetjem sklepov sprejela stališče glede svoje pristojnosti. Vendar pa to nima pomena, ki ne bi bil odvisen od sprejetih sklepov in tudi nima pravnega učinka. V nasprotju z aktom, ki podeljuje pristojnosti, pa ne vpliva na delitev pristojnosti. Priporočila in mnenja kažejo tudi na sprejetje stališča glede pristojnosti, vendar tudi ta ne ustvarjajo pravnih učinkov in ne morejo biti izpodbijana.
17. Prav tako izpodbijani akti ne morejo imeti zavezujočega pravnega učinka, če Komisija nima pristojnosti. Resnost domnevne kršitve ali njenega domnevnega vpliva na temeljne pravice ne more upravičiti odstopanja od pravil glede dopustnosti v Pogodbi.(11) Enako velja za domnevno kršitev institucionalnega ravnovesja.
18. Izjemoma je mogoče predvideti sodni nadzor pripravljalnega akta, če zadeva ni zakonita že na prvi pogled. Vendar pa je bila podlaga iz sodne prakse za tak predlog(12) izoblikovana pred jasno sodbo Sodišča v zadevi FNAB, ni pa bilo nobene podlage iz sodne prakse(13) za preizkus katerih koli aktov brez pravnih učinkov. Sklep, ki daje podpredsedniku Komisije pooblastila za podpisovanje mednarodnega sporazuma, je izpodbojen,(14) vendar pa je bil namen navedenega sporazuma ustvariti pravne učinke z vzpostavitvijo vzajemnih obveznosti, medtem ko se je podeljeno pooblastilo nanašalo le na predložitev zadev District Court.
19. Drugič,(15) tobačna podjetja trdijo, da sporni sklepi ustvarjajo zavezujoče pravne učinke s tem, ko ne upoštevajo postopkov Skupnosti in držav članic na področju izterjave davkov in carin ter boja proti goljufijam, s čimer jih je ta prikrajšala za procesna jamstva v okviru teh postopkov in jih izpostavila pravilom drugega pravnega reda.
20. Sodišče prve stopnje je poudarilo, da morajo vsa sodišča uporabljati svoje postopkovno pravo in materialno pravo, kot to določajo njihova kolizijska pravila, hkrati pa dodalo, da nastalih pravnih učinkov ni mogoče pripisati stranki, ki je predložila zadevo. Predložitev zadeve sodišču, ki uporablja drugačna pravila, ne ustvarja pomembnih sprememb v pravnem položaju strank.
21. Nekateri postopkovni sklepi lahko spremenijo materialne pravice in obveznosti. Primeri v Skupnosti vključujejo sklepe, ki ukinjajo imuniteto pred globami na področju konkurence, in odločitve, ki sprožajo preverjanje državnih pomoči, zaradi katerih morajo države članice spremeniti svoje ravnanje. Vendar pa dejstva, da ne obstaja postopek Skupnosti na področju pobiranja davkov in carin, ni mogoče enačiti z izrecno podeljeno imuniteto; čeprav lahko sporni sklepi zahtevajo začasno oceno Komisije glede ravnanja tobačnih podjetij, to ne spremeni njihovih obveznosti niti od njih ne zahteva spremenjenega ravnanja.
22. Izpodbijati je mogoče tudi druge postopkovne sklepe, ker vplivajo na postopkovne pravice – na primer sklep o ustavitvi upravnega postopka v skladu z Uredbo št. 17 in o uvedbi postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. Vendar pa v tem primeru tobačna podjetja ne bi imela postopkovnih pravic v nobenem uvedenem postopku zaradi neizpolnitve obveznosti. Zato niso mogla biti prikrajšana za nobene takšne pravice. Ker ne obstaja pristojnost Skupnosti za pobiranje zadevnih carin in davkov, tudi ni zaščitnih ukrepov Skupnosti, ki naj bi jim bili odvzeti.
23. Čeprav lahko postopki držav članic na področju pobiranja davkov in carin ali boja proti goljufijam omejujejo odgovornost ali podeljujejo procesna jamstva, tobačna podjetja niso trdila, da District Court ni upoštevalo ali je obšlo določene postopke niti da so bili proti njim sprejeti kakršni koli takšni postopki.
24. Zato District Court ni moglo zaprositi za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 234 ES. Vendar pa je to posledica njegovih postopkovnih pravil in ne pravni učinek za namene člena 230 ES. V vsakem primeru člen 234 ES obravnava pravico ali dolžnost sodišč držav članic, da zaprosijo za sprejetje predhodne odločbe. Strankam postopka pa ne daje nobene pravice do predložitve.
25. Zato izpodbijani akti niso ustvarili zavezujočih pravnih učinkov s tem, da so povzročili, da je za tobačna podjetja veljal drug pravni red, niti s tem, da so vsebinsko ali postopkovno spremenili njihov pravni položaj.
26. Sodišče prve stopnje je preučilo učinke predložitve zadeve v skladu s pravnim redom Združenih držav.(16)
27. Strinjalo se je, da je vložitev tožb pri District Court vplivala tako na postopkovno kot tudi na materialno pravo, kakor trdijo tobačna podjetja. Te posledice je rešilo na naslednji način.
28. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da postopkovni učinki ali niso bili drugačni od tistih, ki se nujno navezujejo na predložitev zadeve v odločanje kateremu koli sodišču, ali pa so bili povsem dejanske narave: tako so na primer imela tobačna podjetja stroške s tem, da so se branila.
29. Odredba, ki zahteva razkritje dejstev in dokumentov, bi imela zavezujoče pravne učinke, vendar bi izhajali iz samostojnega izvrševanja pristojnosti District Court in ne iz spornih sklepov. Skupnost ni bila pravno zavezana z vsebino tožb le zato, ker je District Court lahko naložilo kazni za žaljivo, neresno ali provokativno ravnanje – ravnanje, ki ga kaznuje sodišče, ni primerljivo z aktom, ki ima zavezujoče učinke.
30. Na tobačna podjetja bi vplivala sodba proti njim, medtem ko sklepi za vložitev tožbe ne določajo obstoja odgovornosti. S sklepi so bila tobačna podjetja sicer obveščena, da je mogoča tožba proti njim, vendar to ni bil pravni učinek, ampak dejstvo, kar velja tudi za obdolžitev storitve kaznivega ravnanja in morebitne posledice na cene delnic.
31. Imuniteta pred zahtevki iz naslova razžalitve v postopku je bila učinek prava Združenih držav in je ni mogoče pripisati Komisiji. Tudi objave pritožb Komisije na internetu, pri čemer je District Court ravnalo v skladu s svojimi pooblastili, ni mogoče primerjati s sklepom Komisije o umiku prepovedi uporabe dokumenta v nacionalnem pravnem postopku.
32. In nazadnje,(17) Sodišče prve stopnje je preverilo navedbe tobačnih podjetij glede potrebe po učinkovitem sodnem varstvu.
33. Podjetja trdijo da če njihova ravnanja ne bi bila dopustna, ne bi imela pravnih sredstev za izpodbijanje spornih sklepov. Ker je bilo sodeče sodišče v državi, ki ni članica EU, in ni bilo naknadnega akta institucije Skupnosti, niti sodišča Skupnosti niti tista v državah članicah niso mogla presoditi o zakonitosti ravnanja Komisije.
34. Sodišče prve stopnje je poudarilo, da je dostop do sodišča ustavni element Skupnosti, ki temelji na pravni državi, ki ga zagotavlja popoln sistem pravnih sredstev in postopkov za preverjanje zakonitosti ukrepov(18) in ki izhaja iz ustavnih tradicij, skupnih državam članicam, in iz Evropske konvencije o človekovih pravicah(19), ter da pravico do učinkovitega pravnega sredstva potrjuje tudi Listina Evropske unije o temeljnih pravicah.(20)
35. Vendar pa upravičencem ni odvzet dostop do sodišča, zato ker ravnanje, ki nima narave odločanja, ne more biti predmet ničnostne tožbe; saj imajo še vedno na voljo odškodninsko tožbo.(21)
36. Čeprav je zaželeno pravno sredstvo proti tožbam institucij, ki škodijo interesom posameznikov, vendar nimajo narave odločanja, ga Pogodba ne predvideva. Naloga Sodišča pa ni, da nadomešča naloge ustanoviteljev Skupnosti, da bi spremenilo uveljavljen sistem pravnih sredstev in postopkov.(22)
Obravnava pritožbe
37. Tobačna podjetja so predložila pet pritožbenih razlogov: napačna razlaga člena 230 ES, kakor da pomeni, da (i) sporni sklepi in (ii) vložitev civilnih tožb v Združenih državah niso imeli pravnih učinkov; (iii) kršitev temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva; (iv) napačna uporaba in razlaga sodne prakse Sodišča o možnosti izpodbijanja očitno nezakonitih ukrepov; (v) kršitev člena 292 ES.
38. Komisija ob podpori osmih držav članic(23), Parlamenta in Sveta trdi, da pritožbeni razlogi niso dopustni in/ali niso utemeljeni.
Dopustnost pritožbe
39. Pripombe glede dopustnosti prvega, drugega in četrtega pritožbenega razloga, ki sta jih podali Komisija in Finska, bom preizkusila v nadaljevanju.
40. Vendar pa je bil na obravnavi izpostavljen še pomembnejši problem, ko je zastopnik Komisije v odgovor na vprašanje Sodišča glede trenutnega statusa postopka v Združenih državah dejal: „Konec je. Zmagali so.“
41. Videti je mogoče, da so se postopki, povezani s spornimi sklepi, končali.(24) Tožbe Komisije so bile zavrnjene in po sprejetju sklepa vrhovnega sodišča Združenih držav 9. januarja 2006 ni več odprtih možnosti za pritožbo.
42. Kaj je torej mogoče doseči s trenutno pritožbo? Če so bila tobačna podjetja uspešna, bi bila zadeva vrnjena Sodišču prve stopnje. Vendar pa se s tožbami na prvi stopnji poskuša doseči razveljavitev sklepov o predložitvi zadev. Ti sklepi so zdaj izčrpali vse učinke, ne glede na to, ali so bili pravno zavezujoči za namene člena 230 ES ali ne. Čeprav poravnava v Združenih državah tobačnim podjetjem ni zagotovila celotnega povračila stroškov, tožbe na prvi stopnji ne zahtevajo nobene odškodnine za izgubo in razveljavitev spornih sklepov ni bistveni predpogoj za pridobitev takega povračila.(25)
43. Sodišče se lahko na svojo pobudo odloči, da stranka nima interesa za predložitev ali vztrajanje pri pritožbi, razen kadar je verjetno, da bo, če bo uspešna, zagotovila korist za pritožnika.(26) Na prvi pogled ni mogoče opaziti nikakršne prednosti.
44. Hkrati pa Sodišče trdi, da ni mogoče zanikati interesa za izpodbijanje sklepa na osnovi trditve, da je bil sklep že izvršen, ko je bila vložena tožba; razglasitev ničnosti sicer lahko ima pravne posledice, predvsem s preprečevanjem ponavljanja sporne prakse.(27)
45. Zato čeprav so bili s spornimi sklepi zdaj izčrpani vsi mogoči učinki za tobačna podjetja, ne predlagam, da se pritožba zavrne kot nedopustna iz tega razloga. Še vedno lahko obstaja interes, da bi se izognili nadaljnjim postopkom, saj ena tožba skupine Reynolds, s katero spodbija sklep o predložitvi zadeve pri sodišču Združenih držav, še vedno poteka pred Sodiščem prve stopnje.(28)
46. Zato bom obravnavala razloge za pritožbo po vrsti. Na splošno je treba pojasniti, da tobačna podjetja ne izpodbijajo uveljavljenega načela, da so lahko predmet ničnostne tožbe le ukrepi, ki imajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da pomembno spremenijo njen pravni položaj. Nasprotno želijo dokazati, da so obstajali takšni učinki in/ali da so nove okoliščine zadeve zahtevale, da se njihova tožba sprejme kot dopustna iz drugih, posebnih razlogov.
Prvi pritožbeni razlog: napačna razlaga člena 230 ES, kakor da pomeni, da sporni sklepi niso imeli pravnih učinkov
47. Ta razlog je predstavljen v petih podpoglavjih, ki z vidika Komisije in (v štirih primerih) Finske niso dopustna, saj samo ponavljajo trditve, predložene na prvi stopnji.
48. Medtem ko lahko predlogi tobačnih podjetij precej sovpadajo z njihovimi predlogi na prvi stopnji, jih v pritožbi ni mogoče označiti za nedopustne izključno na tej podlagi. Pomembno je, ali navajajo konkretno nepravilno uporabo prava napake v jasno označenih delih izpodbijane sodbe.(29) V tej zadevi je po mojem mnenju jasno, da trditve izpolnjujejo to merilo, zato predlagam preizkus njihove vsebine.
Pregled sklepov o vložitvi tožbe
49. Tobačna podjetja navajajo, da je Sodišče prve stopnje storilo napako, ker je v točki 79 sodbe ugotovilo, da sklepa o vložitvi tožbe načeloma ni mogoče šteti za izpodbojno odločbo. To po njihovem mnenju velja le, kadar so navedeni ukrepi del postopka, ki se konča s kasnejšo odločbo, ki je lahko predmet sodnega nadzora v okviru Skupnosti, kadar je mogoče preizkusiti vprašanja predhodne nezakonitosti ali nepristojnosti.(30)
50. Po mojem mnenju pa Sodišče prve stopnje svoje ugotovitve v navedeni zadevi ni utemeljilo na tak način. Ugotovitev je sprejelo na podlagi dejstva, da tak sklep „ne spremeni zadevnega pravnega položaja“. Pri tem se strinjam s Španijo in z Nemčijo, ko trdita, da pripravljalnih aktov ni mogoče izpodbijati prav iz tega razloga in ne zato, ker so del postopka, ki še poteka – načelo pri tem je enako kot pri potrditvenih aktih, sporočilih, mnenjih, poročilih in aktih o notranji organizaciji.
51. Prav tako je jasno, da je Sodišče prve stopnje tudi podrobno preučilo, ali sporni sklepi ustvarjajo pomembne pravne učinke.
52. Zaradi tega trditev ni utemeljena.
Nepravilna uporaba sodne prakse v izjemni situaciji
53. Tobačna podjetja trdijo, da Sodišče prve stopnje ni ustrezno prilagodilo uporabe sodne prakse v zadevi z okoliščinami brez precedensa, v katerih sodišča Skupnosti niso mogla preizkusiti nobenega akta ali posledice iz naslova spornih sklepov, pri čemer obstaja tveganje, da bi lahko institucije Skupnosti sprožile spor zunaj pravnega reda Skupnosti v vseh zadevah in okoliščinah.
54. Vendar pa je ta trditev le uvod v naslednja tri poglavja tega pritožbenega razloga in ne zahteva neodvisne analize.
Neobstoj sistema predlogov za sprejetje predhodne odločbe
55. Po mnenju tobačnih podjetij naj bi Sodišče prve stopnje napačno razlagalo sodno prakso, ko je v točki 105 sodbe ugotovilo, da noben pravni učinek ne izhaja iz izgube možnosti predložitve vprašanja za predhodno odločanje glede pristojnosti Komisije za sprejetje izpodbijanih sklepov, v nasprotju s položajem, v katerem bi Komisija spore sprožila pred sodiščem v državi članici.
56. Strinjam se s Sodiščem prve stopnje, da dejstva, da mora District Court delovati v okviru svojih postopkov in pristojnosti, ni mogoče obravnavati, kot da gre za pravni učinek odločitve o predložitvi zadeve sodišču. Menim, da je osnovna pritožba na podlagi te trditve pomembnejša za tretji pritožbeni razlog glede pravice do učinkovitega sodnega varstva.
Izbira postopka
57. Tobačna podjetja menijo, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo sodne prakse – predvsem sodba Španija proti Komisiji(31) –, v smislu, da ima sprejetje dokončne odločitve o nekem postopku (v tem primeru postopek v Združenih državah) in ne o nekem drugem (postopek v Skupnosti) pravne učinke.
58. Strinjam se s špansko vlado, da v sodbi Španija proti Komisiji ni bila pomembna izbira posameznega postopka, ampak dejstvo, da je sprožitev tega postopka vključevala oceno Komisije, ki je imela za tožečo stranko pravne učinke.(32) Enako velja za sodbo Cimenteries(33), ki je prav tako navedena v pritožbi.
59. Ta trditev temelji na napačnih domnevah.
Dokončna ugotovitev pristojnosti
60. Tobačna podjetja trdijo, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je imelo sprejetje stališča Komisije pravne učinke. Komisija lahko ukrepa le, če je za vložitev tožbe pooblaščena v skladu s sekundarno zakonodajo. Sporna sklepa naj bi torej povzročila enake pravne učinke kot tak akt sekundarne zakonodaje. Poleg tega so odobrila stroške za namene sodnega postopka.(34) S tem ko sta sporna sklepa nadomestila primarne ali sekundarne zakonodaje in spremenila delitev pristojnosti, ki jo določa Pogodba, naj bi bil tudi cilj spornih sklepov sprememba te delitve, kar naj bi bila enaka sprememba pristojnosti kot v zgoraj navedeni sodbi Francija proti Komisiji.(35)
61. Trditev, da ima odločitev za ukrepanje pravne učinke, saj avtorju implicitno daje pravno pooblastilo, da jo sprejme, je po mojem mnenju domiselna. Vendar pa ta domiselnost izgubi pomen, saj Komisija ne potrebuje pravnega pooblastila za sprejetje odločitve, ki nima pravnih učinkov. Povedano natančneje in v povezavi s to zadevo, če institucija prevzame pravno odgovornost za sprejetje odločitve, ki nima pravnega učinka v odnosu do konkretne stranke, tak prevzem odgovornosti ne more imeti pravnega učinka v odnosu do te stranke. Izhodišče (in v tem primeru kamen spotike) je odločitev in ne odločitev o njenem sprejetju.
62. Glede uporabe proračunskih sredstev se strinjam z Nemčijo, da je finančni vidik v zvezi s spornimi sklepi povsem naključen. Strinjam se s Parlamentom, da ima Komisija zadostna pooblastila v skladu s členom 211 ES, da nosi stroške, kadar zagotavlja ustrezno uporabo prava Skupnosti, in da v skladu s členom 274 ES izvaja proračun na svojo odgovornost.
63. V sodbi Francija proti Komisiji je bilo o zatrjevanem neobstoju pristojnosti odločeno v delu sodbe, v katerem se opravi meritorna obravnava in ne v predhodnem preverjanju dopustnosti.(36)
64. Posledično ugotavljam, da nobena od trditev tobačnih podjetij v prvem pritožbenem razlogu ne opredeljuje nobene nepravilne uporabe prava v izpodbijani sodbi.
Drugi razlog: napačna razlaga člena 230 ES, kakor da pomeni, da vložitev civilnih tožb v Združenih državah ni imela zavezujočih pravnih učinkov
65. Po mnenju tobačnih podjetij je Sodišče prve stopnje v točki 105 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da bi lahko District Court odpravilo pomen dejstva neobstoja sistema predlogov za sprejetje predhodne odločbe tako, da bi samo uporabilo pravo Skupnosti; pravzaprav dejstvo, da doktrina „ Act of State “ – po kateri sodišča Združenih držav ne preizkusijo uradnih aktov suverene tuje države – pomeni, da ni bilo verjetno, da bi sodišče razsodilo o pristojnosti Komisije, da predloži zadevo v Združenih državah.
66. Komisija in finska vlada trdita, da je ta trditev popolnoma nova in zato ni dopustna. Tobačna podjetja pa trdijo, da so se pred Sodiščem prve stopnje že sklicevala na doktrino „ Act of State “ ali vsaj na njeno vsebino. Po mojem mnenju to trditev potrjuje točka 72 izpodbijane sodbe(37), čeprav doktrina ni konkretno poimenovana.
67. Na podlagi tega trditev izgublja bistvo zaradi načina, na kateri tobačna podjetja ob predložitvi trditve uporabljajo besede „verjetno“ in „malo verjetno“. Obstoj pomembne stopnje verjetnosti pomeni, da ne glede na to, kako so nekateri učinki zavezujoči, če so uresničeni, ne morejo biti učinki prvotne odločitve, ampak le posrednega dogodka. Vendar pa pritožbeni razlog izrecno navaja zavezujoče pravne učinke, ki izhajajo iz vložitve civilnih tožb.
Tretji razlog: kršitev temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva
68.  Ta razlog se nanaša na navedbo v točki 123 izpodbijane sodbe, da „upravičencem ni odvzet dostop do sodišča, zato ker ravnanje, ki nima narave odločanja, ne more biti predmet ničnostne tožbe; saj imajo še vedno na voljo tožbo iz naslova nepogodbene odgovornosti […], če je ravnanje tako, da povzroči odgovornost Skupnosti“.
69. Tobačna podjetja trdijo, da je Sodišče prve stopnje napačno upoštevalo kot pomembno merilo dostop do sodišča in ne obstoj učinkovitega pravnega sredstva.(38) Nadalje se Sodišče v obravnavi celovitega sistema pravnih sredstev ne sklicuje na odškodninsko tožbo v skladu s členom 288 ES.(39) Prav tako obstoj odškodninske tožbe ne more vedno zagotoviti učinkovitega sodnega varstva. Tobačna podjetja zahtevajo varstvo pred vložitvijo tožbe proti njim zato, ker Komisija za to ni pristojna. Vendar pa nepristojnost ne povzroča odškodninske odgovornosti. Običajno nerazpoložljivost neposredne tožbe pomeni možnost predložitve vprašanja za predhodno odločanje. Vendar v tem primeru to ne drži. Tudi če bi District Court presojalo o pristojnosti Komisije, ne bi moglo zagotoviti učinkovitega sodnega varstva, saj nima potrebnega znanja in izkušenj za odločanje o temeljnih vprašanjih ustavnega prava Skupnosti.
70. Komisija navaja, da načelo učinkovitega sodnega varstva ne velja za akte, kot so sporni sklepi, ki ne morejo kršiti pravic in svoboščin, ki jih priznava pravo Skupnosti in imajo pravni učinek na upravičence. Glede njihovih pravic in svoboščin v skladu s pravom Združenih držav tobačna podjetja uživajo vsa jamstva, ki jih nudi District Court. V sodbi Unión de Pequeños Agricultores(40) Sodišče trdi, da razlaga zahteve glede posamične obravnave z vidika načela učinkovitega sodnega varstva ne more učinkovati tako, da odpravi to zahtevo. Glede člena 288 ES Komisija trdi, da bi tobačna podjetja vsekakor lahko vložila odškodninsko tožbo. Pri tem ne bi imela težav z ugotavljanjem dopustnosti, ampak z dokazovanjem, da Komisija ni ravnala zakonito, ko je vložila civilno tožbo, zaradi česar so bila neposredno oškodovana.
71. Španija dodaja, da pravica do učinkovitega sodnega varstva ni tako absolutna, da je mogoče izpodbijati vsak akt ali da lahko vsakdo vloži tožbo. Poudarja, da je sistem predlogov za sprejetje predhodne odločbe sistem sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic, ki zagotavlja usklajeno razlaganje in uporabo prava Skupnosti. Njegova uporaba ni povezana z razpoložljivostjo tožbe zaradi razveljavitve.
72. Ta tretji razlog je po mojem mnenju najpomembnejša zadeva od vseh zadev v pritožbi. Dostop do sodišča in razpoložljivost učinkovitega pravnega sredstva sta, poleg spoštovanja temeljnih pravic, nosilna stebra Skupnosti, ki jo ureja pravni red. Osnovni element dolžnosti Sodišča v skladu s členom 220 ES, pri zagotavljanju, da „se pri uporabi te Pogodbe […] spoštuje pravo“, je zagotavljanje spoštovanja teh načel.(41) Glede na to se v tem primeru strinjam s trditvami Komisije in Španije.
73. V zvezi s trditvijo tobačnih podjetij, da Sodišče v sodni praksi ne omenja člena 288 ES, v katerem je poudarjen obstoj celovitega sistema pravnih sredstev, je po mojem mnenju pomembno poudariti, da se Sodišče v teh sodbah sklicuje predvsem, če ne izključno, na celovit sistem za preizkus veljavnosti aktov Skupnosti z zavezujočimi pravnimi učinki. To je očitno v sodbi Les Verts(42) in nazadnje v sodbi Gaston Schul(43) .
74. Odškodninsko pravno sredstvo ne spada v okvir tega sistema sodnega preizkusa. Nasprotno, to je „samostojna tožba, ki ima v sistemu pravnih sredstev posebno vlogo in za katero so določeni pogoji za izvajanje glede na njen posebni namen. Medtem ko je namen tožbe za razglasitev ničnosti […] sankcionirati nezakonitost pravno zavezujočega akta […], je namen tožbe zaradi odgovornosti povračilo za škodo, ki je nastala zaradi akta ali nezakonitega ravnanja, ki se očita instituciji ali organu Skupnosti“.(44)
75. Tako obstaja celovit sistem pravnih sredstev ali sodnega varstva, če na pravni položaj stranke vpliva ukrep z zavezujočimi pravnimi učinki. Obstaja pa še eno dopolnilno sredstvo, kadar stranka utrpi škodo, ki je posledica nezakonitega ravnanja. Oba sta lahko na voljo v posebnih okoliščinah, ni pa nujno, da je tako v vseh primerih.
76. V izpodbijanem besedilu sodbe se je Sodišče prve stopnje očitno sklicevalo na širši „celovit sistem“, ki zajema preizkus veljavnosti in tudi ugotovitev odškodninske odgovornosti. Odločilo je, da ni področja za pregled veljavnosti, ker ni bilo zavezujočih pravnih učinkov. Vendar pa je tudi poudarilo, da tobačnim podjetjem ne bo odklonjeno sredstvo v skladu s pravom Skupnosti, če bodo lahko dokazala, da so imela škodo, ki je bila posledica nezakonite tožbe s strani Komisije. Po mojem mnenju takšne utemeljitve ni mogoče kritizirati, razen če ni ovržena domneva – neobstoj zavezujočega pravnega učinka. Po mojem mnenju tobačna podjetja v prvih dveh pritožbenih razlogih te domneve niso ovrgla.
77. Seveda dejanski izid odškodninske tožbe ni gotov. Trenutno na Sodišču ni take tožbe in zato ni mogoče reči, ali bi bila dopustna ali utemeljena, če bi bila vložena. Če tobačna podjetja ne morejo dokazati obstoja nezakonitega ravnanja institucij Skupnosti,(45) zatrjevane škode in vzročne zveze med takim ravnanjem in tako škodo, niso uspešna. Dejstvo, da v takšnih okoliščinah niso upravičena do odškodnine, ne pomeni, da ne bodo imela dostopa do učinkovitega pravnega varstva.
78. Z lahkoto si predstavljam podobne okoliščine, v katerih bi bila odškodninska tožba verjetno uspešna. Domnevajmo, da bi se na primer Komisija odločila, da bi brez vsakršne utemeljitve vložila agresivno tožbo proti enemu ali več manjšim kmetijskim proizvajalcem v državi AKP, s čimer bi jih izpostavila grožnji gospodarskega uničenja pred dokončno rešitvijo tožbe. Ne le da bi bilo povsem preprosto ugotoviti upravičenost odškodninskih zahtevkov, ampak bi bili prisotni tudi pogoji za pridobitev začasnih ukrepov(46) – mogoče celo v obliki začasnega zadržanja izvrševanja sklepa o sprožitvi postopkov(47) .
79. In nazadnje, ne sprejemam trditve tobačnih podjetij, navedene med obravnavo, da je petletno obdobje za vložitev odškodninskega zahtevka(48) morda prekratko. Ta rok velja za vse zadeve in začne teči šele, ko so izpolnjeni trije pogoji za vložitev tožbe.(49)
80. Zato menim, da tobačna podjetja niso dokazala nobene kršitve svoje pravice do učinkovitega sodnega varstva.
Četrti razlog: napačna uporaba in razlaga sodne prakse glede možnosti izpodbijanja očitno nezakonitih ukrepov
81. Ta pritožbeni razlog se nanaša predvsem na točki 87 in 88 izpodbijane sodbe, ki ju povzemata točki 17 in 18 zgoraj. Tobačna podjetja trdijo, da nobena določba zakonodaje Skupnosti ne pooblašča Komisije za začenjanje sodnih postopkov zunaj pravnega reda Skupnosti niti ji ne dovoljuje sprejemanja izvršilnih ukrepov na področju pobiranja carin in DDV. Sporni sklepi zaradi tega očitno niso zakoniti, zaradi česar morajo biti tožbe dopustne, glede na izrek v sodbi IBM proti Komisiji(50) o sodnem pregledu v posebnih okoliščinah pripravljalnih ukrepov, ki „že na prvi pogled niso zakoniti“. Ko je pri FNAB(51) Sodišče omenjalo „merila dopustnosti, ki jih Pogodba izrecno določa“, je omenjalo pogoje o neposrednem in posamičnem interesu, ne pa posebnih okoliščin v zvezi z IBM.
82. Komisija in Finska menita, da pritožbeni razlog ni dopusten, saj le ponavlja trditve, predložene na prvi stopnji. Sama pa ponovno menim, da očitno izpolnjuje merila iz sodb Bergaderm in Eurocoton,(52) zaradi česar je dopusten.
83. Komisija poudarja, da so privilegirane tožeče stranke, na katerih posebne pravice bi lahko vplival prevzem pooblastil, jasno podprle pravico Komisije, da sprejme sporna sklepa. Načeloma (v skladu s členom 282 ES) ima monopolni položaj, da zastopa Skupnost pred sodišči. Ker je torej Komisija vsaj prima facie
pristojna, je logično, da sporna sklepa ne moreta biti „že na prvi pogled nezakonita“. Nadalje Španija zatrjuje, da sodba IBM proti Komisiji nima pomena, kot ji ga pripisujejo tobačna podjetja. V tem primeru je vprašanje, ali je mogoče izjemoma pregledati takšne ukrepe, odprto.
84. Najprej naj povem, da se strinjam z razlago sodbe IBM. V točki 23 te je navedeno: „Za potrebe te zadeve je treba odločiti, ali je v posebnih okoliščinah, v katerih zadevni ukrepi že na prvi pogled niso zakoniti, sodni preizkus na zgodnji stopnji, kot ga predvideva IBM, skladen s sistemom pravnih sredstev, ki jih zagotavlja Pogodba, saj okoliščine, na katere se v tem primeru sklicuje tožeča stranka, v nobenem primeru niso takšne, da bi tožba lahko bila dopustna.“ V sodbi Cimenteries CBR, drugi primer, ki ga navajajo tobačna podjetja v podporo svojega predloga, je ugotovljeno le, da „v vsakem primeru […] v tej zadevi ni posebnih okoliščin“. V obeh primerih je torej vprašanje odprto.(53) Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ker ni upoštevalo neobstoječe pristojnosti.
85. V vsakem primeru pa preizkus, ali neki ukrep „že na prvi pogled ni zakonit“, postavlja zelo visok standard. Ni mogoče trditi, da je izpolnjen v okoliščinah, v katerih obstaja domnevna nezakonitost v trditvi, da Komisija ni pristojna za sprejemanje zadevnega ukrepa, in v katerih druge institucije in/ali države članice, ki naj bi domnevno bile pristojne namesto Komisije, ne le, da ne oporekajo pristojnosti Komisije, ampak jo celo podpirajo.
86. Tudi druge trditve tobačnih podjetij na tej podlagi niso utemeljene. Najprej je v njih navedeno, da če lahko pritožbeni razlog zadeva vsebino vloge, bi moralo Sodišče prve stopnje združiti vprašanje o dopustnosti z meritorno obravnavo. Vendar pa sodna praksa, ki jo navajajo,(54) ne obravnava okoliščin, v katerih bi bila kakor koli vprašljiva pristojnost ali očitna nezakonitost. Drugič, trdijo, da bi moralo Sodišče prve stopnje, ker ni združilo dopustnosti in meritorne obravnave, preučiti dopustnost – namreč, ali imajo sporni sklepi pravni učinek – na podlagi predloženih dejstev,(55) in sicer ob domnevi, da Komisija ni bila pristojna. Vendar pa je Sodišče prve stopnje v točki 87 sodbe storilo prav to. Ugotovilo je, da nepristojnost ne povzroči pravnih učinkov.
87. Zato menim, da tudi ta pritožbeni razlog ni sprejemljiv.
Peti razlog: kršitev člena 292 ES
88. Tobačna podjetja navajajo, da je z ugotovitvijo, da bi District Court lahko presojalo vsak spor, ki se nanaša na pristojnost Komisije, Sodišče prve stopnje sprejelo rešitev, ki je v nasprotju s členom 292 ES in sistemom pogodb. Avtonomijo pravnega reda Skupnosti naj bi namreč ogrožal vsak sistem, ki ni sistem Skupnosti, ki bi vezal Skupnost in njene institucije pri izvrševanju njihovih notranjih pristojnosti na posebno razlago pravil prava Skupnosti.(56) Tako bi bilo, če bi District Court presojalo vprašanje o pristojnosti Komisije, da začne postopek v Združenih državah, da bi pobrala carine in DDV.
89. Najprej se strinjam s Komisijo, da besedilo člena 292 ES, v katerem „se države članice obvezujejo, da bodo spore glede razlage ali uporabe te pogodbe reševale le na načine, določene v tej pogodbi“, jasno navaja, da je to določilo zaveza držav članic in ne omejitev obsega delovanja institucij.
90. Drugič, odločitev o pristojnosti sodišča, pri katerem institucija Skupnosti vloži tožbo,(57) ni primerljiva s tem, da Skupnost podpiše mednarodno pogodbo, ki je zavezujoča za institucije pri izvajanju njihovih notranjih pristojnosti ali uvajanju ogromne količine pravil v pravni red Skupnosti, kot so na primer tista, ki jih obravnavata navedeni mnenji. Odločitev District Court o pristojnosti bi bila zavezujoča le v povezavi s posebnimi postopki. Vprašljiva bi lahko bila celo na istem sodišču v drugih postopkih, ki bi temeljili na drugačnih sklepih Komisije ter a fortiori
na drugih sodiščih in v drugih državah.
91. Nadalje se strinjam s Komisijo, da je bilo District Court, ki ima pristojnost v državi, na območju katere ima sedež večina tobačnih podjetij in na območju katere je prišlo do dejavnosti, ki so predmet pritožbe, najprimernejše za dosego učinkovite izvršitve sodbe; in z Nemčijo, da pristop tobačnih podjetij do člena 292 ES pomeni grožnjo, da bi lahko legitimno sprožene postopke v državi pristojnosti zunaj Skupnosti preprečila katera koli tožena stranka, ki bi navajala isti ugovor.
92. Kot Nemčija tudi sama ne vidim, kako bi lahko morebitna kršitev člena 292 ES ustvarila zavezujoče pravne učinke, zaradi česar bi bilo mogoče izpodbijati sporne sklepe.
Sklep o pritožbenih razlogih
93. Po preučitvi petih pritožbenih razlogov tobačnih podjetij menim, da v sodbi Sodišča prve stopnje ni podana nepravilna uporaba prava, zaradi česar je treba pritožbo zavrniti.
Intervencija Sveta
Vprašanje
94. Naslednje vprašanje je postavil Svet. Zadeva status privilegiranih in neprivilegiranih tožečih strank v zvezi z merilom zavezujočega pravnega učinka v shemi člena 230 ES. Sodišče načeloma priznava, da je Sodišče prve stopnje upravičeno označilo vlogo za nedopustno, saj sporna sklepa ne povzročata zavezujočih pravnih učinkov za tobačna podjetja. Vendar pa se tudi strinja, da je treba položaj privilegiranih tožečih strank, navedenih v členu 230 ES, drugi odstavek, ločiti od položaja neprivilegiranih tožečih strank, kot so na primer tobačna podjetja. Svet meni, da privilegiranim tožečim strank ne bi smelo biti onemogočeno, da bi zaradi nedopustnosti izpodbijale sklep enake vrste (čeprav Svet dodaja, da nima razloga za takšno izpodbijanje v tem primeru).
95. Komisija in Parlament se strinjata s stališčem Sveta. Tudi tobačna podjetja se delno strinjajo. Vendar pa na podlagi nadaljnje trditve Sveta sklepajo, da sporna sklepa povzročata zavezujoče pravne učinke za namene člena 230 ES, če bi jih privilegirane tožeče stranke lahko izpodbijale. Ker poleg tega tudi ne more biti dvoma, da ta sklepa neposredno in posamično vplivata na tobačna podjetja, morajo biti tožbe dopustne.
Presoja
96. To stališče Sveta navidezno podpira predlog Komisije, da je treba pritožbo zavrniti kot delno nedopustno in delno neutemeljeno. Vendar pa ne zavrača nobene od predloženih pritožbenih trditev. Zato se v trenutnem postopku ne zdi pomembno.
97. Če ta predložitev vzbuja pomisleke glede utemeljitve Sodišča prve stopnje o obstoju zavezujočih pravnih učinkov za namene člena 230 ES, bi bilo primerneje, če bi bila vložena kot ločena pritožba v skladu s členom 56, tretji odstavek, Statuta Sodišča. Vendar pa nisem prepričana, da zadevna utemeljitev nasprotuje stališču Sveta.
98. Res je, da se točke od 85 do 91 izpodbijane sodbe nanašajo le na zavezujoče učinke v splošnem. Iz tega je mogoče sklepati, da je Sodišče prve stopnje uporabilo splošno merilo, ki bi, če ne bi bilo izpolnjeno, preprečevalo vsako izpodbijanje s strani katere koli stranke. Kljub vsemu pa je očitno, da je bil pregled opravljen ob upoštevanju merila o pravnih učinkih – ki so zavezujoči za natančno določeno tožečo stranko –, ki je navedeno kot splošno načelo v točki 77, ter da je bil sklep Sodišča prve stopnje, da ni bilo zavezujočih učinkov za tobačna podjetja. S tega vidika trditev Sveta, da bi morala presoja pravice privilegiranih tožečih strank do vložitve tožbe dati drugačen rezultat, ni združljiva s pristopom Sodišča prve stopnje.
99. Zato se zdi, da predložitev ne spada v obseg pritožbe in da ne bi bilo potrebno, da bi jo Sodišče preizkusilo. Kljub temu se bom posvetila temu vprašanju, saj bi lahko pomagalo pojasniti druge vidike pritožbe.
100. Predhodnik prvih treh odstavkov člena 230 ES(58) je bil člen 173, prvi odstavek, Pogodbe EGS, ki se je do spremembe v sedanjem besedilu, do katere je prišlo v Maastrichtski pogodbi iz leta 1992, glasil:
„Sodišče nadzira zakonitost aktov Sveta in Komisije razen priporočil in mnenj. V ta namen je Sodišče pristojno za odločanje o tožbah, ki jih vloži država članica, Svet ali Komisija zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve te pogodbe ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša na njeno uporabo, ali zaradi zlorabe pooblastil.“
Besedilo naslednjega odstavka, ki zadeva pravico do vložitve tožbe neposredno ali posredno vpletenih fizičnih ali pravnih oseb, se ni spremenilo.
101. Sodišče je svojo sodno prakso v tem kontekstu razvilo na podlagi merila zavezujočega pravnega učinka (ter dejansko na podlagi neposrednega in posamičnega interesa).
102. V prvih zadevah, v katerih se je pojavilo vprašanje, se je Sodišče v splošnem sklicevalo na ukrepe, ki so imeli zavezujoč vpliv ali je bil njihov namen, da imajo ali ustvarijo pravni učinek.(59) V sodbi IBM(60) je navedlo (v ožjem smislu, vendar vsekakor v skladu s predhodnimi izjavami), da: „V skladu z usklajeno sodno prakso vsak ukrep, ki povzroči zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da pomembno spremenijo njen pravni položaj, pomeni akt ali odločbe, ki so lahko predmet ničnostne tožbe“. To merilo pravnega učinka za tožečo stranko se dosledno upošteva, nazadnje v sodbi Komisija proti Greencore(61), v kateri se pojavlja skupaj s splošnejšo formulacijo. Dosledno jo upošteva tudi Sodišče prve stopnje, vse od sodbe Marcopoulos proti Sodišču(62) do Infront proti Komisiji.(63)
103. Tako se zdi, da je prvi preizkus dopustnosti v skladu s členom 230 ES obstoj zavezujočega pravnega učinka tako
na splošno kot tudi
za zadevne tožeče stranke. Neobstoj vsakršnega takšnega učinka pomeni, da ni treba preverjati, ali obstaja individualni učinek.
104. Zdi se, da se ta preizkus uporablja, ne glede na to, ali je tožeča stranka „privilegirana“ ali ne za namene člena 230 ES, kar lahko vidimo iz dveh novejših zadev, v katerih je država članica Nizozemska zahtevala ugotovitev ničnosti ukrepa Komisije in v katerih je bila vloga zavrnjena, ker ni bilo zavezujočih pravnih učinkov za tožečo stranko .(64)
105. S tega vidika je merilo neposrednega in posamičnega interesa iz člena 230, četrti odstavek, ES ločen in logično posledičen preizkus le za neprivilegirane tožeče stranke. Zato lahko uredba s splošnim učinkom ustvari zavezujoče pravne učinke za take tožeče stranke, vendar pa običajno in na podlagi sodne prakse zanje ne bo posamičnega interesa. Ta položaj lahko primerjamo s – spet ločenim – preizkusom „varovanja svojih posebnih pravic“, ki velja za „polprivilegirane“ tožeče stranke v skladu s členom 230, tretji odstavek, ES. Nobeden od teh ločenih in naknadnih preizkusov ne velja za „v celoti privilegirane“ tožeče stranke, kot jih opredeljuje drugi odstavek.
106. Zato mora Svet ali katera koli druga tožeča stranka, navedena v zadnjem odstavku, če želi izpodbijati sklep Komisije, ki je podobne vrste kot sporna sklepa v tem postopku, ugotoviti obstoj zavezujočih pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke tako, da pomembno spremenijo njen pravni položaj.
107. Po drugi strani pa je generalni pravobranilec Jacobs pred kratkim obravnaval, ali je pristop v dveh nizozemskih zadevah pravilen, hkrati pa izrazil mnenje, da je zahteva glede zavezujočih pravnih učinkov za tožečo stranko smiselna le v pri posamičnih neprivilegiranih tožečih strankah.(65) Menil je tudi, da državi članici ni treba dokazati nobenega pravnega interesa za izid tožbe v skladu s členom 230 ES.
108. Ker pa to dejstvo v tem primeru za zadevo ni bilo bistveno (in se je Sodišče v sodbi sklicevalo le na pravne učinke, ne da bi pri tem opredelilo, ali morajo učinki veljati za države članice) in ker ni pomembno za izid te pritožbe, je bolje preložiti odločitev na kasnejšo zadevo, v kateri bo to upoštevno.
Stroški
109. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. V skladu s členom 69(4) tega poslovnika države članice in institucije, ki so intervenirale v sporu, nosijo svoje stroške.
110. V tej zadevi menim, da je treba pritožbo zavrniti. Komisija je v predlogih zaprosila za povračilo stroškov. Intervenirali so Parlament, Svet in osem držav članic.
111. Zato morajo tobačna podjetja nositi svoje stroške in tudi stroške Komisije. Intervenienti nosijo svoje stroške.
Predlog
112. Zato Sodišču predlagam naj:
– pritožbo zavrne;
– odloči, da pritožniki nosijo svoje stroške in tudi stroške Komisije;
– odloči, da intervenienti nosijo svoje stroške.
(1) .
(2)  –	Tudi podjetje Phillip Morris International Inc. je v tem postopku sodelovalo kot tožena stranka, nadalje kot tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje in sprva kot pritožnik v tem postopku. Nato pa je svojo pritožbo umaknilo.
(3)  –	Poleg tega je Komisija in 10 držav članic 30. oktobra 2002 vložilo še četrto tožbo, po obravnavi v tej zadevi pred Sodiščem prve stopnje.
(4)
–	Pet tožb je bilo naknadno združenih na podlagi sklepa predsednika razširjenega drugega senata Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2002.
(5)  –	Podjetja skupine Reynolds so 9. januarja 2003 vložila novo tožbo proti sklepu Komisije, „na podlagi katerega je bila 30. oktobra 2002 vložena tretja pritožba, kot je javno objavila Komisija v sporočilu za javnost IP/02/1592 z dne 31. oktobra 2002“ (zadeva T-6/03), ki še poteka pri Sodišču prve stopnje in ni predmet te pritožbe.
(6)  –	Sodba z dne 15. januarja 2000 v združenih zadevah Philip Morris International in drugi proti Komisiji (T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T-260/01 in T-272/01, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, Recueil, str. II-1).
(7)  –	Glej točko 77 izpodbijane sodbe, ki med drugim navaja sodbo z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji (60/81, Recueil, str. 2639, točka 9) in sklep z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Bosman proti Komisiji (C-117/91, Recueil, str. I‑4837, točka 13).
(8)  –	Glej točke od 79 do 82 izpodbijane sodbe.
(9)  –	Glej točko 83 sodbe.
(10)  –	Glej točke od 85 do 91 sodbe.
(11)  –	Sklep z dne 10. maja 2001 v zadevi FNAB proti Svetu (C-345/00 P, Recueil, str. I‑3811, točke od 39 do 42).
(12)  –	V opombi 7 navedeni sklep IBM proti Komisiji, točka 23, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 1992 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji (T‑10/92, T‑11/92, T-12/92 in T‑15/92, Recueil, str. II-2667, točka 49).
(13)  –	Tobačna podjetja navajajo sodbi z dne 12. maja 1998 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑170/96, Recueil, str. I‑2763) in z dne 13. novembra 1991 v zadevi Francija proti Komisiji (C‑303/90, Recueil, str. I-5315).
(14)  –	Sodba z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Francija proti Komisiji (C-327/91, Recueil, str. I‑3641).
(15)  –	Glej točke od 92 do 106 sodbe.
(16)  –	V točkah od 109 do 118 sodbe.
(17)  –	V točkah od 120 do 124 sodbe.
(18)  –	Sodba z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339, točka 23).
(19)  –	Sodba z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točka 18); člena 6 in 13 Konvencije.
(20)  –	UL 2000, C 364, str. 1, člen 47.
(21)  –	V skladu s členom 235 ES in členom 288, drugi odstavek, ES .
(22)  –	Sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Salamander proti Parlamentu in Svetu (T-172/98 in od T-175/98 do T-177/98, Recueil, str. II‑2487, točka 75).
(23)  –	Finska, Francija, Nemčija, Grčija, Italija, Nizozemska, Portugalska in Španija.
(24)  –	Na podlagi izjav na obravnavi lahko ugotovim, da postopki, sproženi 30. oktobra 2002, še vedno potekajo, čeprav ni jasno, ali temeljijo na katerem od spornih sklepov (glej opombi 3 in 5 zgoraj).
(25)  –	Glej tudi točko 73 in naslednje spodaj.
(26)  –	Glej na primer sodbi z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Rendo proti Komisiji (C‑19/93 P, Recueil, str. I‑3319, točka 13) in z dne 13. julija 2000 v zadevi Parlament proti Richard (C‑174/99 P, Recueil, str. I‑6189, točka 33) ter sklep z dne 19. januarja 2006 v zadevi Audi proti UUNT (C‑82/04 P, ni objavljena ZOdl., točka 19 in naslednje).
(27)  –	Glej sodbo z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO proti Komisiji (53/85, Recueil, str. 1965, točka 21).
(28)  –	Glej opombo 5 zgoraj.
(29)  –	Glej na primer sodbi z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji (C‑352/98 P, Recueil, str. I-5291, točki 34 in 35) in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Eurocoton proti Svetu (C-76/01 P, Recueil, str. I-10091, točki 46 in 47).
(30)  –	Glej v opombi 12 navedeno sodbo IBM proti Komisiji, točka 20, in sodbo z dne 29. septembra 1998 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-191/95, Recueil, str. 5449, točka 44).
(31)  –	Sodba z dne 30. junija 1992 (C-312/90, Recueil, str. I-4117).
(32)  –	Glej predvsem točke od 12 do 17 te sodbe.
(33)  –	Sodba z dne 15. marca 1967 v združenih zadevah Cimenteries proti Komisiji (od 8/66 do 11/66, Recueil, str. 75).
(34)  –	Primerjaj s sklepom z dne 24. septembra 1996 v združenih zadevah Združeno kraljestvo proti Komisiji (C-239/96 R in C-240/96 R, Recueil, str. I-4475).
(35)  –	Sodba z dne 9. oktobra 1990 (C-366/88, Recueil, str. I-3571).
(36)  –	Glej predvsem točke od 7 do 13 v opombi 14 navedene sodbe Francija proti Komisiji. Za obravnavo drugega vprašanja, povezanega z domnevnim neobstojem pristojnosti, glej točko 94 spodaj in naslednje.
(37)  –	„Po navedbah tožečih strank ameriško sodišče ni pristojno presoditi o vprašanjih glede pristojnosti Komisije iz naslova obravnavane zadeve.“
(38)  –	Sodba z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu (C‑50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 39).
(39)  –	Sodba z dne 2. aprila 1998 v zadevi Greenpeace proti Komisiji (C-321/95 P, Recueil, str. I‑1651) in zgoraj navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores, točka 40.
(40)  –	Navedeno v točki 44 zgoraj.
(41)
–	Glej na primer sklep z dne 13. julija 1990 v zadevi Imm Zwartveld (C-2/88, Recueil, str. I‑3365) za zelo široko uporabo tega pooblastila. Z vidika obsega in vrste pooblastil Sodišča za pregledovanje, glej na primer sodbo z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu (imenovana „Tobacco Advertising“, C-376/98, Recueil, str. I-8419, točka 84). Glej tudi mnenje 1/92 z dne 10. aprila 1992 (Recueil, str. I-2821) o osnutku Sporazuma EGP.
(42)  –	Navedena v opombi 18, točka 23.
(43)  –	Sodba z dne 6. decembra 2005 v zadevi Gaston Schul Douane-expediteur (C-461/03, Recueil, str. I‑10513, točka 22).
(44)  –	Glej novejšo sodbo z dne 23. marca 2004 v zadevi Evropski varuh človekovih pravic proti Lamberts (C‑234/02 P, Recueil, str. I-2803, točka 59 in tam navedena sodna praksa). Ta in naslednje točke tudi potrjujejo dosledno sodno prakso, da dopustnost odškodninske tožbe ni povezana z dopustnostjo tožbe za razglasitev ničnosti istega domnevno nezakonitega akta. Odškodninska tožba je odvisna od ukrepa ali nezakonitega ravnanja, ki ima negativne materialne posledice za tožečo stranko, medtem ko je tožba za razglasitev ničnosti odvisna od njegovih pravnih posledic.
(45)  –	Oziroma v besedilu sodbe Schöppenstedt „dovolj kvalificirana kršitev hierarhično višje norme, ki je namenjena varstvu posameznika“ (sodba z dne 2. decembra 1971, 5/71, Recueil, str. 975, točka 11).
(46)  –	V skladu s členom 243 ES in z drugim pododstavkom člena 104(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje.
(47)  –	Možnost odreditve začasnega zadržanja v zvezi z odškodninsko tožbo ni bila nikoli izrecno potrjena, vendar je odprta; glej sklepa z dne 23. maja 1990 v združenih zadevah Comos‑Tank in drugi proti Komisiji (C-51/90 R in C-59/90 R, Recueil, str. I-2167, točka 33) in z dne 12. decembra 1995 v zadevi Connolly proti Komisiji (T-203/95 R, Recueil, str. II‑2919, točka 23).
(48)  –	Člen 46 Statuta Sodišča Evropskih skupnosti.
(49)  –	Glej na primer sodbo z dne 27. januarja 1982 v združenih zadevah Birra Wührer proti Svetu in Komisiji (256/80, 257/80, 265/80 in 267/80 ter 5/81, Recueil, str. 85, točki 9 in 10).
(50)  –	Navedena v opombi 7, točka 23; glej tudi v opombi 12 navedeno sodbo Cimenteries CBR.
(51)  –	Navedena v opombi 11, točka 40.
(52)  –	Glej točko 48 in opombo 29 zgoraj.
(53)  –	Čeprav so se tobačna podjetja sklicevala tudi na sodbi Komisija proti Svetu in Francija proti Komisiji (glej opombo 13), je šlo v teh zadevah za ukrepe, ki so očitno imeli pravne učinke.
(54)  –	Sodba z dne 22. septembra 1988 v združenih zadevah Francija proti Parlamentu (358/85 in 51/86, Recueil, str. 4821), v opombi 35 navedena sodba Francija proti Komisiji z dne 9. oktobra 1990, v opombi 13 navedena sodba Francija proti Komisiji z dne 13. novembra 1991 in sodba z dne 16. junija 1993 v zadevi Francija proti Komisiji (C‑325/91, Recueil, str. I-3283).
(55)  –	Sodba z dne 28. januarja 1986 v zadevi Cofaz (169/84, Recueil, str. 391, točka 20).
(56)  –	Mnenje 1/91 z dne 14. decembra 1991 (Recueil, str. I-6079, točke od 41 do 46) in mnenje 1/00 z dne 18. aprila 2002 (Recueil, str. I-3493, točka 45).
(57)  –	Kot je poudarila Nemčija, to predvideva, da doktrina „Act of State“ ne velja, medtem ko drugi pritožbeni razlog predvideva, da velja .
(58)  –	Glej točko 5 zgoraj.
(59)  –	Sodbe z dne 1. marca 1966 v zadevi Lütticke proti Komisiji (48/65, Recueil, str. 19, točka 27); z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija proti Svetu (22/70, Recueil, str. 263, točka 42) in z dne 27. marca 1980 v zadevi Sucrimex proti Komisiji (133/79, Recueil, str. 1299, točka 17).
(60)  –	Navedena v opombi 7, točka 9.
(61)  –	Sodba z dne 9. decembra 2004 (C-123/03 P, ZOdl., str. I-11647, točka 44).
(62)  –	Sodba z dne 22. junija 1990 (T-32/89 in T-39/89, Recueil, str. I‑281, točka 21).
(63)  –	Sodba z dne 15. decembra 2005 (T-33/01, ZOdl., str. II-5897, točka 89).
(64)  –	Sodba z dne 5. oktobra 1999 v zadevi Nizozemska proti Komisiji (C-308/95, Recueil, str. I‑6513, predvsem točki 26 in 29) in sklep z dne 28. januarja 2004 v zadevi Nizozemska proti Komisiji (C‑164/02, Recueil, str. I-1177, predvsem točki 18 in 22).
(65)  –	Sklepni predlogi v zadevi Italija proti Komisiji (sodba Sodišča z dne 1. decembra 2005, C‑301/03, ZOdl., str. I-10217), točki 52 in 53, ter opomba 15 teh sklepnih predlogov.