SKLEP
 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice: Vlasta Polanec
kot predsednica in Milena Šteharnik ter Mirjana Pintarič  kot članici, 
v pravdni zadevi tožeče stranke : 1. I. L. …, Republika Hrvaška in 2. mld. V. L., ki ga
zastopa zakonita zastopnica – mati I. L., ki ju zastopa ..., odvetnik v Domžalah, zoper
toženo stranko:  1. Zavarovalnico X , ...,  2. M. d.o.o. , …, ki jo zastopa Odvetniška
pisarna ..., Celje in 3. H. GmbH, Nemčija, 
zaradi plačila odškodnine v višini 95.000,00 EUR s pripadki,
o pritožbah  drugo  in  tretje  tožene  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v
Mariboru II P 657/2018 z dne 20. 9. 2019,
28. januarja 2020
1
       I Cp  1055/2019
SKLENILO:
I. Pritožbi se zavrneta in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II. Drugo  in  tretje  tožena  stranka  krijeta  vsaka  sama  svoje  stroške  pritožbenega
postopka. 
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedenim sklepom sklenilo, da je za odločitev
o sporu zoper tretje toženo stranko pristojno sodišče Republike Slovenije. 
2. Zoper  citirani  sklep sodišča  prve  stopnje  se  pritožujeta  drugo in tretje  tožena
stranka.
3. Drugo tožena stranka sklep sodišča prve stopnje izpodbija iz vseh pritožbenih
razlogov po prvem odstavku 338. člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena
Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) ter predlaga, da sodišče druge
stopnje pritožbi ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve
stopnje v novo odločanje oziroma podredno, da pritožbi ugodi, se izreče za stvarno
in  krajevno  nepristojno  za  odločanje  v  zadevi  in  sledno  odstopi  pristojnemu
nemškemu sodišču, vse s stroškovno posledico za tožečo stranko.
Bistvo  pritožbene  graje  je,  da  v  danem  primeru  ni  podana  sodna  pristojnost
slovenskega  sodišča,  saj  se  je  škodni  dogodek  zgodil  v  Nemčiji,  posledice
škodnega dogodka so nastale v Nemčiji, drugo in tretje tožena stranka sta imeli
pogodbeno določeno pristojnost nemškega sodišča, zato tretje tožena stranka v
pritožbi  pravilno  izpostavlja  sodno  prakso  Sodišča  Evropske  Unije  (v
nadaljevanju: SEU), ki je kot pogoja za uporabo izjeme iz 1. točke 8. člena Uredbe
(EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o
pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
zadevah (v nadaljevanju: Uredbe) določilo predvidljivost tveganja za tožbo pred
2
sodiščem  druge  države  članice  in  enak  pravni  temelj  tožbe  zoper  vse  tožene
stranke. Ob tem pritožba še dodaja, da nemško pravo sploh ne pozna vtoževane
odškodnine za duševne bolečine zaradi posebno težke invalidnosti bližnjega in da
je za nastalo nezgodo podana izključna krivda oškodovanca samega.
4. Tretje  tožena  stranka  sklep  sodišča  prve  stopnje  prav  tako  izpodbija  iz  vseh
pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena v zvezi s prvim odstavkom
366. člena ZPP ter predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in izpodbijani
sklep spremeni tako, da sklene, da slovenska sodišča niso pristojna za odločanje o
tožbi in slednjo zavrže oziroma podredno, da pritožbi ugodi, izpodbijani sklep
razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje, vse s stroškovno
posledico za tožečo stranko.
Bistvo pritožbene graje je, da v skladu z nemško pravno teorijo nacionalna sodišča
pri razlagi pojma "tako tesno povezan" ne smejo uporabljati pojmov nacionalnega
prava, ampak morajo slediti merilom, ki jih je za presojo tega pojma določilo
SEU, iz sodne prakse katerega pa izhaja, da morajo skupni standardi prevladati
nad  notranjimi  odločbami  (npr.  določbami  o  sosporništvu  in  solidarni
odgovornosti). SEU je tako v sodni praksi (zlasti v zadevah C-539, C-98/06 in
C-145/10) oblikovalo kriterije za uporabo izjeme iz 1. točke 8. člena Uredbe v
konkretnem  primeru,  in  sicer:  (1)  predvidljivost  tveganja,  da  bo  tretje  tožena
stranka  lahko  tožena  v  Republiki  Sloveniji  (v  nadaljevanju:  RS);  (2)  obstoj
enakosti  v  okviru  dejanskega  in  pravnega  stanja;  (3)  možnost  tveganja
nezdružljivih sodnih odločb ter (4) samostojnost ravnanja drugo in tretje tožene
stranke, ki pa jih je sodišče prve stopnje tolmačilo preširoko, s čimer je kršilo tretji
odstavek 31. člena Ustave RS. Sodišče prve stopnje je navedene kriterije zmotno
presodilo, pri tem pa napačno upoštevalo tudi kriterij sosporništva drugo in tretje
tožene stranke, ki ga SEU v svoji praksi ni uporabilo. V nadaljevanju pritožba
navaja še, da je izpodbijani sklep nezadostno obrazložen, kar pomeni absolutno
bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339.
člena ZPP, saj sodišče prve stopnje ni pojasnilo zakaj bi lahko tretje tožena stranka
predvidevala, da bo tožena v RS, na čem temelji zaključek sodišča prve stopnje, da
je delovišče pripadalo tretje toženi stranki in v čem sploh je protipravnost ravnanja
tretje tožene stranke. V tej zvezi pritožba navaja, da se zmožnost predvidevanje
tožbe  v drugi  državi članici  presoja po stanju v stipulacijski  fazi,  v kateri pa
kazenski postopek zoper delovodjo pri tretje toženi stranki še ni bil znan. Poleg
tega se je navedeni kazenski postopek končal na alternativen način, ki ne pomeni
priznanja krivde. V zvezi z deloviščem pritožba navaja, da sodišče prve stopnje ni
upoštevalo navedbe tretje tožene stranke iz odgovora na tožbo, da ni organizirala
gradbišča in ni skrbela zanj, pač pa je pravila gradbišča določal investitor, s čimer
je tretje toženi stranki odvzelo pravico do izjave. Kaj pa sta v zvezi z gradbiščem
navedla prvo in drugo tožena stranka pa tretje toženi stranki ni znano, saj ji njuna
odgovora na tožbo sploh nista bila vročena, s čimer je sodišče prve stopnje kršilo
3
tudi pravico tretje tožene stranke do pravnega sredstva.  V nadaljevanju pritožba
navaja še, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, da je v danem primeru
podana deliktna odškodninska odgovornost in meni, da se protipravnost ravnanja
toženih strank lahko presoja le po pogodbeni odškodninski odgovornosti oziroma
po predpisih o varnosti in zdravju pri delu, ki pa vežejo le delavca in delodajalca.
V  zvezi  z  nadaljnjimi  pogoji  za  uporabo izjeme  po 1.  točki  8.  člena  Uredbe
pritožba navaja, da bi bila nezdružljivost sodnih odločb podana le, če bi sodišča v
različnih državah članicah na podlagi pravno in dejansko enakih okoliščin lahko
presodila različno ali celo nasprotno, za kar pa v danem primeru ne gre. Sodišče
prve stopnje namreč sploh ni pojasnilo zakaj meni, da je v danem primeru podana
odškodninska  odgovornost  tretje  tožene  stranke,  kar  predstavlja  absolutno
bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki drugega odstavka 339.
člena ZPP. V zvezi s tveganjem nezdružljivosti sodnih odločb pritožba dodaja, da
je sodišče prve stopnje slednje zmotno presojalo na podlagi iste pravne podlage
oziroma deliktne odgovornosti prvo do tretje tožene stranke. Nazadnje pritožba
navaja še, da sodišče prve stopnje pristojnosti slovenskega sodišča za sojenje v
predmetni  zadevi  ni  ugotovilo  s  stopnjo  gotovosti,  saj  je  v  obrazložitvi
izpodbijanega  sklepa  samo  zapisalo,  da  vse  odločilne  okoliščine  v  zvezi  s
samostojnostjo ravnanja drugo in tretje tožene stranke niso nedvomno razjasnjene.
5. Tožeča stranka na pritožbi drugo in tretje tožene stranke ni odgovorila. 
6. Pritožbi sta neutemeljeni. 
7. ZPP v drugem odstavku 350. člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP
določa, da sodišče druge stopnje preizkusi sklep sodišča prve stopnje v mejah
razlogov,  ki  so  navedeni  v  pritožbi,  pri  tem  pa  pazi  po  uradni  dolžnosti  na
absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. (razen
glede obstoja in pravilnosti pooblastila za zastopanje pred sodiščem prve stopnje),
12.  in  14.  točke  drugega  odstavka  339.  člena  ZPP  in  na  pravilno  uporabo
materialnega prava. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da  ni podana nobena izmed
naštetih ali s pritožbo zatrjevanih absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega
postopka  ter  da  je  sodišče  prve  stopnje  pravilno ugotovilo  dejansko stanje  in
pravilno  uporabilo  materialno  pravo,  kot  bo  to  podrobneje  obrazloženo  v
nadaljevanju tega sklepa. 
8. Pregled zadeve pokaže, da je tožeča stranka vložila tožbo na plačilo odškodnine
zaradi  duševnih  bolečin  zaradi  posebno  težke  invalidnosti  bližnjega  (drugi
odstavek 180. člena  Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju: OZ). Pritožbeno
nesporno je, da je obravnavni škodni dogodek predstavlja delovna nezgoda z dne
2. 9. 2015, ki se je pripetila v kraju Kehl v Nemčiji, in v kateri je oškodovanec Z.
L. (mož prvo tožeče stranke in oče drugo tožeče stranke) pri montaži oken na
višini 5,60 m padel z lestve in se hudo telesno poškodoval. Prav tako je pritožbeno
4
nesporno, da je bil oškodovanec v času škodnega dogodka zaposlen pri drugo
toženi stranki, ki je imela svojo splošno civilno odgovornost zavarovani pri prvo
toženi stranki po polici, št. 10013554233 z dne 5. 8. 2015, in da je bila drugo
tožena stranka podizvajalec tretje tožene stranke.
9. Tožeča stranka pristojnost sodišča prve stopnje za sojenje tretje toženi stranki v
predmetnem sporu utemeljuje na 1. točki 6. člena Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z
dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
v civilnih in gospodarskih zadevah, ki pa je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št.
1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti
in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v
nadaljevanju: Uredbe), ki se uporablja od 10. 1. 2015 (80. in 81. člen Uredbe) in ki
v 1. točki 8. člena določa enako kot 1. točka 6. člena predhodne Uredbe. 
10. V skladu z 1. točko 8. člena Uredbe (enako prej 1. točka 6. člena Uredbe št.
44/2001 z dne 22. 12. 2000) je oseba s stalnim prebivališčem v državi članici
lahko tožena tudi, če je ena od več toženih oseb, pred sodiščem kraja, kjer ima ena
od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani,
da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili
tveganju  nezdružljivosti  sodnih  odločb,  ki  bi  lahko  bile  posledica  ločenih
postopkov.
11. Citirana določba predstavlja izjemo od splošnega pravila iz prvega odstavka 4.
člena Uredbe, da so (pravne) osebe s stalnim prebivališčem (oziroma sedežem) v
državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišče te države
(prvi odstavek 5. člena Uredbe). 
12. Iz 16. točke uvodnih pojasnil Uredbe izhaja namera zakonodajalca, da bi poleg
stalnega prebivališča (sedeža) toženca morala obstajati tudi alternativna podlaga
pristojnosti,  ki  temelji  na  tesni  povezanosti  med  sodiščem  in  sporom,  ali  ki
pripomore k pravilnemu delovanju pravosodja. Obstoj tesne povezave bi moral
zagotoviti  pravno  varnost  in preprečiti  možnost,  da  bi  bil  toženec  tožen  pred
sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti.
To je pomembno zlasti v sporih v zvezi z nepogodbenimi obveznostmi, ki izvirajo
iz kršitev zasebnosti in osebnostnih pravic, vključno z obrekovanjem.
13. Upoštevajoč povzeto dejansko stanje in citirana materialnopravna določila Uredbe
sodišče druge stopnje pritrjuje sodišču prve stopnje, da je za sojenje tretje toženi
stranki v predmetnem sporu podana pristojnost slovenskega sodišča.
14. Uvodoma  sodišče  druge  stopnje  pojasnjuje,  da  lahko  tožena  stranka  ugovor
(stvarne  ali  krajevne)  nepristojnosti  sodišča  poda  zgolj  v  odgovoru  na  tožbo
(smiselna uporaba drugega odstavka 19. člena v zvezi s prvim odstavkom 22.
5
člena ZPP),  ne  pa tudi  v pritožbi zoper  sklep, s  katerim se sodišče  izreče  za
pristojno za odločanje v zadevi, zato vse pritožbene navedbe drugo tožene stranke
predstavljajo  nedopustne  pritožbene  novote,  ki  so  pravno  neupoštevne  (prvi
odstavek 337. člena ZPP).
15. Ne glede na navedeno pa sodišče druge stopnje ugotavlja, da drugo tožena stranka
v  bistvenem  povzema  (neutemeljene  –  več  o  tem  v  nadaljevanju)  pritožbene
navedbe tretje tožene stranke in  se prav tako sklicuje na sodno prakso SEU, ki pa
jo je sodišče prve stopnje pravilno tolmačilo.
16. Tretje tožena stranka se sklicuje predvsem na sodbe SEU v zadevah C-539/03
(Roche Nederland BV in drugi proti Frederick Primus and Milton Goldenberg), C-
98/06 (Freeport plc proti Olle Arnoldsson) in C-145/10 (Painer proti Standard), ki
pa se vse nanašajo na povsem drugačno dejansko stanje obravnavanemu. Ne glede
na navedeno pa je SEU v navedenih zadevah presojalo pogoje za uporabo izjeme
iz 1. točke 6. člena Uredbe št. 44/2001 z dne 22. 12. 2000, katere besedilo je (kot
že rečeno) identično 1. točki 8. člena sedaj veljavne Uredbe. 
17. SEU je v navedenih zadevah pojasnilo, da morajo biti za uporabo izjeme iz 1.
točke 8. člena Uredbe izpolnjeni naslednji kriteriji:
- tožbeni zahtevki morajo biti med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno
obravnavati in o njih odločati skupaj; in
-  da  se  skupno  obravnavo  zahtevkov  izogne  tveganju  nezdružljivosti  sodnih
odločb, ki bi lahko bile posledica različnih postopkov.
18. V zadevi C-98/06 je SEU izrecno pojasnilo, da istovetnost pravnih podlag tožb,
vloženim proti različnim toženim osebam, ni del pogojev določenih za uporabo 1.
točke 8. člena Uredbe, zato so vsa pritožbena polemiziranja tretje tožene stranke
glede istega oziroma različnega pravnega temelja tožbe zoper prvo, drugo in tretje
toženo  stranko  (pogodbena  oziroma  deliktna  odgovornost)  nepotrebna  in
neutemeljena.  Iz  citirane  sodbe  namreč  izrecno  izhaja,  da  dejstvo,  da  imajo
zahtevki, vloženi proti več toženim osebam, različne pravne podlage, ni ovira za
uporabo določbe 1. točke 8. člena Uredbe. 
19. V tej zvezi je namreč SEU pojasnilo, da je za uporabo 1. točke 8. člena Uredbe
potrebno preveriti zgolj, ali obstaja med različnimi zahtevki, ki jih je vložil isti
vlagatelj  proti  različnim  toženim  osebam,  medsebojna  zveza,  tako  da  obstaja
interes, da se jih presoja skupaj (da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti
sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov).
20. Sodišče druge stopnje pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da med tožbenim
6
zahtevkom  zoper  prvo,  drugo  in  tretje  toženo  stranko  nedvomno  obstaja
medsebojna zveza in interes skupne obravnave. V skladu s sodbo SEU v zadevi C
98/06 namreč o obstoju medsebojne zveze med različnimi zahtevki, vloženimi
pred nacionalnim sodiščem, presoja nacionalno sodišče, ki v RS svojo pristojnost
presoja na podlagi navedb v tožbi (in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana –
drugi odstavek 17. člena ZPP), iz katerih pa izhaja, da je bil oškodovanec preko
svojega delodajalca (drugo tožene stranke) napoten na delo k tretje toženi stranki,
ki  je  bila  vodja  delovišča.  Tožeča  stranka  zatrjuje  solidarno  odškodninsko
odgovornost drugo in tretje tožene stranke za vtoževano škodo, pri čemer je imela
drugo tožena stranka v času škodnega dogodka svojo splošno civilno odgovornost
zavarovano pri prvo toženi stranki. Navedeno tudi po prepričanju sodišča druge
stopnje zadostuje za ugotovitev, da je tožbeni zahtevek zoper prvo, drugo in tretje
toženo stranko tako tesno povezan, da ga je smotrno obravnavati skupaj. 
21. Na tem mestu sodišče druge stopnje še pojasnjuje, da se sodišče prve stopnje v tej
fazi  postopka,  ko  presoja  zgolj  pristojnost  slovenskega  sodišča  za  sojenje  v
predmetni pravdi, ni dolžno vsebinsko opredeliti do posameznih argumentov prvo,
drugo in tretje  tožene  stranke iz  njihovih odgovorov na tožbo, saj bo slednje
predmet nadaljnjega pravdnega postopka, ko bo sodišče prve stopnje še meritorno
odločalo v sporu. Sodišče prve stopnje tako ni bilo dolžno nedvoumno raziskati
okoliščine,  kdo  je  bil  vodja  delovišča,  na  katerem  je  prišlo  do  obravnavane
delovne nezgode in ali je dejansko podana odškodninska odgovornost tretje tožene
stranke za vtoževano škodo, kot to zmotno meni slednja, zato so vse pritožbene
navedbe v tej smeri neutemeljene. 
22. V  zvezi  z  drugim  kriterijem  nezdružljivosti  sodnih  odločb,  ki  bi  lahko  bile
posledica  različnih  postopkov,  pa  sodišče  druge  stopnje  pojasnjuje,  da  je
pritožbeno nesporno, da nemško pravo ne pozna vtoževane odškodnine iz naslova
duševnih bolečin zaradi posebno težke invalidnosti bližnjega, zato bi bila takšna
tožba zoper tretje toženo stranko v Nemčiji zavržena kot nedopustna. Slednje pa
jasno utemeljuje uporabo izjeme iz 1. točke 8. člena Uredbe, saj bi  bila posledica
ločenega postopka zoper tretje toženo stranko v Nemčiji nedvomno nezdružljivost
sodnih odločb izdanih v obeh državah, pri čemer bi do neskladja prišlo tako v
okviru dejanskega, kot pravnega stanja (sodba SEU v zadevi C-539/03). SEU je v
zadevah C-539/03 in C-145/10 še pojasnilo, da je naloga sodišča, da glede na vse
elemente  iz spisa presodi obstoj tveganja, da bi v primeru obravnave tožbe v
ločenih postopkih prišlo do nezdružljivosti sodnih odločb, pri čemer je treba za to,
da  bi  se  ugotovilo,  ali  sta  sodni  odločbi  nezdružljivi,  raziskati,  ali  bi  odločbi
povzročili  pravne  posledice,  ki  se  medsebojno  izključujejo,  kar  je  v  danem
primeru nedvomno tako, saj sodišče prve stopnje tožbe zoper tretje toženo stranko
ni zavrglo, ker naše odškodninsko pravo vtoževano obliko odškodnine pozna. 
7
23. Iz 16. točke preambule Uredbe izhaja še tretji kriterij za uporabo izjeme iz 1. točke
8. člena Uredbe, in sicer da mora obstoj tesne povezave med sodiščem in sporom
zagotoviti  pravno  varnost  in preprečiti  možnost,  da  bi  bil  toženec  tožen  pred
sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti.
24. V tej zvezi se tretje tožena stranka neutemeljeno sklicuje na dejstvo, da je bilo v
pogodbi  z  drugo toženo stranko dogovorjeno,  da  je  za  vse  medsebojne  spore
pristojno sodišče po sedežu tretje tožene stranke, saj navedeno pogodbeno določilo
velja le v razmerju med pogodbenikoma, torej drugo in tretje toženo stranko, ne
zavezuje pa tožeče stranke, kot je to pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje.
Upoštevajoč navedeno in dejstvo, da je tretje tožena stranka v delo kot svojega
podizvajalca pritegnila tudi gospodarsko družbo iz RS (drugo toženo stranko), bi
lahko razumno predvidela, da bo v primeru delovne nezgode tožena tudi v RS. 
25. Povedanega ne more spremeniti niti dejstvo, da se je kazenski postopek zoper
zoper odgovornega delavca tretje tožene stranke v Nemčiji končal na alternativen
način, ki ne pomeni priznanja krivde, saj slednje za presojo izpodbijanega sklepa
ni bistveno.
26. Nazadnje sodišče druge stopnje kot neutemeljene zavrača tudi pritožbene navedbe
tretje tožene stranke, da je eden izmed kriterij za uporabo izjeme po 1. točki 8.
člena Uredbe tudi samostojnost ravnanja drugo in tretje tožene stranke, saj slednje
iz Uredbe in sodne prakse SEU ne izhaja. 
27. Glede  na  obrazloženo je  sodišče  druge stopnje pritožbi drugo in tretje  tožene
stranke v celoti zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijani sklep sodišča
prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).
28. Drugo in tretje tožena stranka s pritožbama nista uspeli, zato sta dolžni vsaka sama
kriti svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim
odstavkom 154. člena ZPP).
Maribor, 28. januar 2020
Predsednica senata:
Vlasta Polanec l.r.
8