62023CO0025
SKLEP SODIŠČA (deveti senat)
z dne 5. oktobra 2023 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Člen 53(2), člen 94(b) in (c) ter člen 99 Poslovnika Sodišča – Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Menice – Zahteva po predstavitvi zakonodajnega okvira spora o glavni stvari – Zahteva po navedbi razlogov, ki utemeljujejo potrebo po odgovoru Sodišča – Očitna delna nedopustnost – Nepristojnost izvršilnega sodišča, ki odloča o ugovoru, da po uradni dolžnosti ali na predlog zadevnega potrošnika presoja o nepoštenosti pogojev pogodbe, ki jo je ta potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom in je podlaga za izdajo menic, katerih izvršljivost se izpodbija“
V zadevi C-25/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (mirovno sodišče, Malta) z odločbo z dne 14. decembra 2022, ki je na Sodišče prispela 16. januarja 2023, v postopku
AL
proti
Princess Holdings Ltd,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi L. S. Rossi, predsednica senata, S. Rodin (poročevalec), sodnik, in O. Spineanu-Matei, sodnica,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi odločeno z obrazloženim sklepom na podlagi člena 53(2) in člena 99 Poslovnika Sodišča,
sprejema naslednji
Sklep
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 6(1) in 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, ter popravka v UL 2019, L 214, str. 25 in UL 2023, L 17, str. 100), členov 5 in 10 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66) ter členov od 6 do 8 Direktive (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb za prodajo blaga, spremembi Uredbe (EU) 2017/2394 in Direktive 2009/22/ES ter razveljavitvi Direktive 1999/44/ES (UL 2019, L 136, str. 28).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo AL in družbo Princess Holdings v zvezi s tožbo, ki jo je vložila oseba AL, da bi preprečila izvršljivost menic ob dospetju.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
4
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Direktiva 2008/48
5
Člen 5 Direktive 2008/48 se nanaša na „[p]redpogodbene informacije“.
6
Člen 10 te direktive se nanaša na „[]informacije, ki se morajo vključiti v kreditne pogodbe“.
Direktiva 2019/771
7
Člen 6 Direktive 2019/771 se nanaša na „[s]ubjektivne zahteve za skladnost“ blaga, ki je predmet prodajnih pogodb.
8
Člen 7 te direktive se nanaša na „[o]bjektivne zahteve za skladnost“ tega blaga.
9
Člen 8 te direktive se nanaša na „[n]epraviln[o] namestitev [tega] blaga“.
10
Člen 24(2) iste direktive določa, da se njene določbe ne uporabljajo za pogodbe, sklenjene pred 1. januarjem 2022.
Poslovnik Sodišča
11
Člen 94(b) in (c) Poslovnika Sodišča določa:
„Poleg besedila vprašanj, ki se Sodišču predložijo v predhodno odločanje, predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje:
[…]
(b)
vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v obravnavani zadevi, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso;
(c)
razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari.“
Malteško pravo
Zakonik o organizaciji in civilnem postopku
12
Člen 253(e) Kodiċi ta’ Organizzazzjoni u Proċedura Ċivili (zakonik o organizaciji in civilnem postopku) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o organizaciji in civilnem postopku), v bistvu določa, da menica, izdana na podlagi Kodiċi tal-Kummerċ (trgovinski zakonik) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: trgovinski zakonik), ob dospetju postane izvršilni naslov, če zadevni upnik predloži sodno pisanje, s katerim postane ta menica izvršljiva, njegov dolžnik pa v 20 dneh po prejemu tega pisanja ne vloži ugovora. Tak ugovor lahko temelji na dejstvu, da podpis na menici ni podpis dolžnika, ali na drugih „resnih in utemeljenih razlogih“. Če pristojno sodišče ugodi temu ugovoru, mora imetnik te menice vložiti ločeno tožbo v skladu z trgovinskim zakonikom.
Trgovinski zakonik
13
Člen 198 trgovinskega zakonika v bistvu določa, da ugovori, vloženi zoper imetnika menice, ne morejo odložiti plačila menice, razen če jih je mogoče „enostavno in hitro“ preučiti. Če je zaradi takih ugovorov treba opraviti „razširjeno preiskavo“, se ustrezna preiskava opravi v ločenem postopku in do izida te preiskave ni mogoče odložiti izvršitve plačilnega naloga, ki je po potrebi lahko pogojena s položitvijo varščine.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
14
Oktobra 2019 je oseba AL z družbo No Deposit Cars Malta Limited sklenila pogodbo o nakupu rabljenega avtomobila na obroke, v kateri je bila določena cena 12.000 EUR, plačljiva v 60 mesečnih obrokih po 200 EUR v obdobju petih let. V ta namen je oseba AL podpisala 60 menic, vsako v višini 200 EUR.
15
Družba Princess Holdings, ki je tudi v lasti imetnika vseh delnic družbe No Deposit Cars Malta, na katero so bile te menice prenesene, je 1. junija 2021 pri Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (mirovno sodišče, Malta) vložila sodno pisanje, v katerem je predlagala izvršbo osmih od navedenih menic z izdajo izvršilnega naloga.
16
Oseba AL je 28. junija 2021 vložila tožbo za preprečitev, da bi teh osmih menic postalo izvršljivih, pri čemer je med drugim trdila, da je vrnila zadevni avtomobil, družba No Deposit Cars Malta pa je kljub temu obdržala te menice.
17
V teh okoliščinah je Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (mirovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„(1)
Ali je dejstvo, da [nacionalno] sodišče v okviru postopka, v katerem menica postane izvršljiva [...], ne more preučiti pogodbe, ki je bila sklenjena pred izdajo menice, v nasprotju z določbami Direktive [93/13], zlasti s členoma 6(1) in 7(1) te direktive?
(2)
Ali je dejstvo, da [nacionalno] sodišče v okviru postopka, v katerem menica postane izvršljiva [...], ne more preučiti pogodbe, ki je bila sklenjena pred izdajo menice, v nasprotju z določbami Direktive [2008/48], zlasti s členoma 5 in 10 te direktive?
(3)
Ali je dejstvo, da [nacionalno] sodišče v okviru postopka, v katerem menica postane izvršljiva [...], ne more analizirati osnovnih obveznosti, ki so nastale pred izdajo menice, v nasprotju z Direktivo [2019/771], zlasti s pravico potrošnika, da od prodajalca dobi blago, ki izpolnjuje zahteve iz členov od 6 do 8 te Direktive, in z njegovo pravico, da uveljavlja pravna sredstva, če te zahteve niso izpolnjene?“
Dopustnost
18
Sodišče lahko v skladu s členom 53(2) Poslovnika, kadar je predlog za sprejetje predhodne odločbe očitno nedopusten, po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli sklene, da bo odločalo z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.
19
To določbo je treba v obravnavani zadevi uporabiti v zvezi z drugim in tretjim vprašanjem.
20
Z drugim in tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 5 in 10 Direktive 2008/48 ter člene od 6 do 8 Direktive 2019/771 razlagati tako, da nasprotujejo določbi nacionalnega prava – in njeni razlagi s strani nacionalnih sodišč –, ki določa postopek izvršitve menice, v okviru katerega nacionalno sodišče ni pristojno za presojo nepoštenosti pogojev pogodbe, na podlagi katere je bila izdana ta menica, katere izvršljivost se izpodbija.
21
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, zaradi katerega prvo drugim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, ki jih obravnavajo (sodba z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny, C-558/18 in C-563/18, EU:C:2020:234, točka 44 in navedena sodna praksa).
22
Ker je predložitvena odločba podlaga za ta postopek, mora nacionalno sodišče v sami predložitveni odločbi pojasniti dejanski in pravni okvir spora o glavni stvari ter podati potrebna pojasnila glede razlogov za izbiro določb prava Unije, katerih razlago zahteva, in glede povezave, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja za spor pred njim (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 4. junija 2020, C.F. (Davčni nadzor), C-430/19, EU:C:2020:429, točka 23 in navedena sodna praksa).
23
V zvezi s tem je treba tudi poudariti, da morajo informacije iz predložitvenih odločb omogočiti, prvič, Sodišču, da poda koristne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo nacionalno sodišče, in, drugič, vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam, da uveljavijo pravico do predložitve stališč, ki jim je dodeljena s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije. Sodišče mora skrbeti za varstvo te pravice, saj se na podlagi te določbe zainteresiranim strankam vročijo le predložitvene odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 2. septembra 2021, Irish Ferries, C-570/19, EU:C:2021:664, točka 134 in navedena sodna praksa).
24
Te kumulativne zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ga mora natančno upoštevati (sklep z dne 3. julija 2014, Talasca, C-19/14, EU:C:2014:2049, točka 21, in sodba z dne 9. septembra 2021, Toplofikatsia Sofia in drugi, C-208/20 in C-256/20, EU:C:2021:719, točka 20 in navedena sodna praksa). Na te zahteve je poleg tega tudi opozorjeno v točkah 13, 15 in 16 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL 2019, C 380, str. 1).
25
V obravnavanem primeru predložitvena odločba glede drugega in tretjega vprašanja očitno ne izpolnjuje zahtev iz člena 94(b) in (c) Poslovnika.
26
Po eni strani predložitvena odločba ne vsebuje dovolj natančnega opisa nacionalnega pravnega okvira, v katerem je nastal spor pred nacionalnim sodiščem. Čeprav se člena 166A in 166B zakonika o organizaciji in civilnem postopku zdita ključna elementa za razumevanje spora o glavni stvari, ju predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni navedlo ter ni pojasnilo povezave med tema členoma in direktivama 2008/48 in 2019/771. Zato Sodišču ne omogoča, da bi koristno odgovorilo na ti vprašanji.
27
Po drugi strani v predložitveni odločbi ni navedena povezava med določbami prava Unije, katerih razlaga se zahteva v okviru teh vprašanj, in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja za spor o glavni stvari. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe namreč sploh ni razvidno, kako je razlaga členov 5 in 10 Direktive 2008/48 ter členov od 6 do 8 Direktive 2019/771 potrebna za rešitev spora o glavni stvari. Predložitveno sodišče niti ni pojasnilo povezave, ki naj bi jo ugotovilo med temi določbami prava Unije in nacionalnimi določbami, obravnavanimi v postopku v glavni stvari. Zato Sodišče ne more presoditi, v kolikšni meri je odgovor na ti vprašanji potreben, da bi to sodišče lahko sprejelo svojo odločbo.
28
Nazadnje je treba v zvezi s tretjim vprašanjem opozoriti, da iz člena 24(2) Direktive 2019/771 izhaja, da se ta direktiva uporablja le za pogodbe, sklenjene 1. januarja 2022 ali pozneje. Ker je bila pogodba, ki je predmet spora o glavni stvari, sklenjena pred tem datumom, se navedena direktiva v obravnavanem primeru torej ne uporablja.
29
Glede na vse zgornje preudarke je predlog za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 53(2) Poslovnika očitno nedopusten v delu, ki se nanaša na drugo in tretje vprašanje.
Prvo vprašanje
30
V skladu s členom 99 Poslovnika lahko Sodišče, zlasti če je iz sodne prakse mogoče jasno sklepati, kakšen bo odgovor na vprašanje, ki mu je predloženo v predhodno odločanje, na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom.
31
To določbo je treba uporabiti v tej zadevi glede prvega vprašanja.
32
Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 6(1) in 7(1) Direktive 93/13 nasprotujeta določbi nacionalnega prava, kot jo razlagajo nacionalna sodišča, ki določa, da sodišče, ki odloča o ugovoru, v postopku izvršitve menic ni pristojno, da po uradni dolžnosti ali na predlog zadevnega potrošnika presodi o morebitni nepoštenosti pogojev pogodbe, ki jo je ta potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom in je podlaga za izdajo menic, katerih izvršljivost se izpodbija, če taka presoja ni bila opravljena in izvršilno sodišče izvršbe ne more odložiti do konca postopka v glavni stvari.
33
Čeprav je Sodišče tako že večkrat in ob upoštevanju zahtev iz člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13 navedlo, kako mora nacionalno sodišče zagotavljati varstvo pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi te direktive, pa se v pravu Unije postopki, ki se uporabljajo za preučitev domnevne nepoštenosti pogodbenega pogoja, načeloma ne harmonizirajo in ti postopki torej spadajo v notranji pravni red držav članic, vendar le, če niso manj ugodni od tistih, ki urejajo podobne položaje v nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uresničevanja pravic, ki jih potrošnikom podeljuje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 4. maja 2023, BRD Groupe Societé Générale in Next Capital Solutions, C-200/21, EU:C:2023:380, točka 28, in z dne 26. junija 2019, Addiko Bank, C-407/18, EU:C:2019:537, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa).
34
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, med drugim v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz Direktive 93/13, vključuje zahtevo po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, ki je potrjena v členu 7(1) te direktive in določena tudi v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter ki med drugim velja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na takih pravicah (glej v tem smislu sodbi z dne 4. maja 2023, BRD Groupe Societé Générale in Next Capital Solutions, C-200/21, EU:C:2023:380, točka 29, in z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance, od C-776/19 do C-782/19, EU:C:2021:470, točka 29 in navedena sodna praksa).
35
V zvezi s tem je treba spomniti, da je mogoče učinkovito varstvo pravic, ki izhajajo iz Direktive 93/13, zagotoviti le, če nacionalni postopkovni sistem v postopku za izdajo plačilnega naloga ali postopku izvršbe plačilnega naloga omogoča, da sodišče opravi nadzor morebitne nepoštenosti pogojev v zadevni pogodbi po uradni dolžnosti (sodba z dne 20. septembra 2018, EOS KSI Slovensko, C-448/17, EU:C:2018:745, točka 45).
36
Tako je treba v primeru, da za fazo postopka izvršitve tega naloga ni določen noben nadzor sodišča po uradni dolžnosti glede morebitne nepoštenosti pogojev v zadevni pogodbi, šteti, da nacionalna zakonodaja ogroža učinkovitost varstva, ki se ga želi doseči z Direktivo 93/13, kadar ne določa takega nadzora v fazi izdaje navedenega naloga ali kadar je tak nadzor predviden samo v fazi postopka ugovora zoper izdani nalog, če obstaja nezanemarljivo tveganje, da zadevni potrošnik ne bo vložil zahtevanega ugovora bodisi zaradi posebej kratkega roka, določenega za to, bodisi zaradi višine stroškov sodnega postopka v primerjavi z zneskom spornega dolga, bodisi ker ta nacionalna zakonodaja ne določa obveznosti, da se temu potrošniku sporočijo vse informacije, ki so potrebne, da lahko ugotovi obseg svojih pravic (sodba z dne 20. septembra 2018, EOS KSI Slovensko, C-448/17, EU:C:2018:745, točka 46).
37
Glede lastnih menic je Sodišče odločilo, da je treba člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki dopušča izdajo plačilnega naloga na podlagi veljavne lastne menice, namenjene zavarovanju terjatve iz potrošniške kreditne pogodbe, kadar sodišče, ki odloča o predlogu za izdajo plačilnega naloga, ni pristojno za preizkus nepoštenosti pogojev iz te pogodbe, če na podlagi podrobnih pravil za izvajanje pravice do vložitve ugovora zoper ta plačilni nalog ni mogoče zagotoviti spoštovanja pravic, ki jih ima zadevni potrošnik na podlagi te direktive (sodba z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska, C-176/17, EUC:2018:711, točka 71).
38
Pred kratkim je Sodišče presodilo, da je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da nasprotuje pravilu nacionalnega prava, na podlagi katerega potrošnik, ki je s kreditno institucijo podpisal kreditno pogodbo in proti kateremu je ta institucija sprožila postopek izvršbe, po izteku petnajstdnevnega roka od vročitve prvih aktov tega postopka ne more uveljavljati obstoja nepoštenih pogojev za ugovarjanje temu postopku, in to tudi, če lahko ta potrošnik na podlagi nacionalnega prava pri sodišču vloži tožbo za ugotovitev obstoja nepoštenih pogojev, za katero ne velja noben rok, vendar katere izid nima učinka na izid postopka prisilne izvršbe, ki lahko zavezuje potrošnika pred izidom tožbe za ugotovitev obstoja nepoštenih pogojev (sodba z dne 4. maja 2023, BRD Groupe Societé Générale in Next Capital Solutions, C-200/21, EU:C:2023:380, točka 31).
39
Sodišče je prav tako razsodilo, da je treba to direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero izvršilnemu sodišču v okviru izvršbe na podlagi hipoteke ni dovoljeno niti to, da po uradni dolžnosti ali na predlog zadevnega potrošnika presodi o nepoštenosti pogoja, vsebovanega v pogodbi, iz katere izvira zahtevana terjatev in ki je podlaga za izvršilni naslov, niti to, da sprejme začasne ukrepe, med drugim zlasti ukrep odloga izvršbe, kadar je sprejetje teh ukrepov nujno za zagotovitev popolne učinkovitosti končne odločbe sodišča, ki v ustreznem postopku odloča o vsebini in je pristojno preveriti nepoštenost tega pogoja (sodba z dne 17. maja 2022, Impuls Leasing România, C-725/19, EU:C:2022:396, točka 51 in navedena sodna praksa).
40
V obravnavanem primeru je res, da ima zadevni dolžnik pravico vložiti ugovor zoper meničnega upravičenca, vendar lahko v skladu z zakonikom o organizaciji in civilnem postopku tak ugovor vloži le na podlagi dejstva, da podpis na tej menici ni njegov, ali na podlagi „resnih in utemeljenih razlogov“ v skladu z ustreznimi nacionalnimi predpisi. V drugih primerih mora dolžnik izpodbijati vsebino menice v ločenem postopku na podlagi trgovinskega zakonika. Vendar pa, kolikor tak ugovor ne more povzročiti odloga izvršitve iste menice, navedeni dolžnik te menice načeloma ne more izpodbijati, preden jo nacionalno sodišče razglasi za izvršljivo. Zdi se, da nacionalna zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, v tem konkretnem primeru ne predvideva možnosti, da bi izvršilno sodišče sprejelo začasni ukrep, kot je prekinitev izvršilnega postopka do konca postopka v glavni stvari.
41
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da zakonik o organizaciji in civilnem postopku izvršilnemu sodišču, ki mu je bil predložen ugovor, ne omogoča, da bi po uradni dolžnosti ali na zahtevo zadevnega potrošnika preverilo nepoštenost pogojev pogodbe, ki je podlaga za zadevni izvršilni naslov, saj lahko to preverjanje opravi sodišče, ki odloča o glavni stvari, v okviru preizkusa tožbe občega prava, ki pa nima pristojnosti, da bi odredilo prekinitev izvršilnega postopka.
42
V zvezi s tem je Sodišče odločilo, da to, da sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pogodbe o hipotekarnem kreditu, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, na podlagi nacionalnega prava ne more preveriti nepoštenosti pogojev, vsebovanih v tej pogodbi, ampak lahko to stori le – pozneje in po potrebi – sodišče, ki v pravdnem postopku odloča o tožbi potrošnika za ugotovitev ničnosti teh pogojev, očitno ne zadostuje za zagotovitev polnega učinka varstva potrošnikov, ki mu sledi Direktiva 93/13 (sodba z dne 26. junija 2019, Addiko Bank, C-407/18, EU:C:2019:537, točka 61).
43
Sodišče je namreč menilo, da če se postopek izvršbe konča, preden sodišče, ki vsebinsko odloča o zadevi, izda sodbo, s katero se ugotovi nepoštenost pogodbenega pogoja, ki je podlaga za to izvršbo, in posledično razveljavi postopek izvršbe, bi ta odločba navedenemu potrošniku zagotovila le naknadno odškodninsko varstvo, ki bi bilo nepopolno in nezadostno ter ne bi bilo niti ustrezno niti učinkovito sredstvo za prenehanje uporabe tega pogodbenega pogoja, kar je v nasprotju s členom 7(1) Direktive 93/13 (sklep z dne 6. novembra 2019, BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala București in Secapital, C-75/19, EU:C:2019:950, točka 32 in navedena sodna praksa).
44
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 6(1) in 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotujeta določbi nacionalnega prava, kot jo razlagajo nacionalna sodišča, ki določa, da sodišče, ki odloča o ugovoru, v postopku izvršitve menic ni pristojno, da po uradni dolžnosti ali na predlog zadevnega potrošnika presodi o morebitni nepoštenosti pogojev pogodbe, ki jo je ta potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom in je podlaga za izdajo menic, katerih izvršljivost se izpodbija.
Stroški
45
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe z dne 14. decembra 2022, ki ga je vložilo Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (mirovno sodišče, Malta), je očitno nedopusten v delu, ki se nanaša na drugo in tretje vprašanje.
2.
Člena 6(1) in 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta določbi nacionalnega prava, kot jo razlagajo nacionalna sodišča, ki določa, da sodišče, ki odloča o ugovoru, v postopku izvršitve menic ni pristojno, da po uradni dolžnosti ali na predlog zadevnega potrošnika presodi o morebitni nepoštenosti pogojev pogodbe, ki jo je ta potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom in je podlaga za izdajo menic, katerih izvršljivost se izpodbija.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: malteščina.