62023CJ0423
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2026. január 22. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A villamos energia belső piaca – (EU) 2019/944 irányelv – 5. cikk – Piaci alapú ellátási árak – (EU) 2018/2001 irányelv – A megújuló energiaforrásból előállított energia használatának támogatása – (EU) 2022/1854 rendelet – Vészhelyzeti beavatkozás a magas energiaárak kezelése érdekében – 6. cikk és 7. cikk – A bizonyos energiaforrásokat használó villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozó felső határ – 8. cikk – A piaci bevételeket tovább korlátozó nemzeti intézkedések – Feltételek – Nemzeti szabályozás, amely nem biztosítja a termelők számára, hogy megtartsák a felső határt meghaladó bevételek 10%‑át – A megújulóenergia‑ágazatba történő beruházások megőrzése – A szénből előállított villamos energia értékesítéséből származó bevételek felső határának hiánya – A különböző energiaforrások szerint differenciált szabályozás hiánya”
A C‑423/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) a Bírósághoz 2023. július 10‑én érkezett, 2023. július 7‑i határozatával terjesztett elő
a Secab Soc. coop.
és
az Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA),
a Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA
között,
a Presidenza del Consiglio dei Ministri,
a Ministero della Transizione ecologica,
a Ministero dello Sviluppo economico,
az Associazione Italia Solare ETS,
az Assoidroelettrica,
az Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök (előadó), M. Condinanzi és N. Jääskinen bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: G. Chiapponi tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. november 6‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Secab Soc. coop. képviseletében C. Mainardis, M. Nussi és A. Travi avvocati,
–
a Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA képviseletében D. Gallo, G. Pellegrino, G. Vercillo és A. Zoppini avvocati,
–
az Associazione Italia Solare ETS képviseletében G. Cassar avvocata,
–
az Assoidroelettrica képviseletében G. B. Conte és V. Lanna avvocati,
–
az Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane képviseletében C. Martorana avvocata,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino és G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: L. Delbono és R. Guizzi avvocati dello Stato,
–
a belga kormány képviseletében P. Cottin és M. Jacobs, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: K. Decroix és B. Martel advocaten,
–
a görög kormány képviseletében K. Boskovits és C. Kokkosi, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében O. Beynet, B. De Meester, T. Scharf és A. Spina, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. február 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2012/27/EU irányelv módosításáról szóló, 2019. június 5‑i (EU) 2019/944 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 158., 125. o.) 5. cikke (4) bekezdésének, a megújuló energiaforrásokból előállított energia használatának előmozdításáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/2001 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2018. L 328., 82. o.) (2), (3) és (12) preambulumbekezdésének, valamint a magas energiaárak kezelését célzó vészhelyzeti beavatkozásról szóló, 2022. október 6‑i (EU) 2022/1854 tanácsi rendelet (HL 2022. L 261. I., 1. o.) (27), (28), (29), (39) és (41) preambulumbekezdésének, 6. cikke (1) bekezdésének, 7. cikke (1) bekezdése h), i) és j) pontjának, 8. cikke (1) bekezdése a) és d) pontjának, illetve (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Secab Soc. Coop., a villamosenergia‑termelési ágazatban tevékenységet végző szövetkezet, és az Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) (energia‑, hálózat‑ és környezetvédelmi szabályozó hatóság, Olaszország) és a Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA – egy olasz jog szerinti társaság, amely a gazdasági és pénzügyminisztériumon keresztül teljes egészében az olasz állam tulajdonában áll, és amelynek feladata a megújuló energiaforrások fejlesztésének, valamint az energiahatékonyságnak a nemzeti energiapolitika keretében történő előmozdítása és támogatása – között egy olyan nemzeti szabályozás jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely felső határt állapít meg az egyes megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre vonatkozóan.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2018/2001 irányelv
3
A 2018/2001 irányelv (2), (3) és (12) preambulumbekezdése az alábbiakat mondja ki:
„(2)
Az [EUMSZ 194. cikk] (1) bekezdése értelmében az [Európai] Unió energiapolitikájának egyik célkitűzése a megújuló energiaforrások használatának előmozdítása. Ezen irányelv is e célkitűzésre irányul. A megújuló energiaforrásokból előállított energia vagy »megújuló energia« felhasználásának növelése fontos részét képezi az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentéséhez, illetve az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezménye Részes Feleinek 21. konferenciáján létrejött 2015. évi Párizsi Megállapodás […] szerinti uniós kötelezettségvállalás és az Unió 2030‑ig tartó időszakra vonatkozó éghajlat‑ és energiapolitikai kerete teljesítéséhez szükséges intézkedéscsomagnak, ideértve azt a kötelező célt is, hogy az Unió 2030‑ra az 1990‑es szinthez képest legalább 40%‑kal csökkentse üvegházhatásúgáz‑kibocsátását. A 2030‑as kötelező uniós megújulóenergia‑cél, a tagállamok hozzájárulása az említett célhoz, és ezen belül a 2020‑ra vonatkozó összesített nemzeti céljaikra vonatkozó alap‑részarányaik átfogó jelentőséggel bírnak az Unió energia‑ és környezetvédelmi politikája szempontjából. Az ezen irányelvben foglalt, többek között a megújuló energiával történő fűtés és hűtés fejlesztésére, valamint a megújuló, közlekedési célú üzemanyagok fejlesztésére vonatkozóan előírt keret egyéb ilyen elemeket is tartalmaz
(3)
A megújuló energiaforrásokból előállított energia felhasználásának növelése is alapvető szerepet játszik az energiaellátás biztonságának előmozdításában, a fenntartható energia megfizethető áron való biztosításában, a műszaki fejlődés és innováció, valamint a technológiai és ipari vezető szerep támogatásában, és egyúttal környezeti, társadalmi és egészségügyi előnyök, valamint jelentős foglalkoztatási lehetőségek biztosításában és a regionális fejlesztésben is, különösen a vidéki és elszigetelt területeken és az alacsony népsűrűségű vagy az ipar részleges leépülését elszenvedő régiókban vagy területeken.
[…]
(12)
A tagállamoknak az uniós cél eléréséhez való ambiciózus hozzájárulásai támogatásának érdekében létre kell hozni egy olyan pénzügyi keretet, amelynek célja, hogy ezekben a tagállamokban többek között pénzügyi eszközök felhasználása révén megkönnyítse a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos projektekbe történő beruházásokat.”
A 2019/944 irányelv
4
A 2019/944 irányelvnek „A piaci alapú ellátási árak” című 5. cikke ekképp rendelkezik:
„(1)   Az ellátók szabadon határozhatják meg, hogy milyen áron kínálnak villamos energiát a felhasználók számára. A tagállamok megfelelő intézkedéseket hoznak az ellátók közötti hatékony verseny biztosítására.
[…]
(3)   Az (1) és a (2) bekezdéstől eltérve, a tagállamok az energiaszegény vagy kiszolgáltatott helyzetben lévő háztartások villamosenergia‑ellátásának árképzése tekintetében állami beavatkozást alkalmazhatnak. Az ilyen állami beavatkozásokra a (4) és az (5) bekezdésben meghatározott feltételek vonatkoznak.
(4)   A villamos energia árának meghatározásába történő állami beavatkozásoknak:
a)
általános gazdasági érdeket kell szolgálniuk, és nem léphetik túl az annak eléréséhez szükséges mértéket;
b)
egyértelműen meghatározottaknak, átláthatóknak, megkülönböztetésmenteseknek és ellenőrizhetőknek kell lenniük;
c)
az uniós villamosenergia‑ipari vállalatok számára garantálniuk kell a felhasználókhoz való egyenlő hozzáférést;
d)
időben korlátozottaknak, valamint kedvezményezettjeik tekintetében arányosaknak kell lenniük;
e)
nem eredményezhetnek diszkriminatív módon további költségeket a piaci szereplők számára.
[…]”
A 2022/1854 rendelet
5
A 2022/1854 rendelet (1), (27), (28), (29), (39), (40) és (41) preambulumbekezdése a következőket mondta ki:
„(1)
2021. szeptember óta rendkívül magas árak figyelhetők meg a villamosenergia‑piacokon. […]
[…]
(27)
A piaci bevételekre vonatkozó plafont olyan szinten kell megállapítani, hogy az ne veszélyeztesse az érintett termelők – köztük a megújulóenergia‑termelők – azon képességét, hogy visszanyerjék beruházási és működési költségeiket, valamint hogy fennmaradjanak és ösztönzést kapjanak a dekarbonizált és megbízható villamosenergia‑rendszerhez szükséges kapacitásokba történő jövőbeli beruházások. A piaci bevételekre vonatkozó plafon lévén egy Unió‑szerte egységes plafon a legalkalmasabb a belső villamosenergia‑piac működésének biztosítására, mivel e plafon fenntartja az áralapú versenyt a különböző technológiákon alapuló villamosenergia‑termelők között, különösen a megújuló energiaforrások esetében.
(28)
Míg az eseti és rövid távú árcsúcsok a villamosenergia‑piacon szokásos jelenségnek számítanak, és egyes befektetők számára hasznosak lehetnek termelési beruházásaik megtérüléséhez, a 2022. február óta tartó szélsőséges és tartós áremelkedés jelentősen eltér a szokványos piaci helyzetre jellemző eseti csúcsárak jelenségétől. Ezért a piaci bevételekre vonatkozó plafont nem lehet a piaci szereplők azon észszerű várakozásainak szintje alatt meghatározni, amelyek a villamosenergia‑árak átlagos szintjére vonatkoznak olyan órákban, amikor a villamos energia iránti kereslet a legmagasabb volt, [az Orosz Föderáció] Ukrajna elleni agresszív háborúját megelőzően. 2022 februárja előtt a villamos energia nagykereskedelmi piacán a várt átlagos csúcsárak folyamatosan jóval 180 [euró] / [megawattóra (MWh) alatt voltak Unió‑szerte az elmúlt évtizedekben, annak ellenére, hogy a villamosenergia‑árak eltérőek voltak az Unió régióiban. Mivel a piaci szereplők eredeti beruházási döntései azon várakozáson alapultak, hogy átlagosan az árak alacsonyabbak volnának a csúcsórákban tapasztalt árszintnél, a piaci bevételekre vonatkozó plafon 180 [euró]/MWh értékben történő megállapítása az említett eredeti piaci várakozásokat jóval meghaladó szintet jelent. Szükséges biztosítani, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon ne menjen szembe a beruházások jövedelmezőségére vonatkozó eredeti értékeléssel azáltal, hogy árrést számítanak hozzá a befektetők által észszerűen várt árhoz.
(29)
Emellett a piaci bevételekre vonatkozó180 [euró] /MWh összegű plafon – egy észszerű árrést is tekintetbe véve – következetesen magasabb, mint a releváns energiatermelési technológiák esetében megállapított jelenlegi fajlagos energiatermelési költség (LCOE [levelised cost of electricity]), és lehetővé teszi az érintett termelők beruházási és működési költségeinek fedezését. Tekintettel arra, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon jelentős árrést hagy az észszerű LCOE és a piaci bevételekre vonatkozó plafon között, bevezetése várhatóan nem fogja akadályozni az új inframarginális kapacitásokba való
[…]
(39)
Az ellátásbiztonsággal kapcsolatos aggodalmak kezelése érdekében lehetővé kell tenni a tagállamok számára, hogy olyan módon állapítsák meg a piaci bevételekre vonatkozó plafont, hogy az lehetővé tegye a villamosenergia‑termelők számára a piaci bevételi plafon feletti többletbevételek 10%‑ának
(40)
Tekintve, hogy az energia‑termelés szerkezete és a villamosenergia‑termelő létesítmények költségszerkezete tagállamonként jelentősen eltér, lehetővé kell tenni a tagállamok számára, hogy meghatározott feltételek mellett nemzeti válságintézkedéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be.
(41)
A tagállamok számára lehetővé kell tenni különösen azt, hogy tovább korlátozzák a termelők azon bevételeit, amelyekre a piaci bevételekre vonatkozó plafont alkalmazni kell, és egyedi plafont határozzanak meg a feketeszénből előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre vonatkozóan, amelynek az ára néhány tagállamban számottevően alacsonyabb lehet, mint a marginális technológiák ára. A jogbiztonság biztosítása érdekében a tagállamok számára lehetővé kell tenni azt is, hogy fenntartsanak vagy bevezessenek olyan nemzeti válságintézkedéseket, amelyek korlátozzák a termelők piaci bevételeit, kivéve azokat, amelyekre a piaci bevételekre vonatkozó uniós szintű plafon alkalmazandó.”
6
E rendeletnek „A piaci bevételekre vonatkozó kötelező plafon” című 6. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írta elő:
„(1)   A termelők által a 7. cikk (1) bekezdésében említett forrásokból történő villamosenergia‑termelésből realizált piaci bevételek plafonja az előállított villamos energia egy MWh‑jára vetítve 180 [euró].
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon a termelők – és adott esetben a termelők nevében a villamos energia nagykereskedelmi piacán részt vevő közvetítők – valamennyi piaci bevételére vonatkozzon, függetlenül attól, hogy az ügyletre milyen piaci időkeretben kerül sor, és függetlenül attól, hogy a villamos energiával kétoldalúan vagy központosított piacon kereskednek‑e.”
7
Az említett rendeletnek „A piaci bevételekre vonatkozó plafon villamosenergia‑termelőkre történő alkalmazása” című 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A piaci bevételekre vonatkozó plafon a következő forrásokból előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre alkalmazandó:
a)
szélenergia;
b)
napenergia (naphőenergia és fotovoltaikus napenergia);
c)
geotermikus energia;
d)
vízenergia tározó nélkül;
e)
biomasszából előállított tüzelőanyag (szilárd vagy gáznemű biomassza‑tüzelőanyagok), a biometán kivételével;
f)
hulladék;
g)
atomenergia;
h)
lignit;
i)
nyerskőolaj‑termékek;
j)
tőzeg
[…]
(5)   A tagállamok dönthetnek úgy, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon csak a 6. cikk (1) bekezdésében előírt, a piaci bevételekre vonatkozó plafont meghaladó piaci bevételek 90%‑ára alkalmazandó.”
8
Ugyanezen rendeletnek a „Nemzeti válságintézkedések” című 8. cikke értelmében:
„(1)   A tagállamok:
a)
fenntarthatnak vagy bevezethetnek olyan intézkedéseket, amelyek tovább korlátozzák a 7. cikk (1) bekezdésében felsorolt forrásokból villamos energiát előállító termelők piaci bevételeit, beleértve a technológiák közötti differenciálás lehetőségét is, valamint egyéb piaci szereplők piaci bevételeit, beleértve a villamosenergia‑kereskedelemben aktív szereplőket is;
[…]
c)
nemzeti intézkedéseket tarthatnak fenn vagy vezethetnek be a 7. cikk (1) bekezdésében nem említett forrásokból villamos energiát előállító termelők piaci bevételeinek korlátozására;
d)
a piaci bevételekre vonatkozó egyedi plafont határozhatnak meg a feketeszénből előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre vonatkozóan;
[…]
(2)   Az (1) bekezdésben említett intézkedéseknek e rendelettel összhangban:
a)
arányosnak és megkülönböztetésmentesnek kell lenniük;
b)
nem szabad veszélyeztetniük a beruházási jelzéseket;
c)
biztosítaniuk kell a beruházási és a működési költségek fedezését;
d)
nem szabad torzítaniuk a villamos energia nagykereskedelmi piacainak működését, valamint különösen nem befolyásolhatják a lehívási sorrendet és az árképzést a nagykereskedelmi piacon;
e)
összeegyeztethetőnek kell lenniük az uniós joggal.”
9
A 2022/1854 rendeletnek „A többletbevételek elosztása” című 10. cikke az (1) bekezdésében a következőket mondta ki:
„A tagállamok biztosítják, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon alkalmazásából származó valamennyi többletbevételt a villamosenergia‑végfelhasználók támogatására szolgáló olyan intézkedések finanszírozására használják fel, amelyek célzott módon enyhítik a magas villamosenergia‑árak e felhasználókra gyakorolt hatását”
10
E rendelet „Hatálybalépés és alkalmazás” című 22. cikke a következőket írta elő:
„(1)   Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő napon lép hatályba.
(2)   A többletbevételek 10. cikkel összhangban történő elosztásának biztosítására és az ideiglenes szolidaritási hozzájárulásból származó bevételeknek a 17. cikkel összhangban történő felhasználására vonatkozó kötelezettség sérelme nélkül, valamint a 20. cikk (2) bekezdésében említett jelentéstételi kötelezettség sérelme nélkül, ez a rendelet 2023. december 31‑ig alkalmazandó, a következő feltételek mellett:
[…]
c) a 6., a 7. és a 8. cikket 2022. december 1‑jétől 2023. június 30‑ig kell alkalmazni;
[…]”
Az olasz jog
A 4/2022. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet
11
A módosításokkal a legge n. 25 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 27 gennaio 2022, n. 4, recante misure urgenti in materia di sostegno alle imprese e agli operatori economici, di lavoro, salute e servizi territoriali, connesse all’emergenza da COVID‑19, nonché per il contenimento degli effetti degli aumenti dei prezzi nel settore elettrico (a Covid19‑válsággal összefüggésben a vállalkozások és a gazdasági szereplők, a munka, az egészségügy és a területi szolgáltatások támogatását, valamint a villamosenergia‑ágazatban az áremelkedések hatásainak megfékezését célzó sürgős intézkedésekről szóló 2022. január 27‑i 4. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet törvénnyé alakítására vonatkozó 25. sz. törvény) által módosított 4/2022 rendkívüli törvényerejű rendeletnek (a GURI 2022. március 28‑i 73. számának 13. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 4/2022 törvényerejű rendelet) tartalmaz egy, „A megújuló energiaforrásokat használó létesítmények által termelt villamos áramra vonatkozó kiegészítő intézkedések” című 15 bis cikket. E 15 bis. cikk a következőket írta elő:
„(1)   2022. február 1‑jétől 2022. december 31‑ig kétirányú kompenzációs mechanizmust kell alkalmazni az energiaárakra az alábbiak által a hálózatba betáplált villamos energia tekintetében:
a)
a 20 kW‑ot meghaladó teljesítményű fotovoltaikus berendezések, amelyek a beszerzésitarifa‑mechanizmusból (Conto Energia) eredő rögzített prémiumokban részesülnek, amelyek nem függenek a piaci áraktól;
b)
a nap‑, víz‑, geotermikus és szélenergia‑forrásokat használó, 20 kW‑ot meghaladó teljesítményű létesítmények, amelyek nem részesülnek az ösztönző mechanizmusokból, és amelyek 2010. január 1‑je előtt kezdték meg működésüket.
[…]
(3)   Az (1) bekezdés alkalmazásában a GSE kiszámítja az alábbi a) és b) pontban említett értékek közötti különbséget:
a)
az [e] törvényerejű rendelethez [csatolt] táblázatban minden egyes piaci zónára vonatkozóan feltüntetett [56–58 euró/MWh] referenciaár (kivéve Szardínia és Szicília szigetét, amelyek esetében ez az ár 61 euró/MWh, illetve 75 euró/MWh);
b)
a következőkkel egyező piaci ár:
1)
az (1) bekezdés a) pontjában említett létesítmények, valamint az (1) bekezdés b) pontjában említett, nap‑, szél‑, geotermikus és vízi energiát használó létesítmények esetében a villamos energia óránkénti ára a piaci zónában, vagy a 2022. január 27. előtt kötött olyan ellátási szerződések esetében, amelyek nem felelnek meg a (7) bekezdésben említett feltételeknek, az említett szerződésekben feltüntetett ár;
2)
az (1) bekezdés b) pontjában említett létesítmények esetében az 1) pontban említettektől eltérő létesítmények esetében a piaci zónákban érvényes órás árak havi számtani átlaga, vagy a 2022. január 27. előtt kötött, a (7) bekezdésben említett feltételeknek meg nem felelő szállítási szerződések esetében az említett szerződésekben feltüntetett ár.
4)   Amennyiben a (3) bekezdésben említett különbség pozitív, a GSE kifizeti a termelőnek a megfelelő összeget. Amennyiben ez a különbség negatív, a GSE elszámolást készít, vagy a termelőtől ennek megfelelő összeget követel.
[…]”
12
A módosításokkal a 2022. szeptember 21‑i legge n. 142 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 9 agosto 2022, n. 115, recante misure urgenti in materia di energia, emergenza Idrica, politiche sociali e industriali (az energiával, a vízválsággal, a szociál‑ és iparpolitikával kapcsolatos sürgős intézkedésekről szóló, 2022. augusztus 9‑i 115. sz. törvényerejű rendelet módosításáról szóló 142. sz. törvény; a GURI 2022. szeptember 21‑i 221. száma, 1. o.) 11. cikkének (1) bekezdése 2023. június 30‑ig meghosszabbította az e 15a. cikkben előírt kompenzációs mechanizmus alkalmazását.
A 197/22. sz. törvény
13
A 2022. december 29‑i legge n. 197 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023–2025 (a 2023. évi előzetes állami költségvetésről és a 2023–2025‑ös hároméves időszakra vonatkozó többéves költségvetésről szóló 197. sz. törvény; a GURI 2022. december 29‑i 303. száma, 43. sz. rendes melléklet; a továbbiakban: 197/22. sz. törvény) 1. cikkének (30)–(33) bekezdése a következőket írja elő:
„(30)   A [2022/1854] rendelet értelmében 2022. december 1‑jétől 2023. június 30‑ig plafont kell alkalmazni a villamosenergia‑termelők piaci bevételeire, egy egységes ellentételezési mechanizmuson keresztül a hálózatba a következők által betáplált villamos energia tekintetében:
a)
a [4/2022. sz. törvényerejű rendelet] 15 bis. cikkének hatálya alá nem tartozó, megújuló energiaforrásokat hasznosító létesítmények;
b)
a [2022/1854] rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében említett, nem megújuló energiaforrásokat hasznosító létesítmények.
(31)   A piaci bevételekre vonatkozó felső határ a fent említett létesítményekből származó villamosenergia‑termelők és adott esetben az e termelők nevében a nagykereskedelmi villamosenergia‑piacokon részt vevő közvetítők által elért valamennyi piaci bevételre vonatkozik, függetlenül a bevételt keletkeztető ügylet lejáratától, valamint attól, hogy a villamos energiát kétoldalú vagy központosított piacon értékesítik‑e.
(32)   A (30) bekezdés alkalmazásában a [GSE] kiszámítja az alábbi a) és b) pontban említett értékek közötti különbséget:
a)
180 [euró]/MWh, illetve az ezen árnál magasabb termelési költséggel rendelkező források esetében az ARERA által meghatározott kritériumok szerint meghatározott technológiára vonatkozó érték, figyelembe véve a beruházási és működési költségeket és a beruházások méltányos megtérülését. E célból a zöld bizonyítványok helyébe lépő mechanizmusoktól eltérő, egyirányú mechanizmusok által ösztönzött létesítmények esetében a referenciaár a 180 [euró]/MWh és az alkalmazandó díj közötti maximális érték;
b)
a piaci övezet óránkénti árának havi átlagával megegyező piaci ár, amelyet az egyes létesítmények termelési profilja alapján az időszakos energiaforrásokat hasznosító létesítmények súlyozott átlagaként, a nem időszakos energiaforrásokat hasznosító létesítmények számtani átlagaként, illetve a jelen 197/22. sz. törvény hatálybalépésének időpontját [azaz 2023. január 1‑jét] megelőzően kötött, a (37) bekezdésben említett esetek hatálya alá nem tartozó ellátási szerződések esetében az említett szerződésekben feltüntetett áron számítottak ki.
(33)   Ha a 32. bekezdés szerinti különbség negatív, a GSE elvégzi az elszámolást, vagy a megfelelő összeget követeli a termelőtől.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14
A Secab folyóvizes vízerőműveket üzemeltet. Tekintettel arra, hogy e társaság a 4/2022. sz. törvényerejű rendelet 15 bis. cikkének hatálya alá tartozik, e társaságra az e rendelkezésben előírt bevételi plafonnal kapcsolatos intézkedés vonatkozik. Mivel ebben az összefüggésben több számlát kapott a GSE‑től, keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) előtt többek között az ARERA e rendelkezést végrehajtó határozatának, az említett rendelkezés alkalmazására vonatkozó, a GSE által elfogadott műszaki szabályoknak, valamint a GSE által 2022. október 18‑án és november 15‑én ugyanezen rendelkezés alapján vele szemben kiállított számláknak a megsemmisítése iránt. Keresetének alátámasztása érdekében a Secab arra hivatkozik, hogy a 4/2022. sz. törvényerejű rendelet 15 bis. cikke ellentétes az uniós joggal.
15
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy e 15 bis. cikknek az eredetileg a 2022. február 1. és 2022. december 31. közötti időszakra előírt alkalmazását a 115/2022. sz. törvényerejű rendelet 2023. június 30‑ig meghosszabbította. Megjegyzi továbbá, hogy a 2022/1854 rendelet csak 2022. október 8‑án lépett hatályba, e rendelet a bevételekre vonatkozóan magasabb felső határt, valamint az említett 15bis. cikkben foglaltaknál tágabb hatályt állapított meg, és a 2022. december 1. és 2023. június 30. közötti időszakra a 197/22. sz. törvény 1. cikkének 30–38. bekezdése hajtotta végre e rendelet 6–8. cikkét, ugyanakkor kizárta azokat a megújuló energiaforrásokat hasznosító létesítményeket, amelyek már ugyanezen 15 bis. cikk hatálya alá tartoztak. Rámutat, hogy ily módon, noha a 15 bis. cikket a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadták el, az lényegében az e rendeletet az e 15bis. cikkben említett megújuló energiaforrásokból előállított energia tekintetében végrehajtó nemzeti jogi rendelkezésnek minősült.
16
A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy az említett 15bis. cikket – a 2022/1854 rendelethez hasonlóan – azzal a céllal fogadták el, hogy ideiglenesen korlátozzák az olyan energiatermelők piaci bevételeit, amelyek költségeit nem befolyásolják a földgázárak ingadozásai, felső határt alkalmazva e rendkívüli bevételekre és a megfelelő összegeket a végső felhasználók között elosztva. Ugyanakkor kétségei vannak az olasz jogalkotó által a bevételekre vonatkozó ilyen felső határ bevezetése érdekében választott konkrét részletszabályokat illetően.
17
Először is, e bíróság a 4/2022. sz. törvényerejű rendelet 15 bis. cikkében előírt felső határ összegével kapcsolatban tesz fel kérdést. E tekintetben egyrészt megjegyzi, hogy bár az e 15 bis. cikk (3) bekezdésének a) pontjában említett referenciaár, amely a megtermelt villamos energia esetében 56 euró/MWh és a megtermelt villamos energia MWh‑nként 75 euró közötti viszonyítási ár, jelentősen alacsonyabb, mint az Unió által meghatározott, és messze esik attól, amely 180 euró/MWh az előállított villamos energia tekintetében, az ARERA szerint méltányos. Az olasz jogalkotó ugyanis ezt az árat úgy határozta meg, hogy az egyes piaci övezetekben 2010. január 1. és 2020. december 31. között megállapított, infláció alapján újraértékelt árak számtani átlagát vette figyelembe. Úgy véli azonban, hogy a 2022/1854 rendelet (28) preambulumbekezdése szerint a piaci bevételek felső határának megállapításához azokra az órákra kellett volna hivatkozni, amikor a kereslet Orosz Föderáció Ukrajna elleni agressziós háborúja előtt a legmagasabb szinten volt. Ezenkívül 2020‑ban, amelyet a Covid19‑járványhoz kapcsolódó zavarok jellemeztek, az egységes nemzeti ár történelmileg alacsony szintet ért el, amely a megtermelt villamos energia Mwh‑jára vetítve elérte a 38,92 euróig terjedő szintet, míg 2021‑ben ezen átlagban ez az ár jelentősen, MWh‑nként 125 EUR‑ig terjedő mértékben emelkedett a megtermelt villamos energia tekintetében, ahogyan 2022 első negyedévében is, amikor az előállított villamos energia MWh‑nként 308 eurót tett ki. E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy az említett 15 bis. cikkben előírt felső határ arányos és észszerű, mivel az nem biztosítja, hogy a termelők megtarthassák az e felső határt meghaladó bevételek 10%‑át, amint azt azonban e rendelet (39) preambulumbekezdése megköveteli.
18
Másrészt e bíróság szerint a 4/2022. sz. törvényerejű rendelet 15 bis. cikke nem tűnik alkalmasnak a megújulóenergia‑ágazatba történő beruházások védelmére, különösen azon képesség tekintetében, hogy a megújuló energiaforrások használatának növelése érdekében a jövőben ilyen beruházásokat valósítsanak meg. E tekintetben különösen a 2018/2001 irányelv (2) preambulumbekezdésére hivatkozik, amely hangsúlyozza a fosszilis energiaforrások helyettesítésének és a megújuló energiaforrások használata ösztönzésének fontosságát, valamint a 2022/1854 rendelet (28) és (29) preambulumbekezdésére, amelyekből kitűnik, hogy a felső határt úgy kell meghatározni, hogy az ne befolyásolja a beruházások jövedelmezőségének kezdeti értékelését. Márpedig úgy tűnik, hogy az olasz jogalkotó nem vette figyelembe ezeket a követelményeket az e 15 bis. cikkben előírt felső határ meghatározása során.
19
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi egyrészt, hogy a 2022/1854 rendelet a 6. cikkében meghatározott felső határnak veti alá a lignitet, nyersolajat és tőzeget felhasználó energiatermelőket, és a (41) preambulumbekezdésében, valamint 8. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírja, hogy a tagállamoknak külön felső határt kell megállapítaniuk a kőszént használó termelőkre vonatkozóan. Márpedig a 4/0022. sz. törvényrendelet 15 bis. cikke nem ír elő semmilyen, e termelőkre alkalmazandó szabályozást, akik ennélfogva igazolatlan előnyben részesültek. Másrészt megjegyzi, hogy bár a 2022/1854 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az alkalmazandó rendszert a különböző energiaforrások szerint differenciálják, az említett 15 bis. cikk egységes felső határt vezetett be az e rendelettel érintett valamennyi termelői kategória tekintetében, jóllehet a termelési költségek létesítménykategóriák szerint eltérőek.
20
E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Ellentétes‑e a [2019/944 irányelv] 5. cikkének (4) bekezdésével, a [2018/2001 irányelv] (3) és (12) preambulumbekezdésével, a [2022/1854 rendelet] (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével, 6. cikkének (1) bekezdésével és 8. cikkének (2) bekezdésével az olyan nemzeti rendelkezés, amely a [4/22. sz. törvényerejű rendelet] 15bis. cikkében előírt módokon történő villamosenergia‑értékesítésből származó piaci bevételek vonatkozásában plafont határoz meg, amely nem biztosítja a termelők számára az e plafon feletti bevételek 10%‑ának megtartását?
2)
Ellentétes‑e a [2019/944 irányelv] 5. cikkének (4) bekezdésével, a [2018/2001 irányelv] (2), (3) és (12) preambulumbekezdésével, a [2022/1854 rendelet] (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével, 6. cikkének (1) bekezdésével és 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjával az olyan nemzeti rendelkezés, amely a villamosenergia‑értékesítésből származó piaci bevételek vonatkozásában a [4/22. sz. törvényerejű rendelet] 15‑bis. cikkében előírt módon plafont határoz meg, és amely nem tartja fenn és nem ösztönzi a megújuló energia területén történő beruházásokat?
3)
Ellentétes‑e a [2018/2001 irányelv] (3) preambulumbekezdésével, a [2022/1854 rendelet] (27) és (41) preambulumbekezdésével, 7. cikke (1) bekezdésének h), i) és j) pontjával, 8. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjával, valamint 8. cikkének (2) bekezdésével az olyan nemzeti rendelkezés, amely a villamosenergia‑értékesítésből származó piaci bevételek vonatkozásában a [4/22. sz. törvényerejű rendelet] 15‑bis. cikkében előírt módon plafont határoz meg, és amely nem ír elő egyedi plafont a feketeszénből előállított villamos energia értékesítéséből származó bevételekre vagy nem rendelkezik a különféle termelési forrásokat illetően eltérő szabályozásról?”
Az elfogadhatóságról
21
A GSE és az olasz kormány azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel nem tartalmazza az ahhoz szükséges valamennyi ténybeli és jogi elemet, hogy a Bíróság hasznos választ adhasson, így nem felel meg a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében foglalt követelményeknek. A GSE elsősorban azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság minden egyes előterjesztett kérdés tekintetében elmulasztott megemlíteni bizonyos olyan ténybeli vagy jogi körülményeket, amelyek meghatározóak az e bíróság által kifejtett kétségek helyes értékelése szempontjából, amelyek egyébként nagyrészt a Secab által a Bírósághoz benyújtott keresetlevelében kifejtett megfontolásokon alapulnak.
22
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amelyet már az eljárási szabályzat 94. cikkének a) és b) pontja is tükröz, az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez szükséges, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa előterjesztett kérdések ténybeli és szabályozási hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli feltevéseket, amelyeken e kérdések alapulnak. Ezenfelül az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja értelmében nélkülözhetetlen, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt az előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet az említett bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti szabályozás között felállít (2023. december 21‑iEuropean Superleague Company ítélet, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23
A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat megfelel ezeknek a követelményeknek. Az ugyanis részletesen ismerteti a releváns ténybeli és jogi hátteret, és a kérdést előterjesztő bíróság minden egyes előterjesztett kérdés tekintetében kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt úgy véli, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás sértheti az uniós jog általa hivatkozott rendelkezéseit.
24
Ezenfelül, a nemzeti bíróságok a lehető legszélesebb lehetőséggel rendelkeznek arra, hogy az uniós jog releváns rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó kérdéssel a Bírósághoz forduljanak. Az alapügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik ugyanis annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Ebből következik, hogy a nemzeti bíróságok által feltett kérdések releváns voltát vélelmezni kell, és a Bíróság csak akkor utasíthat el egy nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalre előterjesztett kérdésről való határozathozatalt, ha nyilvánvalóan úgy tűnik, hogy a kért értelmezés semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az említett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd ebben az értelemben: 1981. december 16‑iFoglia ítélet, 244/80, EU:C:1981:302, 15. és 18. pont; 2025. augusztus 1‑jei Voore Mets és Lemeks Põlva ítélet, C‑784/23, EU:C:2025:609, 31. pont).
25
Ebből az következik, hogy az a tény, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett megfontolások nagyrészt a Secab által előtte kifejtett megfontolásokon alapulnak, még ha bizonyítást is nyerne, nem alkalmas az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlanságának megállapítására, mivel az eljárási szabályzat 94. cikkében foglalt feltételek teljesülnek, és a jelen ügyben egyetlen olyan, a jelen ítélet előző pontjában meghatározott eset sem áll fenn, amely lehetővé tenné a Bíróság számára, hogy megtagadja egy előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről való határozathozatalt.
26
Egyébiránt, mivel a belga kormány vitatja az előterjesztett kérdések egy részének elfogadhatóságát, amennyiben azok uniós jogi aktusok preambulumbekezdéseinek értelmezésére irányulnak, holott azok nem rendelkeznek kötelező jogi kötőerővel, elegendő megjegyezni, hogy önmagában ez a körülmény nem alkalmas az állítólagos elfogadhatatlanság bizonyítására (lásd ebben az értelemben: 1989. december 13‑iGrimaldi ítélet, C‑322/88, EU:C:1989:646, 7. és 8. pont; 2021. július 15‑iFBF‑ítélet, C‑911/19, EU:C:2021:599, 53. és 54. pont).
27
Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
28
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárásban a Bíróság kötelessége, hogy a kérdést előterjesztő bíróság részére olyan hasznos választ adjon, amely számára lehetővé teszi az előtte folyamatban lévő ügy elbírálását. Ennek érdekében a Bíróságnak adott esetben át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. Továbbá a Bíróság figyelembe vehet olyan uniós jogi normákat, amelyekre a nemzeti bíróság kérdésében nem hivatkozott (lásd: 2000. november 28‑iRoquette Frères ítélet, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 44. pont).
29
Az a körülmény ugyanis, hogy az előterjesztő bíróság a kérdéseiben formálisan az uniós jog bizonyos meghatározott rendelkezéseire hivatkozott, nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára az uniós jog értelmezésének minden olyan elemét, amely hasznos lehet az alapügy elbírálásához, oly módon, hogy az e bíróság által szolgáltatott információk összessége, és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatározza az uniós jog azon elemeit, amelyek a jogvita tárgyára tekintettel értelmezést igényelnek (lásd: 1978. november 29‑iRedmond ítélet, 83/78, EU:C:1978:214, 26. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 45. pont).
30
Márpedig a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből az tűnik ki, hogy a kérdést előterjesztő bíróság olyan információkat kér, amelyek lehetővé teszik számára annak értékelését, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a 2022/1854 rendeletet megelőzően elfogadott és 2022. február 1‑jétől 2023. június 30‑ig alkalmazandó nemzeti szabályozás, amely felső határt írt elő a villamosenergia‑értékesítésből származó piaci bevételekre vonatkozóan. Ezenfelül úgy tűnik, hogy az előterjesztett első kérdés megválaszolása érdekében figyelembe kell venni a 2022/1854 rendelet 7. cikkének (5) bekezdését, valamint 8. cikkének (1) bekezdését is, amelyekre a kérdést előterjesztő bíróság e kérdés megfogalmazásában nem hivatkozott.
31
Meg kell tehát állapítani, hogy első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdését, valamint a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkét e rendelet 7. cikkének (5) bekezdésével, valamint (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével összefüggésben, hogy azokkal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan anélkül állapított meg felső határt a vízenergiát hasznosító létesítményekből származó villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozóan, hogy biztosította volna, hogy e termelők az e felső határt meghaladó bevételük 10%‑át megtartsák.
32
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2019/944 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ellátók szabadon határozhatják meg, hogy milyen áron kínálnak villamos energiát a felhasználók számára, és a tagállamok megfelelő intézkedéseket hoznak az ellátók közötti hatékony verseny biztosítására. Ezen 5. cikk (3) bekezdése ugyanakkor pontosítja, hogy elsősorban az (1) és a (2) bekezdéstől eltérve, a tagállamok az energiaszegény vagy kiszolgáltatott helyzetben lévő háztartások villamosenergia‑ellátásának árképzése tekintetében állami beavatkozást alkalmazhatnak, az ilyen állami beavatkozásokra az említett cikk (4) és (5) bekezdésében meghatározott feltételek vonatkoznak.
33
A 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdése ily módon arra irányul, hogy körülhatárolja a villamosenergia‑szolgáltatók által a fogyasztók bizonyos kategóriái részére értékesített villamos energia árának meghatározásába történő tagállami beavatkozásokat. Következésképpen e rendelkezés nem kapcsolódik a bizonyos termelők általi villamosenergia‑értékesítésből származó piaci bevételek felső határának megállapításához.
34
Ebből következik, hogy az említett rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a jelen ítélet 31. pontjában leírthoz hasonló nemzeti szabályozás.
35
Másodszor, emlékeztetni kell arra, hogy egy uniós jogi aktus preambulumának nincs kötelező hatálya (1998. november 19‑iNilsson és társai ítélet, C‑162/97, EU:C:1998:554, 54. pont; 2024. december 19‑iCaisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine ítélet, C‑664/23, EU:C:2024:1046, 39. pont). A 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdése tehát önmagában nem írhat elő kötelezettségeket, különösen a tagállamok terhére nem. Következésképpen nem tilthatják meg a jelen ítélet 31. pontjában leírthoz hasonló nemzeti szabályozást.
36
Mindenesetre, még azt feltételezve is, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdésére hivatkozva kéri ezen irányelv rendelkezéseinek értelmezését, meg kell állapítani, hogy e (3) és (12) preambulumbekezdés csupán általános megfontolásokat fogalmaz meg egyrészt arra vonatkozóan, hogy a megújuló energiaforrásokból előállított energia használatának növelése milyen szerepet játszhat elsősorban az energiaellátás biztonságának, a megfizethető fenntartható energia és technológiai fejlesztés előmozdításában, valamint, másrészt, azon uniós célkitűzéshez való ambiciózus tagállami hozzájárulások támogatása érdekében, amelynek lényege egy olyan pénzügyi keret létrehozása a tagállamokban, amely a megújulóenergia‑projektekbe történő beruházások megkönnyítésére irányul. Márpedig ezek az általános megfontolások nem kapcsolódnak a 2018/2001 irányelv egyetlen olyan különös rendelkezéséhez sem, amely konkrét kötelezettséget írna elő a tagállamok számára.
37
A fentiekből következik, hogy a 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy, a jelen ítélet 31. pontjában ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás.
38
Harmadszor, meg kell állapítani egyrészt, hogy a 2022/1854 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében e rendelet 6–8. cikkét 2022. december 1‑jétől 2023. június 30‑ig kellett alkalmazni. Ebből következik, hogy e rendelkezések mindenesetre nem értelmezhetők úgy, hogy azokkal ellentétes egy, a jelen ítélet 31. pontjában ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás egy olyan időszak tekintetében, amelynek során azok nem voltak alkalmazandók, vagyis a jelen ügyben a 2022. február 1. és 2022. november 30. közötti időszakban.
39
Másrészt az alapügyben szóban forgó azon időszakot illetően, amelynek során e cikkek alkalmazandók voltak, emlékeztetni kell arra, hogy az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a 7. cikk (1) bekezdésében említett forrásokból származó villamosenergia‑termelők piaci bevételeinek felső határa az előállított villamos energia MWh‑jára vetítve legfeljebb 180 euró lehet. E 7. cikk (1) bekezdésének d) pontjában e források között szerepel a tározó nélküli vízenergia.
40
Egyébiránt az említett 7. cikk (5) bekezdése pontosítja, hogy a tagállamok dönthetnek úgy, hogy a piaci bevételek felső határa csak a piaci bevételeknek a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében meghatározott felső határt meghaladó piaci bevételek 90%‑ára alkalmazandó.
41
Ebből következik, hogy a tagállamoknak e 6. cikknek a 7. cikk (1) bekezdése d) pontjával és (5) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése értelmében többek között a termelt villamos energia tekintetében legfeljebb 180 euró/MWh‑ban kell maximalizálniuk a vízenergia termelők által termelt villamos energia piaci bevételeinek felső határát, és nem kötelesek, hanem csak lehetőségük van arra, hogy e felső határt a piaci bevételeknek csak az említett 6. cikk (1) bekezdésében előírt felső határt meghaladó 90%‑ára alkalmazzák.
42
A jelen ügyben azonban nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó felső határ nem a megtermelt villamos energia egy Mwh‑ra vetített 180 eurós felső határa, hanem az ugyanezen 6. cikk (1) bekezdésében előírtnál alacsonyabb felső határ. Márpedig e tekintetben a 2022/1854 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése olyan különböző nemzeti intézkedéseket sorol fel, amelyeket a tagállamok válság esetén hozhatnak, és amelyeknek így tiszteletben kell tartaniuk az e 8. cikk (2) bekezdésében felsorolt feltételeket.
43
Közelebbről, a 2022/1854 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja többek között előírja, hogy a tagállamok fenntarthatnak vagy bevezethetnek olyan intézkedéseket, amelyek tovább korlátozzák az e rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt forrásokból villamos energiát termelő termelők piaci bevételeit. Ami e 8. cikk (2) bekezdését illeti, annak a) pontja pontosítja, hogy az említett 8. cikk (1) bekezdésében említett intézkedéseknek arányosaknak és hátrányos megkülönböztetéstől menteseknek kell lenniük, b) pontja szerint nem veszélyeztethetik a befektetési jelzéseket, a c) pont szerint, amelyek biztosítják, hogy a beruházási és működési költségeket fedezzék, a d) pont szerint ne torzítsák a nagykereskedelmi villamosenergia‑piacok működését, és különösen ne befolyásolják a nagykereskedelmi piacon a gazdasági elsőbbséget és az árképzést, és e) pont szerint összeegyeztethetők legyenek az uniós joggal.
44
A 2022/1854 rendelet 8. cikke tehát nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy az e 8. cikk (1) bekezdése alapján általuk fenntartott vagy bevezetendő felső határt csak az e felső határt meghaladó bevételek 90%‑ára alkalmazzák. Ebből következik, hogy a 2022/1854 rendelettel nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely azzal az indokkal állapított meg felső határt a vízenergiát felhasználó létesítményekből származó villamosenergia‑termelők által a piacról származó bevételekre vonatkozóan, hogy az ilyen szabályozás nem biztosítja, hogy e termelők az e felső határt meghaladó bevételeik 10%‑át megtartsák.
45
E tekintetben, figyelembe véve a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezett kétségeket, még azt is hozzá kell tenni, hogy nem tekinthető úgy, hogy az ilyen szabályozás e rendelet 8. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében aránytalan, kivéve, ha megállapításra kerül, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy csupán az említett rendelet 7. cikkének (5) bekezdésében szereplő lehetőséget biztosította a tagállamok számára, maga is megsértette az arányosság elvét. Márpedig egy általános értelmezési elv szerint valamely rendelkezést – amennyire lehetséges – úgy kell értelmezni, hogy ne váljék kérdésessé annak érvényessége (2001. október 4‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet, C‑403/99, EU:C:2001:507, 37. pont; 2025. május 8‑iPielatak ítélet, C‑410/23, EU:C:2023:325, 66. pont).
46
A jelen ítélet 44. pontjában elfogadott értelmezést ezenkívül a 2022/1854 rendelet preambulumbekezdései is megerősítik. E rendelet (39) preambulumbekezdése értelmében ugyanis az ellátásbiztonsággal kapcsolatos aggodalmak kezelése érdekében „lehetővé kell tenni a tagállamok számára”, hogy olyan módon állapítsák meg a piaci bevételekre vonatkozó plafont, hogy az lehetővé tegye a villamosenergia‑termelők számára a piaci bevételi plafon feletti többletbevételek 10%‑ának megtartását. E (39) preambulumbekezdés így megerősíti, hogy a tagállamok még az e rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt felső határ keretében sem kötelesek lehetővé tenni az érintett termelők számára, hogy e felső határt meghaladóan megőrizzék a többletbevételek 10%‑át.
47
Egyébiránt, az említett rendelet (40) preambulumbekezdését illetően, az kimondja, hogy az energia‑termelés szerkezete és a villamosenergia‑termelő létesítmények költségszerkezete tagállamonként jelentősen eltér, lehetővé kell tenni a tagállamok számára, hogy meghatározott feltételek mellett nemzeti válságintézkedéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be. A 2022/1854 rendelet (41) preambulumbekezdés e tekintetben különösen azt mondja ki, hogy a tagállamok számára továbbra is lehetővé kell tenni, hogy tovább korlátozzák azon termelők bevételeit, akikre a piaci bevételekre vonatkozó plafont alkalmazni kell. Ennek megfelelően e preambulumbekezdések semmilyen utalást nem tartalmaznak arra vonatkozóan, hogy a tagállamok az e rendelet 8. cikkének (1) bekezdése alapján általuk fenntartott vagy bevezetendő felső határ keretében kötelesek lennének előírni, hogy az érintett termelők megtarthatják az e felső határt meghaladó bevételeik 10%‑át.
48
Ugyanez vonatkozik a 2022/1854 rendelet (27), (28) és (29) preambulumbekezdésére, amelyekre a kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésében hivatkozik, és amelyek nem tartalmaznak az e bíróság által az első kérdés keretében felvázolt kötelezettség irányába mutató utalást sem.
49
Ebből következik, hogy a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkét e rendelet 7. cikkének (5) bekezdésével, valamint (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, mint amelyet a jelen ítélet 31. pontja ismertet.
50
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdését, valamint a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkét e rendelet 7. cikkének (5) bekezdésével, valamint (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan anélkül állapított meg felső határt a vízenergiát hasznosító létesítményekből származó villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozóan, hogy biztosította volna, hogy e termelők az e felső határt meghaladó bevételük 10%‑át megtartsák.
A második kérdésről
51
A jelen ítélet 28–30. pontjában már megállapítottakra tekintettel meg kell állapítani, hogy második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a 2018/2001 irányelv (2), (3) és (12) preambulumbekezdését, valamint a 2022/1854 rendelet (27), (28) és (29), valamint (39) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját, hogy azokkal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan felső határt állapított meg a vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők által elért piaci bevételekre vonatkozóan, e felső határt a megfelelő piaci övezetben a 2010. január 1. és 2020. december 31. közötti időszakban megállapított, inflációval újraértékelt árak számtani átlaga alapján meghatározva.
52
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ítélet 32. és 33. pontjában már kifejtettekkel azonos okokból a 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes egy, a jelen ítélet előző pontjában leírthoz hasonló nemzeti szabályozás.
53
Másodszor, a jelen ítélet 35. és 36. pontjában már kifejtettekkel azonos okokból a 2018/2001 irányelv (3) és (12) preambulumbekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy, a jelen ítélet 51. pontjában leírthoz hasonló nemzeti szabályozás. Ugyanez vonatkozik ezen irányelv (2) preambulumbekezdésére is. Azonkívül ugyanis, hogy ezen utóbbi preambulumbekezdés nem rendelkezik kötelező jogi kötőerővel, az csak annak hangsúlyozására szorítkozik, hogy a megújuló energiaforrások támogatására irányuló cél az említett irányelv által követett uniós energiapolitika egyik célkitűzése, és hogy a megújuló energiaforrásokból előállított energia felhasználásának növelése az elsősorban az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentéséhez szükséges intézkedéscsomag fontos elemét képezi, anélkül azonban, hogy ez konkrétan kifejeződne ugyanezen irányelv valamely különös rendelkezésében.
54
Harmadszor, egyrészt a jelen ítélet 38. pontjában kifejtettekkel azonos okból a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésével, valamint 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjával nem ellentétes egy, a jelen ítélet 51. pontjában ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás egy olyan időszak tekintetében, amelynek során azok nem voltak alkalmazandók, vagyis a jelen ügyben a 2022. február 1‑jétől 2022. november 30‑ig tartó időszak során.
55
Másrészt, ami az alapügyben szóban forgó azon időszakot illeti, amelynek során e rendelkezések alkalmazandók voltak, meg kell állapítani, hogy a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdéséből és 8. cikkéből – amelyek szövegét a jelen ítélet 39., 42. és 43. pontja idézi fel – kitűnik, hogy – amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 44. pontjában szintén – pusztán az a tény, hogy a egy tagállam által a 8. cikk (1) bekezdése alapján meghatározott felső határ összege alacsonyabb a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt összegnél, önmagában nem alkalmas arra, hogy alátámassza ezen első felső határ e rendelettel való összeegyeztethetetlenségét, mivel e rendelkezések bizonyos mérlegelési mozgásteret hagynak a tagállamok számára, amely lehetővé teszi számukra, hogy az általuk meghatározott felső határt a nemzeti piacuk sajátos jellemzőinek figyelembevételével határozzák meg. A 2022/1854 rendelet ugyanis nem tartalmaz semmilyen pontos utalást arra vonatkozóan, hogy az e 8. cikk (2) bekezdésében felsorolt feltételek tiszteletben tartásán kívül hogyan kell meghatározni a számukra a 8. cikk (1) bekezdésének a) pontjában biztosított lehetőséggel élő tagállamok által meghatározott felső határt.
56
E tekintetben a 2022/1854 rendelet (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdése nem értelmezhető úgy, hogy arra kötelezik a tagállamokat, hogy konkrét módszertant kövessenek. Amint arra a jelen ítélet 35. pontja már emlékeztetett, egy uniós jogi aktus preambulumának nincs kötelező hatálya. E preambulumbekezdések tehát önmagukban nem vezethetnek be kötelezettségeket, többek között a tagállamok terhére.
57
Végezetül, bár e (27) preambulumbekezdés pontosítja, hogy az a szint, amelyen a piaci bevételek felső határát megállapítják, nem veszélyeztetheti az érintett termelők azon képességét, hogy visszaszerezzék beruházási és üzemeltetési költségeiket, továbbá meg kell védenie és ösztönöznie kell a dekarbonizált és megbízható villamosenergia‑rendszerhez szükséges kapacitásokba történő jövőbeli beruházásokat, e pontosítások lényegében nem különböznek az e rendelet 8. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírtaktól, vagyis attól, hogy a beruházási jelzések ne kerüljenek veszélybe.
58
Ami az említett rendelet (28) és (29) preambulumbekezdését illeti, bár kifejtik azokat az okokat, amelyek miatt az Európai Unió Tanácsa ugyanezen rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében a megtermelt villamos energia MWh‑nként 180 eurós felső határát állapította meg, azok nem tartalmaznak kötelezettséget a tagállamok számára az általuk a 2022/1854 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése alapján meghatározott felső határ meghatározásának módszertanára vonatkozóan.
59
Ami e rendelet (39) preambulumbekezdését illeti, és amint az a jelen ítélet 46. pontjában már megállapításra került, az annak kimondására szorítkozik, hogy az ellátás biztonságával kapcsolatos aggályok figyelembevétele érdekében a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a piaci bevételek felső határát oly módon állapítsák meg, hogy az lehetővé tegye a villamosenergia‑termelők számára, hogy a piaci bevételek felső határát meghaladóan megőrizzék a többletbevételek 10%‑át.
60
Következésképpen, mivel a 2022/1854 rendelet nem szerepel a tagállamok által a 2022/1854 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerinti felső határ meghatározásakor kötelezően követendő módszertan, az e 8. cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételek azok, amelyeket kell tiszteletben tartani. E tekintetben, figyelembe véve a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezett kétségeket, emlékeztetni kell arra, hogy az említett 8. cikk (2) bekezdésének b) és c) pontja értelmében e cikk (1) bekezdése alapján meghatározott felső határ nem veszélyeztetheti a beruházási jelzéseket, és biztosítania kell, hogy a beruházási és működési költségeket fedezve legyenek.
61
Márpedig a nemzeti hatóságok által választott felső határ összeegyeztethetőségének az e (2) bekezdés b) és c) pontjában foglalt kritériumokra tekintettel történő értékelése ténybeli jellegű, és a nemzeti piac sajátos jellemzőitől, valamint elsősorban az érintett villamosenergia‑termelők helyzetét jellemző jogi és ténybeli körülmények összességétől függ. Ez az értékelés tehát a nemzeti hatóságok, és a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik. Minderre figyelemmel, állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során pontosításokat adhat, amelyek célja, hogy iránymutatást adjon számára az értékelés során (lásd analógia útján: 2006. február 21‑iHalifax és társai ítélet, C‑255/02, EU:C:2006:121, 77. pont; 2024. január 11‑iNárokuj ítélet, C‑755/22, EU:C:2024:10, 42. pont).
62
Így ezen értékelés szempontjából először is az a tény különösen releváns, hogy a felső határ meghatározása érdekében olyan objektív kritériumra történt hivatkozás, amely azokon az átlagos feltételeken alapul, hogy viszonylag hosszú ideig az energiaválság előtti piacon érvényesültek, és ezenkívül figyelembevételre került az infláció. Úgy tűnik ugyanis, hogy egy ilyen objektív kritérium alkalmazása megfelel a 2022/1854 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjában foglalt követelményeknek, mivel lehetővé teszi annak biztosítását, hogy a felső határt olyan árszinten határozzák meg, amelyet az általában körültekintő befektetők észszerűen előre láthattak befektetéseik megvalósításakor.
63
Közelebbről, mivel e 8. cikk (2) bekezdése c) pontjának megfelelően a piaci bevételek felső határát úgy kell meghatározni, hogy a többletbevételeket úgy érjék el, hogy figyelembe vegyék a fedezendő beruházási és működési költségeket, az ilyen kritérium által rögzített felső határ alkalmasnak tűnik arra, hogy csak az ilyen árszintet meghaladó bevételeket, vagyis olyan bevételeket lehessen szerezni, amelyekre az ilyen befektetők észszerűen nem számíthattak a befektetési döntésük meghozatalának időpontjában.
64
Az, hogy a jelen ügyben a 2020. évet vették figyelembe, a 2021. évet azonban nem, nem alkalmas annak bizonyítására, hogy egy ilyen módszer nem felel meg az e rendelkezésekben foglalt feltételeknek. Egyrészt ugyanis nem vitatott, hogy az energiaárak már 2021‑ben jelentősen emelkedni kezdtek, mivel a 2022/1854 rendelet (1) preambulumbekezdése egyébként hangsúlyozza, hogy a villamosenergia‑piacokon már 2021 szeptemberétől nagyon magas árakat figyeltek meg. Feszültségbe kerülne tehát az azon felső határ által követett céllal, amelyet a tagállamok e rendelet 8. cikke alapján vezethetnek be, ha úgy lehetne tekinteni, hogy a 2021‑es évet szükségképpen figyelembe kell venni annak meghatározásakor. Másrészt – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – úgy tűnik, hogy az a tény, hogy a jelen ügyben az árak azon rendellenes emelkedését közvetlenül megelőző tíz év átlagát állapították meg, amelyet a felső határ a fogyasztók javára kíván kompenzálni, és amelyet ráadásul az inflációhoz igazítanak, lehetővé teszi minden olyan esetleges rendellenesség semlegesítését, amely a figyelembe vett tíz év valamelyikét érintette volna
65
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő értékelés keretében a szóban forgó felső határ kivételes jellege és korlátozott időbeli hatálya is releváns, különösen akkor, ha az összefüggésben áll az azzal érintett, megújuló energiaforrásokból villamos energiát előállító létesítmények működésének átlagos időtartamával, valamint azzal a ténnyel, hogy a megújuló energiaforrások ágazatába történő beruházások jellegüknél fogva hosszú távú beruházások. A jelen ügyben – az e bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – az alapügyben szóban forgó felső határ kivételes jellegére és alkalmazásának a vízenergiát termelő létesítmény üzemeltetési időtartamához képest korlátozott időtartamára tekintettel tehát nem tűnik úgy, hogy a felső határnak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló módszer szerinti meghatározása veszélyeztethetné az ezen ágazatban történő beruházásokat.
66
Harmadszor, a bevételekre vonatkozó felső határ által a beruházásokra gyakorolt esetleges hatások értékelése szempontjából szintén releváns az érintett létesítmények költségszerkezete, valamint az érintett technológia tekintetében az energia diszkontált költsége. Márpedig a Bírósághoz benyújtott iratokból az tűnik ki, hogy – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – a Secabhoz hasonló megújulóenergia‑termelők költségszerkezete a fosszilis tüzelőanyagok árának előre nem látható emelkedése ellenére nagyrészt változatlan maradt, mivel e növekedés nem befolyásolta az ilyen gazdasági szereplők energiatermelési költségeit.
67
Negyedszer, az a körülmény, hogy – mint a jelen ügyben is – a rögzített felső határt egy olyan mechanizmus kíséri, amely az érintett termelőknek a piaci árak túlzott mértékű csökkenése esetén történő kártalanítására vonatkozó jogi kötelezettséget keletkeztet, így e felső határ szintén garantált minimumárnak minősül e termelők számára, arra utal, hogy az említett felső határt a 2022/1854 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjában foglalt feltételeknek való megfeleléshez elegendő szinten határozták meg, kivéve ha úgy tekintjük, hogy gazdasági logikát nélkülöző mechanizmust vezettek be.
68
Ötödször, a kérdést előterjesztő bíróságnak azt is figyelembe kell vennie, hogy a 2022/1854 rendelet a közérdek védelmének biztosítása érdekére irányuló sürgősségi intézkedésként, ideértve az általa a tagállamok számára elismert, a 8. cikkének (1) bekezdéséből eredő azon lehetőségeket is, hogy az e rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírtnál alacsonyabb felső határt állapítsanak meg az e 8. cikk (2) bekezdésében foglalt feltételek tiszteletben tartása mellett, egyensúlyt teremt a megújulóenergia‑termelők és a fogyasztók érdekei között, és 10. cikkének (1) bekezdésében azt kívánja elérni, hogy a piaci bevételekre vonatkozó plafon alkalmazásából származó többletbevételeket a tagállamok olyan intézkedések finanszírozására fordítsák, amelyek enyhítik a magas villamosenergia‑árak e fogyasztókra gyakorolt hatását.
69
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a 2018/2001 irányelv (2), (3) és (12) preambulumbekezdését, valamint a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját e rendelet (27)–(29) és (39) preambulumbekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan felső határt állapított meg a folyóvizes vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozóan, és ezt a felső határt a vonatkozó piaci szegmensben a 2010. január 1. és 2020. december 31. közötti időszakban megállapított, infláció alapján újraértékelt árak számtani átlaga alapján határozta meg, feltéve, hogy az ilyen szabályozás nem sérti az e 8. cikk (2) bekezdésének b) és c) pontja értelmében vett megújulóenergia‑ágazati beruházásokat, amit a releváns körülmények összességére tekintettel kell értékelni.
A harmadik kérdésről
70
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy egyrészt felső határt kell‑e meghatározni a szénből villamos energiát előállító termelők bevételeire, másrészt pedig differenciált bevételek tekintetében felső határt kell‑e előírni a villamosenergia‑termelők azon különböző kategóriái számára, amelyekre a 4/2022. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 15bis. cikkében előírt felső határ alkalmazandó. Márpedig ez utóbbi csak a „napenergiát, vízenergiát, geotermikus és szélenergiát” használó bizonyos létesítményekre vonatkozik.
71
Következésképpen, figyelemmel a jelen ítélet 28–30. pontjában már megállapítottakra, úgy kell érteni, hogy harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2022/1854 rendelet (27) és (41) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (3) preambulumbekezdését, 7. cikke (1) bekezdésének h), i) és j) pontját, 8. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontját, valamint 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszak tekintetében felső határt állapított meg a vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők által a piaci bevételekre vonatkozóan, anélkül hogy felső határt határozott volna meg a szénből előállított energia értékesítéséből származó bevételekre, sem pedig differenciált felső határt a nap‑, geotermikus vagy szélenergiából származó villamos energia termelőire vonatkozóan.
72
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 35. és 36. pontjában már megállapításra került – a 2018/2001 irányelv (3) preambulumbekezdésének nincs kötelező jogi ereje, és ezen irányelv valamely konkrét rendelkezésében nem szerepel konkrét kifejezés. E (3) preambulumbekezdés végeredményben nincs összefüggésben az alapügyben szereplőhöz hasonló, bizonyos villamosenergia‑termelők bevételeire vonatkozó felső határ megállapításával. Következésképpen az említett (3) preambulumbekezdéssel nem lehet ellentétes egy, a jelen ítélet előző pontjában leírthoz hasonló nemzeti szabályozás.
73
Másodszor, a 2022/1854 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének h), i) és j) pontját, 8. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontját, valamint 8. cikkének (2) bekezdését a jelen ítélet 38. pontjában már kifejtettekkel azonos okból nem lehet úgy értelmezni, hogy azokkal ellentétes egy, a jelen ítélet 71. pontjában ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás a 2022. február 1. és 2022. november 30. közötti időszak tekintetében, mivel e rendelkezések ratione temporis nem alkalmazhatók.
74
Ami a 2022. december 1‑jétől 2023. június 30‑ig tartó időszakot illeti, a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy az e 6. cikkben előírt, a piaci bevételekre vonatkozó felső határ az e 7. cikk (1) bekezdésében felsorolt forrásokból előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre kell alkalmazni. E források között szerepel többek között az a) pontban a szélenergia, a b) pontban a naphőenergia és a fotovoltaikus napenergia, a c) pontban a geotermikus energia, a d) pontban a tározó nélküli vízi energia, a h) pontban a lignit, az i) pontban a nyerskőolaj‑alapú termékek és a j) pontban a tőzeg. A szén nem tartozik az említett 7. cikk (1) bekezdésében felsorolt energiaforrások közé.
75
Ezzel szemben az említett rendelet 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja pontosítja, hogy a tagállamok fenntarthatnak vagy bevezethetnek olyan nemzeti intézkedéseket, amelyek korlátozzák az ugyanezen rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében nem szereplő forrásokból villamos energiát termelő termelők piaci bevételeit, d) pontja pedig azt, hogy a tagállamok egyedi felső határt állapíthatnak meg a kőszénből előállított villamos energia értékesítéséből származó piaci bevételekre vonatkozóan. Amint azt e rendelkezések egyértelmű szövege jelzi, a tagállamok tekintetében elismert puszta lehetőségekről van szó. Ez utóbbiak tehát nem kötelesek felső határt előírni a villamosenergia‑termelők által kőszénből szerzett piaci bevételek tekintetében.
76
Ezenkívül a 2022/1854 rendelet 8. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően a tagállamoknak csak arra van lehetőségük, hogy különbséget tegyenek a technológiák között. Következésképpen az a puszta tény, hogy egy, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás a bevételek ugyanazon felső határát írta elő a 7. cikk (1) bekezdésének d), h) i) és j) pontjában felsorolt energiaforrásokból villamosenergia‑termelők tekintetében a 197/22. sz. törvény az ezen (1) bekezdésben felsorolt más energiaforrást használó villamosenergia‑termelők tekintetében eltérő felső határt állapított meg, nem tekinthető ellentétesnek e rendelet rendelkezéseivel.
77
E rendeletnek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott (27) és (41) preambulumbekezdése nem teszi lehetővé a jelen ítélet 75. és 76. pontjában kifejtettől eltérő értelmezés elfogadását. Mivel ugyanis egy uniós jogi aktus preambulumának nincs kötelező jogi ereje, az ilyen jogi aktus preambulumbekezdéseire nem lehet hivatkozni sem az adott jogi aktus rendelkezéseitől való eltérés, sem pedig e rendelkezéseknek a szövegükkel ellentétes értelmezése céljából (2024. március 21‑iLEA‑ítélet, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig a jelen ügyben a 2022/1854 rendelet 6–8. cikkének szövege egyértelmű a tekintetben, hogy a tagállamok nem kötelesek arra, hogy felső határt írjanak elő a villamosenergia‑termelők által kőszénből származó piaci bevételekre vonatkozóan, vagy arra, hogy az alkalmazott technológiáktól függően differenciált felső határokat írjanak elő.
78
Végeredményben, amint az a jelen ítélet 57. pontjában már megállapításra került, a 2022/1854 rendelet (27) preambulumbekezdés lényegében nem különbözik attól, amit a 8. cikk (2) bekezdésének b) pontjában került előírásra, és így annak jelzésére szorítkozik, hogy a bevételi plafon nem veszélyeztetheti a megújuló energiaforrásokba történő beruházásokat. Ami az említett rendelet 41. preambulumbekezdését illeti, az annak megerősítésére szorítkozik, hogy a tagállamok csak egy puszta lehetőséggel rendelkeznek arra, hogy egy különös felső határt állapítsanak meg a szénből termelt villamos energia eladásából származó piaci bevételekre vonatkozóan.
79
A fenti megfontolások összességére figyelemmel a 2022/1854 rendelet (3) preambulumbekezdését, 7. cikke (1) bekezdésének h–j) pontját, 8. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontját, valamint 8. cikkének (2) bekezdését e rendelet (27) és (41) preambulumbekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszak tekintetében felső határt állapított meg a vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők által a piaci bevételekre vonatkozóan, anélkül hogy felső határt határozott volna meg a szénből előállított energia értékesítéséből származó bevételekre, sem pedig differenciált felső határt a nap‑, geotermikus vagy szélenergiából származó villamos energia termelőire vonatkozóan.
A költségekről
80
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2012/27/EU irányelv módosításáról szóló, 2019. június 5‑i (EU) 2019/944 európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a megújuló energiaforrásokból előállított energia használatának előmozdításáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/2001 európai parlamenti és tanácsi irányelv (3) és (12) preambulumbekezdését, valamint a magas energiaárak kezelését célzó vészhelyzeti beavatkozásról szóló, 2022. október 6‑i (EU) 2022/1854 tanácsi rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkét e rendelet 7. cikkének (5) bekezdésével, illetve (27), (28), (29) és (39) preambulumbekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan anélkül állapított meg felső határt a folyóvizes vízenergiát hasznosító létesítményekből származó villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozóan, hogy biztosította volna, hogy e termelők megtartsák az e felső határt meghaladó bevételük 10%‑át.
2)
A 2019/944 irányelv 5. cikkének (4) bekezdését, a 2018/2001 irányelv (2), (3) és (12) preambulumbekezdését, a 2022/1854 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését és 8. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját e rendelet (27)–(29) és (39) preambulumbekezdéseire figyelemmel
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszakra vonatkozóan felső határt állapított meg a folyóvizes vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők piaci bevételeire vonatkozóan, és ezt a felső határt a vonatkozó piaci szegmensben a 2010. január 1. és 2020. december 31. közötti időszakban megállapított, infláció alapján újraértékelt árak számtani átlaga alapján határozta meg, feltéve, hogy az ilyen szabályozás nem sérti az e 8. cikk (2) bekezdésének b) és c) pontja értelmében vett megújulóenergia‑ágazati beruházásokat, amit a releváns körülmények összességére tekintettel kell értékelni.
3)
A 2018/2001 irányelv (3) preambulumbekezdését, 7. cikke (1) bekezdésének h–j) pontját, a 2022/1854 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontját, valamint 8. cikkének (2) bekezdését, a rendelet (27) és (41) preambulumbekezdéseire figyelemmel
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelyet a 2022/1854 rendeletet megelőzően fogadtak el, és amely a 2022. február 1. és 2023. június 30. közötti időszak tekintetében felső határt állapított meg a vízenergiát felhasználó létesítményekből villamos energiát előállító villamosenergia‑termelők által a piaci bevételekre vonatkozóan, anélkül hogy felső határt határozott volna meg a szénből előállított energia értékesítéséből származó bevételekre, sem pedig differenciált felső határt a nap‑, geotermikus vagy szélenergiából származó villamos energia termelőire vonatkozóan.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.