62004CC0465_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Corte suprema di cassazione (Olaszország) a Bírósághoz intézett kérdésében a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: 86/653 irányelv vagy irányelv) által létesített rendszer különböző aspektusainak tisztázását kéri. Pontosabban a kereskedelmi ügynöknek az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésben előírt kártalanításhoz való jogának számítása és elismerése feltételeire, valamint a 17. cikk rendelkezéseitől a kereskedelmi ügynök hátrányára az ügynöki szerződés lejárta előtti eltérésnek az ugyanezen irányelv 19. cikkében előírt tilalmára vonatkozó kérdések tisztázását kéri. És mindezt konkrétan az olasz jogrend keretében, amelyben a kereskedelmi ügynökökre alkalmazandó kollektív szerződések hosszú ideje központi szerepet játszanak a kereskedelmi ügynök azon kártalanítása meghatározása érdekében, amelyre a szerződés lejártát követően jogosult.
I – A tényállás, a jogi háttér és a Bírósághoz előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdések
2. A Honyvem Informazioni Commerciali (a továbbiakban: Honyvem) 1998. június 30‑i hatállyal felmondta a M. De Zottival kötött kereskedelmi ügynöki szerződését, amelyre a szerződés 10. pontja szerint „a polgári törvénykönyv rendelkezései, a kereskedelmi ügynöki szerződésre vonatkozó különös jogszabályok, valamint a kereskedelmi tárgyú kollektív szerződések az irányadók”.
3. M. De Zotti a Tribunale di Milano előtt a Honyvem ellen 1999. április 12‑én indított keresetében a megbízónak 181 889 420 ITL összegű, a szerződés megszűnése miatti kártalanítás megfizetésére való kötelezését kérte, a codice civile (olasz polgári törvénykönyv, a továbbiakban: polgári törvénykönyv) 1751. cikkében rögzített elvek alapján.
4. A szerződés megszűnése miatti kártalanításra vonatkozó rendelkezés a 86/653 irányelv 17., 18. és 19. cikkét ültette át az olasz jogrendbe, és a szerződés megszűnése idején a következőképpen szólt:
„A szerződés megszűnésekor a megbízó köteles kártalanítást fizetni a kereskedelmi ügynök részére, amennyiben a következő feltételek legalább egyike teljesül:
a kereskedelmi ügynök a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte, és a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tesz szert;
e kártalanítás kifizetése, figyelembe véve az eset összes körülményeit, méltányos, különös tekintettel arra a jutalékra, amelytől a kereskedelmi ügynök az ilyen vevőkkel kötött ügyletekkel kapcsolatban elesik.
Kártalanítás nem jár:
ha a megbízó a kereskedelmi ügynöknek felróható olyan magatartás miatt szüntette meg az ügynöki szerződést, amely súlyosságára tekintettel nem teszi lehetővé a kapcsolatnak még ideiglenes folytatását sem;
ha a kereskedelmi ügynök szüntette meg a szerződést, kivéve, ha e megszüntetést a megbízónak felróható körülmények alapozták meg, vagy a kereskedelmi ügynöknek olyan életkora, fizikai állapota vagy betegsége, amelynek következtében tevékenységének folytatása nem várható el tőle;
ha az ügynök az ügynöki szerződésből eredő jogait és kötelezettségeit a megbízó beleegyezésével másra ruházza.
A kártalanítás mértéke nem haladhatja meg a kereskedelmi ügynök által a megelőző öt évben elért átlagos évi díjazás alapulvételével számított egyévi kártalanításnak megfelelő összeget, ha pedig a szerződés időtartama öt évnél rövidebb, a kártalanítás összegét a szóban forgó időszak átlaga alapján kell kiszámítani.
A kapott kártalanítás nem zárja ki azt, hogy a kereskedelmi ügynök kártérítést is követeljen.
A kereskedelmi ügynök elveszíti a jelen cikk által előírt kártalanításhoz való jogát, ha a szerződés megszűnését követő egy éven belül nem értesítette a megbízót, hogy e jogaival élni kíván.
Jelen cikk rendelkezéseitől a kereskedelmi ügynök hátrányára nem lehet eltérni.(3)
5. A Tribunale elfogadta az alperes Honyvem érvelését, és úgy ítélte meg, hogy a szerződés megszűnése miatti kártalanításnak a Confcommercio (a kereskedelmi, idegenforgalmi és szolgáltatóipari vállalkozások reprezentatív szervezete) és az FNAARC (a kereskedelmi ügynökök és képviselők reprezentatív szervezete) közötti, 1992. november 28‑i kollektív gazdasági megállapodásban (a továbbiakban: KGM) előírt számítási elvek alkalmazásából eredő 78 880 276 ITL‑nél alacsonyabb összegét ki kell fizetni; a megállapodás a következőt mondja ki:
„[…]
I. pont
A polgári törvénykönyvnek az 1991. szeptember 10‑i 303. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkével módosított 1751. cikkére, különösen pedig a méltányosság elvére tekintettel a szerződés megszűnésekor minden esetben kártalanítást kell fizetni a kereskedelmi ügynök vagy képviselő részére, amelynek összege a szerződés időtartama alatt esedékessé vált és elszámolt jutalékok együttes összegének 1%‑a.
Ezt az összeget ki kell egészíteni a következők szerint:
A. Egyetlen vállalkozással kizárólagossági viszonyban álló ügynökök és képviselők esetén:
– az évi 24 000 000 líráig terjedő összegű jutalék 3%‑a;
– az évi 24 000 001‑től 36 000 000 líráig terjedő összegű jutalék 1%‑a.
B. Kizárólagossági viszonyban nem álló ügynökök és képviselők esetén:
– az évi 12 000 000 líráig terjedő összegű jutalék 3%‑a;
– az évi 12 000 001‑től 18 000 000 líráig terjedő összegű jutalék 1%‑a.
E kártalanításból le kell vonni azt az összeget, amelyre az ügynök vagy a kereskedelmi képviselő a megbízó által kötött önkéntes biztosítás alapján jogosult.
A szerződés felmondása miatti kártalanítás számításánál figyelembe kell venni a kifejezetten és konkrétan költségtérítés vagy a költségekhez való hozzájárulás címén fizetett összegeket.
II. pont
A polgári törvénykönyv 1751. cikkére tekintettel a kereskedelmi ügynök továbbá a következőképpen számított összegre jogosult a fent említett I. pontban szereplő összegen felül:
– az ügynöki szerződés első három évében esedékessé vált jutalék 3%‑ára;
– a negyediktől a hatodik évig esedékessé vált jutalék 3,50%‑ára;
– az ezt követő években esedékessé vált jutalék 4%‑ára.
[…]
III. pont
A felek elismerik, hogy a mértékek és fizetési fokozatok vonatkozásában fent megállapított rendszer megfelel a polgári törvénykönyv 1751. cikkének harmadik bekezdésében említett méltányosság követelményének.
IV. pont
[…]
Szóbeli nyilatkozat
A felek megerősítik, hogy az ügynöki szerződés megszűnésével kapcsolatos jelen kollektív rendelkezések összességükben a törvényinél kedvezőbb szabályozásnak minősülnek. E rendelkezések kölcsönösen egymástól függenek, egymástól elválaszthatatlanok és más szabályokkal nem halmozhatók.
[…]”
6. M. De Zotti a Tribunale határozata ellen fellebbezéssel élt a Corte d’appello di Milano előtt, amely a keresetnek részben helyt adott. E bíróság szerint a polgári törvénykönyv 1751. cikke érdemeken alapuló elvet állít fel, amely a kereskedelmi ügynököt az általa szerzett vevőkért díjazza, akik még a szerződés megszűnését követően továbbra is hasznot jelentenek a megbízónak. Amennyiben ellenkező esetben a KGM ezen elvtől teljesen idegen szempontokat rögzít, az 1751. cikkben említett elvektől a szerződéses autonómia nem térhet el. A Corte d’appello így az 1751. cikket alkalmazva, csökkentette az elsőfokú bíróság által már megítélt és a Honyvem által kifizetett összeget, és a kamatokon és az újraértékelésen kívül további (kerekített) 57 000 000 ITL összeget ítélt meg M. De Zottinak.
7. A Honyvem fellebbezéssel élt az ítélet ellen, lényegében arra hivatkva, hogy egyrészt az 1751. cikkben előírt rendszertől egyedül abban az esetben lehet eltérni, ha az eltérés a kereskedelmi ügynök hátrányára történik, másrészt a szerződés megszűnése miatti kártalanításra vonatkozó, a KGM‑ben foglalt rendelkezéseknek a polgári törvénykönyv 1751. cikkében előírtakhoz képest többé‑kevésbé előnyös jellegének mérlegelését nem utólag, vagyis a szerződés megszűnését követően kell elvégezni, hanem előzetesen. E körülmények között az a következtetés vonandó le, hogy a kollektív szerződéses rendszer kedvezőbb, mint a polgári törvénykönyv 1751. cikkében foglalt rendszer, mivel a kereskedelmi ügynöknek mindenképpen biztosít valamilyen kártalanítást, amelyet a törvényi rendszer nem feltétlenül garantál.
8. M. De Zotti csatlakozó fellebbezéssel élt, amit azzal indokolt, hogy a szerződés megszűnése miatti kártalanítást nem az általa kért összeg szerint számolták el.
9. Tekintettel e ténybeli és jogi háttérre, a Corte suprema di cassazione előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesztett a Bíróság elé, amelyet az alábbi két kérdésre kell átfogalmazni és szétbontani:
„1) A 86/653 irányelv 17. cikke tartalmának és céljának tekintetében ugyanezen irányelv 19. cikkét lehet‑e úgy értelmezni, hogy az lehetővé teszi, hogy a kollektív szerződés olyan kártalanítást írjon elő, amely egyrészt attól függetlenül illeti meg a kereskedelmi ügynököt, hogy a 17. cikkének (2) bekezdésében említett feltételeknek teljesülnie kellenének, másrészt nem az irányelvből levezethető szempontok alapján kell számítani, hanem a kollektív megállapodás által előírt egyéb szempontok szerint?
2) A 17. cikk (2) bekezdésében előírt kártalanítást analitikus módon kell‑e kiszámítani, vagy más módszereket is el lehet fogadni, amelyek a méltányosság elvének nagyobb teret engednek?”
10. A Bíróságnak tehát a 86/653 irányelv 17. és 19. cikkét(4) kell értelmeznie. A 86/653 irányelv 17. cikke szerint:
„(1) A tagállamok kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a kereskedelmi ügynök az ügynöki szerződés megszűnése után a (2) bekezdés rendelkezéseivel összhangban kártalanítást kapjon, vagy a (3) bekezdés rendelkezéseivel összhangban kárát megtérítsék.
(2) a)	A kereskedelmi ügynök akkor és olyan mértékben jogosult kártalanításra, ha:
– a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte, és a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tesz szert, és
– ezen kártalanítás kifizetése, figyelembe véve az eset összes körülményeit méltányos, különös tekintettel arra a jutalékra, amelytől a kereskedelmi ügynök az ilyen vevőkkel kötött üzletekkel kapcsolatban esett el [helyesen: kötött ügyletekkel kapcsolatban elesik]. A tagállamok az ilyen körülményekre vonatkozóan úgy is rendelkezhetnek, hogy azok magukban foglalják a 20. cikk szerinti kereskedelmi korlátozó záradék alkalmazását.
b) A kártalanítás mértéke nem haladhatja meg a kereskedelmi ügynök által a megelőző öt évben elért átlagos évi díjazásának alapulvételével [helyesen: évi díjazás alapulvételével] számított egyévi kártalanításnak megfelelő összeget, ha pedig a szerződés időtartama öt évnél rövidebb, a kártalanítás összegét ezen időszak átlaga alapján kell kiszámítani.
c) A kapott kártalanítás nem zárja ki azt, hogy a kereskedelmi ügynök kártérítést is követeljen.
(3) A kereskedelmi ügynöknek joga van azon kárának megtérítéséhez, amelyet a megbízóval való kapcsolatának megszűnése eredményeképpen szenvedett el.
Ilyen kárnak tekintendő különösen az, amikor a megszűnés olyan körülmények között történik:
– amelyek megfosztják a kereskedelmi ügynököt olyan jutaléktól, amely őt az ügynöki szerződés megfelelő teljesítése esetén megillette volna, miközben a kereskedelmi ügynök tevékenységével összefüggésben a megbízónak jelentős hasznot biztosít,
– és/vagy amelyek nem tették lehetővé a kereskedelmi ügynök számára, hogy elszámolja az olyan költségeit és kiadásait, amelyek a megbízó tanácsára, az ügynöki szerződés teljesítése érdekében merültek fel.
(4) A (2) bekezdésben meghatározott kártalanításhoz vagy a (3) bekezdésben meghatározott károk megtérítéséhez való jog akkor is fennáll, ha az ügynöki szerződés a kereskedelmi ügynök halála folytán szűnt meg.
(5) A kereskedelmi ügynök elveszíti a (2) bekezdésben meghatározott kártalanításhoz való jogát, vagy a (3) bekezdésben meghatározott károk megtérítéséhez való jogát, ha a szerződés megszűnését követő egy éven belül nem értesítette a megbízót, hogy e jogaival élni kíván.
(6) Ezen irányelv kihirdetésének napját követő nyolc éven belül a Bizottság a Tanács részére az ezen cikk végrehajtására vonatkozó jelentést, valamint, amennyiben szükséges módosításokra vonatkozó javaslatokat terjeszt elő.”
11. A 19. cikk kimondja, hogy „[a] felek a 17. és a 18. cikk rendelkezéseitől a kereskedelmi ügynök hátrányára az ügynöki szerződés lejárta előtt nem térhetnek el”.
II – Értékelés
12. A közösségi jogalkotó az irányelv 17. cikkének (2) és (3) bekezdésében a kereskedelmi ügynök szerződése megszűnését követő kártalanításának két különböző rendszerét írta elő. E cikk (1) bekezdése szerint a tagállamok az irányelv átültetésekor e két rendszer között választhatnak. Az olasz jogalkotó a 17. cikk (2) bekezdésében előírt rendszer mellett döntött.
13. Ismeretes, hogy a 86/653 irányelv átültetése előtt Olaszországban az ügynöki szerződés megszűnése miatti kártalanítási rendszer nagy mértékben kollektív szerződéseken alapult, amely az irányelv 17. cikkének (2) és (3) bekezdésében előírt két vagylagos rendszertől különbözött.(5) E körülmények között az Olasz Köztársaságnak hosszabb időt biztosítottak az irányelv átültetésére a 17. cikket illetően.(6) Noha az ilyen rendszer elismerése jól mutatja a tagállamoknak biztosított bizonyos mozgástérrel kapcsolatos aggodalmat, a közösségi jogalkotó minden tagállamnak biztosította a lehetőséget, hogy az irányelv 17. cikkének (2) és (3) bekezdésében előírt két vagylagos rendszer között válasszanak, azonban nyilvánvalóan nem biztosította olyan harmadik fajta jogszerű rendszer választásának lehetőségét, amely a két rendszer közül egyikkel vagy másikkal összeegyeztethetetlen.
A – A 86/653 irányelv 17. cikkének (2) és (3) bekezdésében előírt kártalanítás jelentése és célja
14. Az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítás rendkívül különös jellegű, és az általa követett célok tekintetében sokoldalú; az előzményeit az ötvenes évek folyamán a Handelsgesetzbuch (német kereskedelmi törvénykönyv [HGB]) 89b.. cikkébe bevezetett rendszerben kell keresni.(7)
15. Ez a különös kártalanítási rendszer az ügynöki szerződés megszűnéséből eredő problémára adott válaszként jelenik meg. Ugyanis amennyiben a megbízó az ügynöki szerződés megszűnését követően továbbra is ügyleti kapcsolatban áll a kereskedelmi ügynök által részére szerzett vevőkkel, továbbra is – legalább részben – a szerződés időtartama alatt a kereskedelmi ügynök által kifejtett tevékenységből eredő többletértékre tesz szert, amely a szerződés keretében azzal jár, hogy a jutalékokat továbbra is fizetik a kereskedelmi ügynöknek.
16. Ebben az összefüggésben a közösségi jogalkotó az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében azt írta elő, hogy a kereskedelmi ügynök kártalanításra jogosult, ha három feltétel teljesül. Elsőként arra van szükség, hogy a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte. Másodsorban arra, hogy a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tegyen szert az ügynöki szerződés megszűnése után. E feltételt értelemszerűen csak akkor alkalmazzák, ha a szerződés megszűnése után már nem kell semmilyen jutalékot fizetni a kereskedelmi ügynök részére. Végül szükséges, hogy a kereskedelmi ügynöknek a kártalanításhoz való jogát az irányelv 18. cikke alapján kizáró egyetlen körülmény se álljon fenn.
17. E kártalanításnak, amelyet joggal nevezhetünk a vevőkör miatti kártalanításnak is, ha a kereskedelmi ügynök szempontjából tekintem, díjazó jellege van. Az ügynököt az erőfeszítéseiért díjazza, mivel a megbízó gazdasági haszonra tesz szert, amely a kereskedelmi ügynök általi szerzést vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjének jelentős mértékű növelését követően is megmarad. A megbízó szempontjából tekintve a vevőkör miatti kártalanítás másrészt lehetővé teszi a méltánytalan gazdagodás elkerülését. Ugyanis a szerződés megszűnését követő kártalanítási kötelezettség hiányában a megbízó – anélkül, hogy a kereskedelmi ügynök számára bármilyen ellenszolgáltatást kellene fizetnie – továbbra is többletértékre tehet szert, amelyhez a kereskedelmi ügynök valamilyen módon a tevékenységével járult hozzá.(8)
18. Ugyanis a megbízó haszna nem kizárólag a megbízó és e vevőkör között, a szerződés megszűnése előtt kötött ügyletekhez kötődik. A szerződés megszűnése után folytatódhat, amennyiben ezen ügyletek továbbra is megvalósulnak. A kereskedelmi ügynöknek a jutalék megfizetésével történő díjazása nem egyetlen pillanatban valósul meg, amikor a kereskedelmi ügynök vevőt szerzett, vagy ügyletett kötött, és szintén nem egy teljes összeg megfizetésében áll. Ellenkezőleg, olyan díjazásról van szó, amely az idő során fizetett jutalékokkal valósul meg fokozatosan a megbízó és a vevő között, amint az egyes ügyleteket teljesítik.(9)
19. Az ilyen jellegű szerződéses keret növeli a megbízó méltánytalan gazdagodása megjelenésének kockázatát a szerződés megszűnése után, és ennél fogva igazolja az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében említett szabályt. Magától értetődő az is, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítás elhárítja a megalkuvó magatartás tanúsításának veszélyét a szerződésnek a megbízó általi felbontásakor, amelynek a tanúsítását ilyen szabályozás hiányában nyilvánvalóan bátorítanák.(10)
B – A 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítási rendszer és a KGM kártalanítási rendszerének összehasonlítása
20. A jelen ügyben felmerült probléma abból a körülményből ered, hogy a közösségi jogalkotó a 86/653 irányelv 19. cikkében azt írta elő, hogy „a felek a 17. és a 18. cikk rendelkezéseitől a kereskedelmi ügynök hátrányára az ügynöki szerződés lejárta előtt nem térhetnek el”. Ebben a környezetben ütközik a polgári törvénykönyv 1751. cikke által átültetett, az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítási szabályozás és a KGM által előírt szabályozás.
21. A 19. cikkből a contrario
két következtetés vonható le. Az első, hogy a szerződés megszűnése előtt a felek eltérhetnek a 17. cikk rendelkezéseitől, ha megegyeznek egy, a kereskedelmi ügynök számára nem hátrányosabb rendszerben. A második az, hogy a szerződés megszűnése után a felek megegyezhetnek egy eltérő, a kereskedelmi ügynök számára akár kedvezőtlenebb rendszerben.(11)
22. Az a kérdés merül fel – amelyet az ítélkezési gyakorlatban és az olasz tanokban fennálló vita jól tükröz –, hogy a fent leírt, a KGM által előírt kártalanítási rendszer kedvezőtlenebb‑e a kereskedelmi ügynök számára, mint az irányelv 17. cikkének kártalanítási rendszere. Az irányelv 17–19. cikkében előírt, a kereskedelmi ügynököt védő rendszer kötelező jellegére tekintettel,(12) ha a szerződéses rendszer kedvezőtlenebb a kereskedelmi ügynök számára, akkor jogellenes, és nem keletkeztet joghatásokat.
23. Márpedig annak meghatározásához, hogy a szerződéses rendszer esetlegesen kedvezőtlenebb, mint a törvényi, értelemszerűen e két szabályozás összehasonlíthatóságára van szükség. Nem lehet összehasonlítani azt, ami nem összehasonlítható. E tekintetben azt gondolom, hogy a jelen ügy körülményei között nem lehet ezt az összehasonlítást elvégezni, mivel a szerződéses rendszer által létesített kártalanítás olyan feltételeken alapul, és olyan célokat követ, amelyek teljesen különböznek az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének alapját alkotóktól. A valóságban a két rendszer eltérő logikán alapul, amely nem teszi lehetővé, hogy elméletben lehessen meghatározni, közülük melyik kedvezőbb a kereskedelmi ügynök számára.
24. Márpedig a KGM által előírt kártalanítási rendszer keretében nem veszik figyelembe azt a tényt, hogy a kereskedelmi ügynök új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkört megszilárdította. Ezenkívül közömbös, hogy az ügynöki szerződés megszűnése után a megbízó továbbra is jelentős haszonra tesz szert az e vevőkörrel folytatott gazdasági tevékenységből. Ellenben a szerződés időtartama, ezen időtartam alatt a kereskedelmi ügynök által kapott éves díj összege és az ügynöki szerződés kizárólagos vagy nem kizárólagos jellege lényeges a kereskedelmi ügynöknek fizetendő szerződéses kártalanítás meghatározásához.
25. Azt is jelezni kell, hogy – ellentétben a törvényi kártalanítással, amelyet szintén a szerződés megszűnését követő helyzet függvényében rögzítenek – a szerződés szerinti kártalanítás egyedül a múltbeli helyzettől függ (az ügynök által kapott díjazás és a szerződéses kapcsolat időtartama).
26. A szóban forgó két kártalanítási rendszer tartalmát és jelentését illető e jelentős különbségeken kívül az is megállapítható, hogy céljuk szempontjából a szerződés szerinti kártalanítás az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírtaktól teljesen eltérő célokat követ. Ez utóbbira vitathatatlanul érdemeken alapuló filozófia vonatkozik, amely szerint a kereskedelmi ügynök olyan mértékben jogosult kártalanításra, amennyiben a vevőkör szerzése és növelése hozzájárult ahhoz, hogy a megbízó a szerződés megszűnése után továbbra is többletértékre tegyen szert. Ezzel ellentétben a KGM által előírt kártalanítás merőben ellentmond ezen érdemeken alapuló logikának. Ugyanis erre a kártalanításra minden kereskedelmi ügynök jogosult a szerződés lejártakor, még akkor is, ha nem szerzett vevőket, vagy a már meglévő vevőkkel nem növelte az üzlet nagyságrendjét, és értelemszerűen még akkor is, ha a megbízó semmilyen haszonra nem tesz szert a vevőkkel a szerződés megszűnése után folytatott ügyletekből.
27. A kereskedelmi ügynök számára a két rendszer közül kedvezőbb meghatározása az általa ténylegesen létrehozott ügyletektől függ, és azt csak utólag, a szerződés megszűnésekor lehet rögzíteni. Még ha a szerződéses okirat kifejezetten utal is arra, hogy a kártalanítás megfelel a törvényi kártalanításnak, a két rendszer lényegében nem összehasonlítható, tekintettel tartalmukra és céljukra. Sem a szerződésben vagy a KGM‑ben a szerződéses kártalanításnak esetlegesen adott jogi megnevezés, sem a lehetséges állítás, hogy a szerződés szerinti kártalanítás egészében helyettesíti a törvényi kártalanítást, nem változtat azon a tényen, hogy a két rendszer egyáltalán nem összehasonlítható.
28. Az bizonyos, hogy e két rendszert az egyes rendszereknek a szerződés időpontjában történő alkalmazásából adódó kártalanításra gyakorolt konkrét hatásuk
szempontjából össze lehet hasonlítani. Mégis a kártalanítás eredményeinek vagy következményeinek összehasonlításáról van szó, amelyet egyedül az alkalmazásához vezető külső esemény – a szerződés megszűnése – alapján végeznek el. Nem a két rendszer szó szerint vett összehasonlításáról van szó, amelyet tartalmuk és céljuk alapján kellene elvégezni.
29. Mégsem gondolom, hogy az irányelv 19. cikkében szereplő összehasonlítás egyszerűen a szerződés szerinti és a törvényi rendszer konkrét
alkalmazásából eredő kártalanítási összegeknek az egyes szerződések megszűnése időpontjában elvégzett összehasonlítása lenne. Álláspontom szerint az irányelv 19. cikke azt írja elő, hogy a szerződés szerinti és a törvényi rendszert lényegükben hasonlítsák össze, amely figyelembe veszi saját tartalmukat és céljukat; és nem azt, hogy egyszerűen e kártalanítási rendszerek konkrét hatásait hasonlítsák össze, amelyek elsősorban valamely meghatározott időponttól és a szerződés megszűnése idején a piacon fennálló körülményektől függnek. Ebben az értelemben a két rendszer egymásnak annyira ellentéte, hogy úgy tűnik, nem lehet meghatározni, melyik kedvezőbb a kereskedelmi ügynök számára.(13)
30. A konkrétan az ügynöki szerződés megszűnésekor elvégzett összehasonlítás továbbá bizonytalansági helyzetet és a biztonság hiányát eredményezné a vevőkör miatti törvényi kártalanítási rendszerrel való összeegyeztethetőségét illetően egészen a szerződés megszűnéséig. A szerződés szerinti rendszerek törvényességét nem övezheti bizonytalanság a szerződés megszűnéséig. Továbbá azon bizonytalanságból és a biztonság hiányából eredően, amelyet ez eredményez a megbízó számára az alkalmazandó kártalanítási rendszert illetően, az utólagos és konkrét összehasonlítás még olyan szerződések fenntartásának ösztönzésével járhat, amelyek a valóságban nem elég produktívak, és amelyeket ennél fogva meg kellene szüntetni oly módon, hogy új, talán vállalkozóbb szellemű kereskedelmi ügynökök léphessenek a piacra.
31. Az utólagos, a konkrét kártalanítási hatások figyelembevételén alapuló összehasonlítás véleményem szerint csak akkor védhető, ha úgy tekintjük, hogy a kereskedelmi ügynök gazdasági védelme a 86/653 irányelv egyedüli és kizárólagos célja. Nyilvánvalóan nem ez a helyzet. A Bíróságnak e tekintetben már volt alkalma kimondani, hogy az irányelv célja – amint az a preambulumából kiderül – a kereskedelmi ügynök védelmén kívül a „kereskedelmi ügynöki foglalkozás gyakorlása korlátozásának eltörlése, a Közösségen belüli versenyfeltételek egységesítése és a kereskedelmi ügyletek biztonságának növelése”.(14) A kereskedelmi ügynök védelme tehát nem önmagában vett cél, amelyet a 86/653 irányelv rendelkezéseinek értelmezése során minden áron biztosítani kell, és amely teljes mértékben kizárja a kereskedelmi ügyletekben a biztonság és a jogbiztonság védelmének figyelembevételét.
32. A Honyvemnek igaza van, amikor írásbeli észrevételeiben azt állítja, hogy a kérdéses rendszereket előzetesen kell összehasonlítani A Honyvem álláspontja véleményem szerint a végkövetkeztetésében nem megalapozott, amely szerint az előzetes vizsgálatból az következik, hogy a KGM által létesített kártalanítási rendszer a kereskedelmi ügynök számára kedvezőbb, mint az irányelv 17. cikkének (2) bekezdése által előírt törvényi rendszer. Ha kedvezőbb lenne, akkor az irányelv 19. cikke alapján jogszerű eltérésről volna szó.
33. Márpedig, amint azt már mondtam, az előzetes vizsgálat alapján nem vonható le az a következtetés, hogy a KGM‑hez hasonló megállapodásban foglalt rendszer – elméletben – kedvezőbb a kereskedelmi ügynök számára, mint az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt rendszer.
34. Ahhoz, hogy erre a következtetésre jussunk, megállapítottnak kell tekinteni a Honyvem kiinduló premisszáját, – amely egyébiránt ellentétes a közösségi rendszer érdemeken alapuló teleológiájával –, tudniillik minden kereskedelmi ügynök erősen tart a veszélytől, annyira, hogy előnyben részesítik az egyenlőségi rendszert – amely mindenki számára legalább valami keveset garantál –, az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt rendszerhez képest, amely csak a kártalanítást biztosítja, még ha az sokkal nagyvonalúbb is azokkal a kereskedelmi ügynökökkel, akiknek sikerült vevőkört szerezni, vagy sikerült növelni a vevőkört a szerződés időtartama alatt.
35. Igaz, hogy az irányelv 17. cikkében előírt érdemeken alapuló rendszer keretében egyes kereskedelmi ügynököknél fennáll annak a veszélye, hogy a legkevesebb kártalanításra sem jogosultak. Márpedig e körülmények között és szigorúan véve, elméletben egyik rendszer sem lehet rosszabb, mint az irányelv 17. cikkében előírt, mivel az alkalmazásakor mindig előfordulhat, hogy egyáltalán nem jár kártalanítás. Márpedig e logika szerint minden rendszer, amely a kereskedelmi ügynök számára legalább minimális összegű kártalanítást garantál, az irányelv 17. cikkének rendszerétől való – a 19. cikk által megengedett – eltérésnek minősül. Ez azt jelenti, hogy lényegében minden olyan kártalanítási rendszer, amely a szerződés megszűnésekor valamilyen kártalanítást garantál a kereskedelmi ügynöknek, teljesíti az irányelv 17. cikkétől való eltérést engedő 19. cikk feltételét. Nyilvánvaló, hogy nem lehet ezt a logikát követni, ha ez megfosztaná a 19. cikkben előírt eltérés tilalmát minden hatékony érvényesülésétől.
36. A Honyvem által az észrevételeiben fenntartott, a két kártalanítási rendszer előzetes összehasonlításának problémája abból a tényből ered, hogy azon feltételezett kereskedelmi ügynökök tekintetbe vételén alapul, akik – ha alkalmaznák rájuk az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének érdemeken alapuló rendszerét –, nem lennének jogosultak kártalanításra. Ellenkezőleg: amikor az irányelv 19. cikke előírja, hogy a felek nem térhetnek el a 17. cikk rendelkezéseitől a „kereskedelmi ügynök hátrányára”, ezzel absztrakt módon minden olyan kereskedelmi ügynökre utal, aki egyéni szerződéses kapcsolatban áll, függetlenül attól, hogy jogosult‑e kártalanításra az irányelv 17. cikkének (2) bekezdése alapján.
37. Ennél fogva nem lehet azt a következtetést levonni, hogy az előzetes vizsgálat szerint a KGM által előírt kártalanítási rendszerhez hasonló a kereskedelmi ügynök számára kedvezőbb, mint az irányelv 17. cikkének (2) bekezdése által előírt rendszer.
38. Az irányelv 19. cikkének általam történő értelmezése természetesen nem akadályozza, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésétől eltérő megállapodások jogszerűek legyenek, és esetlegesen azt sem, hogy e megállapodások bizonyos hasonlóságot mutassanak a KGM rendszerével. Az a fontos, hogy olyan rendszert hozzanak létre, amely elméletben egyetlen
kereskedelmi ügynök számára sem bizonyulhat kedvezőtlenebbnek, mint az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt rendszer. Ez még abban az esetben is igaz, ha esetlegesen olyan logikán alapuló megállapodásokról van szó, amelyek nagy mértékben eltérnek a közösségi rendszert ösztönzőtől. Példaként el lehet képzelni, hogy a kollektív szerződés meghatározott minimális összegű kártalanítást biztosít a kereskedelmi ügynöknek, amelyet a szerződés időtartama és az üzleti forgalom függvényében határoznak meg az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételek teljesülésétől függetlenül, ehhez hozzáadódik az utóbbi rendszer alkalmazásából eredő összeg. Az ilyen rendszer nyilvánvalóan eltér az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésétől, mivel a feltételek teljesülésétől függetlenül alkalmazandó lenne. Továbbá egyetlen
kereskedelmi ügynök sem gondolhatja, hogy amennyiben e rendszer hatálya alá tartozik, akkor kedvezőtlenebb helyzetbe kerül annál, mint amelyben akkor lenne, ha az irányelv 17. cikkének (2) bekezdését alkalmaznák pontosan és szigorúan. Az ilyen típusú eltérés ugyanezen irányelv 19. cikke értelmében jogszerű lenne.
39. Amint azt bizonyos olasz tanok(15) alapján – a felek autonómiájára és egy esetleges KGM‑re hivatkozva – M. De Zotti is kiemeli, az az elfogadhatatlan, hogy valóban hatályban tartsanak olyan kártalanítási rendszert, amely lényegében azonos az olasz jogrendben az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének átültetése előttivel, és amely nem garantál minden kereskedelmi ügynöknek valamivel többet a közösségi rendszer által számára biztosított rendszernél.
40. Ennél fogva úgy vélem, hogy a Bíróságnak a Corte suprema di cassazione által ebben az értelemben feltett kérdésre azt a választ kell adnia, hogy az irányelv 19. cikkét akként kell értelmezni, hogy a KGM‑hez hasonló olyan kollektív szerződés, amely a szerződés megszűnése után a kereskedelmi ügynöknek kártalanítást ír elő, és tartalma, valamint célja összeegyeztethetetlen az irányelv 17. cikkének (2) bekezdését jellemző kártalanítási rendszerrel, és amely egészében annak helyettesítésére törekszik, a kereskedelmi ügynök hátrányára történő eltérésnek kell tekinteni.
C – A 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítás számítási módjai
41. Elsőként ki kell emelni, hogy az irányelv 17. cikke nem csupán a kártalanítás juttatásának feltételeit írja elő, hanem a számításához szükséges elemeket is. Ez következik az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének szövegéből, amely az „akkor és olyan mértékben” kifejezést használja. E rendelkezés nem szorítkozik azon feltételek jelzésére, amelyek között a kártalanítást ki kell fizetni, hanem e kártalanítás összegének számítási módjait is meghatározza. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően tehát az olasz igazságszolgáltatási szerveknek ebben az értelemben – a szóban forgó irányelv szövegének és céljának fényében – kell értelmezni a polgári törvénykönyv 1751. cikkét, amennyire csak lehet, az irányelv által követett eredmény elérése érdekében.(16)
42. Bizonyos, hogy a kártalanításnak az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt számítása nehézségeket okozhat. Ugyanis prognózist tartalmaz a megbízó és a kereskedelmi ügynök által szerzett vagy növelt vevőkör közötti üzleti kapcsolatra és az ügynöki szerződés megszűnése után a vevőkörrel folytatott ügyletekből eredő hasznokra vonatkozóan, anélkül hogy a kereskedelmi ügynöknek egyéb jutalékot kellene fizetni.
43. Prognózissal a bíróságok szoktak gyakran élni, különösen amikor a károkat kell felszámolniuk oly módon, hogy összehasonlítják a fennálló
helyzetet azzal a feltételezett helyzettel, amely fennállna, ha valamely meghatározott káros esemény nem következett volna be. A prognózis alapján történő kárszámítás műveletének megvalósításában rejlő nehézség nem tartja vissza a bíróságokat ennek gyakorlati alkalmazásától. E tekintetben elegendő az elmaradt haszon(17) számítására gondolni, vagy valamely „lehetőség” elvesztésében álló kár számítására, amely bizonyos analógiát mutat nem csupán egymás között(18), hanem a 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítás számításával is. Különösen az olasz jogrend esetében, amely látszólag elfogadja, hogy a „lehetőség” elvesztéséből eredő kárt kártalanítani lehessen, és amely egyben elismeri, hogy ezt a veszteséget számszerűsíteni lehet a prognózis és a valószínűség alapján,(19) bizonyos, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt módok szerint nem különösen nehéz kiszámítani a vevőkör miatti kártalanítást. A számítás elvégzéséhez az ügynöki szerződés megszűnése után bizonyos események igazolását illetően előzetes ítéletekre van szükség.
44. Ezen prognózis elvégzésének esetleges nehézsége nem elégséges ok arra, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítási rendszert valamely másik – a jelen ügybeli, a KGM által előírt – rendszerrel helyettesítsenek. Noha ez utóbbi rendszerben könnyű a kártalanítást kiszámítani, az tartalmában és céljában összeegyeztethetetlen a kártalanítási rendszerrel.
45. Az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében említett kártalanítás számítása három szakaszra oszható.(20)
46. Az első szakaszban számszerűsíteni kell a megbízónak a szerződés megszűnése után járó előnyöket, amelyek nagyjából megfelelnek azon jutalékoknak, amelyeket nem kell a kereskedelmi ügynök számára fizetnie a szerződés megszűnése után az általa szerzett vagy növelt vevőkörre tekintettel. E tekintetben világos, hogy például az üzleti forgalom és a szerződés időtartama alatt a kereskedelmi ügynöknek fizetett jutalék hasznos elemnek minősül a megbízó által a jövőben előre láthatóan szerezhető előnyök számszerűsítése céljából, és ebből következően a kereskedelmi ügynöknek járó kártalanítás összegének számszerűsítése céljából. Márpedig ezen elemek önmagukban véve fontosak, szigorúan amennyiben jelentőséggel bírnak, az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítás számításához szükséges előzetes ítéletekhez, és nem amennyiben jelentősnek tekintik őket az esetleges kollektív szerződésben e kártalanítás számítása érdekében.
47. E szakaszt követi a második, amelyben az vizsgálandó, hogy e kártalanítás kifizetése méltányos‑e. A méltányosság másodlagos szerepet játszik az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének rendszerében. A bíró rendelkezésére álló biztonsági szelep funkciójával bír, a kártalanítás összegének beállítása érdekében, figyelembe véve a konkrét eset egyedi körülményeit, sőt esetlegesen határesetekben minden kártalanítás kizárása érdekében. A méltányossági ítélet kazuisztikus jellege véleményem szerint lehetetlenné teszi a szóban forgó eset különös körülményeinek felsorolását vagy leírását, amelyek ezen ítélet szempontjából jelentősnek tekinthetők. Természetesen hasonló elemzést kell a hatáskörrel rendelkező nemzeti igazságszolgáltatási szerveknek elvégezni.
48. Végül a harmadik szakaszban a kártalanítás összegét az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt felső határnak vetik alá. Olyan felső határról van szó, amelyet nem kiindulópontnak kell tekinteni a kártalanítás számításánál, hanem maximumnak, amely csak akkor alkalmazandó, ha az előző két számítási szakaszból eredő összeg ezt meghaladja.
49. Ennél fogva azt gondolom, hogy a Bíróságnak a Corte suprema di cassazione által feltett második kérdésre azt a választ kellene adnia, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az nemcsak a kereskedelmi ügynök kártalanításhoz való joga elismerésének feltételeit állapítja meg, hanem e kártalanítás számításának elemeit is, ami azt eredményezi, hogy a méltányossági szempontok csak akkor vehetők figyelembe, ha – figyelemmel a szóban forgó eset konkrét körülményeire – a 86/653 irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjában említett objektív elemeknek megfelelően számszerűsített kártalanítás összegét korrigálni kell.
III – Végkövetkeztetések
50. Tekintettel a megelőző megfontolásokra, azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Corte suprema di cassazione által feltett kérdésekre:
„1) A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelv 19. cikkét akként kell értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplő kollektív gazdasági megállapodáshoz hasonló olyan kollektív szerződést, amely a kereskedelmi ügynök számára a szerződés megszűnése után a 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt kártalanítási rendszert jellemző tartalommal és célokkal összeegyeztethetetlen kártalanítási rendszert ír elő, és amely teljes egészében annak helyettesítésére törekszik, a kereskedelmi ügynök hátrányára történő eltérésnek kell tekinteni.
2) A 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az nem csupán a kereskedelmi ügynök kártalanításhoz való joga elismerésének feltételeit állapítja meg, hanem e kártalanítás számításának elemeit is, amely azt eredményezi, hogy a méltányossági szempontok csak akkor vehetők figyelembe, ha – figyelemmel a szóban forgó eset konkrét körülményeire – a 86/653 irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjában említett objektív elemeknek megfelelően számszerűsített kártalanítás összegét korrigálni kell.”
(1) .
(2)  –	HL L 382., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 177. o.
(3)  –	Ezt követően fogadták el az 1999. február 15‑i törvényrendeletet, amely a 86/653/EGK irányelv pontosabb átültetésének biztosítása céljából módosította az ügynöki szerződés szabályozását. Így a polgári törvénykönyv 1751. cikkének első bekezdését a következőképpen módosították: „A szerződés megszűnésekor a megbízó köteles kártalanítást fizetni a kereskedelmi ügynöknek, ha a következő feltételek teljesülnek”. Továbbá a végére egy új albekezdést illesztettek be, amely előírja, hogy a kártalanítást abban az esetben is ki kell fizetni, ha a szerződés a kereskedelmi ügynök halála miatt szűnik meg.
(4)  –	A 86/653 irányelvet a Bíróság már értelmezte, különösen a C‑104/95. sz. Kontogeorgas-ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletében [EBHT 1996., I‑6643. o.], a C‑215/97. sz. Bellone-ügyben 1998. április 30‑án hozott ítéletében [EBHT 1998., I‑2191. o.], a C‑456/98. sz. Centrosteel-ügyben 2000. július 13‑án hozott ítéletében [EBHT 2000., I‑6007. o.] és a C‑485/01. sz. Caprini-ügyben 2003. március 6‑án hozott ítéletében [EBHT 2003., I‑2371. o.]. A C‑381/98. sz. Ingmar-ügyben 2000. november 9‑én hozott ítéletében [EBHT 2000., I‑9305. o.] az irányelv 17. és 19. cikke volt az elemzés közvetlen tárgya. A közelmúltban 2005. április 28‑án Geelhoed főtanácsnok a C‑3/04. sz., Poseidon Chartering-ügyben (a Bíróság előtt folyamatban van) ismertette indítványát. Mindenesetre a Bíróság által mostanáig vizsgált kérdések különböznek a Corte suprema di cassazione által a jelen ügyben előterjesztett kérdésektől.
(5)  –	Lásd például R. Baldi: Il contratto di agenzia, 7. kiadás Giuffrè, Miláno, 2001., 247. és azt követő oldalak.
(6)  –	Lásd a hatodik preambulumbekezdést, amely kifejezetten utal annak szükségességére, hogy „célszerű további átmeneti időszakokat biztosítani azon tagállamok részére, amelyeknek jelentős erőfeszítéseket kell tenniük szabályozásuk átalakítása terén – különös tekintettel a megbízó és a kereskedelmi ügynök közötti szerződések megszűnése esetén járó kártalanításra vonatkozó szabályokra –, ezen irányelv követelményeinek megfelelően”. Márpedig az irányelv 22. cikkének (3) bekezdése alapján az Olasz Köztársaság egyike volt ezen államoknak, különösen ami a 17. cikk rendelkezéseiből eredő kötelezettségeket illeti.
(7)  –	E körülményt az elmélet gyakran jelzi. Lásd az irányelv 17. cikkének alkalmazásáról szóló bizottsági jelentés 2. oldalát is.
(8)  –	Lásd A. Pinto Monteiro: „Il contratto di agenzia rivistato. La direttiva CEE n °86/653”, in: Diritto privato comunitario, I. kötet (a cura di Vito Rizzo), edizioni scientifiche italiane, 1997, 252. és 253. o., valamint J. Gomes: O conceito de enriquecimento, o enriquecimento forçado e os vários paradigmas do enriquecimento sem causa, Publicaçỡes Universiade Católica, Porto, 1998, 279–282. o.
(9)  –	Lásd különösen a 86/653 irányelv 10. cikkét a jutalékhoz való jog esedékességének időpontjáról.
(10)  –	Ezzel párhuzamosan az irányelv 18. cikke annak elkerülésére irányul, hogy a kereskedelmi ügynök jogellenesen tegyen szert kártalanításra abban az esetben, ha ő a felelős a szerződés megszűnéséért, vagy ha a vevőkör miatti kártalanítást egy másik, hasonló jellegű kárpótlással halmozza.
(11)  –	Az elmélet a felek autonómiájának e korlátozását a szerződéses felek egyenlőtlen pozíciójából eredő „paternalista” okkal indokolja. Azt kívánja elkerülni, hogy a kereskedelmi ügynöknek a megbízóhoz képest a szerződés időtartama alatt fennálló információtól való függősége és azzal kapcsolatos egyenlőtlensége megakadályozza őt, hogy eldöntse, hogy mi számára legjobb. Lásd például G. Hoyningen‑Huenénak a Münchener Kommentar zum Handelsgesetzbuch- ban a 89b cikk magyarázatát, 188. pont, 114. o., C. H. Beck, Münich, 1996.; valamint C. Cunha: A indemnização de clientela do agente comercial, 2003., Coimbra Editora, 346. és azt követő oldalak.
(12)  –	Lásd e tekintetben az Ingmar ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 21. és 22. pontját.
(13)  –	Ez az irányultság megtalálható az olasz tanokban; például egy újkeletű műben: P. Sordi: „La contrattazione collettiva e l’indennità di cessazione del rapporto nel contratto di agenzia” in: Massimario di Giurisprudenza del Lavoro, 2001, 546. és azt követő oldalak, különösen az 548. oldal, illetve egy még frissebb mű: P. Sordi: „L’invalidità degli accordi del 1992 sull’indennità di cessazione del rapporto di agenzia” in: Giustizia Civile, 2002, 487. o. A R. Baldi az Il contratto di agenzia
c. művében (id. mű, különösen a 278–282. oldal) állást foglal a kollektív szerződési rendszernek a polgári törvénykönyv 1751. cikkével és a 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésével való hatástalanságáról és összeegyeztethetetlenségéről. Egyfajta újkeletű – igaz, látszólag még kisebbségnek számító – olasz ítélkezési gyakorlat hasonló érvelést dolgozott ki, amint az a Corte suprema di cassazione általi leírásból kiderül az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben.
(14)  –	A Bellone-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet, illetve az Ingmar-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 20. és 23. pontja.
(15)  –	Lásd különösen R. Baldi Il contratto d’agenzia
c. művét (id. mű, 268. o.).
(16)  –	Lásd a C‑397/01–C‑403/01. sz., Pfeiffer és társai ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8835. o.] 13. pontját.
(17)  –	A. D. Cupis ( Il Danno – Teoria generale della responsabilità civile, I. kötet, Giuffrè, Miláno, 297. o.) felhívja a figyelmet, hogy az ilyen jellegű kár számítása értékelésre kötelez, „ha egy meghatározott vagy nem igazolt előny lenne [...]. A feltételezések területén a bizonyosság nem lehet abszolút: meg kell elégedni a relatív bizonyossággal, vagyis megalapozott és ésszerű elvárással” (saját fordítás).
(18)  –	Lásd ebben az értelemben M. Bocchiola: „Perdita di una »chance« e certezza del danno” c művének (in: Rivista Trimestrale di Diritto e Procedura Civile, XXX. évi szám [1976]), 55. és azt követő oldalait különösen a 60. és 61. oldalt, amelyek kiemelik, hogy amennyiben a bizonyosság csupán relatív, mind az esély elvesztését, mind a bevételkiesést illetően, „végső soron a gyakorlatban a két feltevés keveredik és egymásra tevődik” (saját fordítás).
(19)  –	Lásd a Corte suprema di cassazione 1993. április 29‑i 5029. sz. ítéletét ( Giurisprudenza italiana, 1994., első rész, 234. és azt követő gyűjtemény, különösen a 241. sz. gyűjtemény, A. Musy megjegyzésével).
(20)  –	Amint azt a Bizottság jelezte az irányelv 17. cikkének alkalmazásáról szóló, fent hivatkozott jelentésében (3–5. o.).