62024CJ0133
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
30 aprilie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Concurență – Fotbal profesionist – Acord de neangajare de jucători încheiat de o federație sportivă națională și un ansamblu de cluburi în urma suspendării sezonului sportiv 2019/2020 din cauza pandemiei de COVID‑19 – Articolul 101 alineatul (1) TFUE – Restrângere a concurenței prin obiect sau prin efect – Piața muncii – Recrutarea jucătorilor de către cluburi – Reziliere unilaterală a contractului de muncă de către jucători – Încetarea contractului de muncă – Conținutul acordului – Context economic și juridic în care se înscrie acest acord – Scopuri obiective pe care acordul menționat urmărește să le atingă în privința concurenței – Justificare – Condiții – Urmărirea unor obiective legitime de interes general – Necesitate – Proporționalitate”
În cauza C‑133/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Tribunalul pentru Concurență, Reglementare și Supraveghere, Portugalia), prin decizia din 18 decembrie 2023, primită de Curte la 16 februarie 2024, în procedura
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP),
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda.,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda.,
Futebol Clube de Penafiel, SAD,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda.,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD,
Associação Academica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda.,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD,
împotriva
Autoridade da Concorrência,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii J. Passer (raportor), E. Regan, D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: doamna L. Carrasco Marco, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 februarie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP), CD Tondela – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda, Estoril Praia – Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda, Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda, União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda, Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda, Santa Clara Açores – Futebol, SAD, Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda, União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD, Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD, Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lta__ de A. Cantanhede Gonçalves, M. J. Faria și L. M. Soares Romão, advogados;
–
pentru Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD, de G. Ribeiro Dias, advogado;
–
pentru Marítimo da Madeira, Futebol, SAD, de J. A. Martins și J. Pinto de Almeida, advogados;
–
pentru Vitória Sport Clube – Futebol, SAD, de G. Gama Lobo și J. Pinto de Almeida, advogados;
–
pentru Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD, de A. Domingues, advogado;
–
pentru Sporting Clube Portugal – Futebol, SAD, de G. Banha Coelho, C. Homem Ferreira Morais, L. D. Silva Morais și L. Tomé Feteira, advogados;
–
pentru Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD, de R. Bordalo Junqueiro, R. Pacheco Bettencourt și M. Stock da Cunha, advogados;
–
pentru Autoridade da Concorrência, de D. Cardoso, A. Cruz Nogueira și A. C. Salgueiro, advogadas;
–
pentru guvernul portughez, de C. Alves și P. Barros da Costa, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul elen, de K. Boskovits, în calitate de agent;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și D. Lutostańska, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de S. Baches Opi, P. Caro de Sousa și F. van Schaik, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 101 TFUE.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP) [Liga Portugheză de Fotbal Profesionist (LPFP)] și un ansamblu de cluburi de fotbal profesionist cu sediul în Portugalia, pe de o parte, și Autoridade da Concorrência (Autoritatea de Concurență, Portugalia), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unei decizii prin care aceasta a constatat în esență că LPFP și aceste cluburi de fotbal profesionist, care participă la campionatele portugheze din Prima și din A doua ligă națională, au încălcat articolul 101 TFUE și dreptul intern al concurenței ca urmare a unui acord de neangajare de jucători încheiat în contextul generat de pandemia de COVID‑19 și prin suspendarea sine
die a sezonului sportiv 2019/2020.
Cadrul juridic
3
Articolul 101 TFUE enunță:
„(1)   Sunt incompatibile cu piața internă și interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne și, în special, cele care:
(a)
stabilesc, direct sau indirect, prețuri de cumpărare sau de vânzare sau orice alte condiții de tranzacționare;
(b)
limitează sau controlează producția, comercializarea, dezvoltarea tehnică sau investițiile;
(c)
împart piețele sau sursele de aprovizionare;
(d)
aplică, în raporturile cu partenerii comerciali, condiții inegale la prestații echivalente, creând astfel acestora un dezavantaj concurențial;
(e)
condiționează încheierea contractelor de acceptarea de către parteneri a unor prestații suplimentare care, prin natura lor sau în conformitate cu uzanțele comerciale, nu au legătură cu obiectul acestor contracte.
(2)   Acordurile sau deciziile interzise în temeiul prezentului articol sunt nule de drept.
(3)   Cu toate acestea, prevederile alineatului (1) pot fi declarate inaplicabile în cazul:
–
oricăror acorduri sau categorii de acorduri între întreprinderi;
–
oricăror decizii sau categorii de decizii ale asocierilor de întreprinderi;
–
oricăror practici concertate sau categorii de practici concertate
care contribuie la îmbunătățirea producției sau distribuției de produse ori la promovarea progresului tehnic sau economic, asigurând totodată consumatorilor o parte echitabilă din beneficiul obținut și care:
(a)
nu impun întreprinderilor în cauză restricții care nu sunt indispensabile pentru atingerea acestor obiective;
(b)
nu oferă întreprinderilor posibilitatea de a elimina concurența în ceea ce privește o parte semnificativă a produselor în cauză.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
4
LPFP este o asociație de drept privat portughez care are ca obiect, potrivit statutului său, reglementarea și organizarea activităților legate de fotbalul profesionist în Portugalia. În special, în temeiul unei delegări de competențe care i‑a fost acordată de Federação Portuguesa de Futebol (Federația Portugheză de Fotbal), LPFP reglementează și organizează competiții de fotbal profesionist. Printre aceste competiții figurează Primeira Liga (Prima ligă națională) și Segunda Liga (A doua ligă națională).
5
În cursul sezonului 2019/2020, care acoperea inițial perioada cuprinsă între 1 iulie 2019 și 30 iunie 2020, în Prima ligă națională trebuiau să joace 18 cluburi de fotbal profesionist stabilite în Portugalia. În A doua ligă națională trebuiau să joace alte 13 cluburi, stabilite de asemenea în Portugalia.
6
La 11 martie 2020, Organizația Mondială a Sănătății (OMS) a declarat că epidemia de COVID‑19 constituie o pandemie.
7
La 12 martie 2020, autoritățile portugheze au anunțat adoptarea unui ansamblu de măsuri destinate să limiteze riscul de răspândire a pandemiei de COVID‑19, printre care figurau izolarea populației și închiderea unităților destinate primirii publicului. În aceeași zi, LPFP a dispus suspendarea sine
die a sezonului sportiv 2019/2020 și a tuturor competițiilor organizate în contextul acestuia, incluzând printre altele campionatele naționale din Prima și din A doua ligă. La această dată, mai rămâneau zece zile de jucat în cadrul fiecăreia dintre aceste două ligi.
8
La 18 martie 2020, autoritățile portugheze au declarat starea de urgență, din cauza agravării rapide a situației sanitare. Această declarație a condus la suspendarea parțială a unui set de drepturi, printre care dreptul de a circula în interiorul țării, dreptul de a ieși de pe teritoriul țării și drepturile lucrătorilor. În paralel, au fost adoptate mai multe serii de măsuri extraordinare, în special pentru a ajuta angajatorii și lucrătorii afectați de consecințele sociale, economice și financiare ale acestei pandemii.
9
Începând de la 21 martie 2020, LPFP și Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Sindicatul Jucătorilor Profesioniști de Fotbal, Portugalia) (denumit în continuare „SJPF”) au inițiat negocieri destinate să le permită să identifice împreună posibile soluții pentru dificultățile de ordin sportiv, social, economic și financiar la care pandemia expunea sectorul fotbalului profesionist portughez. Aceste negocieri au privit printre altele condițiile de finalizare a sezonului sportiv 2019/2020.
10
La 7 aprilie 2020, LPFP și SJPF au publicat fiecare un comunicat de presă cu privire la stadiul negocierilor dintre acestea. În comunicatul său de presă, LPFP a arătat mai întâi că a primit acordul SJPF cu privire la un ansamblu de măsuri juridice destinate să fie integrate în convenția colectivă de muncă aplicabilă jucătorilor de fotbal profesionist, printre care figura prelungirea, până la sfârșitul sezonului sportiv 2019/2020 – înțeles ca dată la care urma să aibă loc, în definitiv, ultimul meci oficial al competițiilor organizate în acest sezon –, a contractelor de muncă ale jucătorilor, precum și a contractelor de împrumut sau de transfer ale jucătorilor aflate în curs la data comunicatului de presă menționat. În continuare, LPFP a precizat că nu a putut fi încheiat însă niciun acord cu SJPF cu privire la aspectele financiare în discuție, printre care figura posibilitatea cluburilor și a jucătorilor sau, în caz contrar, a partenerilor sociali de a conveni măsuri de reducere salarială. Această lipsă a unui acord este menționată de asemenea de SJPF în comunicatul său de presă din aceeași zi. În sfârșit, LPFP amintea că, având în vedere o astfel de lipsă a unui acord, cluburile rămâneau libere, printre altele, să recurgă la șomajul temporar simplificat sau să inițieze negocieri individuale cu jucătorii lor, înainte de a încheia în următorii termeni:
„[LPFP] speră în continuare să poată vedea în scris măsurile prin care se urmărește completarea convenției colective de muncă deja convenite cu [SJPF], împreună cu acesta din urmă […]”.
11
În aceeași zi, LPFP și cluburile participante la Prima ligă națională, majoritatea reprezentate de președinții lor respectivi, au participat la o videoconferință în cursul căreia au încheiat un acord referitor la angajarea jucătorilor care își vor rezilia în mod unilateral contractul de muncă din cauza pandemiei de COVID‑19. În urma acestei videoconferințe, LPFP a publicat un comunicat de presă intitulat „Președinții cluburilor din [Prima ligă] stabilesc o regulă pentru rezilierile unilaterale” care are următorul cuprins:
„Președinții cluburilor din [Prima ligă], reuniți astăzi în videoconferință cu președintele [LPFP], au analizat situația actuală și, după ce au deliberat, au decis să anunțe public că niciun club nu va angaja un jucător care și‑a reziliat unilateral contractul de muncă, invocând dificultăți cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice altă decizie excepțională care rezultă din aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv”.
12
La 8 aprilie 2020, LPFP și o parte dintre cluburile participante la A doua ligă națională, majoritatea reprezentate de președinții lor respectivi, au participat la o videoconferință în urma căreia LPFP a publicat un comunicat de presă intitulat „Președinții cluburilor din [A doua ligă] subscriu la regula rezilierii unilaterale”. Acest comunicat de presă cuprinde un prim paragraf formulat în aceiași termeni precum comunicatul de presă menționat la punctul anterior, urmat de alte două paragrafe redactate după cum urmează:
„Această măsură a fost luată și anunțată ieri de președinții cluburilor din [Prima ligă], cărora li se alătură în prezent responsabilii [cluburilor din A doua ligă]. Uniți pentru a trece de această etapă dificilă și exprimându‑se într‑o singură voce, președinții cluburilor din A doua ligă, mereu în colaborare cu [LPFP], vor fi în măsură să depășească această perioadă atât de dificilă pentru întregul sector.
Responsabilii consideră mai mult ca niciodată că problemele și provocările cu care se confruntă sunt comune și că răspunsul trebuie în mod imperativ să fie tot comun”.
13
La rândul său, Fédération internationale de football association (FIFA) a publicat, la 7 aprilie 2020, Circulara nr. 1714, care reia un document intitulat „COVID‑19 – Aspecte de reglementare referitoare la fotbal”, și a instituit de un grup de lucru care cuprindea, pe lângă reprezentanții săi proprii, pe cei ai federațiilor naționale de fotbal care sunt membre ale acesteia, pe cei ai confederațiilor, pe cei ai Asociației Cluburilor Europene, pe cei ai Federației Internaționale a Fotbaliștilor Profesioniști (FIFPro) și pe cei ai Forumului Mondial al Ligilor de Fotbal Profesionist. În acest document, FIFA urmărește printre altele ca federațiile naționale de fotbal să poată fi autorizate să modifice datele sezoanelor sportive respective ale acestora, precum și pe cele ale perioadelor (denumite „ferestre”) de înregistrare a jucătorilor. FIFA propune de asemenea ca cluburile și jucătorii să fie încurajați să colaboreze pentru a ajunge la acorduri privind reducerea salariilor sau, în mod alternativ, ca acordurile încheiate între cluburi și jucători să fie „puse în așteptare” în perioada de suspendare a sezonului sportiv.
14
La 23 aprilie 2020, autoritățile portugheze au publicat un decret‑lege de instituire a unui set de măsuri excepționale și temporare în domeniul sportului, printre care figurează autorizația acordată federațiilor sportive portugheze de a‑și modifica regulamentele în cursul sezonului sportiv 2019/2020 și pe durata acestuia pentru a face față dificultăților generate de pandemie.
15
La 30 aprilie 2020, aceste autorități au adoptat o rezoluție care stabilea o strategie de ridicare a măsurilor de izolare, care prevedea printre altele posibilitatea reluării sezonului sportiv 2019/2020 pentru a finaliza Prima ligă națională.
16
La 4 mai 2020, LPFP, SJPF și Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Asociația Națională a Antrenorilor de Fotbal, Portugalia) au semnat un memorandum de înțelegere. Expunerea de motive care precedă acest memorandum de înțelegere menționează situația atipică și excepțională de urgență sanitară și de bulversare socială generată de pandemie, înainte de a menționa posibilitatea unei reluări a Primei ligi naționale prevăzută de rezoluția menționată la punctul precedent și de a se referi ulterior la „[p]rotejarea [acestui campionat] cu respectarea în mod specific a principiilor stabilității competitivităților […] și meritului sportiv”. Referitor la memorandumul de înțelegere însuși, el prevede printre altele că „[s]ezonul sportiv 2019/2020 se încheie în ziua următoare celei a ultimului meci oficial al acestui sezon” și că „[c]ontractele de muncă în domeniul sportiv încheiate între cluburi […] și jucători […] care expiră pe parcursul sezonului sportiv în curs […] sunt considerate ca fiind prelungite în mod automat până la finalul sezonului”.
17
La 26 mai 2020, Autoritatea de Concurență a dispus suspendarea, pentru o perioadă de 90 de zile, a măsurilor evocate în comunicatele de presă publicate de LPFP la 7 și la 8 aprilie 2020, astfel cum sunt menționate la punctele 10-12 din prezenta hotărâre. La 2 iunie 2020, LPFP și cluburile în cauză s‑au conformat acestei somații.
18
La 8 iunie 2020, convenția colectivă de muncă încheiată de LPFP și de SJPF a fost modificată de părțile la aceasta în scopul de a introduce un articol 7a, intitulat „Efectul modificărilor calendarului competițiilor din cauza COVID‑19 asupra raportului de muncă în domeniul sportiv”, redactat după cum urmează:
„1.   Părțile la convenția colectivă de muncă încheie prezentul acord în conformitate cu protocolul stabilit cu [LPFP] […], care prevede că sezonul sportiv 2019/2020 se încheie în ziua următoare celei a ultimului meci oficial din competițiile din acest sezon.
2.   Cu excepția cazului în care părțile convin altfel, contractele de muncă în domeniul sportiv […] încheiate între cluburile care participă la [Prima ligă] și jucători și care expiră în timpul sezonului sportiv în curs, așa cum este definit de regulament, sunt considerate ca fiind prelungite în mod automat până la sfârșitul sezonului în curs, astfel cum este definit la punctul anterior.
[…]
4.   Prelungirea contractului definită la punctul 1 implică menținerea tuturor drepturilor și obligațiilor părților, inclusiv obligația angajatorului din domeniul sportiv de a plăti remunerația lunară a jucătorului stabilită pentru sezonul sportiv în curs sau o sumă proporțională cu această remunerație, în cazul în care sezonul sportiv se încheie înainte ca aceasta să fie datorată în integralitate, […]
[…]”
19
La 18 iunie 2020, Federația Portugheză de Fotbal a stabilit noua dată de finalizare a sezonului sportiv 2019/2020 la 2 august 2020.
20
La 28 aprilie 2022, Autoritatea de Concurență a adoptat o decizie prin care a considerat că măsurile evocate în comunicatele de presă publicate de LPFP la 7 și la 8 aprilie 2020, astfel cum sunt menționate la punctele 10-12 din prezenta hotărâre, trebuie să fie calificate drept acord având ca obiect restrângerea concurenței pe care cluburile de fotbal profesionist care participă la acesta ar fi putut să o exercite, în lipsa unui asemenea acord, pe piața recrutării jucătorilor apți să participe la campionatele naționale din Prima și din A doua ligă.
21
Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Tribunalul pentru Concurență, Reglementare și Supraveghere, Portugalia), care este instanța de trimitere, a fost sesizat cu o acțiune împotriva acestei decizii formulată de LPFP și de un ansamblu de cluburi de fotbal profesionist participante la campionatele naționale din Prima și din A doua ligă.
22
În decizia de trimitere, după ce a prezentat cadrul juridic aplicabil recrutării și înregistrării jucătorilor apți să participe la campionatele naționale din Prima și din A doua ligă, precum și consecințele pandemiei de COVID‑19 asupra situației sportive, economice și financiare a cluburilor de fotbal profesionist portugheze și de asemenea asupra situației profesionale a jucătorilor, această instanță arată în esență că are îndoieli cu privire la modul în care Autoritatea de Concurență a interpretat și a aplicat articolul 101 alineatul (1) TFUE în decizia sa din 28 aprilie 2022.
23
În această privință, instanța menționată apreciază, mai întâi, că, în mod general și abstract, un comportament prin care întreprinderile se înțeleg unele cu altele pentru a nu angaja sau pentru a angaja lucrătorii lor respectivi și, prin urmare, pentru a limita sau a elimina perspectivele de mobilitate profesională ale acestor lucrători, precum și puterea lor de negociere față de angajatorul lor respectiv trebuie calificat, în lumina articolului 101 alineatul (1) TFUE, drept acord prin care operatori economici care acționează în calitate de „cumpărători” pe „piața” recrutării își repartizează „resursa” pe care o constituie forța de muncă. Ea consideră, în plus, că un astfel de acord poate fi asimilat, prin conținutul său, celor prevăzute la articolul 101 alineatul (1) litera (c) TFUE și că, prin urmare, ținând seama de gradul său de nocivitate, poate fi calificat drept acord având ca „obiect” restrângerea concurenței pe care întreprinderile participante ar putea să o realizeze, în lipsa acestui acord, pe piața recrutării, care poate juca un rol central în anumite sectoare în care calificările lucrătorilor sunt esențiale, precum cel al sportului profesionist.
24
În continuare, instanța de trimitere explică faptul că, în speță, are totuși îndoieli că o interpretare corectă a articolului 101 alineatul (1) TFUE permite să se considere că un acord precum cel în discuție în litigiul principal prezintă, în privința concurenței, un grad de nocivitate suficient pentru a putea fi calificat drept restrângere a concurenței prin „obiect”.
25
În special, pe de o parte, această instanță apreciază că contextul economic și juridic în care a fost încheiat acordul în discuție în litigiul principal, în măsura în care poate fi luat în considerare, se caracterizează printr‑un ansamblu de elemente proprii sectorului fotbalului profesionist, la care s‑a adăugat situația generată de pandemia de COVID‑19, precum și de consecințele sociale, economice și financiare ale acesteia asupra sectorului respectiv, asupra cluburilor de fotbal profesionist și asupra jucătorilor. În această privință, ea constată în esență că pandemia de COVID‑19 și bulversările generate de aceasta au determinat federația sportivă competentă să dispună suspendarea sezonului sportiv 2019/2020 și că acordul în discuție în litigiul principal se înscrie în cadrul unui ansamblu de măsuri negociate sau decise în urma acestei suspendări de diferitele părți interesate, precum federațiile sportive, partenerii sociali, cluburile și autoritățile publice, pentru a permite, în măsura posibilului, reluarea acestui sezon sportiv, precum și, mai larg, restabilirea sectorului.
26
Pe de altă parte, instanța menționată este de părere că, în acest context, scopurile obiective pe care acordul în discuție în litigiul principal urmărește să le atingă în privința concurenței au un caracter ambivalent. Astfel, este cert că acest acord ar fi restrâns concurența pe care cluburile participante ar fi putut să o exercite, în lipsa sa, pe piața recrutării jucătorilor. Totuși, încercând prin acest motiv să mențină stabilitatea efectivelor de jucători în perioada suspendării sine
die a sezonului sportiv 2019/2020, acordul menționat ar fi avut de asemenea ca finalitate să permită, la momentul potrivit, reluarea competițiilor dintre aceste cluburi și, prin urmare, restabilirea concurenței „pe stadioane”, în condiții de natură să mențină integritatea campionatelor naționale din Prima și din A doua ligă.
27
În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema dacă, independent de aspectul dacă acordul în discuție în litigiul principal prezintă sau nu pentru concurență un grad de nocivitate suficient pentru a putea fi calificat drept acord având ca „obiect” restrângerea concurenței, un astfel de acord poate fi asimilat comportamentelor cu privire la care Curtea a admis, printre altele în Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters ș.a. (C‑309/99, EU:C:2002:98), și în Hotărârea din 18 iulie 2006, Meca‑Medina și Majcen/Comisia (C‑519/04 P, EU:C:2006:492), că pot să nu intre, în anumite condiții, sub incidența interdicției prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE.
28
În aceste condiții, Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Tribunalul pentru Concurență, Reglementare și Supraveghere) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În circumstanțele descrise în prezenta cerere de decizie preliminară, un acord încheiat la distanță (prin intermediul platformelor Zoom sau Microsoft Teams) la 7 aprilie 2020 de toate federațiile sportive de fotbal profesionist din Prima ligă dintr‑un stat membru și la care au aderat pe aceeași cale, în ziua următoare, majoritatea federațiilor sportive de fotbal profesionist din A doua ligă din acest stat membru și de care avea cunoștință, în ambele cazuri, federația care are ca obiect garantarea și reglementarea activităților de fotbal profesionist în respectivul stat membru, în temeiul căruia acestea se angajează reciproc să nu recruteze jucători de fotbal profesionist din ligile menționate care și‑au reziliat unilateral contractul de muncă din cauza unor probleme legate de pandemia de COVID‑19 sau care decurg din orice altă decizie excepțională ce rezultă din aceasta, în special din prelungirea sezonului sportiv, constituie o reglementare în domeniul sportului în sensul Hotărârii din 18 iulie 2006, Meca‑Medina și Majcen/Comisia (C‑519/04 P, EU:C:2006:492)?
2)
În sensul jurisprudenței care decurge din Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters ș.a. (C‑309/99, EU:C:2002:98, punctul 97), și din Hotărârea din 18 iulie 2006, Meca‑Medina și Majcen/Comisia (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, punctul 42), o normă care decurge dintr‑un acord încheiat la distanță (prin intermediul platformelor Zoom sau Microsoft Teams) la 7 aprilie 2020 de toate federațiile sportive de fotbal profesionist din Prima ligă dintr‑un stat membru și la care au aderat pe aceeași cale, în ziua următoare, majoritatea federațiilor sportive de fotbal profesionist din A doua ligă din acest stat membru și de care avea cunoștință, în ambele cazuri, federația care are ca obiect garantarea și reglementarea activităților de fotbal profesionist în respectivul stat membru, în temeiul căruia acestea se angajează reciproc să nu recruteze jucători de fotbal profesionist din ligile menționate care și‑au reziliat unilateral contractul de muncă din cauza unor probleme legate de pandemia de COVID‑19 sau care decurg din orice altă decizie excepțională ce rezultă din aceasta, în special din prelungirea sezonului sportiv, poate fi considerată proporțională și adecvată și, prin urmare, în lumina articolului 165 TFUE, compatibilă cu articolul 101 alineatul (1) TFUE?
3)
Articolul 101 alineatul (1) TFUE se opune unei interpretări potrivit căreia un acord încheiat la distanță (prin intermediul platformelor Zoom sau Microsoft Teams) la 7 aprilie 2020 de toate federațiile sportive de fotbal profesionist din Prima ligă dintr‑un stat membru și la care au aderat pe aceeași cale, în ziua următoare, majoritatea federațiilor sportive de fotbal profesionist din A doua ligă din acest stat membru și de care avea cunoștință, în ambele cazuri, federația care are ca obiect garantarea și reglementarea activităților de fotbal profesionist în respectivul stat membru, în temeiul căruia acestea se angajează reciproc să nu recruteze jucători de fotbal profesionist din ligile menționate care și‑au reziliat unilateral contractul de muncă din cauza unor probleme legate de pandemia de COVID‑19 sau care decurg din orice altă decizie excepțională ce rezultă din aceasta, în special din prelungirea sezonului sportiv, poate fi calificat drept restrângere a concurenței prin obiect, întrucât prezintă un grad suficient de nocivitate pentru concurență?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
29
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în măsura în care practicarea unui sport constituie o activitate economică, aceasta intră sub incidența dispozițiilor dreptului Uniunii care sunt aplicabile în prezența unei astfel de activități (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 83 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 75).
30
Numai anumite norme specifice care, pe de o parte, au fost adoptate exclusiv pentru motive de ordin neeconomic și care, pe de altă parte, se referă la aspecte care privesc numai sportul ca atare trebuie considerate străine de orice activitate economică. Această situație se regăsește în special în cazul celor privind excluderea jucătorilor străini din compunerea echipelor care participă la competiții între echipele reprezentative ale țării lor sau privind stabilirea criteriilor de clasificare utilizate pentru selectarea atleților care participă la competiții cu titlu individual (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 84 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 76).
31
Cu excepția acestor norme specifice, normele adoptate de federațiile sportive și, în sens mai larg, comportamentul acestor federații intră sub incidența dispozițiilor Tratatului FUE privind dreptul concurenței atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acestor dispoziții (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 87 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 78). Situația este aceeași în ceea ce privește normele și comportamentele adoptate, precum în cauza principală, de cluburi de fotbal profesionist, eventual în concertare cu federația sportivă națională competentă.
32
În speță, măsuri precum cele care sunt evocate în comunicatele de presă publicate de LPFP la 7 și 8 aprilie 2020, astfel cum sunt menționate la punctele 10-12 din prezenta hotărâre, nu fac parte dintre cele cărora le‑ar putea fi aplicată excepția menționată la punctul 30 din această hotărâre, cu privire la care Curtea a amintit în mod repetat că trebuie să rămână limitată la obiectul său propriu și că nu poate fi invocată pentru a exclude orice activitate sportivă din domeniul de aplicare al dispozițiilor Tratatului FUE referitoare la dreptul economic al Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 89 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 79).
33
Dimpotrivă, dat fiind că compunerea echipelor constituie unul dintre parametrii esențiali ai competițiilor în cursul cărora se confruntă cluburile de fotbal profesionist și că aceste competiții dau naștere unei activități economice, măsuri precum cele în discuție în litigiul principal, care se referă la recrutarea, la transferul eventual și la perspectivele de mobilitate profesională posibilă ale jucătorilor, trebuie considerate ca având o incidență directă asupra condițiilor de exercitare a acestei activități economice, precum și asupra concurenței dintre cluburile de fotbal profesionist care o desfășoară (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 81).
34
Prin urmare, asemenea măsuri pot intra în domeniul de aplicare al articolului 101 TFUE.
Cu privire la a treia întrebare
35
Prin intermediul celei de a treia întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că un acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat în mod unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv trebuie calificat drept acord având ca obiect restrângerea concurenței.
36
În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, pentru a putea considera într‑un anumit caz că un acord, o decizie a unei asocieri de întreprinderi sau o practică concertată intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE, este necesar, în conformitate cu termeni înșiși ai acestei dispoziții, să se demonstreze fie că acest comportament are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței, fie că acest comportament are un astfel de efect (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 158 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 124).
37
În acest scop, trebuie să se procedeze, într‑o primă etapă, la examinarea obiectului comportamentului în cauză. În ipoteza în care, la finalul unei asemenea examinări, acest comportament se dovedește a avea un obiect anticoncurențial, nu este necesar să se procedeze la examinarea efectului său asupra concurenței. Prin urmare, numai în ipoteza în care comportamentul menționat nu poate fi considerat ca având un astfel de obiect anticoncurențial este necesar să se procedeze, într‑o a doua etapă, la examinarea acestui efect (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 159 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 125).
38
Noțiunea de „obiect” anticoncurențial, deși nu constituie o excepție în raport cu noțiunea de „efect” anticoncurențial, trebuie totuși să fie interpretată în mod strict (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 161 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 126).
39
Prin urmare, această noțiune trebuie înțeleasă ca făcând trimitere exclusiv la anumite tipuri de coordonare între întreprinderi care indică un grad suficient de nocivitate pentru concurență pentru a se putea considera că o examinare a efectelor acestora nu este necesară. Astfel, anumite forme de coordonare între întreprinderi pot fi considerate, prin însăși natura lor, ca dăunătoare pentru buna funcționare a concurenței (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 162 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 127).
40
Printre tipurile de comportamente care trebuie considerate ca atare figurează, în primul rând, anumite comportamente coluzive deosebit de nocive față de concurență, precum cartelurile orizontale care conduc la stabilirea prețurilor, la repartizarea piețelor, la limitarea capacităților de producție sau chiar la repartizarea clientelei. Astfel, aceste tipuri de comportamente sunt de natură să determine o creștere a prețurilor sau o reducere a producției și, așadar, a ofertei, conducând la o utilizare necorespunzătoare a resurselor, în detrimentul întreprinderilor utilizatoare și al consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 163 și jurisprudența citată).
41
Fără a fi în mod necesar la fel de nocive față de concurență, alte tipuri de comportamente pot fi de asemenea considerate, în anumite cazuri, ca având un obiect anticoncurențial. Aceasta este situația în special în cazul anumitor tipuri de acorduri orizontale, altele decât cartelurile, de exemplu cele care conduc la excluderea de pe piață a unor întreprinderi concurente sau chiar a anumitor tipuri de decizii ale unor asocieri de întreprinderi (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 164 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 128). Pentru a putea reține o asemenea calificare, trebuie totuși să se demonstreze că astfel de comportamente indică un grad suficient de nocivitate pentru concurență, în sensul că, așa cum a arătat domnul avocat general la punctul 28 din concluzii, ele au o logică anticoncurențială clară.
42
După cum reiese din articolul 101 alineatul (1) literele (a) și (c) TFUE, care se referă în special la stabilirea „prețuri[lor] de cumpărare sau de vânzare” și la împărțirea „piețel[or] sau [a] sursel[or] de aprovizionare”, asemenea carteluri, asemenea acorduri orizontale și asemenea decizii ale asocierilor de întreprinderi pot avea ca obiect nu doar produsele sau serviciile comercializate de întreprinderile în cauză, așadar, oferta, ci și resursele de orice natură de care aceste întreprinderi au nevoie pentru a realiza produsele sau serviciile respective, deci cererea. Comportamentul coluziv al întreprinderilor menționate poate consta astfel, de exemplu, în repartizarea furnizorilor, în utilizarea puterii lor de piață colective pentru a stabili prețul la care vor cumpăra inputurile lor sau chiar în limitarea ori în controlul parametrului esențial al concurenței pe care îl poate constitui, în anumite sectoare sau pe anumite piețe, recrutarea de lucrători de nivel înalt, precum jucătorii deja formați în ceea ce privește sectorul fotbalului profesionist (Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 129 și jurisprudența citată).
43
Pentru a determina, într‑un anumit caz, dacă un acord, o decizie a unei asocieri de întreprinderi sau o practică concertată ține de o formă de coordonare care trebuie considerată, prin însăși natura sa, ca aducând atingere bunei funcționări a concurenței, este necesar să se examineze, în primul rând, cuprinsul acordului, al deciziei sau al practicii în cauză, în al doilea rând, contextul economic și juridic în care se înscrie și, în al treilea rând, scopurile pe care urmărește să le atingă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 165 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 29 iulie 2024, Banco BPN/BIC Português ș.a., C‑298/22, EU:C:2024:638, punctul 44).
44
În această privință, mai întâi, examinarea cuprinsului acordului, a deciziei unei asocieri de întreprinderi sau a practicii concertate care este în discuție într‑un anumit caz presupune să se stabilească, ținând seama de diferitele sale aspecte, dacă concertarea care rezultă prezintă caracteristici care permit ca aceasta să fie legată de o formă de coordonare între întreprinderi care trebuie considerată, prin însăși natura sa, ca aducând atingere bunei funcționări a concurenței, situație care se regăsește în special în cazul în care orice coordonare care prezintă astfel de caracteristici este, tocmai din cauza acestora din urmă, de natură să conducă la condiții de concurență care nu ar corespunde condițiilor normale ale sectorului sau ale pieței relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, Banco BPN/BIC Português ș.a., C‑298/22, EU:C:2024:638, punctul 45, precum și jurisprudența citată).
45
În continuare, în ceea ce privește contextul economic și juridic în care se înscrie comportamentul în cauză, trebuie să se ia în considerare natura produselor sau a serviciilor respective, precum și condițiile reale care caracterizează structura și funcționarea sectorului/sectoarelor sau a pieței/piețelor relevante. În schimb, nu este nicidecum necesar să se examineze și cu atât mai puțin să se demonstreze efectele acestui comportament asupra concurenței, indiferent dacă ele sunt reale sau potențiale și negative sau pozitive (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 166 și jurisprudența citată, Hotărârea din 27 iunie 2024, Comisia/Servier ș.a., C‑176/19 P, EU:C:2024:549, punctele 288 și 453, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 131).
46
Având în vedere afirmațiile instanței de trimitere cu privire la acest aspect, trebuie precizat că, deși examinarea contextului economic și juridic în care se înscrie un anumit comportament se impune în orice caz, după cum rezultă din jurisprudența citată la punctul 43 din prezenta hotărâre, gradul de luare în considerare a acestui context poate depinde totuși de tipul de comportament în cauză, așa cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 42, 43 și 66 din concluzii.
47
Astfel, Curtea a statuat că, în prezența unor comportamente coluzive susceptibile să țină de o formă de coordonare deosebit de nocivă în privința concurenței, precum cartelurile orizontale care conduc la împărțirea piețelor sau la excluderea întreprinderilor potențial concurente de pe aceste piețe, examinarea contextului economic și juridic în care se înscriu asemenea comportamente se poate limita la ceea ce se dovedește strict necesar pentru a concluziona că există o restrângere a concurenței prin obiect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 ianuarie 2016, Toshiba Corporation/Comisia, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, punctele 28 și 29, precum și Hotărârea din 26 octombrie 2023, EDP – Energias de Portugal ș.a., C‑331/21, EU:C:2023:812, punctele 100-102).
48
În schimb, în prezența altor tipuri de comportamente care, fără a fi neapărat atât de nocive pentru concurență, ar putea avea totuși un grad de nocivitate suficient pentru a permite să se considere că au un obiect anticoncurențial, trebuie să se efectueze o examinare mai aprofundată a tuturor elementelor menționate la punctul 45 din prezenta hotărâre, ceea ce presupune, în măsura în care este necesar, să se țină seama de cadrul normativ și instituțional relevant.
49
Atât într‑un caz, cât și în celălalt, examinarea contextului economic și juridic real în care se înscrie comportamentul în cauză trebuie să permită să se asigure că sunt îndeplinite condițiile necesare pentru a se considera că acest comportament prezintă un grad de nocivitate suficient pentru a fi calificat drept anticoncurențial prin „obiect”. Astfel, o asemenea calificare poate fi reținută numai în anumite împrejurări, legate în special de natura bunurilor sau a serviciilor în cauză, de condițiile reale de funcționare a pieței sau chiar de structura acesteia. Invers, luarea în considerare a acestui context poate conduce la constatarea că împrejurări speciale care însoțesc comportamentul menționat sunt de natură să demonstreze că acesta nu este suficient de nociv pentru a justifica o astfel de calificare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, Banco BPN/BIC Português ș.a., C‑298/22, EU:C:2024:638, punctul 48).
50
În sfârșit, în ceea ce privește scopurile urmărite de comportamentul în cauză, este necesar să se determine scopurile obiective pe care acest comportament urmărește să le atingă în privința concurenței. În schimb, împrejurarea că întreprinderile implicate au acționat fără a avea intenția subiectivă de a împiedica, de a restrânge sau de a denatura concurența și faptul că au urmărit anumite obiective legitime nu sunt determinante în vederea aplicării articolului 101 alineatul (1) TFUE (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 167 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 132).
51
De altfel, luarea în considerare a tuturor elementelor necesare trebuie, în orice caz, să evidențieze motivele exacte pentru care comportamentul în cauză prezintă un grad suficient de nocivitate pentru concurență, care justifică să se considere că are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 168 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 133).
52
În speță, în ceea ce privește, în primul rând, conținutul acordului în discuție în litigiul principal, din însuși modul de redactare a celei de a treia întrebări adresate de instanța de trimitere, precum și din afirmațiile acestei instanțe, care sunt amintite la punctele 11 și 12 din prezenta hotărâre, rezultă că este vorba despre un acord prin care un ansamblu de cluburi care participă la campionatele naționale de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care aceștia și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv.
53
Prin încheierea unui astfel de acord, cluburile de fotbal profesionist care participă la acesta își coordonează, în măsura și potrivit modalităților stabilite împreună, în speță pentru două competiții la nivel înalt care se desfășoară într‑un stat membru, comportamentul pe „piața în amonte” care constă, din punct de vedere economic, în recrutarea de jucători deja formați sau în curs de formare. Coordonându‑se astfel, toate aceste cluburi renunță sau își interzic orice posibilitate de a decide în mod independent să recruteze un jucător care și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă încheiat cu un alt club, din motive legate de pandemia de COVID‑19. Un asemenea acord, care corespunde unui acord de neangajare, constituie o restrângere vădită a unui parametru de concurență care joacă un rol esențial în domeniul sportului profesionist de nivel înalt, și anume posibilitatea de a recruta jucători deja angajați de un anumit club, lipsa acestei restricții putând permite cluburilor menționate tocmai să rivalizeze unele cu altele pe această piață (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctele 138, 145 și 146).
54
Or, acordurile de neangajare sunt asimilabile acordurilor orizontale de împărțire a „surselor de aprovizionare” prevăzute la articolul 101 alineatul (1) litera (c) TFUE, care, așa cum rezultă din cuprinsul punctului 42 din prezenta hotărâre, sunt nocive pentru concurență în măsura în care urmăresc să stabilească în mod artificial repartizarea între întreprinderile participante a „resurselor” pe care le reprezintă lucrătorii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 146), determinând astfel o alocare potențial ineficientă a acestor resurse pe piață.
55
În plus, aceste acorduri reduc posibilitățile lucrătorilor respectivi de a‑și propune serviciile altor întreprinderi și, prin urmare, le limitează puterea de negociere pe piață, inclusiv în privința întreprinderii care îi angajează. În consecință, deși conținutul lor este diferit de cel al acordurilor prin care astfel de întreprinderi s‑ar fi înțeles în mod direct pentru a stabili salariile jucătorilor lor, așadar, „prețurile de cumpărare” ale resurselor lor umane respective, cu consecința eliminării sau a restrângerii concurenței în această privință, asemenea acorduri de neangajare sunt totuși susceptibile să aibă un impact indirect și potențial asupra acestor prețuri.
56
Cu toate acestea, examinarea conținutului unui anumit acord nu poate fi suficientă, în sine, chiar dacă acesta are legătură cu un anumit tip de comportament care poate fi considerat, în general, de natură să restrângă concurența prin însuși obiectul său, pentru a reține existența unei asemenea calificări, astfel cum rezultă din jurisprudența constantă amintită la punctele 43 și 49 din prezenta hotărâre.
57
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul economic și juridic în care se înscrie comportamentul în cauză, trebuie amintit, primo, că examinarea concretă a contextului real în care se înscriu activitățile economice legate de practicarea unui sport poate presupune să se țină seama, printre alte elemente și în măsura în care aceste particularități se dovedesc relevante, de natura, de organizarea sau chiar de funcționarea sportului în cauză, de modul în care este practicat, de modul în care interacționează diferiții actori care participă la acesta, precum și de rolul jucat de structurile sau de organismele responsabile de acesta la toate nivelurile, cu care Uniunea favorizează cooperarea, în conformitate cu articolul 165 alineatul (3) TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctele 104 și 105, precum și jurisprudența citată).
58
În speță, acordul în discuție în litigiul principal este, astfel cum s‑a menționat la punctul 52 din prezenta hotărâre, un acord de neangajare a jucătorilor care și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă din motive legate de pandemia de COVID‑19, încheiat de un ansamblu de cluburi care participă la campionatele naționale de fotbal profesionist dintr‑un stat membru, în concertare cu federația sportivă națională în cauză. El privește, așadar, astfel cum s‑a arătat la punctul 53 din această hotărâre, un parametru de concurență care joacă un rol esențial în domeniul fotbalului profesionist de nivel înalt.
59
Or, concurența care poate exista între întreprinderi precum cluburile de fotbal profesionist prezintă anumite particularități. Astfel, deși aceste întreprinderi pot rivaliza unele cu altele pe diferite piețe, cum ar fi cea a vânzării de bilete care permit spectatorilor să asiste la întâlniri, a căutării și achiziționării de sponsorizări sau cea a exploatării anumitor drepturi juridice sau economice legate de competițiile la care iau parte acestea, precum și pentru jucătorii pe care îi angajează, poziția lor reciprocă pe aceste piețe depinde totuși, într‑o anumită măsură, de activitatea lor primară și principală, care este participarea lor la competiții sportive.
60
Aceste competiții sportive se caracterizează printre altele prin faptul că, deși participarea la acestea este rezervată unor echipe care au obținut anumite rezultate sportive și chiar dacă desfășurarea lor se întemeiază pe înfruntarea și pe eliminarea progresivă a acestor echipe, bazându‑se astfel pe meritul sportiv, buna lor funcționare, perenitatea și succesul lor se întemeiază de asemenea pe menținerea unui anumit echilibru sportiv și financiar, precum și a unei anumite egalități de șanse între cluburile de fotbal profesionist care participă la acestea, ținând seama de legătura de interdependență dintre acestea din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctele 143 și 235, precum și jurisprudența citată).
61
În această măsură, perenitatea concurenței pe care o pot desfășura cluburile de fotbal profesionist presupune că există în orice moment un număr suficient de cluburi care participă la diferitele competiții organizate la nivel național și internațional, chiar dacă aceste cluburi, în funcție de sezoanele sportive, pot fi eliminate progresiv de la o anumită competiție sportivă și chiar dacă unele dintre ele vor fi promovate sau, dimpotrivă, retrogradate de la o ligă la alta.
62
Secundo, Curtea a arătat în mai multe rânduri că, ținând seama de aceste diferite particularități, este legitim ca federațiile sportive naționale și internaționale care sunt responsabile de o anumită disciplină sportivă să adopte, să pună în aplicare, precum și să asigure respectarea, în cadrul autonomiei lor juridice, a normelor comune referitoare printre altele la organizarea competițiilor în această disciplină, la buna lor desfășurare și la participarea sportivilor la acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctele 75 și 142, precum și jurisprudența citată).
63
Asemenea norme comune, destinate să garanteze omogenitatea și coordonarea competițiilor în cadrul unui calendar de ansamblu, precum și, în sens mai larg, să promoveze în mod adecvat și efectiv organizarea de competiții întemeiate pe egalitatea de șanse și pe merit, pot urmări în mod legitim, printre altele, să reglementeze condițiile în care cluburile de fotbal profesionist pot compune echipele care participă la astfel de competiții, precum și condițiile în care jucătorii înșiși pot lua parte la acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 143 și jurisprudența citată).
64
În special, din moment ce desfășurarea anuală sau sezonieră a competițiilor de fotbal profesionist intercluburi se întemeiază, astfel cum s‑a menționat la punctul 60 din prezenta hotărâre, pe înfruntarea și pe eliminarea progresivă a echipelor participante și, în consecință, în esență, pe meritul sportiv, care nu poate fi garantat decât dacă toate aceste echipe se înfruntă în condiții normative și tehnice omogene, ce asigură o anumită egalitate de șanse, poate fi legitim ca o federație sportivă să încerce să asigure, într‑o anumită măsură, stabilitatea componenței efectivelor de jucători care servesc drept bază pentru echipele care sunt alcătuite de aceste cluburi în cursul unui anumit sezon, de exemplu interzicând rezilierea unilaterală a contractelor de muncă în cursul unui sezon sau chiar al unui anumit an (Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 144 și jurisprudența citată).
65
Cu toate acestea, atunci când o asociație sportivă adoptă astfel de norme, acestea trebuie să fie conforme cu dreptul Uniunii. În special, adoptarea respectivelor norme nu trebuie să aibă drept consecință faptul că respectarea lor de către membrii acestei federații care sunt întreprinderi determină o încălcare a articolelor 101 și 102 TFUE. În plus, aplicarea normelor menționate nu poate limita exercitarea drepturilor și a libertăților pe care dreptul Uniunii le conferă particularilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, punctul 103 și jurisprudența citată).
66
Or, în speță, acordul în discuție în litigiul principal, care a fost adoptat în comun de LPFP și de un ansamblu de cluburi de fotbal, îngheață, în parte, raporturile concurențiale ale acestor cluburi în calitate de operatori economici.
67
Tertio, instanța de trimitere ridică problema, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 24 și 25 din prezenta hotărâre, dacă unele dintre celelalte elemente care caracterizează contextul economic și juridic în care se înscrie acordul în discuție în litigiul principal ar putea să o determine să considere că acest acord nu prezintă, în privința concurenței, un grad de nocivitate suficient pentru a putea fi considerat că are ca obiect restrângerea concurenței și, în consecință, că este justificat ca aceasta să se abțină să examineze efectele lui actuale sau potențiale asupra concurenței.
68
În special, după cum reiese din cuprinsul punctelor 7-11, 14-16 și 18 din prezenta hotărâre, această instanță se referă la pandemia de COVID‑19, la consecințele generale ale acestei pandemii, legate printre altele de izolarea populației și de închiderea unităților destinate primirii publicului, precum și la consecințele sale specifice asupra sectorului fotbalului profesionist, precum suspendarea sezonului sportiv 2019/2020 și numeroasele dificultăți de ordin practic, sportiv, social, economic și financiar cu care s‑au confruntat cluburile de fotbal din cauza pandemiei menționate.
69
În această privință, trebuie arătat că, deși, în definitiv, revine instanței de trimitere sarcina de a califica acordul în discuție în litigiul principal în lumina articolului 101 alineatul (1) TFUE, Curtea, pronunțându‑se asupra trimiterii preliminare, poate totuși, pe baza elementelor din dosarul de care dispune, să ofere precizări destinate să orienteze această instanță în interpretarea sa, precum și să îi permită să soluționeze litigiul principal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi ș.a., C‑295/04-C‑298/04, EU:C:2006:461, punctul 48, precum și Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Em akaunt BG, C‑438/22, EU:C:2024:71, punctul 27).
70
În speță, mai întâi, comportamentul în discuție în litigiul principal se distinge de normele pe care federațiile sportive naționale sau internaționale care sunt responsabile de o anumită disciplină sportivă le edictează în temeiul statutului lor și al misiunilor care le sunt atribuite sau recunoscute de autoritățile publice. Astfel, din comunicatele de presă ale LPFP din 7 și din 8 aprilie 2020, așa cum au fost menționate la punctele 10-12 din prezenta hotărâre, pare să reiasă că acest comportament nu a fost adoptat inițial de o asemenea federație sportivă, ci de cluburi de fotbal profesionist, care sunt întreprinderi.
71
În plus, întrucât articolul 101 alineatul (1) TFUE urmărește să interzică orice formă de coordonare care substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între întreprinderi și, în sens mai larg, întrucât dispozițiile Tratatului FUE referitoare la concurență se întemeiază pe premisa potrivit căreia orice operator economic trebuie să stabilească în mod autonom politica pe care intenționează să o urmeze pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iulie 1981_Züchner, 172/80, EU:C:1981:178, punctul 13, și Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Beef Industry Development Society și Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, punctul 34), un astfel de comportament nu poate fi asimilat unor asemenea norme.
72
Cu toate acestea, din indicațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că, deși nu provine inițial de la federația sportivă națională competentă, comportamentul în discuție în litigiul principal a fost adoptat în prezența președintelui acestei federații și se poate considera că a fost susținut sau chiar aprobat de aceasta, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
73
În continuare, așa cum se precizează în decizia de trimitere, acest comportament a intervenit în contextul foarte specific creat de pandemia de COVID‑19, care nu numai că a afectat sectorul în cauză în numeroase privințe, dar a avut și un impact esențial mai ales asupra funcționării concurențiale înseși a acestui sector. În special, din cauza respectivei pandemii și în urma suspendării sezonului sportiv 2019/2020 care a rezultat din aceasta, reluarea meciurilor care mai rămâneau de disputat în cadrul campionatelor naționale din Prima și din A doua ligă era incertă la momentul la care a intervenit acordul în discuție în litigiul principal, o asemenea incertitudine repercutându‑se atât asupra datei de sfârșit a acestui sezon sportiv, în cazul reluării acestuia, cât și asupra expirării contractelor de muncă ale anumitor jucători. Astfel, în lipsa unor măsuri adecvate, jucătorii care și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă din cauza pandemiei menționate sau al căror contract de muncă ar fi încetat la data la care sezonul sportiv menționat trebuia inițial să se încheie, și anume la 30 iunie 2020, ar fi putut fi angajați ulterior în mod liber de un alt club, ceea ce ar fi modificat în mod inevitabil și semnificativ alcătuirea diferitelor echipe prezente și ar fi adus, așadar, atingere integrității competiției. În plus, așa cum arată în esență domnul avocat general la punctele 57 și 58 din concluzii, o asemenea situație ar fi putut fi exacerbată dacă dificultățile economice și financiare întâmpinate de cluburile vizate de asemenea plecări ale jucătorilor le‑ar fi împiedicat să angajeze noi jucători, în lipsa unor lichidități suficiente.
74
Desigur, apariția unui eveniment precum pandemia de COVID‑19 nu este, ca atare, de natură să justifice o excepție de la dispoziția imperativă pe care o reprezintă articolul 101 alineatul (1) TFUE (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 26 septembrie 2013, ÖBB‑Personenverkehr, C‑509/11, EU:C:2013:613, punctele 49 și 50, precum și Hotărârea din 8 iunie 2023, UFC – Que choisir și CLCV, C‑407/21, EU:C:2023:449, punctul 57).
75
În măsura în care instanța de trimitere se referă la articolul 165 TFUE, trebuie adăugat că situația nu este diferită în cazul în care acordul, decizia asocierii de întreprinderi sau practica concertată intervine în domeniul sportului. Astfel, această dispoziție nu constituie o normă specială care ar exclude sportul de toate sau de la o parte din celelalte dispoziții ale dreptului primar al Uniunii care îi pot fi aplicate acestuia sau care ar impune să i se rezerve un tratament special în cadrul acestei aplicări (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 101).
76
Nu este însă mai puțin adevărat că instanța de trimitere trebuie să țină seama de împrejurări precum cele menționate la punctul 73 din prezenta hotărâre pentru a stabili dacă contextul în care se încadrează comportamentul în discuție în litigiul principal, privit împreună cu conținutul și cu scopurile sale obiective, permite sau nu să se rețină că acest comportament are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței.
77
În sfârșit, luarea în considerare a contextului economic și juridic în care se înscrie comportamentul în discuție într‑un anumit caz și în special a condițiilor reale care caracterizează funcționarea sectorului sau a sectoarelor sau a piețelor pe care a intervenit acest comportament trebuie, în orice caz, să evidențieze motivele precise pentru care comportamentul menționat nu prezintă, având în vedere particularitățile proprii acestui context, un grad suficient de nocivitate pentru concurență pentru a putea fi considerat că are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea acesteia, în același mod în care trebuie să fie cazul, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 51 din prezenta hotărâre, în ipoteza în care autoritatea sau instanța competentă ajunge la concluzia contrară.
78
În consecință, oricare ar fi concluzia la care va ajunge instanța de trimitere în urma examinării celorlalte elemente de context economic și juridic la care ea se referă, în ceea ce privește existența sau lipsa unei restrângeri a concurenței prin „obiect”, o astfel de apreciere va trebui să se întemeieze pe o analiză concurențială din care să reiasă motivele precise în susținerea acestei concluzii, în lumina tuturor elementelor de fapt și de drept pertinente.
79
În ceea ce privește, în al treilea și ultimul rând, scopurile obiective pe care acordul în discuție în litigiul principal urmărește să le atingă în privința concurenței, elementele prezentate de instanța de trimitere în această privință necesită următoarele observații.
80
Pe de o parte, această instanță arată în esență că acordul în discuție în litigiul principal trebuie considerat, având în vedere conținutul său clar și precis, ca urmărind restrângerea concurenței pe care cluburile de fotbal profesionist care au subscris la acest acord ar fi putut să o exercite, în lipsa acestuia, pe piața recrutării jucătorilor.
81
Aceste afirmații, care deduc scopul în discuție din însuși conținutul acordului menționat, confirmă că acesta din urmă era intrinsec de natură să aducă atingere uneia dintre diferitele forme de concurență, și anume concurența prin recrutarea de jucători care s‑ar fi putut desfășura între cluburile participante la campionatul național din Prima ligă, care era atunci suspendată sine die, dar care se putea totuși relua dacă evoluția situației generate de pandemia de COVID‑19 o permitea.
82
Pe de altă parte, instanța de trimitere arată în esență că acordul în discuție în litigiul principal urmărea totuși deopotrivă, în împrejurări precum cele menționate la punctul 73 din prezenta hotărâre, să mențină stabilitatea efectivelor de jucători pe baza cărora cluburile își puteau alcătui echipele respective pe întreaga perioadă de suspendare sine die a sezonului sportiv 2019/2020 și, procedând astfel, să permită reluarea, la momentul potrivit, a campionatului în condiții care să garanteze integritatea acestuia. În această privință, instanța respectivă amintește în special că se prevăzuse inițial ca acest sezon sportiv să se încheie la 30 iunie 2020, că numeroase contracte de muncă dintre cluburi și jucătorii lor aveau ca termen aceeași dată și că, în lipsa acordului în discuție în litigiul principal, cluburile ar fi avut dreptul să recruteze jucătorii concurenților lor în cursul campionatului, inclusiv între data încheierii sezonului sportiv menționat, astfel cum era prevăzută inițial, și data reluării aceluiași sezon sportiv, ceea ce ar fi permis cluburilor care dispuneau de resurse financiare mai importante să își consolideze echipele și în mod corelativ să le slăbească pe cele ale concurenților lor, denaturând astfel în mod iremediabil concurența și, în definitiv, concurența „pe stadioane”.
83
Or, aceste afirmații, care determină instanța de trimitere să considere că, în această măsură, acordul respectiv urmărea un scop în mod obiectiv favorabil concurenței, par relevante având în vedere particularitățile care caracterizează jocul normal al acesteia în sectorul fotbalului profesionist, așa cum au fost amintite la punctele 60-64 din prezenta hotărâre, precum și în contextul real în care a intervenit acordul menționat.
84
Într‑adevăr, după cum rezultă din jurisprudența citată la aceste puncte, competițiile de fotbal intercluburi se bazează printre altele pe principiul meritului sportiv, care presupune ca rezultatele obținute de toate cluburile prezente în cursul diferitelor faze ale unei anumite competiții să poată fi comparate în mod valabil.
85
După cum a arătat domnul avocat general în esență la punctele 57-59 din concluzii, această formă de concurență pe care o pot exercita cluburile presupune în mod necesar ca integritatea competiției și stabilitatea efectivelor de jucători din care cluburile pot alcătui echipele pe care le afișează în cursul unei competiții sau al unui anumit sezon să fie menținute, ceea ce înseamnă în practică evitarea transferurilor tardive de jucători susceptibile să modifice în mod semnificativ valoarea sportivă a unei anumite echipe în cursul unei competiții, precum și interzicerea rezilierilor unilaterale ale contractelor de muncă în cursul unui sezon (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 aprilie 2000, Lehtonen și Castors Braine, C‑176/96, EU:C:2000:201, punctele 53 și 54, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctele 100 și 144), cu excepția cazului în care acestea se bazează pe motive întemeiate, precum neplata salariului unui jucător de către clubul său ori o abatere disciplinară de natură să justifice o asemenea reziliere.
86
Instanța de trimitere poate astfel să considere în mod valabil că acordul în discuție în litigiul principal urmărea în paralel un scop în mod obiectiv anticoncurențial, legat de restrângerea concurenței pe piața recrutării jucătorilor, și un scop în mod obiectiv proconcurențial, care consta în asigurarea stabilității efectivelor de jucători care participă la campionatele naționale din Prima și din A doua ligă, limitând angajarea de către cluburile care participă la aceste campionate a unor jucători al căror contract de muncă ar ajunge la termen sau ar fi reziliat unilateral de persoana interesată pentru un motiv legat de pandemia de COVID‑19, inclusiv în perioada cuprinsă între data la care sezonul sportiv 2019/2020 ar fi trebuit să se încheie în lipsa suspendării și cea reținută în final, în cazul reluării, pentru a încheia acest sezon.
87
Ținând seama de observațiile pârâtei din litigiul principal și ale Comisiei în această privință, trebuie adăugat că o astfel de situație se distinge fundamental de cea în care un comportament care vizează un scop în mod obiectiv anticoncurențial urmărește în același timp alte obiective care pot fi legitime, dar neutre din punctul de vedere al concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 167 și jurisprudența citată).
88
În consecință, din afirmațiile instanței de trimitere și din dosarul de care dispune Curtea reiese că, deși examinarea conținutului acordului în discuție în litigiul principal arată că acesta era de natură să restrângă în mod evident concurența care putea exista între cluburile de fotbal participante pe piața recrutării jucătorilor, examinarea contextului economic și juridic real în care se înscrie acesta arată că acordul amintit a intervenit, pe de o parte, într‑un sector în care concurența prezintă numeroase particularități și, pe de altă parte, într‑un context cu totul special. De aici reiese, în plus, că acest acord nu urmărește doar un scop obiectiv anticoncurențial, care constă în restrângerea concurenței pe piața recrutării jucătorilor, ci vizează de asemenea atingerea unui scop în mod obiectiv proconcurențial, și anume garantarea stabilității efectivelor de jucători care participă la campionatele naționale din Prima și din A doua ligă. Prin urmare, revine exclusiv instanței de trimitere sarcina de a stabili în mod precis și motivat dacă, având în vedere toate elementele de fapt și de drept pertinente, acordul menționat prezintă sau nu un grad de nocivitate suficient pentru a permite să se considere că are ca obiect restrângerea concurenței.
89
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că un acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv trebuie să fie calificat drept acord având ca obiect restrângerea concurenței, cu excepția cazului în care examinarea concretă a conținutului acestui acord, a scopurilor sale obiective în privința concurenței, precum și a contextului economic și juridic specific în care se înscrie acesta evidențiază motivele exacte pentru care autoritatea sau instanța competentă consideră că o astfel de calificare nu poate fi reținută.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
90
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că interdicția pe care o enunță nu se aplică unui acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv.
91
În această privință, din jurisprudența Curții reiese că nu orice acord între întreprinderi sau orice decizie a unei asocieri de întreprinderi care limitează libertatea de acțiune a întreprinderilor părți la acest acord sau care sunt supuse respectării acestei decizii intră în mod necesar sub incidența interdicției prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE. Astfel, examinarea contextului economic și juridic în care se înscriu unele dintre aceste acorduri și unele dintre aceste decizii poate conduce la constatarea, în primul rând, că acestea se justifică prin urmărirea unuia sau mai multor obiective legitime de interes general lipsite în sine de caracter anticoncurențial, în al doilea rând, că mijloacele concrete la care se recurge pentru a urmări respectivele obiective sunt cu adevărat necesare în acest scop și, în al treilea rând că, chiar dacă se dovedește că mijloacele menționate au ca efect inerent restrângerea sau denaturarea, cel puțin potențial, a concurenței, acest efect inerent nu depășește ceea ce este necesar, în special prin eliminarea oricărei concurențe (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 183 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 149).
92
Această jurisprudență nu își poate însă găsi aplicarea în cazul unor comportamente care, departe de a se limita să aibă ca „efect” inerent restrângerea, cel puțin potențial, a concurenței prin limitarea libertății de acțiune a anumitor întreprinderi, prezintă, în privința acestei concurențe, un grad de nocivitate care justifică să se considere că au ca însuși „obiect” împiedicarea, restrângerea sau denaturarea acesteia (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 186, și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 150). Într‑adevăr, gradul de nocivitate a acestor comportamente pentru concurență, deci prejudiciul direct sau indirect pe care îl pot cauza utilizatorilor și consumatorilor intermediari sau finali din diferitele sectoare sau piețe relevante, este prea important pentru a permite ca ele să fie considerate justificate și proporționale (Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 150).
93
În ceea ce privește comportamentele având ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței, acestora li se poate acorda beneficiul unei exceptări de la interdicția prevăzută la articolul 101 alineatul (1) TFUE numai în temeiul articolului 101 alineatul (3) TFUE și în măsura în care toate condițiile prevăzute de această dispoziție sunt respectate (Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 187, și Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctul 151).
94
Prin urmare, în speță, numai dacă instanța de trimitere, la finalul examinării acordului în discuție în litigiul principal, ajunge la concluzia că acesta nu are ca obiect restrângerea concurenței și dacă este posibil ca aceasta să stabilească faptul că respectivul acord are totuși un asemenea efect, îi va reveni sarcina de a verifica dacă se poate considera că acordul menționat nu intră sub incidența articolului 101 alineatul (1) TFUE în temeiul jurisprudenței amintite la punctul 91 din prezenta hotărâre, constatându‑se că revine părții care se prevalează de această jurisprudență sarcina de a demonstra, prin argumente și elemente de probă convingătoare, că sunt îndeplinite toate condițiile necesare pentru a beneficia de aceasta (a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctele 130, 191 și 205, precum și jurisprudența citată).
95
Ținând seama de afirmațiile din decizia de trimitere, precum și de observațiile în această privință ale părților din litigiul principal și ale celorlalte persoane interesate care au luat parte la prezenta procedură, trebuie totuși să se observe, în primul rând, că, deși comportamentul în discuție în litigiul principal ia forma unui acord încheiat de cluburi de fotbal profesionist cu sprijinul federației sportive naționale în cauză și, prin urmare, de întreprinderi care au acționat în concertare cu o asociere de întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 90), acesta poate intra sub incidența jurisprudenței amintite la punctul 91 din prezenta hotărâre. Astfel, după cum reiese din termenii săi, această jurisprudență este aplicabilă, contrar celor susținute de pârâta din litigiul principal și de Comisie, oricărui comportament prin care o asociere de întreprinderi și întreprinderile care sunt membre ale acesteia se coordonează între ele, indiferent de forma acestei coordonări, iar nu numai acelor comportamente care ar lua forma unor norme care pot fi calificate drept decizie a unei asocieri de întreprinderi.
96
În ceea ce privește, în al doilea rând, existența unui obiectiv legitim de interes general, Curtea a arătat deja în mai multe rânduri că obiectivul care constă în asigurarea regularității competițiilor sportive constituie un obiectiv legitim de interes general care prezintă o importanță deosebită în cazul fotbalului și care poate justifica printre altele, în principiu și fără a aduce atingere conținutului lor concret, adoptarea unor norme privind termenele de transfer al jucătorilor în cursul unei competiții, precum și a unor norme destinate să asigure menținerea unui anumit grad de stabilitate în efectivele de jucători din care cluburile pot alcătui echipele pe care le aliniază în cadrul unei anumite competiții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, punctele 100-102 și jurisprudența citată).
97
În aceste condiții, urmărirea unui asemenea obiectiv poate justifica, în principiu și fără a aduce atingere conținutului lor concret, normele puse în aplicare printr‑un acord precum cel în discuție în litigiul principal.
98
În ceea ce privește, în al treilea și ultimul rând, caracterul necesar și proporțional în sensul strict al acestui acord, trebuie arătat că examinarea acestuia presupune, astfel cum reiese din jurisprudența menționată la punctul 91 din prezenta hotărâre, mai întâi, să se stabilească dacă mijloacele concrete la care se recurge într‑un anumit caz pentru a urmări un obiectiv legitim de interes general sunt în măsură să garanteze realizarea acestui obiectiv, în continuare, să se aprecieze dacă recurgerea la aceste mijloace este necesară pentru atingerea obiectivului menționat, ceea ce presupune că nu există alte măsuri care ar fi la fel de eficiente în acest scop fiind în același timp mai puțin restrictive pentru concurență, și, în sfârșit, să verifice că efectele restrictive generate de măsurile adoptate nu sunt disproporționate în raport cu un astfel de obiectiv, în special prin eliminarea oricărei concurențe pe piața relevantă.
99
Prin urmare, revine instanței de trimitere, care a menționat în decizia sa de trimitere că are îndoieli cu privire la caracterul necesar și proporțional al acordului în discuție în litigiul principal, sarcina de a efectua examinarea aprofundată a acestor trei condiții care sunt aptitudinea, necesitatea și proporționalitatea în sensul strict al acestui acord, având în vedere argumentele și elementele de probă invocate de părți, precum și toate împrejurările de fapt și de drept pertinente.
100
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că interdicția pe care o enunță nu se aplică unui acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv dacă, pe de o parte, acest acord nu poate fi calificat drept acord având ca obiect restrângerea concurenței și dacă, pe de altă parte, se stabilește că acordul menționat se justifică prin urmărirea unui obiectiv legitim de interes general, în lumina căruia este adecvat, necesar și proporțional în sens strict.
Cu privire la cheltuielile de judecată
101
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)
Articolul 101 alineatul (1) din TFUE trebuie interpretat în sensul că un acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv trebuie să fie calificat drept acord având ca obiect restrângerea concurenței, cu excepția cazului în care examinarea concretă a conținutului acestui acord, a scopurilor sale obiective în privința concurenței, precum și a contextului economic și juridic specific în care se înscrie acesta evidențiază motivele exacte pentru care autoritatea sau instanța competentă consideră că o astfel de calificare nu poate fi reținută.
2)
Articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că interdicția pe care o prevede nu se aplică unui acord prin care cluburile care participă la campionatele de fotbal profesionist dintr‑un stat membru s‑au angajat, în concertare cu federația sportivă națională în cauză, să nu își recruteze jucătorii respectivi în ipoteza în care acești jucători și‑ar fi reziliat unilateral contractul de muncă invocând dificultățile cauzate de pandemia de COVID‑19 sau de orice decizie excepțională legată de aceasta și în special de prelungirea sezonului sportiv dacă, pe de o parte, acest acord nu poate fi calificat drept acord având ca obiect restrângerea concurenței și dacă, pe de altă parte, se stabilește că acordul menționat se justifică prin urmărirea unui obiectiv legitim de interes general, în lumina căruia este adecvat, necesar și proporțional în sens strict.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.