62023CC0416
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 5 septembrie 2024 (
1
)
Cauza C‑416/23
Österreichische Datenschutzbehörde
cu participarea
F R,
Bundesministerin für Justiz
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria)]
„Trimitere preliminară – Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal – Regulamentul (UE) 2016/679 – Articolul 57 alineatul (4) – Sarcinile autorității de supraveghere – Cerere – Noțiune – Cereri excesive – Noțiune – Articolul 77 alineatul (1) – Dreptul de a depune o plângere – Plata unei taxe rezonabile, bazată pe costurile administrative, sau refuzul autorității de supraveghere de a trata cererea – Criterii de natură să orienteze alegerea efectuată de autoritatea de supraveghere”
I. Introducere
1.
Articolul 57 alineatul (4) din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (
2
) (denumit în continuare „RGPD”) oferă autorităților de supraveghere, atunci când se confruntă cu cereri în mod vădit nefondate sau excesive, în special ca urmare a caracterului lor repetitiv, posibilitatea de a percepe o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative, sau de a refuza să le trateze.
2.
Logica care stă la baza acestui instrument procedural se întemeiază pe ideea potrivit căreia, deși persoanele vizate trebuie, desigur, să poată solicita cu ușurință de la autoritățile de supraveghere respectarea drepturilor pe care le au în temeiul RGPD, acestea trebuie să poată, în ceea ce le privește, să prelucreze cererile excesive într-un anumit fel în care să poată garanta buna lor funcționare și pentru a păstra capacitatea lor de a‑și îndeplini pe deplin sarcinile.
3.
Trebuie să se definească și în ce constă excesul în materie. Aceasta este problema principală pe care o ridică prezenta cerere de decizie preliminară.
4.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Österreichische Datenschutzbehörde (Autoritatea pentru protecția datelor, Austria) (denumită în continuare „DSB”), pe de o parte, și F R, pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestei autorități, întemeiat pe articolul 57 alineatul (4) din RGPD, de a trata o plângere depusă de F R în temeiul articolului 77 alineatul (1) din regulamentul menționat.
II. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
5.
F R a depus la 17 februarie 2020 la DSB o plângere în conformitate cu articolul 77 alineatul (1) din RGPD privind încălcarea dreptului său de acces în temeiul articolului 15 din acest regulament, pentru motivul că operatorul nu ar fi răspuns la cererea sa de acces în termen de o lună.
6.
În temeiul articolului 57 alineatul (4) din regulamentul menționat, DSB a refuzat, prin decizia din 22 aprilie 2020, să trateze această plângere, calificând‑o drept „excesivă”. În această privință, ea a arătat printre altele că persoana interesată îi adresase într‑un interval de aproximativ 20 de luni 77 de plângeri prin care urmărea să conteste lipsa unui răspuns în termen de o lună din partea diferiților operatori la cererile sale de acces sau de ștergere (
3
). În plus, F R a luat în mod regulat legătura prin telefon cu această autoritate pentru a prezenta fapte suplimentare și pentru a o consulta în vederea eventualei depuneri a altor plângeri.
7.
Împotriva acestei decizii, F R a formulat contestație la Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal, Austria). Prin hotărârea din 22 decembrie 2022, această instanță a admis contestația și a anulat decizia menționată. Ea a statuat în esență că caracterul excesiv în sensul articolului 57 alineatul (4) din RGPD presupune nu doar o repetare frecventă a cererilor, ci și un caracter vădit șicanator sau abuziv al acestora. Or, potrivit acestei instanțe, motivarea reținută de DSB pentru a refuza tratarea plângerii depuse de F R nu ar indica existența unui demers abuziv din partea celui din urmă. Pe de altă parte, autoritatea respectivă nu ar putea să aleagă în mod discreționar între impunerea plății unei taxe rezonabile pentru o cerere „excesivă” și refuzul de a trata o astfel de cerere. Această alegere ar trebui să fie justificată de autoritatea menționată, ceea ce nu ar fi cazul în speță.
8.
Sesizată de DSB cu un recurs împotriva acestei hotărâri, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria), care este instanța de trimitere în prezenta cauză, ridică în primul rând problema dacă noțiunea de „plângere” prevăzută la articolul 77 alineatul (1) din RGPD poate fi asimilată celei de „cerere (cereri)”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din acest regulament.
9.
În această privință, instanța respectivă arată că un răspuns negativ la această întrebare ar avea drept consecință faptul că o autoritate de supraveghere nu ar putea să refuze, în temeiul dispoziției menționate, tratarea plângerilor sau nu ar putea să perceapă o taxă rezonabilă pentru prelucrarea lor, independent de caracterul eventual nefondat sau excesiv al acestora. Or, potrivit instanței menționate, argumentele cele mai solide ar pleda în favoarea includerii plângerilor menționate la articolul 77 alineatul (1) din RGPD în domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (4) din acest regulament.
10.
În al doilea rând, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la semnificația care trebuie dată noțiunii de „cereri excesive”, în sensul acestei din urmă dispoziții. În special, instanța respectivă arată că, în cazul în care caracterul repetitiv al cererilor este citat ca exemplu de cereri excesive, ar trebui să se țină seama de faptul că posibilitatea unei autorități de supraveghere de a refuza să trateze o plângere conduce la o atingere importantă adusă protecției de care se pot prevala în temeiul RGPD persoanele vizate. Astfel, acest lucru ar fi contrar obiectivului regulamentului menționat, de a asigura un nivel ridicat de protecție a datelor cu caracter personal. Ca excepție de la obligația autorităților de supraveghere de a trata plângerile depuse, posibilitatea de a refuza să acționeze în urma unei plângeri ar trebui interpretată în sens strict.
11.
Astfel, instanța de trimitere are îndoieli că simplul fapt că o persoană vizată face uz de posibilitățile oferite de RGPD prin depunerea unui număr foarte mare de plângeri comparativ cu alte persoane, în special atunci când aceste plângeri privesc diferiți operatori, poate fi suficient pentru a califica cererile drept „excesive”, în lipsa altor împrejurări care să demonstreze existența unei intenții abuzive.
12.
De asemenea, potrivit instanței de trimitere, simpla împrejurare că tratarea anumitor plângeri constituie pentru autoritatea de supraveghere o sarcină de lucru și de timp care depășește media nu poate justifica perceperea unor taxe sau refuzul de a le trata în temeiul articolului 57 alineatul (4) din RGPD.
13.
În al treilea rând, această instanță ridică problema dacă o autoritate de supraveghere poate avea libertatea de a alege, în cazul unor cereri în mod vădit nefondate sau excesive, între a percepe o taxă rezonabilă bazată pe costurile administrative sau a refuza tratarea cererilor respective.
14.
În aceste condiții, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noțiunea de «cereri» sau «cerere» de la articolul 57 alineatul (4) din [RGPD] trebuie interpretată în sensul că include și «plângerile» în conformitate cu articolul 77 alineatul (1) din RGPD?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: [a]rticolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie interpretat în sensul că, pentru a exista «cereri excesive», este deja suficient ca o persoană vizată să fi depus un anumit număr de cereri [plângeri în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD] la o autoritate de supraveghere într‑o anumită perioadă de timp, indiferent dacă este vorba despre situații de fapt diferite și/sau dacă cererile (plângerile) se referă la operatori diferiți, ori este necesar să existe, alături de repetarea frecventă a cererilor (plângerilor), și intenția abuzivă a persoanei vizate?
3)
Articolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care există o cerere (plângere) «în mod vădit nefondată» sau «excesivă», autoritatea de supraveghere are libertatea de a alege între a impune o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative pentru prelucrarea acesteia, sau de a refuza de la bun început prelucrarea acesteia? În cazul unui răspuns negativ, care sunt împrejurările și criteriile de care autoritatea de supraveghere trebuie să țină seama, în special în condițiile în care autoritatea de supraveghere are obligația de a percepe prioritar, ca măsură mai moderată, o taxă rezonabilă și are dreptul de a refuza prelucrarea cererilor numai în cazul lipsei unei perspective de percepere a taxei, ca măsură disuasivă pentru cererile (plângerile) care sunt în mod vădit nefondate sau excesive?”
15.
F R, DSB, Bundesministerin für Justiz (ministrul federal al justiției, Austria), guvernele austriac și ceh, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
III. Analiză
A.
Cu privire la prima întrebare preliminară
16.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă noțiunea de „cerere (cereri)” care figurează la articolul 57 alineatul (4) din RGPD include „plângerile” prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din acest regulament (
4
).
17.
Astfel, prin faptul că a refuzat, în conformitate cu articolul 57 alineatul (4) din RGPD, să trateze plângerea depusă de F R ca urmare a pretinsei încălcări a dreptului său de acces în temeiul articolului 15 din acest regulament, DSB a adoptat o decizie care se întemeiază pe ipoteza potrivit căreia plângerile persoanelor vizate formulate în temeiul articolului 77 alineatul (1) din regulamentul menționat trebuie asimilate unor „cereri”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din același regulament.
18.
Instanța de trimitere consideră că este necesar să se verifice în fața Curții dacă această ipoteză este corectă întrucât, în caz contrar, o autoritate de supraveghere ar fi împiedicată să refuze să trateze plângeri sau să impună o taxă rezonabilă pentru prelucrarea acestora în temeiul articolului 57 alineatul (4) din RGPD.
19.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă (
5
). Pe de altă parte, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii acesteia, în conformitate cu sensul lor obișnuit în limbajul curent, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
6
).
20.
Interpretarea literală, contextuală și teleologică a articolului 57 alineatul (4) din RGPD ne determină să considerăm că noțiunea de „cerere (cereri)” de la această dispoziție include „plângerile” prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din regulamentul menționat.
21.
În ceea ce privește, în primul rând, modul de redactare a articolului 57 alineatul (4) din RGPD, această dispoziție prevede că, „[î]n cazul în care cererile sunt în mod vădit nefondate sau excesive, în special din cauza caracterului lor repetitiv, autoritatea de supraveghere poate percepe o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative, sau poate refuza să le trateze. Sarcina de a demonstra caracterul evident nefondat sau excesiv al cererii revine autorității de supraveghere”.
22.
În ceea ce privește articolul 77 alineatul (1) din RGPD, acesta prevede că, „[f]ără a aduce atingere oricăror alte căi de atac administrative sau judiciare, orice persoană vizată are dreptul de a depune o plângere la o autoritate de supraveghere, în special în statul membru în care își are reședința obișnuită, în care se află locul său de muncă sau în care a avut loc presupusa încălcare, în cazul în care consideră că prelucrarea datelor cu caracter personal care o vizează încalcă prezentul regulament”.
23.
Nicio dispoziție din RGPD nu definește noțiunea de „cerere (cereri)” în sensul articolului 57 alineatul (4) din acest regulament. Dacă ne referim la sensul obișnuit al noțiunii respective în limbajul curent, aceasta este deosebit de largă. Ea include în mod potențial orice solicitare formulată de o persoană sau de o entitate. Dicționarul Larousse definește astfel noțiunea de „cerere” ca fiind „acțiunea de a face cunoscut că se dorește să se obțină ceva; faptul de a cere; înscris care exprimă acest lucru”, citând, printre sinonimele sale, termenul de „plângere”. Prin urmare, plângerile formulate în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD reprezintă, în opinia noastră, o categorie de „cerere (cereri)” în sensul articolului 57 alineatul (4) din regulamentul menționat.
24.
Această analiză textuală este confirmată, în al doilea rând, de contextul în care se înscrie dispoziția respectivă. În această privință, constatăm că articolul 57 din RGPD descrie sarcinile autorităților de supraveghere și condițiile de exercitare a acestora. Printre aceste sarcini:
–
articolul 57 alineatul (1) litera (a) din regulamentul respectiv prevede că fiecare dintre aceste autorități „monitorizează și asigură aplicarea […] regulament[ului menționat]”;
–
articolul 57 alineatul (1) litera (e) din RGPD prevede că fiecare dintre autoritățile respective „la cerere, furnizează informații oricărei persoane vizate în legătură cu exercitarea drepturilor sale în conformitate cu prezentul regulament și, dacă este cazul, cooperează cu autoritățile de supraveghere din alte state membre în acest scop (
7
);
–
articolul 57 alineatul (1) litera (f) din acest regulament prevede că fiecare autoritate de supraveghere „tratează plângerile depuse de o persoană vizată, un organism, o organizație sau o asociație în conformitate cu articolul 80 și investighează într‑o măsură adecvată obiectul plângerii și informează reclamantul cu privire la evoluția și rezultatul investigației, într‑un termen rezonabil, în special dacă este necesară efectuarea unei investigații mai amănunțite sau coordonarea cu o altă autoritate de supraveghere” (
8
).
25.
Potrivit articolului 57 alineatul (2) din RGPD, „[f]iecare autoritate de supraveghere facilitează depunerea plângerilor menționate la alineatul (1) litera (f) prin măsuri precum punerea la dispoziție a unui formular de depunere a plângerii care să poată fi completat inclusiv în format electronic, fără a exclude alte mijloace de comunicare” (
9
).
26.
Pe de altă parte, articolul 57 alineatul (3) din acest regulament prevede principiul potrivit căruia „[î]ndeplinirea sarcinilor fiecărei autorități de supraveghere este gratuită pentru persoana vizată și, după caz, pentru responsabilul cu protecția datelor”.
27.
Prevăzând posibilitatea ca autoritățile de supraveghere, atunci când se confruntă cu cereri care sunt în mod vădit nefondate sau excesive, să perceapă o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative, sau să refuze să trateze o cerere, articolul 57 alineatul (4) din regulamentul menționat prevede o excepție de la principiul gratuității prevăzut la articolul 57 alineatul (3) din același regulament, precum și de la obligația care revine acestor autorități de a trata cererile care le sunt adresate.
28.
Contrar celor susținute de F R, nu se poate deduce, în opinia noastră, din juxtapunerea acestor dispoziții diferite că articolul 57 alineatul (4) din RGPD, în măsura în care utilizează noțiunea de „cerere (cereri)”, ar trebui să se aplice numai cererilor menționate la articolul 57 alineatul (1) litera (e) din acest regulament. Cu alte cuvinte, nu considerăm că se poate deduce din constatarea potrivit căreia noțiunea de „cerere (cereri)” este utilizată în această dispoziție că domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (4) din regulamentul menționat ar trebui limitat la sarcina autorităților de supraveghere pe care o prevede. Pe de altă parte, constatarea potrivit căreia articolul 57 alineatul (2) din același regulament vizează „plângerile” nu înseamnă că este vorba despre singura dispoziție destinată să reglementeze condițiile de depunere a plângerilor la autoritățile de supraveghere.
29.
Astfel, arătăm că articolul 57 alineatul (3) din RGPD, care stabilește principiul gratuității îndeplinirii de către autoritățile de supraveghere a sarcinilor lor, se aplică tuturor sarcinilor acestora, inclusiv prelucrării plângerilor prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) din regulamentul respectiv. În mod logic și prin simetrie, articolul 57 alineatul (4) din regulamentul menționat, în măsura în care prevede o excepție de la acest principiu al gratuității, fără a o restrânge la anumite sarcini specifice ale autorităților respective, ar trebui să se aplice și în cazul prelucrării plângerilor.
30.
Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât prelucrarea plângerilor, care este prevăzută la articolul 57 alineatul (1) litera (f) din RGPD, constituie o sarcină esențială a autorităților de supraveghere (
10
). Principiul gratuității și obligația de a facilita depunerea plângerilor, prevăzute la articolul 57 alineatele (2) și (3) din regulamentul menționat, sunt, de altfel, menite să permită oricărei persoane vizate să pretindă de la o autoritate de supraveghere respectarea drepturilor pe care le are în temeiul regulamentului respectiv.
31.
Prin urmare, interpretarea potrivit căreia noțiunea de „cerere (cereri)” prevăzută la articolul 57 alineatul (4) din RGPD ar include numai cererile care intră sub incidența articolului 57 alineatul (1) litera (e) din acest regulament, iar nu și plângerile menționate la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din regulamentul amintit, ar priva prima dintre aceste dispoziții de o mare parte a efectului său util.
32.
Pe de altă parte, considerăm că plângerile prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din RGPD pot fi în plus calificate, după caz, ca fiind „în mod vădit nefondate” decât cererile formulate în temeiul articolului 57 alineatul (1) litera (e) din acest regulament, prin care persoanele vizate urmăresc să obțină de la autoritățile de supraveghere informații cu privire la exercitarea drepturilor pe care li le conferă regulamentul menționat.
33.
Adăugăm că interpretarea potrivit căreia articolul 57 alineatul (4) din RGPD vizează și prelucrarea plângerilor depuse în temeiul articolului 77 alineatul (1) din acest regulament este reținută de Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor (AEPD), care se referă la prima dintre aceste dispoziții în ceea ce privește admisibilitatea plângerilor (
11
).
34.
În consecință, deși este adevărat că, în măsura în care prevede o excepție de la principiul gratuității și de la obligația care revine autorităților de supraveghere de a trata cererile care le sunt adresate, articolul 57 alineatul (4) din regulamentul menționat trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (
12
), aceasta nu poate avea însă ca efect, în opinia noastră, excluderea aplicării dispoziției respective în cazul plângerilor depuse în temeiul aceluiași regulament.
35.
În al treilea rând, interpretarea pe care o propunem Curții să o rețină permite, în opinia noastră, atingerea obiectivelor urmărite de RGPD. Trebuie arătat, în această privință, că regulamentul menționat are ca finalitate, astfel cum se menționează în considerentele (10) și (11) ale acestuia, asigurarea unui nivel coerent și ridicat de protecție a persoanelor fizice în cadrul Uniunii, precum și consolidarea și clarificarea drepturilor persoanelor vizate (
13
).
36.
Desigur, după cum subliniază instanța de trimitere, interpretarea potrivit căreia plângerile sunt incluse în domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (4) din RGPD ar putea, la prima vedere, să pară în contradicție cu aceste obiective și cu obligațiile care le revin autorităților de supraveghere.
37.
Într‑adevăr, după cum am arătat anterior, în temeiul articolului 57 alineatul (1) litera (f) din RGPD, fiecare autoritate de supraveghere este obligată, pe teritoriul său, să trateze plângerile pe care orice persoană, conform articolului 77 alineatul (1) din acest regulament, are dreptul de a le depune în cazul în care consideră că o prelucrare a datelor cu caracter personal care o vizează încalcă regulamentul menționat și să investigheze într‑o măsură adecvată obiectul acestora. Autoritatea de supraveghere trebuie să soluționeze aceste plângeri cu toată diligența necesară (
14
).
38.
Astfel, procedura privind plângerea este concepută ca un mecanism capabil să protejeze în mod eficient drepturile și interesele persoanelor vizate (
15
).
39.
Prin urmare, includerea plângerilor în domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (4) din RGPD are drept consecință să dea autorităților de supraveghere posibilitatea de a restrânge obligația care le revine de a trata aceste plângeri și de a aplica la prelucrarea acestora principiul gratuității.
40.
Cu toate acestea, atunci când o autoritate de supraveghere se confruntă cu cereri în mod vădit nefondate sau excesive, posibilitatea de a percepe o taxă rezonabilă sau de a refuza tratarea unei cereri este, în opinia noastră, de natură să asigure un nivel ridicat de protecție a datelor cu caracter personal.
41.
În fapt, urmărirea acestui obiectiv necesită garantarea bunei funcționări a autorităților de supraveghere, evitând ca acesta să fie împiedicat din cauza introducerii unor plângeri în mod vădit nefondate sau excesive, în sensul articolului 57 alineatul (4) din RGPD. Această dispoziție oferă astfel autorităților de supraveghere posibilitatea de a trata în mod specific plângerile respective, simplificând sarcina pe care acestea din urmă le‑o pot impune. Prin urmare, autoritățile de supraveghere pot decide să nu supună plângerile vădit nefondate sau excesive unei prelucrări normale care, prin mobilizarea fără un motiv legitim a resurselor de care dispun autoritățile respective, ar putea avea efecte negative asupra duratei și a calității prelucrării cererilor care sunt depuse în paralel de alte persoane vizate și, așadar, asupra nivelului de protecție care trebuie să le fie garantat.
42.
Astfel, ținând seama de importanța dreptului de a depune plângeri în raport cu obiectivul de a garanta un nivel ridicat de protecție a datelor cu caracter personal și cu locul esențial pe care îl ocupă prelucrarea acestor plângeri în sarcinile care le sunt atribuite autorităților de supraveghere, trebuie evitată o utilizare în mod vădit nefondată sau excesivă a acestui drept, care ar putea avea ca efect, în lipsa posibilității de a utiliza instrumentele procedurale prevăzute la articolul 57 alineatul (4) din RGPD, să împiedice autoritățile de supraveghere să își îndeplinească sarcinile. Rezultă că o interpretare care exclude plângerile din domeniul de aplicare al acestei dispoziții ar putea fi de natură să compromită buna funcționare a autorităților de supraveghere și, pe cale de consecință, obiectivul care constă în garantarea unui nivel ridicat de protecție a drepturilor pe care persoanele vizate le au în temeiul acestui regulament.
43.
Pe de altă parte, observăm că aplicarea dispoziției menționate este însoțită de garanții procedurale care permit să se încadreze strict punerea sa în aplicare de către autoritățile de supraveghere. Astfel, sarcina de a dovedi caracterul vădit nefondat sau excesiv al cererilor revine autorității de supraveghere. În plus, decizia acestei autorități de a percepe o taxă rezonabilă sau de a refuza să trateze cererile poate face obiectul unei căi de atac judiciare eficiente, în temeiul articolului 78 alineatul (1) din RGPD. De asemenea, atunci când o autoritate de supraveghere nu tratează o plângere, fără a lua o decizie în această privință, persoana vizată are dreptul de a exercita o cale de atac judiciară eficientă, în conformitate cu prevederile articolului 78 alineatul (2) din acest regulament.
44.
În plus, fiecare persoană vizată are dreptul, în temeiul articolului 79 alineatul (1) din RGPD, de a exercita o cale de atac judiciară eficientă în cazul în care consideră că drepturile de care beneficiază în temeiul acestui regulament au fost încălcate ca urmare a prelucrării datelor sale cu caracter personal fără a se respecta regulamentul menționat.
45.
După cum a statuat Curtea în Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (
16
), articolul 77 alineatul (1), articolul 78 alineatul (1) și articolul 79 alineatul (1) din RGPD, citite în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie interpretate în sensul că permit o exercitare în mod concurent și independent a căilor de atac prevăzute, pe de o parte, la articolul 77 alineatul (1) și articolul 78 alineatul (1) menționate, precum și, pe de altă parte, la articolul 79 alineatul (1) menționat (
17
).
46.
Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară că noțiunea de „cerere (cereri)” care figurează la articolul 57 alineatul (4) din RGPD include „plângerile” prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din acest regulament.
B.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
47.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă cererile pot fi calificate drept „excesive”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din RGPD, numai ca urmare a numărului lor într‑o anumită perioadă sau dacă trebuie de asemenea să se demonstreze o intenție abuzivă din partea persoanei care depune astfel de cereri la o autoritate de supraveghere.
48.
Pentru a răspunde la această întrebare, vom începe prin a examina modul de redactare a dispoziției menționate, pe baza căruia deducem următoarele constatări.
49.
În primul rând, întrucât noțiunea de „cereri excesive” nu este definită în RGPD, trebuie să se facă referire la sensul obișnuit al acestei noțiuni în limbajul curent. Astfel, adjectivul „excesiv” desemnează ceva care depășește măsura obișnuită sau rezonabilă (dicționarul Larousse) sau care depășește măsura dorită sau permisă (dicționarul Le Robert). A face un lucru în exces înseamnă a face un lucru fără măsură.
50.
În al doilea rând, trebuie subliniat că modul de redactare a articolului 57 alineatul (4) din RGPD nu este însă lipsit de indicații întrucât, menționând „cererile […] excesive, în special din cauza caracterului lor repetitiv”, dispoziția respectivă lasă să se înțeleagă că acest caracter repetitiv permite să se caracterizeze existența unor cereri excesive.
51.
În al treilea rând și în legătură cu ceea ce tocmai s‑a arătat, în măsura în care locuțiunea adverbială „în special” indică faptul că acest caracter repetitiv al cererilor nu constituie decât un exemplu de cereri excesive, înseamnă că acestea din urmă includ alte situații decât numărul de cereri.
52.
În aceste condiții, nu considerăm necesar să se aibă în vedere aici, în mod exhaustiv, toate situațiile în care cererile ar putea fi calificate drept „excesive”. Ne vom concentra mai degrabă analiza asupra problemei specifice pe care instanța de trimitere o prezintă Curții, care urmărește să obțină precizări cu privire la domeniul de aplicare care trebuie atribuit acestei menționări a caracterului repetitiv al cererilor ca fiind un exemplu de cereri excesive. Trebuie astfel să se stabilească dacă un număr ridicat de plângeri este suficient, în sine, pentru a califica cererile drept „excesive” din cauza caracterului lor repetitiv.
53.
Astfel, din elementele de care dispune Curtea reiese că, întemeindu‑se pe numărul de plângeri formulate de F R într‑o anumită perioadă, DSB a refuzat în mod corect, considerând că acest număr era prea mare, să trateze o plângere pe care a calificat-o drept „excesivă”. Pe scurt, această autoritate a apreciat că fusese atins un prag cantitativ acceptabil de plângeri, astfel încât trebuia să nu mai trateze plângerile care îi erau adresate de F R. Această autoritate și‑a justificat decizia și prin temerea că F R va continua să depună în viitor un număr semnificativ de plângeri. Cu toate acestea, ea nu a repus în niciun fel în discuție temeinicia plângerilor care îi fuseseră prezentate de F R până atunci.
54.
Asemenea lui F R, ministrului federal al justiției, guvernului austriac și Comisiei, considerăm că numărul de cereri introduse de o persoană vizată la o autoritate de supraveghere, oricât de important ar fi, nu poate constitui, în sine și contrar a ceea ce s‑ar putea deduce, la prima vedere, din modul de redactare a articolului 57 alineatul (4) din RGPD, un criteriu suficient pentru a concluziona în sensul existenței unor că există „cereri excesive”, în înțelesul acestei dispoziții. Ne întemeiem opinia pe examinarea contextului în care se înscrie dispoziția menționată și pe obiectivele urmărite de acest regulament.
55.
În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 57 alineatul (4) din RGPD, arătăm că articolul 12 din acest regulament prevede obligații generale care revin operatorului în ceea ce privește transparența informațiilor și a comunicărilor, precum și modalitățile de exercitare a drepturilor persoanei vizate.
56.
Articolul 15 din RGPD, care face parte din capitolul III secțiunea 2, ce privește informarea și accesul la datele cu caracter personal, completează cadrul de transparență al acestui regulament, acordând persoanei vizate un drept de acces la datele sale cu caracter personal și un drept la informare cu privire la prelucrarea datelor respective.
57.
În special, articolul 15 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că persoana vizată are dreptul de a obține din partea operatorului o confirmare că se prelucrează sau nu date cu caracter personal care o privesc și, în caz afirmativ, acces la datele respective și la informațiile referitoare, printre altele, la scopurile prelucrării și la destinatarii sau categoriile de destinatari cărora datele cu caracter personal le‑au fost sau urmează să le fie divulgate.
58.
Acest drept de acces trebuie să îi permită persoanei vizate să se asigure că datele cu caracter personal care o privesc sunt exacte și că sunt prelucrate în mod legal (
18
).
59.
După cum a precizat Curtea, dreptul de acces prevăzut la articolul 15 din RGPD este necesar pentru a‑i permite persoanei vizate să își exercite, dacă este cazul, dreptul la rectificare, dreptul la ștergerea datelor („dreptul de a fi uitat”) și dreptul la restricționarea prelucrării, care îi sunt recunoscute la articolele 16-18 din acest regulament, dreptul de opoziție la prelucrarea datelor sale cu caracter personal prevăzut la articolul 21 din regulamentul menționat, precum și dreptul la o cale de atac în cazul în care suferă un prejudiciu, prevăzut la articolele 79 și 82 din același regulament (
19
).
60.
În consecință, articolul 15 din RGPD face parte dintre dispozițiile destinate să garanteze acest drept de acces, precum și transparența modalităților de prelucrare a datelor cu caracter personal în raport cu persoana vizată, fără de care aceasta nu ar fi în măsură să aprecieze legalitatea prelucrării datelor sale și să își exercite prerogativele prevăzute în special la articolele 16-18, 21, 79 și 82 din acest regulament (
20
).
61.
Din această perspectivă, Curtea a indicat deja că principiul gratuității primei copii a datelor, precum și lipsa necesității de a invoca un motiv specific care să justifice cererea de acces contribuie obligatoriu la facilitarea exercitării de către persoana vizată a drepturilor care îi sunt conferite de RGPD (
21
).
62.
Dată fiind importanța pe care acest regulament o atribuie dreptului de acces la datele cu caracter personal care fac obiectul unei prelucrări, astfel cum este garantat la articolul 15 alineatul (1) din regulamentul menționat, pentru atingerea obiectivelor urmărite de acesta, exercitarea dreptului respectiv nu poate fi supusă unor condiții prea stricte.
63.
În opinia noastră, situația trebuie să fie aceeași în ceea ce privește dreptul persoanelor vizate de a depune plângeri în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD.
64.
Astfel, în conformitate cu ceea ce prevede articolul 12 alineatul (3) din acest regulament, operatorul furnizează persoanei vizate informații privind acțiunile întreprinse în urma unei cereri în temeiul articolelor 15-22 din regulamentul menționat, fără întârzieri nejustificate și în orice caz în cel mult o lună de la primirea cererii. Dacă operatorul nu respectă obligația amintită, persoana care a formulat o cerere la acesta trebuie să poată depune o plângere la o autoritate de supraveghere, pentru ca autoritatea respectivă să poată, după caz, să dea dispoziții operatorului, în conformitate cu cele prevăzute la articolul 58 alineatul (2) litera (c) din același regulament, să respecte cererile persoanei vizate de a‑și exercita drepturile în temeiul RGPD.
65.
Atunci când o persoană a adresat o cerere de acces sau de ștergere mai multor operatori, după cum pare să fie cazul în speță, numărul de plângeri depuse la o autoritate de supraveghere trebuie să poată fi potențial identic cu numărul de refuzuri pe care acești operatori le‑au opus persoanei respective. A decide altfel, prin stabilirea unui prag dincolo de care aceste plângeri ar putea fi calificate, exclusiv ca urmare a numărului lor, drept „excesive” de o autoritate de supraveghere, ar aduce atingere drepturilor garantate de RGPD pe care le‑am enumerat anterior.
66.
Subliniem de altfel că, după cum indică considerentul (63) al RGPD, acest regulament acordă în mod expres persoanelor vizate dreptul să aibă acces la datele cu caracter personal colectate care le privesc și să își exercite acest drept cu ușurință și la intervale de timp rezonabile. Aceasta înseamnă, în opinia noastră, că persoanele respective pot exercita în mai multe rânduri acest drept în fața aceluiași operator, fără ca acel caracter repetat al unei cereri să poată fi calificat, ca atare, drept „excesiv”. În ipoteza în care dreptul menționat ar fi încălcat de operatorul sau de operatorii sesizați în mai multe rânduri, persoanele respective ar trebui, în opinia noastră, să poată depune la o autoritate de supraveghere mai multe plângeri care privesc acest sau acești operatori, în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD.
67.
Pe de altă parte, observăm că o dispoziție analogă articolului 57 alineatul (4) din acest regulament figurează la articolul 12 alineatul (5) din regulamentul menționat, care acordă în mod similar, de această dată operatorului atunci când se confruntă cu cereri care sunt în mod vădit nefondate sau excesive, posibilitatea fie să perceapă o taxă rezonabilă ținând cont de costurile administrative pentru furnizarea informațiilor sau a comunicării sau pentru luarea măsurilor solicitate, fie să refuze să dea curs cererii (
22
).
68.
În Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (
23
), Curtea a indicat că articolul 12 alineatul (5) din RGPD stabilește principiul potrivit căruia exercitarea dreptului de acces al persoanei vizate la datele sale care fac obiectul prelucrării și la informațiile aferente nu presupune suportarea vreunei taxe de către persoana vizată. Pe de altă parte, această dispoziție are în vedere două motive pentru care un operator poate fie să factureze o taxă rezonabilă ținând cont de costurile administrative, fie să refuze să dea curs unei cereri. În opinia Curții, aceste motive au legătură cu cazuri de abuz de drept (
24
). Pe baza acestei constatări, Curtea a arătat că, potrivit instanței de trimitere, cererea persoanei în cauză nu este abuzivă (
25
).
69.
Întrucât articolul 12 alineatul (5) și articolul 57 alineatul (4) din RGPD sunt redactate în mod analog și se întemeiază pe aceeași logică, care constă în evitarea impunerii, după caz, operatorului sau autorității de supraveghere a unei sarcini disproporționate de natură să împiedice buna lor funcționare, considerăm că aceste două dispoziții ar trebui să primească aceeași interpretare.
70.
Deducem de aici că, pentru a utiliza posibilitatea oferită de articolul 57 alineatul (4) din acest regulament, autoritatea de supraveghere trebuie să stabilească, având în vedere ansamblul împrejurărilor relevante ale fiecărei spețe, existența unui demers abuziv din partea persoanei vizate (
26
), numărul plângerilor depuse de aceasta nefiind în sine suficient.
71.
Din acest punct de vedere, atât articolul 12 alineatul (5) din RGPD, cât și articolul 57 alineatul (4) din regulamentul menționat reflectă jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia în dreptul Uniunii există un principiu general de drept potrivit căruia justițiabilii nu se pot prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele Uniunii (
27
). În contextul acestei din urmă dispoziții, se poate constata existența unui demers abuziv atunci când o persoană depune plângeri fără ca acest lucru să fie necesar din punct de vedere obiectiv pentru protecția drepturilor pe care le are în temeiul regulamentului respectiv.
72.
Articolul 57 alineatul (4) din RGPD constituie astfel o expresie a principiului proporționalității: deși autoritățile de supraveghere sunt, în principiu, obligate să examineze fiecare plângere cu toată diligența necesară, nu li se poate impune o asemenea sarcină dincolo de ceea ce este necesar pentru a proteja drepturile pe care persoanele vizate le au în temeiul acestui regulament. Prin urmare, dispoziția menționată permite acestor autorități să concilieze interesele reclamantului cu cele ale unei bune administrări.
73.
Adăugăm că, după cum am arătat anterior, articolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie să primească o interpretare strictă, ceea ce înseamnă că punerea sa în aplicare trebuie limitată la ceea ce este strict necesar pentru a evita împiedicarea bunei funcționări a autorităților de supraveghere, care constituie obiectivul urmărit de această dispoziție. Or, considerăm că o asemenea interpretare strictă exclude posibilitatea ca simpla luare în considerare a numărului de plângeri, oricât de importantă ar fi, să fie suficientă pentru a justifica punerea în aplicare a dispoziției menționate de către o autoritate de supraveghere.
74.
Într‑adevăr, în conformitate cu articolul 8 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale, respectarea normelor în materie de protecție a datelor cu caracter personal se supune controlului unei autorități independente. În acest context, statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 52 alineatul (4) din RGPD, să se asigure că fiecare autoritate de supraveghere beneficiază de resurse umane, tehnice și financiare, de un sediu și de infrastructura necesară pentru îndeplinirea sarcinilor și exercitarea efectivă a competențelor sale. Rezultă că aceste resurse trebuie adaptate la utilizarea de către persoanele vizate a dreptului lor de a depune plângeri la autoritățile de supraveghere. Ar fi paradoxal ca, deși legiuitorul Uniunii a dorit, astfel cum reiese din articolul 57 alineatul (2) din acest regulament, să faciliteze depunerea plângerilor respective, ceea ce echivalează cu încurajarea lor, a permis în același timp acelor autorități să refuze să trateze plângerile menționate atunci când apreciază că numărul lor este prea mare.
75.
Astfel, pentru a stabili existența unor cereri excesive din cauza caracterului lor repetitiv, nu este suficient ca o autoritate de supraveghere să fie sesizată de o persoană vizată cu un număr de plângeri semnificativ mai mare decât numărul mediu de plângeri depuse de fiecare persoană vizată, determinând astfel o sarcină de soluționare considerabilă, superioară mediei, pentru această autoritate. Într‑adevăr, revine statelor membre sarcina de a furniza autorităților de supraveghere mijloacele adaptate pentru prelucrarea tuturor plângerilor cu care sunt sesizate, dacă este cazul prin sporirea acestor mijloace în vederea adaptării lor la utilizarea de către persoanele vizate a dreptului lor de a depune plângeri în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD. Prin urmare, o autoritate de supraveghere nu poate invoca, în susținerea refuzului său de a trata o plângere în temeiul articolului 57 alineatul (4) din acest regulament, faptul că o persoană vizată care depune un număr mare de plângeri mobilizează în mod semnificativ resursele autorității respective, în detrimentul prelucrării altor plângeri depuse de alte persoane.
76.
În plus, plângerile depuse în temeiul articolului 77 alineatul (1) din RGPD joacă un rol important în cunoașterea de către autoritățile de supraveghere a încălcării drepturilor protejate de acest regulament (
28
). Ele sunt, așadar, esențiale pentru buna desfășurare a misiunii lor care constă în asigurarea unei aplicări eficiente a regulamentului menționat. Prin urmare, aceste plângeri contribuie în mod semnificativ la asigurarea unui nivel coerent și ridicat de protecție a persoanelor vizate în cadrul Uniunii, precum și la consolidarea și clarificarea drepturilor acestor persoane.
77.
În consecință, a permite autorităților de supraveghere să constate caracterul excesiv al plângerilor pentru simplul motiv că numărul lor este mare ar fi, în opinia noastră, de natură să compromită realizarea acestui obiectiv. Astfel, după cum am arătat anterior, un număr mare de plângeri poate fi consecința directă a unui număr semnificativ de răspunsuri lipsă sau de refuzuri din partea unuia sau mai multor operatori la cereri de acces care sunt formulate de o persoană vizată în vederea protejării drepturilor sale. În plus, este dificil să se stabilească un prag cantitativ dincolo de care plângerile ar putea fi calificate, din cauza numărului lor, drept „excesive”. În această privință, o luare în considerare izolată a numărului de plângeri ar putea conduce la o atingere arbitrară adusă protecției juridice conferite unei persoane vizate de RGPD. Acesta este motivul pentru care, în opinia noastră, constatarea existenței unor cereri excesive trebuie să fie condiționată de demonstrarea unei intenții abuzive din partea persoanei care depune asemenea plângeri.
78.
Din elementele care precedă rezultă că, în măsura în care prelucrarea de către autoritățile de supraveghere a plângerilor care sunt depuse la acestea cu toată diligența necesară este regula, autoritățile respective ar trebui, în opinia noastră, să fie autorizate să utilizeze articolul 57 alineatul (4) din RGPD numai în cazuri excepționale, aceasta cu atât mai mult cu cât luarea în considerare a sarcinii de lucru impuse de exercitarea dreptului de a depune plângeri în temeiul articolului 77 alineatul (1) din acest regulament și de interesul persoanei vizate nu este, în principiu, pertinentă pentru a adapta exercitarea dreptului amintit (
29
). Derogările de la această obligație de prelucrare a plângerilor de către autoritățile de supraveghere ar trebui, în consecință, să fie interpretate în mod restrictiv, iar interesul public în numele căruia sunt tratate plângerile trebuie comparat cu interesul servit de refuzul de a le trata (
30
).
79.
Pe baza împrejurărilor specifice fiecărei spețe, revine, așadar, autorității de supraveghere care este sesizată cu un număr mare de plângeri sarcina de a demonstra că acest număr se justifică nu prin voința persoanei vizate de a obține o protecție a drepturilor pe care le are în temeiul RGPD, ci printr‑un alt scop, fără legătură cu acea protecție. Aceasta este situația în special atunci când împrejurările respective arată că numărul mare de plângeri urmărește să împiedice buna funcționare a autorității respective prin mobilizarea resurselor acesteia fără un motiv legitim.
80.
În această privință, multiplicarea plângerilor poate fi un indiciu al unor cereri excesive din partea unei persoane vizate atunci când se constată că aceste plângeri nu sunt justificate în mod obiectiv de considerații referitoare la protecția drepturilor pe care această persoană le are în temeiul RGPD. Aceasta poate fi situația, de exemplu, în cazul în care plângerile se referă la același operator, au toate același conținut, privesc aceleași obligații impuse de regulamentul menționat și sunt depuse la intervale exagerat de scurte, fără ca o schimbare în împrejurările de fapt să justifice acest lucru, demonstrând astfel o intenție a persoanei vizate mai degrabă de a afecta buna funcționare a autorității de supraveghere decât de a căuta protecția drepturilor pe care i le conferă regulamentul respectiv. Un alt caz de cereri excesive ca urmare a caracterului lor repetitiv ar putea privi situația în care o persoană depune un număr atât de mare de plângeri la o autoritate de supraveghere, vizând o multitudine de operatori cu care nu are în mod necesar o legătură, încât această utilizare disproporționată a dreptului său de a depune plângeri demonstrează, în legătură cu alte elemente precum conținutul acestor plângeri, intenția sa de a paraliza funcționarea autorității respective, prin saturarea acesteia cu cereri.
81.
Pe baza acestor indicații, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă DSB a putut constata în mod întemeiat existența unor „cereri excesive”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din RGPD.
82.
Amintim în această privință că plângerile depuse de F R, care sunt în număr de 77, sunt urmarea unor cereri de acces sau de ștergere formulate de această persoană la diferiți operatori și care au rămas în cea mai mare parte fără răspuns după un termen de o lună. La această constatare se adaugă cea a legăturilor regulate ale F R prin telefon cu DSB pentru a stabili dacă anumite fapte ar putea conduce la plângeri.
83.
Potrivit DSB, prin introducerea constantă a unor plângeri noi al căror număr total este, în opinia sa, considerabil, persoana interesată ar acapara de aproximativ un an și jumătate în avantajul său, într‑o măsură disproporționată în raport cu solicitanții care depun mai puține plângeri, resursele limitate în ceea ce privește personalul acestei autorități. În plus, numărul tot mai mare de plângeri și convorbirile telefonice dintre F R și DSB ar lăsa să se întrevadă o recurgere masivă la această autoritate în viitor. Prin urmare, cele 77 de plângeri depuse trebuiau calificate drept „cereri excesive”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din RGPD.
84.
Avem îndoieli că această motivare este suficientă pentru a justifica o asemenea calificare, în măsura în care nu evidențiază existența unui demers abuziv din partea lui F R, cu alte cuvinte un demers care ar urmări nu obținerea protecției drepturilor pe care acesta le are în temeiul RGPD, ci un alt scop, care constă în perturbarea bunei funcționări a autorității de supraveghere. De asemenea, previziunile acestei autorități cu privire la numărul mare de plângeri pe care F R le‑ar putea depune în viitor și constatarea resurselor sale limitate de personal nu ne par relevante.
85.
Din elementele care precedă rezultă că articolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie interpretat, în opinia noastră, în sensul că cererile nu pot fi calificate drept „excesive”, în sensul acestei dispoziții, numai ca urmare a numărului lor într‑o anumită perioadă, în măsura în care revine de asemenea autorității de supraveghere sarcina de a demonstra o intenție abuzivă din partea persoanei care formulează aceste cereri.
C.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
86.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie interpretat în sensul că, atunci când se confruntă cu cereri excesive, autoritatea de supraveghere poate avea libertatea de a alege între a impune o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative pentru prelucrarea acestora, sau de a refuza prelucrarea lor. În cazul unui răspuns negativ, această instanță ridică problema criteriilor de care autoritatea de supraveghere trebuie să țină seama, în special a aspectului dacă această autoritate are obligația de a percepe prioritar plata acestei taxe înainte de a refuza prelucrarea unei asemenea cereri.
87.
Examinarea modului de redactare a dispoziției menționate ne determină să constatăm că opțiunile reprezentate, pe de o parte, de plata unei taxe rezonabile, bazată pe costurile administrative, și, pe de altă parte, de refuzul de a trata cereri succesive sunt enumerate în mod succesiv și separate de conjuncția coordonatoare „sau”, fără a fi posibil să se deducă din formularea reținută o ordine de prioritate între una sau cealaltă dintre opțiunile respective (
31
).
88.
Astfel, acest mod de redactare, punând pe poziție de egalitate cele două opțiuni de care dispune autoritatea de supraveghere, pare să pledeze în favoarea interpretării potrivit căreia această autoritate are libertatea, odată ce a stabilit caracterul excesiv al cererilor care îi sunt adresate, de a alege între perceperea unei taxe rezonabile și refuzul de a trata asemenea cereri.
89.
În aceste condiții, având în vedere contextul în care se înscrie articolul 57 alineatul (4) din RGPD și obiectivele pe care le urmărește regulamentul menționat, o autoritate de supraveghere nu poate exercita această alegere în mod discreționar și nemotivat. Într‑adevăr, ținând seama de importanța pe care o are dreptul de a depune plângeri în raport cu obiectivul care vizează garantarea unui nivel ridicat de protecție a datelor cu caracter personal, de locul esențial pe care îl ocupă prelucrarea acestor plângeri printre sarcinile care sunt atribuite autorităților de supraveghere și de obligația care revine autorităților respective de a proceda la prelucrarea plângerilor menționate cu toată diligența necesară, revine autorităților amintite sarcina de a lua în considerare toate împrejurările relevante și de a se asigura de caracterul adecvat și proporțional al opțiunii alese. Aceste elemente de apreciere trebuie să figureze în motivarea deciziei autorității de supraveghere sesizate.
90.
În această privință, o autoritate de supraveghere ar putea considera oportun, în funcție de împrejurările relevante și pentru a pune capăt unei practici abuzive care este de natură să îi afecteze buna funcționare, să perceapă o taxă rezonabilă, bazată pe costurile administrative, pentru volumul suplimentar generat de plângeri excesive. Astfel, funcția disuasivă a acestei opțiuni ar putea determina autoritatea respectivă mai degrabă să o prefere decât să refuze de la bun început să trateze aceste plângeri.
91.
Adăugăm că principiul proporționalității, precum și obiectivul de a asigura un nivel ridicat de protecție a datelor cu caracter personal ar trebui, de asemenea, să încurajeze autoritățile de supraveghere să aibă în vedere plata unei taxe rezonabile, bazată pe costurile administrative, înainte de a refuza să trateze plângerile, întrucât este vorba despre o măsură care aduce o atingere mai redusă drepturilor pe care persoanele vizate le au în temeiul RGPD.
92.
Cu toate acestea, considerăm că articolul 57 alineatul (4) din RGPD nu poate fi interpretat în sensul că merge până la a obliga în toate cazurile o autoritate de supraveghere să aplice cu prioritate opțiunea care constă în perceperea unei taxe rezonabile.
93.
În consecință, considerăm că articolul 57 alineatul (4) din RGPD trebuie interpretat în sensul că, atunci când se confruntă cu cereri excesive, o autoritate de supraveghere poate alege, printr‑o decizie motivată, între perceperea unei taxe rezonabile, bazată pe costurile administrative, sau refuzul de a le trata, ținând seama de toate împrejurările relevante și asigurându‑se de caracterul adecvat și proporțional al opțiunii alese, fără să existe un raport de prioritate între aceste două opțiuni.
IV. Concluzie
94.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) după cum urmează:
Articolul 57 alineatul (4) din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor)
trebuie interpretat în sensul că:
–
noțiunea de „cerere (cereri)” care figurează la această dispoziție include „plângerile” prevăzute la articolul 57 alineatul (1) litera (f) și la articolul 77 alineatul (1) din regulamentul menționat;
–
cererile nu pot fi calificate drept „excesive”, în sensul articolului 57 alineatul (4) din regulamentul respectiv, numai ca urmare a numărului lor într‑o anumită perioadă, în măsura în care revine de asemenea autorității de supraveghere sarcina de a demonstra o intenție abuzivă din partea persoanei care depune aceste cereri;
–
atunci când se confruntă cu cereri excesive, o autoritate de supraveghere poate alege, printr‑o decizie motivată, între perceperea unei taxe rezonabile, bazată pe costurile administrative, sau refuzul de a le trata, ținând seama de toate împrejurările relevante și asigurându‑se de caracterul adecvat și proporțional al opțiunii alese, fără să existe un raport de prioritate între aceste două opțiuni.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2016, L 119, p. 1.
(
3
)	Potrivit informațiilor cuprinse în decizia de trimitere, 4 plângeri se raportează la anul 2018, 53 de plângeri se raportează la anul 2019 și 20 de plângeri au fost depuse în primul trimestru al anului 2020. În 46 dintre cazuri F R a invocat dreptul la ștergere și în 29 de cazuri dreptul de acces.
(
4
)	În măsura în care articolul 57 alineatul (1) litera (f) din RGPD constituie, într‑un fel, reflectarea articolului 77 alineatul (1) din acest regulament, ne pare adecvat să îl adăugăm la dispozițiile a căror interpretare este solicitată de instanța de trimitere.
(
5
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 mai 2023, Österreichische Post (Prejudiciu moral legat de prelucrarea datelor cu caracter personal) (C‑300/21, EU:C:2023:370, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
6
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 mai 2023, Österreichische Datenschutzbehörde și CRIF (C‑487/21, EU:C:2023:369, punctul 19 și jurisprudența citată), Hotărârea din 7 decembrie 2023, SCHUFA Holding (Liberare de restul de datorie) (C‑26/22 și C‑64/22, EU:C:2023:958, punctul 48 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 30 aprilie 2024, Trade Express‑L și DEVNIA TSIMENT (C‑395/22 și C‑428/22, EU:C:2024:374, punctul 65 și jurisprudența citată).
(
7
)	Sublinierea noastră.
(
8
)	Sublinierea noastră.
(
9
)	Sublinierea noastră.
(
10
)	Guvernul austriac arată că prelucrarea plângerilor reprezintă cea mai mare parte a volumului de lucru al autorităților de supraveghere din punct de vedere cantitativ.
(
11
)	A se vedea Internal EDPB Document 6/2020 on preliminary steps to handle a complaint: admissibility and vetting of complaints, adoptat la 15 decembrie 2020, punctul 15.
(
12
)	A se vedea printre altele, cu privire la interpretarea strictă a excepțiilor prevăzute de dispozițiile RGPD, Hotărârea din 16 ianuarie 2024, Österreichische Datenschutzbehörde (C‑33/22, EU:C:2024:46, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punctul 47).
(
14
)	A se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punctul 63), precum și Hotărârea din 7 decembrie 2023, SCHUFA Holding (Liberare de restul de datorie) (C‑26/22 și C‑64/22, EU:C:2023:958, punctul 56 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 2023, SCHUFA Holding (Liberare de restul de datorie) (C‑26/22 și C‑64/22, EU:C:2023:958, punctul 58 și jurisprudența citată).
(
16
)	C‑132/21, EU:C:2023:2.
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, punctul 57).
(
18
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punctul 73 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 2023, Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, punctul 58 și jurisprudența citată).
(
20
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 2023, Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, punctul 59 și jurisprudența citată).
(
21
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punctul 50).
(
22
)	A se vedea, cu privire la articolul 12 alineatul (5) din RGPD, AEPD, Orientările 01/2022 privind drepturile persoanelor vizate – Dreptul de acces, adoptate la 28 martie 2023, punctele 175-195.
(
23
)	C‑307/22, EU:C:2023:811.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punctul 31).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2023, FT (Copii din registrul medical) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punctul 32).
(
26
)	A se vedea, cu privire la noțiunea de „abuz de drept”, Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza McCarthy și alții (C‑202/13, EU:C:2014:345, punctele 108-114), precum și, cu privire la utilizarea abuzivă a drepturilor conferite de legislația în materie de protecție a datelor cu caracter personal, Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Nowak (C‑434/16, EU:C:2017:582, punctele 42-50).
(
27
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2023, BMW Bank și alții (C‑38/21, C‑47/21 și C‑232/21, EU:C:2023:1014, punctul 281 și jurisprudența citată).
(
28
)	A se vedea Hijmans, H., „Article 57. Tasks”, în Kuner, C., Bygrave, L. A., Docksey, C., și Drechsler, L., The EU General Data Protection Regulation (GDPR): A Commentary, Oxford University Press USA, New York, 2020, p. 927-938, în special p. 935.
(
29
)	A se vedea prin analogie, în materie de acces la documente, Hotărârea din 26 octombrie 2011, Dufour/BCE (T‑436/09, EU:T:2011:634, punctul 122).
(
30
)	A se vedea prin analogie, în materie de acces al publicului la informațiile despre mediu, Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Land Baden‑Württemberg (Comunicări interne) (C‑619/19, EU:C:2021:35, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Österreichische Post (Informații referitoare la destinatarii datelor cu caracter personal) (C‑154/21, EU:C:2023:3, punctul 31).