62023CJ0728
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
12 martie 2026 (
*1
)
„Recurs – Personal din cadrul politicii externe și de securitate comune (PESC) – Agent contractual internațional angajat de Reprezentantul Special al Uniunii Europene în Bosnia și Herțegovina – Contracte de muncă pe durată determinată succesive – Rezilierea contractului de muncă în urma retragerii Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniune – Recurs introdus de un stat membru care nu a intervenit în procedura în fața Tribunalului – Articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene – Admisibilitatea recursului – Noțiunea de «litigii între Uniune și agenții săi» – Recurs incident – Admisibilitate”
În cauza C‑728/23 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 27 noiembrie 2023,
Regatul Spaniei, reprezentat de M. Morales Puerta, în calitate de agent,
recurent,
celelalte părți din procedură fiind:
Robert Stockdale, cu domiciliul în Bristol (Regatul Unit), reprezentat de N. de Montigny, avocată,
reclamant în primă instanță,
Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de M. Bauer și J. Rurarz, în calitate de agenți,
Comisia Europeană, reprezentată de D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker, T. Lilamand și Y. Marinova, ulterior D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker și Y. Marinova, în calitate de agenți,
Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE), reprezentat de S. Marquardt, S. Rodríguez Sánchez‑Tabernero și R. Spáč, în calitate de agenți,
Reprezentantul Special al Uniunii Europene în Bosnia și Herțegovina, reprezentat de B. Bajic, în calitate de agent, asistată de E. Raoult, avocată,
pârâte în primă instanță,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul F. Biltgen, președinte de cameră, domnul T. von Danwitz (raportor), vicepreședintele Curții, doamna I. Ziemele, domnii A. Kumin și S. Gervasoni, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, Regatul Spaniei solicită anularea în parte a Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 26 iulie 2023, Stockdale/Consiliul ș.a. (T‑776/20, denumită în continuare hotărârea atacată, EU:T:2023:422), prin care acesta a admis în parte excepțiile de necompetență și de inadmisibilitate invocate de pârâtele în primă instanță împotriva acțiunii formulate de domnul Robert Stockdale având ca obiect, cu titlu principal, o cerere întemeiată pe articolele 263, 268 și 272 TFUE și prin care se urmărea, în primul rând, declararea nelegalității deciziei Reprezentantului Special al Uniunii Europene (denumit în continuare „RSUE”) în Bosnia și Herțegovina din 17 noiembrie 2020, prin care acesta din urmă a pus capăt contractului de muncă al domnului Stockdale începând cu 31 decembrie 2020, și obținerea reparării prejudiciilor pe care acesta le‑ar fi suferit ca urmare a acestei decizii, în al doilea rând, recalificarea raportului său contractual cu RSUE drept contract de muncă pe durată nedeterminată (CDI), în al treilea rând, obținerea reparării prejudiciilor pe care le‑ar fi suferit ca urmare a neadoptării de către Consiliul Uniunii Europene, Comisia Europeană și Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE) a unui statut juridic clar care să îi fie aplicabil și, cu titlu subsidiar, o cerere de despăgubire întemeiată pe răspunderea extracontractuală a Uniunii pentru motivul că condițiile sale de angajare nu i‑ar fi respectat drepturile fundamentale.
2
Prin recursul incident formulat, domnul Robert Stockdale solicită anularea sau modificarea în parte a hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a respins în parte acțiunea sa ca inadmisibilă.
Cadrul juridic
Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene
3
Articolul 50a alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene prevede:
„Tribunalul exercită în primă instanță competența de a se pronunța asupra litigiilor dintre Uniune și agenții acesteia, în temeiul articolului 270 [TFUE], inclusiv asupra litigiilor dintre orice instituție, organ, oficiu sau agenție, pe de o parte, și agenții acestora, pe de altă parte, pentru care competența este atribuită Curții de Justiție a Uniunii Europene.”
4
Articolul 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene prevede:
„Deciziile Tribunalului prin care se finalizează judecata, prin care se soluționează parțial fondul unui litigiu, prin care se pune capăt unui incident de procedură referitor la o excepție de necompetență sau de inadmisibilitate pot fi atacate cu recurs la Curtea de Justiție în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate.
Recursul poate fi introdus de oricare parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte. […]
Cu excepția litigiilor între Uniune și agenții săi, recursul poate fi introdus, de asemenea, de statele membre și de instituțiile Uniunii care nu au intervenit în litigiul înaintat Tribunalului. În acest caz, statele membre și instituțiile se află într‑o poziție identică cu cea a statelor membre sau a instituțiilor care intervin în primă instanță.”
Decizia (PESC) 2019/1340
5
Articolul 4 din Decizia (PESC) 2019/1340 a Consiliului din 8 august 2019 de numire a Reprezentantului Special al Uniunii Europene în Bosnia și Herțegovina (JO 2019, L 209, p. 10), intitulat „Executarea mandatului”, era formulat astfel:
„(1)   RSUE răspunde de executarea mandatului, acționând sub autoritatea [Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate (ÎR)].
[…]
(3)   RSUE își desfășoară activitatea în strânsă coordonare cu [SEAE] și cu departamentele relevante ale acestuia.”
6
Articolul 6 din această decizie, intitulat „Constituirea și componența echipei”, prevedea:
„(1)   În limitele mandatului RSUE și ale mijloacelor financiare puse la dispoziție, RSUE răspunde de constituirea unei echipe. Echipa are cunoștințele de specialitate necesare în ceea ce privește chestiuni de politică specifice, conform mandatului. RSUE informează cu promptitudine Consiliul și Comisia cu privire la componența echipei.
(2)   Statele membre, instituțiile Uniunii și SEAE pot propune detașarea de personal care să lucreze cu RSUE. Remunerarea personalului detașat respectiv este asigurată de statul membru, de instituția Uniunii în cauză ori de SEAE, după caz. Experții detașați de statele membre pe lângă instituțiile Uniunii sau SEAE pot, de asemenea, să fie repartizați să lucreze cu RSUE. Membrii personalului contractual internațional trebuie să fie resortisanți ai unui stat membru.
(3)   Toți membrii personalului detașat rămân sub autoritatea administrativă a statului membru care i‑a detașat, a instituției Uniunii care i‑a detașat ori a SEAE și își duc la îndeplinire sarcinile și acționează în interesul mandatului RSUE.”
Istoricul litigiului
7
Istoricul litigiului, care figurează la punctele 2-18 din hotărârea atacată, poate fi rezumat, în scopul prezentei proceduri, după cum urmează.
8
Domnul Stockdale este un resortisant al Regatului Unit care a ocupat funcția de șef al finanțelor și al administrației pe lângă RSUE în Bosnia și Herțegovina.
9
În temeiul articolului 33 TUE, Consiliul a adoptat, la 11 martie 2002, Acțiunea comună 2002/211/PESC de numire a unui RSUE în Bosnia și Herțegovina (JO 2002, L 70, p. 7). Ulterior, Consiliul a adoptat diverse acte succesive prin care a numit, fără întrerupere, un RSUE în Bosnia și Herțegovina pentru un mandat pe durată determinată.
10
La data introducerii acțiunii formulate de domnul Stockdale, astfel cum este menționată la punctul 1 din prezenta hotărâre, și anume la 29 decembrie 2020, RSUE în Bosnia și Herțegovina era numit prin Decizia (PESC) 2019/1340 pentru perioada cuprinsă între 1 septembrie 2019 și 31 august 2021.
11
Domnul Stockdale a fost recrutat pe lângă RSUE în Bosnia‑Herțegovina printr‑un prim contract de muncă pe durată determinată (CDD) încheiat cu acesta din urmă, începând cu 15 februarie 2006 și pentru o perioadă care nu putea depăși mandatul acestuia din urmă. Începând cu 1 martie 2007, el a încheiat 16 CDD‑uri succesive cu RSUE. Ultimul CDD încheiat de domnul Stockdale (denumit în continuare „contractul în cauză”) prevedea, la articolul 5, o durată cuprinsă între 1 septembrie 2019 și 31 august 2021.
12
În paralel, domnul Stockdale a semnat de asemenea 13 contracte tripartite cu Comisia și cu RSUE în Bosnia și Herțegovina, care îl desemnau ca șef de birou interimar începând cu 1 iulie 2007. Aceste contracte prevedeau că, în caz de deces, de demisie a RSUE, de accident sau de boală care îl împiedică să își exercite funcțiile sau de încetare a acordului de finanțare încheiat între Comisie și RSUE, domnul Stockdale va deveni responsabil cu gestionarea fondurilor alocate RSUE. Ultimul contract de șef de birou interimar a fost semnat de domnul Stockdale la 7 octombrie 2019.
13
La 24 ianuarie 2020, reprezentanții Uniunii și ai Regatului Unit au semnat Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 7) (denumit în continuare „Acordul de retragere”), care a fost aprobat în numele Uniunii și al Comunității Europene a Energiei Atomice (CEEA) prin Decizia (UE) 2020/135 a Consiliului din 30 ianuarie 2020 referitoare la încheierea Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 1).
14
În conformitate cu articolul 185 din acesta, Acordul de retragere a intrat în vigoare la 1 februarie 2020. Acest acord stabilea, la articolul 126, o perioadă de tranziție care începea la data intrării în vigoare a acordului menționat și se încheia la 31 decembrie 2020. În temeiul articolului 127 alineatul (6) din Acordul de retragere, trimiterea la „statele membre” în dreptul Uniunii trebuia interpretată ca incluzând Regatul Unit.
15
La 24 iunie 2020, domnul Stockdale a adresat o scrisoare RSUE în Bosnia și Herțegovina pentru a‑i solicita examinarea drepturilor sale și invoca existența unei discriminări în ipoteza în care postul său ar fi considerat în cele din urmă excedentar în cazul transferului biroului RSUE în Bosnia și Herțegovina către delegația Uniunii în acest stat și, prin urmare, către SEAE. În special, el a subliniat că, pentru personalul internațional al RSUE, nu erau prevăzute nicio indemnizație de concediere și niciun drept de șomaj, precum și faptul că nu exista nicio dispoziție privind contribuțiile la pensie.
16
La 7 iulie 2020, RSUE în Bosnia și Herțegovina a transmis această cerere directoarei Serviciului instrumente de politică externă al Comisiei, arătând că domnul Stockdale ridică o problema cu privire la condițiile sale de încadrare în muncă, în special în perspectiva unei probabile rezilieri a contractului în cauză legate de retragerea Regatului Unit din Uniune. La 13 iulie 2020, o șefă de unitate a serviciului menționat a răspuns că acest serviciu nu este responsabil cu resursele umane în ceea ce privește personalul PESC și a recomandat RSUE să consulte SEAE în această privință. Ea a subliniat de asemenea că, în ceea ce privește aspectele financiare pe care le cuprindea cererea domnului Stockdale, acestuia nu îi putea fi plătită nicio indemnizație de concediere sau contribuție la pensie, în conformitate cu clauzele contractului în cauză.
17
La 15 septembrie 2020, RSUE în Bosnia și Herțegovina a transmis SEAE scrisoarea domnului Stockdale din 24 iunie 2020.
18
La 28 septembrie 2020, domnul Stockdale s‑a adresat în scris RSUE în Bosnia și Herțegovina pentru ca acesta din urmă să obțină mai multe informații cu privire la posibilitățile sale de a continua să își exercite funcția după încheierea perioadei de tranziție. După ce RSUE a contactat Serviciul instrumente de politică externă al Comisiei, directoarea acestui serviciu i‑a răspuns, la 2 octombrie 2020, că nu este prevăzută nicio excepție pentru resortisanții Regatului Unit și că contractele acestora se vor încheia la 31 decembrie 2020.
19
La data de 17 noiembrie 2020, RSUE în Bosnia și Herțegovina a adoptat o decizie de reziliere prin care a pus capăt contractului în cauză cu preaviz, această decizie intrând în vigoare la 31 decembrie 2020 (denumită în continuare „decizia de reziliere”).
20
La 25 noiembrie 2020, domnul Stockdale a solicitat RSUE în Bosnia și Herțegovina să reexamineze decizia de reziliere.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
21
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 29 decembrie 2020, domnul Stockdale a introdus o acțiune împotriva Consiliului, a Comisiei, a SEAE, precum și împotriva RSUE în Bosnia și Herțegovina, prin care solicita:
–
cu titlu principal, în primul rând, declararea ca nelegală a deciziei de reziliere, în al doilea rând, obligarea pârâtelor la plata în favoarea sa a sumei de 10000 de euro pentru repararea prejudiciului moral rezultat din această decizie și, în al treilea rând, dispunerea reintegrării sale sau, cu titlu subsidiar, obligarea pârâtelor la plata sumei de 393850,08 euro pentru repararea prejudiciului material rezultat din decizia menționată (denumit în continuare „primul capăt de cerere”);
–
cu titlu principal, recalificarea ca CDI a raportului său contractual cu RSUE în Bosnia și Herțegovina și constatarea încălcării de către pârâte a obligațiilor lor contractuale și în special a obligației de notificare a unui preaviz valabil în cadrul desfacerii unui CDI (denumit în continuare „al doilea capăt de cerere”);
–
cu titlu principal, declararea faptului că Consiliul, Comisia și SEAE l‑au tratat în mod discriminatoriu în perioada sa de angajare la RSUE în Bosnia și Herțegovina în ceea ce privește remunerația sa, drepturile sale la pensie și alte avantaje aferente, constatarea faptului că ar fi trebuit să fie recrutat ca agent temporar al Consiliului, al Comisiei sau al SEAE și obligarea acestora la plata unei despăgubiri pentru prejudiciul rezultat din faptul că personalul contractual internațional recrutat în cadrul PESC nu era supus Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii (denumit în continuare „RAA”) sau unui regim juridic comparabil cu cel al RAA (denumit în continuare „al treilea capăt de cerere”) și
–
cu titlu subsidiar, obligarea Consiliului, a Comisiei și a SEAE, în temeiul răspunderii lor extracontractuale, la plata sumei de 400000 de euro pentru prejudiciul rezultat din nerespectarea drepturilor sale fundamentale (denumit în continuare „al patrulea capăt de cerere”).
22
Prin memorii separate depuse la grefa Tribunalului la 11 mai 2021 de Comisie și de Consiliu, la 12 mai 2021 de SEAE și, respectiv, la 30 iunie 2021 de RSUE în Bosnia și Herțegovina, aceste părți au ridicat excepții de inadmisibilitate și de necompetență, susținând în special că decizia de reziliere și pretinsele nereguli invocate de domnul Stockdale nu le erau imputabile.
23
La 30 august 2021, domnul Stockdale și‑a prezentat observațiile cu privire la excepțiile de necompetență și de inadmisibilitate, solicitând respingerea acestora.
24
Tribunalul a decis, în temeiul articolului 130 din Regulamentul de procedură, să se pronunțe, pentru toate capetele de cerere prezentate de reclamantul în primă instanță, asupra problemelor de competență și de admisibilitate înainte de a examina cauza pe fond.
25
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis în parte excepțiile de inadmisibilitate și de necompetență invocate de pârâte.
26
Mai întâi, după cum reiese din cuprinsul punctului 167 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a declarat competent să se pronunțe cu privire la primul capăt de cerere atât, în temeiul articolului 263 TFUE, în ceea ce privește cererea de control al legalității deciziei de reziliere, care constituie o decizie adoptată de o entitate din cadrul Uniunii și instituită în temeiul tratatelor, și anume RSUE în Bosnia și Herțegovina, cât și, în temeiul articolului 268 TFUE, în privința cererii de reparare pecuniară a prejudiciului moral, precum și a prejudiciului material pretins suferite ca urmare a deciziei menționate. După ce a asimilat, la punctul 139 din hotărârea atacată, RSUE în Bosnia și Herțegovina cu un organ al Uniunii care a adoptat decizia de reziliere, Tribunalul a concluzionat, la punctul 167 din hotărârea atacată, că aceste cereri erau admisibile în măsura în care privesc RSUE în Bosnia și Herțegovina și inadmisibile în măsura în care privesc Consiliul, Comisia și SEAE.
27
În schimb, în ceea ce privește cererea domnului Stockdale prin care solicita Tribunalului să dispună reintegrarea sa în cadrul personalului RSUE în Bosnia și Herțegovina, reiese de la punctul 168 din hotărârea atacată că Tribunalul și‑a declinat competența, întrucât instanța Uniunii nu poate, în principiu, inclusiv în cadrul unei acțiuni în despăgubire, să adreseze somații unei instituții, unui organ, unui oficiu sau unei agenții a Uniunii fără a încălca prerogativele autorității administrative.
28
În ceea ce privește, în continuare, al doilea capăt de cerere, Tribunalul l‑a respins în totalitate, la punctul 169 din hotărârea atacată, ca urmare a necompetenței sale. Astfel, acesta a arătat, pe de o parte, la punctul 84 din această hotărâre, că nu era competent să se pronunțe cu privire la cererea de emitere a unei somații adresată RSUE în Bosnia și Herțegovina, în calitatea sa de angajator al domnului Stockdale, având ca obiect recalificarea ca CDI a raportului său contractual cu RSUE. Pe de altă parte, întrucât cererea având ca obiect constatarea de către Tribunal a faptului că pârâtele și‑au încălcat obligațiile contractuale nu a fost prezentată în susținerea concluziilor în anulare și nici a concluziilor privind repararea unui prejudiciu, Tribunalul a apreciat, la punctul 85 din hotărârea menționată, că trebuia să se considere că această cerere urmărește numai ca acesta să se pronunțe prin intermediul unei declarații generale sau de principiu, ceea ce nu intră în sfera competențelor care îi sunt conferite de tratate.
29
În sfârșit, la punctul 170 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a declarat competent, în temeiul articolului 268 TFUE, să se pronunțe cu privire la al treilea și la al patrulea capăt de cerere având ca obiect repararea prejudiciilor pe care domnul Stockdale le‑ar fi suferit ca urmare a neadoptării unui statut clar care să îi fie aplicabil. Potrivit Tribunalului, după cum reiese din cuprinsul punctului 162 din hotărârea atacată, orice eventuală abținere culpabilă de a adopta un regim general aplicabil personalului contractual care intră sub incidența PESC în general sau a RSUE în Bosnia și Herțegovina în special trebuie imputată Consiliului, așa încât aceste capete de cerere sunt admisibile în ceea ce îl privește pe cel din urmă. În această privință, Tribunalul a arătat, la punctul 148 din hotărârea atacată, că revenea Consiliului sarcina de a elabora PESC și de a adopta deciziile necesare pentru definirea și punerea în aplicare a acestei politici, pe baza orientărilor generale și a liniilor strategice definite de Consiliul European. Or, adoptarea, dacă este cazul, a unui regim juridic aplicabil personalului contractual recrutat în cadrul PESC ar ține, potrivit Tribunalului, de punerea în aplicare a acesteia din urmă și, prin urmare, de competența Consiliului.
Concluziile părților
Concluziile recursului principal
30
Regatul Spaniei solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate în măsura în care RSUE în Bosnia și Herțegovina a fost considerat pârât în raport cu primul capăt de cerere prezentat de reclamantul în primă instanță și
–
declararea primului capăt de cerere ca fiind admisibil în ceea ce privește Consiliul și inadmisibil în ceea ce privește RSUE în Bosnia și Herțegovina.
31
Domnul Stockdale solicită Curții:
–
admiterea recursului formulat de Regatul Spaniei și
–
obligarea intimatelor la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri de recurs.
32
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Consiliu în cadrul prezentei proceduri.
33
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
34
SEAE solicită Curții:
–
respingerea recursului ca nefondat sau, cu titlu subsidiar, respingerea acestuia ca inadmisibil și
–
obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
35
RSUE în Bosnia și Herțegovina solicită Curții:
–
respingerea recursului ca inadmisibil sau, în orice caz, ca nefondat și
–
obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
Concluziile recursului incident
36
Domnul Stockdale solicită Curții:
–
anularea în parte a hotărârii atacate;
–
declararea admisibilității celui de al doilea capăt de cerere (de natură contractuală) prin care se urmărește obținerea unei despăgubiri pentru încălcarea obligațiilor care revin angajatorului;
–
declararea admisibilității primului și a celui de al doilea capăt de cerere (de natură contractuală) în măsura în care sunt îndreptate împotriva tuturor pârâtelor;
–
declararea faptului că inițiativa legislativă și procedura legislativă prevăzută la articolul 336 din TFUE nu sunt considerate ca fiind excluse din domeniul PESC;
–
declararea admisibilității celui de al patrulea capăt de cerere (de natură extracontractuală) și în măsura în care este îndreptat împotriva Comisiei și
–
obligarea pârâtelor la plata cheltuielilor de judecată în cadrul prezentei proceduri și trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
37
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea recursului incident ca fiind în parte ca inadmisibil și în parte ca nefondat și
–
obligarea domnului Stockdale la plata cheltuielilor de judecată suportate de Consiliu în cadrul prezentei proceduri.
38
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului incident ca inadmisibil sau, cu titlu subsidiar, ca nefondat și
–
obligarea domnului Stockdale la plata cheltuielilor de judecată.
39
SEAE și RSUE în Bosnia și Herțegovina solicită Curții:
–
respingerea recursului incident ca vădit inadmisibil sau, cu titlu subsidiar, ca vădit nefondat și
–
obligarea domnului Stockdale la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recursul principal
40
În speță, Curtea este sesizată cu un recurs formulat de Regatul Spaniei în temeiul articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene împotriva hotărârii atacate prin care Tribunalul s‑a pronunțat cu privire la excepțiile de necompetență și de inadmisibilitate invocate de pârâtele în primă instanță împotriva acțiunii introduse de domnul Stockdale, fost agent contractual pe lângă RSUE în Bosnia și Herțegovina, având ca obiect, cu titlu principal, o cerere întemeiată pe articolele 263, 268 și 272 TFUE și prin care se urmărește printre altele declararea nelegalității deciziei de reziliere și obținerea reparării pecuniare a prejudiciilor pretins suferite ca urmare a acestei decizii, recalificarea ca CDI a raportului său contractual cu RSUE în Bosnia și Herțegovina și obligarea pârâtelor menționate la repararea prejudiciilor contractuale și extracontractuale pe care le‑ar fi suferit.
Argumentația părților
41
Regatul Spaniei precizează că, la data pronunțării hotărârii atacate, solicitase să intervină în procedura în fața Tribunalului în susținerea domnului Stockdale, dar nu fusese încă admis în calitate de intervenient.
42
În susținerea recursului formulat, Regatul Spaniei invocă două motive prin care contestă hotărârea atacată, în măsura în care Tribunalul a statuat că RSUE în Bosnia și Herțegovina constituia un organ distinct din punct de vedere juridic de Consiliu care trebuie considerat ca având calitatea de pârât în raport cu primul capăt de cerere prezentat de reclamantul în primă instanță.
43
Domnul Stockdale consideră că recursul este fondat.
44
SEAE și RSUE în Bosnia și Herțegovina apreciază că recursul este inadmisibil și, în orice caz, nefondat. Comisia consideră că recursul este în parte inadmisibil și în parte nefondat. Potrivit Consiliului, recursul este nefondat.
Aprecierea Curții
45
În temeiul articolului 56 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, deciziile Tribunalului prin care se finalizează judecata, prin care se soluționează parțial fondul unui litigiu, prin care se pune capăt unui incident de procedură referitor la o excepție de necompetență sau de inadmisibilitate pot fi atacate cu recurs la Curtea de Justiție. În temeiul articolului 56 al doilea paragraf din acest statut, recursul poate fi introdus de oricare parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte.
46
Articolul 56 al treilea paragraf din statutul menționat prevede că, cu excepția litigiilor între Uniune și agenții săi, recursul poate fi introdus, de asemenea, de statele membre și de instituțiile Uniunii care nu au intervenit în litigiul înaintat Tribunalului. În acest caz, statele membre și instituțiile se află într‑o poziție identică cu cea a statelor membre sau a instituțiilor care intervin în primă instanță.
47
Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 41-43 din concluzii, articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene conferă statelor membre un drept extins de a formula recurs, care derogă de la norma generală enunțată la al doilea paragraf al acestui articol 56, potrivit căreia numai părțile care au căzut în pretenții, în tot sau în parte, și care au intervenit, așadar, în fața Tribunalului au dreptul să formuleze recurs împotriva deciziilor acestuia prin care se finalizează judecata, precum și împotriva celor prin care se pune capăt unui incident de procedură referitor la o excepție de necompetență sau de inadmisibilitate.
48
Totuși, această dispoziție prevede o limită a acestui drept extins în măsura în care, „în cazul unor litigii între Uniune și agenții săi”, un stat membru sau o instituție a Uniunii nu poate introduce recurs împotriva unei decizii definitive decât dacă a intervenit în procedura în fața Tribunalului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 octombrie 2000, Consiliul/Busacca ș.a., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punctul 21).
49
În lumina acestor considerații, trebuie să se verifice dacă, în speță, recursul principal introdus de Regatul Spaniei împotriva hotărârii atacate trebuie considerat ca fiind formulat în cadrul unui „litigiu între Uniune și agenții săi” și, prin urmare, ca fiind inadmisibil în temeiul articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. În cadrul acestei aprecieri, trebuie să se țină seama nu numai de termenii înșiși ai acestei dispoziții, ci și de contextul în care se înscrie, precum și de obiectivele reglementării din care face parte.
50
În ceea ce privește, în primul rând, modul de redactare a articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, trebuie arătat că noțiunea de „litigii între Uniune și agenții săi” este formulată în termeni generali și nu face referire la niciuna dintre căile de atac prevăzute de Tratatul FUE. În special, această dispoziție nu cuprinde nicio referire la articolul 270 TFUE, care instituie o cale de atac specifică în materia contenciosului funcției publice, distinctă de căile de atac cu caracter general, precum acțiunea în anulare prevăzută la articolul 263 TFUE și acțiunea în despăgubire reglementată la articolul 268 TFUE coroborat cu articolul 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE.
51
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul în care se înscrie articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, trebuie subliniat că, potrivit articolului 50a alineatul (1) din acest statut, „Tribunalul exercită în primă instanță competența de a se pronunța asupra litigiilor dintre Uniune și agenții acesteia, în temeiul articolului 270 [TFUE], inclusiv asupra litigiilor dintre orice instituție, organ, oficiu sau agenție, pe de o parte, și agenții acestora, pe de altă parte, pentru care competența este atribuită Curții de Justiție a Uniunii Europene”.
52
Rezultă că articolul 50a alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, care definește întinderea competenței Tribunalului în calitate de instanță de contencios al funcției publice a Uniunii, menționează nu numai litigiile avute în vedere la articolul 270 TFUE, și anume cele care intră sub incidența Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a RAA, ci și toate „litigiil[e] dintre orice instituție, organ, oficiu sau agenție, pe de o parte, și agenții acestora, pe de altă parte, pentru care competența este atribuită Curții de Justiție a Uniunii Europene”. Prin urmare, această dispoziție nu poate fi interpretată în sensul că limitează competența Tribunalului în calitate de instanță a funcției publice la litigiile care intră sub incidența articolului 270 TFUE.
53
În aceste condiții, nu se poate considera nici că, făcând referire la „litigii[…] între Uniune și agenții săi”, articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene vizează exclusiv litigiile care intră sub incidența articolului 270 TFUE, cu excluderea celor introduse în temeiul articolului 263 TFUE sau al articolului 268 TFUE. Astfel, sensul și domeniul de aplicare ale noțiunii de „litigii[…] dintre Uniune și agenții acesteia”, care figurează la articolul 50a alineatul (1), și ale celei de „litigii[…] între Uniune și agenții săi”, care figurează la articolul 56 al treilea paragraf din acest statut, nu pot varia, în cadrul aceluiași act, în funcție de dispoziția în cuprinsul căreia este utilizată această noțiune. Pe de altă parte, trebuie arătat că, la articolul 270 TFUE, domeniul de aplicare al acestei noțiuni este limitat de segmentul de frază „în limitele și condițiile stabilite prin Statutul funcționarilor Uniunii”, astfel încât aceeași noțiune trebuie în mod necesar să aibă un domeniu de aplicare mai larg atunci când este utilizată fără a se stabili o asemenea limită, cum este cazul articolului 56 al treilea paragraf din statutul menționat. Rezultă că contextul în care se înscrie această din urmă dispoziție nu permite să se considere că domeniul de aplicare al dispoziției menționate ar fi limitat numai la litigiile care intră sub incidența articolului 270 TFUE.
54
În această privință, trebuie amintit de asemenea că, în ceea ce privește delimitarea competențelor jurisdicționale și a căilor de atac prevăzute la articolul 270 TFUE, pe de o parte, și la articolele 263 și 268 TFUE, pe de altă parte, Curtea a statuat în mod repetat că articolul 270 TFUE conferă instanțelor Uniunii competența materială de a se pronunța asupra litigiilor care își au originea în raportul de muncă dintre acești funcționari sau agenți și instituțiile Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2015, Reexaminare Missir Mamachi di Lusignano/Comisia, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punctul 41, precum și Hotărârea din 5 mai 2022, Comisia/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, punctul 41).
55
Prin urmare, potrivit unei jurisprudențe constante, instanțele Uniunii sunt competente să se pronunțe asupra oricărui litigiu între un funcționar sau un agent și instituția Uniunii de care depinde, chiar dacă este vorba despre o acțiune în despăgubire, atunci când acest litigiu își are originea în raportul de muncă dintre persoana interesată și instituția respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea du 10 septembrie 2015, Reexaminare Missir Mamachi di Lusignano/Comisia, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punctele 38 și 42).
56
Astfel, competența ratione materiae a instanțelor Uniunii de a soluționa litigiile care țin de contenciosul funcției publice provine din originea litigiului în cauză, așa cum este definită la punctul 54 din prezenta hotărâre, iar nu din temeiul juridic pe care îl poate avea o acțiune ca atare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 10 septembrie 2015, Reexaminare Missir Mamachi di Lusignano/Comisia, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punctul 50, precum și Hotărârea din 5 mai 2022, Comisia/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, punctul 43 și jurisprudența citată).
57
În al treilea rând, interpretarea reținută la punctul 53 din prezenta hotărâre este confirmată și de obiectivul și de finalitatea excluderii cauzelor care țin de contenciosul funcției publice, prevăzută la articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, având în vedere că această excludere se întemeiază în special pe caracterul individual al litigiilor privind gestionarea personalului, care nu pot conduce decât la anularea unor decizii individuale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 octombrie 2000, Consiliul/Busacca ș.a., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punctul 23) sau la repararea prejudiciilor personale suferite de funcționarii sau de agenții instituțiilor și organelor Uniunii.
58
Astfel, după cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 42 din concluzii, dreptul extins conferit de această dispoziție instituțiilor și statelor membre urmărește să permită reclamanților privilegiați, în calitatea lor de „gardieni ai dreptului”, să sesizeze Curtea pentru a menține coerența jurisprudenței, inclusiv într‑o situație în care părțile din procedura în fața Tribunalului sunt dispuse să accepte hotărârea pronunțată de acesta din urmă. Or, având în vedere că, după cum s‑a amintit la punctul precedent din prezenta hotărâre, litigiile referitoare la gestionarea personalului au un caracter individual, eventuala acțiune a unei instituții sau a unui stat membru nu ar intra sub incidența aceluiași obiectiv. Legiuitorul a renunțat, așadar, în mod expres să garanteze urmărirea finalității menționate prin nerecunoașterea acestui drept extins instituțiilor și statelor membre, limitând în acest mod posibilitățile lor de a formula acțiuni la cele prevăzute la articolul 56 al doilea paragraf din statutul menționat.
59
În ceea ce privește litigiile de aceeași natură privind chestiuni cu caracter individual, nu există niciun motiv care să justifice posibilitatea ca statele sau instituțiile Uniunii să beneficieze de un drept extins de a formula recurs în temeiul articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și, procedând astfel, să intervină în litigii referitoare la agenți care intră sub incidența PESC, precum cel în discuție în speță, în condițiile în care acest drept nu le este recunoscut în cadrul litigiilor care implică funcționari sau agenți ai Uniunii care acționează în temeiul articolului 270 TFUE.
60
Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât articolul 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în măsura în care instituie o excepție de la regula generală enunțată la al doilea paragraf al acestui articol 56, potrivit căruia numai părțile care au intervenit în fața Tribunalului sunt abilitate să formuleze recurs împotriva deciziilor Tribunalului, nu poate face obiectul unei interpretări extensive.
61
În speță, este necesar să se arate că prezentul litigiu, nu numai în măsura în care privește nelegalitatea deciziei de reziliere, ci și în măsura în care urmărește obținerea reparării pecuniare a prejudiciilor pretins suferite ca urmare a acestei decizii, recalificarea ca CDI a raportului contractual, precum și despăgubirea pentru prejudicii contractuale și extracontractuale își are originea în raportul de muncă dintre domnul Stockdale și RSUE în Bosnia și Herțegovina.
62
Prin urmare, trebuie să se considere că totalitatea prezentului litigiu își are originea în acest raport de muncă, dat fiind că litigiul menționat, atât în ceea ce privește legalitatea rezilierii contractului de muncă în cauză, cât și repararea pecuniară a prejudiciilor pretins suferite ca urmare a acestei rezilieri, poate determina instanța Uniunii să formuleze aprecieri referitoare la raportul de muncă respectiv.
63
De altfel, în speță, este evident că cererile domnului Stockdale, întemeiate pe articolele 263, 268 și 272 TFUE, se raportează la o decizie cu caracter individual.
64
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că prezentul litigiu trebuie considerat ca fiind „un litigiu între Uniune și unul dintre agenții acesteia”, în sensul articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
65
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul invocat de Consiliu, Comisie și SEAE ca răspuns la întrebarea cu solicitare de răspuns scris adresată de Curte, potrivit căruia prezentul litigiu nu poate fi asimilat pur și simplu și exclusiv cu un litigiu „între Uniune și agenții săi” în sensul articolului 56 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, întrucât obiectul său ar depăși această definiție și ar privi de asemenea aspecte de ordin instituțional. Astfel, nici interpretarea literală, nici interpretarea teleologică a acestei dispoziții nu permit ca domeniul de aplicare al interpretării excepției referitoare la „litigiil[e] dintre Uniune și agenții săi” care figurează în această dispoziție să depindă de natura problemelor de drept ridicate în cadrul litigiului în cauză.
66
În consecință, recursul formulat de Regatul Spaniei trebuie respins ca inadmisibil.
Cu privire la recursul incident
Argumentația părților
67
În susținerea recursului incident, domnul Stockdale reia cele patru capete de cerere, astfel cum sunt prezentate în hotărârea atacată, fără a preciza însă motivele care stau la baza acestora.
68
În cadrul considerațiilor referitoare la primul capăt de cerere, domnul Stockdale arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea articolelor 4 și 6 din Decizia 2019/1340 coroborate cu articolul 28 alineatul (1) TUE și cu articolul 33 TUE, întrucât a considerat RSUE în Bosnia și Herțegovina ca fiind o entitate care intră sub incidența PESC care are capacitate de a sta în judecată și ca fiind singurul pârât care este obligat să răspundă la primul capăt de cerere. Potrivit domnului Stockdale, reprezentanții speciali ai Uniunii Europene nu pot fi asimilați nici cu instituții, nici cu entități cu personalitate juridică, astfel încât nu pot fi calificați în mod valabil drept „organe, oficii sau agenții ale Uniunii” și nici nu pot fi tratați în același mod ca alte entități din cadrul PESC, cărora li se recunoaște cel puțin capacitatea de a sta în judecată.
69
În ceea ce privește al doilea capăt de cerere, domnul Stockdale contestă printre altele aprecierea Tribunalului potrivit căreia acest capăt de cerere viza, pe de o parte, o constatare cu caracter declarativ și, pe de altă parte, o somație considerată inadmisibilă pentru motivul că Tribunalul nu ar fi competent să o pronunțe. Potrivit domnului Stockdale, Tribunalul ar fi trebuit să statueze că cererile de despăgubire care decurg din neîndeplinirea obligațiilor contractuale invocate în cadrul acestui capăt de cerere erau admisibile în temeiul articolului 268 TFUE.
70
În ceea ce privește al treilea capăt de cerere, domnul Stockdale repune în discuție analiza Tribunalului referitoare la regimul aplicabil personalului contractual internațional recrutat de RSUE în Bosnia și Herțegovina, care, în opinia sa, ar fi trebuit să fie adoptat în temeiul articolului 336 TFUE.
71
În ceea ce privește al patrulea capăt de cerere, acesta contestă analiza Tribunalului privind cererea de obligare a instituțiilor în temeiul răspunderii extracontractuale a Uniunii.
72
Comisia, SEAE și RSUE în Bosnia și Herțegovina consideră că recursul incident este inadmisibil și, în orice caz, nefondat. Consiliul apreciază că recursul incident este în parte inadmisibil și în parte nefondat.
Aprecierea Curții
73
În temeiul articolului 176 și al articolului 178 alineatele (1) și (3) din Regulamentul de procedură al Curții, părțile din cauza relevantă care s‑a aflat pe rolul Tribunalului care au interes în admiterea sau în respingerea recursului pot depune un recurs incident, care trebuie formulat prin înscris separat, distinct de memoriul în răspuns, prin care se poate cere anularea în tot sau în parte a deciziei Tribunalului, întemeindu‑se pe motive și argumente de drept diferite de cele invocate în memoriul în răspuns.
74
În speță, contrar celor susținute de Comisie și de RSUE în Bosnia și Herțegovina în memoriile lor în răspuns la recursul incident, domnul Stockdale, împreună cu memoriul său în răspuns în urma notificării recursului introdus de Regatul Spaniei, a depus, prin înscris separat, un recurs incident.
75
Cu toate acestea, articolul 178 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție impune ca motivele și argumentele de drept invocate în susținerea recursului incident să identifice cu precizie aspectele din motivarea deciziei Tribunalului care sunt contestate.
76
Potrivit unei jurisprudențe constante, un recurs, inclusiv un recurs incident, trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere. În această privință, chiar dacă permite identificarea elementului criticat din hotărârea atacată, un recurs în care argumentația dezvoltată nu este suficient de clară și de precisă pentru a permite Curții să își exercite controlul de legalitate trebuie declarat inadmisibil. Astfel, în cazul în care elementele esențiale pe care se întemeiază un motiv nu reies în mod suficient de coerent și de comprehensibil din textul acestui recurs, care este formulat într‑un mod obscur și ambiguu, Curtea nu este în măsură să își exercite controlul de legalitate, în caz contrar pronunțându‑se ultra petita (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 septembrie 2011, Arkema/Comisia, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, punctul 61 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 23 martie 2023, PV/Comisia, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, punctul 200 și jurisprudența citată).
77
Sunt de asemenea inadmisibile argumentele care se limitează să le repete sau să le reproducă textual pe cele prezentate în fața Tribunalului, fără a indica eroarea de drept pe care acesta ar fi săvârșit‑o prin respingerea lor. Un astfel de recurs nu îndeplinește cerințele de motivare care rezultă din dispozițiile articolului 256 TFUE, ale articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, precum și ale articolului 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții. Prin urmare, un asemenea recurs constituie în realitate o cerere prin care se urmărește o simplă reexaminare a cererii introductive depuse la Tribunal, ceea ce nu este de competența Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 martie 2022, WV/SEAE, C‑171/20 P, EU:C:2022:154, punctul 86, precum și jurisprudența citată).
78
Or, trebuie să se constate că argumentația dezvoltată în susținerea prezentului recurs incident nu îndeplinește cerințele amintite la punctele 76 și 77 din prezenta hotărâre, ceea ce împiedică Curtea să își exercite controlul de legalitate.
79
Astfel, după cum subliniază în mod întemeiat intimatele, numeroase argumente invocate în susținerea recursului incident nu identifică punctele din hotărârea atacată a căror legalitate este contestată, ci rămân formulate în termeni foarte generali și se limitează să reitereze argumentele invocate în primă instanță sau să critice pozițiile adoptate de pârâtele în primă instanță, cu încălcarea articolului 178 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții. Celelalte argumente sunt lipsite de claritate, întrucât nu cuprind concluzii sau nu permit identificarea elementelor din hotărârea atacată în care Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept.
80
Aceasta este situația în special în cazul considerațiilor introductive, precum și al considerațiilor referitoare la primul capăt de cerere, care sunt în parte lipsite de claritate și în parte lipsite de pertinență pentru recurs, în măsura în care se limitează să conteste pozițiile exprimate de alte părți în cursul procedurii în primă instanță și să repete argumente deja prezentate în fața Tribunalului, fără a indica în mod precis eroarea de drept pe care acesta ar fi săvârșit‑o prin respingerea lor. În plus, invocând, în general, lipsa personalității juridice a reprezentanților speciali ai Uniunii, domnul Stockdale nu a îndeplinit cerința privind prezentarea în mod suficient de precis a unor elemente esențiale de natură să demonstreze că Tribunalul a efectuat o interpretare eronată a articolelor 4 și 6 din Decizia 2019/1340 coroborate cu articolul 28 alineatul (1) TUE și cu articolul 33 TUE, considerând RSUE în Bosnia și Herțegovina ca fiind o entitate autonomă care are capacitate de a sta în judecată și ca fiind pârâtul care este obligat să răspundă la primul capăt de cerere.
81
În ceea ce privește dezvoltările prezentate în cadrul celui de al doilea capăt de cerere, trebuie să se constate de asemenea că domnul Stockdale nu prezintă elementele esențiale cu suficientă claritate și precizie pentru a îndeplini cerințele enunțate la punctul 76 din prezenta hotărâre.
82
Situația este aceeași în ceea ce privește toate considerațiile care țin de al treilea și de al patrulea capăt de cerere, în privința cărora domnul Stockdale a omis de asemenea să precizeze punctele din hotărârea atacată pe care înțelege să le conteste.
83
Având în vedere considerațiile care precedă, recursul incident nu îndeplinește cerințele care decurg din articolul 178 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții și trebuie, în consecință, să fie respins ca inadmisibil.
Cu privire la cheltuielile de judecată
84
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acest regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
85
Întrucât Regatul Spaniei a căzut în pretenții în recursul principal, iar Consiliul, Comisia, SEAE și RSUE în Bosnia și Herțegovina au solicitat obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului principal.
86
Întrucât domnul Stockdale a căzut în pretenții în recursul incident, iar Consiliul, Comisia, SEAE și RSUE în Bosnia și Herțegovina au solicitat obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului incident.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul principal introdus de Regatul Spaniei ca inadmisibil.
2)
Respinge recursul incident introdus de domnul Robert Stockdale ca inadmisibil.
3)
Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului principal.
4)
Îl obligă pe domnul Robert Stockdale la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului incident.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.