62008CC0456
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 29 octombrie 2009 (
1
)
Cauza C-456/08
Comisia Europeană
împotriva
Irlandei
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 93/37/CEE — Contracte de achiziții publice de lucrări — Notificarea candidaților și a ofertanților cu privire la deciziile de atribuire a contractului — Directiva 89/665/CEE — Proceduri privind căile de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice — Termen de introducere a căii de atac — Dată de la care începe să curgă termenul de introducere a căii de atac”
I — Introducere
1.
Prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor oferă Curții ocazia să își cizeleze jurisprudența referitoare la căile de atac ale unui ofertant respins în materia contractelor de achiziții publice.
2.
Pe de o parte, Comisia impută Irlandei că, într-un caz specific, instituția irlandeză însărcinată cu realizarea unui proiect rutier nu a informat consorțiul de ofertanți respins cu privire la decizia finală de atribuire.
3.
Pe de altă parte, opiniile exprimate de Comisie și de Irlanda diferă cu privire la problema dacă, în dreptul procesual irlandez, termenele prevăzute sunt formulate în mod suficient de clar, de precis și de previzibil, astfel încât să permită o cale de atac eficientă împotriva deciziilor autorităților contractante.
4.
Cu privire la acest ultim aspect, cazul de față prezintă elemente comune cu cauza Uniplex (UK) (C-406/08), în cadrul căreia prezentăm tot astăzi concluziile noastre.
II — Cadrul juridic
A — Dreptul comunitar
5.
Cadrul juridic comunitar aplicabil acestui caz este constituit de Directivele 93/37/CEE (
2
) și 89/665/CEE (
3
).
6.
Articolul 8 alineatul (2) din Directiva 93/37, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/52/CE (
4
), are următorul cuprins:
„Autoritățile contractante îi informează cât mai rapid posibil pe candidați și pe ofertanți cu privire la deciziile luate în ceea ce privește atribuirea contractului, inclusiv cu privire la motivele pentru care au decis să renunțe la atribuirea unui contract pentru care lansaseră o invitație de participare sau să reia procedura; în cazul în care li se solicită acest lucru, informațiile sunt furnizate în scris. În plus, informează Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene cu privire la aceste decizii.” [traducere neoficială]
7.
Articolul 1 din Directiva 89/665, astfel cum a fost modificat (
5
) prin Directiva 92/50/CEE (
6
), prevede:
„(1)   În ceea ce privește procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice incluse în domeniul de aplicare al Directivelor 71/305/CEE, 77/62/CEE și 92/50/CEE […], statele membre adoptă măsurile necesare pentru a garanta că deciziile luate de autoritățile contractante pot face obiectul unor căi de atac eficiente și, în special, cât mai rapide posibil, în condițiile enunțate în articolele următoare, în special la articolul 2 alineatul (7), pe motiv că deciziile menționate au încălcat dreptul comunitar în materie de contracte de achiziții publice sau normele interne de punere în aplicare a acestui drept.
(2)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că nu există nicio discriminare între întreprinderile care susțin că au fost lezate în contextul unei proceduri de atribuire a unui contract ca rezultat al distincției făcute de prezenta directivă între reglementările de drept intern de punere în aplicare a legislației comunitare și alte reglementări de drept intern.
(3)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că procedurile privind căile de atac sunt accesibile, în conformitate cu reglementări detaliate care pot fi stabilite de statele membre, cel puțin oricărei persoane care este sau a fost interesată de obținerea unui anumit contract public, achiziție de produse sau a unui contract public de lucrări și care a fost sau riscă să fie lezată de o presupusă încălcare. În special, statele membre pot pretinde ca persoana care formulează acțiune în calea de atac să fi notificat, în prealabil, autoritatea contractantă asupra presupusei încălcări și asupra intenției sale de a formula acțiune în calea de atac.” (
7
)
B — Dreptul național
8.
Dreptul național aplicabil prezentei cauze este reprezentat de două reglementări irlandeze, pe de o parte, „European Communities (Award of Public Authorities’ Contracts) Regulations 2006” (
8
) (denumit în continuare „Regulamentul APAC”) și, pe de altă parte, „Rules of the Superior Courts“ (
9
) (denumite în continuare „RSC”).
9.
Partea relevantă a articolului 49 din Regulamentul APAC are următorul cuprins:
„(1)   Cât mai curând posibil, din momentul adoptării unei decizii de atribuire a unui contract, de încheiere a unui acord-cadru sau de admitere într-un sistem dinamic de achiziție, autoritatea contractantă aduce decizia la cunoștința candidaților și a ofertanților prin intermediul mijloacelor de comunicare cele mai rapide posibil (precum e-mail sau fax). […]
[…]
(5)   O autoritate contractantă încheie un contract de achiziții publice cu ofertantul declarat câștigător numai după curgerea a cel puțin 14 zile de la data la care ofertanților li s-a adus la cunoștință decizia privind atribuirea contractului potrivit alineatului (1).
[…]”
10.
Articolul 84 A alineatul (4) din RSC (
10
) are următorul cuprins:
„Acțiunea împotriva unei decizii de atribuire sau împotriva atribuirii unui contract de achiziții publice va fi introdusă cât mai curând posibil și, în orice caz, în termen de trei luni de la data la care motivele acțiunii au apărut pentru prima dată, cu excepția cazului în care instanța consideră că există motive întemeiate de prelungire a termenului.”
III — Situația de fapt și procedura precontencioasă
11.
Irish National Roads Authority (denumită în continuare „NRA”) este autoritatea irlandeză căreia îi sunt încredințate construcția și întreținerea șoselelor.
12.
La 10 iulie 2001, NRA a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene un anunț de manifestare a interesului pentru proiectarea, construcția, finanțarea și exploatarea centurii cu profil de autostradă din Dundalk, denumită Dundalk Western Bypass Motorway. Contractantul trebuia să încheie cu NRA un parteneriat public-privat (
11
) și să exploateze șoseaua pe o perioadă estimată la 30 de ani.
13.
În luna decembrie 2001, NRA a invitat la negocieri patru întreprinderi care și-au manifestat interesul. În luna aprilie 2003, două dintre acestea au fost selectate de NRA pentru continuarea negocierilor în detaliu, respectiv consorțiile EuroLink și Celtic Roads Group. La 8 august 2003, NRA a solicitat celor două consorții să își depună ofertele finale („best and final offer”).
14.
Prin scrisoarea din 14 octombrie 2003, NRA a adus la cunoștința EuroLink că a ales să selecteze pe Celtic Roads Group în calitate de ofertant preferat. NRA a precizat însă că nu a respins oferta depusă de EuroLink. Astfel, în cazul în care discuțiile ulterioare cu Celtic Roads Group nu conduceau la încheierea contractului, NRA își rezerva posibilitatea să invite la discuții pe EuroLink, în locul Celtic Roads Group.
15.
La 9 decembrie 2003, NRA a decis să atribuie contractul consorțiului Celtic Roads Group. Contractul cu Celtic Roads Group a fost semnat la . Începând cu, pe adresa de internet a NRA a fost publicat conținutul acestuia și, în plus, în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din a fost publicată o comunicare cu privire la acest contract.
16.
La 8 aprilie 2004, SIAC Construction Limited (denumită în continuare „SIAC”), o întreprindere membră a consorțiului EuroLink, a introdus o acțiune în despăgubire la High Court of Ireland, care se întemeia pe diverse erori săvârșite în cursul procedurii de atribuire.
17.
Prin hotărârea din 16 iulie 2004 (
12
), High Court a respins acțiunea ca inadmisibilă, ca urmare a expirării termenului de decădere. Contrar susținerilor SIAC, instanța irlandeză a considerat că SIAC trebuia să cunoască motivele pe care își întemeiase acțiunea cel mai târziu la, atunci când EuroLink a fost informat de NRA cu privire la identitatea ofertantului preferat. Potrivit articolului 84 A alineatul (4) din RSC, SIAC trebuia să introducă acțiunea în termen de cel mult trei luni de la acea dată.
18.
Prin urmare, SIAC a formulat o plângere la Comisie. Prin intermediul plângerii, această întreprindere a arătat, printre altele, că NRA nu a informat-o în niciun moment cu privire la decizia de atribuire.
19.
Pe baza acestei plângeri, la 15 noiembrie 2004, Comisia a adresat mai întâi autorităților irlandeze o scrisoare administrativă prin care a solicitat informații mai ample cu privire la situația de fapt. Scrisoarea de răspuns din a Irlandei nu a fost în măsură să înlăture rezervele Comisiei. Astfel, la, Comisia a adresat Irlandei o scrisoare de punere în întârziere, iar la, o scrisoare de punere în întârziere complementară, la care acest stat membru a răspuns prin scrisorile din și, respectiv, din .
20.
Întrucât explicațiile furnizate de Irlanda nu au fost considerate satisfăcătoare, la 1 februarie 2008, Comisia a emis un aviz motivat, în sensul articolului 226 primul paragraf CE, solicitând Irlandei ca, în termen de două luni, să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz. La, Irlanda a răspuns la acest aviz și a arătat îndeosebi că a luat în considerare o modificare a actelor cu putere de lege și a normelor administrative naționale în vederea transpunerii Directivei 2007/66. Cu toate acestea, Comisia nu a considerat nici ultimul răspuns ca fiind suficient.
IV — Concluziile părților și procedura în fața Curții
21.
Prin memoriul din 14 octombrie 2008, primit de Curte la, în temeiul articolului 226 al doilea paragraf CE, Comisia a introdus prezenta acțiune împotriva Irlandei.
22.
Comisia solicită:
—
constatarea faptului că, prin aplicarea normelor privind termenele prevăzute de legislația națională care reglementează exercitarea dreptului ofertanților de a introduce acțiuni în instanță în ceea ce privește procedurile de achiziții publice și prin omisiunea de a notifica decizia de atribuire a contractului de achiziții publice contestatarului atribuirii în cauză, Irlanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin, referitor la termenele aplicabile, în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, astfel cum a fost interpretat de Curte, și, în ceea ce privește lipsa notificării, în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, astfel cum a fost interpretat de Curte, și al articolului 8 alineatul (2) din Directiva 93/37 și
—
obligarea Irlandei la plata cheltuielilor de judecată.
23.
La rândul său, Irlanda solicită:
—
respingerea acțiunii și
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
24.
În fața Curții, acțiunea introdusă de Comisie a determinat mai întâi desfășurarea procedurii scrise și apoi, la 24 septembrie 2009, a procedurii orale (
13
).
V — Apreciere
25.
Acțiunea Comisiei este întemeiată pe faptul că Irlanda a încălcat una dintre obligațiile sale în temeiul Tratatului CE. Printre acestea, potrivit articolului 249 al treilea paragraf CE și articolului 10 CE, figurează în special obligația de a aduce la îndeplinire obiectivele directivelor Comunității.
26.
În prezenta cauză, Comisia își întemeiază acțiunea pe două motive. Primul motiv privește un caz specific; acesta are ca obiect pretinsa lipsă a informării consorțiului de ofertanți respins cu privire la decizia de atribuire a contractului referitor la proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway. Al doilea motiv depășește acest caz specific; prin intermediul său este criticată încălcarea dreptului comunitar de norma irlandeză privind termenul de exercitare a căii de atac, precum cea din articolul 84 A alineatul (4) din RSC.
A — Primul motiv: lipsa informării cu privire la decizia de atribuire
27.
Prin intermediul primului motiv, Comisia critică Irlanda pentru încălcarea obligațiilor sale în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 și al articolului 8 alineatul (2) din Directiva 93/37 prin faptul că NRA nu l-a informat pe ofertantul respins, potrivit dispozițiilor legale, cu privire la decizia de atribuire a contractului referitor la proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway.
28.
Atât Comisia, cât și Irlanda consideră implicit că proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway, care face obiectul atribuirii, trebuie considerat un contract de achiziții publice de lucrări în sensul Directivei 93/37.
29.
Prin urmare, în calitate de autoritate contractantă, în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 93/37, NRA avea obligația să îi informeze cât mai rapid posibil pe candidați și pe ofertanți cu privire la decizia de atribuire a acestui contract.
30.
Aceeași obligație rezultă și din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, întrucât protecția juridică eficientă împotriva deciziilor de atribuire poate fi asigurată atunci când candidații și ofertanții sunt informați pe deplin și în timp util cu privire la decizia de atribuire (
14
).
31.
Este cert însă că, în speță, NRA nu a informat niciodată în mod oficial consorțiul respins EuroLink, din care făcea parte SIAC, cu privire la decizia de atribuire a proiectului rutier în discuție consorțiului concurent Celtic Roads Group.
32.
Nici comunicarea din 9 februarie 2004 de pe pagina de internet a NRA, nici comunicarea din din Jurnalul Oficial al Uniunii Europene nu pot oferi un remediu adecvat. Prin intermediul acestor comunicări, publicul a fost informat doar cu privire la încheierea definitivă a contractului dintre NRA și Celtic Roads Group. Însă, pentru a da candidaților și ofertanților respinși posibilitatea unei protecții juridice efective, NRA trebuia să informeze în timp util înaintea încheierii contractului – iar nu înainte de punerea în fața faptului împlinit –cu privire la decizia de atribuire (
15
).
33.
Astfel, NRA nu și-a îndeplinit obligațiile de informare, în sensul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 93/37 și al articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, cu privire la proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway.
34.
Irlanda răspunde în sensul că, în speță, SIAC nu a suferit nicio injustiție. Având în vedere împrejurările cazului specific, în niciun moment întreprinderea nu a avut incertitudinea cui îi va atribui NRA proiectul rutier. Cu privire la acest aspect, Irlanda face trimitere la scrisoarea NRA din 14 octombrie 2003 prin care consorțiul EuroLink a fost informat cu privire la selectarea Celtic Roads Group în calitate de ofertant preferat. În opinia exprimată de Irlanda, ulterior acestui moment, SIAC trebuia să fi cunoscut că – în afara unor împrejurări excepționale (
16
) – se va ajunge la o decizie de atribuire în favoarea Celtic Roads Group. În această privință, Irlanda adoptă în mod expres argumentarea utilizată de High Court of Ireland în procedura internă a căii de atac (
17
).
35.
Această critică este eronată. Prin scrisoarea din 14 octombrie 2003, NRA nu a informat cu privire la o decizie finală de atribuire, ci a informat EuroLink în mod expres că oferta acestuia nu este respinsă. Într-adevăr, în cadrul selectării unui „ofertant preferat” de către NRA s-a dorit a se da deja un indiciu important, fără însă a constitui o stabilire definitivă a unui ofertant. Astfel, NRA și-a rezervat în mod expres posibilitatea de a invita ulterior EuroLink la discuții, în locul Celtic Roads Group. Prin urmare, EuroLink putea astfel considera că nu era exclus pe deplin din competiție.
36.
Dincolo de faptul că o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE are un caracter obiectiv, nu prezintă importanță împrejurarea în care comportamentul autorităților publice ale unui stat membru a generat un prejudiciu concret sau a produs asemenea consecințe negative (
18
).
37.
În sfârșit, Irlanda subliniază că legislația sa internă se conformează obligațiilor de informare prevăzute de dreptul comunitar; acestea ar fi transpuse în mod corect în cadrul articolului 49 alineatul (1) din Regulamentul APAC. În aceste împrejurări, un caz specific în care decizia de atribuire nu este comunicată nu poate fi stigmatizat drept o încălcare a dreptului comunitar.
38.
Nici acest argument al Irlandei nu este convingător. Pe de o parte, nu se contestă nicidecum că articolul 49 alineatul (1) din Regulamentul APAC transpune în realitate în mod corect obligațiile de informare prevăzute de dreptul comunitar; acesta face obiectul unei alte acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor îndreptate împotriva Irlandei, care este pendinte (
19
). Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor permite nu numai verificarea conformității actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale unui stat membru cu dreptul comunitar, ci și stabilirea faptului că o autoritate a unui stat membru încalcă dreptul comunitar într-un caz specific (
20
).
39.
Astfel, concluzionăm în ansamblu că primul motiv formulat de Comisie este întemeiat.
B — Al doilea motiv: incompatibilitatea cu dreptul comunitar a normei de procedură irlandeze privind termenul de exercitare a căilor de atac
40.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia critică Irlanda pentru încălcarea articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, în sensul că articolul 84 A alineatul (4) din RSC reglementează termenul de exercitare a unei acțiuni în procedura căilor de atac într-un mod în care încalcă cerințele comunitare.
41.
Directiva 89/665 nu conține nicio reglementare expresă privind termenele aplicabile procedurilor care vizează căile de atac reglementate la articolul 1 (
21
). Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea recunoaște însă că, în cadrul autonomiei procedurale de care dispun, statele membre pot introduce termene rezonabile de introducere a acțiunilor sub sancțiunea decăderii, în măsura în care respectă principiile echivalenței și efectivității (
22
). Ambele principii sunt consacrate la articolul 1 din Directiva 89/665: principiul echivalenței la alineatul (2) și principiul efectivității la alineatul (1) (
23
).
42.
În speță, în primul rând prezintă interes principiul efectivității. Este adevărat că Irlanda poate prevedea termene de decădere pentru exercitarea unei căi de atac împotriva deciziilor autorităților contractante (
24
). Opiniile exprimate de părțile în proces sunt diferite doar cu privire la o anumită normă de drept intern privind termenele. În esență, trebuie analizat dacă această normă privind termenele este suficient de clară pentru a permite o cale de atac eficientă în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665. Comisia susține contrariul. Aceasta menționează unele neclarități în legătură cu definirea categoriilor de decizii cărora li se aplică termenul de exercitare a căii de atac potrivit articolului 84 A alineatul (4) din RSC și, pe de altă parte, unele neclarități privind durata termenului.
1. Cu privire la definirea categoriilor de decizii cărora li se aplică termenul de decădere (prima obiecție cuprinsă în doilea motiv)
43.
În cadrul primei obiecții cuprinse în al doilea motiv, Comisia critică existența incertitudinii juridice referitoare la categoria deciziilor juridice de atribuire cărora li se aplică termenul de exercitare a căii de atac prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC. Din textul acestuia ar rezulta că se aplică numai acțiunilor îndreptate „împotriva unei decizii de atribuire sau împotriva atribuirii unui contract de achiziții publice”. În practică, domeniul de aplicare al acestei dispoziții ar viza însă și deciziile intermediare, astfel încât calea de atac împotriva acestora să poată fi exercitată numai în termenul prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC.
44.
Situația de fapt avută în vedere de Comisie nu este contestată: atât răspunsurile furnizate de Irlanda în cadrul prezentei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, cât și hotărârea pronunțată de High Court of Ireland cu privire la proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway (
25
) atestă că, în practică, termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC este aplicat de autoritățile competente irlandeze nu numai căii de atac împotriva deciziilor finale („decizie de atribuire sau atribuirea unui contract de achiziții publice”), ci și căii de atac împotriva unei decizii intermediare a unei autorități contractante (
26
).
45.
Cu toate acestea, un punct foarte controversat în cadrul opiniilor exprimate de părțile în proces este aspectul dacă, având în vedere această interpretare și aplicare din partea autorităților naționale, articolul 84 A alineatul (4) din RSC îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665.
46.
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 impune ca deciziile luate de autoritățile contractante care încalcă dreptul privind achizițiile publice să poată face obiectul unor căi de atac „eficiente și, în special, cât mai rapide posibil”.
47.
Potrivit articolului 249 al treilea paragraf CE coroborat cu articolul 10 CE, statele membre trebuie să ia toate măsurile generale sau speciale necesare îndeplinirii acestor obiective ale directivei. Potrivit unei jurisprudențe constante, acestea au obligația să instituie un cadru legal precis în domeniul vizat (
27
). Statele membre au obligația să instituie ordinea juridică internă cu specificitatea, cu precizia și cu claritatea necesare pentru a permite particularilor să își cunoască pe deplin drepturile și obligațiile (
28
).
48.
Aceeași concluzie rezultă și din principiul securității juridice, care face parte din ordinea juridică comunitară și instituie obligații în sarcina statelor membre în exercitarea competențelor lor în domeniul dreptului comunitar (
29
). Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul securității juridice impune în special ca normele de drept să fie clare, precise și previzibile în privința efectelor lor, în special în cazul în care acestea pot avea efecte nefavorabile asupra indivizilor și asupra întreprinderilor (
30
).
49.
În privința unei norme privind termenul precum cea cuprinsă la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, se impun îndeosebi cerințele referitoare la claritate, la precizie și la caracterul previzibil. O normă privind termenul care este neclară este, într-adevăr, aptă să determine, într-o largă măsură, efecte nefavorabile pentru indivizi și pentru întreprinderi. În cazul în care un ofertant sau un candidat nu respectă termenul de exercitare a căii de atac potrivit articolului 84 A alineatul (4) din RSC, este decăzut din dreptul de a putea invoca eventualele încălcări ale dreptului privind achizițiile publice și pierde posibilitatea să exercite o cale de atac împotriva acelei decizii de atribuire. Astfel, acesta nu mai are dreptul să solicite în instanță atribuirea contractului de achiziții publice sau, cel puțin, despăgubiri aferente neatribuirii contractului de achiziții publice (
31
).
50.
Cu toate acestea, aplicarea unui termen de decădere nu poate determina cu precizie privarea de eficacitatea sa practică a exercitării dreptului de a ataca deciziile de atribuire (
32
).
51.
Numai în cazul în care reiese fără îndoială că actele pregătitoare ale unei autorități contractante sau, precum în speță, deciziile preliminare determină curgerea unui termen de decădere potrivit articolului 84 A alineatul (4) din RSC, ofertanții și candidații pot lua măsuri preventive necesare pentru criticarea eficientă a eventualelor încălcări ale dreptului privind achizițiile publice, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, și pentru a împiedica situația de a fi decăzuți din dreptul de a exercita căile de atac.
52.
Din această perspectivă, considerăm că este incompatibil cu cerințele prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 faptul că Irlanda extinde domeniul de aplicare al termenului prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC căilor de atac împotriva deciziilor intermediare, fără ca aceasta să fie prevăzută cu claritate în cuprinsul acestei dispoziții. Astfel, în acest mod, efectele normei privind termenul, în special extinderea efectului decăderii determinate de aceasta, nu sunt suficient de previzibile pentru ofertanți și pentru candidați în procedurile de atribuire. În acest sens, este subminat obiectivul prevăzut de articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 privind o cale de atac eficientă împotriva deciziilor autorităților contractante precum cel stabilit statelor membre de articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665.
— Cu privire la critica formulată de Irlanda, potrivit căreia termenul pentru exercitarea căilor de atac corespunde obiectivelor Directivei 89/665, în special cerinței de celeritate
53.
În primul rând, Irlanda susține că, potrivit Directivei 89/665 și jurisprudenței referitoare la aceasta, toate deciziile autorităților contractante sunt supuse căilor de atac. Extinderea normei privind termenul prevăzute la articolul 84 A alineatul (4) din RSC la deciziile intermediare ar fi conformă cu obligațiile prevăzute de dreptul comunitar. În plus, Directiva 89/665 are la bază cerința celerității. Articolul 1 alineatul (1) impune nu numai o cale de atac eficientă, ci și cât mai rapidă posibil, îndreptată împotriva deciziilor autorităților contractante. De aceea, calea de atac îndreptată împotriva tuturor deciziilor autorităților contractante trebuie să respecte termenul prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC. Dacă s-ar admite ca ofertanții respinși să își exprime criticile numai după adoptarea deciziei finale de atribuire, această situație ar determina o insecuritate juridică îndelungată și o pierdere reală de timp pentru atribuirea contractelor de achiziții publice. Mai mult, pe această cale, nu ar fi posibil ca eventualele încălcări ale dreptului privind achizițiile publice să fie remediate pe parcursul unei proceduri de atribuire.
54.
Cu privire la acest aspect, trebuie observat că este de la sine înțeles că Irlanda are obligația să prevadă termenul de decădere în dreptul achizițiilor publice inclusiv în cazul unor căi de atac îndreptate împotriva unor acte pregătitoare și a unor decizii intermediare ale autorităților contractante – de exemplu, stabilirea unei „short list” sau stabilirea unui ofertant preferat. Astfel cum am arătat mai sus (
33
), stabilirea unor termene rezonabile de decădere adecvate sunt conforme cu dreptul comunitar în măsura în care respectă principiile echivalenței și efectivității. Mai întâi, în mod întemeiat, asemenea termene de decădere – deși, prin comparație, sunt termene scurte – pot fi admisibile și adecvate atunci când dreptul comunitar stabilește într-un anumit domeniu o cerință de celeritate, prin faptul că – precum în dreptul achizițiilor publice – impune o procedură „cât mai rapidă posibil” (
34
) [articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 (
35
)].
55.
Astfel, este absolut exact că, prin extinderea normei privind termenul la deciziile intermediare, potrivit articolului 84 A alineatul (4) din RSC, Irlanda urmărește un scop legitim și în conformitate cu directiva (
36
). Acest obiectiv va trebui însă realizat în conformitate cu cerințele de securitate juridică din dreptul intern. Norma privind termenul trebuie să fie clară și precisă, iar efectele acesteia trebuie să fie previzibile. Existența unei practici interne destinate realizării obiectivelor directivei nu exonerează statul membru de obligația de a stabili o situație juridică exactă, clară și previzibilă, astfel încât particularii să își poată cunoaște drepturile și obligațiile (
37
).
56.
În plus, în prezenta cauză, trebuie analizat dacă Directiva 89/665 impune statelor membre nu numai obiectivul unei căi de atac rapide, ci și obiectivul unei căi de atac eficiente împotriva deciziilor de atribuire [a se vedea articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665]. O practică internă care realizează numai unul dintre cele două obiective, în detrimentul celuilalt, nu este conformă cu directiva. Extinderea termenului de decădere prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC la deciziile intermediare urmărește să realizeze astfel obiectivul căii de atac rapide; totuși, în lipsa unei clarificări simultane a textului articolului 84 A alineatul (4) din RSC, această practică a instituțiilor irlandeze este în detrimentul securității juridice și periclitează astfel, în ultimul rând, realizarea obiectivului căii de atac eficiente (
38
).
57.
De altfel, între cerința de securitate juridică și cerința de celeritate, prevăzută de dreptul achizițiilor publice, nu există de altfel o contradicție fundamentală (
39
). Dimpotrivă, calea de atac cât mai rapidă posibil împotriva deciziilor autorităților contractante este destinată instituirii securității juridice, cu condiția ca procedura aplicabilă acesteia, inclusiv termenele de decădere, să fie reglementate de dreptul intern pe cât posibil în mod clar, precis și previzibil.
58.
Prin urmare, prima critică formulată de Irlanda trebuie respinsă.
— Cu privire la critica formulată de Irlanda, potrivit căreia dreptul său național face parte din „common law”
59.
În continuare, Irlanda susține că dreptul său intern ar face parte din „common law”. Un sistem „common law”, precum cel irlandez, nu s-ar întemeia numai pe dispoziții legale, ci și pe jurisprudență. În cazul în care este necesar, ofertanții și candidații trebuie să primească consultanță juridică.
60.
Cu privire la acest aspect, trebuie arătat că o directivă lasă autorităților naționale alegerea formei și a mijloacelor cu privire la rezultatul care trebuie atins (articolul 249 al treilea paragraf CE). Prin urmare, transpunerea unei directive în dreptul intern nu impune în mod necesar adoptarea unor norme specifice exprese, fiind suficient un context juridic general. Este însă foarte important ca acest mod de transpunere să asigure efectiv deplina aplicare a directivei într-un mod suficient de clar și de precis (
40
).
61.
În cazul în care, din dreptul intern, rezultă o coroborare între dispozițiile legale și „dreptul judecătorilor”, aceasta nu trebuie să se facă în detrimentul clarității și al preciziei dispozițiilor și a normelor respective. Aceasta se aplică în special atunci când o directivă vizează conferirea de drepturi unui particular (
41
), iar prevederea lipsită de claritate sau complexă, referitoare la termenele eventuale de decădere, ar putea conduce la pierderea drepturilor – precum, în speță, decăderea din dreptul de a exercita o cale de atac împotriva deciziei autorității contractante. Înainte de toate, din cauza unei dispoziții complexe și lipsite de transparență, ofertanții și candidații din străinătate pot fi descurajați să participe în Irlanda la atribuirea de contracte de achiziții publice.
62.
Instanțele naționale au obligația să interpreteze și să aplice dispozițiile de drept intern în conformitate cu directivele (
42
). În special, cu privire la procedurile privind căile de atac prevăzute de dreptul achizițiilor publice, aceste instanțe trebuie să interpreteze pe cât posibil dispozițiile naționale care prevăd un termen de decădere în sensul că este asigurată respectarea cerinței efectivității, prevăzută de Directiva 89/665 (
43
).
63.
Nu îndeplinește aceste cerințe situația în care o instanță internă, care aplică extensiv prin analogie termenul legal de decădere din dreptul de a exercita calea de atac – în speță, articolul 84 A alineatul (4) din RSC – unei căi de atac împotriva deciziilor în privința cărora legiuitorul nu a prevăzut un asemenea termen de decădere. Astfel, dispoziția legală devine mai puțin transparentă. Ofertanții și candidații vizați suportă riscul unei decăderi din dreptul de a exercita o cale de atac împotriva deciziilor respective din cauza efectului de decădere al termenului. În acest fel, obiectivul prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 privind o cale de atac eficientă împotriva deciziilor autorității contractante este subminat (
44
).
64.
Pe baza acestor considerații, trebuie respinsă și a două critică formulată de Irlanda.
— Concluzie intermediară
65.
Având în vedere toate cele de mai sus, considerăm că prima obiecție cuprinsă în al doilea motiv formulat de Comisie trebuie admisă.
2. Cu privire la durata termenului de decădere (a doua obiecție cuprinsă în al doilea motiv)
66.
Prin intermediul celei de a doua obiecții cuprinse în al doilea motiv, Comisia critică formularea din articolul 84 A alineatul (4) din RSC, care impune cerința ca acțiunile să fie formulate „cât mai curând posibil și, în orice caz, în termen de trei luni”. Această normă este neclară pentru ofertanții și pentru candidații vizați cu privire la durata exactă a termenului de decădere și ar face excesiv de dificilă exercitarea unei căi de atac. În plus, nu s-ar prevedea cazurile în care trebuie introdusă o acțiune în termenul de trei luni și cazurile în care o cale de atac trebuie exercitată mai devreme – cu alte cuvinte, înaintea curgerii celor trei luni.
67.
Mai întâi, trebuie observat că nu este necesar să se analizeze două termene de decădere autonome în cazul în care o dispoziție legală prevede o durată exprimată în mod expres în zile, în săptămâni, în luni sau în ani prin utilizarea expresiei „cât mai curând posibil” sau într-un mod asemănător. Anumite dispoziții utilizează asemenea formulări doar pentru a prevedea în mod expres cerința de celeritate și pentru a aminti contestatarului sau reclamantului necesitatea imperativă de a îndeplini formalitățile utile cât mai rapid posibil în interes propriu spre a-și conserva cel mai bine drepturile.
68.
De exemplu, față de cel din urmă aspect, Curtea s-a pronunțat destul de devreme cu privire la expresia „cât mai curând posibil” în cazul unor cereri eventuale ale părților referitoare la suplimentarea timpului de susținere a pledoariei în cadrul procedurii orale (
45
). Agenții temporari ai Comunității care se află în șomaj la sfârșitul contractului trebuie să îndeplinească anumite formalități „cât mai repede posibil, dar cel târziu în [anumite termene specificate]” (
46
). O alegere asemănătoare a termenilor se găsește și în cazul în care autoritățile publice sunt supuse unei cerințe de celeritate în prelucrarea anumitor cereri sau proceduri (
47
). De asemenea, în dreptul achizițiilor publice există conceptul unei obligați[i] de diligență care reprezintă mai degrabă o obligație de mijloace decât o obligație de rezultat (
48
).
69.
Cu toate acestea, cu privire la norma privind termenul prevăzută la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, ce face obiectul prezentei analize, nu se poate considera că expresia „cât mai curând posibil” trebuie să exprime numai cerința de celeritate. Dimpotrivă, potrivit informațiilor furnizate de Irlanda în cadrul procedurii în fața Curții, nu se exclude situația în care expresia „cât mai rapid posibil” prevăzută la articolul 84 A alineatul (4) din RSC să aibă un conținut mai larg și să fie interpretată în sensul unui termen autonom de decădere care este în măsură ca, deja înaintea curgerii, „în orice caz”, a celor trei luni, să poată determina inadmisibilitatea exercitării unei căi de atac.
70.
Astfel, ca urmare a acestei situații, s-ar părea că Irlanda consideră că exercitarea unei căi de atac într-un caz normal este în termen atunci când este realizată „în orice caz, în termen de trei luni de la data la care motivele acțiunii au apărut”. În același timp, Irlanda subliniază însă, prin trimiterea la o hotărâre pronunțată de curtea sa supremă (
49
), că „principala obligație” (
50
), unui contestatar prevăzută de articolul 84 A alineatul (4) din RSC constă în exercitarea căii sale de atac „cât mai curând posibil”. În împrejurări determinate, aceasta poate conduce la situația în care însăși exercitarea unei căi de atac poate fi respinsă prin aplicarea decăderii, în cazul în care este realizată în termenul de trei luni (
51
). Cu atât mai puțin, nu se exclude situația în care efectul expresiei „cât mai curând posibil”, cuprinsă la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, să fie interpretată de instanțele irlandeze drept un termen autonom de decădere (
52
).
71.
În cazul în care expresia „cât mai curând posibil” prevăzută la articolul 84 A alineatul (4) din RSC trebuie să permită în mod efectiv instanțelor irlandeze să respingă căile de atac ca inadmisibile, potrivit propriilor aprecieri, chiar înainte de curgerea termenului de trei luni, aceasta nu îndeplinește cerințele prevăzute de dreptul comunitar. Un asemenea termen de decădere, a cărui durată este lăsată la libera apreciere a instanțelor competente, nu este previzibil în privința efectelor sale. Ofertanții și candidații vizați nu au cunoștință de timpul avut la dispoziție pentru a-și pregăti în mod rezonabil căile de atac, iar șansele de succes ale unor asemenea căi de atac nu pot fi nicidecum evaluate. Astfel, este încălcat obiectivul privind calea de atac eficientă împotriva deciziilor autorităților contractante, prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665 (
53
).
72.
Prin faptul că nu se poate exclude situația în care expresia „cât mai curând posibil”, prevăzută la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, este interpretată de instanțele naționale în sensul unui termen de decădere autonom, această dispoziție nu este nici suficient de clară pentru a garanta o aplicare conformă cu dreptul comunitar (
54
). Și pentru acest motiv, articolul 84 A alineatul (4) din RSC nu reprezintă o transpunere suficientă a Directivei 89/665.
— Cu privire la critica formulată de Irlanda, potrivit căreia instanțele interne pot prelungi, dacă este necesar, termenul de exercitare a căilor de atac, potrivit propriilor aprecieri
73.
Irlanda susține că articolul 84 A alineatul (4) din RSC permite instanțelor interne să prelungească termenul de exercitare a căilor de atac potrivit propriilor aprecieri; cu titlu de exemplu, Irlanda face trimitere la o hotărâre pronunțată în anul 2006 de High Court of Ireland (
55
).
74.
Desigur, o asemenea posibilitate de prelungire a termenului poate facilita preocuparea instanțelor de a asigura justețea unui caz concret. Aceasta nu este însă adecvată să acopere lacunele articolului 84 A alineatul (4) din RSC privind cerințele de claritate, de precizie și de previzibilitate a normei privind termenul. În cazul ofertanților și al candidaților vizați, chiar dacă se ia în considerare această posibilitate de prelungire a termenului, nu se poate prevedea de la început timpul de care dispun pentru a-și pregăti în mod rezonabil calea de atac și dacă o asemenea cale de atac are șanse de succes. Dimpotrivă, în acest mod, normei lipsite deja de claritate privind termenul i se adaugă un element suplimentar de nesiguranță.
75.
Articolul 1 alineatul (1) coroborat cu articolul 3 din Directiva 89/665 garantează fiecărei persoane, care are sau a avut interes să participe la o anumită procedură de atribuire a contractelor de achiziții publice și care riscă să sufere sau a suferit un prejudiciu printr-o anumită încălcare a dispozițiilor legale, dreptul individual de a ataca deciziile autorității contractante (
56
). După cum arătăm și în cauza Uniplex (UK), o aplicare eficientă a unui asemenea drept nu depinde de libera apreciere a unei autorități interne, nici de aprecierea unei instanțe independente (
57
).
76.
Prin urmare, prima critică formulată de Irlanda trebuie respinsă.
— Cu privire la critica formulată de Irlanda, potrivit căreia nu a fost respinsă până în prezent, prin aplicarea sancțiunii decăderii, nicio acțiune pentru motivul încălcării principiului „cât mai curând posibil”
77.
În plus, Irlanda argumentează că, până în acest moment, nicio instanță irlandeză nu a respins o cale de atac aplicând sancțiunea decăderii pentru motivul că a fost exercitată în termenul de trei luni, însă nu „cât mai curând posibil”.
78.
Nici această a doua critică nu este admisibilă. Pentru dovedirea faptului că o directivă nu a fost transpusă în mod suficient sau adecvat, nu este necesară demonstrarea efectelor concrete ale dispozițiilor naționale de transpunere. Dimpotrivă, transpunerea insuficientă sau greșită rezultă din însuși textul dispoziției legale în discuție (
58
). Acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor are un caracter obiectiv și poate fi introdusă și atunci când nu au fost generate prejudicii concrete sau nu s-au produs consecințe negative (
59
).
— Cu privire la critica formulată de Irlanda, potrivit căreia norma națională va fi modificată în viitorul apropiat
79.
În sfârșit, în cadrul procedurii precontencioase, Irlanda a susținut că dreptul intern este în orice caz modificat prin transpunerea Directivei 2007/66, în sensul că permite o clarificare a articolului 84 A alineatul (4) din RSC.
80.
Cu privire la acest aspect, este suficient să se arate că, potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru, astfel cum aceasta se prezenta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat; schimbările intervenite ulterior, după introducerea acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, nu pot fi luate în considerare de Curte (
60
). Înainte de toate, în mod întemeiat, nu pot fi luate în considerare modificările dreptului intern care se află încă în etapa planificării sau a proiectelor.
— Concluzie intermediară
81.
Având în vedere toate cele de mai sus, considerăm că și a doua obiecție cuprinsă în al doilea motiv este întemeiată și, prin urmare, acțiunea Comisiei trebuie admisă în totalitate.
VI — Cu privire la cheltuielile de judecată
82.
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Irlandei la plata cheltuielilor de judecată, iar Irlanda a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
VII — Concluzie
83.
În temeiul considerațiilor de mai sus, propunem Curții să dispună după cum urmează:
1)
Irlanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Tratatului CE pentru faptul că:
a)
prin nerespectarea cerințelor prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din Directiva 93/37/CEE și la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665/CEE, National Roads Authority din Irlanda nu l-a informat pe ofertantul respins cu privire la decizia sa de atribuire referitoare la proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway și
b)
prin nerespectarea cerințelor prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665/CEE, articolul 84 A alineatul (4) din Rules of Superior Courts din Irlanda nu permite stabilirea suficient de clară a termenului de decădere pentru o cale de atac exercitată împotriva unei decizii de atribuire și a deciziilor autorităților contractante care sunt vizate de acest termen.
2)
Obligă Irlanda la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 199, p. 54). Întrucât procedura de atribuire în litigiu s-a desfășurat înainte de, în prezenta cauză nu prezintă relevanță Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, rectificare în JO L 351, p. 44, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).
(
3
)	Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237).
(
4
)	Directiva 97/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1997 de modificare a Directivelor 92/50/CEE, 93/36/CEE și 93/37/CEE privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 328, p. 1).
(
5
)	Modificările cele mai recente ale Directivei 89/665 aduse prin Directiva 2007/66 nu prezintă relevanță în litigiul de față, întrucât termenul de transpunere al acestora este 20 decembrie 2009 [Directiva 2007/66/CE a Parlamentului European și a Consiliului din de modificare a Directivelor 89/665/CEE și 92/13/CEE ale Consiliului în ceea ce privește ameliorarea eficacității căilor de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice (JO L 335, p. 31); a se vedea în special articolul 3 alineatul (1)].
(
6
)	Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50).
(
7
)	Trimiterea la Directiva 71/305, cuprinsă la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 89/665, trebuie interpretată ca trimitere la Directiva 93/37 [a se vedea articolul 36 alineatul (2) din Directiva 93/37].
(
8
)	Regulamentul din 2006 privind atribuirea contractelor de achiziții publice (S. I nr. 329 din 2006).
(
9
)	Regulamentul de procedură al instanțelor superioare.
(
10
)	Această prevedere își are originea în modificarea normelor de procedură ale High Court of Ireland, intrată în vigoare la 19 octombrie 1998, realizată prin Rules of the Superior Courts (No. 4) (Review of the Award of Public Contracts) (S. I nr. 374 din 1998).
(
11
)	„Public-Private Partnership (PPP)”.
(
12
)	Hotărârea pronunțată de High Court of Ireland (judecător Kelly) în cauza SIAC Construction Limited/National Road Authority, [2004] IEHC 128, denumită în continuare Hotărârea SIAC/NRA.
(
13
)	Procedura orală s-a desfășurat în strânsă legătură cu procedura orală din cauza Uniplex (UK) (C-406/08).
(
14
)	Hotărârea din 24 iunie 2004, Comisia/Austria (C-212/02, punctul 21), și Hotărârea din, Comisia/Spania (C-444/06, Rep., p. I-2045, punctul 38); a se vedea în același sens Hotărârea din, Alcatel Austria și alții (C-81/98, Rec., p. I-7671, punctul 43).
(
15
)	În acest sens, Hotărârea Comisia/Austria (citată la nota de subsol 14, punctul 21).
(
16
)	În limba de procedură: „except in very exceptional circumstances”.
(
17
)	Cu privire la acest aspect, a se vedea Hotărârea SIAC/NRA (citată la punctul 17 și la nota de subsol 12 din prezentele concluzii).
(
18
)	Hotărârea din 21 septembrie 1999, Comisia/Irlanda (C-392/06, Rec., p. I-5901, punctul 61), Hotărârea din, Comisia/Franța (C-233/00, Rec., p. I-6625, punctul 62), Hotărârea din, Comisia/Franța (C-177/04, Rec., p. I-2461, punctul 52), și Hotărârea din, Comisia/Spania (C-36/05, Rec., p. I-10313, punctul 38).
(
19
)	Cauza Comisia/Irlanda (C-455/08).
(
20
)	A se vedea, printre multe altele, Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Comisia/Spania (C-503/03, Rec., p. I-1097), și – cu privire la atribuirea contractelor de achiziții publice – Hotărârea din, Comisia/Germania (C-20/01 și C-28/01, Rec., p. I-3609), Hotărârea din, Comisia/Italia (C-385/02, Rec., p. I-8121), Hotărârea din, Comisia/Austria (C-29/04, Rec., p. I-9705), Hotărârea din, Comisia/Grecia (C-250/07, Rep., p. I-4369), și Hotărârea din, Comisia/Germania (C-275/08).
(
21
)	A se vedea și Concluziile noastre din 13 martie 2008 prezentate în cauza Pressetext Nachrichtenagentur (C-454/06, Rec., p. I-4401, punctul 154). Cu toate acestea, pe viitor, articolul 2c din Directiva 89/665, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2007/66, definește cerințele minime care trebuie respectate de termenele prevăzute de dreptul intern pentru exercitarea unei căi de atac.
(
22
)	A se vedea în special Hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe-Zentralfinanz și Rewe-Zentral (33/76, Rec., p. 1989, punctul 5), Hotărârea din, Edis (C-231/96, Rec., p. I-4951, punctele 20 și 35), Hotărârea din, Recheio-Cash & Carry (C-30/02, Rec., p. I-6051, punctul 18), și Hotărârea din, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, Rep., p. I-9579, punctul 41).
(
23
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Pressetext Nachrichtenagentur (citate la nota de subsol 21, punctul 155).
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, Universale-Bau și alții (C-470/99, Rec., p. I-11617, în special punctele 71 și 76), Hotărârea din, Santex (C-327/00, Rec., p. I-1877, punctul 52), și Hotărârea din, Lämmerzahl (C-241/06, Rep., p. I-8415, punctul 50).
(
25
)	Hotărârea SIAC/NRA, citată la nota de subsol 12.
(
26
)	Domeniul de aplicare al actelor cu putere de lege și al actelor administrative naționale trebuie apreciat în funcție de interpretarea oferită acestora de instanțele naționale; a se vedea Hotărârea din 8 iunie 1994, Comisia/Regatul Unit (C-382/92, Rec., p. I-2435, punctul 36), Hotărârea din, Comisia/Italia (C-129/00, Rec., p. I-14637, punctul 30), și Hotărârea din, Comisia/Germania (C-490/04, Rep., p. I-6095, punctul 49).
(
27
)	Hotărârea din 15 martie 1990, Comisia/Țările de Jos (C-339/87, Rec., p. I-851, punctul 25), Hotărârea din, Comisia/Germania (C-361/88, Rec., p. I-2567, punctul 24), Hotărârea din, Comisia/Italia (C-366/89, Rec., p. I-4201, punctul 17), Hotărârea din, Comisia/Italia (C-410/03, Rec., p. I-3507, punctul 32), și Hotărârea din, Comisia/Austria (C-507/04, Rep., p. I-5939, punctul 298).
(
28
)	Hotărârile citate la nota de subsol 27, Comisia/Germania (C-361/88, punctul 24) și Comisia/Italia (C-366/89, punctul 17), Hotărârea din 7 noiembrie 1996, Comisia/Luxemburg (C-221/94, Rec., p. I-5669, punctul 22), Hotărârea din, Comisia/Spania (C-417/99, Rec., p. I-6015, punctul 38), și Hotărârea din, Comisia/Irlanda (C-427/07, Rep., p. I-6277, punctul 55).
(
29
)	Hotărârea din 26 aprilie 2005, cunoscută sub numele „Goed Wonen” (C-376/02, Rec., p. I-3445, punctul 32), Hotărârea din, Isle of Wight Council și alții (C-288/07, Rep., p. I-7203, punctul 48), și Hotărârea din, Plantanol (C-201/08, Rep., p. I-8343, punctul 43).
(
30
)	Hotărârea din 7 iunie 2005, VEMW și alții (C-17/03, Rec., p. I-4983, punctul 80), Hotărârea din, ASM Brescia (C-347/06, Rep., p. I-5641, punctul 69), Hotărârea din, Förster (C-158/07, Rep., p. I-8507, punctul 67), și Hotărârea Plantanol (citată la nota de subsol 29, punctul 46).
(
31
)	Asemenea exemplului dat de proiectul rutier Dundalk Western Bypass Motorway, care a declanșat prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, decăderea rezultată din articolul 84 A alineatul (4) din RSC este în mod specific clară: în opinia Irlandei, SIAC ar fi atacat deja, în termenul prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, decizia intermediară a NRA privind selectarea ofertantului preferat și ar fi invocat încă din acel moment criticile sale împotriva selectării consorțiului Celtic Roads Group. SIAC era deja decăzută din dreptul de a exercita căile de atac în momentul în care a atacat decizia finală de atribuire, după cum s-a stabilit în Hotărârea SIAC/NRA pronunțată de High Court of Ireland (citată la nota de subsol 12).
(
32
)	A se vedea în acest sens Hotărârile citate la nota de subsol 24, Universale-Bau și alții (în special punctul 72), Santex (punctele 51 și 57) și Lämmerzahl (punctul 52); în general, cu privire la modalitățile procedurilor judiciare, a se vedea Hotărârea din 3 martie 2005, Fabricom (C-21/03 și C-34/03, Rec., p. I-1559, punctul 42).
(
33
)	A se vedea mai sus punctul 41 din prezentele concluzii.
(
34
)	Hotărârile citate anterior la punctul 24, Universale-Bau și alții (punctul 76), Santex (punctul 52) și Lämmerzahl (punctele 50 și 51); a se vedea și Concluziile noastre prezentate în cauza Pressetext Nachrichtenagentur (citate la nota de subsol 21, punctul 157).
(
35
)	În plus, a se vedea al treilea și al cincilea considerent ale Directivei 89/665 în care se ridică problema „căilor de atac eficiente și rapide” și a unei „abordări de urgență a abaterilor”. Pe viitor, articolul 2c din Directiva 89/665 (introdus prin Directiva 2007/66) stabilește cu claritate că normele de drept intern pot prevedea că „orice cale de atac împotriva unei decizii a unei autorități contractante, luată în cadrul unei proceduri de atribuire a unui contract circumscris domeniului de aplicare al Directivei 2004/18/CE sau în legătură cu o asemenea procedură, trebuie să fie exercitată înainte de expirarea unui anumit termen”.
(
36
)	În același sens, Hotărârile citate la nota de subsol 24, Universale-Bau și alții (punctele 75-79) și Lämmerzahl (punctele 50 și 51), și Hotărârea din 12 februarie 2004, Grossmann Air Service (C-320/02, Rec., p. I-1829, punctele 30 și 36-39).
(
37
)	Hotărârile citate la nota de subsol 27, Comisia/Germania (C-361/88, punctul 24) și Comisia/Italia (C-366/89, punctul 17), și Hotărârea Comisia/Luxemburg (C-221/94, citată la nota de subsol 28, punctul 22).
(
38
)	În acest sens, a se vedea mai sus punctele 49 și 50 din prezentele concluzii.
(
39
)	A se vedea încă o dată Hotărârea Universale-Bau și alții (citată la nota de subsol 24, punctele 76-78).
(
40
)	Hotărârea din 23 mai 1985, Comisia/Germania (29/84, Rec., p. 1661, punctul 23), Hotărârea din, Comisia/Italia (363/85, Rec., p. 1733, punctul 7), Hotărârea din, Comisia/Țările de Jos (C-144/99, Rec., p. I-3541, punctul 17), Hotărârea din, Comisia/Regatul Unit (C-6/04, Rec., p. I-9017, punctul 21), Hotărârea din, Comisia/Luxemburg (C-32/05, Rec., p. I-11323, punctul 34), și Hotărârea Comisia/Irlanda (C-427/07, citată la nota de subsol 28, punctele 54 și 55).
(
41
)	A se vedea încă o dată Hotărârea Comisia/Irlanda (C-427/07, citată la nota de subsol 28, punctul 55).
(
42
)	În general, cu privire la principiul interpretării conforme cu directivele, a se vedea Hotărârea din 10 aprilie 1984, Von Colson și Kamann (14/83, Rec., p. 1891, punctul 26), Hotărârea din, Pfeiffer și alții (C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835, punctul 113), și Hotărârea din, Impact (C-268/06, Rep., p. I-2483, punctul 98); în special, cu privire la Directiva 89/665, a se vedea Hotărârile citate la nota de subsol 24, Santex (punctul 63) și Lämmerzahl (punctul 62).
(
43
)	Hotărârea Santex (citată la nota de subsol 24, punctul 62).
(
44
)	A se vedea mai sus punctele 49-52 din prezentele concluzii.
(
45
)	A se vedea punctul 50 al doilea paragraf din Instrucțiunile practice privind acțiunile directe și recursurile, în versiunea din 15 octombrie 2004 (JO 2004, L 361, p. 15): potrivit acestuia, o cerere de suplimentare a timpului de susținere a pledoariei în cadrul procedurii orale „trebuie să parvină Curții cât mai rapid posibil și, pentru a fi luată în considerare, cel mai târziu în termen de două săptămâni înainte de data ședinței”. [traducere neoficială]
(
46
)	Articolul 1 punctul 2 literele (a) și (b) din Regulamentul (CE) nr. 780/2009 al Comisiei din 27 august 2009 de stabilire a dispozițiilor de punere în aplicare a articolului 28a alineatul (2) al treilea paragraf și a articolului 96 alineatul (2) al treilea paragraf din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Comunităților Europene (RAA) (JO L 226, p. 3).
(
47
)	A se vedea în special articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO L 141, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200) și – cu privire la norma de mai sus – Concluziile noastre din prezentate în cauza Housieaux (C-186/04, Rec., p. I-3299, punctul 23).
(
48
)	Hotărârea Comisia/Grecia (C-250/07, citată la nota de subsol 20, punctul 68). În plus, a se vedea articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/665 și articolul 41 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/18.
(
49
)	Hotărârea pronunțată de Supreme Court of Ireland la 4 aprilie 2003 în cauza Dekra Éireann Teoranta/Minister for the Environment and Local Government, [2003] IESC 25, [2003] 2 IR 270 (Irlanda face trimitere în special la punctul 14 din considerațiile judecătorului Denham).
(
50
)	În limba de procedură: „primary obligation”.
(
51
)	Prin trimiterea obiter dictum la hotărârea pronunțată de Supreme Court of Ireland în cauza Dekra Éireann Teoranta (citată la nota de subsol 49), Irlanda consideră că „in certain circumstances a court could refuse an application unter Order 84A, rule 4, brought within three months where the prejudice to the public or a party could be such that the application should be refused.”
(
52
)	În acest context, înainte de toate, sunt relevante considerațiile judecătorului Denham cuprinse în hotărârea pronunțată în cauza Dekra Éireann Teoranta (citată la nota de subsol 49). În primul rând, judecătorul statuează în principal asupra termenului cu un conținut identic prevăzut la articolul 84 alineatul (21) primul paragraf din RSC: „Whilst there is a discretion in the court to extend this time, there is also a discretion to refuse the application even within the months specified in the Rules of the Superior Courts” ([2003] 2 IR 270 [285]). În continuarea considerațiilor sale, judecătorul Denham se pronunță și cu privire la interpretarea termenului supus prezentei analize, prevăzut la articolul 84 A alineatul (4) din RSC, după cum urmează:: „[…] in all the circumstances of a case a court may determine in its discretion that the prejudice to the public or a party could be such that […] the application should be refused. Since urgency and rapidity is an underpinning policy of applications regarding public contracts, the test requires that such applications be made rapidly and an applicant must explain reasonably any delay”([2003] 2 IR 270 [286]).
(
53
)	Cu privire la acest aspect, a se vedea de asemenea punctul 69 din Concluziile noastre prezentate astăzi în cauza Uniplex (UK), citată anterior la punctul 4 din prezentele concluzii.
(
54
)	Hotărârea Comisia/Italia (C-129/00, citată la nota de subsol 26, punctul 33).
(
55
)	Hotărârea pronunțată de High Court of Ireland (judecător Clarke) la 2 mai 2006 în cauza Veolia Water UK/Fingal County Council (No. 1), [2006] IEHC 137, [2007] 1 IR 690 (punctele 28-54).
(
56
)	În acest sens, Hotărârea din 2 iunie 2005, Koppensteiner (C-15/04, Rec., p. I-4855, punctul 38), și Hotărârea Lämmerzahl (citată la nota de subsol 24, punctul 63 a doua teză).
(
57
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate astăzi în cauza Uniplex (UK) (citate la nota de subsol 53, punctele 48-50).
(
58
)	Hotărârea Comisia/Irlanda (C-392/96, citată la nota de subsol 18, punctul 60).
(
59
)	Hotărârile citate la nota de subsol 18, Comisia/Irlanda (C-392/96, punctul 61), Comisia/Franța (C-233/00, punctul 62), Comisia/Franța (C-177/04, punctul 52) și Comisia/Spania (C-36/05, punctul 38).
(
60
)	A se vedea, printre multe altele, Hotărârea Comisia/Regatul Unit (C-6/04, citată la nota de subsol 40, punctul 49), Hotărârea Comisia/Spania (C-417/99, citată la nota de subsol 28, punctul 34), Hotărârea Comisia/Luxemburg (C-32/05, citată la nota de subsol 40, punctul 22) și Hotărârea Comisia/Irlanda (C-427/07, citată la nota de subsol 28, punctele 64 și 65). În special cu privire la acest argument întemeiat pe iminența transpunerii Directivei 2007/66, a se vedea Hotărârea din 11 iunie 2009, Comisia/Franța (C-327/08, punctele 21-26).