62024CJ0485
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
11. prosinca 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Rimska konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze – Članak 6. – Ugovor o radu – Odabir ugovornih strana – Prisilne norme prava koje bi se primjenjivalo u slučaju neizbora prava – Određivanje tog prava – Uobičajeno mjesto rada – Promjena uobičajenog mjesta rada za vrijeme radnog odnosa – Bliže veze ugovora o radu s drugom državom – Kriteriji za ocjenu – Uzimanje u obzir posljednjeg uobičajenog mjesta rada”
U predmetu C‑485/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 10. srpnja 2024., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 2024., u postupku
Locatrans Sàrl
protiv
ES‑a,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, I. Ziemele, A. Kumin (izvjestitelj), S. Gervasoni i M. Bošnjak, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Locatrans Sàrl, O. Coudray, M. Grévy i G. Thouvenin, avocats,
–
za osobu ES, A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen i F. Thiriez, avocats,
–
za francusku vladu, B. Dourthe i M. Guiresse, u svojstvu agenata,
–
za češku vladu, A. Pagáčová, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, S. Noë i W. Wils, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. srpnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 6. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7., u daljnjem tekstu: Rimska konvencija).
2
Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između društva Locatrans Sàrl i osobe ES u vezi s različitim zahtjevima za naknadu štete koje je ta osoba podnijela protiv društva Locatrans, svoga prijašnjeg poslodavca, nakon prestanka njezina ugovora o radu.
Pravni okvir
Rimska konvencija
3
Člankom 3. stavkom 1. Rimske konvencije predviđeno je:
„Na ugovor se primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke. Izbor mora biti izražen ili proizlaziti s razumnom sigurnošću iz uvjeta ugovora ili okolnosti slučaja. Stranke mogu odabrati pravo koje se primjenjuje na cijeli ugovor ili samo na neki dio ugovora.”
4
Članak 6. Rimske konvencije, naslovljen „Pojedinačni ugovori o radu”, propisuje:
„1.   Neovisno o odredbama članka 3., u slučaju ugovora o radu, izbor prava stranaka radniku ne uskraćuje zaštitu koju mu daju prisilne norme prava koje bi se primjenjivalo na temelju stavka 2. u slučaju neizbora prava.
2.   Neovisno o odredbama članka 4., na ugovore o radu primjenjuje se, u slučaju nedostatka izbora u skladu s člankom 3.:
(a)
pravo države u kojoj radnik obično obavlja svoj posao sukladno ugovoru, čak ako je privremeno zaposlen u drugoj državi;
ili
(b)
ako radnik obično ne obavlja svoj posao u samo jednoj državi, pravo one države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja preko kojeg je zaposlen;
osim ako iz okolnosti u cjelini proizlazi da je ugovor više povezan s drugom državom, u kojem slučaju se na ugovor primjenjuje pravo te države.”
5
Prvi protokol o tumačenju od strane Suda Europskih zajednica Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1989., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 37.), u članku 2. propisuje:
„Svaki od dolje navedenih sudova može od Suda zatražiti da donese odluku o prethodnom pitanju postavljenom u slučaju u tijeku pred tim sudom i koje se odnosi na tumačenje odredaba sadržanih u pravnim aktima iz članka 1. ako taj sud smatra da je odluka o tom pitanju potrebna radi donošenja presude:
[…]
(b) sudovi država ugovornica kada djeluju kao žalbeni sudovi.”
Uredba Rim I
6
Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I), zamijenila je Rimsku konvenciju. Ova se uredba primjenjuje na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009.
7
Članak 8. Uredbe Rim I, naslovljen „Pojedinačni ugovor o radu”, glasi:
„1.   Individualni ugovor o radu podliježe pravu koje odaberu ugovorne stranke u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor prava ne može za posljedicu imati lišavanje zaposlenika zaštite koju im osiguravaju odredbe od kojih se ne može sporazumno odstupiti na temelju prava koje bi, u slučaju da ono nije odabrano, bilo mjerodavno na temelju stavaka 2., 3. i 4. ovog članka.
2.   Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj, odnosno iz koje zaposlenikuobičajeno izvršava svoj posao na temelju ugovora. Ne smatra se da je država u kojoj se posao uobičajeno izvršava promijenjena, ako je zaposlenik privremeno zaposlen.
3.   Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja u kojoj je zaposlenik zaposlen.
4.   Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor u najbližoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 2. i 3., mjerodavno je pravo te druge države.”
Briselska konvencija
8
Briselska konvencija od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena nizom kasnijih konvencija o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) u članku 5. propisuje:
„Osobu s domicilom u državi ugovornici moguće je tužiti u drugoj državi ugovornici:
1.
u stvarima koje se odnose na ugovore, pred sudom mjesta u kojem je obveza koja je temelj zahtjeva bila ili trebala biti izvršena; u stvarima koje se odnose na pojedinačni ugovor o zapošljavanju, u mjestu u kojem radnik obično obavlja svoj rad; ako radnik ne obavlja obično svoj rad u istoj zemlji, poslodavac ga također može tužiti pred sudom mjesta u kojem se poslovna jedinica koja je zaposlila radnika nalazi ili se nalazila;
[…]”
Uredba Bruxelles I
9
Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I), zamijenila je Briselsku konvenciju.
10
U članku 19. te uredbe propisano je:
„Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen:
1.
pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; ili
2.
u drugoj državi članici:
(a)
pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik obično obavlja posao ili pred sudovima mjesta u kojemu je posljednji puta obavljao posao; ili
(b)
ako zaposlenik ne obavlja ili nije obično obavljao svoj posao samo u jednoj državi, pred sudovima u mjestu u kojemu se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila.”
Uredba Bruxelles I.a
11
Uredba Bruxelles I stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. te ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57. i SL 2025./90143, L; u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a). Članak 19. Uredbe Bruxelles I postao je članak 21. Uredbe Bruxelles I.a.
Glavni postupak i prethodno pitanje
12
Ugovorom o radu sklopljenim 15. listopada 2002., osoba ES zaposlila se kao vozač u društvu Locatrans, prijevozničkom poduzeću sa sjedištem u Bettemburgu (Luksemburg), s mjesečnim radnim vremenom od 166 sati. U tom ugovoru o radu bilo je navedeno da je mjerodavno luksemburško pravo i da će osoba ES prijevoz u većini obavljati u Njemačkoj, zemljama Beneluxa, Italiji, Španjolskoj, Portugalu i Austriji.
13
Locatrans je dopisom od 14. siječnja 2014. osobu ES obavijestio o svojoj odluci da smanji broj njezinih tjednih radnih sati na 35 sati, odnosno na ukupno 151,55 sati mjesečno i to od 16. srpnja 2014. Osoba ES protivila se toj promjeni.
14
Dopisom od 31. ožujka 2014., Locatrans je osobu ES obavijestio da je nakon analize njezine aktivnosti kao zaposlene osobe u posljednjih osamnaest mjeseci utvrdio da je ta osoba znatan dio te aktivnosti, odnosno više od 50 % obavljala u Francuskoj i da ju je slijedom toga obvezan prijaviti u francuski sustav socijalne sigurnosti.
15
Locatrans je dopisom od 17. travnja 2014. potvrdio da je osoba ES primila ponudu za zapošljavanje u jednom francuskom poduzeću te joj je priopćio da od 16. srpnja 2014. više neće biti član osoblja društva Locatrans jer je odbila prihvatiti skraćenje svojeg radnog vremena.
16
Dana 8. siječnja 2015. osoba ES pokrenula je postupak pred conseilom de prud’hommes de Dijon (Radni sud u Dijonu, Francuska) u okviru kojeg je osporavala prestanak svojeg ugovora o radu i podnijela više zahtjeva za naknadu štete.
17
Presudom od 4. travnja 2017. taj sud odbio je zahtjeve osobe ES uz obrazloženje da se na izvršenje i prestanak njezina ugovora o radu primjenjuje luksemburško pravo, da je njezin otkaz jasan i nedvosmislen te da ga ne treba prekvalificirati u neopravdani raskid ugovora o radu.
18
Osoba ES podnijela je žalbu protiv te presude pred cour d’appel de Dijon (Žalbeni sud u Dijonu, Francuska), koji ju je ukinuo svojom presudom od 2. svibnja 2019.
19
Žalbeni sud u Dijonu istaknuo je da su stranke dotičnog ugovora o radu na radni odnos izabrale primijeniti luksemburško pravo, ali da je Locatrans, u dopisu od 31. ožujka 2014., navedenom u točki 14. ove presude, priznao da je osoba ES većinu svojeg posla obavljala u Francuskoj, što je ona i potvrdila. S obzirom na članak 6. Rimske konvencije, taj je sud smatrao da činjenica da su stranke izabrale luksemburško pravo nije mogla uskratiti osobi ES zaštitu koju joj daju prisilne norme francuskog prava, konkretno one o izmjeni i prestanku ugovora o radu.
20
Slijedom toga, Žalbeni sud u Dijonu prekvalificirao je prestanak dotičnog ugovora o radu u otkaz i utvrdio da se taj otkaz nije temeljio na stvarnom i ozbiljnom razlogu te je Locatransu naložio da osobi ES isplati više iznosa na ime naknade štete.
21
Locatrans je protiv navedene presude podnio žalbu u kasacijskom postupku Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska), a riječ je o sudu koji je uputio zahtjev.
22
Taj sud podsjeća na to da je člankom 6. stavkom 1. Rimske konvencije predviđeno da izbor stranaka u pogledu prava koje se primjenjuje na ugovor o radu radniku ne može uskratiti jamstva predviđena prisilnim normama prava koje bi se na ugovor primjenjivalo u slučaju neizbora prava. Usto ističe da su u stavku 2. tog članka navedene poveznice ugovora o radu na temelju kojih treba utvrditi lex contractus u slučaju da stranke nisu izabrale pravo, s tim da je u navedenom članku 6. stavku 2. točki (a) predviđen kriterij države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao”.
23
Sud koji je uputio zahtjev također navodi da je Sud u svojoj presudi od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 50.) odlučio da potonju odredbu treba tumačiti na način da je, u slučaju da radnik svoju djelatnost obavlja u više od jedne države ugovornice, država u kojoj radnik prilikom izvršavanja ugovora obično obavlja svoj posao u smislu navedene odredbe, ona u kojoj ili iz koje, uzimajući u obzir sve elemente koji obilježavaju navedenu djelatnost, radnik ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu.
24
Sud u toj presudi također upućuje na svoju sudsku praksu o tumačenju kriterija predviđenih u članku 5. točki 1. Briselske konvencije, što prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazuje želju Suda da nedvosmisleno protumači poveznice u području sukoba sudske nadležnosti i sukoba zakona.
25
Naime, što se tiče članka 5. točke 1., Sud je u svojoj presudi od 27. veljače 2002., Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), presudio da kad je riječ o ugovoru o radu na temelju kojeg zaposlenik za svojeg poslodavca obavlja iste djelatnosti u više od jedne države ugovornice, u načelu treba uzeti u obzir cjelokupno trajanje radnog odnosa kako bi se odredilo mjesto u kojem je dotična osoba obično obavljala svoj rad u smislu navedene odredbe. S obzirom na to, posljednje razdoblje rada treba uzeti u obzir ako radnik, nakon što je tijekom određenog razdoblja svoj rad obavljao na određenom mjestu, svoju djelatnost trajno obavlja na nekom drugom mjestu, s obzirom na to da je to zadnje mjesto, prema jasnoj želji stranaka, namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada u smislu navedenog članka 5. točke 1.
26
S obzirom na tu sudsku praksu, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li u ovom slučaju, kako bi se utvrdilo pravo koje bi se primjenjivalo u slučaju da ga stranke nisu izabrale, uzeti u obzir cjelokupno trajanje radnog odnosa radi određivanja mjesta u kojem je dotična osoba obično obavljala svoj posao u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije, ili samo posljednje razdoblje rada.
27
Taj sud smatra da, čak i ako je kriterij posljednjeg mjesta u kojem je zaposlenik obično obavljao svoj posao relevantan za određivanje suda pred kojim zaposlenik može pokrenuti postupak, jer mu taj kriterij omogućuje pokretanje sudskog postupka uz niže troškove, i dalje postoji sumnja u to može li se takav pristup primijeniti i radi određivanja mjerodavnog prava u slučaju da ga stranke ugovora o radu nisu izabrale jer bi takav pristup među ostalim mogao dovesti do toga da se na jedan te isti ugovor o radu uzastopno primjenjuju različita prisilna prava, ovisno o promjenama zaposlenikova mjesta rada.
28
U tim je okolnostima Kasacijski sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članke 3. i 6. [Rimske konvencije] tumačiti na način da, u slučaju da zaposlenik obavlja iste djelatnosti za svojeg poslodavca u više od jedne države ugovornice, prilikom određivanja prava koje bi se primjenjivalo u slučaju da ga stranke nisu izabrale, valja uzeti u obzir cjelokupno trajanje radnog odnosa kako bi se odredilo mjesto u kojem je dotična osoba obično obavljala svoj posao ili pak treba uzeti u obzir posljednje razdoblje rada ako radnik, nakon što je tijekom određenog razdoblja svoj posao obavljao na određenom mjestu, svoje daljnje djelatnosti zatim trajno obavlja na nekom drugom mjestu koje je, prema jasnoj želji stranaka, namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada?”
O prethodnom pitanju
29
Prije svega, valja napomenuti da osoba ES osporava činjeničnu pretpostavku na kojoj se temelji to pitanje, tvrdeći da tijekom njezina radnog odnosa zapravo nije došlo do promjene mjesta rada, a da se pritom izričito ne poziva na nedopuštenost prethodnog pitanja. Suprotno tomu, svoju je prijevozničku djelatnost morala obavljati na više mjesta, ali u okviru značajne povezanosti s Francuskom, s tim da je Locatrans u konačnici samo potvrdio tu činjeničnu okolnost prilikom prestanka njezina ugovora o radu. Tvrdi da postavljeno pitanje stoga nije relevantno.
30
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, člankom 267. UFEU‑a uspostavlja postupak u kojem Sud izravno surađuje sa sudovima država članica. U okviru tog postupka, koji se temelji na jasnom razgraničenju funkcija nacionalnih sudova i Suda, ocjena činjenica predmeta u nadležnosti je nacionalnog suda, koji ima dužnost ocijeniti koliko je, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi mogao donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu, dok je Sud jedini ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti propisa Unije polazeći od činjenica koje mu predstavi nacionalni sud (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 1978., Oehlschäger, 104/77, EU:C:1978:69, t. 4. kao i od 4. listopada 2024., Schrems (Priopćavanje podataka široj javnosti), C‑446/21, EU:C:2024:834, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
31
Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti uzimajući u obzir činjenice na kojima se temelji, kako ih je naveo sud koji je uputio zahtjev.
32
Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članke 3. i 6. Rimske konvencije tumačiti na način da kad radnik, nakon što je svoj posao tijekom određenog razdoblja obavljao na određenom mjestu, svoje djelatnosti mora obavljati na nekom drugom mjestu koje je namijenjeno postati njegovo novo uobičajeno mjesto rada, u okviru određivanja prava koje bi se primjenjivalo u slučaju da ga stranke nisu izabrale, treba uzeti u obzir to posljednje mjesto.
33
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, treba najprije podsjetiti na to da se na ugovor, u skladu s općim pravilom iz članka 3. Rimske konvencije, primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke.
34
Člankom 6. Rimske konvencije utvrđuju se posebna kolizijska pravila o pojedinačnom ugovoru o radu kojima se odstupa od tog općeg pravila, s jedne strane, u okviru stavka 1. tog članka, ograničavanjem slobode stranaka u pogledu izbora mjerodavnog prava i, s druge strane, u okviru stavka 2. navedenog članka, utvrđivanjem kriterija za njegovo određivanje u slučaju neizbora tog prava.
35
Tako u skladu sa stavkom 1. članka 6., u slučaju ugovora o radu, izbor prava stranaka u skladu s člankom 3. Rimske konvencije radniku ne uskraćuje zaštitu koju mu daju prisilne norme prava koje bi se primjenjivalo na temelju stavka 2. tog članka u slučaju neizbora prava.
36
U potonjem stavku navedene su poveznice ugovora o radu na temelju kojih treba odrediti lex contractus u slučaju da ga stranke nisu izabrale. Međutim, iz upućivanja u stavku 1. članka 6. Rimske konvencije na stavak 2. tog članka proizlazi da su kriteriji navedeni u potonjem stavku relevantni i kad su stranke izabrale pravo koje se primjenjuje na ugovor. Naime, ti kriteriji, i u tom slučaju omogućuju utvrditi koje je to pravo, kako bi se radniku, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Rimske konvencije, zajamčila zaštita prisilnih odredbi prava koje bi se primjenjivalo na temelju tih kriterija. Primjena tih kriterija može dakle dovesti do primjene nekog drugog prava, različitog od onog koje su izabrale ugovorne stranke.
37
Ti kriteriji su kriterij države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao” iz članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije te u nedostatku takvog mjesta, kriterij države u kojoj se nalazi „mjesto poslovanja preko kojeg je zaposlen” kako je to predviđeno u članku 6. stavku 2. točki (b) te konvencije.
38
Usto, u skladu s posljednjim dijelom rečenice tog stavka 2., te se dvije poveznice ne primjenjuju ako iz „okolnosti u cjelini proizlazi da je ugovor više povezan s drugom državom, u kojem slučaju se na ugovor primjenjuje pravo te države”.
39
Stoga, kad treba primijeniti članak 6. Rimske konvencije, sud najprije mora utvrditi koje je pravo mjerodavno na temelju posebnih poveznica iz stavka 2. točaka (a) i (b) tog članka, koje zadovoljavaju opći zahtjev predvidljivosti prava i time pravne sigurnosti u ugovornim odnosima (presuda od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 35. i navedena sudska praksa).
40
Kad je, u tom pogledu, riječ o točki (a) stavka 2. članka 6. Rimske konvencije, Sud je presudio da kriterij države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao” iz te točke treba široko tumačiti, dok kriterij države u kojoj se nalazi „mjesto poslovanja preko kojeg je radnik zaposlen” iz točke (b) stavka 2. tog članka, treba primijeniti ako sud pred kojim se vodi postupak ne može odrediti državu u kojoj radnik obično obavlja svoj posao (presude od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 43. te od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 35.).
41
Tako u slučaju radnika koji svoje djelatnosti obavlja u više od jedne države ugovornice, primjenjuje se kriterij iz članka 6. stavka 2. točki (a) i kad sud pred kojim se vodi postupak može odrediti državu s kojom je rad u znatnoj mjeri povezan (presude od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 44. te od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 36.).
42
U takvom slučaju, kriterij države uobičajenog obavljanja posla treba shvatiti na način da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg radnik stvarno obavlja svoju poslovnu djelatnost, a u nedostatku poslovnog središta, na mjesto u kojem on obavlja većinu svojih djelatnosti (presude od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 45. i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 37.).
43
Treba međutim istaknuti da su se predmeti povodom kojih su donesene presude od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), odnosili na radnika koji je svoje djelatnosti za vrijeme cjelokupnog radnog odnosa obavljao u više od jedne države ugovornice i u odnosu na kojeg je poveznica vodila do utvrđenja istog uobičajenog mjesta rada. S druge strane, uzimajući u obzir činjenični okvir kako ga opisuje sud koji je uputio zahtjev, glavni predmet tiče se situacije radnika koji je svoje djelatnosti također obavljao u više država, ali čije je uobičajeno mjesto rada tijekom zadnjeg razdoblja izvršavanja njegova ugovora o radu premješteno na državno područje druge države ugovornice.
44
Kad je riječ o situaciji poput one navedene u prethodnoj točki, valja utvrditi da tekst članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije ne daje nikakvo pojašnjenje u pogledu razdoblja radnog odnosa koje treba uzeti u obzir radi određivanja države u kojoj radnik obično obavlja svoj posao u smislu te odredbe. Za potrebe tog utvrđivanja valja dakle, kad ne postoji takvo pojašnjenje, uzeti u obzir radni odnos u njegovoj cijelosti.
45
Kad je tijekom radnog odnosa u cijelosti došlo do promjene u pogledu uobičajenog mjesta rada, u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije nije moguće utvrditi nijednu državu.
46
Upravo u tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita može li se kriterij države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao” u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije, po analogiji tumačiti kao kriterij „mjesta u kojem radnik obično obavlja svoj rad” iz članka 5. točke 1. Briselske konvencije, kako ga Sud tumači u svojoj presudi od 27. veljače 2002., Weber, (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Sud u tom pogledu odlučio da, kad je riječ o ugovoru o radu na temelju kojeg zaposlenik za svojeg poslodavca obavlja iste djelatnosti u više od jedne države ugovornice, u načelu treba uzeti u obzir cjelokupno trajanje radnog odnosa kako bi se odredilo mjesto u kojem je dotična osoba obično obavljala svoj rad u smislu članka 5. točke 1. (presuda od 27. veljače 2002., Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, t. 58.). Međutim, posljednje razdoblje rada treba uzeti u obzir ako radnik, nakon što je svoj posao tijekom određenog razdoblja obavljao na određenom mjestu, svoje djelatnosti trajno obavlja na nekom drugom mjestu, s obzirom na to da je to zadnje mjesto, prema jasnoj želji stranaka, namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada u smislu navedenog članka 5. točke 1. (presuda od 27. veljače 2002., Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, t. 54.).
48
U tom je pogledu dakako točno da je Sud u točki 33. svoje presude od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), za potrebe tumačenja članka 6. stavka 2. Rimske konvencije uputio na tumačenje članka 5. točke 1. Briselske konvencije.
49
Međutim, iako je dakako poželjno da materijalno područje primjene i odredbe Rimske konvencije budu usklađene s Briselskom konvencijom, te odredbe ne treba tumačiti u svjetlu onih iz Briselske konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
50
Naime, Rimska konvencija i Briselska konvencija nastoje ostvariti različite ciljeve. Dok se odredbe Rimske konvencije, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. primjenjuju na ugovorne obveze u svim situacijama koje uključuju izbor između prava različitih zemalja i to kako bi se odredilo primjenjivo materijalno pravo, Briselskom konvencijom utvrđuju se pravila koja omogućuju određivanje nadležnog suda za odlučivanje u sporu u građanskim i trgovačkim stvarima.
51
Zbog toga, iako dvije konvencije u pogledu pojedinačnog ugovora o radu utvrđuju pravila čiji je cilj zaštita radnika kao slabije stranke ugovornog odnosa, tumačenje odredbi jedne konvencije nije uvijek moguće primijeniti na odredbe druge.
52
Svakako nije predviđeno kriterij države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao” u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije tumačiti po analogiji s tumačenjem Suda iz njegove presude od 27. veljače 2002., Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), u pogledu kriterija „mjesta u kojem radnik obično obavlja svoj rad” u smislu članka 5. točke 1. Briselske konvencije.
53
Važno je naime istaknuti da je taj članak 5. točka 1. postao članak 19. Uredbe Bruxelles I, zatim članak 21. Uredbe Bruxelles I.a, s tim da se potonje odredbe izričito odnose kako na „mjesto u kojemu radnik obično obavlja posao” tako i na „zadnje mjesto u kojemu je tako radio”. S druge strane, članak 6. Rimske konvencije postao je članak 8. Uredbe Rim I, u kojem se ne čini takva razlika jer zakonodavac Unije odlučio da tu odredbu neće uskladiti s onom iz članka 19. Uredbe Bruxelles I.
54
Budući da nije moguće odrediti državu u kojoj radnik obično obavlja svoj posao u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije, valja se stoga osloniti na kriterij države u kojoj se nalazi „mjesto poslovanja preko kojeg je radnik zaposlen” iz članka 6. stavka 2. točke (b) Rimske konvencije, koje se u ovom slučaju nalazi u Bettembourgu (Luksemburg).
55
Međutim, u skladu sa zadnjim dijelom rečenice stavka 2. iz članka 6. Rimske konvencije, ako iz okolnosti u cjelini proizlazi da je ugovor više povezan s drugom državom, a ne onom određenom na temelju poveznica iz članka 6. stavka 2. točaka (a) i (b) Rimske konvencije, na nacionalnom je sudu da isključi te kriterije i primjeni pravo te druge države (vidjeti presudu od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 36.). Isto vrijedi i kad su stranke, kao što je to ovdje slučaj, u ugovoru izabrale pravo, ako ono radnika lišava zaštite koje pružaju prisilne norme tog drugog prava.
56
U tu svrhu nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti koje karakteriziraju ugovorni odnos i ocijeniti koja je okolnost, ili njih više, prema njegovu mišljenju najvažnija. Među tim okolnostima nalaze se među ostalim država u kojoj zaposlenik plaća porez i porez na dohodak iz svojeg rada, kao i ona u kojoj je osiguran u sustavu socijalnog osiguranja i različitim mirovinskim sustavima, zdravstvenom osiguranju te osiguranju za slučaj invalidnosti. Nacionalni sud mora također uzeti u obzir sve okolnosti slučaja, kao što su posebice parametri utvrđivanja plaće ili drugih uvjeta rada (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 40. i 41.).
57
U tom pogledu, mjesto u kojem je radnik obavljao svoj posao tijekom posljednjeg razdoblja izvršavanja svog ugovora o radu, koje je namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada, predstavlja relevantnu okolnost koju treba uzeti u obzir u okviru razmatranja svih okolnosti, izvršenog na temelju posljednjeg dijela rečenice stavka 2. iz članka 6. Rimske konvencije.
58
To tumačenje posljednjeg dijela rečenice stavka 2. iz članka 6. Rimske konvencije u skladu je s ciljevima koji se žele postići tom odredbom i samom konvencijom u cijelosti.
59
S jedne strane, s obzirom na to da je cilj članka 6. Rimske konvencije osigurati odgovarajuću zaštitu radniku, navedena odredba mora jamčiti da se na ugovor o radu primjenjuje pravo države s kojom je ugovor najuže povezan (presuda od 12. rujna 2013., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 34.).
60
Činjenica da se u okviru ispitivanja svih okolnosti, izvršenog na temelju posljednjeg dijela rečenice stavka 2. iz članka 6. te konvencije, među relevantnim okolnostima uzima u obzir mjesto gdje je radnik trajno obavljao svoj posao za vrijeme posljednjeg razdoblja izvršavanja svojeg ugovora o radu, koje je namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada, u skladu je s tim ciljem.
61
S druge strane, cilj Rimske konvencije u cjelini je povećanje razine pravne sigurnosti, ojačavanjem povjerenja u stabilnost odnosa između ugovornih stranaka, što pretpostavlja jasnoću sustava određivanja mjerodavnog prava i njegovu predvidljivost s određenim stupnjem sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2009., ICF, C‑263/08 P, EU:C:2009:617, t. 44.).
62
U tom pogledu, treba istaknuti da se primjena poveznice predviđene u posljednjem dijelu rečenice stavka 2. iz članka 6. Rimske konvencije, u skladu sa zahtjevom pravne sigurnosti i predvidljivosti, mora temeljiti na objektivnim elementima. Takav element, koji je moguće objektivno utvrditi, predstavlja okolnost da radnik, nakon što je svoj posao tijekom određenog razdoblja obavljao na određenom mjestu, svoju djelatnost dalje trajno obavlja na nekom drugom mjestu, koje je prema jasnoj želji stranaka, namijenjeno postati novo uobičajeno mjesto rada.
63
U konkretnom je slučaju stoga na sudu koji je uputio zahtjev da odredi proizlazi li iz svih okolnosti slučaja, u skladu s posljednjim dijelom rečenice stavka 2. iz članka 6. Rimske konvencije, to da je ugovor o radu o kojem je riječ u glavnom postupku više povezan s Francuskom nego s Luksemburgom, čije su pravo stranke izabrale kao pravo koje se primjenjuje na taj ugovor i na čijem se području nalazi mjesto poslovanja preko kojeg je zaposlena osoba ES. U okviru tog ispitivanja, trebat će uzeti u obzir sve elemente koji karakteriziraju radni odnos, poput posljednjeg uobičajenog mjesta rada osobe ES i obveze prijave u francuski sustav socijalne sigurnosti.
64
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 3. i 6. Rimske konvencije, a osobito posljednji dio rečenice stavka 2. iz članka 6. treba tumačiti na način da kad radnik, nakon što je svoj posao tijekom određenog razdoblja obavljao na određenom mjestu, svoje djelatnosti mora obavljati na nekom drugom mjestu koje je namijenjeno postati njegovo novo uobičajeno mjesto rada, u okviru ispitivanja svih okolnosti radi određivanja prava koje bi se primjenjivalo u slučaju da ga stranke nisu izabrale, treba uzeti u obzir to posljednje mjesto.
Troškovi
65
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
Članke 3. i 6. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980., a osobito posljednji dio rečenice stavka 2. iz članka 6. treba tumačiti na način da kad radnik, nakon što je svoj posao tijekom određenog razdoblja obavljao na određenom mjestu, svoje djelatnosti mora obavljati na nekom drugom mjestu koje je namijenjeno postati njegovo novo uobičajeno mjesto rada, u okviru ispitivanja svih okolnosti radi određivanja prava koje bi se primjenjivalo u slučaju da ga stranke nisu izabrale, treba uzeti u obzir to posljednje mjesto.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski