62024CC0184
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 19. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑184/24 [Sidi Bouzid] (
i
)
AF, u svoje ime i u svojstvu osobe koja ima roditeljsku odgovornost nad maloljetnim djetetom BF,
protiv
Ministero dell’Interno – U. T. G. – Prefettura di Milano
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud za Lombardiju, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2013/33/EU – Prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata – Članak 20. stavak 1. – Napuštanje mjesta boravišta – Članak 20. stavci 4. i 5. – Teško kršenje pravila u centrima za smještaj – Ponovljeno i neopravdano odbijanje podnositelja zahtjeva da postupi u skladu s odlukom o transferu donesenom zbog potrebe upravljanja kapacitetima nacionalnog sustava prihvata – Nacionalni propis kojim se ukidaju materijalni uvjeti prihvata – Dopuštenost”
I. Uvod
1.
U situaciji u kojoj podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu kategorički odbija dijeliti ili osloboditi smještaj u kojem živi sa svojim maloljetnim sinom u centru za smještaj te opetovano i neopravdano odbija transfer u drugi centar za smještaj radi upravljanja kapacitetima nacionalnog sustava prihvata, predstavlja li prestanak skrbi proporcionalan i prikladan odgovor na takvo ponašanje?
2.
To je u biti pitanje koje se postavlja u ovom predmetu.
3.
To je pitanje postavljeno u okviru spora između osobe AF, tuniskog državljanina, i osobe BF, njezina maloljetnog sina, i Prefetture di Milano (Prefektura Milano, Italija), koja im je odlučila ukinuti materijalne uvjete prihvata koji se odnose na smještaj, hranu, odjeću i naknadu za svakodnevne troškove koji su im dodijeljeni u skladu s odredbama Direktive 2013/33/EU (
2
). Dvojeći o zakonitosti te odluke s obzirom na načela koja je Sud utvrdio u presudama od 12. studenoga 2019., Haqbin (
3
) i od 1. kolovoza 2022., Ministero dell’Interno (Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata) (
4
), Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji) u biti traži od njega da pojasni prirodu i doseg mjera koje država članica može donijeti u odnosu na navedenu vrstu ponašanja.
4.
U ovom ću mišljenju iznijeti razloge zbog kojih se ne slažem s pretpostavkom suda koji je uputio zahtjev prema kojoj je neopravdano odbijanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da postupi u skladu s odlukom o transferu u drugi centar za smještaj postupanje koje se može izjednačiti s „[napuštanjem mjesta] boravišta koje je odredilo nadležno tijelo”, u smislu članka 20. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 2013/33, kojim se nadležnom tijelu države članice dopušta da ukine materijalne uvjete prihvata.
5.
Budući da odredbe o tome ništa ne govore, predložit ću Sudu da tu vrstu ponašanja shvati s gledišta odredbi navedenih u članku 20. stavku 4. te direktive u mjeri u kojoj, kategoričkim protivljenjem svakoj ponudi ponovnog smještaja koja je ipak primjerena njegovoj obiteljskoj situaciji, podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu zanemaruje pravo nadležnog tijela države članice da provede transfere koje nalaže upravljanje njezinim kapacitetima za prihvat i teško krši pravila o centrima za smještaj, što to tijelo može sankcionirati drugom vrstom mjera kojima se poštuju ljudsko dostojanstvo i posebne potrebe maloljetnika.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
6.
Uvodne izjave 25. i 35. Direktive 2013/33 glase:
„(25)
Mogućnost zloporabe sustava za prihvat trebalo bi ograničiti preciznim utvrđivanjem okolnosti pod kojima se materijalni uvjeti prihvata za podnositelje zahtjeva mogu [ograničiti] ili ukinuti uz istovremeno osiguravanje dostojnog životnog standarda za sve podnositelje zahtjeva.
[…]
(35)
Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i čuvaju načela koja su posebno priznata u Povelji Europske unije o temeljnim [ (
5
)] pravima. Ovom se Direktivom nastoji posebno osigurati puno poštovanje ljudskog dostojanstva i poticati primjenu članaka 1., 4., 6., 7., 18., 21., 24. i 47. Povelje te je treba na odgovarajući način provoditi”.
7.
U skladu s njezinim člankom 1., cilj je te direktive utvrditi standarde za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u državama članicama.
8.
U skladu s člankom 2. točkom (i) navedene direktive, „centar za smještaj” definiran je kao „svako mjesto koje se upotrebljava za zajednički smještaj podnositelja zahtjeva” (
6
).
9.
U skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., ta se Direktiva primjenjuje na „sve državljane trećih zemalja i osobe bez državljanstva koje podnesu zahtjev za međunarodnu zaštitu na državnom području, […], sve dok im je kao podnositeljima zahtjeva dopušteno ostati na državnom području, kao i članove obitelji, ako su obuhvaćeni takvim zahtjevom za međunarodnu zaštitu u skladu s nacionalnim pravom”.
10.
Člankom 7. Direktive 2013/33, naslovljenim „Boravište i sloboda kretanja”, u stavcima 2. i 3. predviđa se:
„2.   Države članice mogu odlučiti o boravištu podnositelja zahtjeva zbog javnog interesa, javnog reda ili, kada je potrebno, zbog brzog razmatranja i učinkovita praćenja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
3.   Države članice mogu propisati da materijalni uvjeti prihvata ovise o stvarnom boravištu podnositelja zahtjeva na određenom mjestu koje određuju države članice. Takva se odluka, koja može biti općenite prirode, donosi pojedinačno i na temelju nacionalnog prava”.
11.
Članak 18. te direktive, naslovljen „Modaliteti materijalnih uvjeta prihvata”, u stavku 6. prvoj rečenici određuje da „[d]ržave članice osiguravaju da se podnositelji zahtjeva premještaju iz jednog stambenog objekta u drugi samo kada je to nužno”.
12.
Članak 20. te direktive, naslovljen „Ograničavanje ili ukidanje materijalnih uvjeta prihvata”, glasi kako slijedi:
„(1)   Države članice mogu ograničiti ili, u iznimnim ili valjano utemeljenim slučajevima, ukinuti materijalne uvjete prihvata kada podnositelj zahtjeva:
(a)
napusti mjesto boravišta koje je odredilo nadležno tijelo i pritom ga o tome ne obavijesti ili, ako se traži, bez odobrenja; ili
(b)
ne ispunjava obveze javljanja ili zahtjeva u vezi s obavješćivanjem ili sudjelovanjem u osobnim razgovorima vezanim uz postupak azila tijekom razumnog razdoblja koje je utvrđeno nacionalnim pravom; ili
(c)
podnese naknadni zahtjev kako je definirano u članku 2. točki (q) Direktive [2013/32/EU (
7
)].
U vezi sa slučajevima (a) i (b) kada se podnositelju zahtjeva uđe u trag ili kada se dobrovoljno javi nadležnom tijelu, na temelju razloga za nestanak donosi se odgovarajuće utemeljena odluka o ponovnom uvođenju prava na neke ili sve ukinute ili ograničene materijalne uvjete prihvata.
[…]
4.   Države članice mogu odrediti sankcije koje se primjenjuju za teška kršenja pravila u centrima za smještaj te za opasno nasilno ponašanje.
5.   Odluke o ograničavanju ili ukidanju materijalnih uvjeta prihvata iz stavaka 1., 2., 3. i 4. ovog članka donose se pojedinačno, objektivno i nepristrano i za njih se navode razlozi. Odluke se temelje na posebnom položaju predmetne osobe, posebno u vezi s osobama iz članka 21. i pritom [se] uzima u obzir načelo proporcionalnosti. Države članice u svim okolnostima osiguravaju pristup zdravstvenoj zaštiti u skladu s člankom 19. te svim podnositeljima zahtjeva osiguravaju dostojanstven životni standard.
6.   Države članice osiguravaju da se materijalni uvjeti prihvata ne ograničavaju ili ukidaju prije nego što se donese odluka u skladu sa stavkom 5.”
B.
Talijansko pravo
13.
Članak 23. decreta legislativo n. 142. – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme koja se odnosi na all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (Zakonodavna uredba br. 142 o provedbi Direktive [2013/33] i Direktive [2013/32]) (
8
) od 18. kolovoza 2015., naslovljen „Ograničavanje ili ukidanje materijalnih uvjeta prihvata”, određuje:
„(1)   Prefekt pokrajine u kojoj se nalaze objekti iz članaka 9. i 11. donosi obrazloženu odluku o ukidanju mjera prihvata u slučajevima u kojima:
(a)
ako se podnositelj zahtjeva ne pojavi u određenom smještajnom objektu ili napusti prihvatni centar a da o tome nije prethodno obavijestio nadležno tijelo prefetture – ufficio territoriale del Governo [Prefektura – teritorijalni ured vlade, Italija];
[…]
2.   Podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u slučaju teškog ili ponovljenog kršenja pravila objekta u kojem je smješten – uključujući namjerno oštećenje pokretne ili nepokretne imovine ili ozbiljno nasilno ponašanje, čak i izvan prihvatnog centra – prefekt će, ne dovodeći u pitanje pravo da naredi premještaj podnositelja zahtjeva u drugi centar, narediti jednu ili više sljedećih mjera:
(a)
privremeno isključenje iz sudjelovanja u aktivnostima koje organizira voditelj centra;
(b)
privremeno isključenje iz pristupa jednoj ili više usluga iz druge rečenice članka 10. stavka 1., osim opreme;
(c)
suspenziju na razdoblje od najmanje trideset dana, a najviše šest mjeseci ili ukidanje dodatnih ekonomskih koristi predviđenih u specifikaciji iz članka 12.;
2.a   Mjere iz ovog članka donose se na pojedinačnoj osnovi, uz poštovanje načela proporcionalnosti i uzimajući u obzir situaciju podnositelja zahtjeva, posebno s obzirom na uvjete iz članka 17. te su obrazložene. Mjere koje donosi prefekt protiv podnositelja zahtjeva priopćuju se nadležnom teritorijalnom odboru nadležnom za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
3.   U slučaju predviđenom u stavku 1. točki (a), voditelj centra dužan je odmah obavijestiti prefekturu – područni ured vlade o nejavljanju podnositelja zahtjeva ili o tome da je podnositelj zahtjeva napustio objekt. Ako se tražitelj azila nađe ili se dobrovoljno javi policijskim snagama ili se pojavi u centru u koji je raspoređen, prefekt nadležan za to područje obrazloženom odlukom nalaže eventualnu ponovnu uspostavu materijalnih uvjeta prihvata na temelju informacija koje je dostavio podnositelj zahtjeva. Ponovna uspostava nalaže se samo ako je do nejavljanja ili napuštanja došlo zbog više sile, nepredvidivih okolnosti ili drugih ozbiljnih osobnih razloga.
4.   U slučaju kršenja pravila centra voditelj centra službeno upozorava podnositelja zahtjeva i, ako su ispunjeni uvjeti za primjenu mjera iz stavka 2., odmah prosljeđuje prefekturi izvješće o činjenicama.
[…]”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
14.
Osoba AF i njegov sin BF, oboje tuniski državljani, podnositelji su zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Osoba BF bila je maloljetna na dan podnošenja zahtjeva. U tom svojstvu smješteni su u prihvatnom centru u Milanu (Italija).
15.
Prefektura Milano donijela je 1. lipnja 2023. odluku o ukidanju materijalnih uvjeta prihvata odobrenih osobama AF i BF (
9
). Ta je odluka, priložena nacionalnom spisu kojim raspolaže Sud, obrazložena s obzirom na dvije okolnosti.
16.
Prva okolnost odnosi se na opetovana odbijanja osobe AF da oslobodi smještaj u kojem stanuje sa svojim sinom, koji je namijenjen ne za dvije, nego četiri osobe, i da bude premještena u drugi prihvatni centar u Milanu. Druga okolnost odnosi se na njezino ponašanje u centru u kojem je smještena. Navodno je to ponašanje predstavljalo ozbiljno kršenje pravila centra te je bilo takve vrste da je ugrozilo sigurnost unutar centra i ometalo upravljanje postupcima povezanima s prihvatom podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, s obzirom na ogroman migracijski tok i stalnu potrebu za dodjelom prihvatnih kapaciteta.
17.
Neovisno o raznolikosti tih okolnosti i činjenici da se one sastoje od povreda pravila prihvatnog centra, teških nasilnih ponašanja ili činjenica koje utječu na uvjete za priznavanje prava na uvjete prihvata, sud koji je uputio zahtjev ističe da se odluka prefekture u Milanu temelji na članku 23. stavku 1. točki (a) Zakonodavne uredbe br. 142/2015, kojim se prenosi članak 20. stavak 1. točka (a) Direktive 2013/33. Iz toga zaključuje da osnovu za to ukidanje čine opetovana odbijanja osobe AF da bude premještena u drugi prihvatni centar u Milanu iz organizacijskih razloga.
18.
Osoba AF podnijela je sudu koji je uputio zahtjev tužbu za poništenje odluke prefekture u Milanu kao i zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi određivanja privremenih mjera. Odbijanje premještaja u drugi prihvatni centar opravdala je činjenicom da osoba BF studira u blizini centra u kojem je smještena. Tvrdi da zbog ukidanja materijalnih uvjeta prihvata u odnosu na njega neće moći zadovoljiti svoje osnovne potrebe ni potrebe svojeg maloljetnog djeteta. U prilog svojoj tužbi ističe, među ostalim, povredu članka 21. Direktive 2013/33 i članka 17. Zakonodavnog dekreta br. 142/2015 jer se mjerom ne uzima u obzir činjenica da njegov sin i on pripadaju kategoriji „ranjivih osoba”; povredu članka 23. stavka 1. točke (a) Zakonodavne uredbe br. 142/2015 jer se odbijanje izvršenja transfera ne može izjednačiti sa slučajevima predviđenima tom odredbom i povredu članka 20. Direktive 2013/33, kako ga je Sud protumačio u svojim presudama Haqbin i Ministero dell’Interno (Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata), iz kojeg proizlazi opće načelo, koje se primjenjuje na sve slučajeve ukidanja materijalnih uvjeta prihvata, uključujući kada to ukidanje nema narav sankcije.
19.
Rješenjem od 25. srpnja 2023. sud koji je uputio zahtjev odbio je zahtjev osobe AF za privremenu pravnu zaštitu uz obrazloženje da je odluka prefektura u Milanu izraz ovlasti organizacije uprave u području upravljanja prihvatnim centrima.
20.
Osoba AF se žalila na to rješenje Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija). Potonji je rješenjem od 22. rujna 2023. prihvatio tu žalbu uz obrazloženje da bi odluka prefekture u Milanu mogla povrijediti temeljna prava osobe AF, kao što su pristup hrani, smještaju i odjeći, koji predstavljaju osnovne potrebe.
21.
Sud koji je uputio zahtjev pita se, među ostalim, može li temeljno načelo zaštite ljudskog dostojanstva dovesti do zaključka da su načela koja je utvrdio Sud opća pravila koja se kao takva primjenjuju izvan slučajeva ukidanja navedenih uvjeta kao sankcije na koje upućuju navedene presude. Taj sud smatra da je u ovom slučaju uprava u dovoljnoj mjeri iznijela razloge zbog kojih je ukidanje materijalnih uvjeta prihvata neophodno s obzirom na činjenicu da osoba AF neopravdano i nerazmjerno odbija transfer u drugi prihvatni centar i da u praksi nisu moguća alternativna rješenja s manje ozbiljnim posljedicama.
22.
Usto, naglašava da je to ukidanje izravna posljedica odbijanja osobe AF da i dalje nastavi koristiti te materijalne uvjete prihvata, mada u drugom mjestu, što je jednako dobrovoljnom izuzimanju iz mehanizma prihvata. Stoga je osoba AF vlastitim izborom izložena tomu da joj se uskrati mogućnost da zadovolji svoje osnovne potrebe.
23.
Konačno, sud koji je uputio zahtjev navodi da to odbijanje predstavlja zlouporabu jer iskorištava mjeru prihvata za vlastite svrhe i u praksi potkopava organizacijsku i upravljačku ovlast upravnog tijela da odredi prihvatni centar u koji će se smjestiti podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu. S obzirom na tu zlouporabu, jedina mjera koju uprava može naložiti jest ukidanje materijalnih uvjeta prihvata. Taj sud dodaje da, ako bi se smatralo da u predmetnoj situaciji članak 20. Direktive 2013/33 isključuje izvršavanje ovlasti ukidanja materijalnih uvjeta prihvata, uprava više ne bi mogla preuzeti upravljanje mjerama prihvata jer bi puko odbijanje transfera podnositelja zahtjeva dovelo do „paraliziranja organizacije tih mjera” i uvođenja oblika „prava na ostanak” u prvom prihvatnom centru, koje bi ovisilo samo o volji tog podnositelja zahtjeva, što je pravo koje se ne temelji ni na pravu Unije ni na nacionalnom pravu.
24.
U tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud za Lombardiju) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 20. Direktive [2013/33] te načelima koja je Sud utvrdio u presudama od 12. studenoga 2019. u predmetu [Haqbin] i [Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata)], i od 1. kolovoza 2022. u predmetu C‑422/2021 – u dijelu u kojem se njima isključuje mogućnost da javna uprava države članice kao sankciju odredi ukidanje mjera prihvata kada je učinak te odluke ugrožavanje osnovnih životnih potreba stranog državljanina koji je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu i njegove obitelji – nacionalni propis kojim se dopušta da se na temelju obrazložene pojedinačne ocjene, koja se također odnosi na nužnost i proporcionalnost mjere, ukine prihvat zbog razloga koji nisu povezani sa sankcioniranjem, nego s time što više nisu ispunjeni uvjeti za odobrenje prihvata i, konkretno, s time što je strani državljanin zbog razloga koji nisu povezani s ispunjenjem osnovnih životnih potreba i zaštite ljudskog dostojanstva, odbio premještaj u drugi centar za smještaj koji je javna uprava odredila zbog objektivnih organizacijskih potreba i koji može zajamčiti zadržavanje materijalnih uvjeta prihvata koji su jednaki onima koje je uživao u prvotnom centru za smještaj, za što je odgovorna javna uprava, ako odbijanje premještaja i posljedična odluka o ukidanju mjere prihvata dovode do toga da stranac ne može ispuniti svoje osnovne životne potrebe i osnovne životne potrebe svoje obitelji?”
25.
Osoba AF, talijanska, belgijska, ciparska i poljska vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja.
IV. Analiza
26.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 20. Direktive 2013/33, kako je protumačen u presudama Haqbin i Ministero dell’Interno (Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata), tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg država članica može, nakon što ocijeni nužnost i proporcionalnost mjere u okviru pojedinačne ocjene situacije, ukinuti materijalne uvjete prihvata podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je zbog svojeg opetovanog odbijanja transfera u drugi centar za smještaj, ali koji je prilagođen njegovoj obiteljskoj situaciji, prestao ispunjavati uvjete za dodjelu materijalnih uvjeta prihvata.
27.
To se pitanje postavlja s obzirom na to da se ni jednom odredbom Direktive 2013/33 izričito ne uređuje situacija te vrste, u kojoj podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne poštuje pravila koja uređuju njegovu skrb te zloporabno ostaje u centru za smještaj time što opetovano i neopravdano odbija transfer u drugi centar za smještaj.
28.
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji) polazi od pretpostavke da se ponašanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može i mora izjednačiti s „[napuštanjem mjesta] boravišta koje je odredilo nadležno tijelo”, u smislu članka 20. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 2013/33, tako da bi to u skladu s tom odredbom moglo dovesti do ukidanja materijalnih uvjeta prihvata. Naime, taj sud smatra da takvo ponašanje svjedoči o dobrovoljnom izuzimanju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu iz nacionalnog sustava prihvata s obzirom na to da ono odgovara nepojavljivanju tog podnositelja zahtjeva u centru za smještaj u koji je raspoređen, što bi se moglo izjednačiti s napuštanjem mjesta boravka koje je odredilo nadležno nacionalno tijelo.
29.
Iako dijelim zabrinutost koju su izrazili sud koji je uputio zahtjev te ciparska i poljska vlada, prema kojima je ta vrsta ponašanja zloporabna i da nadležna tijela države članice moraju moći reagirati, ipak smatram da se, s obzirom na tekst članka 20. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 2013/33 te kontekst i svrhu propisa kojeg je taj članak dio, te dvije vrste ponašanja međusobno ne mogu izjednačiti.
A.
Odbijanje da se postupi u skladu s odlukom o transferu iz centra za smještaj u drugi centar za smještaj nije obuhvaćeno člankom 20. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) Direktive 2013/33
30.
Kao što se to navodi u njegovu naslovu, člankom 20. Direktive 2013/33 uređuju se mjere za ograničavanje ili ukidanje materijalnih uvjeta prihvata.
31.
U stavku 1. prvom podstavku točki (a) taj članak tako dopušta državama članicama da ograniče ili „u iznimnim i valjano utemeljenim slučajevima povlače pogodnosti [tih] uvjeta […] kada podnositelj zahtjeva […] napusti mjesto boravišta koje je odredilo nadležno tijelo i pritom ga o tome ne obavijesti ili, ako se traži, bez odobrenja”.
32.
Najprije ističem da tekst te odredbe treba usko tumačiti, kao što o tome svjedoči navod „u iznimnim i valjano utemeljenim slučajevima” koji upotrebljava zakonodavac Unije. Naime, osim osobe koja je prikrila svoja financijska sredstva, ukidanje materijalnih uvjeta prihvata ima za učinak uskraćivanje podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji u potpunosti ovisi o državnoj pomoći za smještaj, hranu, odjeću i dnevnicu (
10
).
33.
Usto, ističem da je cilj navedene odredbe pojasniti posljedice općeg pravila koje je zakonodavac Unije utvrdio u članku 7. stavku 3. Direktive 2013/33. Naime, taj članak, koji se odnosi na boravak podnositelja zahtjeva u državi članici domaćinu, omogućuje toj državi članici da materijalne uvjete prihvata uvjetuje time da podnositelj zahtjeva „stvarno” boravi na određenom mjestu koje je odredilo nadležno nacionalno tijelo. Člankom 20. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) te direktive utvrđuje se mjera kojoj se izlaže podnositelj zahtjeva ako ne ispuni tu obvezu i napusti to mjesto boravišta „i pritom […] o tome ne obavijesti [nadležno tijelo]” ili bez dobivanja odobrenja u tu svrhu, ako je to potrebno.
34.
Glagol „napustiti”, koji se u svim jezičnim inačicama te odredbe prevodi ujednačeno, ima snažno značenje jer u svojem uobičajenom značenju znači napustiti ili konačno napustiti određenu stvar ili nekoga, a također i napustiti neko mjesto (
11
). U nacionalnom pravu, pojam „napuštanje smještaja” može imati vlastito značenje. U francuskom pravu, na primjer, karakterizira ga iznenadni i nepredvidivi odlazak osobe iz smještaja u kojem boravi te njezina neopravdana i dugotrajna, čak i trajna odsutnost (
12
). Kao što to proizlazi iz teksta članka 20. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2013/33, zakonodavac Unije uostalom upućuje na situaciju podnositelja zahtjeva koji se više ne može locirati (
13
) jer od država članica zahtijeva da donesu odluku o ponovnoj uspostavi materijalnih uvjeta prihvata kada se podnositelj zahtjeva „pronađe” ili se dobrovoljno javi nadležnim tijelima, uzimajući u obzir razloge zbog kojih je „nestao”.
35.
S obzirom na te elemente, smatram da se ponašanje poput predmetnog, koje obilježava odbijanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da postupi u skladu s odlukom o transferu i njegovo nepravedno zadržavanje u prvom centru za smještaj u koji je raspoređen, ne može izjednačiti s ponašanjem podnositelja zahtjeva koji napusti mjesto boravišta koje je odredilo nadležno tijelo bez prethodne obavijesti ili odobrenja. Shvaćam argument suda koji je uputio zahtjev prema kojem bi podnositelj zahtjeva, odbijanjem poštovanja pravila koja uređuju njegovu skrb i nepreseljenjem u drugi centar za smještaj, sam sebe izuzeo iz nacionalnog sustava prihvata na isti način kao i onaj koji napusti centar za smještaj. Međutim, valja utvrditi da u situaciji poput one o kojoj je riječ podnositelj zahtjeva zadržava svoje stvarno boravište u prvom centru za smještaj u koji je bio raspoređen, iako nepravedno, ali nije nestao, u potpunosti ga se može locirati za potrebe razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu te je nadležno nacionalno tijelo u potpunosti obaviješteno o tom mjestu boravišta.
36.
Tekst članka 20. stavka 1. točke (a) Direktive 2013/33 stoga se, prema mojem mišljenju, protivi tomu da se situacija poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu izjednači sa situacijom u kojoj podnositelj zahtjeva napusti centar za smještaj koji je odredilo nadležno nacionalno tijelo.
37.
To je također potkrijepljeno kontekstom i svrhom članka 20. stavka 1. Direktive 2013/33.
38.
Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata, naime, mjera je koju zakonodavac Unije vrlo strogo predviđa u članku 20. stavku 1. prvom podstavku te direktive „u iznimnim ili valjano utemeljenim slučajevima” u dvama slučajevima koji su, među ostalim, povezani s rizikom zlouporabe sustava prihvata (
14
).
39.
Prvi slučaj odnosi se na situaciju u kojoj država članica može, u skladu s člankom 28. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2013/32, pretpostaviti da je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu prešutno povukao svoj zahtjev ili ga se prešutno odrekao jer je napustio mjesto boravišta u koje je raspoređen (članak 20. stavak 1. prvi podstavak točka (a) Direktive 2013/33) ili da se ne javlja tijelima, ne odgovara na zahtjeve u vezi s obavješćivanjem ili ne sudjeluje u osobnim razgovorima vezanima uz postupak razmatranja njegova zahtjeva (članak 20. stavak 1. prvi podstavak točka (b) te direktive). Te okolnosti, koje se pojavljuju kao uvjeti za priznavanje materijalnih uvjeta prihvata, obuhvaćene su obvezama podnositelja zahtjeva navedenima u članku 4. Direktive 2011/95/EU (
15
) i članku 13. Direktive 2013/32. U takvom slučaju, u kojem država članica može pretpostaviti da je zahtjev povučen, potonja može pretpostaviti da je pravo na materijalne uvjete prihvata, povezano sa svojstvom podnositelja zahtjeva, prestalo sve do ponovnog pojavljivanja podnositelja zahtjeva (članak 20. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2013/33).
40.
Drugi slučaj odnosi se na situaciju u kojoj podnositelj zahtjeva podnese „naknadni zahtjev” u smislu članka 2. točke (q) Direktive 2013/32 (članak 20. stavak 1. prvi podstavak točka (c) Direktive 2013/33), odnosno novi zahtjev za međunarodnu zaštitu podnesen nakon donošenja konačne odluke o prethodnom zahtjevu. U tom slučaju ukidanje se stoga može opravdati ako se pokaže da je podnositelj zahtjeva podnio taj novi zahtjev samo kako bi ostvario pravo na materijalne uvjete prihvata u državi članici.
41.
Međutim, ponašanje kao što je ono o kojem je riječ nije među povredama koje mogu upućivati na povredu obveza koje podnositelj zahtjeva ima na temelju razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu i njegovo odbijanje da postupi u skladu s pravilima koja uređuju njegovu skrb ne može, prema mojem mišljenju, samo po sebi svjedočiti o prešutnom povlačenju njegova zahtjeva ili pokušaju zlouporabe nacionalnog sustava prihvata.
42.
Ako se podnositelj zahtjeva doista nalazi na državnom području države članice u kojoj je podnio svoj zahtjev, gdje stvarno boravi u mjestu boravišta koje je izvorno odredila država članica kako bi se osiguralo brzo i učinkovito postupanje s njim, i ako ispunjava obvezu suradnje koju ima na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 2011/95 kao i sve obveze navedene u članku 13. Direktive 2013/32, taj podnositelj zahtjeva ispunjava uvjete za stjecanje prava na materijalne uvjete prihvata sve dok mu je u tom svojstvu dopušten boravak na državnom području (
16
). Stoga bi u takvoj situaciji bilo protivno logici sustava uspostavljenog člankom 20. stavkom 1. Direktive 2013/33 da se navedenom podnositelju zahtjeva oduzmu pogodnosti povezane s razmatranjem njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
43.
Stoga ne smatram da se država članica može pozvati na odredbe navedene u članku 20. stavku 1. prvom podstavku točki (a) Direktive 2013/33 kako bi donijela mjeru ukidanja materijalnih uvjeta prihvata u pogledu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji se zloporabno zadržava u prvom centru za smještaj u koji je bio raspoređen i koji opetovano i neopravdano odbija transfer u drugi centar za smještaj iz organizacijskih razloga.
44.
Suprotno tomu, smatram da takvo ponašanje može predstavljati „teško kršenje pravila u centrima za smještaj” u smislu članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33, koje država članica može sankcionirati u skladu sa zahtjevima iz članka 20. stavaka 5. i 6. te direktive.
B.
Odbijanje da se postupi u skladu s odlukom o transferu u drugi centar za smještaj obuhvaćeno je člankom 20. stavkom 4. Direktive 2013/33
45.
Člankom 20. stavkom 4. Direktive 2013/33 propisuje se da „države članice mogu odrediti sankcije koje se primjenjuju za teška kršenja pravila u centrima za smještaj te za opasno nasilno ponašanje”.
46.
Istina je da ovaj članak ne propisuje obveze u pravilima centara za smještaj, čije kršenje može biti kažnjivo, te je na svakoj državi članici da ih definira kao takve. Međutim, takva pravila nužno utvrđuju ili se odnose na opća i posebna prava i obveze svake strane tijekom njihova boravka u centru. Također nužno detaljno propisuju pravila koja uređuju organizaciju centra za smještaj i uvjete skrbi za podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Međutim, čini mi se da su uvjeti transfera, poput uvjeta ulaska, boravka i odlaska iz centra za smještaj za tog podnositelja zahtjeva, bitni elementi pravila centara za smještaj, kojih se podnositelj zahtjeva pridržava potpisivanjem ugovora o prihvatu koji je općenito povezan s tim pravilima (
17
).
47.
Stoga iz zajedničkog tumačenja općih odredbi o boravku podnositelja zahtjeva na državnom području države članice domaćina proizlazi da Direktiva 2013/33 ne priznaje postojanje prava podnositelja zahtjeva da ostane u točno određenom centru za smještaj.
48.
Kao prvo, iz članka 7. stavka 2. Direktive 2013/33 proizlazi da države članice mogu odlučiti o boravištu podnositelja zahtjeva, bilo zbog javnog interesa, javnog poretka ili radi brze obrade i učinkovitog praćenja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Iako pojam „razlog od javnog interesa” nije definiran u toj direktivi, on nedvojbeno obuhvaća razloge koji se odnose na organizaciju i upravljanje kapacitetima nacionalnog sustava prihvata, pri čemu zakonodavac Unije, osim toga, u uvodnoj izjavi 26. navedene direktive priznaje potrebu osiguranja „učinkovitosti nacionalnih sustava za prihvat”.
49.
Kao drugo, iz članka 18. stavka 6. Direktive 2013/33 proizlazi da država članica domaćin ima pravo transferirati podnositelja zahtjeva iz jednog smještaja u drugi ako se pokaže da je taj transfer „nužan”, pod uvjetom, međutim, da uvjeti smještaja odgovaraju posebnim potrebama obitelji i ranjivih ili ovisnih osoba (
18
). Stoga nadležno nacionalno tijelo ima pravo zahtijevati transfer podnositelja zahtjeva u drugi centar za smještaj kada to zahtijeva kapacitet prihvatnih objekata ili kada to zahtijeva njihova primjerenost posebnim potrebama podnositelja zahtjeva, zbog, primjerice, njegove osobne ili obiteljske situacije (obitelj, samci, obitelji s jednim roditeljem, maloljetnici bez pratnje) ili pak ako se podnositelj zahtjeva suočava s poteškoćama u prilagodbi pravilima života centra za smještaj o kojem je riječ. Svaka od tih okolnosti očito se može mijenjati tijekom cijelog postupka prihvata podnositelja zahtjeva.
50.
Te bi odredbe, prema mojem mišljenju, bile lišene korisnog učinka kad bi države članice bile lišene bilo kakvog sredstva djelovanja u odnosu na podnositelja zahtjeva koji boravi u smještaju koji odgovara potrebama brojnije obiteljske zajednice i koji odbija dijeliti ga ili napustiti te, štoviše, kategorički odbija, bez valjanog razloga, svaku ponudu preseljenja koja bi bila primjerena njegovim obiteljskim okolnostima (
19
). Zloporabnim zadržavanjem u tom smještaju podnositelj zahtjeva lišava upravitelja centra za smještaj mogućnosti da drugim izoliranim osobama ili drugim obiteljima ponudi slobodna mjesta kojima je to potrebno. Takvo ponašanje, ako se tolerira, doista može dovesti do paralize sustava za prihvat sprečavanjem država članica da učinkovito upravljaju svojim smještajnim kapacitetima s fleksibilnošću koju zahtijeva raznolikost nastalih situacija i razvoj migracijskih tokova.
51.
Zbog svih tih razloga smatram da se takvo ponašanje mora moći kvalificirati kao „teško kršenje pravila u centrima za smještaj” u smislu članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33.
52.
Takvo rješenje nudi državama članicama mogućnost sankcioniranja te vrste ponašanja, pri čemu se zahtijeva da poštuju jamstva koja je zakonodavac Unije izričito predvidio u članku 20. stavcima 5. i 6. te direktive, osobito ona koja se odnose na poštovanje načela proporcionalnosti i ljudskog dostojanstva.
53.
Naime, u skladu s člankom 20. stavkom 5. navedene direktive, svaka sankcija u smislu stavka 4. tog članka mora biti objektivna, nepristrana, obrazložena i proporcionalna specifičnoj situaciji podnositelja zahtjeva kao i svim okolnostima slučaja te u svim okolnostima mora podnositelju zahtjeva osigurati pristup zdravstvenoj skrbi i dostojan životni standard (
20
).
54.
Ako se, kao što je to Sud priznao u presudi Haqbin, primjenjivi sustav sankcija u načelu može odnositi na materijalne uvjete prihvata, on je ipak odmah ublažio to razmatranje s obzirom na te zahtjeve i isključio mogućnost ukidanja – čak i privremenog – svih tih uvjeta (
21
).
55.
Kao prvo, Sud je presudio da bi sankcija koja se izriče samo na temelju članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33 i koja se sastoji od toga da se makar i privremeno ukinu svi materijalni uvjeti prihvata ili materijalni uvjeti prihvata koji se odnose na smještaj, hranu ili odjeću bili nespojivi s obvezom jamčenja podnositelju zahtjeva dostojnog životnog standarda s obzirom na to da bi podnositelju zahtjeva uskratili mogućnost zadovoljavanja njegovih najosnovnijih potreba, poput smještaja, hrane, odjeće i higijene, te bi time naštetilo njegovu fizičkom ili mentalnom zdravlju ili bi ga se dovelo u stanje propadanja nespojivo s tim dostojanstvom (
22
). U tom smislu, Sud je dodao da bi takva sankcija predstavljala zanemarivanje zahtjeva proporcionalnosti (
23
).
56.
Kao drugo, Sud je naglasio da zahtjev jamčenja dostojanstvenog životnog standarda podnositelju zahtjeva nalaže ne samo državama članicama nego i fizičkim ili pravnim osobama koje angažiraju da stalno i bez prekida osiguravaju takav životni standard (
24
). Stoga preuzimanje skrbi o podnositelju zahtjeva mora biti neprekinuto i mora poštovati njegovo dostojanstvo, o čemu, prema mojem mišljenju, također svjedoči članak 20. stavak 6. Direktive 2013/33. Naime, tim se člankom, koji je prije svega postupovna odredba, od države članice domaćina zahtijeva da do donošenja odluke o ograničavanju ili ukidanju materijalnih uvjeta prihvata nastavi osiguravati skrb o osnovnim potrebama podnositelja zahtjeva na način da ne dođe do prekida.
57.
To preuzimanje skrbi ima trostruki cilj. Ono prije svega omogućuje da se zajamči djelotvorna zaštita podnositelja zahtjeva na državnom području države članice domaćina, čime se pridonosi smanjenju opasnosti od marginalizacije kojoj je izložen i „sekundarnih kretanja” koja bi ga mogla privući. Nadalje, navedena skrb omogućuje podnositelju zahtjeva da ostvari svoje pravo na azil time što mu omogućuje da sudjeluje u postupku razmatranja njegova zahtjeva u skladu s pravima koja su mu priznata i obvezama koje ima na temelju direktiva 2011/95 i 2013/32. Naposljetku, to preuzimanje skrbi također omogućuje državi članici domaćinu da s dužnom pažnjom razmotri zahtjev za međunarodnu zaštitu jer, unatoč donesenoj sankciji, i dalje mora biti u mogućnosti pronaći podnositelja zahtjeva radi uručenja raznih poziva i sastanaka.
58.
Kao treće i posljednje, Sud je podsjetio na to da je, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Direktive 2013/33, najbolji interes djeteta primarna briga država članica pri provedbi odredbi koje se odnose na maloljetnike i pri donošenju sankcija, u skladu s člankom 24. Povelje, na koji upućuje uvodna izjava 35. te direktive. Prilikom izricanja sankcije država članica stoga mora uzeti u obzir čimbenike kao što su dobrobit i društveni razvoj maloljetnika, pri čemu posebnu pozornost posvećuje njegovoj osobnoj situaciji kao i razlozima koji se odnose na njegovu sigurnost i zaštitu (
25
). Očito je da ukidanje svih materijalnih uvjeta prihvata, čak i privremeno, nije mjera prilagođena situaciji maloljetnika jer ne omogućuje zadovoljavanje njegovih posebnih potreba i očito ugrožava uvjete njegova obrazovanja i razvoja.
59.
U ovom predmetu, iz teksta odluke prefekture u Milanu shvaćam da je ova mjera bila rezultat nagomilanih poteškoća i da se činila kao posljednje sredstvo za rješavanje situacije, unatoč raznim pokušajima nadležnih nacionalnih tijela.
60.
Naime, iz te odluke proizlazi da se tužitelj, osim što se ponašao na opasno nasilan način u centru za smještaj, u dvama navratima protivio zauzimanju praznih kreveta u njegovu smještaju od strane dvaju drugih podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu te je pet puta odbio pridržavati se mjera premještaja donesenih u odnosu na njega, a koje su bile primjerene njegovoj situaciji i situaciji njegova sina, koji je u vrijeme činjenica u glavnom postupku bio maloljetan. Iz navedene odluke također je razvidno da je, nakon prva dva odbijanja preseljenja podnositelja zahtjeva, nadležno nacionalno tijelo doista pokrenulo postupak za ukidanje materijalnih uvjeta prihvata, ali je odustalo od tog postupka pristajući da podnositelj zahtjeva i njegov sin nastave postupak prihvata u centru u kojem su bili smješteni.
61.
Međutim, iz svih razloga koje sam upravo naveo, država članica ne smije, među sankcijama koje se mogu izreći podnositelju zahtjeva zbog odbijanja poštovanja odluke o transferu koja je primjerena njegovoj obiteljskoj situaciji, predvidjeti sankciju koja bi podrazumijevala ukidanje svih materijalnih uvjeta prihvata u smislu članka 2. točaka (f) i (g) Direktive 2013/33 s obzirom na to da bi to podnositelju zahtjeva uskratilo mogućnost zadovoljavanja njegovih najosnovnijih potreba, naime potreba za smještajem, hranom, odjećom i higijene. Stoga mora predvidjeti drugačiju sankciju koja zadovoljava zahtjeve članka 20. stavka 5. i stavka 6. te direktive, kako ih tumači Sud. To posebno znači da ta sankcija mora biti proporcionalna specifičnoj situaciji podnositelja zahtjeva i poštovati njegovo ljudsko dostojanstvo te mu omogućiti pristup zdravstvenoj skrbi. U situaciji poput ove u ovom slučaju, koja se odnosi na obitelj s jednim roditeljem, ta se sankcija, nadalje, mora donijeti s posebnim obzirom na najbolji interes djeteta, u skladu s člankom 23. te direktive, a posebno na njegove specifične potrebe.
V. Zaključak
62.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 20. stavak 1. prvi podstavak točka (a) Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu,
treba tumačiti na način da se:
ponašanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji zloporabno boravi u prvom centru za smještaj u koji je bio raspoređen i koji opetovano i neopravdano odbija transfer u drugi centar za smještaj radi upravljanja kapacitetima nacionalnog sustava za prihvat ne može izjednačiti s „[napuštanjem mjesta] boravišta koje je odredilo nadležno tijelo”, a u kojem slučaju je dopušteno ukinuti sve materijalne uvjete prihvata.
2.
Članak 20. stavke 4. do 6. Direktive 2013/33
treba tumačiti na način da:
ponašanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji zloporabno boravi u prvom centru za smještaj u koji je bio raspoređen i koji opetovano i neopravdano odbija transfer u drugi centar za smještaj radi upravljanja kapacitetima nacionalnog sustava za prihvat predstavlja „teško kršenje pravila u centrima za smještaj”, koje država članica može sankcionirati donošenjem sankcije različite od ukidanja svih materijalnih uvjeta prihvata.
Na državi članici je da odredi sankciju koja je proporcionalna posebnoj situaciji tog podnositelja zahtjeva kao i svim elementima slučaja i koja u svim okolnostima jamči poštovanje njegova ljudskog dostojanstva i pristup zdravstvenoj zaštiti. Usto, u posebnom slučaju koji se odnosi na obitelji, ta sankcija mora se donijeti posebno uzimajući u obzir najbolji interes djeteta, u skladu s odredbama članka 23. te Direktive, a posebno njegove posebne potrebe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)
(
3
)	C‑233/18, u daljnjem tekstu: presuda Haqbin, EU:C:2019:956
(
4
)	C‑422/21, u daljnjem tekstu: presuda Ministero dell’Interno (Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata), EU:C:2022:616
(
5
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
6
)	Pojam „centar za smještaj” koji se koristi, primjerice, u francuskoj i engleskoj verziji („accommodation center”) Direktive 2013/33 prevodi se pojmom „centar za prihvat” u drugim jezičnim verzijama, kao što su verzije na talijanskom („centro di accoglienza”) i španjolskom jeziku („centro de acogida”).
(
7
)	Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)
(
8
)	GURI br. 214 od 15. rujna 2015., str. 1. Ta zakonodavna uredba izmijenjena je decreto‑legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare (Uredba sa zakonskom snagom br. 20 o hitnim odredbama u području zakonitih priljeva stranih radnika te sprečavanja i suzbijanja nezakonitog useljavanja) (GURI br. 59 od 10. ožujka 2023., str. 1.). Ta je uredba sa zakonskom snagom s izmjenama pretvorena u legge n. 50 (Zakon br. 50) od 5. svibnja 2023. (GURI br. 104 od 5. svibnja 2023., str. 7.) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 142/2015).
(
9
)	U daljnjem tekstu: odluka prefekture u Milanu
(
10
)	Vidjeti članak 2. točku (g) Direktive 2013/33.
(
11
)	Vidjeti Larousse rječnik i Académie française rječnik.
(
12
)	Vidjeti presudu Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), 3. građansko vijeće, od 8. srpnja 2009. (br. 08‑16.992).
(
13
)	Ističem da se člankom 13. Zakonodavne uredbe br. 142/2015 izričito predviđa ukidanje materijalnih uvjeta prihvata, u skladu s člankom 23. stavkom 1. točkom (a) te zakonodavne uredbe, u slučaju „neopravdanog udaljavanja iz centara”.
(
14
)	Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 25. Direktive 2013/33 i presudu Haqbin (t. 44.).
(
15
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.)
(
16
)	Vidjeti u tom pogledu članak 3. stavak 1. Direktive 2013/33.
(
17
)	Vidjeti, primjerice, u Francuskoj Uredbu od 19. lipnja 2019. o pravilima koja uređuju rad prihvatnih centara za tražitelje azila) (JORF od 28. lipnja 2019., str. 111.), koja u članku 2. Priloga određuje da „upravitelj prihvatnog centra za tražitelje azila može u bilo kojem trenutku zatražiti od Francuskog ureda za imigraciju i integraciju da organizira premještaj smještene osobe na drugo mjesto smještaja ako njezina ranjiva situacija zahtijeva skrb prilagođenu njezinim potrebama ili ako se utvrde poteškoće u prilagodbi pravilima života u mjestu smještaja”.
(
18
)	Vidjeti uvodne izjave 9., 14. i 22. i članak 18. stavak 2. točku (a) i članke 21. do 25. navedene direktive.
(
19
)	Međutim, istaknuo bih da, u skladu s odredbama utvrđenima posebno u članku 18. stavku 2. točki (a) i članku 23. Direktive 2013/33, upravitelj centra za smještaj mora, prilikom organiziranja zajedničkog života koji je svojstven kolektivnom smještaju, očuvati privatnost obitelji, uzimajući posebno u obzir specifične potrebe djece.
(
20
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 45. do 51.).
(
21
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 43., 44. i 52.).
(
22
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 46. i 47. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 48.).
(
24
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 50.).
(
25
)	Vidjeti presudu Haqbin (t. 53. do 55.).