62015CO0281
RJEŠENJE SUDA (prvo vijeće)
12. svibnja 2016. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 53. stavak 2. Poslovnika Suda — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EU) br. 1259/2010 — Područje primjene — Priznavanje privatnog razvoda braka pred vjerskim tijelom u trećoj državi — Očita nenadležnost Suda“
U predmetu C‑281/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht München (viši regionalni sud u Münchenu, Njemačka), odlukom od 2. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 11. lipnja 2015., u postupku
Soha Sahyouni
protiv
Raje Mamischa
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
—
za njemačku vladu, T. Henze i J. Mentgen, u svojstvu agenata,
—
za belgijsku vladu, C. Pochet i L. Van den Broeck kao i S. Vanrie, u svojstvu agenata,
—
za francusku vladu, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,
—
za mađarsku vladu, M. Fehér, G. Koós i M. Bóra, u svojstvu agenata,
—
za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, sukladno članku 53. stavku 2. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EU) br. 1259/2010 od 20. prosinca 2010. o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu (SL, 2010., L 343, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 172.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Sohe Sahyouni i Raje Mamischa u vezi sa sudskim postupkom priznavanja odluke u bračnim stvarima koju je donijelo vjersko tijelo u trećoj državi.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1259/2010 propisuje da se ta uredba primjenjuje „u situacijama koje uključuju kolizije zakona, na razvod braka i zakonsku rastavu”.
4
Članak 8. te uredbe glasi kako slijedi:
„U nedostatku odabira [...], razvod braka i zakonska rastava podliježu pravu države:
(a)
u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(b)
u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, pod uvjetom da boravište nije završilo više od 1 godine prije pokretanja postupka pred sudom, ako jedan bračni drugi i dalje ima boravište u toj državi u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(c)
čiji su oba bračna druga državljani u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(d)
u kojoj je pokrenut postupak.”
5
Sukladno članku 1. stavku 1. točki (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.), ta se uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka.
6
Članak 2. spomenute uredbe predviđa:
„U svrhe ove Uredbe:
[...]
(4)
izraz ‚sudska odluka’ označava razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka te presudu koja se odnosi na roditeljsku odgovornost, koju izriče sud države članice, bez obzira na to kako se naziva takva sudska odluka, uključujući i rješenje, nalog ili odluku;
[...]”
7
Sukladno članku 21. stavku 1. te uredbe, sudska odluka donesena u državi članici priznaje se u drugim državama članicama bez potrebe ikakvog posebnog postupka.
Njemačko pravo
8
Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Zakon o postupku u obiteljskim stvarima i o dobrovoljnoj sudskoj nadležnosti) određuje kako slijedi:
„Članak 107. Priznavanje stranih sudskih odluka u bračnim stvarima
(1)   Odluke donesene u inozemstvu kojima je brak poništen, [...] priznat će se samo ako je pravosuđe savezne zemlje utvrdilo da su ispunjeni uvjeti za priznavanje. Ako je presudio sud ili tijelo države koje su oba bračna druga državljani na dan kad je odluka donesena, priznavanje ne ovisi o utvrđenju suda savezne zemlje.
(2)   Nadležno je pravosuđe savezne zemlje u kojoj jedan od bračnih drugova ima uobičajeno boravište. [...]
(3)   Vlade saveznih zemalja mogu uredbom delegirati ovlasti koje su ovim odredbama dodijeljene sudovima saveznih zemalja jednom ili više predsjednika Oberlandesgerichta. [...]
(4)   Odluka se donosi na zahtjev. Zahtjev može podnijeti svatko tko dokaže pravni interes za priznavanje.
[...]
(6)   Ako sud savezne zemlje utvrdi da su ispunjeni uvjeti za priznavanje, bračni drug koji nije podnio zahtjev može tražiti da Oberlandesgericht donese odluku. [...]
(7)   Nadležan je građanski odjel Oberlandesgerichta na čijem se području nalazi sjedište suda savezne zemlje. [...]
(8)   Prethodne odredbe se primjenjuju mutatis mutandis kada je podnesen zahtjev za utvrđenje da uvjeti za priznavanje nisu ispunjeni.
[...]
Članak 109. Isključenje priznavanja
1)   Strana sudska odluka neće biti priznata,
1.
ako sudovi druge države nisu nadležni na temelju njemačkog prava;
[...]
4.
kada bi priznavanje odluke dovelo do rezultata koji je očito nespojiv s temeljnim načelima njemačkog prava, a posebno kada je priznavanje nespojivo s temeljnim pravima.
[...]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
9
R. Mamisch i S. Sahyouni vjenčali su se 27. svibnja 1999. na području nadležnosti islamskog suda u Homsu (Sirija). R. Mamisch je od rođenja sirijski državljanin. Godine 1977. naturalizacijom je stekao njemačko državljanstvo. Od te godine posjeduje oba državljanstva. S. Sahyouni je od rođenja sirijska državljanka. Stekla je njemačko državljanstvo nakon sklapanja braka.
10
Bračni drugovi živjeli su u Njemačkoj do 2003., kada su se preselili u Homs. Tijekom ljeta 2011. su se zbog građanskog rata u Siriji na kratko vratili u Njemačku, a zatim su od veljače 2012. naizmjenično živjeli u Kuvajtu i Libanonu. Tijekom tog razdoblja također su u više navrata boravili u Siriji. Trenutno obje stranke glavnog postupka ponovno žive u Njemačkoj, ali na različitim adresama.
11
R. Mamisch je 19. svibnja 2013. izrazio svoju namjeru da razvede brak tako što je njegov zastupnik izrekao formulu za razvod pred vjerskim šerijatskim sudom u Latakiji (Sirija). Taj je sud 20. svibnja 2013. utvrdio razvod dvoje bračnih drugova.
12
R. Mamisch je 30. listopada 2013. zatražio priznavanje odluke o razvodu donesene u Siriji. Odlukom od 5. studenoga 2013. predsjednik Oberlandesgerichta München (viši regionalni sud u Münchenu) prihvatio je taj zahtjev, utvrdivši da su ispunjeni zakonski uvjeti za priznavanje odluke o razvodu.
13
S. Sahyouni je 18. veljače 2014. zatražila poništenje spomenute odluke i utvrđenje da uvjeti za priznavanje predmetne odluke o razvodu nisu ispunjeni.
14
Odlukom od 8. travnja 2014. predsjednik Oberlandesgerichta München (viši regionalni sud u Münchenu) odbio je zahtjev S. Sahyouni. U spomenutoj odluci istaknuto je da je priznavanje odluke o razvodu uređeno Uredbom br. 1259/2010, koja se također primjenjuje na privatne razvode braka. U nedostatku valjanog odabira mjerodavnog prava i zajedničkog uobičajenog boravišta bračnih drugova tijekom godine koja je prethodila razvodu, mjerodavno pravo određuje se u skladu s odredbama članka 8. točke (c) navedene uredbe. Kada oba bračna druga imaju dvojno državljanstvo, odlučujući faktor je njihovo efektivno državljanstvo u smislu nacionalnog prava. U vrijeme predmetnog razvoda to je bilo sirijsko državljanstvo. Također je navedeno da javni poredak u smislu članka 12. Uredbe br. 1259/2010 nije predstavljao prepreku priznavanju predmetne odluke o razvodu.
15
U tim okolnostima Oberlandesgericht München (Visoki regionalni sud u Münchenu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Ulazi li u područje primjene u skladu s člankom 1. Uredbe br. 1259/2010 i takozvani privatni razvod braka – ovdje: razvod braka pred vjerskim sudom u Siriji na temelju šerijatskog prava?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
a)
Treba li u slučaju ispitivanja mogućnosti priznavanja razvoda braka po nacionalnom pravu primijeniti i članak 10. Uredbe (EU) br. 1259/2010?
b)
U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. a):
—
Treba li apstraktno polaziti od usporedbe prema kojoj pravo države u kojoj se vodi postupak, unatoč tome što i drugom bračnom drugu priznaje pravo na razvod braka, zbog njegova spola određuje druge postupovnopravne i materijalne pretpostavke koje se razlikuju od onih za pravo na razvod prvoga bračnoga druga
ili
—
primjenjivost norme ovisi o tome da primjena apstraktno diskriminatornoga stranoga prava i u pojedinačnom slučaju dovodi do stvarne diskriminacije?
c)
U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. b):
Je li suglasnost diskriminiranoga bračnoga druga s razvodom braka – i u obliku odobrenog prihvata naknade – dovoljan razlog za neprimjenjivanje norme?”
O prethodnim pitanjima
16
Sukladno članku 53. stavku 2. Poslovnika Suda, kad je Sud očito nenadležan za odlučivanje u nekom predmetu ili kad su zahtjev ili tužba očito nedopušteni, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
17
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
18
Najprije treba istaknuti da sudu koji je uputio zahtjev nije podnesen zahtjev za razvod, nego zahtjev za priznavanje odluke o razvodu koju je donijelo vjersko tijelo u trećoj državi.
19
Također treba istaknuti da posebno iz članaka 1. do 8. Uredbe br. 1259/2010 proizlazi da ta uredba, koja je predmet zahtjeva za prethodnu odluku, određuje samo kolizijska pravila koja se primjenjuju u području razvoda i zakonske rastave, ali ne uređuje priznavanje već donesene odluke o razvodu u državi članici.
20
Nasuprot tome, Uredba br. 2201/2003 određuje, među ostalim, pravila u području priznavanja i izvršenja odluka u bračnim stvarima. Međutim, ona nije primjenjiva na takve odluke donesene u trećoj državi.
21
Naime, sukladno članku 2. točki 4. i članku 21. točki 1. navedena uredba ograničava se na priznavanje odluka koje je donio sud države članice.
22
Budući da se Uredba br. 2201/2003 primjenjuje samo između država članica, priznavanje odluke o razvodu donesene u trećoj državi ne spada u područje primjene prava Unije.
23
Slijedi da ni odredbe Uredbe br. 1259/2010, na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, ni odredbe Uredbe br. 2201/2003, ni bilo koji drugi pravni akt Unije nisu primjenjivi na glavni postupak.
24
U tim uvjetima, postavlja se pitanje je li, unatoč činjenici da je glavni postupak izvan područja primjene prava Unije, Sud svejedno nadležan za odgovaranje na postavljena pitanja.
25
U tom pogledu, Sud je u točki 36. i 37. presude od 18. listopada 1990. u predmetu Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360) presudio da autori Ugovora o FEU‑u nisu namjeravali iz nadležnosti Suda isključiti zahtjeve za prethodnu odluku o odredbi prava Unije u posebnom slučaju gdje nacionalno pravo države članice upućuje na sadržaj te odredbe radi utvrđivanja pravila primjenjivih na potpuno unutarnju situaciju u toj državi i da, nasuprot tome, postoji očit interes za pravni sustav Unije da, radi izbjegavanja budućih različitih tumačenja, sve odredbe prava Unije budu tumačene ujednačeno, neovisno o uvjetima u kojima se trebaju primijeniti.
26
U svojoj kasnijoj sudskoj praksi Sud se smatrao nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe akta Unije u situacijama u kojima se činjenice u glavnom postupku nalaze izvan područja primjene takvog akta, ali u kojima su navedene odredbe bile primjenjive posredstvom nacionalnog prava zbog upućivanja potonjeg na sadržaj tih odredbi (vidjeti osobito presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Prema tome, kada za uređivanje slučajeva izvan područja primjene predmetnog akta Unije nacionalno zakonodavstvo prihvaća jednaka rješenja kao ona donesena tim aktom, očito je u interesu Unije da se, radi izbjegavanja budućih različitih tumačenja, odredbe preuzete iz spomenutog akta tumače ujednačeno (vidjeti presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
27
Sud je također istaknuo da je njegovo tumačenje odredaba prava Unije u situacijama koje nisu obuhvaćene područjem primjene istoga opravdano kad je nacionalno pravo na izravan i bezuvjetan način te odredbe učinilo primjenjivima na takve situacije kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije. Sud je stoga pozvan provjeriti postoje li dovoljno precizne naznake da omoguće to upućivanje na pravo Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 47. i 48.).
28
Međutim, unatoč tome što bi Sud mogao, u takvim okolnostima, dati zatraženo tumačenje, nije na njemu da preuzme takvu inicijativu ako iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev stvarno pod takvom obvezom (vidjeti rješenje od 30. siječnja 2014., C., C‑122/13, EU:C:2014:59, t. 15.).
29
Naime, Sud može odrediti je li nadležan odgovoriti na pitanja koja su mu postavljena samo na temelju podataka dostavljenih od nacionalnog suda u njegovoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje.
30
U ovom slučaju odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nijedan element koji bi mogao uspostaviti nadležnost Suda na temelju sudske prakse utvrđene u točkama 25. do 27. ovog rješenja s obzirom na to da nacionalni sud navodi da je Uredba br. 1259/2010 primjenjiva na činjenice u glavnom postupku te samo potvrđuje da je „predsjednik Oberlandesgerichta München (Visoki regionalni sud u Münchenu) istaknuo da je mogućnost priznavanja sporne odluke uređena Uredbom [br. 1259/2010], koja se također primjenjuje na ‚privatne razvode’”.
31
Sud koji je uputio zahtjev nije dao nijednu drugu naznaku kako bi se utvrdila primjenjivost Uredbe br. 1259/2010 ili drugih odredbi prava Unije na činjenice u glavnom postupku.
32
Valja međutim podsjetiti da sud koji je uputio zahtjev i dalje može podnijeti novi zahtjev za prethodnu odluku kad bude u mogućnosti dostaviti Sudu sve elemente koji mu omogućuju da donese odluku (vidjeti u tom smislu rješenja od 14. ožujka 2013., EBS Le Relais Nord‑Pas‑de‑Calais, C‑240/12, neobjavljeno, EU:C:2013:173, t. 22.; od 18. travnja 2013., Adiamix, C‑368/12, neobjavljeno, EU:C:2013:257, t. 35., kao i od 5. studenoga 2014., Hunland‑Trade, C‑356/14, neobjavljeno, EU:C:2014:2340, t. 24.).
33 U takvim okolnostima, na temelju članka 53. stavka 2. Poslovnika, valja utvrditi da je Sud očito nenadležan za odgovaranje na pitanja koja je postavio Oberlandesgericht München (viši regionalni sud u Münchenu).
Troškovi
34
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) rješava:
Sud Europske unije je očito nenadležan za odgovaranje na pitanja koja je postavio Oberlandesgericht München (viši regionalni sud u Münchenu) odlukom od 2. lipnja 2015.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački