62012CC0328
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 10. rujna 2013. (
1
)
Predmet C‑328/12
Ralph Schmid (u svojstvu stečajnog upravitelja imovine Alette Zimmermann)
protiv
Lilly Hertel
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka))
„(Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Stečajni postupak — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Nadležnost suda države članice u kojoj je središte dužnikovih glavnih interesa — Tužba za pobijanje zbog insolventnosti — Izvanteritorijalni element — Domicil tuženika u trećoj zemlji)“
1.
Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 (
2
) (u daljnjem tekstu: Uredba) određuje koji sudovi imaju međunarodnu nadležnost za otvaranje stečajnih postupaka. U okviru takvih postupaka stečajni upravitelji mogu podnijeti „tužbu radi pobijanja koje je u interesu vjerovnika“ (
3
). Pitanje u ovom predmetu jest primjenjuje li se pravilo o nadležnosti iz članka 3. stavka 1. u slučajevima kada tuženik u tužbi radi pobijanja njegovih pravnih radnji ima domicil u trećoj državi.
Uredba o stečajnom postupku
2.
Uredba u osnovi predviđa dodjelu nadležnosti i određivanje mjerodavnog prava te uzajamno priznavanje u području stečajnih postupaka. Ovaj predmet odnosi se na tumačenje općeg pravila o međunarodnoj nadležnosti. Međutim, nužno je, kao dio analize, uzeti u obzir opću shemu Uredbe i ulogu stečajnog upravitelja.
3.
Uvodne izjave 2., 3. i 4. u preambuli Uredbe objašnjavaju da pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta zahtijeva učinkovit i djelotvoran prekogranični stečajni postupak i da je za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta potrebno izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (forum shopping).
4.
Uvodna izjava 8. navodi da je, radi ostvarivanja tih ciljeva, „potrebno [...] da odredbe o sudskoj nadležnosti, priznavanju i pravu koje se primjenjuje u ovom području budu sadržane u pravnom aktu Zajednice“.
5.
Uvodne izjave 12. do 14. glase:
„(12)
Ova Uredba omogućuje da se glavni stečajni postupak pokrene u državi članici gdje dužnik ima središte svojih glavnih interesa. Ti postupci imaju općenito područje primjene i usmjereni su k tomu da obuhvate svu dužnikovu imovinu. Zbog zaštite različitosti interesa, ova Uredba dopušta pokretanje sekundarnih postupaka koji se odvijaju usporedo s glavnim postupcima. Sekundarni postupci se mogu pokrenuti u državi članici gdje dužnik ima poslovni nastan. Učinci sekundarnog postupka su ograničeni na imovinu koja se nalazi u toj državi. Obvezna pravila o koordinaciji s glavnim postupkom zadovoljavaju potrebu za jedinstvenom primjenom u Zajednici.
(13)
‚Središte glavnih interesa’ trebalo bi odgovarati mjestu gdje dužnik obavlja redovito poslovanje, te kao takvo može biti provjereno od trećih strana.
(14)
Ova se Uredba primjenjuje samo na postupke u kojima se središte dužnikovih glavnih interesa nalazi unutar Zajednice.“
6.
Poglavlje I. Uredbe naslovljeno je „Opće odredbe“. Unutar tog poglavlja, članak 1. („Područje primjene“) u stavku 1. propisuje:
„Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupni stečajni postupak koji ima za posljedicu djelomičnu ili potpunu prodaju imovine dužnika i imenovanje stečajnog upravitelja.“
7.
Članak 2. točka (a) definira pojam „stečajni postupak“ kao „cjelokupni stečajni postupak“ naveden u Prilogu A Uredbi, odnosno popisu koji uključuje posebne vrste postupaka u svakoj državi članici definirane nacionalnim pravom.
8.
Članak 2. točka (b) definira pojam „stečajni upravitelj” kao „svaka osoba ili tijelo čija je funkcija upravljanje imovinom ili likvidacija imovine oduzete dužniku, ili nadzor nad njegovim poslovanjem“.
9.
Članak 3. Uredbe, naslovljen „Međunarodna nadležnost“, propisuje:
„1.   Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.
2.   Kada se središte dužnikova glavnog interesa nalazi unutar državnog područja jedne države članice, sudovi druge države članice imaju nadležnost za pokretanje stečajnog postupka protiv tog dužnika samo ako on ima poslovni nastan na državnom području te druge države članice. Učinci tih postupaka su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području potonje države članice.
3.   Kada su stečajni postupci pokrenuti na temelju stavka 1., bilo koji postupci pokrenuti naknadno prema stavku 2. su sekundarni postupci. Potonji postupci moraju biti likvidacijski postupci.
[...]“
10.
Članak 16. („Načelo“) u poglavlju II., naslovljenom „Priznavanje stečajnog postupka“, u stavku 1. propisuje:
„Svaka sudska odluka o pokretanju stečajnog postupka donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost na temelju članka 3. priznat će se u svim ostalim državama članicama od trenutka stupanja na snagu u državi u kojoj je postupak pokrenut.“
11.
Članak 17. („Učinci priznanja“) u stavku 1. propisuje:
„Sudska odluka o pokretanju postupka iz članka 3. stavka 1. bez daljnjih formalnosti, proizvodi u svakoj državi članici iste učinke kao i u državi u kojoj je pokrenut postupak, osim ako nije drugačije propisano ovom Uredbom i sve dok postupak naveden u članku 3. stavku 2. nije pokrenut u toj drugoj državi članici.“
12.
Članak 18. („Ovlasti stečajnog upravitelja“) među ostalim propisuje:
„1.   Stečajni upravitelj imenovan od strane suda koji ima nadležnost na temelju članka 3. stavka 1. može u drugoj državi koristiti sve ovlasti dodijeljene mu pravom države u kojoj se pokreće postupak [...]
2.   Stečajni upravitelj [...] također može podignuti tužbu za poništenje koje je u interesu vjerovnika.
3.   Koristeći svoje ovlasti, stečajni upravitelj postupa u skladu s pravom države članice na čijem državnom području namjerava poduzeti radnju, posebno u vezi s postupcima za realizaciju imovine. Te ovlasti ne smiju uključivati mjere prisile ili pravo odlučivanja o pravnim postupcima ili sporovima.“
13.
Članak 25. Uredbe („Ispunjavanje obveza prema dužniku“) u stavku 1. predviđa:
„Odluke donesene od strane suda čija je sudska odluka u vezi s pokretanjem stečajnog postupka priznata u skladu s člankom 16., a koja se bavi tijekom i okončanjem stečajnog postupka, kao i stečajne nagodbe odobrene od strane tog suda, priznat će se bez daljnjih formalnosti. [...]
Prvi se podstavak također primjenjuje na odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno povezane, čak i ako ih donosi drugi sud.
[...]“
14.
U članku 44. stavku 1. navedeno je da, glede pitanja koja ulaze u njezin djelokrug, ova Uredba u odnosima između država članica zamjenjuje konvencije zaključene između dviju ili više država članica. Međutim, članak 44. stavak 3. točka (a) Uredbe propisuje da se ona ne primjenjuje „dok je to suprotno obvezama koje u vezi sa stečajem proizlaze iz konvencije koju je ta država zaključila s jednom ili više trećih zemalja prije stupanja na snagu ove Uredbe“.
Činjenice, postupak i prethodno pitanje
15.
Ralph Schmid je stečajni upravitelj u stečajnom postupku pokrenutom 4. svibnja 2007. protiv Alette Zimmermann. U okviru tog postupka podnio je tužbu protiv L. Hertel radi pobijanja pravnih radnji poduzetih između nje i A. Zimmermann. L. Hertel, maćeha A. Zimmermann, ima domicil u Švicarskoj. Čini se da nije postojao drugi međunarodni element u postupku (posebice nije postojao element koji bi uključivao drugu državu članicu EU‑a osim Njemačke). Stečajni upravitelj tužbom traži povrat iznosa od 8015,08 eura plus kamate u imovinu A. Zimmermann.
16.
Niži sudovi odbacili su tužbu kao nedopuštenu u prvom i drugom stupnju zbog nepostojanja međunarodne nadležnosti njemačkih sudova. R. Schmid podnio je protiv navedene odluke „reviziju“ Bundesgerichtshofu (Savezni sud; u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev).
17.
Zaključivši da ishod postupka ovisi o tumačenju članka 3. stavka 1. Uredbe, deveto građansko vijeće Bundesgerichtshofa odlučilo je prekinuti postupak i zatražiti od Suda donošenje prethodne odluke o sljedećem pitanju:
„Jesu li sudovi države članice na čijem državnom području je pokrenut stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu stečajnu masu nadležni za odlučivanje o tužbi za pobijanje zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema svoj domicil ili sjedište na državnom području države članice?“
18.
R. Schmid i Komisija podnijeli su pisana očitovanja. Njemačka vlada i Komisija iznijele su na raspravi 10. travnja 2013. usmena očitovanja.
Očitovanja podnesena Sudu
19.
R. Schmid navodi da članak 3. stavak 1. Uredbe treba tumačiti kao da dodjeljuje nadležnost za odlučivanje o tužbi sudovima države članice u kojoj je pokrenut postupak. Jedini test za nadležnost utvrđenu člankom 3. stavkom 1. jest mjesto središta dužnikovih glavnih interesa. Dodavanje dodatnog uvjeta da mora postojati element koji uključuje dvije ili više država članica stvorio bi na početku postupka pravnu nesigurnost. Tumačenje članka 3. stavka 1. na predloženi način zadovoljava načelo jedinstva postupka. Ono također pospješuje pravilno funkcioniranje jedinstvenog tržišta, sprječavajući mogući prijenos imovine izvan Europske unije radi stjecanja povoljnijeg položaja (forum shopping) i olakšavajući stečajnom upravitelju mogućnost da ospori i poništi prijenos dužnikove imovine izvan Europske unije.
20.
Komisija se slaže. Članak 3. stavak 1. dodjeljuje međunarodnu nadležnost sudovima u državi članici u kojoj se nalazi središte dužnikova glavnog interesa. Ne postoji dodatni uvjet glede nadležnosti za odlučivanje o tužbama koje su usko povezane sa stečajnim postupkom: ne treba postojati element koji uključuje drugu državu članicu. Razlika se može i treba napraviti između pravila kojima se uređuje međunarodna nadležnost i onih koja se odnose na izvršenje odluka. Pravo Unije ne može obvezati treće države da priznaju i provode odluke sudova Unije u stečajnim pitanjima.
21.
Njemačka vlada tvrdi da pravo Unije može imati posljedice za treće zemlje samo putem bilateralnih i multilateralnih sporazuma. Europska unija nema takav sporazum glede stečajnog postupka sa Švicarskom, u kojoj L. Hertel ima domicil. Osim toga, ciljevi Uredbe ne podržavaju proširenje pravila o međunarodnoj nadležnosti sporednih postupaka radi pobijanja prethodnih pravnih radnji koje uključuju tuženika sa sjedištem u trećoj državi. Cilj je Uredbe osigurati učinkovito i djelotvorno funkcioniranje stečajnih postupaka na unutarnjem tržištu, na kojem treće države ne sudjeluju. Ona se ne bavi nadležnošću izolirano; pravila o nadležnosti, naprotiv, dio su općeg okvira za uspješne i učinkovite stečajne postupke. Budući da se pravila o priznavanju i izvršenju ne mogu primijeniti na treće države, bilo bi neučinkovito tumačiti članak 3. stavak 1. kao da sudu dodjeljuje međunarodnu nadležnost u odnosu na treće države. Također, izložilo bi tuženike, koji su slabija strana, stečajnom i procesnom pravu, s kojim nisu upoznati, čime bi njihov položaj bio još više oslabljen.
Ocjena
22.
Cilj Uredbe jest poboljšati učinkovitost i djelotvornost stečajnog postupka s prekograničnim učincima (
4
). U tu svrhu Uredba propisuje pravila o nadležnosti zajednička svim državama članicama; pravila za olakšavanje priznavanja presuda i pravila o mjerodavnom pravu (
5
). Ta se pravila temelje na načelima jedinstva i univerzalnosti (
6
), izmijenjenima tako da omogućuju ograničene sekundarne postupke. Uredba tako omogućuje da glavni postupak u jednoj državi članici obuhvati cjelokupnu dužnikovu imovinu, neovisno o tome gdje se nalazi, uz mogućnost pokretanja sekundarnog postupka u drugoj državi članici (
7
).
23.
Pravilo o nadležnosti iz članka 3. stavka 1. označeno je kao „temelj“ sustava uspostavljenog Uredbom (
8
). Ono predviđa da su sudovi države članice u kojoj je središte dužnikovih glavnih interesa nadležni za pokretanje stečajnog postupka. Dakle, u skladu s Uredbom, središte dužnikovih glavnih interesa ima ključnu ulogu u određivanju nadležnosti (
9
).
24.
Sud koji je uputio zahtjev pita jesu li sudovi države članice na čijem je državnom području pokrenut stečajni postupak glede dužnikove imovine nadležni za pobijanje pravnih radnji tuženika koji ima domicil u trećoj državi. Prije davanja odgovora na to pitanje, potrebno je utvrditi imaju li sudovi države članice u kojoj je središte dužnikovih glavnih interesa, u okolnostima u kojima je jedini međunarodni element stečaja onaj između države članice i treće države (a ne između dviju ili više država članica), nadležnost nad stečajnim postupkom na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe ili stečajnog zakona te države članice i međunarodnog privatnog prava. (U potonjem bi slučaju međunarodna nadležnost tih sudova bila određena bilo kojom bilateralnom konvencijom u području stečaja koja je postojala između te države članice i trećih država.) Drukčije rečeno: primjenjuje li se uopće Uredba na takve postupke?
25.
Prema mojem mišljenju, primjenjuje se. Članak 1. stavak 1. Uredbe navodi da se ona primjenjuje na „cjelokupni stečajni postupak koji ima za posljedicu djelomičnu ili potpunu prodaju imovine dužnika i imenovanje stečajnog upravitelja“. Ne čini se ni da članak 1. stavak 1. ni da Prilog A ograničava primjenu Uredbe na postupke koji uključuju međunarodni element.
26.
Uredba je izravno primjenjiva mjera. Nakon stupanja na snagu, zamijenila je sve nacionalne zakone i bilateralne konvencije (
10
) kojih su države članice bile stranke, a koje su određivale međunarodnu nadležnost glede stečajnog postupka, uz jedini uvjet primjene članka 44. stavka 3. (
11
). Kada je središte dužnikovih glavnih interesa unutar Europske unije, članak 3. stavak 1. (a ne nacionalno pravo) primjenjuje se, dakle, kako bi se utvrdilo koji sudovi države članice imaju nadležnost za pokretanje postupka.
27.
Kao što tvrdi njemačka vlada, temelj za zakonodavno djelovanje Europske unije donošenjem Uredbe jest potreba da se osigura pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta (vidjeti uvodne izjave 2., 3., 4. i 8.). Međutim, to ne znači da je potrebno dokazati postojanje prekograničnog elementa u određenom stečajnom postupku da bi se Uredba primjenjivala. Tumačenje Uredbe kao da se primjenjuje samo u okolnostima kada postoji prekogranični element koji uključuje najmanje dvije države članice Europske unije dovelo bi do znatne nesigurnosti i umanjilo djelotvornost i učinkovitost postupka.
28.
Kako bi se Uredba primjenjivala, sami stečajni postupci moraju uključivati dužnika koji ima središte svojih glavnih interesa unutar države članice (vidjeti uvodnu izjavu 14.). Ako ne uključuju, neće se ni postaviti pitanje o primjeni Uredbe. Uredba „omogućuje da se glavni stečajni postupak pokrene u državi članici gdje dužnik ima središte svojih glavnih interesa“ i određuje da „ti postupci imaju općenito područje primjene i usmjereni su k tomu da obuhvate svu dužnikovu imovinu“ (
12
). Prema mojem shvaćanju, ta izjava odražava načela jedinstva i univerzalnosti. Smatram da je ta načela poželjno primijeniti u svakom stečajnom postupku.
29.
Potrebno je u što ranijoj fazi utvrditi koji je sud nadležan, kako bi se mogle poduzeti mjere za očuvanje dužnikove imovine za njegove vjerovnike, čime se osigurava djelotvornost i učinkovitost postupka (
13
). Štoviše, Sud je u presudi Staubitz‑Schreiber (
14
) utvrdio da, u svrhu utvrđivanja koji je sud nadležan za otvaranje stečajnog postupka, središte dužnikovih glavnih interesa treba odrediti u trenutku kada je podnesen zahtjev za pokretanje stečajnog postupka, a ne na datum kada je taj postupak zaista pokrenut. U toj ranoj fazi postojanje prekograničnog elementa može biti nepoznato. Međutim, utvrđivanje nadležnog suda ne može se odgoditi dok, osim središta dužnikovih interesa, nisu poznate lokacije različitih oblika postupka (kao što je domicil potencijalnih tuženika u sporednim tužbama ili lokacija svih dijelova dužnikove imovine). Čekanje na potpune podatke ugrozilo bi ostvarivanje ciljeva učinkovitosti i djelotvornosti stečajnog postupka, što su ciljevi Uredbe, i dovelo do pravne nesigurnosti.
30.
Članak 3. stavak 1. Uredbe nedvosmisleno navodi da „[s]udovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka“ (
15
). Nijedan drugi element nije mjerodavan za utvrđivanje nadležnog suda. Dakle, lokacija dužnikove imovine nevažna je, osim u onoj mjeri u kojoj ona može biti čimbenik koji treba uzeti u obzir u određivanju gdje je središte dužnikovih glavnih interesa i/ili treba li pokrenuti sekundarni postupak u skladu s člankom 3. stavkom 2. Domicil svakog potencijalnog tuženika u tužbi koju može (u slučaju potrebe) naknadno podnijeti stečajni upravitelj u okviru tog postupka radi pobijanja pravnih radnji i povrata dodatnih sredstava u korist vjerovnikâ isto je tako nebitan za pitanje koji je sud nadležan za pokretanje postupka. Takva tužba potpada pod nadležnost suda koji je (već) pokrenuo taj postupak jer se radi o tužbi koja je podnesena neposredno na temelju tog postupka te je s njime tijesno povezana (
16
). U toj je fazi stečajni postupak već pokrenut. Tužba radi pobijanja kronološki slijedi nakon pokretanja stečajnog postupka pred nadležnim sudom. Iz toga proizlazi da tuženikova lokacija u takvoj tužbi ne može imati nikakav utjecaj na utvrđivanje koji je sud nadležan za pokretanje stečajnog postupka.
31.
U skladu s tim, smatram da, kako bi se Uredba primjenjivala, nije potrebno dokazati prekogranični element koji uključuje dvije ili više država članica. Pod uvjetom da je središte dužnikovih glavnih interesa unutar Europske unije (
17
), članak 3. stavak 1. Uredbe, koji je izravno primjenjiv u svim državama članicama, utvrđuje koji je sud nadležan.
32.
Ima li nadležni sud također nadležnost nad tužbom koju je podnio stečajni upravitelj radi pobijanja pravnih radnji kada tuženik u toj tužbi nema domicil u drugoj državi članici nego u trećoj državi?
33.
Njemačka vlada tvrdi da se Uredba ne primjenjuje na određivanje nadležnosti u odnosu na takve tužbe. Potencijalni tuženik (i, vrlo vjerojatno, imovina o kojoj je riječ) nalazi se izvan područja Europske unije. To bi značilo da je tuženik u nepovoljnom položaju jer se mora braniti od tužbe u njemu stranoj zemlji. Štoviše, dok Uredba izričito propisuje priznavanje i izvršenje presuda nadležnog suda glede pravnih radnji koje uključuju druge države članice Unije (
18
), sudovi treće države nemaju obvezu priznati ili provesti odluku koju je donio nadležni sud u Europskoj uniji.
34.
Ovi me argumenti nisu uvjerili. Prema mojem mišljenju, nadležni sud na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe ima nadležnost odlučivati o tužbi koju je podnio stečajni upravitelj radi pobijanja pravnih radnji tuženika koji ima domicil u trećoj zemlji.
35.
Kao prvo, načela jedinstva i univerzalnosti jasno daju prednost takvom pristupu. Stečajni postupak kolektivni je postupak, a sud u mjestu u kojem je središte dužnikovih glavnih interesa (po definiciji) rješavat će većinu dužnikovih predmeta (u suprotnom bi pojam „središte glavnog interesa“ bio besmislen) (
19
). Ako taj sud – čiju bi nadležnost za rješavanje stečajnog postupka trebalo biti relativno lako predvidjeti (
20
) – treba nadzirati točnu procjenu dužnikove imovine i odgovarajući dogovor s njegovim vjerovnicima, on mora biti ovlašten za određivanje tužbe koju je pokrenuo stečajni upravitelj radi pobijanja ranijih pravnih radnji između dužnika i treće osobe, a čiji je cilj prenijeti temelj spora ili imovinsku korist od te pravne radnje u dužnikovu imovinu u korist vjerovnikâ.
36.
Kao drugo, ne mislim da činjenica da odredbe Uredbe koje se odnose na priznanje i izvršenje odluka ne mogu obvezivati treće države sprječava primjenu pravila o nadležnosti. Važno je i korisno razlikovati nadležnost, s jedne strane, te priznanje i izvršenje, s druge strane.
37.
Glede nadležnosti, Uredba je određuje pozivanjem samo na mjesto u kojem je središte dužnikovih glavnih interesa. U svezi sa stečajem isključivo unutar Unije, Sud je već utvrdio da taj sud treba biti nadležan, i to ne samo u odnosu na glavni stečajni postupak nego i u odnosu na svaki sporedni postupak (
21
).
38.
U svezi s priznanjem i izvršenjem, najprije napominjem da se te odredbe mogu čitati odvojeno od onih o određivanju nadležnosti. Kao drugo, određivanje nadležnosti suda nije nužno u cijelosti bez učinka, čak i ako se nije moguće pozivati na Uredbu glede priznanja i izvršenja. To može biti moguće (premda u ovom predmetu, čini se, nije) kako bi se dobilo priznanje i izvršenje te odluke u skladu s dvostranim ugovorom.
39.
Istina je da će stečajni upravitelj, ako primi presudu da se određena prethodna pravna radnja koja uključuje treću osobu treba poništiti, morati tražiti priznanje i izvršenje te presude u državi u kojoj ta treća osoba ima domicil (i/ili gdje se nalazi imovina uključena u tu pravnu radnju). Iz njegove perspektive to će ipak obično biti učinkovitiji i manje skup postupak od započinjanja potpuno odvojenog postupka u toj državi (a manje skup postupak sačuvat će više dužnikove imovine u korist vjerovnikâ). U najboljem slučaju, presuda koju je stečajni upravitelj već primio priznat će se i izvršiti; u najgorem slučaju, on će se ponovno obratiti nadležnom sudu u državi članici Unije i zatražiti sniženu procjenu vrijednosti dužnikove imovine prije započinjanja konačne stečajne nagodbe s vjerovnicima.
40.
S gledišta treće osobe nepostojanje automatskog priznavanja i izvršenja osigurava dodatni stupanj zaštite. Moguće je da takva treća osoba, kada joj se dostavi obavijest o zahtjevu stečajnog upravitelja, odluči stupiti u postupak i braniti se pred sudom središta dužnikovih glavnih interesa. Ako ona iz bilo kojeg razloga nije mogla ili htjela to učiniti, imat će jače temelje za to da od svojeg lokalnog suda zatraži da ne prizna i ne izvrši automatski presudu protiv njega, nego da ispita zahtjev u njegovu meritumu.
41.
Kao treće, važno je napomenuti da je u presudi Owusu (
22
), koja je uključivala tumačenje pravila o nadležnosti iz članka 2. Briselske konvencije (koji propisuje da se „osobe s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija (
23
) […] tuži pred sudom te države“), veliko vijeće utvrdilo da se ta odredba također primjenjivala u okolnostima koje uključuju odnose između sudova države ugovornice i sudova države koja nije ugovornica (
24
). U tom predmetu jedan od tuženika imao je domicil u Ujedinjenoj Kraljevini, no nekoliko drugih tuženika imalo je domicil na Jamajci, gdje se dogodila nezgoda koja je bila temelj spora, te se (uvjerljivo) tvrdilo da je forum conveniens Jamajka. Taj je predmet (kao i ovaj) uključivao državu ugovornicu i treću državu: nije se postavilo pitanje nadležnosti druge države ugovornice i nije bilo poveznica ni s jednom drugom državom ugovornicom (
25
). Veliko vijeće ipak je utvrdilo da je pravilo o nadležnosti iz članka 2. Briselske konvencije obvezno te je isključilo svaku mogućnost da sud države članice primijeni doktrinu forum non conveniens i proglasi se nenadležnim.
42.
Argumenti koje je iznijela njemačka vlada u ovom predmetu vrlo su slični onima koje je neuspješno iznijela Ujedinjena Kraljevina u predmetu Owusu (
26
).
43.
Stoga je jasno da je veliko vijeće prilikom odlučivanja u predmetu Owusu bilo svjesno da bi, ako odluči da se sudovi države ugovornice o kojoj je riječ (Ujedinjena Kraljevina) nisu mogli proglasiti nenadležnima u korist sudova države koja nije ugovornica (Jamajka), potencijalno moglo biti problema s priznanjem i izvršenjem donesene presude (
27
). Slično tomu, Sud je u predmetu Owusu osobito uzeo u obzir načelo relativnog učinka ugovora (u kontekstu da Briselska konvencija ne može nametnuti obvezu državama koje nisu pristale njome se vezati). Utvrdio je da je „[g]lede toga dovoljno napomenuti da određivanje suda države ugovornice kao nadležnog suda na temelju tuženikova domicila u toj državi, čak i u postupku koji je zbog predmeta spora ili tužiteljeva domicila barem dijelom povezan s državom koja nije ugovornica, nije takvo da bi toj državi moglo nametnuti obvezu“ (
28
). Sud je dao prednost načelima pravne sigurnosti (
29
), zaštite osoba s poslovnim nastanom u Zajednici (
30
) i jedinstvene primjene pravila o nadležnosti, podsjećajući da je „cilj Briselske konvencije upravo utvrditi zajednička pravila za isključenje odstupajućih nacionalnih pravila“ (
31
).
44.
Veliko vijeće izrijekom je priznalo da bi mogle nastati stvarne teškoće (kao što su „logističke teškoće koje proizlaze iz zemljopisne udaljenosti, potreba za određivanjem merituma spora u skladu s jamajčanskim standardima, mogućnost izvršenja zadane presude na Jamajci i nemogućnost podnošenja protuzahtjeva protiv drugih tuženika“); no utvrdilo je da, „ma kako stvarne te teškoće mogu biti, […] takvi razlozi […] ne mogu dovesti u pitanje obveznu prirodu temeljnog pravila o nadležnosti iz članka 2. Briselske konvencije“ (
32
).
45.
Čini mi se da su razlozi koji su doveli veliko vijeće do zaključka u presudi Owusu primjenjivi i u ovom predmetu te da presudu Owusu stoga treba po analogiji ovdje primijeniti.
46.
Kao četvrto, utvrđenje da je nadležni sud, sukladno članku 3. stavku 1., također nadležan, u okviru stečajnog postupka, odlučivati o zahtjevu za pobijanje prethodnih pravnih radnji dužnika i tuženika s domicilom u trećoj državi u skladu je s ciljem Uredbe koji se sastoji u promicanju pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Uredba izrijekom prepoznaje (u uvodnoj izjavi 4.) da je potrebno „izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (forum shopping)”. No, slična pravila vrijede pri određivanju položaja između Europske unije i treće države. Ako nadležni sud na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za pobijanje takvih prethodnih pravnih radnji, za osobu (ili poduzetnika) koja shvati da se našla u financijskim teškoćama postoji očit poticaj da prenese imovinu izvan Europske unije putem sumnjivih ili fiktivnih transakcija s trećim osobama s domicilom u trećim državama i tako je ukloni iz dosega stečajnog upravitelja, a vjerovnike liši mogućnosti da što je više moguće naplate svoja potraživanja prema dužniku iz njegove imovine.
47.
Stoga zaključujem da pristupu koji zagovaraju R. Schmid (stečajni upravitelj) i Komisija treba dati prednost pred onim koji zagovara njemačka vlada. Stajalište da je nadležni sud na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe nadležan odlučiti o zahtjevu stečajnog upravitelja za pobijanje prethodnih pravnih radnji dužnika i tuženika s domicilom u trećoj državi u skladu je s načelima jedinstva i univerzalnosti te pospješuje ciljeve jedinstvenog tržišta. Stečajni upravitelj moći će postupati s dužnikovom imovinom učinkovitije i uz niže troškove, što će biti u korist vjerovnikâ (od kojih mnogi imaju domicil u Europskoj uniji). Te prednosti nadmašuju sve nedostatke za tuženika iz treće države, koja bi morala pobijati tužbu pred za njega „pogrešnim“ sudom; te će on – upravo zato što nijedna presuda neće biti automatski priznata i izvršena na temelju Uredbe – u svakom slučaju i dalje uživati određenu zaštitu svojeg lokalnog suda.
Zaključak
48.
Iz prethodno navedenih razloga, predlažem da Sud dade sljedeći odgovor na pitanje Bundesgerichtshofa (Njemačka):
Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti u smislu da su sudovi države članice u kojoj je pokrenut stečajni postupak nadležni za odlučivanje o tužbi radi pobijanja zbog insolventnosti protiv tuženika koji nema domicil ili registrirano sjedište na području države članice.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160., str. 1.), kako je izmijenjena.
(
3
)	Zadnja rečenica članka 18. stavka 2. Uredbe.
(
4
)	Vidjeti uvodne izjave 2. i 8. u preambuli Uredbe, navedene u točkama 3. i 4. ovog mišljenja.
(
5
)	Vidjeti uvodnu izjavu 8., navedenu u točki 4. ovog mišljenja.
(
6
)	Vidjeti uvodnu izjavu 12., navedenu u točki 5. ovog mišljenja, i predmet C‑1/04 Staubitz‑Schreiber [2006] ECR 701, točku 28. „Načelo jedinstva“ znači da postoji jedan stečajni postupak. „Načelo univerzalnosti“ znači da taj postupak obuhvaća svu dužnikovu imovinu, neovisno o tome gdje se nalazi.
(
7
)	Sekundarni postupak može biti samo stečajni postupak i ima učinke samo u odnosu na imovinu koja se nalazi u toj državi članici: vidjeti uvodnu izjavu 12., navedenu u točki 5. ovog mišljenja. Sustav utemeljen Uredbom jedan je komentator prikladno nazvao sustavom „koordinirane univerzalnosti“, vidjeti: Wessels, Bob, u „The Changing Landscape of Cross‑border Insolvency Law in Europe“, Juridica International XII/2007, str. 116.‑124.
(
8
)	Vidjeti točku 21. mišljenja nezavisnog odvjetnika Ruiz‑Jaraba Colomera u predmetu Staubitz‑Schreiber, navedenom u bilješci 6. ovog mišljenja.
(
9
)	Kao i u Uredbi Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) („Briselska uredba“), tuženik ima ključnu ulogu u određivanju međunarodne nadležnosti, uz ograničene iznimke.
(
10
)	Članak 44. stavak 1.
(
11
)	Navedeno u točki 14 ovog mišljenja. Čini se da ne postoji odgovarajući bilateralni sporazum između Njemačke i Švicarske koji tu odredbu čini primjenjivom na ovaj predmet.
(
12
)	Uvodna izjava 12.
(
13
)	Potreba neposredne primjene pravila o nadležnosti iz Uredbe kako bi se osigurala učinkovitost postupka također je istaknuta u odnosu na sustav priznavanja iz predmeta C‑341/04, Eurofood IFSC, Zb., str. I‑3813., t. 52.
(
14
)	Navedena u bilješci 6. ovog mišljenja.
(
15
)	Za pristup koji treba zauzeti u određivanju gdje je središte dužnikovih glavnih interesa vidjeti predmete: Staubitz‑Schreiber, naveden u bilješci 6. gore, Eurofood IFSC, naveden u bilješci 13. gore, i predmet C 396/09, Interedil [2011] ECR 0000.
(
16
)	Vidjeti predmet C‑339/07 Seagon [2009] ECR I‑767, t. 21. i 28.; vidjeti i uvodnu izjavu 6. u preambuli Uredbe.
(
17
)	Vidjeti uvodnu izjavu 14., navedenu u točki 5. ovog mišljenja.
(
18
)	Vidjeti članke 16. („Načelo priznanja“), 17. („Učinci priznanja“) i 25. („Priznavanje i izvršivost drugih odluka“). Konkretno, članak 25. stavak 1. propisuje da će se sudske odluke koje se bave „tijekom i okončanjem stečajnog postupka, kao i stečajne nagodbe odobrene od strane tog suda“, priznati „bez daljnjih formalnosti“; a njegov drugi podstavak izričito propisuje da se „prvi podstavak također primjenjuje na odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno povezane, čak i ako ih donosi drugi sud“.
(
19
)	U skladu s uvodnom izjavom 13. u preambuli (navedenom u točki 5. ovog mišljenja), središte dužnikovih glavnih interesa odgovara mjestu gdje dužnik obavlja redovito poslovanje te kao takvo može biti provjereno od trećih strana.
(
20
)	Svrha je pravila o nadležnosti jamčiti pravnu sigurnost i predvidljivost pri odlučivanju sudova nadležnih za pokretanje stečajnih postupaka; vidjeti presude Staubitz‑Schreiber, navedenu u bilješci 6., t. 27., i Eurofood IFSC, navedenu u bilješci 13., t. 33.
(
21
)	Vidjeti presudu Seagon, navedenu u bilješci 16. ovog mišljenja.
(
22
)	Presuda C-281/02, Zb., str. I-1383.
(
23
)	Konvencija od 27. rujna 1968. o nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija). Briselsku konvenciju zamijenila je Briselska uredba, navedena u bilješci 9. ovog mišljenja.
(
24
)	Presuda Owusu, navedena u bilješci 22. ovog mišljenja, t. 35.
(
25
)	To je doista bilo naglašeno u formulaciji prvog postavljenog pitanja: vidjeti točku 22. presude.
(
26
)	Vidjeti točke 30. i 32. presude.
(
27
)	Vidjeti točku 21. presude, iz koje jasno proizlazi da je na tu teškoću upozorio sud koji je uputio zahtjev.
(
28
)	Točka 31.
(
29
)	Vidjeti točke 38. do 41.
(
30
)	Vidjeti točku 42.
(
31
)	Vidjeti točku 43.
(
32
)	Točke 44. i 45. Glede navodnih zapreka za primjenu članka 2. Konvencije u pravnoj vezi, koja se odnosi samo na države ugovornice i treće države, vidjeti i vrlo detaljno i sveobuhvatno mišljenje nezavisnog odvjetnika Légera u tom predmetu, točke 177. do 216.