PRESUDA SUDA26. svibnja 1982.(*)„Slobodno kretanje radnika“U predmetu 149/79_Komisija Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik Jean Amphoux u svojstvu
agenta, uz asistenciju Louisa Dubouisa, profesora Faculté de droit
et de sciences politiques de l'université d'Aix – Marseille III, s
adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu kod Orestea Montalta, člana
njegove pravne službe, zgrada Jean Monnet, Kirchbergtužitelj_protivKraljevine Belgije,
koju zastupa agent ministra vanjskih poslova, Robert Hoebaer,
ravnatelj za vanjsku trgovinu i razvojnu suradnju u Ministarstvu
vanjskih poslova, s adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu, pri
veleposlanstvu Belgije, 4, rue des Girondins, Résidence Champagne_tuženika_kojeg u njegovim tužbenim zahtjevima podupiruSavezna Republika Njemačka,
koju zastupaju Martin Seidel i Eberhardt Grabitz, u svojstvu agenata, s
adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu kod čuvara pečata pri
veleposlanstvu Savezne Republike Njemačke, 20-22, avenue Émile-Reuter, Francuska Republika,
koju zastupaju G. Guillaume, u svojstvu agenta, i P. Moreau Defarges, u
svojstvu zamjenika agenta, s adresom izabranom za dostavu u
Luxembourgu, pri veleposlanstvu Francuske, 2, rue Bertholet_Ujedinjena Kraljevina, koju zastupaju W. H. Godwin, Assistant Treasury Solicitor, u svojstvu agenta, s adresom izabranom za dostavu u Luxembourgu, pri britanskom veleposlanstvu, 28, boulevard Royal, intervenijenti_povodom
tužbe radi utvrđenja da je Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje
proizlaze iz članka 48. Ugovora o EEZ-u, kao i Uredbe Vijeća (EEZ) br.
1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar
Zajednice, namećući uvjet državljanstva za pristup radnim mjestima koja
nisu obuhvaćena člankom 48. stavkom 4. Ugovora o EEZ-u_SUD_u
sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i O.
Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O'Keeffe,
T. Koopmans i U. Everling, suci_nezavisna odvjetnica: S. Rozès_tajnik: P. Heim_donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
podnesenom tajništvu Suda 28. rujna 1979. Komisija Europskih zajednica
pokrenula je, na temelju članka 169. Ugovora o EEZ-u, postupak radi
utvrđenja da je Kraljevina Belgija, „namećući odnosno dopuštajući
nametanje belgijskog državljanstva kao uvjeta za zapošljavanje na radnim
mjestima koja nisu obuhvaćena člankom 48. stavkom 4. Ugovora,
povrijedila obveze koje ima na temelju članka 48. Ugovora i Uredbe
Vijeća (EEZ) br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice“
(SL L 257, str. 2.).2        Presudom od 17. prosinca 1980. (Recueil, str.
3881.), Sud je definirao određene kriterije na temelju kojih se
omogućuje utvrđivanje opsega iznimke iz članka 48. stavka 4. Ugovora u
pogledu radnih mjesta koja se, poput onih u sporu, nude u javnoj službi.3        Podaci
iz spisa predmeta, kao i oni koje su stranke dostavile tijekom pisanog i
usmenog postupka, ipak nisu dopustili Sudu da sa sigurnošću utvrdi
stvarnu narav dužnosti koje su svojstvene dotičnim radnim mjestima kao i
koja od tih radnih mjesta ne ulaze u područje primjene prethodno
navedenog članka 48. stavka 4. Sud je stoga pozvao stranke da ponovno
razmotre sporno pitanje vodeći računa o načelima tumačenja koja je
definirao Sud i uzimajući u obzir posebnosti svakog radnog mjesta.4        U izreci presude od 17. prosinca 1980. navodi se sljedeće:„Komisija
i Kraljevina Belgija ponovno će razmotriti predmet spora u svjetlu
pravnih ocjena iznesenih u ovoj presudi i izvijestiti Sud o ishodu tog
razmatranja prije 1. srpnja 1981. Sud će donijeti konačnu odluku nakon
tog datuma.“5        Komisija
i Kraljevina Belgija, ne mogavši se složiti o jedinstvenom izvješću
koji bi zajednički podnijele Sudu, dostavile su, nakon produljenja roka
od 1. srpnja 1981., dva odvojena izvješća. Iz tih izvješća proizlazi da i
dalje postoji spor između stranaka o pitanju spadaju li radna mjesta,
imajući u vidu pravne ocjene sadržane u presudi od 17. prosinca 1980., u
cijelosti ili djelomično u ona na koja se primjenjuje pridržaj iz
članka 48. stavka 4. Ugovora. Međutim, među strankama više nema
razilaženja u pogledu naravi zadaća i odgovornosti koje sadržava svako
od spornih radnih mjesta, koja su u osnovi opisana na jednak način u
dvama izvješćima.6        U
tim uvjetima dužnost je Suda odlučiti o sporu ispitujući trebaju li se i
u kojoj mjeri sporna radna mjesta, kako su opisana u prethodno
navedenim dvama izvješćima, smatrati radnim mjestima koja ulaze u
područje primjene članka 48. stavka 4., kako je utvrđeno u presudi od
17. prosinca 1980.7        Iz
navedene presude, a osobito iz njezinih stavaka 12. i 19., slijedi da
su radna mjesta u smislu članka 48. stavka 4. Ugovora ona koja su
povezana s posebnim djelatnostima javne službe u mjeri u kojoj joj je
povjereno izvršavanje javnih ovlasti i odgovornost za zaštitu općih
interesa države u što moraju biti uključeni interesi mjesnih vlasti kao
što su javne službe.8        Komisija
je ispravno primijetila da, vodeći računa o zadaćama i odgovornostima
koje su im svojstvene, neka od spornih radnih mjesta, opisanih u gore
navedenim izvješćima, mogu imati značajke koje ih smještaju u područje
primjene iznimke iz članka 48. stavka 4. Ugovora, s obzirom na kriterije
utvrđene presudom Suda od 17. prosinca 1980. Riječ je o radnim mjestima
označenim kao „glavni tehnički nadzornik“, „glavni nadzornik“,
„nadzornik radova“, „nadzornik inventara“ i „noćni čuvar“ lokalne uprave
Bruxellesa, kao i „arhitekt“ lokalnih uprava Bruxellesa i Auderghema.
Stoga ta pitanja više nisu sporna.9        Međutim,
kad je riječ o drugim radnim mjestima iz dvaju predmetnih izvješća, iz
naravi zadaća i odgovornosti koje ona sadržavaju ne proizlazi da je
riječ o „zapošljavanju u javnim službama“ u smislu članka 48. stavka 4.
Ugovora.10      U
kontekstu članka 48. stavka 4. Ugovora ne može se prihvatiti
argumentacija Kraljevine Belgije koja se tiče određenih radnih mjesta u
Société nationale des chemins de fer belges (SNCB) i u Société nationale
des chemins de fer vicinaux (SNCV), a prema kojoj zapošljavanje stranog
osoblja treba prije svega razmotriti u smislu mogućnosti pojave
situacije u kojoj bi bila ugrožena sigurnost države. Takva se
argumentacija temelji na postavci koju pravni okvir te odredbe ne
poznaje.11      Iz
tih razloga valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, namećući odnosno
dopuštajući nametanje uvjeta državljanstva za pristup radnim mjestima o
kojima je riječ u izvješćima koja su stranke dostavile 29. i 30.
listopada 1981., osim radnih mjesta „glavnog tehničkog nadzornika“,
„glavnog nadzornika“, „nadzornika radova“, „nadzornika inventara“ i
„noćnog čuvara“ lokalne uprave Bruxellesa kao i „arhitekta“ lokalnih
uprava Bruxellesa i Auderghema, povrijedila obveze koje ima na temelju
Ugovora o EEZ-u. Troškovi12      U
skladu s člankom 69. stavkom 3. podstavkom 1. Poslovnika, Sud može
naložiti da stranke u cijelosti ili djelomično snose svoje troškove ako
djelomično uspiju u svojim zahtjevima.13      Kako
Kraljevina Belgija nije uspjela u više točaka svoje obrane, valja joj
naložiti snošenje polovice troškova koje je pretrpjela Komisija.
Intervenijenti će snositi svoje troškove.Slijedom navedenog, Sud proglašava i presuđuje:1.      Namećući
odnosno dopuštajući nametanje uvjeta državljanstva za pristup radnim
mjestima o kojima je riječ u izvješćima koja su stranke dostavile 29. i
30. listopada 1981., osim radnih mjesta „glavnog tehničkog nadzornika“,
„glavnog nadzornika“, „nadzornika radova“, „nadzornika inventara“ i
„noćnog čuvara“ lokalne uprave Bruxellesa kao i „arhitekta“ lokalnih
uprava Bruxellesa i Auderghema, Kraljevina Belgija povrijedila je obveze
koje ima na temelju Ugovora o EEZ-u.2.      Kraljevina Belgija snosit će polovicu troškova koje je pretrpjela Komisija. Intervenijenti će snositi svoje troškove.Potpisi* jezik postupka: francuski.