Privremena verzija
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
16. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU-a – Sloboda pružanja usluga – Nositelj dozvole koju je izdala država članica za priređivanje internetskih igara na sreću – Propis druge države članice kojim se priređivanje internetskih igara na sreću uvjetuje odobrenjem – Važni razlozi u općem interesu – Internetski automati za igre na sreću – Sekundarna lutrija – Povrat izgubljenih uloga – Zlouporaba prava”
U predmetu C-440/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Prvi odjel Građanskog suda, Malta), odlukom od 11. srpnja 2023., koju je Sud zaprimio 14. srpnja 2023., u postupku
FB
protiv
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto-und Sportwetten Ltd.,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (izvjestitelj) i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: C. Strömholm, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 9. travnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za FB, on sam,
–        za European Lotto and Betting Ltd i Deutsche Lotto-und Sportwetten ltd., S. Camilleri, avukat, i R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
–        za maltešku vladu, A. Buhagiar, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Sarmiento Ramírez-Escuderoa, abogado, i Z. Sciberrasa, avukat,
–        za belgijsku vladu, A. De Brouwer, C. Jacob i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju V. Ramognino, R. Verbeke i P. Vlaemminck, avocats,
–        za češku vladu, M. Smolek i T. Suchá i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–        za njemačku vladu, J. Möller i P.-L. Krüger, u svojstvu agenata,
–        za talijansku vladu, S. Fiorentino i G. Palmieri, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, L. Armati i M. Mataija, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. UFEU-a i načela zabrane zlouporabe prava.
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe FB i društava European Lotto and Betting Ltd i Deutsche Lotto-und Sportwetten Ltd., dvaju društava sa sjedištem na Malti, u vezi sa zahtjevom za povrat uloga izgubljenih u okviru internetskih igara na sreću i klađenja na rezultate lutrije.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EZ) br. 593/2008
3        Članak 3. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I), naslovljen „Slobodni izbor”, u stavcima 1. i 3. predviđa:
„1.      Na ugovor se primjenjuje pravo koje su stranke izabrale. Izbor se navodi izrijekom ili jasno proizlazi iz odredaba ugovora ili okolnosti slučaja. Ugovorne stranke imaju mogućnost same izabrati mjerodavno pravo za cijeli ugovor odnosno jedan njegov dio.
[...]
3.      Kad se svi ostali elementi relevantni za situaciju u vrijeme izbora nalaze u državi koja nije država čije je pravo odabrano, izbor ugovornih stranaka ne dovodi u pitanje primjenu odredaba prava te druge države, od kojih se ne može sporazumno odstupiti.
4        Članak 6. Uredbe Rim I, naslovljen „Potrošački ugovori”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1. Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 7., ugovor koji sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik:
(a)      provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, ili
(b)      bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu,
te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti.
2.      Bez obzira na stavak 1., ugovorne stranke mogu odabrati mjerodavno pravo za ugovor koji ispunjava zahtjeve stavka 1. u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor ne može za posljedicu imati lišavanje potrošača zaštite koja mu je osigurana odredbama od kojih se ne može odstupiti sporazumom, na temelju prava koje bi bilo mjerodavno na temelju stavka 1. u slučaju da mjerodavno pravo nije izabrano”.
5        U skladu s člankom 9. te uredbe, naslovljenim „Prevladavajuće obvezne odredbe”:
„1.      Prevladavajuće obvezne odredbe su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju ove Uredbe.
2.      Ničime se u ovoj Uredbi ne ograničava primjena prevladavajućih obveznih odredaba prava države pred čijim se sudom vodi postupak.
3.      Moguće je priznati učinak prevladavajućih obveznih odredaba prava države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili su izvršene, u mjeri u kojoj te prevladavajuće obvezne odredbe provedbu ugovora čine nezakonitom. Pri odlučivanju o učinku tih odredaba mora se u obzir uzeti njihova priroda i svrha te posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.”
6        Članak 10. navedene uredbe, naslovljen „Pristanak i materijalna valjanost”, propisuje:
„1.      Postojanje i valjanost ugovora ili bilo koje odredbe ugovora utvrđuju se pravom kojem bi ugovor bio podložan na temelju ove Uredbe da je ugovor ili njegova odredba valjana.
2.      Bez obzira na to, ugovorna stranka kako bi utvrdila da nije dala svoj pristanak, može se osloniti na pravo države u kojoj ima uobičajeno boravište ako iz okolnosti proizlazi da ne bi bilo razumno utvrđivati učinak njenih postupaka u skladu s pravom utvrđenim u stavku 1.”
7        Članak 12. iste uredbe, naslovljen „Opseg mjerodavnog prava”, predviđa u stavku 1.:
„1.      Mjerodavno pravo za ugovor na temelju ove Uredbe posebno regulira:
[...]
(e)      posljedice ništavosti ugovora.
[...]”.
8        Članak 19. Uredbe Rim I, pod naslovom „Uobičajeno boravište”, u stavku 3. glasi:
„Za potrebe utvrđivanja uobičajenog boravišta relevantno je vrijeme sklapanja ugovora.”
9        Članak 21. te uredbe, naslovljen „Javni poredak države pred čijim se sudom vodi postupak”, glasi kako slijedi:
„Primjena odredaba prava bilo koje države navedene u ovoj Uredbi može se odbiti samo ako je njihova primjena očigledno u suprotnosti s javnim poretkom (ordre public) države pred čijim se sudom vodi postupak.”
Uredba (EU) br. 1215/2012
10      Članak 4. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, koji se nalazi u odjeljku 1. poglavlja II. te uredbe, naslovljenom „Opće odredbe”, određuje:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice”.
11      Članak 5. navedene uredbe, koji je obuhvaćen tim odjeljkom 1., u stavku 1. određuje:
„Osobe koje imaju domicil u državi članici mogu biti tužene pred sudovima druge države članice, samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja”.
12      Odjeljak 4. poglavlja II. iste uredbe, naslovljen „Nadležnost za potrošačke ugovore”, sadržava, među ostalim, njezine članke 17. i 18.
13      Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 predviđa:
„U pitanjima u vezi ugovora kojeg sklapa osoba, potrošač, u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti, nadležnost se utvrđuje ovim Odjeljkom [...] ako:
(a)      je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene;
(b)      je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili
(c)      u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, [a] ugovor spada u okvir te djelatnosti”.
14      U članku 18. stavku 1. te uredbe određuje se:
„Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, ili, neovisno o domicilu druge stranke, pred sudovima mjesta gdje potrošač ima domicil”.
Njemačko pravo
GlüStV de 2012
15      Članak 1. Staatsvertraga zum Glücksspielwesen in Deutschland (Državni ugovor o igrama na sreću u Njemačkoj) od 15. prosinca 2011., u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: GlüStV iz 2012.), sklopljen između saveznih zemalja, u točki 2. određuje da je jedan od njegovih ciljeva usmjeriti prirodnu sklonost stanovništva kockanju na regulirane i nadzirane kanale nudeći ograničen raspon igara na sreću koje su prikladna alternativa ilegalnim igrama na sreću te borba protiv razvoja i širenja ilegalnih igara na sreću na crnom tržištu.
16      Člankom 4. stavcima 1., 4. i 5. GlüStV-a iz 2012. predviđa se:
„1.      Priređivanje ili posredovanje u javnim igrama na sreću moguće je samo uz odobrenje nadležnog tijela dotične savezne zemlje. Zabranjeno je priređivanje igara na sreću bez tog odobrenja (nedozvoljene igre na sreću), kao i sudjelovanje u plaćanjima povezanima s nedozvoljenim igrama na sreću.
[...]
4.      Zabranjeno je organiziranje javnih igara na sreću na internetu.
5.      Iznimno od stavka 4. savezne zemlje mogu, radi uspješnijeg postizanja ciljeva iz članka 1., dopustiti vlastitu distribuciju lutrije i posredovanje u lutriji te priređivanje sportskog klađenja na internetu [...].”
17      U skladu s člankom 10. stavcima 2. i 6. GlüStV-a iz 2012., izdavanje dozvola za lutrije rezervirana je za dobavljače pod državnom kontrolom.
Njemački Građanski zakonik
18      Članak 134. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: njemački Građanski zakonik), predviđa da je svaka pravna radnja koja je protivna zakonskoj zabrani ništava, osim ako zakonom nije drukčije određeno.
19      Članak 812. stavak 1. njemačkog Građanskog zakonika određuje:
„Onaj tko činidbom treće osobe na njezinu štetu stekne nešto bez pravne osnove ili na bilo koji drugi način, dužan je to vratiti.
[…]”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
20      Tuženici u glavnom postupku dva su društva sa sjedištem u Malti koja nude usluge internetskih igara na sreću, osobito igara na automatima za igre na sreću i klađenja na rezultate lutrije, na temelju dozvole koju je izdala Maltase Gaming Authority (Tijelo za igre na sreću, Malta). Ta dva društva obavljaju svoju djelatnost, među ostalim, na njemačkom tržištu putem svoje internetske stranice.
21      Iz zahtjeva za prethodnu odluku i spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je njemački propis predviđao, do 1. srpnja 2021., opću zabranu internetskih igara na sreću, s izuzetkom od 2012. sportskog klađenja i klađenja na konjske utrke, kao i izravne distribucije i posredovanja u lutrijama, čije je organiziranje, međutim, bilo rezervirano za pravne osobe javnog prava ili pravne osobe privatnog prava u kojima pravne osobe javnog prava izravno ili neizravno imaju kontrolni udio. Prema tom zahtjevu, unatoč toj općoj zabrani, „[u] Njemačkoj su automati za igre na sreću sveprisutni, kako u igračnicama i restoranima tako i u brojnim kasinima”.
22      Kad je riječ o internetskom klađenju na rezultate lutrije (u daljnjem tekstu: sekundarne lutrije), iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se, u skladu s njemačkim propisom koji se primjenjuje u glavnom postupku, kako ga tumače njemački sudovi, sekundarne lutrije smatraju pukim klađenjem na internetu koje je stoga obuhvaćeno općom zabranom internetskih igara na sreću.
23      U tom se kontekstu osoba s uobičajenim boravištem u Njemačkoj (u daljnjem tekstu: izvorni igrač) koristila uslugama koje su tuženici iz glavnog postupka nudili u razdoblju od 5. lipnja 2019. do 12. srpnja 2021.
24      Iz odgovora Prim’Awla tal-Qorti (Prvi odjel Građanskog suda, Malta), suda koji je uputio zahtjev, na zahtjev za pojašnjenje koji mu je 15. travnja 2024. uputio Sud na temelju članka 101. stavka 1. svojeg Poslovnika, proizlazi da je, u skladu s općim uvjetima kojima se uređuje ugovor sklopljen između izvornog igrača i tuženika u glavnom postupku, predmetni ugovorni odnos trebao biti uređen malteškim pravom. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se na temelju članka 6. stavka 2. Uredbe Rim I na taj ugovorni odnos primjenjuje njemačko pravo. U tom pogledu smatra da, na temelju potonjeg prava i s obzirom na opću zabranu internetskih igara na sreću koja je u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku predviđena njemačkim propisom, ugovor između tog igrača i tuženika u glavnom postupku treba, na temelju članka 812. njemačkog Građanskog zakonika, smatrati ništavim.
25      Na temelju tog članka njemačkog Građanskog zakonika navedeni igrač podnio je Landgericht Erfurtu (Zemaljski sud u Erfurtu, Njemačka) tužbu protiv tuženikâ u glavnom postupku radi povrata uloga koje je izgubio tijekom predmetnog razdoblja. Dok je postupak još bio u tijeku, isti je igrač ugovorom sklopljenim 21. studenoga 2021. ustupio svoja prava koja proizlaze iz navedenog ugovornog odnosa tužitelju u glavnom postupku, koji je pak sudu koji je uputio zahtjev protiv tuženikâ u glavnom postupku podnio tužbu za povrat uloga koje je izgubio izvorni igrač. Prema izjavama tuženikâ u glavnom postupku na raspravi pred Sudom, tužba podnesena Landgericht Erfurtu (Zemaljski sud u Erfurtu) je u međuvremenu povučena.
26      Tužitelj u glavnom postupku tvrdi da su tuženici u glavnom postupku, s obzirom na to da su imali samo maltešku dozovlu, nezakonito pružali usluge o kojima je riječ u glavnom postupku izvornom igraču. Ta je nezakonitost dovela do ništavosti ugovora sklopljenog između potonjih i tog igrača.
27      Tuženici u glavnom postupku pak smatraju da im je protivno njihovoj slobodi pružanja usluga zajamčenoj člankom 56. UFEU-a bilo nemoguće ishoditi dozvolu za pružanje usluga automata za igre na sreću i sekundarnih lutrija u Njemačkoj. Stoga je tako nametnuta zabrana bila nezakonita, a ne pružanje usluga o kojima je riječ u glavnom postupku. Osim toga, izvorni igrač postupao je „zloporabno i u zloj vjeri”.
28      Tužitelj u glavnom postupku osporava tu argumentaciju i u tom pogledu ističe činjenicu da, prema sudskoj praksi njemačkih viših zemaljskih sudova, takvi argumenti nikada nisu bili prihvaćeni u predmetima čiji su predmet zahtjevi za povrat uloga koje su izgubili potrošači usluga poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.
29      Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li se tumačenjem prava Unije od strane njemačkih sudova utvrditi opravdano ograničenje slobodnog pružanja usluga gospodarskih subjekata kao što su tuženici u glavnom postupku.
30      Kad je riječ, s jedne strane, o internetskim igrama na sreću, sud koji je uputio zahtjev navodi da su se krajem 2019. savezne zemlje sporazumjele o izmjeni GlüStV-a iz 2012. kako bi omogućile dobivanje dozvole za internetske igre na sreću i, konkretno, „za izravnu distribuciju i posredovanje u lutrijama, za organiziranje, posredovanje i izravnu distribuciju sportskog klađenja i klađenja na konjske utrke te za organiziranje i izravnu distribuciju internetskih kasina, virtualnih automata za igre na sreću i internetskog pokera”. Nacrt te izmjene regulatornog okvira priopćen je Europskoj komisiji.
31      S obzirom na razvoj tog regulatornog okvira, čelnici Ureda kancelara i ureda Senata saveznih zemalja donijeli su okružnicu o organizaciji igara na sreću za prijelazno razdoblje do 1. srpnja 2021 U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, u toj se okružnici pojašnjava da će „do 30. lipnja 2021. suzbijanje nedopuštenih ponuda igara biti usmjereno na pružatelje usluga za koje se može očekivati
će također pokušati zaobići bilo kakvu buduću regulaciju”.
32      U tom su kontekstu najviša tijela za nadzor igara na sreću saveznih zemalja najavila donošenje zajedničkih smjernica u skladu s kojima su, s obzirom na izmjenu propisa od 1. srpnja 2021., „ponude virtualnih automata i internetskog pokera koje [nisu] [ispunjavale] uvjete za izdavanje dozvole – izravna distribucija i organizacija – općenito među okolnostima koje se ne uzimaju u obzir prilikom primjene propisa kojima se uređuju igre na sreću”, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti navedeni u tim smjernicama.
33      U tom pogledu tuženici iz glavnog postupka tvrde da je nemoguće prihvatiti opravdanje prethodne opće zabrane internetskih kasino igara s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići GlüStV-om iz 2012., jer su same savezne zemlje, razmatrajući izmjenu regulatornog okvira iznesenog u prethodnim točkama i obavještavajući Komisiju o izmijenjenom nacrtu GlüStV-a, „jasno navele da se ciljevi [tog ugovora] mogu postići blažom intervencijom u obliku sustava prethodnog odobrenja”, i to čak i prije nego što izmjena predmetnog propisa počne proizvoditi učinke 1. srpnja 2021., uzimajući u obzir mjere poduzete tijekom prijelaznog razdoblja navedenog u točki 31. ove presude.
34      S druge strane, kad je riječ o sekundarnim lutrijama, sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da su od 2017. svi njemački sudovi „ostavili otvorenim pitanje je li državni monopol (na lutrije) bio opravdan”. Teško je u tom pogledu razumjeti zašto bi, kad je riječ o usluzi koja je za potrošača istovjetna, bilo potrebno praviti razliku između klađenja na ishod državne lutrije koje priređuje državni priređivač i klađenja na ishod te državne lutrije koje priređuje privatni priređivač čije je poslovanje uređeno propisima druge države članice.
35      U tim je okolnostima Prim’Awla tal-Qorti (Prvi odjel Građanskog suda) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da se povreda slobode pružanja usluga općom zabranom internetskih automata za igre na sreću u državi članici potrošača (odredišna država), koja se nalaže upraviteljima internetskih kasina kojima se dozvola izdaje i djelatnost regulira u njihovoj državi podrijetla (Malta), ne može opravdati važnim razlozima u općem interesu
–        ako odredišna država članica istodobno dopušta sveprisutno slično igranje igara na sreću na dozvoljenim fizičkim automatima koje u igračnice i restorane postavljaju privatni subjekti, intenzivnije igranje igara na sreću u fizičkim kasinima, igranje dozvoljene nacionalne lutrije koju priređuju državni subjekti za lutrije posredstvom više od 20 000 prodajnih mjesta dostupnih javnosti i
–        ako omogućuje izdavanje dozvola za internetske igre na sreću privatnim subjektima za sportsko klađenje i klađenje na utrke konja te privatnim posrednicima za internetsku lutriju koji prodaju proizvode državne lutrije i drugih dozvoljenih lutrija,
pri čemu ta država članica, protivno presudama [od 19. listopada 2016., Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, t. 35.)], [od 8. rujna 2010., Stoß i dr. (C‑316/07, C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 i C‑410/07, EU:C:2010:504)] i [od 13. studenoga 2003., Lindman (C-42/02,
EU:C:2003:613)], očito nije pružila znanstvene dokaze o postojanju konkretnih opasnosti tih igara, koji znatno pridonose postizanju ciljeva navedenih u njezinim propisima, osobito sprečavanju problematičnog ponašanja povezanog s igrama na sreću,
i da se, s obzirom na te opasnosti, ograničavanje zabrane na internetske automate za igre na sreću, za razliku od zabrane cijele ponude igara dozvoljenih za internetske i fizičke automate za igre na sreću, može smatrati prikladnim, obveznim i proporcionalnim za postizanje regulatornih ciljeva?
2.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da mu se protivi primjena potpune zabrane internetskih kasino igara na sreću iz članka 4. stavaka 1. i 4. [GlüStV-a
iz 2012.] ako cilj njemačkog propisa o igrama na sreću [...], u skladu s njegovim člankom 1., nije potpuna zabrana igara na sreću, nego […] „usmjeravanje prirodne sklonosti stanovništva igrama na sreću uređenim i nadziranim kanalima te sprečavanje nastajanja i širenja nedozvoljenih igara na sreću na crnim tržištima” i ako postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću?
3.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da se opća zabrana internetskih kasino igara ne može primijeniti
–        ako su se vlade svih saveznih zemalja te države članice već složile da se protiv opasnosti povezanih s takvim internetskim igrama na sreću djelotvornije može boriti primjenom sustava prethodnog službenog odobrenja nego potpunom zabranom i
–        ako su te vlade uspostavile budući regulatorni okvir i postigle dogovor o njemu odgovarajućim državnim ugovorom kojim se potpuna zabrana zamjenjuje sustavom prethodnog odobrenja
–        te ako, dok je donošenje tog budućeg propisa u tijeku, odluče dopustiti nuđenje takvih igara na sreću bez njemačke dozvole, pod uvjetom da ispunjavaju određene zahtjeve dok se ne izda njemačka dozvola,
–        iako se u skladu s [presudom od 8. rujna 2010., Winner Wetten [(C409/06
EU:C:2010:503)] primjena prava Unije ne može privremeno obustaviti?
4.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da (odredišna) država članica ne može opravdati nacionalni propis važnim razlozima u općem interesu
–        ako se tim propisom potrošačima zabranjuje prekogranično klađenje dozvoljeno u drugoj državi članici (podrijetla) na ishod dozvoljene lutrije u odredišnoj državi članici koja je ondje dozvoljena i regulirana, te
–        ako je lutrija dozvoljena u odredišnoj državi članici, a propisom se nastoji zaštititi igrače i maloljetnike
–        i ako se propisom o dozvoljenom klađenju na ishod lutrije u državi članici podrijetla također nastoji zaštititi igrače i maloljetnike te im se pruža ista razina zaštite kao propisima o lutriji u odredišnoj državi
5.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da se tom pravilu protivi povrat uloga izgubljenih u okviru sudjelovanja u (sekundarnoj) lutriji na temelju navodne nezakonitosti transakcija koja proizlazi iz neposjedovanja dozvole u državi članici potrošača
–        ako ne postoji zakonska mogućnost ishođenja takve dozvole za privatne (sekundarne) lutrije
–        te ako to nepostojanje mogućnosti nacionalni sudovi opravdavaju navodnom razlikom između klađenja na ishod državne lutrije koje priređuje državni subjekt i klađenja na ishod državne lutrije koje priređuje privatni priređivač?
6.      Treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da se tom pravilu protivi povrat uloga izgubljenih u okviru sudjelovanja u (sekundarnoj) lutriji na temelju navodne nezakonitosti transakcija koja proizlazi iz neposjedovanja dozvole u državi članici potrošača
–        ako ne postoji zakonska mogućnost ishođenja takve dozvole za privatne (sekundarne) lutrije
–        te ako to nepostojanje mogućnosti nacionalni sudovi opravdavaju navodnom razlikom između klađenja na ishod državne lutrije koje priređuje državni subjekt i klađenja na ishod državne lutrije koje priređuje privatni priređivač?
7.      Treba li članak 56. UFEU-a i zabranu zlouporabe prava [presuda od 28. srpnja 2016., Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604)]) tumačiti na način da im se protivi zahtjev za povrat izgubljenih uloga koji se temelji na nepostojanju njemačke dozvole i stjecanju bez osnove ako priređivač ima dozvolu i ako njegovo poslovanje nadziru tijela druge države članice te ako su igračeva sredstva i njegovi zahtjevi u pogledu plaćanja osigurani pravom države članice u kojoj priređivač ima sjedište?”
Postupak pred Sudom
36      Dopisom od 5. siječnja 2026., koji je Sud zaprimio 15. siječnja 2026., sud koji je uputio zahtjev dostavio je očitovanja tuženikâ u glavnom postupku o mišljenju nezavisnog odvjetnika od 4. rujna 2025.
37      U tom pogledu valja podsjetiti na to da, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU-a, nezavisni odvjetnik, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 29. siječnja 2026., Keladis I i Keladis II, C-72/24 i C-73/24, EU:C:2026:51, t. 63. i navedena sudska praksa).
38      U tom kontekstu, valja podsjetiti na to da Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne predviđaju mogućnost da stranke ili zainteresirane osobe iz članka 23. tog Statuta podnesu očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika. Neslaganje neke od stranaka ili takve zainteresirane osobe s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može stoga samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presuda od 29. siječnja 2026., Keladis I i Keladis II, C‑72/24 i C‑73/24, EU:C:2026:51, t. 64. i navedena sudska praksa).
39      U ovom slučaju, a da pritom formalno nisu zatražili ponovno otvaranje pisanog ili usmenog dijela postupka pred Sudom, tuženici u glavnom postupku ipak su u točki 9.4. svojih očitovanja iz točke 36. ove presude istaknuli da ni u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev ni u postupku pred Sudom nisu imali mogućnost zauzeti stajalište o pravnom pitanju koje je predmet mišljenja nezavisnog odvjetnika, odnosno o pitanju treba li navodnu povredu prava Unije smatrati očitom u okolnostima ovog slučaja.
40      U tom pogledu treba podsjetiti da na temelju članka 83. Poslovnika Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
41      U ovom slučaju Sud raspolaže svim elementima koji su potrebni za davanje odgovora na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Usto, očitovanja tuženika u glavnom postupku iz točke 36. ove presude ne otkrivaju nikakvu novu činjenicu koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na odluku koju Sud treba donijeti.
42      U tim okolnostima, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, Sud smatra da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
43      Njemačka i talijanska vlada osporavaju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Malteška vlada osporava dopuštenost prvog do četvrtog pitanja.
44      U tom pogledu njemačka vlada u biti smatra da postoje praznine u zahtjevu za prethodnu odluku, koji ne sadržava informacije koje su ipak potrebne kako bi se Sudu omogućilo da razumije kontekst predmeta u glavnom postupku i da se uvjeri da je u ovom slučaju primjenjivo upravo njemačko pravo. Osim toga, ta se vlada poziva na primjenu članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, čiji je učinak „učiniti nezakonitima [...] postupke pokrenute na Malti protiv priređivača igara na sreću koji imaju dozvolu izdanu na Malti”. Ako bi se to pravo primjenjivalo u ovom slučaju – pod pretpostavkom da je u skladu s pravom EU – zahtjev za prethodnu odluku nije relevantan za rješavanje spora u glavnom postupku.
45      Talijanska vlada osobito se poziva na presudu od 11. ožujka 1980., Foglia (104/79, EU:C:1980:73), kojom se Sud proglasio nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku smatrajući da su stranke glavnog postupka željele ishoditi osudu francuskog poreznog sustava likerskih vina putem postupka pred talijanskim sudom između dviju stranaka koje su se složile oko rezultata koji treba postići. Ta vlada napominje, s jedne strane, da je u ovom slučaju tužba za povrat podnesena malteškom sudu nakon ustupanja potraživanja povrata, dok su njemački sudovi dosljedno odobravali takve zahtjeve, i drugo, da su stranke u glavnom postupku „zajednički” podnijele zahtjev za prethodnu odluku, pri čemu je tužitelj u glavnom postupku tvrdio da je takav zahtjev bio potreban radi „osiguravanja pravne sigurnosti i pravne jasnoće njegova poslovnog modela”. Međutim, navedena vlada podsjeća, navodeći u tom pogledu osobito presudu od 18. prosinca 2007., ZF Zefeser (C-62/06, EU:C:2007:811, t. 15.), da zadaća koja je Sudu povjerena člankom 267. UFEU-a nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima.
46      Osim toga, prema mišljenju iste vlade, malteški sud nije u najboljem položaju da ocijeni ciljeve njemačkih propisa u području igara na sreću ili odgovarajuća sredstva za zaštitu tih ciljeva. Naime, kao što to proizlazi iz presude od 22. siječnja 2015., Stanley International Betting i Stanleybet Malta (C-463/13, EU:C:2015:25, t. 51.), propisi o igrama na sreću dio su područja u kojima među državama članicama postoje znatne moralne, vjerske i kulturne razlike. Za potrebe primjene nacionalne „ljestvice vrijednosti” na koju se upućuje u toj sudskoj praksi, nadležan je samo sud koji pripada državi članici o čijim je propisima riječ. U svim slučajevima, kada primjenjuje njemačko pravo, sud koji je uputio zahtjev trebao bi se pozvati na tumačenje tog prava od strane njemačkih sudova, koji su u više navrata presudili da su ograničenja pružanja usluga igara na sreću propisana njemačkim propisom u skladu s ciljevima koje je utvrdio njemački zakonodavac.
47      Malteška Vlada posebno se oslanja na presude od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, EU:C:1981:302) i od 21. siječnja 2003., Bacardi-Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), naglašavajući, prvo, sudsku praksu Suda o fiktivnim sporovima i, drugo, onu koja se odnosi na činjenicu da potreba da sud države članice odluči o usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije mora biti osobito jasna iz zahtjeva za prethodnu odluku kako bi Sud pristao na odgovaranje na njega. Ta vlada osobito ističe da sud koji je uputio zahtjev nije dovoljno opravdao tu potrebu u glavnom postupku kad je riječ o prvom, drugom, trećem i četvrtom pitanju.
48      Iako ističe da zahtjev za prethodnu odluku sadržava nedostatke, Komisija navodi, s jedne strane, da podnošenje tužbe sudu za koji tužitelj smatra da je vjerojatnije da će iskoristiti mogućnost koju mu priznaje članak 267. UFEU-a ne predstavlja samo po sebi zlouporabu. S druge strane, čini se da između stranaka u glavnom postupku postoji pravi spor, dok je usklađenost njemačkog propisa, čiji se doseg ne osporava, s člankom 56. UFEU-a očito važno pitanje za rješavanje spora u glavnom postupku, pod pretpostavkom da je taj propis stvarno primjenjiv u ovom slučaju.
49      Kao prvo, valja podsjetiti na to da, iako su nacionalni sudovi slobodni pitati Sud u svakom trenutku postupka koji smatraju prikladnim i iako je samo na njima da ocijene, uvažavajući posebnosti predmeta koji se pred njima vodi, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavljaju Sudu, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno za te sudove zahtijeva, međutim, da definiraju činjenični i pravni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavljaju ili barem objasne činjenične pretpostavke na kojima se temelje pitanja (rješenje od 25. ožujka 2022., IP i dr. (Utvrđivanje točnosti činjenica u glavnom postupku), C-609/21, EU:C:2022:232, t. 21. i navedena sudska praksa).
50      S obzirom na navedeno, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je zahtjev koji je uputio nacionalni sud moguće proglasiti nedopuštenim samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja. Međutim, ne može se zahtijevati da sud koji je uputio zahtjev prije pokretanja postupka pred Sudom provede sva činjenična utvrđenja i pravne ocjene koje su na njemu u okviru svoje sudske zadaće. Naime, dovoljno je da predmet glavnog postupka kao i njegove glavne implikacije za pravni poredak Unije proizlaze iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu rješenje od 25. ožujka 2022., IP i dr. (Utvrđivanje točnosti činjenica u glavnom postupku), C-609/21, EU:C:2022:232, t. 24. i 25. i navedenu sudsku praksu).
51      U tom kontekstu valja navesti da je, kao što je to navedeno u točki 24. ove presude, u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje upućenom Sudu, sud koji je uputio zahtjev naveo, među ostalim, elemente koji su ga naveli na zaključak da je njemačko pravo primjenjivo na glavni postupak te je pojasnio da malteški Zakon o igrama na sreću nije primjenjiv na taj spor.
52      Stoga, u ovom slučaju, s obzirom na informacije koje sadržava zahtjev za prethodnu odluku, kako su potvrđene i pojašnjene u odgovoru tog suda na taj zahtjev za pojašnjenje, nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije nije povezano s predmetom glavnog postupka ili da je problem s kojim se suočava sud koji je uputio zahtjev hipotetski. Sud usto raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na pitanja koja su mu postavljena.
53      Konkretno, s jedne strane, u spisu kojim Sud raspolaže ne postoji ništa što bi moglo dovesti u sumnju relevantnost njemačkog prava za rješavanje spora u glavnom postupku.
54      Na temelju članka 6. stavka 1. Uredbe Rim I, na ugovor koji je potrošač sklopio s prodavateljem robe ili pružateljem usluga primjenjuje se pravo države u kojoj taj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti navedeni u toj odredbi, odnosno da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga obavlja svoju djelatnost u državi u kojoj navedeni potrošač ima uobičajeno boravište ili da na bilo koji način usmjerava tu djelatnost u tu državu ili više država, među kojima je i ta država, i da ugovor ulazi u okvir te djelatnosti (rješenje od 14. ožujka 2024., N1 Interactive, C-429/22, EU:C:2024:245, t. 26. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju nije sporno da je izvorni igrač imao svoje uobičajeno boravište u Njemačkoj, zemlji u koju su tuženici iz glavnog postupka usmjerili svoju ponudu internetskih igara na sreću. Slijedom toga, ugovor sklopljen između tog igrača i tih tuženika uređen je njemačkim pravom.
55      Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 30. svojeg mišljenja, na to razmatranje ne može utjecati činjenica da je navedeni igrač nakon toga ustupio svoju tražbinu jer takva okolnost ne može izmijeniti prirodu ugovora sklopljenog između istog igrača i tuženika u glavnom postupku. Isto vrijedi i za činjenicu, koju je njemačka vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, da opći uvjeti primjenjivi na taj ugovor upućuju na malteško pravo.
56      Točno je da se člankom 6. stavkom 2. Uredbe Rim I izričito predviđa da stranke mogu, u skladu s člankom 3. te uredbe, odabrati mjerodavno pravo za ugovor obuhvaćen stavkom 1. tog članka, pod uvjetom, međutim, da taj izbor nema za posljedicu lišavanje potrošača zaštite koja mu se osigurava odredbama od kojih se ne može odstupiti sporazumom na temelju prava koje bi, u nedostatku takvog izbora, bilo mjerodavno na temelju članka 6. stavka 1. navedene uredbe (rješenje od 14. ožujka 2024., N1 Interactive, C-429/22, EU:C:2024:245, t. 27. i navedena sudska praksa).
57      Sud koji je uputio zahtjev, čija nadležnost za odlučivanje u glavnom postupku na temelju članaka 4., 5., 17. i 18. Uredbe br. 1215/2012 nije osporena, stoga smatra da je izbor mjerodavnog prava koji su napravili tuženici u glavnom postupku i izvorni igrač, odnosno izbor malteškog prava, protivan tom pravilu jer prema njemačkom pravu, koje bi se, u nedostatku takvog izbora, trebalo primijeniti, taj ugovor treba smatrati ništavim jer je njegov predmet, u skladu s njemačkim zakonodavstvom primjenjivim u glavnom postupku, odnosno GlüStV-om iz 2012., nezakonit.
58      U svakom slučaju, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, kako bi se utvrdilo je li ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku imao nezakonit predmet, valja uzeti u obzir zabrane predviđene pravom države u kojoj je taj ugovor trebao biti izvršen, odnosno, u ovom slučaju, njemačkim pravom. Iako je točno da su tuženici u glavnom postupku pružali svoje usluge igara na sreću iz Malte, ostaje činjenica da je izvorni igrač koristio te usluge u Njemačkoj, zemlji iz koje je sudjelovao u igrama na sreću o kojima je riječ i izvršio predmetna plaćanja.
59      S druge strane, čak i ako bi se smatralo da je primjena članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću mogla postavljena pitanja učiniti hipotetskima, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje iz točke 24. ove presude da je tužba tužitelja iz glavnog postupka podnesena 21. siječnja 2023., odnosno prije 12. lipnja 2023., datuma stupanja na snagu te odredbe koja nema retroaktivan učinak i, slijedom toga, ne može utjecati na glavni postupak.
60      Drugo, u pogledu sudske prakse na koju su se pozvale talijanska i malteška Vlada, osobito one koja proizlazi iz presuda od 11. ožujka 1980., Foglia (104/79, EU:C:1980:73), od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, EU:C:1981:302) i od 21. siječnja 2003., Bacardi-Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), dovoljno je napomenuti, kao što su to učinili Komisija i nezavisni odvjetnik u točkama 38. i od 86. do 89. svojih zaključaka, da u predmetnom slučaju nije očito da je problem s kojim se sud suočava hipotetski i da stoga, odgovor na postavljena pitanja možda nije nužan za rješavanje spora u glavnom postupku, niti da je taj spor fiktivan.
61      S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja smatrati da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Prvo, drugo i četvrto pitanje
62      Svojim prvim, drugim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se nalaže zabrana internetskih kasino igara, osobito igara na automatima za igre na sreću i klađenja, kao što su sekundarne lutrije, kada se njegov cilj sastoji od usmjeravanja prirodne sklonosti stanovništva igrama na sreću uređenim i nadziranim kanalima te sprečavanje nastajanja i širenja nedozvoljenih igara na sreću na crnim tržištima, i to gdje, kao prvo, postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću, kao drugo, dotična država članica osim toga odobrava slične igre, uključujući lutrije, u fizičkim objektima, kao treće, ta država članica dopušta licenciranim priređivačima da nude sportsko klađenje i klađenje na konjske utrke na internetu, a privatnim posrednicima da prodaju proizvode državne lutrije i drugih licenciranih lutrija i, četvrto, zakonodavstvo države članice u kojoj je priređivač koji želi ponuditi, posebno, usluge sekundarne lutrije licenciran slijedi iste ciljeve kao i zakonodavstvo države članice koji se nameće opća zabrana pružanja takvih usluga.
63      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, djelatnosti koje se sastoje od omogućavanja korisnicima da uz naknadu sudjeluju u igri na sreću predstavljaju uslužne djelatnosti u smislu članka 56. UFEU-a. Konkretno, takve su usluge obuhvaćene područjem primjene tog članka kada pružatelj usluga ima poslovni nastan u državi članici različitoj od one u kojoj se usluga nudi, osobito putem interneta, potencijalnim primateljima s poslovnim nastanom u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 40. i 41. i navedenu sudsku praksu).
64      U više je navrata presuđeno da svaka država članica na čije se državno područje odnosi ponuda takvih usluga koju putem interneta podnese takav gospodarski subjekt zadržava mogućnost da od njega zahtijeva poštovanje ograničenja koja u tom području propisuje njezin propis, pod uvjetom da ta ograničenja ispunjavaju zahtjeve koji proizlaze iz prava Unije, osobito u pogledu njihove nediskriminatorne prirode i proporcionalnosti (presuda od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 44. i navedena sudska praksa).
65      U tom pogledu, što se tiče opravdanja koja se mogu prihvatiti u slučaju postojanja unutarnjih mjera kojima se ograničava slobodno pružanje usluga, Sud je u više navrata istaknuo da se ciljevi koji se žele ostvariti nacionalnim zakonodavstvima donesenima u području igara i klađenja, kad se uzmu zajedno u obzir, najčešće povezuju sa zaštitom korisnika dotičnih usluga i općenito potrošača kao i sa zaštitom društvenog poretka. Također je naglasio da se takvi ciljevi nalaze među važnim razlozima u općem interesu koji mogu opravdati povrede slobode pružanja usluga (presuda od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 45. i navedena sudska praksa).
66      Stoga iz sudske prakse Suda proizlazi da je na svakoj državi članici da ocijeni je li, u kontekstu legitimnih ciljeva koje nastoji ostvariti, nužno u potpunosti ili djelomično zabraniti takve aktivnosti ili ih samo ograničiti te u tu svrhu predvidjeti blaže ili strože načine nadzora, pri čemu nužnost i proporcionalnost tako donesenih mjera treba ocijeniti samo s obzirom na ciljeve koji se žele postići i razinu zaštite koju žele osigurati dotična nacionalna tijela (presuda od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 46. i navedena sudska praksa).
67      Stoga je na nacionalnim sudovima da provjere je li ograničenje o kojem je odlučila država članica prikladno za jamčenje ostvarenja jednog ili više ciljeva na koje se poziva ta država članica, na razini zaštite koju ona želi postići, i prekoračuje li ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 8. rujna 2010., Stoß i dr., C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504, t. 78. i navedena sudska praksa).
68      U okviru te ocjene nacionalni sudovi moraju voditi računa o tome da je uređenje igara na sreću jedno od područja u kojima među državama članicama postoje znatne moralne, vjerske i kulturne razlike i da je, u nedostatku usklađivanja na razini Europske unije u tom području, na svakoj državi članici da u tim područjima ocijeni, u skladu s vlastitom ljestvicom vrijednosti, zahtjeve koji proizlaze iz zaštite predmetnih interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2013., Stanleybet i dr., C-186/11 i C-209/11, EU:C:2013:33, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
69      U tu svrhu nacionalni sudovi moraju, osobito kada su pozvani, kao što je to slučaj u glavnom postupku, primijeniti propis druge države članice u tom području, koristiti se svim postupovnim instrumentima koji su im na raspolaganju i, prema potrebi, postupkom uspostavljenim člankom 267. UFEU-a.
70      Konkretno, prema sudskoj praksi, s obzirom na diskrecijsku ovlast kojom raspolažu države članice u pogledu određivanja razine zaštite potrošača i društvenog poretka u sektoru igara na sreću, ne zahtijeva se, s obzirom na kriterij proporcionalnosti, da mjera ograničavanja koju su donijela tijela države članice odgovara konceptu koji dijele sve države članice u pogledu načina zaštite predmetnog legitimnog interesa (presuda od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 104. i navedena sudska praksa).
71      Međutim, u tom kontekstu valja podsjetiti na to da je nacionalni propis prikladan za jamčenje ostvarenja navedenih ciljeva samo ako stvarno odgovara nastojanju njihova postizanja na dosljedan i sustavan način (presuda od 22. rujna 2022., Admiral Gaming Network i dr., C-475/20 do C-482/20, EU:C:2022:714, t. 57. i navedena sudska praksa).
72      U ovom slučaju, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 65. ove presude, najprije valja utvrditi da cilj koji se sastoji od usmjeravanja prirodne sklonosti stanovništva igrama na sreću uređenim i nadziranim kanalima te sprečavanje nastajanja i širenja nedozvoljenih igara na sreću na crnim tržištima ima za cilj zaštititi, s jedne strane, primatelje predmetnih usluga, odnosno potrošače, i, s druge strane, socijalni poredak u sektoru igara na sreću. Slijedom toga, njime se mogu opravdati povrede slobode pružanja usluga.
73      Osim toga, valja primijetiti da sud koji je uputio zahtjev ne navodi nijedan element kojim bi se moglo dokazati da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku sadržava diskriminirajuća pravila u odnosu na subjekte sa sjedištem u drugim državama članicama.
74      S obzirom na ta utvrđenja, zatim valja ispitati, s jedne strane, je li propis koji ima obilježja koja je istaknuo sud koji je uputio zahtjev prikladan za jamčenje ostvarenja cilja navedenog u točki 72. ove presude, i to na razini zaštite koju dotična država članica želi postići te na dosljedan i sustavan način i, s druge strane, prekoračuje li ono što je nužno za njegovo postizanje.
75      U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, Sud može, kada su mu upućena pitanja namijenjena omogućavanju nacionalnom sudu da ocijeni usklađenost nacionalnih odredbi s pravom EU, pružiti elemente tumačenja prava Unije koji će tom sudu omogućiti da riješi pravno pitanje koje mu je postavljeno. Isto vrijedi i kad je riječ o ocjeni usklađenosti odredbi države članice različite od one suda koji je uputio zahtjev s pravom Unije (vidjeti presudu od 23. studenoga 1989., Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C-150/88, EU:C:1989:594, t. 12.; vidjeti također i po analogiji presudu od 8. prosinca 2022., Luxury Trust Automobil, C-247/21, EU:C:2022:966, t. 67. i navedenu sudsku praksu).
76      Što se tiče, kao prvo, činjenice da propis o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta ponudu sličnih igara, uključujući lutrije, u fizičkim objektima, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se značajke svojstvene ponudi internetskih igara na sreću mogu pokazati izvorom različitih rizika koji imaju veću važnost u području zaštite potrošača i osobito mladih i osoba koje imaju posebnu sklonost igrama na sreću ili mogu razviti takvu sklonost u odnosu na tradicionalna tržišta takvih igara. Osim nepostojanja izravnog kontakta između potrošača i gospodarskog subjekta, iznimna lakoća i trajnost pristupa igrama na sreću koje se nude na internetu te potencijalno povećani volumen i učestalost takvih međunarodnih ponuda, u okruženju koje je usto obilježeno izolacijom igrača, anonimnošću i nepostojanjem društvene kontrole, predstavljaju čimbenike koji mogu potaknuti razvoj ovisnosti i prekomjernih troškova povezanih s igrama na sreću kao i, prema tome, povećati s time povezane negativne posljedice (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 103., od 30. lipnja 2011., Zeturf, C-212/08, EU:C:2011:437, t. 80. i od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
77      Stoga, s obzirom na diskrecijsku ovlast kojom raspolažu države članice u pogledu određivanja razine zaštite potrošača i društvenog poretka u sektoru igara na sreću, mjera zabrane koja se odnosi na svaku ponudu igara na sreću putem interneta može se, u načelu, smatrati prikladnom za postizanje legitimnih ciljeva poput onog iz točke 72. ove presude, iako je ponuda takvih igara i dalje dopuštena tradicionalnijim kanalima (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 104. i 105. i navedenu sudsku praksu).
78      Kao drugo, okolnost koju navodi sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj, unatoč toj zabrani, u ovom slučaju u Njemačkoj postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, postojanje znatne potražnje za takvim internetskim uslugama ni na koji način ne znači da ne postoji jednako znatan broj igrača koji su zbog ograničavajućih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku preusmjereni s usluga koje se nude na internetu kako bi se koristili uslugama koje se nude u fizičkim objektima. Stoga, takva okolnost ne može dokazati da propis o kojem je riječ u glavnom postupku nije prikladan za jamčenje ostvarenja cilja navedenog u točki 82. ove presude.
79      Kao treće, kad je riječ o okolnosti da određene vrste internetskih igara na sreću, odnosno sportsko klađenje i klađenje na konjske utrke, kao i posredovanje u prodaji proizvoda državnih lutrija i drugih licenciranih lutrija, nisu obuhvaćene zabranom o kojoj je riječ u glavnom postupku, Sud je presudio da različite vrste igara na sreću mogu biti vrlo različite, osobito kad je riječ o njihovim konkretnim načinima organizacije, opsegu uloga i dobitaka koji ih obilježavaju, broju potencijalnih igrača koji mogu igrati te igre, njihovoj prezentaciji, učestalosti, kratkoći ili repetitivnosti te reakcijama koje
izazivaju kod igrača (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 62. i od 8. rujna 2010., Stoß i dr., C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504, t. 95.).
80      Stoga okolnost da različite vrste igara na sreću podliježu, primjerice, zabrani, a druge podliježu javnom monopolu ili pak sustavu dozvola koje se izdaju privatnim priređivačima, ne može sama po sebi dovesti do toga da se mjere koje se prima facie čine najrestriktivnijima i najučinkovitijima lišavaju njihova opravdanja s obzirom na legitimne ciljeve koji se njima nastoje postići. Naime, takva razlika u pravnom uređenju ne može sama po sebi utjecati na prikladnost takvog monopola za ostvarenje cilja sprečavanja poticanja građana na prekomjerne troškove povezane s igrom i borbe protiv ovisnosti koju ona stvara (presuda od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 63.).
81      U ovom se slučaju sportsko klađenje znatno razlikuje od drugih internetskih igara na sreću, kao što su kasino igre, s obzirom na to da su, s jedne strane, po svojem predmetu namijenjene užem krugu igrača i, s druge strane, njihova učestalost ovisi o učestalosti sportskih događaja na koje se odnose. Ta utvrđenja tim više vrijede za klađenje na konjske utrke koje je, osim toga, prema izjavama njemačke vlade na raspravi, u 2020. predstavljalo vrlo mali dio predmetnog tržišta.
82      Suprotno tomu, kasino igre na internetu mogu privući sve vrste javnosti, a osobito mladu javnost, također zbog njihova grafičkog prikaza i njihovih općenito jednostavnih pravila. Osim toga, učestalost mogućeg pristupa toj vrsti igara načelno nema ograničenja.
83      Razmatranja navedena u točki 81. u vezi sa sportskim klađenjem primjenjuju se i za posredovanje privatnih subjekata u prodaji lutrijskih proizvoda, osobito u pogledu moguće učestalosti pristupa kao i konkretnih načina organizacije takvih lutrija, što je u Njemačkoj rezervirano za javne subjekte.
84      Osim toga, s gledišta jamstava koja se nude igračima u slučaju dobitaka, belgijska vlada i, u biti, njemačka vlada, na raspravi su tvrdile da se sekundarne lutrije ne mogu usporediti s „primarnim” lutrijama, s obzirom na to da je rizik neplaćanja u slučaju velikih dobitaka gotovo nepostojeći u okviru potonjih jer su iznosi koji odgovaraju potencijalnim dobicima u načelu dostupni prije izvlačenja.
85      U tom kontekstu valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev također postavlja pitanja koja proizlaze iz toga što se čini da dotična država članica nije dokazala da je prije donošenja propisa o kojem je riječ u glavnom postupku imala znanstvene dokaze koji dokazuju da neodobrene igre predstavljaju posebne opasnosti.
86      U tom pogledu Sud je presudio da, ako se država članica namjerava pozvati na cilj koji može opravdati prepreku slobodi pružanja usluga koja proizlazi iz ograničavajuće nacionalne mjere, na njoj je da sudu pozvanom da se izjasni o tom pitanju pruži sve elemente koji će mu omogućiti da se uvjeri da ta mjera ispunjava zahtjeve koji proizlaze iz načela proporcionalnosti (presuda od 8. rujna 2010., Stoß i dr., C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504, t. 71. i navedena sudska praksa).
87      Međutim, Sud je također presudio da se iz toga ne može zaključiti da bi država članica bila lišena mogućnosti da utvrdi da unutarnja ograničavajuća mjera ispunjava takve zahtjeve samo zato što ta država članica nije u mogućnosti podnijeti studije koje bi poslužile kao temelj za donošenje predmetnog propisa (presuda od 8. rujna 2010., Stoß i dr., C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504, t. 72.).
88      Stoga okolnost iz točke 85. ove presude ne može sama po sebi dovesti u pitanje proporcionalnost i, osobito, prikladnost propisa o kojem je riječ u glavnom postupku.
89      Osim toga, valja primijetiti da se informacijama dostavljenima Sudu, kao što to osobito proizlazi iz pisanih očitovanja njemačke vlade koja se temelje na službenim komentarima GlüStV-a iz 2012., nastoji dokazati postojanje elemenata na temelju kojih se može utvrditi proporcionalnost i, osobito, prikladnost propisa o kojem je riječ u glavnom postupku.
90      Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se zabrana kao što je zabrana sekundarnih lutrija smatrati opravdanom ako propis države članice čiji gospodarski subjekt o kojem je riječ ima dozvolu ima iste ciljeve kao i propis države članice odredišta.
91      U tom pogledu dovoljno je podsjetiti na to da, s obzirom na nepostojanje usklađivanja propisa na razini Unije o sektoru internetskih igara na sreću kao i na znatne razlike između ciljeva koji se žele postići i razina zaštite koje se žele postići propisima različitih država članica, sama činjenica da gospodarski subjekt zakonito nudi usluge u državi članici u kojoj ima poslovni nastan i u kojoj načelno već podliježe zakonskim uvjetima i nadzoru nadležnih tijela potonje države, ne može se smatrati dovoljnim jamstvom zaštite nacionalnih potrošača od opasnosti od prijevare i kriminaliteta, s obzirom na poteškoće na koje u takvom kontekstu mogu naići tijela države članice poslovnog nastana prilikom ocjene profesionalnih kvaliteta i poštenja gospodarskih subjekata o kojima je riječ (presuda od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer, C-347/09, EU:C:2011:582, t. 96. i navedena sudska praksa).
92      Iz toga proizlazi da, čak i ako se smatra da dvije države članice u okviru svojih propisa u području igara na sreću imaju slične ili čak istovjetne ciljeve, ne samo da se razina zaštite koju nastoji postići svaka od njih i sredstva za njezino postizanje mogu razlikovati, nego se i potencijalne poteškoće utvrđene u prethodnoj točki ove presude ne mogu nužno smatrati isključenima.
93      Prema tome, elementi na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev ne mogu dovesti u pitanje ni proporcionalnost ni dosljednost ni sustavnu prirodu propisa poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
94      Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje tvrdnjom tuženika u glavnom postupku prema kojoj zabrana o kojoj je riječ u glavnom postupku postoji usporedno sa sustavom prethodnog odobrenja u obliku koncesija za internetske automate za igre na sreću u saveznoj zemlji Schleswig-Holstein. Njemačka vlada priznala je na raspravi da je savezna zemlja Schleswig-Holstein pristupila GlüStV-u iz 2012. tek 9. veljače 2013. Međutim, također je primijetila, s jedne strane, da su blaži propisi koje je donijela ta savezna zemlja bili primjenjivi samo tijekom kratkog razdoblja i da je, s druge strane, suprotno onomu što je tvrdila malteška vlada na raspravi, nekoliko koncesija koje su trajale nakon 2013. bilo ograničeno na području predmetne savezne zemlje.
95      Međutim, kao što je to Sud presudio, čak i pod pretpostavkom da propis savezne zemlje, koji je manje ograničavajući od propisa koji su na snazi u drugim saveznim zemljama, može eventualno ugroziti usklađenost cjelokupnog propisa o kojem je riječ, derogatorna pravna situacija savezne zemlje koja je ograničena ratione temporis i ratione loci ne može, u okolnostima u glavnom postupku, ozbiljno dovesti u pitanje prikladnost ograničenja primjenjivih u svim drugim saveznim zemljama da ostvare legitimne ciljeve od općeg interesa koji se njima nastoje postići (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2014., Digibet i Albers, C-156/13, EU:C:2014:1756, t. 36.).
96      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo, drugo i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se uvodi zabrana organizacije internetskog kasina, osobito automata, i igara na sreću, kao što su sekundarne lutrije, ako je njegov cilj usmjeriti prirodnu sklonost stanovništva kockanju na regulirane i nadzirane kanale te borba protiv razvoja i širenja ilegalnih igara na sreću na crnom tržištu, čak i ako:
–        postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću;
–        osim toga, dotična država članica odobrava slične igre, uključujući lutrije u fizičkim objektima;
–        ta država članica dopušta da licencirani subjekti nude sportsko klađenje i klađenje na konjske utrke na internetu, kao i posredovanje privatnih subjekata u prodaji proizvoda državnih lutrija i drugih licenciranih lutrija i
–         propisi države članice čiji gospodarski subjekt osobito želi nuditi usluge sekundarne lutrije imaju iste ciljeve kao i propisi države članice koji propisuju opću zabranu nuđenja takvih usluga.
Treće pitanje
97      Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da mu se protivi to da se u okviru određenog spora priznaju pravne posljedice zabrane internetskih kasina ako je, nakon činjenica koje mogu dovesti do tih posljedica, donesena odluka o zamjeni te zabrane sustavom prethodnog odobrenja i uspostavljeno prijelazno razdoblje tijekom kojeg bi se ponude igara koje bi mogle biti u skladu s budućim režimom prihvaćale uz određene uvjete.
98      Valja podsjetiti na to da prilikom nadzora proporcionalnosti koji provodi nacionalni sud taj sud mora provesti opću ocjenu okolnosti donošenja i provedbe ograničavajućih propisa o kojem je riječ, u skladu s pristupom koji nije statičan, nego dinamičan, u smislu da mora uzeti u obzir razvoj okolnosti nakon donošenja tog propisa (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2017., Online Games i dr., C-685/15, EU:C:2017:452, t. 52. i 53. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 18. svibnja 2021., Fluctus i dr., C-920/19, EU:C:2021:395, t. 46.).
99      Međutim, prema sudskoj praksi, sama okolnost izmjene regulatornog okvira primjenjivog u državi članici ne može dovesti u pitanje njegovu proporcionalnost i dosljednost kakva je bila na snazi prije te izmjene. Kao što je to Sud više puta presudio, politika kontroliranog širenja djelatnosti igara na sreću, kao što je zamjena sustava zabrane sustavom prethodnog odobrenja, može biti u skladu kako s ciljem sprečavanja iskorištavanja aktivnosti igara na sreću u kriminalne ili prijevarne svrhe tako i s ciljem sprečavanja poticanja na nastanak prekomjernih troškova povezanih s igrama na sreću i s ciljem borbe protiv ovisnosti potrošača o igrama na sreću, usmjeravanjem potrošača na ponudu ovlaštenih priređivača, koja bi trebala istodobno biti zaštićena od kriminalnih elemenata i osmišljena kako bi se potrošače bolje zaštitilo od prekomjernih troškova i od ovisnosti o igarama na sreću (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, t. 29.).
100    Kako bi se postigao taj cilj usmjeravanja u kontrolirane kanale, ovlašteni gospodarski subjekti moraju biti pouzdana, ali istodobno privlačna alternativa zabranjenoj djelatnosti, što može uključivati, među ostalim, uporabu novih tehnika distribucije (presuda od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, t. 29.). Međutim, iz sudske prakse proizlazi da, ako država članica provede reformu kojom se uvodi sustav prethodnog upravnog odobrenja u pogledu ponude određenih vrsta igara na sreću, ona se mora temeljiti na objektivnim, nediskriminirajućim i unaprijed poznatim kriterijima kako bi se ograničilo izvršavanje diskrecijske ovlasti nacionalnih tijela kako se ona ne bi mogla proizvoljno koristiti (vidjeti presudu od 4. veljače 2016., Ince, C-334/14, EU:C:2016:72, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
101    Može se smatrati da je politika kontroliranog širenja djelatnosti igara na sreću dosljedna samo pod uvjetom da su, s jedne strane, kriminalne i prijevarne aktivnosti povezane s igrama na sreću i, s druge strane, ovisnost o igri mogli, na dan nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, predstavljati problem za dotičnu državu članicu i da bi širenje dopuštenih i reguliranih djelatnosti moglo otkloniti takav problem (vidjeti presude od 28. veljače 2018., Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, t. 31. i od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C-98/14, EU:C:2015:386, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
102    U ovom su slučaju takve okolnosti i osobito znatna potražnja igrača na internetu, na koji se uostalom poziva sud koji je uputio zahtjev, kao i postojanje „crnog tržišta” predmetnih usluga, kao što je to istaknula njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, obrazložili reforme uvedene u Njemačkoj na koje se odnosi treće pitanje.
103    U tim okolnostima, činjenica da su tijekom prijelaznog razdoblja savezne zemlje odlučile, okružnicom iz točke 31. ove presude, primijeniti postojeći regulatorni okvir samo na priređivače igara koji ne mogu ispuniti zahtjeve budućeg propisa, ne može utjecati na pravne posljedice koje bi, ovisno o slučaju, trebalo priznati zabrani o kojoj je riječ u glavnom postupku.
104    Naime, s jedne strane, čini se da je cilj takvog prijelaznog sustava iznimke osigurati da se prelazak sa sustava o kojem je riječ u glavnom postupku na fleksibilniji sustav provede u najboljim mogućim uvjetima pravne sigurnosti. S druge strane, primjenjivost takvog prijelaznog sustava, u slučaju priređivača igara kao što su tuženici u glavnom postupku, može biti samo hipotetska u kontekstu spora poput onog u glavnom postupku. Osim toga, čak i pod pretpostavkom da se taj prijelazni sustav mogao primijeniti u određenim slučajevima, takva okolnost ne može sama po sebi dovesti u pitanje dosljednost i prikladnost pravnog sustava o kojem je riječ u glavnom postupku i ne može dovesti do rezultata koji je protivan cilju koji se želi postići (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 8. rujna 2010., Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, t. 106. i 110.) .
105    S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se u okviru određenog spora priznaju pravne posljedice zabrane internetskih kasina ako je, nakon činjenica koje mogu dovesti do tih posljedica, donesena odluka o zamjeni te zabrane sustavom prethodnog odobrenja i uspostavljeno prijelazno razdoblje tijekom kojeg bi se ponude igara koje bi mogle biti u skladu s budućim propisom prihvaćale uz određene uvjete.
Peto i šesto pitanje
106    Svojim petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU-a tumačiti na način da mu se protivi proglašenje ništavosti ugovora sklopljenog između potrošača s boravištem u jednoj državi članici i gospodarskog subjekta koji nudi usluge sekundarne lutrije na internetu iz druge države članice kada je, u skladu s propisima prve države članice, za privatne subjekte isključeno izdavanje dozvole za organiziranje takvih klađenja.
107    Kao što je to navedeno u točki 22. ove presude, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se, u skladu s propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga tumače njemački sudovi, sekundarne lutrije smatraju običnim klađenjem na internetu koje su stoga obuhvaćene zabranom internetskih igara na sreću koja se primjenjuje u glavnom postupku.
108    Prema tome, okolnost da je, u skladu s propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, organiziranje lutrije rezervirano za javne subjekte ne može imati nikakav utjecaj na rješenje spora u glavnom postupku. Naime, s jedne strane, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, taj se spor odnosi samo na uloge izgubljene u okviru sudjelovanja izvornih igrača u sekundarnim lutrijama i, s druge strane, prema objašnjenjima koja je njemačka vlada pružila u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, organiziranje i posredovanje u takvim lutrijama bili su, u skladu s tim propisima, zabranjeni svim subjektima, a ne samo gospodarskim subjektima koji nisu pod kontrolom države.
109    S obzirom na sva prethodna razmatranja, na peto i šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi proglašenje ništavosti ugovora sklopljenog između potrošača s boravištem u jednoj državi članici i gospodarskog subjekta koji nudi usluge sekundarne lutrije na internetu iz druge države članice kada je, u skladu s propisima prve države članice, za privatne subjekte isključeno izdavanje dozvole za organiziranje takvih klađenja.
Sedmo pitanje
110    Svojim sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU-a i načelo zabrane zlouporabe prava tumačiti na način da im se protivi to da potrošač koji je iz države članice svojeg uobičajenog boravišta sudjelovao u igrama na sreću koje na internetu nudi gospodarski subjekt koji nema dozvolu koju je izdala ta država članica, ali ima dozvolu izdanu u drugoj državi članici, podnese protiv tog subjekta građansku tužbu za povrat uloga koje je uplatio na temelju ništavosti predmetnog ugovora o igrama na sreću, u skladu s primjenjivim ugovornim pravom.
111    U tom pogledu valja istaknuti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, da je pitanje je li određeni ugovor ništav ako je njegov predmet nezakonit i dovodi li ta ništavost za svaku stranku do prava na povrat koristi koje je ostvarila na temelju tog ugovora, obuhvaćeno pravom koje uređuje navedeni ugovor na temelju članka 10. stavka 1. i članka 12. stavka 1. točke (e) Uredbe Rim I. U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 53. do 58. ove presude, pravo koje uređuje ugovor sklopljen između izvornog igrača i tuženika u glavnom postupku jest njemačko pravo.
112    Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 93. svojeg mišljenja, s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz razmatranja iznesenih u pogledu prvog do šestog pitanja, članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis poput onoga koji je opisao sud koji je uputio zahtjev, ništetnost ugovora poput onog sklopljenog između izvornog igrača i tuženika u glavnom postupku, čija bi osnova bila nezakonita prema tom zakonodavstvu, ne može predstavljati specifično ograničenje slobode pružanja usluga koje zahtijeva posebnu ocjenu njegove zakonitosti, već bi bila nužna posljedica nezakonitosti tog ugovora.
113    Točno je da se, prema sudskoj praksi na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, pojedinci ne mogu s namjerom prijevare ili zlouporabe pozivati na odredbe prava Unije (presuda od 28. srpnja 2016., Kratzer, C-423/15, EU:C:2016:604, t. 37.). Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 94. svojeg mišljenja, u ovom slučaju, tužba za povrat podnesena u glavnom postupku ne temelji se na pravu Unije, nego u cijelosti na njemačkom pravu.
114    Osim toga, iako se doduše ne može isključiti da je u slučaju poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku izvorni igrač mogao koristiti usluge koje nudi poduzetnik kao što su tuženici u glavnom postupku, iako je bio u potpunosti svjestan zabrane poput one koja se primjenjuje na taj spor i njezinih mogućih posljedica, o takvom se pitanju može odlučiti samo na temelju primjenjivog nacionalnog prava.
115    S obzirom na sva prethodna razmatranja, na sedmo pitanje valja odgovoriti na način da se članak 56. UFEU-a i načelo zabrane zlouporabe prava treba tumačiti na način da im se ne protivi
to da potrošač koji je iz države članice svojeg uobičajenog boravišta sudjelovao u igrama na sreću koje na internetu nudi gospodarski subjekt koji nema dozvolu koju je izdala ta država članica, ali ima dozvolu izdanu u drugoj državi članici, podnese protiv tog subjekta građansku tužbu za povrat uloga koje je uplatio na temelju ništavosti predmetnog ugovora o igrama na sreću, u skladu s primjenjivim ugovornim pravom.
Troškovi
116    Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.      Članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se uvodi zabrana organizacije internetskog kasina, osobito automata, i igara na sreću, kao što su sekundarne lutrije, ako je njegov cilj usmjeriti prirodnu sklonost stanovništva kockanju na regulirane i nadzirane kanale te borba protiv razvoja i širenja ilegalnih igara na sreću na crnom tržištu, čak i ako:
–        postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću;
–        osim toga, dotična država članica odobrava slične igre, uključujući lutrije u fizičkim objektima;
–        ta država članica dopušta da licencirani subjekti nude sportsko klađenje i klađenje na konjske utrke na internetu, kao i posredovanje privatnih subjekata u prodaji proizvoda državnih lutrija i drugih licenciranih lutrija i
–        propisi države članice u kojoj je gospodarski subjekt koji želi ponuditi, posebno, usluge internetskog klađenja na rezultate lutrijskih izvlačenja licenciran slijede iste ciljeve kao i propisi države članice koji propisuju opću zabranu nuđenja takvih usluga.
2.      Članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se u okviru određenog spora priznaju pravne posljedice zabrane internetskih kasina ako je, nakon činjenica koje mogu dovesti do tih posljedica, donesena odluka o zamjeni te zabrane sustavom prethodnog odobrenja i uspostavljeno prijelazno razdoblje tijekom kojeg bi se ponude igara koje bi mogle biti u skladu s budućim propisom prihvaćale uz određene uvjete.
3.      Članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi proglašenje ništavosti ugovora sklopljenog između potrošača s boravištem u jednoj državi članici i gospodarskog subjekta koji nudi usluge internetskog klađenja na rezultate lutrijskih izvlačenja iz druge države članice kada je, u skladu s propisima prve države članice, za privatne subjekte isključeno izdavanje dozvole za organiziranje takvih klađenja.
4.      Članak 56. UFEU-a i načelo zabrane zlouporabe prava treba tumačiti na način da im se ne protivi to da potrošač koji je iz države članice svojeg uobičajenog boravišta sudjelovao u igrama na sreću koje na internetu nudi gospodarski subjekt koji nema dozvolu koju je izdala ta država članica, ali ima dozvolu izdanu u drugoj državi članici, podnese protiv tog subjekta građansku tužbu za povrat uloga koje je uplatio na temelju ništavosti predmetnog ugovora o igrama na sreću, u skladu s primjenjivim ugovornim pravom.
Potpisi
*      Jezik postupka: engleski