62013CC0506_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. U ovom predmetu Sudu je izjavljena žalba protiv presude Općeg suda Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro protiv Komisije(2), kojom je Opći sud, s jedne strane, odbacio kao nedopuštenu tužbu za poništenje koju je podnio Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) protiv obavijesti o terećenju Europske komisije kojom mu je izdan nalog za povrat iznosa za koji Komisija smatra da mu je neopravdano isplatila u okviru ugovora o istraživanju i, s druge strane, u cijelosti usvojio protuzahtjev koji je u odgovoru uputila Komisija radi dobivanja povrata spornog iznosa, uključujući i zatezne kamate.
2. Opći sud u ovom je slučaju utvrdio da je obavijest o terećenju neodvojiva od ugovornog konteksta u kojem je bila izdana i da, prema tome, ne predstavlja akt koji se može pobijati na temelju članka 263. UFEU‑a.
3. Sud je tako pozvan da odluči, kao prvo, o relativno ustaljenoj sudskoj praksi Općeg suda koju još nije imao priliku ispitati, u skladu s kojom se jednostrani akti koje su donijele institucije u okviru izvršavanja ugovora koje su sklopile s fizičkim i pravnim osobama – kao što je to obavijest o terećenju o kojoj je riječ – i koji su neodvojivi od ugovornog konteksta, makar se predstavljaju kao „izvršivi“ u smislu članka 299. UFEU‑a, ne mogu pobijati tužbom za poništenje koju predviđa članak 263. UFEU‑a, nego tužbom ugovorne naravi predviđenom u članku 272. UFEU‑a. Posljedično, kao odgovor na načelno pitanje postavljeno prvim žaliteljevim žalbenim razlogom, Sud će morati odlučiti treba li potvrditi, opovrgnuti ili čak relativizirati tu sudsku praksu.
4. Drugim riječima, radi se o tome da se odluči o pitanju može li u pravu Unije sudska zaštita fizičkih ili pravnih osoba koje sklapaju ugovore s institucijama, tijelima, uredima i agencijama Europske unije protiv jednostranih akata koje su potonji usvojili u okviru izvršenja tih ugovora potpadati pod nadležnost suda koji odlučuje o poništenju i, prema potrebi, pod kojim uvjetima, ili, naprotiv, treba li u okviru sustava pravnih sredstava uvedenih UFEU‑om potvrditi postojanje jasnog razgraničenja područja ugovornih sporova i sporova za poništenje te stoga potvrditi ono što se u određenim nacionalnim pravnim sustavima naziva izuzećem usporedne tužbe(4) .
5. U skladu s odgovorom koji će Sud dati na to pitanje, na njemu će također biti da ispita ostalih devet razloga koje žalitelj navodi u svojoj žalbi te pitanje je li Opći sud u ovom slučaju mogao presuditi da je zahtjev za povrat navodno neopravdano mu isplaćenih iznosa, uključujući i zatezne kamate, valjan.
I – Okolnosti spora
6. Iz točaka 1. do 8. pobijane presude kao i pisanih očitovanja stranaka proizlazi da je Lito Maieftiko rodilište, član konzorcija, koje je u okviru programa e‑TEN koji spada u politiku transeuropskih mreža s Komisijom 12. svibnja 2004. sklopilo ugovor C510743 u vezi s projektom „Ward In Hand“ (WIH)(5), posebnim programom istraživanja na području medicinske suradnje.
7. Članak 19. općih uvjeta iz Priloga II. navedenom ugovoru(6) precizira:
„1. Ako se sudioniku neopravdano isplati neki iznos ili ako je povrat opravdan prema uvjetima ugovora, korisnik se obvezuje Komisiji vratiti iznos u pitanju pod uvjetima i u roku koje odredi Komisija.
2. U slučaju da korisnik ne plati u roku koji je odredila Komisija, na iznos će se računati kamate po stopi navedenoj u članku [3. stavku 6. općih uvjeta]. Zatezne kamate počinju teći dan nakon isteka roka plaćanja i prestaju teći na kraju dana u kojem je Komisija primila isplatu ukupnog dugovanog iznosa.
Svako djelomično plaćanje najprije će se pripisati troškovima i zateznim kamatama, a potom glavnici.“
8. Lito Maieftiko u okviru izvršavanja tog projekta, koji je započeo 1. svibnja 2004. i završio 31. siječnja 2006., koristio se financijskom potporom Unije u ukupnom iznosu od 99.349,50 eura.
9. Komisija je dopisom od 29. travnja 2009. obavijestila Lito Maieftiko da će zbog njegova sudjelovanja u projektu WIH biti predmet financijske revizije i da mora dostaviti popise prisutnosti zaposlenih na tom projektu koji sadrže postignute sate rada u odnosu na koje je zahtijevala povrat. Tijekom te revizije koja se obavljala od 4. do 6. kolovoza 2009. Lito Maieftiko nije mogao dostaviti te popise.
10. Komisija je dopisom od 20. listopada 2009. žalitelju poslala nacrt revizijskog izvješća u kojem ga izvještava o nepostojanju navedenih popisa prisutnosti, pozivajući ga pritom da dostavi svoja očitovanja.
11. Žalitelj je porukama elektroničke pošte od 13. i 16. studenoga 2009. dostavio svoja očitovanja o nacrtu revizijskog izvješća i poslao popise prisutnosti koji se odnose na rad na projektu.
12. Komisija je dopisom od 23. prosinca 2009. žalitelju poslala konačno revizijsko izvješće, u kojem je ostala pri zaključcima iz nacrta revizijskog izvješća.
13. Komisija je 25. listopada 2010. žalitelju uputila informativni dopis pred postupak naplate, u kojem je bio naveden iznos od 93.778,90 eura koji je trebalo vratiti.
14. Vodeći računa o očitovanjima koja je uputio žalitelj, Komisija je dopisom od 24. svibnja 2011. iznos koji se mora vratiti smanjila na 83.001,09 eura. Žalitelj je u odnosu na to dopisom od 17. lipnja 2011. dostavio svoja očitovanja.
15. Komisija je 16. rujna 2011. uputila žalitelju obavijest o terećenju izdanu 9. rujna 2011.(7) kojom ga poziva da joj do 24. listopada 2011. vrati iznos od 83.001,09 eura.
16. U stavku „Uvjeti plaćanja“ sporna obavijest o terećenju precizira sljedeće:
„Uvjeti plaćanja:
1. Vi snosite sve bankarske troškove, osim ako se na vas ne primjenjuje Direktiva 2007/64/EZ o platnim uslugama na unutarnjem tržištu.
2. Komisija si zadržava pravo da, nakon prethodne obavijesti, izvrši prijeboj u slučaju uzajamnih potraživanja koja su nesporna, utvrđena u fiksnom iznosu i dospjela.
3. Ako na dan dospijeća nije izvršena isplata na Komisijin račun, na potraživanje koje je potvrdila Europska unija računaju se kamate po stopi koju primjenjuje Europska središnja banka za glavne operacije refinanciranja, kako je objavljena u [ Službenom listu Europske unije ], serija C, važećoj prvog kalendarskog dana mjeseca u kojem je datum dospijeća [listopad 2011. + 3,5 %].
4. Ako na dan dospijeća nije izvršena isplata na Komisijin račun, Komisija može:
– unovčiti sva financijska jamstva na prvi poziv;
– provesti izvršenje na temelju članka [299. UFEU‑a];
– evidentirati neplaćanje u zbirku podataka koja je dostupna administratorima proračuna Zajednice dok plaćanje ne bude u cijelosti primljeno;
– objaviti ime dužnika kojem je sudskom odlukom bilo naloženo plaćanje.“
17. Komisija je dopisom od 3. studenoga 2011. podsjetila žalitelja na svoje potraživanje, pri čemu je naglasila da je godišnja kamatna stopa 5 %, što je 11,37 eura za svaki dan kašnjenja, tako da je do 18. studenoga iznos kamata narastao na 284,25 eura.
II – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
18. Žalitelj je 24. listopada 2011. tajništvu Općeg suda podnio tužbu za poništenje sporne obavijesti o terećenju.
19. Istog je dana Lito Maieftiko odvojenom tužbom također zahtijevao odgodu ovrhe sporne obavijesti o terećenju, a taj je zahtjev bio odbijen rješenjem Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija(8) .
20. Opći sud pobijanom je presudom najprije odbacio tužbu za poništenje Lita Maieftika kao nedopuštenu (točke 19. do 31. pobijane presude), presuđujući u biti, u skladu s rješenjem donesenim u prethodnom predmetu Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija(9), među ostalim, da se sporna obavijest o terećenju, izdana u kontekstu ugovora koji je povezuje s Komisijom, ne pojavljuje među aktima čije se poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a može tražiti od sudova Unije.
21. Sud je zatim ispitao protuzahtjev koji je uputila Komisija, na temelju članka 272. UFEU‑a, tražeći da se žalitelju naloži da joj isplati iznos od 83.944,80 eura koji se sastoji od 83.001,09 eura na ime glavnice i 943,71 euro na ime zateznih kamata na dan 15. siječnja 2012.
22. Opći ga je sud, nakon što je ispitao dopuštenost tog protuzahtjeva i vlastitu nadležnost da o njemu odlučuje (točke 35. do 41.), prihvatio (točke 42. do 81.). Posljedično, naložio je Lito Maieftiku da Komisiji plati iznos od 83.001,09 eura na ime glavnice i 11,37 eura po danu zakašnjenja na ime zateznih kamata, počevši od 25. listopada 2011. do namirenja duga u cijelosti. Također je naložio Lito Maieftiku snošenje svih troškova, uključujući i one koji se odnose na postupak privremene pravne zaštite.
23. Obrazloženje pobijane presude bit će, koliko to bude potrebno, ponovno izneseno u okviru ispitivanja različitih žalbenih razloga.
III – Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
24. Žalitelj je 11. rujna 2013. podnio tajništvu Suda ovu žalbu.
25. Žalitelj je tajništvu Suda posebnim aktom podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, na temelju članaka 278. i 279. UFEU‑a, kojim se zahtijeva odgoda izvršenja pobijane presude.
26. Rješenjem Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija zahtjev za privremenu pravnu zaštitu je odbijen(10) .
27. Žalitelj predlaže Sudu da:
– ukine pobijanu presudu;
– meritorno odluči o sporu ili, podredno, vrati predmet na odlučivanje Općem sudu;
– odbije sve dijelove Komisijina protuzahtjeva;
– poništi spornu obavijest o terećenju i
– naloži Komisiji snošenje troškova.
28. Komisija predlaže Sudu da:
– odbije žalbu;
– usvoji sve zahtjeve iz Komisijina protuzahtjeva;
– odbije tužbu za poništenje sporne obavijesti o terećenju i
– naloži žalitelju snošenje svih troškova tog postupka i postupka privremene pravne zaštite.
IV – Uvodna očitovanja
29. Ovo je složena žalba, što je posljedica činjenice da Opći sud u pobijanoj presudi jednom sudskom odlukom, s jedne strane, rješava tužbu za poništenje primjenjujući članak 263. UFEU‑a i kao sud koji odlučuje o poništenju proglašava je nedopuštenom i, s druge strane, rješava Komisijin protuzahtjev koji je ona uputila na temelju članka 272. UFEU‑a zahtijevajući da žalitelj vrati iznos za koji ona smatra da mu je neopravdano isplaćen i kao sud koji odlučuje o ugovoru proglašava protuzahtjev dopuštenim i meritorno ga usvaja.
30. Valja, naime, naglasiti da je Opći sud odbio a da se u vezi s tim nije izričito izjasnio, čime se udaljuje od svoje sudske prakse(11), žaliteljev zahtjev u okviru odgovora na tužbu koji je dao u prvostupanjskom postupku(12), želeći preinačiti svoju tužbu za poništenje u tužbu ugovorne naravi.
31. U ovom je slučaju Opći sud priznao svoju nadležnost za odlučivanje o Komisijinu protuzahtjevu(13) u osnovi se temeljeći na procesnoj ekonomiji i na prvenstvu suda koji je prvi započeo postupak(14), pri čemu je uputio na rješenje Komisija/IAMA Consulting(15) .
32. Taj prilično neuobičajen pristup(16), kojem se žalitelj neuspješno pokušao usprotiviti u okviru svojeg odgovora na tužbu u postupku pred Općim sudom, nije, međutim, osporavan u okviru ove žalbe.
33. Iz navedenog proizlazi da su žalbeni razlozi i žaliteljevi argumenti u okviru njegove žalbe usmjereni kako na dio presude kojim se kao nedopuštena odbacuje njegova tužba za poništenje tako i na dio te presude kojim se protuzahtjev proglašava utemeljenim. Međutim, iako se njegov prvi žalbeni razlog jasno i isključivo odnosi na presudu Općeg suda u dijelu u kojem ona odbacuje njegovu tužbu za poništenje kao nedopuštenu, drugi žalbeni razlozi mnogo su problematičniji. Iako se njima u bitnome želi postići poništenje meritorne odluke Općeg suda o Komisijinu protuzahtjevu, neki od njih zapravo kritiziraju odbijanje tužbe za poništenje kao nedopuštene i posljedice tog odbijanja, što ocjenu ove žalbe čini složenom.
34. Ti me elementi potiču da ispitam sve žalbene razloge, iako smatram da – ako Sud odluči, kako ga pozivam, usvojiti prvi žalbeni razlog i ukinuti presudu Općeg suda – trebao bi je ukinuti u cijelosti, tako da ne bi bilo logično odlučivati o drugim žalbenim razlozima.
V – Ocjena dopuštenosti tužbe za poništenje
A – Definiranje sporne obavijesti o terećenju (prvi žalbeni razlog)
1. Sažetak presude Općeg suda
35. Opći sud najprije je naglasio da je pozvao žalitelja da zauzme stajalište o pitanju postoje li posebne okolnosti koje bi opravdale drukčiju ocjenu dopuštenosti njegove tužbe od one primijenjene u prethodnoj tužbi za poništenje podnesenoj u postupku koji je imao sličan predmet i u kojem je rješenjem Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija ta tužba bila proglašena nedopuštenom(17) .
36. Opći je sud upućujući na to isto rješenje podsjetio na svoju sudsku praksu prema kojoj sudovi Unije na temelju članka 263. UFEU‑a nadziru zakonitost akata institucija koji bi mogli proizvesti pravne učinke prema trećima bitno mijenjajući njihov pravni položaj(18) . S jedne strane, Opći je sud precizirao da se ta nadležnost odnosi samo na akte iz članka 288. UFEU‑a koje donose institucije u uvjetima predviđenima Ugovorom o FEU‑u, koristeći se javnim ovlastima kojima raspolažu(19) . S druge strane, Opći je sud dodao da se akti institucija koji su dio strogo ugovornog okvira od kojeg su neodvojivi zbog svoje prirode ne pojavljuju među aktima iz člana 288. UFEU‑a čije se poništenje može zahtijevati na temelju članka 263. UFEU‑a(20) .
37. Opći sud iz toga je zaključio da se pred njim može valjano pokrenuti postupak po žalbi na temelju članka 263. UFEU‑a samo ako sporna obavijest o terećenju ima za cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke, osim onih koji proizlaze iz ugovora i podrazumijevaju izvršenje javnih ovlasti povjerenih Komisiji u njezinu svojstvu upravnog tijela(21) .
38. Opći sud u ovom je slučaju najprije utvrdio da sporna obavijest o terećenju spada u okvir ugovora koji spaja Komisiju i žalitelja s obzirom na to da joj je predmet povrat potraživanja koje se temelji na odredbama ugovora(22) .
39. Opći sud zatim je presudio, protivno onomu što je tvrdio žalitelj, da se sporna obavijest o terećenju nije mogla odvojiti od ugovornog konteksta kojeg je dio, s obzirom na to da nijedan element ne omogućava zaključak da je Komisija djelovala koristeći se svojim javnim ovlastima(23) .
40. Naposljetku, Opći je sud utvrdio da navodi iz obavijesti o terećenju naslovljeni „Uvjeti plaćanja“, unatoč svojoj dvosmislenosti, ne mogu dovesti do toga da se sporna obavijest o terećenju okvalificira kao „konačni akt“(24) .
2. Argumentacija stranaka
41. Žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 28. do 31. pobijane presude utvrdio da sporna obavijest o terećenju nije izvršiva i da posljedično ne može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Žalitelj smatra da ta obavijest o terećenju točno odgovara izvršnoj odluci koju si je Komisija zadržala pravo da usvoji, na temelju članka 19. stavka 5. općih uvjeta.
42. Izvršivost te obavijesti o terećenju bila bi potvrđena činjenicom da, s jedne strane, jednostrano utvrđuje datum dospijeća zahtijevanog iznosa od kojeg su počele teći zatezne kamate i, s druge strane, sadržava izričito upućivanje na Komisijino pravo da primijeni postupak iz članka 299. UFEU‑a.
43. Komisija najprije tvrdi da prvi žalbeni razlog mora biti odbačen kao nedopušten, u mjeri u kojoj se njime želi postići preispitivanje sudske odluke donesene u prvom stupnju. Komisija smatra da je u svakom slučaju neosnovan jer je Opći sud ispravno i u skladu s ustaljenom sudskom praksom(25) presudio da sporna obavijest o terećenju nije izvršiv akt, nego strogo informativni pripremni akt izdan u okviru spora o ugovoru. Komisija dodaje da sporna obavijest o terećenju ne predstavlja izraz javnih ovlasti i prema tome ne može se smatrati odvojivom od konteksta ugovora kojeg je dio(26) .
44. Osim toga, Komisija naglašava da okolnost da sporna obavijest o terećenju definira uvjete plaćanja i utvrđuje zatezne kamate ne može dovesti u pitanje njezinu kvalifikaciju „neizvršivog akta“.
3. Ocjena
a) Dopuštenost žalbenog razloga
45. Najprije treba navesti da, suprotno Komisijinim tvrdnjama, prvi žaliteljev žalbeni razlog nije moguće proglasiti nedopuštenim. Komisija zapravo smatra da žalitelj u biti želi postići da se preispita sudska odluka Općeg suda. Žalitelj, međutim, zahtijeva da Sud utvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presuđujući da se sporna obavijest o terećenju ne pojavljuje među aktima za koje je na temelju članka 263. UFEU‑a moguće zahtijevati poništenje od sudova Unije. Ta ocjena, međutim, potpada pod pravnu kvalifikaciju činjenica koje podliježu nadzoru koji izvršava Sud u okviru žalbe(27) .
b) Utemeljenost žalbenog razloga
46. Podsjećam da je Opći sud u prvom dijelu pobijane presude odbacio žaliteljevu tužbu za poništenje kao nedopuštenu jer se sporna obavijest o terećenju nije pojavila među aktima za koje je od sudova Unije na temelju članka 263. UFEU‑a moguće zahtijevati poništenje(28) .
47. Prije svega smatram da je u tom zaključku počinjena pogreška koja se tiče prava.
48. Treba naglasiti da je pobijana presuda sastavni dio davno uspostavljene(29) i od tada redovito primjenjivane(30) linije sudske prakse Općeg suda, katkad s različitim obrazloženjem(31), u slučaju tužbi za poništenje usmjerenih protiv akata koje su u ugovornim kontekstima poput ovoga donijele institucije, tijela, uredi i agencije Unije i posebice protiv obavijesti o terećenju koje je izdala Komisija u cilju povrata iznosa neopravdano isplaćenih strankama ugovora u okviru programa potpore ili financiranja(32) . U svim tim odlukama(33) Opći sud općenito smatra da su sporne obavijesti o terećenju neodvojive od ugovornog konteksta u kojem su izdane i da ih stoga nije moguće pobijati s ciljem poništenja.
49. Sud, međutim, još nikada nije imao priliku ispitivati tu sudsku praksu i njezine glavne tvrdnje, što je okolnost koja je dovoljna da opravda da Sud detaljno ispita tu sudsku praksu i izjasni se, posebno o razlogu i kriterijima na osnovi kojih je Opći sud mogao presuditi da se, na temelju članka 263. UFEU‑a, akti koji imaju sadržaj i svojstva sporne obavijesti o terećenju ne mogu pobijati.
50. Spornom obavijesti o terećenju Komisija je zahtijevala od žalitelja da vrati iznos za koji je smatrala da mu je bio neopravdano plaćen u okviru projekta WIH i utvrdila rok od kojeg su za taj iznos počele teći kamate. Osim toga, ta je obavijest bila predstavljena kao izvršiva, u mjeri u kojoj je žalitelju prijetilo izvršenje, na temelju članka 299. UFEU‑a(34) . Upravo je na te elemente upozoravao žalitelj kako bi pokazao da je sporna obavijest o terećenju akt koji se može pobijati.
51. U tom pogledu treba podsjetiti da, u skladu s dosljednom sudskom praksom Suda, tužba za poništenje mora biti moguća u slučaju svih odredbi koje donesu institucije, bez obzira na njihovu narav i oblik, koje imaju za cilj proizvoditi pravne učinke(35), točnije, obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese žalitelja, u bitnome mijenjajući njegov pravni položaj(36) .
52. Kako bi se utvrdilo potpada li akt pod odredbu članka 263. UFEU‑a, treba posljedično promotriti njegovu bit, odnosno njegov potencijal. S druge strane, priroda, oblik, temelj, načini ili kontekst u kojem je akt donesen u načelu ne utječu na njegovu kvalifikaciju kao akta koji se može pobijati(37) .
53. S tim u vezi treba inzistirati na tome da je taj ustaljeni pristup Suda potreban zbog nužnosti jamstva učinkovite sudske zaštite pojedinaca protiv akata koje su donijele institucije(38), a podvrgavanje tih akata nadzoru sam je temelj ideje Unije prava(39) .
54. Opći sud smatrao je da sporna obavijest o terećenju nije akt koji se može pobijati, ne na temelju njezine biti, to jest učinaka koje je imala za cilj postići, nego samo na temelju njezina predmeta(40), konteksta u kojem je izdana, i na sadržaju ugovorne odredbe za njezinu provedbu(41) ili na temelju na kojem je donesena.
55. Zapravo, Opći je sud započeo izlažući(42) da se, s jedne strane, nadležnost sudova Unije za nadzor zakonitosti akata institucija, tijela, ureda i agencija Unije odnosi samo na „akte iz članka 288. UFEU‑a“, što je suprotno sudskoj praksi Suda(43), i pod uvjetom da su ti akti doneseni, „u uvjetima predviđenima Ugovorom o FEU‑u“, što je novo pojašnjenje u praksi Suda, i „uz korištenje ovlastima javne vlasti“.
56. Opći je sud, s druge strane, dodao(44) da akti institucija koji spadaju u strogo ugovorni okvir od kojeg su neodvojivi „zbog svoje naravi ne spadaju među akte iz članka 288. UFEU‑a za koje se na temelju članka 263. UFEU‑a može zahtijevati poništenje“.
57. To je još jedna tvrdnja koja je suprotna sudskoj praksi Suda(45), koji je opetovano presuđivao da nije važna narav osporavanog akta, nego njegova bit i namjeravani učinci prema trećim osobama.
58. Osobito treba istaknuti da je ta tvrdnja, koja je premisa u obrazloženju Općeg suda, također i njegov zaključak te da Opći sud ne precizira ni po čemu je sporna obavijest o terećenju neodvojiva od svojeg ugovornog konteksta ni a fortiori
koji su kriteriji odvojivosti.
59. Ta su dva elementa zajedno u konačnici dovela Opći sud do „redefinicije“ pojma „akta koji se može pobijati“, koji je naveden u točki 24. pobijane presude.
60. Opći sud zapravo izlaže da tužba za poništenje protiv akta kao što je sporna obavijest o terećenju može biti proglašena dopuštenom samo u mjeri u kojoj ima za cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke koji premašuju one koji proizlaze iz ugovora i podrazumijeva izvršenje ovlasti javne vlasti povjerenih Komisiji u njezinu svojstvu upravnog tijela.
61. Opći sud smatra da to u predmetnom slučaju nije tako zbog triju razloga. Prvo, sporni iznosi ovdje su bili plaćeni „na temelju ugovora“. Drugo, zahtjev za povrat neopravdano isplaćenog iznosa odgovara određenom pravu predviđenom u članku 19. stavku 1. općih uvjeta. Naposljetku, treći je razlog to što sporna obavijest o terećenju već svojim tekstom zahtijeva povrat neopravdano isplaćenog iznosa „u skladu s člankom 19. općih uvjeta“. Opći sud iz toga zaključuje da je predmet sporne obavijesti o terećenju bio ostvarenje prava koje je Komisija povlačila iz odredaba ugovora i nije imao za cilj proizvesti pravne učinke koji su potjecali iz izvršavanja ovlasti javne vlasti Komisije kojih je ona nositelj na temelju prava Unije.
62. Opći sud u točki 29. pobijane presude samo nagovještava okolnost da se sporna obavijest o terećenju predstavljala kao izvršiva jer je u njoj bio naveden članak 299. UFEU‑a. Opći sud u tom se pogledu ograničava na to da naglasi da navodi iz obavijesti o terećenju naslovljeni „Uvjeti plaćanja“, unatoč svojoj dvosmislenosti, ne mogu dovesti do toga da se sporna obavijest o terećenju definira kao „konačni akt“.
63. Treba naglasiti da je pojašnjenje, koje je diskretno, ali sigurno upućivanje na sudsku praksu IBM(46) na temelju koje se pripremni akti ne mogu pobijati, teško razumjeti u mjeri u kojoj ta sudska praksa nije povezana s prethodnim objašnjenjima.
64. Međutim, najvažnije je da je Opći sud zapravo, zbog same biti sporne obavijesti o terećenju u navedenom smislu i osobito zbog prijetnje izvršenjem, odbio ispitati nije li moguće smatrati da sporna obavijest o terećenju proizvodi samostalne pravne učinke te bi li je kao takvu i samo zbog toga bilo moguće odvojiti od njezina ugovornog konteksta i prema tome pobijati na temelju članka 263. UFEU‑a.
65. Opći sud tako je smatrao da se sporna obavijest o terećenju ne može pobijati jer je neodvojiva od ugovornog konteksta, iako je s obzirom na njezinu bit, a osobito na okolnost da je bila predstavljena kao izvršiva trebao presuditi da je ona odvojiva od svojeg ugovornog konteksta i da se posljedično može pobijati.
66. Treba, naime, istaknuti da se Komisija upućujući žalitelju obavijest o terećenju predstavljenu kao izvršivu ponašala ne kao ugovorna stranka nego kao upravno tijelo koje se koristi svojim ovlastima javne vlasti kako bi mu bili isplaćeni iznosi čiji je povrat tražilo.
67. Okolnost da je usvajanje takve izvršive odluke točno predviđeno u članku 19. stavku 5. općih uvjeta ne može dovesti u pitanje zaključak da sporna obavijest o terećenju mora biti smatrana aktom koji se može pobijati. Naime, osim ako bi se smatralo da Komisija može biti sudac i stranka u okviru izvršenja ugovora u pitanju, sudska zaštita druge ugovorne stranke zahtijeva da „privilegij“ koji joj je tako dodijeljen odgovara pravu na tužbu za poništenje.
68. Posljedično, smatram da se Opći sud zaključujući da sporna obavijest o terećenju ne proizvodi pravne učinke udaljio od ustaljene sudske prakse Suda i počinio pogrešku koja se tiče prava. Prvi žaliteljev žalbeni razlog stoga je osnovan i pobijana presuda zbog tog razloga mora biti poništena.
B – Posljedice poništenja presude Općeg suda
69. U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, kada je žalba osnovana, Sud može sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
70. S obzirom na to da je Opći sud tužbu za poništenje sporne obavijesti o terećenju koju je uputio žalitelj proglasio nedopuštenom, taj sud nije ispitivao ni žalbene razloge ni argumente o meritumu koje je žalitelj naveo kao potporu tužbi, tako da bi mu trebalo vratiti predmet da o njima odluči.
71. Kao što sam to već gore(47) istaknuo, zaključak prema kojem se krećem podrazumijeva poništenje pobijane presude u cijelosti, uključujući dio u kojem Opći sud u svojstvu suda nadležnog na temelju ugovora priznaje dopuštenost i zaključuje o osnovanosti Komisijina protuzahtjeva.
72. U tim se uvjetima neće biti nužno očitovati o drugim žalbenim razlozima koji općenito svi osporavaju ocjenu Općeg suda o osnovanosti Komisijina protuzahtjeva.
73. Smatram, međutim, da je, u posebnim okolnostima ovog predmeta i u slučaju da Sud odluči da neće slijediti moj glavni zaključak, svrsishodno osvijetliti cijeli ovaj predmet i stoga analizirati preostalih devet žalbenih razloga koje je žalitelj istaknuo(48) .
VI – Ocjena osnovanosti protuzahtjeva
74. Žalitelj drugim, petim i sedmim žalbenim razlogom u biti osporava ocjenu Općeg suda o dokazima koje je on pružio kao potporu zahtjevima da se Komisijin protuzahtjev odbije kao neosnovan. Točnije, Opći sud pogrešno je primijenio pojam „neopravdano isplaćeni iznos“ (drugi žalbeni razlog). Osim toga, Opći sud pogriješio je u ocjeni pravne naravi popisa prisutnosti (peti žalbeni razlog) i načina procjenjivanja troškova ( Cost Models ) (sedmi žalbeni razlog).
75. Žalitelj trećim i šestim žalbenim razlogom u biti tvrdi da je Opći sud povrijedio zahtjeve prava na pravičan postupak, ne vodeći računa o nekim žaliteljevim argumentima, te nije poštovao načela prava na obranu i ravnopravnosti stranaka.
76. Žalitelj osmim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud pogriješio u ocjeni zlouporabe ovlasti za koju je odgovorna Komisija.
77. Žalitelj devetim žalbenim razlogom upućuje na to da je Opći sud odbio njegov žalbeni razlog koji se temeljio na nedostatku obrazloženja obavijesti o terećenju.
78. Naposljetku, žaliteljev deseti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava pri ocjeni Općeg suda žaliteljeva žalbenog razloga o povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.
79. Komisija smatra da sve žalbene razloge treba odbaciti kao nedopuštene jer je žalitelj želio općenito postići meritorno preispitivanje predmeta, ograničavajući se na ponavljanje žalbenih razloga i argumenata na koje se već pozvao pred Općim sudom, a da pritom nije točno odredio koja je pravna pravila Opći sud povrijedio niti upozorio na točne razloge pobijane presude koju kritizira. Komisija ipak meritorno analizira različite žalbene razloge(49) i zaključuje da ih u svakom slučaju treba odbiti jer nisu osnovani.
A – Pogrešna ocjena Općeg suda dokaza neosnovanosti protuzahtjeva (drugi, peti i sedmi žalbeni razlog)
1. Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na iskrivljavanju pravnog pojma „neopravdano isplaćeni iznosi“
80. U okviru drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud iskrivio pravni pojam „neopravdano isplaćenog iznosa“ u smislu članka 1376. belgijskog građanskog zakonika, smatrajući, u točkama 26. i 47. do 69. pobijane presude, da mu je Komisija neopravdano isplatila iznos od 83.001,09 eura. Žalitelj, s jedne strane, smatra da je, u skladu s tom odredbom, neopravdano isplaćen iznos morao biti ustanovljen na dan kad je primljen. S druge strane, žalitelj smatra da, kako bi uvjeti iz te odredbe bili ispunjeni, neopravdano plaćanje mora biti izvršeno namjerno ili pogreškom.
81. Međutim, nije dokazano da popisi prisutnosti nisu bili sastavljeni u razdoblju izvršenja projekta, koje je jedino bitno za ocjenu neopravdanosti spornog plaćanja.
82. Argumenti na koje se žalitelj tako poziva ne mogu biti prihvaćeni.
83. Opći sud zapravo je najprije presudio da žalitelj nije uspio dovesti u pitanje utvrđenja provedena u okviru završnog izvješća o reviziji na temelju kojeg je Komisija utvrdila da troškovi osoblja evidentirani za projekt WIH nisu prihvatljivi u smislu članka 13. stavka 1. i članka 14. stavka 1. točke (a) općih uvjeta(50) . U ovom slučaju izvješće je utvrdilo da žalitelj nije poštovao svoje obveze na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) općih uvjeta da najmanje jednom mjesečno registrira i ovjeri ukupno vrijeme na radu evidentirano na temelju ugovora.
84. Posljedično, Komisija je s tim povezane troškove proglasila neprihvatljivima i odbila ih.
85. Osim toga, iz točke 56. pobijane presude proizlazi da je Opći sud ipak ispitao popise prisutnosti koje mu je žalitelj dostavio nakon revizije, 13. studenoga 2009., i zaključio da ti popisi ne mogu biti korišteni kao dokazi koji potvrđuju postignutu satnicu na ime projekta WIH jer ih nije datirala i ovjerila jedna od osoba iz članka 14. stavka 1. točke (a) općih uvjeta.
86. Opći sud na taj je način samostalno ocijenio činjenice i dokaze koje je predložio žalitelj kako bi dokazao da je Komisija iznose čiji je povrat zahtijevala pogrešno proglasila neprihvatljivima.
87. Naime, žalitelj nije podnio nijedan element kojim bi dokazao da je Opći sud na taj način iskrivio navedene dokaze.
88. Posljedično, drugi žalbeni razlog mora na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda i u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda(51) biti odbačen kao nedopušten.
2. Peti žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni naravi popisâ prisutnosti
89. Petim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u ocjeni naravi popisâ prisutnosti i dosega obveza podnošenja žaliteljevih redovitih izvješća. Žalitelj tvrdi da ta redovita izvješća, u kojima za svakog zaposlenika mora biti upisana svaka jedinica vremena na radu obavljenom u okviru subvencioniranog programa, omogućuju, s jedne strane, da se registrira obavljeni rad i, s druge strane, da se stvori podloga za objektivno mjerljivu procjenu koja bi omogućila opravdanje operativnih troškova. Žalitelj tako u biti smatra da nedostatnost redovitih izvješća s obzirom na njihov cilj ne može biti izjednačena s nepostojanjem obavljenog rada jer bi to bilo očito neproporcionalno. Žalitelj dodaje da pojam redovitog izvješća nije definiran ni zakonskim tekstom ni sudskom praksom, tako da bi se njegov poseban sadržaj trebao odrediti in concreto
u odnosu na okolnosti slučaja.
90. Najprije treba naglasiti da je žalitelj u bitnome ponovio argumentaciju koju je predstavio u prvom stupnju, što osobito proizlazi iz točke 43. pobijane presude.
91. U svakom slučaju valja istaknuti da je Opći sud u točki 59. pobijane presude utvrdio da redovita izvješća u pitanju sadržavaju samo ukupan tromjesečni popis sati koje je žalitelj evidentirao za svaki dio projekta, a ne mjesečnu raspodjelu sati posvećenih projektu po zaposleniku. Opći sud posljedično je presudio da ona ne odgovaraju formalnim zahtjevima navedenima u članku 14. stavku 1. točki (a) trećem podstavku općih uvjeta i da u svakom slučaju ne mogu u bitnome zamijeniti popise prisutnosti.
92. Opći sud na taj je način samostalno ocijenio činjenice i dokaze koje je predložio žalitelj kako bi dokazao da je Komisija iznose čiji je povrat zahtijevala pogrešno proglasila neprihvatljivima.
93. Budući da žalitelj nije podnio nijedan element kojim bi dokazao da je Opći sud na taj način iskrivio navedene dokaze, njegov peti žalbeni razlog posljedično također mora biti odbačen kao nedopušten, primjenjujući članak 256. stavak 1. UFEU‑a i članak 58. stavak 1. Statuta Suda.
3. Sedmi žalbeni razlog, koji ističe pogrešnu ocjenu pravne naravi načina procjenjivanja troškova
94. Sedmim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava pri ocjeni pravne naravi načina procjenjivanja troškova ( Cost Models ).
95. Taj žalbeni razlog mora biti odbačen kao očito nedopušten.
96. S jedne strane, žalitelj zapravo ne precizira koju točku obrazloženja pobijane presude kritizira. S druge strane, žalitelj ne objašnjava u čemu je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.
97. Te se praznine, međutim, mogu objasniti okolnošću da se Opći sud u ocjeni Komisijina protuzahtjeva nije izjasnio o toj točki.
98. Iz točke 42. pobijane presude proizlazi da se Komisijin protuzahtjev temeljio, s jedne strane, na žaliteljevu nepoštovanju „obveze predviđene u članku 14. stavku 1. točki (a) općih uvjeta da vodi popis prisutnosti i evidentira postignutu radnu satnicu svojeg osoblja u svrhu projekta“ i, s druge strane, na činjenici da se „pri izračunu posrednih troškova pripisanih projektu WIH pogrešno temeljio na ‚metodi ukupnih troškova‘“.
99. Međutim, iz pobijane presude (točke 47. do 64.) proizlazi da je Opći sud zaključio o utemeljenosti protuzahtjeva nakon što je utvrdio da je Komisija valjano zaključila da troškovi osoblja koje je žalitelj pripisao projektu nisu bili prihvatljivi u smislu članka 13. stavka 1. općih uvjeta. Nasuprot tomu, Opći sud nije ispitivao drugi razlog na koji se pozvala Komisija.
100. Sedmi žalbeni razlog koji ističe žalitelj, posljedično, mora u svakom slučaju biti odbijen kao bespredmetan.
B – Pogrešna ocjena Općeg suda u ispitivanju zlouporabe ovlasti koju je počinila Komisija (osmi žalbeni razlog)
101. U okviru osmog žalbenog razloga žalitelj u biti tvrdi da je Komisijino ponašanje protupravno u dijelu u kojem zahtijeva povrat spornih iznosa isključivo zato što žalitelj nije u određenom roku predao zahtijevane popise prisutnosti iako su njegovi zaposlenici sudjelovali u projektu WIH. Predaju tih popisa nije moguće izjednačiti s bitnom obvezom iz ugovora, koja se sastoji u predaji predmeta isporuke, što je napravljeno i što svjedoči o stvarnom sudjelovanju žaliteljeva osoblja u projektu. Komisija je tako protupravno izjednačila nepredavanje navedenih popisa s nepredavanjem predmeta isporuke. Opći sud stoga je počinio pogrešku koja se tiče prava odbijajući žaliteljev argument koji se temelji na zlouporabi ovlasti.
102. Komisija izlaže da je u slučaju ugovora koji se odnose na programe koji se koriste financijskom potporom korisnik pravno obvezan registrirati i prijaviti svoje troškove. Korisnikova obveza da tako opravda dopustivost svojih troškova potpuno je neovisna o obvezi izvršenja ili predaje predmeta projekta.
103. Komisija dodaje da ona nikad nije dovodila u sumnju dobro izvršavanje projekta WIH, nego je samo povukla posljedice žaliteljeva kršenja ugovora, koji nije uspio uvjerljivo dokazati stvarno provedeno vrijeme na radu njegova osoblja u okviru projekta WIH.
104. Smatram da osmi žalbeni razlog, koji bi mogao uspjeti u okviru ugovornog spora(52), mora biti odbačen kao očito nedopušten. Žalitelj se zapravo samo poziva na zlouporabu ovlasti a da ne precizira u čemu se sastoji zlouporaba niti naznačuje i najmanji pokazatelj da je Komisija djelovala s isključivim ili barem odlučujućim ciljem da postigne drukčije ciljeve od onih na koje se poziva ili da je izbjegavala postupak za rješavanje okolnosti predmetnog slučaja(53) posebno predviđen Ugovorom.
C – Nepoštovanje Općeg suda zahtjeva prava na pravičan postupak (treći i šesti žalbeni razlog)
1. Argumentacija stranaka
105. Žalitelj trećim žalbenim razlogom tvrdi da Opći sud – presuđujući u točkama 73. do 77. pobijane presude da je Komisija imala pravo od njega zahtijevati povrat iznosa od 83.001,09 eura uvećanog za zatezne kamate izračunate na osnovi kamatne stope od 5 % od 25. listopada 2011. – nije vodio računa o žaliteljevim argumentima, povređujući tako njegovo pravo na pravičan postupak zajamčeno člankom 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane 4. studenoga 1950. u Rimu, kao i opća načela prava Unije.
106. Žalitelj je zapravo kao odgovor na pitanja Općeg suda na raspravi tvrdio da – s obzirom na to da je sporna obavijest bila predstavljena i shvaćena kao pripremni akt, to jest kao informativni ugovorni dokument koji ne može mijenjati njegov pravni položaj – početak zateznih kamata koje se zahtijevaju od žalitelja nije valjano mogao biti utvrđen danom isticanja roka predviđenog tom obavijesti o terećenju, u ovom slučaju 25. listopada 2011. Opći sud nije ispitao taj argument s obzirom na to da nije ocijenio zakonitost promjene žaliteljeva pravnog položaja do kojeg je dovela jednostavna dostava obavijesti o terećenju.
107. U okviru šestog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio njegovo pravo na pravičan postupak, točnije njegovo pravo na obranu i načelo ravnopravnosti stranaka, presuđujući, s jedne strane, u točki 56. pobijane presude da popisi prisutnosti koje je žalitelj podnio ne odgovaraju zahtjevima iz ugovora i ne mogu biti prihvaćeni kao dokazi o postignutoj satnici u okviru projekta WIH i, s druge strane, u točki 63. pobijane presude da priložena prepiska ne može služiti kao dokaz o stvarno provedenom vremenu na radu njegovih zaposlenika na tom projektu. Opći sud žalitelju je na taj način uskratio svako dokazno sredstvo, uz očito nepoštovanje načela jednakosti stranaka.
108. Žalitelj dodaje da je ugovor koji je on sklopio s Komisijom protupravan, u mjeri u kojoj neproporcionalno ograničava metode koje imaju za cilj utvrditi stvarno sudjelovanje njegova osoblja na projektu WIH.
109. Žalitelj usto navodi da se Komisija u situaciji poput one u predmetnom slučaju – u kojoj jednostrano revizijom utvrđuje nepoštovanje ugovornih obveza i nadalje ističe protuzahtjev u cilju povrata neopravdano isplaćenog iznosa – nalazi u položaju suca i stranke te raspolaže prednošću koja predstavlja povredu načela jednakosti stranaka.
110. Komisija smatra da treći žalbeni razlog koji ističe žalitelj mora biti odbijen kao neosnovan. S jedne strane, Opći je sud u okviru mjera organizacije postupka postavio strankama precizno pitanje o kamatnoj stopi zahtijevanoj u protuzahtjevu, dajući im priliku da se u tom pogledu očituju. S druge strane, zakašnjenje s plaćanjem i izračun zateznih kamata nisu obvezno povezani s izvršnošću sporne obavijesti o terećenju.
111. Komisija smatra da šesti žalbeni razlog također treba biti odbijen kao neosnovan. Komisija s tim u vezi naglašava da je žalitelj od početka znao za sve ugovorne odredbe, među ostalim, i one koje se odnose na financijske uvjete. Žaliteljeva povreda više ugovornih odredaba ne može te uvjete učiniti protupravnima i neproporcionalnima.
2. Ocjena
a) Treći žalbeni razlog
112. Iz pobijane presude proizlazi da je u ovom slučaju Opći sud presudio kako je Komisija imala pravo na zatezne kamate računajući od 25. listopada 2011.(54), nakon što je utvrdio da se, sukladno članku 19. stavku 2. općih uvjeta, u nedostatku povrata neopravdano isplaćenih iznosa do datuma koji je odredila Komisija, na dospjeli iznos pripisuju kamate po kamatnoj stopi iz članka 3. stavka 6. tih uvjeta(55) .
113. Opći sud na taj je način jednostavno izvršio zahtjeve iz odredbe članka 19. stavka 2. u vezi s člankom 3. stavkom 6. općih uvjeta, izvlačeći tako zaključke iz svoje ocjene prema kojoj je, s jedne strane, spor između stranaka bio ugovorne naravi i, s druge strane, Komisijin zahtjev za povratom bio osnovan.
114. Okolnost da Opći sud nije formalno zauzeo stav o žaliteljevim argumentima ne može se u tim uvjetima smatrati povredom njegova prava na pravičan postupak.
115. Žalitelj u okviru trećeg žalbenog razloga zapravo prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir njegov argument prema kojem sporna obavijest o terećenju ne može i određivati početak tijeka računanja zateznih kamata, mijenjajući tako žaliteljevu pravnu situaciju, i biti predstavljena od Komisije jednostavno kao pripremni akt. Žalitelj tako osporava neuzimanje u obzir veze koja se prema njegovu mišljenju trebala uspostaviti između činjenice da se ta obavijest o terećenju može osporavati i utvrđivanja zateznih kamata. Nasuprot tomu, žalitelj ni u jednom trenutku – ni u početnoj tužbi, ni u odgovoru na tužbu, ni u odgovoru na pisana pitanja Općeg suda – nije formalno doveo u pitanje valjanost ugovornih odredaba koje se primjenjuju u ovom slučaju.
116. Treći žalbeni razlog koji ističe žalitelj u tim uvjetima mora biti odbijen kao neosnovan.
b) Šesti žalbeni razlog
117. Šesti žalbeni razlog koji ističe žalitelj također u ovom slučaju mora biti odbijen kao očito neosnovan.
118. Iz pobijane presude zapravo proizlazi da Opći sud nije ispitivao samo popise prisutnosti koje je žalitelj priložio 13. studenoga 2009.(56) i periodična izvješća koja je upućivao Komisiji(57) nego i 3656 stranica elektroničke prepiske koju je priložio u cilju dokazivanja da su njegovi zaposlenici stvarno dio vremena sudjelovali na projektu(58) . Opći sud iz toga je zaključio da ti različiti elementi ne mogu dovesti u pitanje zaključke donesene u okviru konačnog izvješća o reviziji.
119. Iz toga slijedi da Opći sud ne samo da žalitelju nije uskratio svako dokazno sredstvo, on je, naprotiv, revno ispitivao argumente na koje se žalitelj pozvao i elemente koje je priložio u tom pogledu.
120. Valja dodati da žalitelj osporava ocjenu dokaza Općeg suda. Naime, kao što je to već bilo navedeno, ocjena činjenica i dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, ne predstavlja pravno pitanje koje je kao takvo u okviru žalbe podložno nadzoru Suda.
121. Naposljetku, žalitelj ne može prigovoriti Općem sudu da u okviru ocjene Komisijina protuzahtjeva nije utvrdio da je ugovor protupravan a da nije ni dovodio u pitanje njegovu valjanost.
D – Pogreška počinjena u ocjeni nedostatka obrazloženja obavijesti o terećenju (deveti žalbeni razlog)
122. U okviru devetog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odbivši argument o nedostatku obrazloženja sporne obavijesti o terećenju koji je istaknuo u prvom stupnju. Žalitelj u tom pogledu precizira da sporna obavijest o terećenju ne sadržava nikakvo obrazloženje koje omogućuje provjeru izvršenih izračuna jer se Komisijino upućivanje na njezine dopise od 24. svibnja 2011. i 17. kolovoza 2011. ne može smatrati dovoljnim obrazloženjem.
123. Komisija odgovara da je u okviru postupka koji je prethodio izdavanju sporne obavijesti o terećenju i koji je pokrenut dopisom od 20. listopada 2009. i osobito njezinim dopisima od 24. svibnja 2011. i 17. kolovoza 2011., navedenima u točki 26. pobijane presude i u revizorskom izvješću, ona objasnila činjenični okvir i razloge svoje odluke. Komisija u svakom slučaju napominje da je Opći sud u točki 29. pobijane presude presudio da sporna obavijest o terećenju nije konačna pa stoga Komisija upućuje na argumente podnesene u njezinu odgovoru na prvi žalbeni razlog.
124. U tom pogledu treba napomenuti da žalitelj devetim žalbenim razlogom u biti Općem sudu prigovara da je propustio odlučiti o drugom žalbenom razlogu koji je istaknuo u prvom stupnju pred Općim sudom, u okviru svojeg zahtjeva za poništenje sporne obavijesti o terećenju.
125. Naime, s obzirom na to da je tužba za poništenje koju je žalitelj uputio protiv sporne obavijesti o terećenju odbačena kao nedopuštena, uistinu treba utvrditi da Opći sud nije ispitao navedeni žalbeni razlog niti je formalno odlučio, u okviru ispitivanja osnovanosti Komisijina protuzahtjeva, o obrazloženju sporne obavijesti o terećenju.
126. Međutim, iz pobijane presude proizlazi(59) da je Opći sud na osnovi pokazatelja koje je podnijela Komisija, za koje pojašnjava da nisu bili dovedeni u pitanje, ispitao izračun iznosa od 83.000,09 eura koji se zahtijeva od žalitelja.
127. Iz pobijane presude(60) također proizlazi da je Opći sud ispitao je li Komisija odredila „uvjete povrata i datum plaćanja“ iznosa koji se zahtijeva od žalitelja. Opći sud u ovom je slučaju presudio da je to ovdje bio slučaj, upućujući pritom, s jedne strane, na dopis od 24. svibnja 2011. i, s druge strane, na pokazatelje u spornoj obavijesti o terećenju koji su naslovljeni „Uvjeti plaćanja“.
128. Deveti žalbeni razlog u ovim uvjetima može biti samo odbijen kao očito neosnovan.
E – Povreda načela zaštite legitimnih očekivanja (deseti žalbeni razlog)
129. Desetim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da mu pet godina nakon završetka programa još nije isplaćen iznos koji odgovara zadnjem dijelu programa, iako nije bilo sporno da je taj dio ostvaren i da su ta tromjesečna izvješća prihvaćena. Komisija na taj način nije poštovala načelo zaštite legitimnih očekivanja i presuda Općeg suda zbog tog razloga također treba biti poništena.
130. Valja utvrditi da, iako ovim žalbenim razlogom žalitelj upućuje na Komisijinu povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, on ne upućuje na to čime Opći sud nije poštovao to načelo. Taj deseti žalbeni razlog iz tog bi pogleda i zbog tog razloga trebao biti odbačen kao očito nedopušten.
131. Valja, međutim, istaknuti da taj deseti žalbeni razlog ponavlja peti žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prvom stupnju u okviru svoje tužbe za poništenje i o kojem Opći sud nije odlučio. Valja utvrditi da zahtjev koji sadržava, iako se odnosi na izvršenje ugovora o kojem je riječ u ovom slučaju, nije u vezi s predmetom sporne obavijesti o terećenju i stoga s ovim sporom.
132. Deseti žalbeni razlog, posljedično, mora biti odbačen kao očito nedopušten.
133. S obzirom na prethodna razmatranja, i za slučaj da Sud ne prihvati moj glavni zaključak, smatram da žaliteljeva žalba treba biti odbijena.
VII – Troškovi
134. U mjeri u kojoj se Sudu primarno predlaže da ukine pobijanu presudu i predmet vrati Općem sudu, također se primarno predlaže da se o troškovima ovog žalbenog postupka odluči naknadno.
135. Međutim, u slučaju da Sud ne slijedi moj glavni prijedlog i odluči odbiti žalbu, tada bi trebalo, primjenjujući odredbe članka 184. stavka 1. u vezi s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, žalitelju naložiti plaćanje svih troškova.
VIII – Zaključak
136. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da primarno odluči na sljedeći način:
1. Presuda Općeg suda Europske unije Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (T‑552/11, EU:T:2013:349) ukida se jer je proglasila nedopuštenom žaliteljevu tužbu za poništenje obavijesti o terećenju koju je 9. rujna 2011. izdala Europska komisija i njome zahtijevala povrat iznosa od 83.001,09 eura do 24. listopada 2011.
2. Predmet se vraća Općem sudu Europske unije da odluči o osnovanosti tužbe.
3. O troškovima će se odlučiti naknadno.
137. Podredno, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1. Žalba se odbija.
2. Nalaže se Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentru AE snošenje troškova.
(1) .
(2)
–	T‑552/11, EU:T:2013:349 (u daljnjem tekstu : pobijana presuda)
(3)
–	U daljnjem tekstu: Lito Maieftiko
(4)
–	Osobito vidjeti za francusko upravno pravo Wachsmann, P., „La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats. Pour le centenaire de l’arrêt Martin“, Revue française de droit administratif, br. 1 (2006.), str. 24.
(5)
– 	U daljnjem tekstu: projekt WIH
(6)
–	U daljnjem tekstu: opći uvjeti
(7)
–	U daljnjem tekstu: sporna obavijest o terećenju
(8)
–	T‑552/11 R, EU:T:2011:749
(9)
–	T‑353/10, EU:T:2011:589
(10)
–	C‑506/13 P‑R, EU:C:2013:882
(11)
–	Vidjeti osobito presudu Lecureur/Komisija (T‑26/00, EU:T:2001:222, t. 38.); rješenja Musée Grévin/Komisija (T‑314/03 i T‑378/03, EU:T:2004:139, t. 88.) i Helm Düngemittel/Komisija (T‑265/03, EU:T:2005:213, t. 54. do 57.); presudu CEVA/Komisija (T‑428/07 i T‑455/07, EU:T:2010:240, t. 57. do 64.); rješenja Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589, t. 34. i 35.); Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija (T‑546/11, EU:T:2012:303, t. 58. i 59.) i Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija (T‑657/11, EU:T:2012:411, t. 54. do 60.); presude GRP Security/Revizorski sud (T‑87/11, EU:T:2013:161, t. 31. do 38.) kao i Technische Universität Dresden/Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, t. 42. do 44.). Za odbijanje preinake tužbe ugovorne naravi u tužbu za poništenje zbog prekluzije vidjeti presudu Helkon Media/Komisija (T‑122/06, EU:T:2008:418, t. 54.).
(12)
–	Vidjeti točku 84. navedenog odgovora na tužbu.
(13)
–	Točka 40. pobijane presude
(14)
–	Vidjeti točku 39. pobijane presude.
(15)
–	C‑517/03, EU:C:2004:326, t. 17.
(16)
–	Protuzahtjev koji je upućen u kontekstu ugovora doista nije nepoznat pravu Unije, Sud ga je izričito dopustio: vidjeti presude Komisija/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, t. 12.) i IDE/Komisija (C‑114/94, EU:C:1997:68, t. 82. i 83.). Nasuprot tomu, nisam pronašao nijedan presedan koji bi po obliku odgovarao ovom slučaju, u kojem je protuzahtjev, koji je upućen u okviru tužbe za poništenje, ispitan i prihvaćen čak i ako je tužba za poništenje s kojom je povezan proglašena nedopuštenom.
(17)
–	EU:T:2011:589
(18)
–	Točka 21. pobijane presude
(19)
–	Točka 22. pobijane presude
(20)
–	Točka 23. pobijane presude
(21)
–	Točka 24. pobijane presude
(22)
–	Točke 25. i 26. pobijane presude
(23)
–	Točke 28. pobijane presude
(24)
–	Točka 29. pobijane presude
(25)
–	Komisija upućuje na rješenje Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589).
(26)
–	Presuda Geotronics/Komisija (C‑395/95 P, EU:C:1997:210)
(27)
–	Osobito vidjeti rješenje An Taisce i WWF UK/Komisija (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, t. 30.) kao i presudu Parlament/Ripa di Meana i dr. (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, t. 41.).
(28)
–	Točka 30. pobijane presude
(29)
–	Rješenje Musée Grévin/Komisija (EU:T:2004:139, t. 61. do 89.)
(30)
–	Za odluke kojima se tužbe za poništenje obavijesti o terećenju odbacuju kao nedopuštene s istim ili sličnim obrazloženjem vidjeti rješenje Austrian Relief Program/Komisija (T‑235/06, EU:T:2008:411, t. 34. do 38.); presude ArchiMEDES/Komisija (T‑396/05 i T‑397/05, EU:T:2009:184, t. 53. do 58.); CEVA/Komisija (EU:T:2010:240, t. 51. do 55.); rješenja Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589, t. 22. do 32.); Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/Komisija (T‑335/09, EU:T:2011:614, t. 22. do 36.) kao i Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija (EU:T:2012:303, t. 30. do 55.).
(31)
–	Za odluke kojima se tužbe za poništenje obavijesti o terećenju odbacuju kao nedopuštene, ali udaljujući se od prvotno usvojenog obrazloženja, vidjeti rješenje Imelios/Komisija (T‑97/07, EU:T:2008:105, t. 23. do 30.); presudu Cestas/Komisija (T‑260/04, EU:T:2008:115, t. 67. do 77.); rješenja CPEM/Komisija (T‑106/08, EU:T:2009:228, t. 25. do 37.); Alisei/Komisija (T‑481/08, EU:T:2010:32, t. 72.); IEM/Komisija (T‑435/10, EU:T:2011:410, t. 26., 30. i 31.); presude CEVA/Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479, t. 45. do 48.) kao i EMA/Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, t. 72. do 75.) i rješenje Mađarska/Komisija (T‑37/11, EU:T:2012:310, t. 35. do 43.).
(32)
–	Za slučajeve primjene te sudske prakse nakon što je pobijana presuda proglašena vidjeti rješenje Evropaïki Dynamiki/Komisija (T‑554/11, EU:T:2013:548, t. 30. i 41.); presude EMA/Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, t. 71. do 75.) kao i Technische Universität Dresden/Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, t. 29. do 35.).
(33)
–	Za suprotnu odluku vidjeti presude Applied Microengineering/Komisija (T‑387/09, EU:T:2012:501, t. 36. do 52.). Dogodilo se također da je Opći sud tužbu meritorno odbio a da nije ispitivao njezinu dopuštenost, pozivajući se na takozvanu sudsku praksu Boehringer (presuda Vijeće/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 51. i 52.)); vidjeti presudu Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/Komisija (T‑73/08, EU:T:2013:433, t. 47. i 48.).
(34)
–	Vidjeti točke 14. i 15. ovog mišljenja.
(35)
–	Vidjeti presudu Komisija/Vijeće (22/70, EU:C:1971:32, t. 42.).
(36)
–	Vidjeti osobito presude IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, t. 9.); Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 29.) i rješenje Mauerhofer/Komisija (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, t. 57.).
(37)
–	Vidjeti osobito presudu IBM/Komisija (EU:C:1981:264, t. 9.) i rješenje Mauerhofer/Komisija (EU:C:2011:204, t. 58.).
(38)
–	Vidjeti osobito presudu Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, t. 24. do 27.).
(39)
–	Vidjeti osobito presude Weber/Parlament (C‑314/91, EU:C:1993:109, t. 8. do 12.) kao i Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 38.).
(40)
–	Točaka 25. pobijane presude
(41)
–	Točaka 26. pobijane presude
(42)
–	Točaka 22. pobijane presude
(43)
–	Vidjeti presude Komisija/Vijeće (22/70, EU:C:1971:32, t. 41.) i IBM/Komisija (EU:C:1981:264, t. 9.).
(44)
–	Točka 23. pobijane presude
(45)
–	Presuda IBM/Komisija (EU:C:1981:264, t. 9.)
(46)
–	EU:C:1981:264, t. 9.
(47)
–	Vidjeti točku 29. ovog mišljenja.
(48)
–	Moguće je, međutim, u tom pogledu primijetiti da je Sud doista mogao potvrditi analizu Općeg suda prema kojoj sporna obavijest o terećenju nije bila odvojiva od svojeg ugovornog konteksta, ali se također mogao osloboditi od te analize i presuditi promjenom obrazloženja da sporovi između ugovornih stranaka koji se odnose na provedbu ugovora potpadaju pod isključivu nadležnost suda koji je nadležan prema ugovoru i tako u pravu Unije potvrditi stvarno postojanje mogućnosti paralelnih tužbi.
(49)
–	Komisija u tom pogledu predlaže zajedničko ispitivanje drugog, četvrtog do šestog te osmog žalbenog razloga.
(50)
–	Vidjeti posebice točku 54. pobijane presude.
(51)
–	Vidjeti osobito po analogiji presude Hilti/Komisija (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, t. 10.); Ismeri Europa/Revizorski sud (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, t. 19.) kao i rješenje OCVV/Schräder (C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, t. 69. do 75.).
(52)
–	Kao što je to Sud presudio, pojam „zlouporaba ovlasti“ ima precizan doseg koji se odnosi na to da se upravno tijelo ne koristi ovlastima u cilju u kojem su mu ovlasti bile povjerene; vidjeti osobito presudu O’Hannrachain/Parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, t. 46.).
(53)
–	Preuzimajući pojam zlouporabe ovlasti kojim se Sud uobičajeno koristi. Vidjeti osobito presude Nizozemska/Vijeće (C‑110/97, EU:C:2001:620); O’Hannrachain/Parlament (EU:C:2003:323, t. 46.); Windpark Groothusen/Komisija (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, t. 52.) kao i Ramondín i dr./Komisija (C‑186/02 P et C‑188/02 P, EU:C:2004:702, t. 44.).
(54)
–	Vidjeti točku 77. pobijane presude.
(55)
–	Vidjeti točke 75. i 76. pobijane presude.
(56)
–	Točka 56. pobijane presude
(57)
–	Točka 59. pobijane presude
(58)
–	Točke 60. i 61. pobijane presude
(59)
–		Vidjeti točke 65. do 69.
(60)
–		Vidjeti točke 46. i 70. do 72.