62024CJ0864
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
12. veljače 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/109/EZ – Usklađivanje zahtjeva za transparentnošću u vezi s informacijama o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu čije je sjedište u državi članici ili koje posluje u državi članici – Obavješćivanje o stjecanju većinskih udjela u kapitalu društava – Stjecanje takvih udjela od strane osoba koje djeluju zajednički – Članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak – Pojam ‚stroži zahtjevi’ – Zakoni i drugi propisi doneseni u vezi s ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava”
U predmetu C‑864/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 22. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 13. prosinca 2024., u postupku
GT,
Beteiligungen im Baltikum AG,
VCI Venture Capital und Immobilien AG
protiv
Valora Effekten Handel AG,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer, predsjednik vijeća, E. Regan i D. Gratsias (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Valora Effekten Handel AG, D. Lochner, Rechtsanwalt,
–
za vladu Helenske Republike, V. Baroutas i K. Boskovits, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, G. Meeßen i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
–
za Europsku središnju banku, K. Klausch, K. Lackhoff i A. Witte, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii. Direktive 2004/109/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2004. o usklađivanju zahtjeva za transparentnošću u vezi s informacijama o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu i o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL 2004., L 390, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 73. i ispravak SL 2016., L 41, str. 54.), kako je izmijenjena Direktivom 2013/50/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. (SL 2013., L 294, str. 13. i ispravci SL 2014., L 14, str. 18. i SL 2016., L 41, str. 54.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/109).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba GT, Beteilingungena im Baltikum AG i VCI‑a Venture Capital und Immobilien AG, s jedne strane, i društva Valora Effekten Handel AG (u daljnjem tekstu: društvo Valora), s druge strane, u vezi s valjanošću određenih odluka donesenih 2018. na glavnoj skupštini društva Valora.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/25/EZ
3
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2004/25/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o ponudama za preuzimanje (SL 2004., L 142, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 141.), tom se direktivom određuju mjere kojima se usklađuju sva pravila država članica koja se odnose na ponude za preuzimanje vrijednosnica trgovačkih društava na koja se primjenjuju prava država članica i kada su sve ili neke od tih vrijednosnica uvrštene radi trgovanja na uređenom tržištu u jednoj ili više država članica.
4
Članak 2. stavak 1. točka (d) te direktive glasi kako slijedi:
„Za potrebe ove Direktive:
[...]
(d)
‚osobe koje djeluju zajednički’ znači fizičke ili pravne osobe koje surađuju s ponuditeljem ili ciljnim trgovačkim društvom na temelju izričitog ili prešutnog sporazuma s ciljem stjecanja kontrole nad ciljnim trgovačkim društvom ili sprečavanja uspješnog ishoda ponude”.
5
Člankom 4. navedene direktive, naslovljenim „Nadzorno tijelo i mjerodavno pravo”, u stavku 1. propisuje se:
„Države članice određuju tijelo ili tijela nadležna za nadzor ponuda na koje se odnose pravila koja one donesu ili uvedu na temelju ove Direktive. [...]”
6
U članku 5. te direktive, naslovljenom „Zaštita manjinskih dioničara, obvezna ponuda i pravična cijena”, u stavku 1. određuje se:
„Kad fizička ili pravna osoba drži, kao rezultat vlastitog stjecanja ili stjecanja od strane osoba koje s njom djeluju zajednički, vrijednosnice trgovačkog društva navedenog u članku 1. stavku 1., koji joj, osim bilo kojih postojećih vrijednosnica koje ona drži ili osim vrijednosnica koje drže osobe koje s njom djeluju zajednički, izravno ili neizravno, daju određeni postotak glasačkih prava u glavnoj skupštini tog trgovačkog društva dajući joj kontrolu nad tim trgovačkim društvom, države članice osiguravaju da takva osoba bude obvezna objaviti ponudu radi zaštite manjinskih dioničara tog trgovačkog društva. Takva će ponuda biti čim prije upućena svim držateljima tih vrijednosnica za sve njihove udjele, po pravičnoj cijeni kako je definirana u stavku 4.”
Direktiva 2004/109
7
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2004/109, njome se „određuje zahtjeve u vezi s objavljivanjem periodičnih i stalnih informacija o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri već uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu čije je sjedište u državi članici ili koje posluje u državi članici”.
8
Članak 2. stavak 1. te direktive glasi:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
(d)
‚izdavatelj’ znači fizička osoba, ili pravna osoba regulirana privatnim ili javnim pravom, uključujući i državu, čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu.
U slučaju potvrda o deponiranim vrijednosnim papirima uvrštenim za trgovanje na uređenom tržištu, izdavatelj znači izdavatelj zastupljenih vrijednosnih papira, bez obzira jesu li ti vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu ili nisu;
(e)
‚dioničar’ znači fizička ili pravna osoba regulirana zasebnim ili javnim pravom, koja drži, direktno ili indirektno:
i.
dionice izdavatelja u svoje ime i za svoj račun;
ii.
dionice izdavatelja u svoje ime, ali za račun druge fizičke ili pravne osobe;
iii.
potvrde o deponiranim dionicama, u kojem se slučaju imatelj potvrda o deponiranim dionicama smatra dioničarom dionica koje predstavljaju potvrde o deponiranim dionicama;
[...]
(i)
‚matična država članica’ znači
i.
u slučaju [...] izdavatelja dionica:
–
ako je izdavatelj osnovan u Uniji, država članica u kojoj ima registrirano sjedište,
[...]
[...]
[...]
(q)
‚formalni sporazum’ znači sporazum koji je obvezujući na temelju primjenjivog prava”.
9
Članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak navedene direktive glasi kako slijedi:
„Matična država članica ne smije imatelju dionica ili fizičkoj ili pravnoj osobi navedenoj u člancima [...] 10. [ili] 13. nametnuti strože zahtjeve od onih utvrđenih ovom Direktivom, osim ako:
[...]
iii.
primjenjuje zakone i druge propise donesene u vezi s ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava, pod nadzorom tijela koje imenuju države članice u skladu s člankom 4. Direktive [2004/25].”
10
Člankom 9. iste direktive, naslovljenim „Obavješćivanje o stjecanju ili otpuštanju većinskih udjela”, u stavku 1. propisuje se:
„Matična država članica osigurava da dioničar pri stjecanju ili otpuštanju dionica s pravom glasa izdavatelja čije su dionice uvrštene za trgovanje na uređenom tržištu, obavijesti izdavatelja o postotku prava glasa kojeg dioničar ima u izdavatelju kao rezultat stjecanja ili otpuštanja, ako taj postotak dosegne, prijeđe ili padne ispod praga od 5 %, 10 %, 15 %, 20 %, 25 %, 30 %, 50 % i 75 %.
[...]”
11
Člankom 10. Direktive 2004/109, naslovljenim „Stjecanje ili otpuštanje većinskih udjela prava glasa”, određuje se:
„Obveza obavješćivanja određena u stavcima 1. i 2. članka 9. također se primjenjuje na fizičke i pravne osobe ako one imaju pravo stjecati, otpustiti ili ostvariti pravo glasa u bilo kojem od sljedećih slučajeva ili njihovoj kombinaciji:
(a)
prava glasa koja ima treća strana s kojom je ta fizička ili pravna osoba sklopila sporazum koji ih obvezuje da donesu, zajedničkim ostvarivanjem prava glasa koja imaju, dugoročnu zajedničku politiku u vezi s upravljanjem izdavateljem o kojem je riječ;
(b)
prava glasa koja ima treća strana na temelju sporazuma sklopljenog s tom fizičkom ili pravnom osobom koji predviđa privremeni prijenos predmetnog prava glasa uz naknadu;
(c)
prava glasa iz dionica koje su položene kao osiguranje kod te fizičke ili pravne osobe ako ta fizička ili pravna osoba kontrolira prava glasa i iskaže svoju namjeru ostvarivanja istih;
(d)
prava glasa iz dionica za koje je u korist te fizičke ili pravne osoba osnovano pravo plodouživanja;
(e)
prava glasa koja ima ili može ostvariti u smislu točaka od (a) do (d) društvo kojeg kontrolira ta fizička ili pravna osoba;
(f)
prava glasa iz dionica pohranjenih kod te fizičke ili pravne osobe, koja ta fizička ili pravna osoba može ostvariti po vlastitom nahođenju, ako ne postoje posebne upute dioničara;
(g)
prava glasa koja ima treća strana u svoje ime, a za račun te fizičke ili pravne osobe;
(h)
prava glasa koja ta fizička ili pravna osoba može ostvariti kao opunomoćenik te po vlastitom nahođenju ako ne postoje posebne upute dioničara.”
12
Člankom 24. te direktive, naslovljenim „Nadležna tijela i njihove ovlasti”, u stavku 1. propisuje se:
„Svaka država članica određuje središnje tijelo iz članka 21. stavka 1. Direktive 2003/71/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje te o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL 2003., L 345, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 84.)] kao središnje nadležno upravno tijelo odgovorno za ispunjavanje obveza predviđenih ovom Direktivom i osiguravanje primjene odredbi koje se donose na temelju ove Direktive. [...]”
Direktiva 2013/50
13
Direktivom 2013/50 dodan je stavak 1.a u članak 3. Direktive 2004/109. Uvodna izjava 12. Direktive 2013/50 glasi:
„Usklađeni režim za obavješćivanje o većinskim udjelima prava glasa, osobito u pogledu zbrajanja udjela dionica s udjelima financijskih instrumenata, trebao bi poboljšati pravnu sigurnost, povećati transparentnost i smanjiti administrativni teret prekograničnih ulagatelja. [...] Posebice, države članice trebale bi moći nastaviti primjenjivati zakone, propise ili administrativne odredbe usvojene u vezi s ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava pod nadzorom tijela koje imenuju države članice u skladu s člankom 4. Direktive [2004/25] koje nameću strože zahtjeve od onih utvrđenih Direktivom [2004/109].”
Njemačko pravo
14
Člankom 33. stavkom 1. prvom rečenicom Gesetza über den Wertpapierhandel (Zakon o trgovanju vrijednosnim papirima) (BGBl. 1998. I, str. 2708.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: WpHG), određuje se:
„Svaka osoba koja stjecanjem, otpuštanjem ili na drugi način dosegne 3 %, 5 %, 10 %, 15 %, 20 %, 25 %, 30 %, 50 % ili 75 % glasačkih prava koja proizlaze iz dionica koje drži u izdavatelju čija je matična država Savezna Republika Njemačka odnosno koja prijeđe iznad ili ispod jednog od gore navedenih postotaka (obveznik obavješćivanja) mora o tome odmah obavijestiti izdavatelja i, istodobno, [Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Savezni ured za nadzor financijskih usluga, Njemačka)], najkasnije u roku od četiri trgovinska dana, uzimajući u obzir članak 34. stavke 1. i 2.”
15
Člankom 34. stavkom 2. WpHG‑a propisuje se:
„Obvezniku obavješćivanja također se dodjeljuju sva glasačka prava koja proizlaze iz dionica u izdavatelju, čija je matična država Savezna Republika Njemačka, a koje drži treća osoba s kojom obveznik obavješćivanja ili njegovo društvo kći postupa usklađeno prema tom izdavatelju na temelju sporazuma ili na drugi način, osim ako takav sporazum predstavlja pojedinačni slučaj. Postupanje se smatra usklađenim u slučaju kada se obveznik obavješćivanja ili njegovo društvo kći i treća osoba dogovore o ostvarivanju glasačkih prava ili na drugi način surađuju u cilju trajne i znatne promjene izdavateljeva poduzetničkog usmjerenja. [...]”
16
Člankom 44. stavkom 1. WpHG‑a određuje se:
„Prava iz dionica koje drži obveznik obavješćivanja ili iz kojih mu se dodjeljuju glasačka prava u skladu s člankom 34. ne postoje za razdoblje u kojem nisu ispunjene obveze obavješćivanja u skladu s člankom 33. stavkom 1. ili 2. [...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
17
Podnositelji revizije iz glavnog postupka, dioničari društva Valora, koje je druga stranka u revizijskom postupku, podnijeli su Landgerichtu Mannheim (Zemaljski sud u Mannheimu, Njemačka) tužbu kojom su osporavali određene odluke donesene 2018. na glavnoj skupštini društva Valora.
18
Budući da je Landgericht Mannheim (Zemaljski sud u Mannheimu) odbio tu tužbu, podnositelji revizije iz glavnog postupka podnijeli su žalbu Oberlandesgerichtu Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu, Njemačka).
19
Potonji je sud odbio tu žalbu uz obrazloženje da u skladu s člankom 44. stavkom 1. WpHG‑a oni nemaju pravo osporavati odluke glavne skupštine društva Valora jer su povrijedili obveze obavješćivanja koje imaju na temelju članaka 33. i 34. WpHG‑a. Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) u tom je pogledu smatrao da glasačka prava povezana s dionicama koje u društvu Valora drži svaki od podnositelja revizije iz glavnog postupka kao i treće društvo, odnosno K. AG, moraju biti uzajamno dodijeljena, s obzirom na to da su između 2017. i 2019. podnositelji revizije iz glavnog postupka i društvo K. uskladili svoje postupanje u smislu članka 34. stavka 2. WpHG‑a.
20
U tom je pogledu Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) utvrdio, na temelju izjava koje su podnositelji revizije iz glavnog postupka i društvo K. podnijeli za potrebe redovne glavne skupštine društva Valora 2017. i 2018., da su 2017. glasačka prava koja proizlaze iz dionica koje drže podnositelji revizije i društvo K., promatrana zajedno, prelazila prag od 10 % glasačkih prava u društvu Valora, dok su se 2018. ta prava spustila ispod tog praga, a da o tome navedeni podnositelji revizije nisu obavijestili Savezni ured za nadzor financijskih usluga, što su bili dužni učiniti u skladu s člankom 33. WpHG‑a.
21
Osim toga, s obzirom na okolnost da su podnositelji revizije iz glavnog postupka i društvo K. uskladili svoje postupanje, Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) nije smatrao potrebnim odlučivati o pitanju jesu li ti podnositelji revizije bili povezani sporazumom o ostvarivanju svojih glasačkih prava.
22
Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odnosno sud koji je uputio zahtjev, postupa povodom revizije koju su ti podnositelji revizije podnijeli protiv presude Oberlandesgerichta Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) i pita se dopušta li se člankom 3. stavkom 1.a četvrtim podstavkom Direktive 2004/109 državama članicama da donesu odredbu poput članka 34. stavka 2. WpHG‑a, kojom se propisuju zahtjevi u području obavješćivanja koji nadilaze one predviđene člankom 10. te direktive.
23
Taj sud u tom pogledu objašnjava da je Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) presudio da je svakom od podnositelja revizije iz glavnog postupka valjalo dodijeliti glasačka prava drugih podnositelja revizije kao i društva K. jer je među njima postojao dogovor „na drugi način”, u smislu članka 34. stavka 2. prve rečenice drugog slučaja WpHG‑a. Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) navodi da bi, ako se pokaže da ta odredba nije u skladu s pravom Unije, trebao ukinuti presudu Oberlandesgerichta Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) i vratiti mu predmet kako bi on na temelju dopunskog ispitivanja utvrdio postoji li između podnositeljâ revizije iz glavnog postupka i društva K. „sporazum” u smislu članka 34. stavka 2. prve rečenice prvog slučaja WpHG‑a. Ako se, pak, pokaže da je članak 34. stavak 2. prva rečenica drugi slučaj u skladu s pravom Unije, Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) trebao bi odbiti reviziju koja mu je podnesena. U potonjem slučaju ne bi bilo relevantno postojanje „sporazuma” između podnositeljâ revizije iz glavnog postupka i društva K., u smislu članka 34. stavka 2. prve rečenice prvog slučaja WpHG‑a.
24
Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) objašnjava da je pitanje usklađenosti članka 34. stavka 2. WpHG‑a s pravom Unije sporno u njemačkoj pravnoj teoriji. Autori koji tvrde da je ta odredba u skladu s pravom Unije uglavnom se pozivaju na povijest donošenja članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii. Direktive 2004/109. Prema mišljenju tih autora, iz toga proizlazi da je cilj tog članka 34. stavka 2. upravo očuvanje pojma „zajedničko djelovanje”, za koji su mnoge države članice smatrale da je dokazao svoju vrijednost.
25
Taj sud dodaje da su navedeni autori stajališta da je moguće smatrati da članak 34. stavak 2. WpHG‑a predstavlja odredbu koja se odnosi na ponude za preuzimanje u smislu članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii. Direktive 2004/109. U prilog toj tezi ide činjenica da je njemački zakonodavac odlučio članak 34. stavak 2. WpHG‑a formulirati na isti način kao članak 30. stavak 2. Wertpapiererwerbs- und Übernahmegesetza (Zakon o stjecanju vrijednosnih papira i ponuda za preuzimanje) (BGBl. 2001. I, str. 3822.), čiji je cilj prenošenje u njemačko pravo Direktive 2004/25. Osim toga, Savezni ured za nadzor financijskih usluga istodobno nadzire poštovanje odredbi potonjeg zakona, u svojstvu nadzornog tijela u smislu članka 4. Direktive 2004/25, i poštovanje obveza obavješćivanja predviđenih WpHG‑om, u svojstvu nadležnog tijela u smislu članka 24. Direktive 2004/109.
26
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak točku iii. [Direktive 2004/109] tumačiti na način da mu se protivi članak 34. stavak 2. prva rečenica drugi slučaj [WpHG‑a], u skladu s kojim za dodjelu glasačkih prava nije potreban sporazum između obveznika obavješćivanja i treće strane u pogledu korištenja glasačkim pravima, nego je dovoljno da iz drugih činjeničnih elemenata proizlazi postupanje koje je na drugi usklađeno način?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
27
Društvo Valora osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer pitanje koje je postavio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) nije relevantno za rješenje spora u glavnom postupku. Ono u biti tvrdi da u okolnostima o kojima je u njemu riječ doista postoji „sporazum” u smislu članka 10. točke (a) Direktive 2004/109. U svakom slučaju, te su okolnosti također obuhvaćene slučajem predviđenim u tom članku 10. točki (e), koji se odnosi na glasačka prava koja ima trgovačko društvo koje kontrolira obveznik obavješćivanja.
28
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo kad je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 38. i navedena sudska praksa).
29
U ovom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) utvrdio da između podnositelja revizije iz glavnog postupka i društva K. postoji dogovor „na drugi način”, u smislu članka 34. stavka 2. prve rečenice drugog slučaja WpHG‑a.
30
Točno je da postojanje dogovora između više imatelja vrijednosnih papira trgovačkog društva koje je obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2004/109 može biti naznaka postojanja sklopljenog „sporazuma” između tih imatelja u smislu članka 10. točke (a) te direktive i članka 34. stavka 2. prve rečenice prvog slučaja WpHG‑a.
31
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) u presudi protiv koje je podnesena revizija izričito odbio utvrditi postojanje „sporazuma”, u smislu članka 34. stavka 2. prve rečenice prvog slučaja WpHG‑a, između podnositelja revizije iz glavnog postupka i društva K. Naime, Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) smatrao je da je činjenica da su se podnositelji revizije iz glavnog postupka i društvo K. međusobno dogovorili bila dovoljna za opravdanje primjene članka 34. stavka 2. prve rečenice drugog slučaja WpHG‑a, koji se odnosi na dogovor „na drugi način”.
32
Sud koji je uputio zahtjev stoga želi doznati treba li Direktivu 2004/109 tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba, kao što je članak 34. stavak 2. prva rečenica drugi slučaj WpGH‑a. Kao što je to objasnio taj sud, u slučaju niječnog odgovora na to pitanje, tu reviziju treba odbiti. Suprotno tomu, u slučaju potvrdnog odgovora, navedeni sud navodi da bi morao prihvatiti navedenu reviziju, ukinuti presudu Oberlandesgerichta Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu) i vratiti mu predmet kako bi odlučio o postojanju eventualnog „sporazuma” između podnositeljâ revizije iz glavnog postupka i društva K., u smislu članka 10. točke (a) Direktive 2004/109 i članka 34. stavka 2. prve rečenice prvog slučaja WpHG‑a.
33
Što se tiče upućivanja društva Valora na članak 10. točku (e) Direktive 2004/109, dovoljno je istaknuti da iz navoda suda koji je uputio zahtjev ne proizlazi da je Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu), koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica u glavnom postupku, utvrdio da postoji situacija u kojoj osoba kontrolira trgovačko društvo, kao što je to situacija koja je navedena u toj odredbi.
34
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je prethodno pitanje relevantno za rješenje spora u glavnom postupku, tako da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
O prethodnom pitanju
35
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak točku iii. Direktive 2004/109 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice kojim se propisuje da se zahtjevi u pogledu obavješćivanja, definirani u članku 9. stavcima 1. i 2. te direktive, primjenjuju i na imatelje glasačkih prava koji svoje postupanje prema izdavatelju dionica s kojima su ta glasačka prava povezana ne usklađuju na temelju „sporazuma” sklopljenog između tih imatelja, u smislu članka 10. točke (a) navedene direktive, nego na drugi način.
36
Kao što to proizlazi iz samog teksta članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka Direktive 2004/109, matična država članica ne smije imatelju dionica ili fizičkoj ili pravnoj osobi navedenoj u člancima 10. ili 13. te direktive nametnuti strože zahtjeve od onih utvrđenih navedenom direktivom, pri čemu je ta zabrana ipak popraćena trima iznimkama navedenima u tom četvrtom podstavku točkama i. do iii. (presuda od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑605/18, EU:C:2021:712, t. 30.).
37
Konkretno, iznimka koja se nalazi u tom članku 3. stavku 1.a četvrtom podstavku točki iii. omogućuje matičnoj državi članici da na imatelje dionica ili fizičke ili pravne osobe, među ostalim, iz članka 10. Direktive 2004/109 primjenjuje „zakone i druge propise donesene u vezi s ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava, pod nadzorom tijela koje imenuju države članice u skladu s člankom 4. [Direktive 2004/25]” (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑605/18, EU:C:2021:712, t. 32.).
38
Tako ta iznimka podliježe dvama uvjetima, od kojih se prvi sastoji od toga da su stroži zahtjevi od onih utvrđenih Direktivom 2004/109 propisani zakonima i drugim propisima koji se odnose na transakcije navedene u prethodnoj točki ove presude, a drugi od toga da te zahtjeve nadziru tijela koja imenuju države članice u skladu s člankom 4. Direktive 2004/25. Ta su dva uvjeta kumulativna (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑605/18, EU:C:2021:712, t. 33., 37. i 45.).
39
Sud je presudio da je cilj umetanja Direktivom 2013/50 stavka 1.a u članak 3. Direktive 2004/109 bio otkloniti nejednaku razinu usklađivanja obveza obavješćivanja primjenjivih na fizičke i pravne osobe koje stječu ili na drugi način upravljaju udjelima u društvu izdavatelja uvrštenima na uređenom tržištu države članice, zbog mogućnosti koja je Direktivom 2004/109, prije nego je bila izmijenjena Direktivom 2013/50, bila ostavljena matičnoj državi članici da imatelje dionica ili drugih financijskih instrumenata podvrgne strožim zahtjevima obavješćivanja od onih koji su bili predviđeni tom direktivom. Direktivom 2013/50 – čiji je cilj, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 12., bio uspostaviti usklađeni režim za obavješćivanje o većinskim udjelima prava glasa – ta je mogućnost državama članicama ukinuta, uz iznimke predviđene u članku 3. stavku 1.a četvrtom podstavku točkama i. do iii. Direktive 2004/109 (presuda od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑605/18, EU:C:2021:712, t. 31.).
40
Uzimajući u obzir cilj tog članka 3. stavka 1.a, koji se sastoji od uspostave tog režima, iznimke od zabrane matičnoj državi članici da imatelje dionica ili drugih financijskih instrumenata podvrgne strožim zahtjevima obavješćivanja moraju se usko tumačiti (presuda od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑605/18, EU:C:2021:712, t. 41.).
41
Stoga, u okviru uskog tumačenja iznimke propisane u članku 3. stavku 1.a četvrtom podstavku točki iii. Direktive 2004/109, valja smatrati da se ona odnosi samo na strože zahtjeve u području obavješćivanja koji su izravno povezani sa zakonima i drugim propisima koje je donijela država članica u vezi s ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava.
42
Suprotno tomu, ne može se smatrati da su tom iznimkom obuhvaćeni zakoni i drugi propisi koji se odnose na objavljivanje informacija o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri već uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu čije je sjedište u državi članici ili koje posluje u državi članici, a koji se primjenjuju neovisno o postojanju ponude za preuzimanje, transakciji spajanja ili drugoj transakciji koja utječe na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava. Činjenica da bi informacije na koje se odnose ti zakoni i drugi propisi mogle biti relevantne u slučaju ponude za preuzimanje vrijednosnih papira predmetnog trgovačkog društva, transakcije spajanja tog trgovačkog društva s drugim trgovačkim društvom ili druge transakcije koja utječe na vlasništvo i kontrolu nad prvim trgovačkim društvom nije dovoljna da bi se opravdalo drukčije tumačenje.
43
U ovom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je, u skladu s primjenjivim njemačkim propisom, za nadzor strožih zahtjeva koji proizlaze iz članka 34. stavka 2. WpHG‑a nadležan Savezni ured za nadzor financijskih usluga, koji je također tijelo koje je Savezna Republika Njemačka imenovala u skladu s člankom 4. Direktive 2004/25.
44
Stoga se čini da je ispunjen drugi od uvjeta, koji su navedeni u točki 38. ove presude, za primjenu iznimke predviđene u članku 3. stavku 1.a četvrtom podstavku točki iii. Direktive 2004/109, podložno, prema potrebi, provjeri suda koji je uputio zahtjev.
45
Međutim, iz navoda tog suda proizlazi da se članak 34. stavak 2. prva rečenica drugi slučaj WpHG‑a primjenjuje u svim okolnostima koje mogu dovesti do obveze obavješćivanja na temelju članka 9. te direktive. Stoga ta odredba nije izravno povezana s „ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava”, kao što se to zahtijeva člankom 3. stavkom 1.a četvrtim podstavkom točkom iii. navedene direktive, što je ipak na navedenom sudu da provjeri.
46
Činjenica, koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da je tekst članka 34. stavka 2. WpHG‑a istovjetan tekstu druge odredbe njemačkog prava koja se odnosi na stjecanja vrijednosnih papira i ponude za preuzimanje nije relevantna u tom pogledu.
47
Naime, za potrebe primjene članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii. Direktive 2004/109, odlučujući element nije tekst predmetne nacionalne odredbe, nego njezino područje primjene, koje se odnosi samo na ponude za preuzimanje, transakcije spajanja i druge transakcije koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava.
48
Što se tiče navoda suda koji je uputio zahtjev prema kojem je, u biti, članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak točka iii. Direktive 2004/109 rezultat kompromisa postignutog tijekom postupka donošenja Direktive 2013/50, čiji je cilj očuvati nacionalne odredbe poput članka 34. stavka 2. prve rečenice drugog slučaja WpHG‑a, dovoljno je istaknuti da takva okolnost, pod pretpostavkom da je utvrđena, ne može opravdati tumačenje tog članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka na način da su njegovim područjem primjene obuhvaćene nacionalne odredbe koje nisu obuhvaćene njegovim tekstom, tim više što se, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 40. ove presude, navedeni članak 3. stavak 1.a mora usko tumačiti.
49
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak točku iii. Direktive 2004/109 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice kojim se propisuje da se zahtjevi u pogledu obavješćivanja, definirani u članku 9. stavcima 1. i 2. te direktive, primjenjuju i na imatelje glasačkih prava koji svoje postupanje prema izdavatelju dionica s kojima su ta glasačka prava povezana usklađuju na drugi način, a ne na temelju „sporazuma” sklopljenog između tih imatelja, u smislu članka 10. točke (a) navedene direktive, s obzirom na to da zahtjev koji proizlazi iz takvog nacionalnog propisa nije izravno povezan s „ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava” u smislu tog članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii.
Troškovi
50
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 3. stavak 1.a četvrti podstavak točku iii. Direktive 2004/109/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2004. o usklađivanju zahtjeva za transparentnošću u vezi s informacijama o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu i o izmjeni Direktive 2001/34/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2013/50/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013.,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi propis države članice kojim se propisuje da se zahtjevi u pogledu obavješćivanja, definirani u članku 9. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/109, kako je izmijenjena, primjenjuju i na imatelje glasačkih prava koji svoje postupanje prema izdavatelju dionica s kojima su ta glasačka prava povezana usklađuju na drugi način, a ne na temelju „sporazuma” sklopljenog između tih imatelja, u smislu članka 10. točke (a) Direktive 2004/109, s obzirom na to da zahtjev koji proizlazi iz takvog nacionalnog propisa nije izravno povezan s „ponudama za preuzimanje, transakcijama spajanja i drugim transakcijama koje utječu na vlasništvo i kontrolu trgovačkih društava” u smislu tog članka 3. stavka 1.a četvrtog podstavka točke iii.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački