62022CC0374
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 20. travnja 2023. (
1
)
Predmet C‑374/22
XXX
protiv
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Maloljetnici sa statusom izbjeglice – Direktiva 2011/95/EU – Zahtjev za odobravanje izvedene međunarodne zaštite koji podnosi otac – Odbijanje – Članak 23. – Uvjeti dostupnosti povlastica predviđenih za članove obitelji – Definicija – Zahtjev da je obitelj izbjeglice već postojala u državi podrijetla – Izravan učinak – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 7., 18. i 24. – Jednako postupanje – Djelotvornost međunarodne zaštite – Održavanje obiteljskog jedinstva”
1.
„Za izbjeglice i one koji ih žele zaštititi pravo na obiteljsko jedinstvo podrazumijeva pravo na spajanje obitelji u državi azila jer se izbjeglice ne mogu sigurno vratiti u svoju zemlju podrijetla kako bi ondje ostvarili pravo na obiteljski život. Cjelovitost obitelji izbjeglice istodobno je pravo i humanitarno načelo, a predstavlja i temeljni okvir zaštite i važan uvjet kako bi se pronašla uspješna i održiva rješenja za izbjeglice, čime im se pomaže da se ponovno vrate u normalan život” (
2
). Jedno od glavnih pitanja koje se postavlja u ovom predmetu jest može li se ostvarivanje takvog prava ograničiti samo na obitelji izbjeglica koje su već postojale u državi podrijetla.
2.
To je pitanje osjetljivo iz više razloga. Prije svega zbog toga što se čini da je zakonodavac Unije izričito odabrao takvo ograničenje. Zatim zbog toga što se propisi Unije primjenjivi na izbjeglice stalno mijenjaju ovisno o definiciji temeljnih jamstva koja treba osigurati izbjeglicama, koji su osobito ranjivi zbog prijeđenog migracijskog puta, i želje država članica da obuzdaju migracijske tokove (
3
). Naposljetku, zbog toga što bi posebnosti glavnog postupka mogle dovesti do toga da se prevaziđe povezanost, za koju se smatralo da je neodvojiva, između ideje preseljenja i statusa izbjeglice s obzirom na to da su djeca kojima je priznat taj status rođena u Belgiji te su im se roditelji upoznali u toj državi članici.
I. Pravni okvir
A.
Direktiva 2011/95/EU
3.
Uvodne izjave 18. i 19. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (
4
), glase kako slijedi:
„(18)
‚Najbolji interes djeteta’ treba biti glavna briga država članica kada provode ovu Direktivu, u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta iz 1989. Pri procjenjivanju najboljeg interesa djeteta države članice trebaju posebnu pažnju posvetiti načelu jedinstvenosti obitelji, dobrobiti maloljetnika i socijalnom razvoju, sigurnosti i sigurnosnim aspektima te mišljenju maloljetnika u skladu s njegovim ili njezinim godinama i zrelošću.
(19)
Potrebno je proširiti pojam članova obitelji, uzimajući u obzir posebne različite okolnosti ovisnosti, a posebnu pažnju potrebno je posvetiti najboljem interesu djeteta.”
4.
U uvodnoj izjavi 38. Direktive 2011/95 pojašnjava se da „[p]rilikom odlučivanja o ispunjavaju uvjeta za povlastice iz ove Direktive države članice trebaju uzimati u obzir najbolji interes djeteta, kao i posebne okolnosti ovisnosti korisnika međunarodne zaštite o bližim srodnicima koji se već nalaze u državi članici i koji nisu članovi obitelji tog korisnika. U izvanrednim okolnostima, kada je bliski srodnik korisnika međunarodne zaštite maloljetnik koji je sklopio brak, ali nije u pratnji svog bračnog druga, može se smatrati da je najbolji interes maloljetnika u povezanosti sa svojom matičnom obitelji.”
5.
Člankom 2. točkom (j) Direktive 2011/95, naslovljenim „Definicije”, određuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(j)
‚članovi obitelji’ znači sljedeći članovi obitelji korisnika međunarodne zaštite koji su prisutni u istoj državi članici u pogledu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da je obitelj već postojala u državi podrijetla:
–
bračni drug korisnika međunarodne zaštite ili njegov ili njezin nevjenčani partner u postojanoj vezi ako zakon ili praksa dotične države članice postupa s nevjenčanim parovima na sličan način kao i s vjenčanim parovima prema svojem zakonu koji se odnosi na državljane trećih zemalja,
–
maloljetna djeca parova iz prve alineje ili korisnika međunarodne zaštite pod uvjetom da su neoženjeni i bez obzira na to jesu li rođeni u braku ili izvan braka ili usvojeni kako je definirano nacionalnim pravom,
–
otac, majka ili druga odrasla osoba odgovorna za korisnika međunarodne zaštite, prema pravu ili praksi dotične države članice, kada je korisnik maloljetan i nije u braku;”
6.
Člankom 3. Direktive 2011/95, naslovljenim „Povoljniji standardi”, određuje se da „[d]ržave članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde prema kojima se određuje koje osobe ispunjavaju uvjete za dobivanje statusa izbjeglica ili za odobrenje supsidijarne zaštite, kao i one prema kojima se utvrđuje sadržaj međunarodne zaštite, pod uvjetom da su ti standardi u skladu s ovom Direktivom.”
7.
U članku 20. stavku 5. Direktive 2011/95, koji se nalazi u poglavlju VII. naslovljenom „Sadržaj međunarodne zaštite”, pojašnjava se da „[d]ržave članice prilikom provedbe odredaba ovog poglavlja koje uključuju maloljetnike u prvom redu uzimaju u obzir najbolji interes djeteta.”
8.
Članak 23. te direktive, koji se također nalazi u tom poglavlju VII., naslovljen je „Održavanje obiteljskog jedinstva”. On glasi kako slijedi:
„1.   Države članice osiguravaju da se održi obiteljsko jedinstvo.
2.   Države članice moraju se pobrinuti da članovi obitelji osobe koja je korisnik međunarodne zaštite koji pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za takvu zaštitu imaju pravo tražiti povlastice iz članaka od 24. do [35.] u skladu s nacionalnim postupcima i u onoj mjeri u kojoj je to u skladu s osobnim pravnim statusom člana obitelji.
3.   Stavci 1. i 2. ne primjenjuju se ako na temelju poglavlja III. i [V.] član obitelji nema ili ne bi imao pravo na međunarodnu zaštitu.
4.   Neovisno o stavcima 1. i 2., države članice mogu odbiti, umanjiti ili ukinuti povlastice navedene u njima zbog nacionalne sigurnosti ili javnog reda.
5.   Države članice mogu odlučiti da se ovaj članak također primjenjuje na druge bliske rođake koji su živjeli zajedno kao obitelj u vrijeme napuštanja zemlje podrijetla i koje je tada u cijelosti ili uglavnom uzdržavao korisnik međunarodne zaštite.”
9.
U člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 navode se povlastice povezane s pravom boravka, pravom na zapošljavanje, pravom na obrazovanje i na priznavanje kvalifikacija, socijalnom skrbi, zdravstvenom zaštitom, maloljetnicima bez pratnje, pravom na smještaj, slobodom kretanja unutar države članice, pomoći pri uključivanju u društvo i, naposljetku, repatrijacijom.
B.
Belgijsko pravo
10.
Člankom 9.bis, koji se nalazi u poglavlju III. („Boravak dulji od tri mjeseca”) glave I. („Opće odredbe”) loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Zakon od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca (
5
)), kako je izmijenjen, među ostalim, Zakonom od 8. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: Izmijenjeni zakon iz 1980.), određuje se:
„1.   U iznimnim okolnostima i pod uvjetom da stranac posjeduje ispravu o identitetu, dozvolu boravka može zatražiti od gradonačelnika mjesta u kojem boravi, koji će taj zahtjev proslijediti ministru ili njegovu ovlašteniku. Kad ministar ili njegov ovlaštenik odobri dozvolu boravka, ona se izdaje u Belgiji.
Uvjet da stranac posjeduje ispravu o identitetu ne primjenjuje se na:
–
tražitelja azila o čijem zahtjevu za azil još nije donesena konačna odluka ili koji je podnio upravnu žalbu u kasacijskom postupku koja je proglašena dopuštenom […];
–
stranca koji valjano dokaže da u Belgiji ne može ishoditi potrebnu ispravu o identitetu.
2.   Ne dovodeći u pitanje druge elemente zahtjeva, sljedeće se elemente ne može priznati kao iznimne okolnosti te ih se smatra nedopuštenima:
–
1° elementi na koje se već pozivalo u prilog zahtjevu za azil u smislu članaka 50., 50.bis, 50.ter i 51. i koje su tijela nadležna za azil odbila, osim elemenata koji su odbijeni jer nisu povezani s kriterijima iz Ženevske konvencije kako su utvrđeni u članku 48/3. ni kriterijima predviđenima člankom 48/4. u području supsidijarne zaštite ili jer nisu u nadležnosti tih tijela;
–
2° elementi na koje se trebalo pozvati u postupku razmatranja zahtjeva za azil u smislu članaka 50., 50.bis, 50.ter i 51. u dijelu u kojem su postojali ili bili poznati strancu prije završetka postupka;
–
3° elementi na koje se već pozvalo u okviru prethodnog zahtjeva za dozvolu boravka u Kraljevini, osim elemenata na koje se pozvalo u okviru zahtjeva koji je proglašen nedopuštenim zbog nepostojanja potrebnih isprava o identitetu ili zbog neplaćanja ili nepotpunog plaćanja pristojbe iz članka 1/1. te osim elemenata na koje se pozvalo u okviru prethodnih zahtjeva koji su povučeni;
–
4° elementi na koje se pozvalo u okviru zahtjeva za ishođenje dozvole boravka na temelju članka 9.ter.
3.   Zahtjev za dozvolu boravka u Kraljevini razmatra se samo na temelju posljednjeg podnesenog zahtjeva koji je gradonačelnik ili njegov ovlaštenik proslijedio ministru ili njegovu ovlašteniku. Ako stranac podnese novi zahtjev, smatra se da je povukao prethodno podnesene neriješene zahtjeve.”
11.
Člankom 10. stavkom 1. točkom 7°, koji se nalazi u poglavlju III. glave I. izmijenjenog Zakona iz 1980., određuje se:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 9. i 12., sljedećim je osobama na temelju zakona dopušteno u Kraljevini boraviti dulje od tri mjeseca: […]
–
7° ocu i majci stranca kojem je priznat status izbjeglice u smislu članka 48/3. ili je korisnik supsidijarne zaštite, koji dolaze živjeti s njim, ako je mlađi od 18 godina i ušao je u Kraljevinu bez pratnje punoljetnog stranca odgovornog za njega prema zakonu i nije stvarno bio pod zaštitom takve osobe ili je ostavljen bez pratnje nakon ulaska u Kraljevinu.”
II. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
12.
Osoba XXX gvinejski je državljanin. U Belgiju je stigao 2007. Podnio je prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu, koji je odbijen, a zatim još dva zahtjeva 2010. i 2011., koja su belgijska tijela odbila razmotriti. Osoba XXX podnijela je 29. siječnja 2019. četvrti zahtjev za međunarodnu zaštitu u okviru kojeg je ovaj put tvrdila da je otac dvoje djece rođene u Belgiji 2016. i 2018., od kojih je barem jednom priznat status izbjeglice (
6
), kao i njihovoj majci (
7
). Taj četvrti zahtjev odbačen je kao nedopušten 2. listopada 2019. Osoba XXX podnijela je 15. listopada 2019. tužbu protiv te odluke Conseilu du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija), koji ju je odbio 17. travnja 2020.
13.
Osoba XXX stoga je podnijela žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. Pred njim u biti tvrdi da ju se kao oca djeteta izbjeglice treba smatrati „članom obitelji” u smislu Direktive 2011/95 i da joj treba odobriti međunarodnu zaštitu. Druga stranka iz glavnog postupka pak tvrdi da se Direktivom 2011/95 ne predviđa obveza odobravanja međunarodne zaštite članovima obitelji koji pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za nju. Člankom 23. Direktive 2011/95 samo se zahtijeva da države članice omoguće pristup povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. te direktive, pri čemu je taj pristup ograničen na određene članove obitelji pod uvjetom da je ona već postojala u državi podrijetla, što nije slučaj obitelji osobe XXX.
14.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu činjenice da se Direktivom 2011/95 predviđa obveza da države članice priznaju status korisnika međunarodne zaštite članovima obitelji izbjeglice samo zbog toga što su članovi te obitelji. Želi znati i je li članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 primjenjiv na žalitelja iz glavnog postupka, iako se čini da iz teksta tog članka proizlazi da se ta odredba primjenjuje samo na članove obitelji korisnika međunarodne zaštite koji su utvrđeni člankom 2. točkom (j) te direktive. No osoba XXX ne odgovara toj definiciji s obzirom na to da, iako je točno da je ta osoba otac najmanje jednog djeteta kojem je priznat status izbjeglice, žalitelj iz glavnog postupka ne osporava da obitelj kojoj to dijete pripada nije postojala u zemlji podrijetla, nego je zasnovana u Belgiji. Međutim, osoba XXX tvrdi da najbolji interes djeteta zahtijeva da se pojam „članovi obitelji” tumači široko, a fortiori u situaciji ovisnosti kao što je ona koja obilježava odnos između nje i njezine djece. Naime, ta osoba tvrdila je u okviru svojeg četvrtog zahtjeva za međunarodnu zaštitu da majka djece pati od ozbiljnih psihičkih problema i da stoga osoba XXX treba brinuti o djeci.
15.
Ako bi Sud presudio da je članak 23. Direktive 2011/95 primjenjiv na situaciju iz glavnog postupka, osoba XXX tvrdi da ta odredba nije prenesena u belgijsko pravo i da bi se, s obzirom na to da je riječ o odredbi s izravnim učinkom, njome zahtijevalo da se osobi XXX odobri međunarodna zaštita. Sud koji je uputio zahtjev pak smatra da se ne čini da, iako ima izravan učinak, članak 23. Direktive 2011/95 podrazumijeva odobravanje međunarodne zaštite osobi XXX jer osoba XXX ne ispunjava uvjete potrebne za odobravanje te međunarodne zaštite. Konkretno, članak 23. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 24. te direktive, osobi XXX omogućuje samo da traži izdavanje dozvole boravka. Stoga sudu koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno uputiti Sudu pitanje o eventualnom izravnom učinku članka 23. Direktive 2011/95 i posljedicama koje bi on imao. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi argument žalitelja iz glavnog postupka prema kojem najbolji interes djeteta iz članka 20. Direktive 2011/95 i poštovanje obiteljskog života nalažu da se članak 23. Direktive 2011/95 tumači na način da se njime zahtijeva da se ocu djece kojoj je priznat status izbjeglice u Belgiji i koja su ondje rođena odobri međunarodna zaštita, iako sâm ne ispunjava uvjete za odobravanje te zaštite.
16.
U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 2. točku (j) i članak 23. [Direktive 2011/95] tumačiti na način da se primjenjuju na oca dvoje djece rođene u Belgiji kojoj je ondje odobren status izbjeglice, s obzirom na to da se u prethodno navedenom članku 2. točki (j) navodi da su članovi obitelji korisnika međunarodne zaštite na koje se odnosi Direktiva 2011/95 takvi članovi obitelji ‚pod uvjetom da je obitelj već postojala u državi podrijetla’?
2.
Podrazumijeva li, s obzirom na uvodne izjave 18., 19. i 38. Direktive 2011/95, okolnost na koju se na raspravi pozvao [žalitelj iz glavnog postupka], prema kojoj se djeca nalaze u situaciji ovisnosti o njemu te je, prema […] mišljenju [žalitelja iz glavnog postupka], u najboljem interesu djeteta da mu se odobri međunarodna zaštita, to da se pojam članova obitelji korisnika međunarodne zaštite na koje se odnosi Direktiva 2011/95, proširi na obitelj koja još nije postojala u državi podrijetla?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prva dva prethodna pitanja, može li članak 23. Direktive 2011/95, koji nije prenesen u belgijsko pravo kako bi se predvidjela dodjela dozvole boravka ili odobrenje međunarodne zaštite ocu djece kojoj je u Belgiji odobren status izbjeglice i koja su ondje rođena, imati izravan učinak?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora, dodjeljuje li se člankom 23. Direktive 2011/95, u slučaju neprenošenja, ocu djece kojoj je u Belgiji odobren status izbjeglice i koja su ondje rođena pravo da traži povlastice navedene u člancima 24. do 35. [te direktive], među kojima je dozvola boravka koja mu omogućuje da zakonito živi u Belgiji sa svojom obitelji, ili pravo na odobravanje međunarodne zaštite čak i ako taj otac pojedinačno ne ispunjava uvjete potrebne za odobravanje međunarodne zaštite?
5.
Nalaže li se korisnim učinkom članka 23. [Direktive 2011/95], u vezi s člancima 7., 18. i 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelje) i uvodnim izjavama 18., 19. i 38. [te direktive], državi članici koja nije uredila svoje nacionalno pravo na način da članovi obitelji[, u smislu članka 2. točke (j) navedene direktive ili u odnosu na koje postoji pojedinačna situacija ovisnosti,] korisnika takvog statusa mogu, iako pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za odobravanje istog statusa, tražiti određene povlastice, da se navedenim članovima obitelji prizna pravo na izvedeni status izbjeglice kako bi mogli tražiti navedene povlastice radi održavanja obiteljskog jedinstva?
6.
Nalaže li se člankom 23. [Direktive 2011/95], u vezi s člancima 7., 18. i 24. [Povelje] i uvodnim izjavama 18., 19. i 38. [te direktive], državi članici koja nije uredila svoje nacionalno pravo na način da roditelji osobe kojoj je priznat status izbjeglice mogu imati pravo na povlastice navedene u člancima 24. do 35. te direktive, da [tim roditeljima odobri] pravo na izvedenu međunarodnu zaštitu kako bi najbolji interes djeteta bio primarni cilj i kako bi se osigurala djelotvornost statusa izbjeglice potonjeg djeteta?”
III. Analiza
A.
Uvodne napomene
17.
Prethodna pitanja upućena su Sudu u činjeničnom kontekstu koji uključuje oca djece rođene u Belgiji, od koje najmanje jedno ima status izbjeglice i koja su sa svojom majkom, također izbjeglicom, prisutna na belgijskom državnom području, pri čemu, osim toga, nije sporno da, s jedne strane, obitelj u takvom obliku nije postojala u državi podrijetla, nego je zasnovana u državi domaćinu te se, s druge strane, čini da sâm otac ne ispunjava uvjete za odobravanje međunarodne zaštite. Glavni postupak odnosi se na to da taj otac osporava odbijanje belgijskih tijela da mu odobre takvu zaštitu, uključujući na temelju izvedenog prava.
18.
Usto, iz spisa podnesenog Sudu i konkretno pisanih očitovanja osobe XXX proizlazi da je majci priznat status izbjeglice osobito na temelju potrebe da svoju kćer zaštiti od obrezivanja žena i da pati od ozbiljnih mentalnih zdravstvenih problema.
19.
U ovom se predmetu stoga postavlja pitanje pruža li se Direktivom 2011/95 ikakva zaštita ili ikakvo pravo navedenom ocu obitelji koje bi mu omogućilo da u Belgiji zakonito boravi uz svoju djecu izbjeglice. To se pitanje postavlja u izmijenjenom nacionalnom kontekstu. Naime, čini se da je Commissariat general aux réfugiés et aux apatrides (Opće povjerenstvo za izbjeglice i osobe bez državljanstva, Belgija) do 2018. ocu djeteta izbjeglice automatski odobravao izvedeni status sličan statusu djeteta, neovisno o bilo kakvom razmatranju povezanom s time ispunjava li roditelj uvjete potrebne za odobravanje međunarodne zaštite. Opće povjerenstvo za izbjeglice i osobe bez državljanstva prekinulo je tu praksu 2019. Roditelj izbjeglice kojem se ne odobri međunarodna zaštita jer ne ispunjava uvjete od tada treba podnijeti zahtjev za reguliranje boravka iz humanitarnih razloga na temelju članka 9.bis izmijenjenog Zakona iz 1980. Prema mišljenju žalitelja iz glavnog postupka, na taj se postupak općeg prava primjenjuju vlastiti uvjeti dopuštenosti i on ne daje puno jamstva, osobito u pogledu roka.
20.
U tekstu prethodnih pitanja izmjenjuje se navođenje priznavanja međunarodne zaštite članovima obitelji u situaciji osobe XXX i navođenje pristupa povlasticama predviđenima u člancima 24. do 35. Direktive 2011/95.
21.
U tom je pogledu najprije potrebno iznijeti pojašnjenje. Kao što je to Sud presudio, Direktivom 2011/95 ne predviđa se izvedeno proširenje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita na članove obitelji osobe kojoj je odobren navedeni status koji pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za odobravanje tog statusa s obzirom na to da se člankom 23. te direktive državama članicama samo nalaže obveza da urede svoje nacionalno pravo na način da takvi članovi obitelji mogu zahtijevati, u skladu s nacionalnim postupcima i ako je to spojivo s osobnim pravnim statusom tih članova obitelji, određene povlastice koje uključuju izdavanje dozvole boravka, pristup zaposlenju ili pristup obrazovanju (
8
).
22.
Budući da članak 3. Direktive 2011/95 omogućuje državama članicama da donesu povoljnije odredbe o tome koje osobe ispunjavaju uvjete za odobravanje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite i o određivanju sadržaja međunarodne zaštite, pod uvjetom da su te odredbe u skladu s Direktivom 2011/95, Sud je slijedom temeljitog razmatranja presudio, među ostalim, da se toj direktivi ne protivi to da država članica na temelju povoljnijih nacionalnih odredbi odobri izvedeni status izbjeglice u svrhu održavanja obiteljskog jedinstva maloljetnom djetetu državljaninu treće zemlje kojem je taj status priznat na temelju sustava uspostavljenog navedenom direktivom, uključujući u slučaju u kojem je to dijete rođeno na državnom području te države članice i preko drugog roditelja ima državljanstvo druge treće zemlje na čijem državnom području ne postoji rizik da će ga se progoniti, pod uvjetom da navedeno dijete nije obuhvaćeno nekom od klauzula o isključenju iz članka 12. stavka 2. Direktive 2011/95 i da ono na temelju svojeg državljanstva ili drugog elementa koji karakterizira njegov osobni pravni status nema pravo na postupanje u navedenoj državi članici koje je bolje od onoga koje proizlazi iz odobrenja statusa izbjeglice (
9
). Stoga je na temelju Direktive 2011/95 moguće odobriti izvedenu međunarodnu zaštitu kao povoljniju mjeru, pod dvostrukim uvjetom da to odobrenje proizlazi iz odabira dotične države članice i da je u skladu s odredbama Direktive 2011/95 te je, među ostalim, uvijek povezano s logikom međunarodne zaštite.
23.
Međutim, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se u Belgiji u pogledu situacije kao što je situacija osobe XXX trenutačno ne primjenjuje nikakva povoljnija nacionalna odredba ili praksa u odnosu na ono što se predviđa Direktivom 2011/95. Naprotiv, čini se da je Opće povjerenstvo za izbjeglice i osobe bez državljanstva željelo prekinuti svoju prethodnu povoljniju praksu.
24.
U tim okolnostima, s obzirom na to da dotična država članica ne želi uspostaviti povoljniji sustav, neovisno o tumačenju odredbi Direktive 2011/95 o kojima je riječ u ovom predmetu, osobi XXX nije moguće priznati izvedeni status izbjeglice.
25.
Međutim, kao što je to naveo Sud, odobravanje takvog statusa nije jedini oblik zaštite koji pruža Direktiva 2011/95 jer se njome članovima obitelji korisnika međunarodne zaštite jamči i pristup povlasticama. Stoga prethodna pitanja upućena Sudu valja tumačiti na način da se njima nastoji utvrditi može li osoba XXX ostvariti pravo na jednu ili više povlastica predviđenih člancima 24. do 35. Direktive 2011/95.
26.
Osim toga, za potrebe daljnjeg rasuđivanja valja podsjetiti na to da odredbe Direktive 2011/95 prema ustaljenoj sudskoj praksi treba tumačiti ne samo s obzirom na njezinu opću strukturu i krajnji cilj, poštujući Ženevsku konvenciju i druge relevantne ugovore navedene u članku 78. stavku 1. UFEU‑a, nego i, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. te direktive, takvo tumačenje treba biti u skladu s pravima priznatima Poveljom (
10
) te osobito njezinim člancima 7., 18. i 24.
27.
Sada započinjem analizu prethodnih pitanja imajući stalno na umu upravo taj zahtjev.
B.
Prvo i drugo prethodno pitanje
28.
Kao i Komisija, zajedno ću razmotriti prvo i drugo prethodno pitanje kojima sud koji je uputio zahtjev nastoji utvrditi može li se članak 2. točku (j) i članak 23. Direktive 2011/95 tumačiti na način da državljanina treće zemlje, koji je otac djece kojima je odobren status izbjeglice i koja su rođena u Belgiji u obitelji zasnovanoj u toj državi, treba smatrati „članom obitelji” u smislu te direktive. Sud koji je uputio zahtjev pita koji bi utjecaj stanje ovisnosti djeteta o njegovu ocu i tumačenje uvodnih izjava 18., 19. i 38. Direktive 2011/95 mogli imati na tumačenje koje treba utvrditi u pogledu pojma „članovi obitelji” u smislu te direktive.
29.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u skladu sa zahtjevima ujednačene primjene prava Unije kao i načela jednakosti, odredba prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega treba u cijeloj Europskoj uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, uzimajući u obzir osobito kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (
11
).
30.
S doslovnog gledišta člankom 23. stavkom 1. Direktive 2011/95 određuje se da države članice osiguravaju da se održi obiteljsko jedinstvo. Stavkom 2. tog članka 23. pojašnjava se da se te države „moraju […] pobrinuti da članovi obitelji osobe koja je korisnik međunarodne zaštite koji pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za takvu zaštitu imaju pravo tražiti povlastice iz članaka od 24. do [35.] u skladu s nacionalnim postupcima i u onoj mjeri u kojoj je to u skladu s osobnim pravnim statusom člana obitelji”. Kako bi se odredilo područje primjene navedenog članka 23. stavka 2., valja primijeniti članak 2. točku (j) te direktive, u skladu s kojim se „[z]a potrebe ove Direktive primjenjuju […] sljedeće definicije: […] ‚članovi obitelji’ znači sljedeći članovi obitelji korisnika međunarodne zaštite koji su prisutni u istoj državi članici u pogledu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da je obitelj već postojala u državi podrijetla: […] otac, majka ili druga odrasla osoba odgovorna za korisnika međunarodne zaštite, prema pravu ili praksi dotične države članice, kada je korisnik maloljetan i nije u braku”.
31.
Stoga iz teksta članka 2. točke (j) Direktive 2011/95 nedvojbeno proizlazi da se, u smislu te direktive, članovi obitelji smatraju članovima obitelji samo ako je obitelj već postojala u zemlji podrijetla.
32.
Čini se da to potvrđuje kontekstualna analiza s obzirom na to da se člankom 23. stavkom 5. Direktive 2011/95 državama članicama daje mogućnost da odluče da se taj članak 23. primjenjuje i na bliske rođake „koji su živjeli zajedno kao obitelj u vrijeme napuštanja zemlje podrijetla” (
12
). U uvodnoj izjavi 16. te direktive navode se i članovi obitelji tražiteljâ azila „u pratnji” (
13
).
33.
Ta doslovna analiza potkrijepljena je teleološkom analizom, iako održavanje obiteljskog jedinstva nije glavni cilj Direktive 2011/95 (
14
). Tako je Sud već presudio da je svrha članka 23. Direktive 2011/95 „da se korisniku međunarodne zaštite omogući da ostvari prava koja mu se dodjeljuju tom zaštitom a da se pritom održi jedinstvo njegove obitelji na državnom području države članice domaćina” (
15
). Budući da je riječ upravo o održavanju obiteljskog jedinstva, obitelj dakle u načelu postoji prije preseljenja u državu članicu domaćina (
16
) te su stoga članovi obitelji koja je već postojala ti koji će po potrebi ostvarivati pravo na povlastice predviđene člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 (
17
). U ovom predmetu poteškoću predstavlja činjenica da se djeca izbjeglice nisu preselila.
34.
S obzirom na te vrlo jasne elemente tumačenja, to tumačenje ne mogu izmijeniti ni pozivanje na odnos ovisnosti između djece kojima je priznat status izbjeglice i njihova oca ni tumačenje uvodnih izjava 18., 19. i 38. Direktive 2011/95, koje kao takve nisu obvezujuće.
35.
S jedne strane, kad je riječ o stanju ovisnosti djece o njihovu ocu, njegov učinak u toj fazi analize ne može biti da se izmijeni ono što je zakonodavac Unije jasno naveo, odnosno da, kako bi se nekoga smatralo članom obitelji u smislu članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95, ta je obitelj trebala, među ostalim, postojati već u državi podrijetla. Stanje ovisnosti samo po sebi korjenito obilježava odnos svakog djeteta s njegovim roditeljima te to ipak nije spriječilo zakonodavca Unije da taj odnos zaštiti na temelju članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95 samo kad je već uspostavljen prije dolaska na državno područje države domaćina. Iako se sudskom praksom Suda nalaže da se odredbe sekundarnog prava čiji je cilj dati prednost ostvarivanju temeljnih prava tumače široko, taj zahtjev širokog tumačenja ne može opravdati tumačenje koje je protivno tekstu tih odredbi (
18
).
36.
S druge strane, kad je riječ o uvodnoj izjavi 18. Direktive 2011/95, u njoj se podsjeća na to da je najbolji interes djeteta primarni cilj koji države članice trebaju slijediti u svojem postupku donošenja pojedinačnih odluka. Taj interes ipak treba uzeti u obzir u granicama koje je zakonodavac Unije utvrdio u članku 2. točki (j) Direktive 2011/95.
37.
Kad je riječ o uvodnoj izjavi 19. te direktive, potrebu za proširenjem pojma „članovi obitelji” na koji se upućuje treba tumačiti u povijesnom kontekstu u kojem je donesena Direktiva 2011/95. Naime, potonjom je direktivom preinačena Direktiva Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (
19
). U toj su direktivi također bili definirani članovi obitelji upućivanjem na obitelj koja je već postojala u zemlji podrijetla (
20
). Uvodnu izjavu 19. Direktive 2011/95 treba shvatiti kao obično objašnjenje dodatka treće alineje odredbi kojom se definiraju članovi obitelji (
21
), odnosno dodatka koji predstavlja proširenje pojma „članovi obitelji” na koji se upućuje u toj uvodnoj izjavi.
38.
Kad je riječ o uvodnoj izjavi 38. Direktive 2011/95, čini mi se da se ona prije svega odnosi na situacije ovisnosti bliskih srodnika o korisniku međunarodne zaštite. Stoga mi je teško shvatiti kako pozivanje na tu uvodnu izjavu može poduprijeti tezu osobe XXX s obzirom na to da potonja tvrdi da situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku obilježava upravo ovisnost njegove djece izbjeglica o njemu, a ne obrnuto. Točno je da navedena uvodna izjava sadržava i podsjetnik na obvezu država članica da uzmu u obzir najbolji interes djeteta, ali na takvom se podsjetniku ne može temeljiti tumačenje koje odstupa od vrlo jasnog teksta članka 2. točke (j) te direktive.
39.
Naposljetku, tumačenje koje predlažem u točki 31. ovog mišljenja primijenjeno je i u sudskoj praksi Suda. Tako je Sud već presudio da dodjela povlastica iz članaka 24. do 35. Direktive 2011/95 članovima obitelji korisnika međunarodne zaštite „zahtijeva ispunjenje triju uvjeta, od kojih se prvi odnosi na svojstvo člana obitelji u smislu članka 2. točke (j) te direktive, drugi na činjenicu da pojedinačno nisu ispunjeni uvjeti nužni za dobivanje međunarodne zaštite, a treći na sukladnost s osobnim pravnim statusom dotičnog člana obitelji” (
22
), čime se jasno potvrđuje veza između pojma „članovi obitelji” koji se navodi u članku 23. Direktive 2011/95 i članka 2. točke (j) te direktive čiji je cilj upravo definirati taj pojam. Sud je nekoliko mjeseci prije toga još jasnije presudio da iz zajedničkog tumačenja tih dviju odredbi proizlazi da se „obveza država članica da predvide pristup [povlasticama iz članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95] ne proteže na djecu korisnika međunarodne zaštite koja su rođena u državi članici domaćinu u obitelji koja je u njoj osnovana” (
23
).
40.
Stoga članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 2. točkom (j) te direktive, treba tumačiti na način da pojam „članovi obitelji” načelno pretpostavlja da je ta obitelj već postojala u zemlji podrijetla.
C.
Treće prethodno pitanje
41.
Treće se pitanje postavlja samo u slučaju potvrdnog odgovora na prva dva pitanja. U slučaju takvog odgovora Suda, sada valja utvrditi može li članak 23. Direktive 2011/95 imati izravan učinak s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev pod vlastitom odgovornošću naveo da ta odredba nije prenesena u belgijsko pravo.
42.
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u svim slučajevima kad su odredbe neke direktive s obzirom na svoj sadržaj bezuvjetne i dovoljno precizne pojedinci mogu na njih pozvati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo zato što je ona propustila pravodobno prenijeti tu direktivu u nacionalno pravo, bilo zato što ju je nepravilno prenijela (
24
). U tom pogledu treba ispitati prirodu, strukturu i tekst odredbe o kojoj je riječ. Odredba prava Unije, s jedne strane, bezuvjetna je ako propisuje obvezu koja ne sadržava nijedan uvjet i u svojoj provedbi ili u svojim učincima ne ovisi o poduzimanju nijedne mjere institucija Unije ili država članica te je, s druge strane, dovoljno precizna da je pojedinac može isticati i nacionalni sud primijeniti ako nedvosmislenim riječima utvrđuje obvezu (
25
). Iako direktiva državama članicama ostavlja određenu marginu prosudbe kada donose pravila za njezinu provedbu, može se smatrati da je odredba te direktive bezuvjetna i precizna ako državama članicama nedvosmisleno nalaže obvezu ostvarivanja točno određenog rezultata koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u pogledu primjene pravila koje utvrđuje (
26
).
43.
Stoga sada valja ispitati je li članak 23. Direktive 2011/95 s obzirom na svoj sadržaj bezuvjetan i dovoljno precizan kako bi se pojedinac na njega mogao pozivati protiv države članice pred njezinim sudovima.
44.
Tekst tog trećeg pitanja odnosi se na cijeli članak 23. Direktive 2011/95 a da se pritom ne razlikuju njegovi različiti sastavni dijelovi. Budući da situacija osobe XXX nije obuhvaćena člankom 23. stavkom 5. Direktive 2011/95, taj stavak odmah isključujem iz opsega ove analize.
45.
Kad je riječ o stavku 1. tog članka 23., u skladu s kojim „[d]ržave članice osiguravaju da se održi obiteljsko jedinstvo”, ne čini mi se da ima obilježja koja su neophodna kako bi mu se priznao izravan učinak. Kao i Komisija (
27
), smatram da je sastavljen preopćenito da bi ga se moglo smatrati „dovoljno preciznim” u smislu sudske prakse navedene u točki 42. ovog mišljenja (
28
).
46.
Iz unutarnje logike članka 23. Direktive 2011/95 proizlazi da je stavak 2. tog članka precizan u pogledu onog što se očekuje od država članica u smislu zaštite obiteljskog jedinstva korisnikâ međunarodne zaštite i članova njihovih obitelji koji su definirani tom direktivom. Tim se stavkom predviđa da ti članovi obitelji „koji pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za takvu zaštitu imaju pravo tražiti povlastice iz članaka od 24. do [35.] u skladu s nacionalnim postupcima i u onoj mjeri u kojoj je to u skladu s osobnim pravnim statusom člana obitelji”.
47.
U tom se stavku 2. prema mojem mišljenju jasno navodi obveza država članica da članovima obitelji omoguće pristup povlasticama iz članaka 24. do 35. Direktive 2011/95. Članovi obitelji obuhvaćeni člankom 23. stavkom 2. te direktive stoga moraju moći tražiti, u skladu s nacionalnim mogućnostima uspostavljenima u tu svrhu, dozvolu boravka (članak 24.), putne isprave (članak 25.), pravo na zapošljavanje (članak 26.), obrazovanje (članak 27.) i priznavanje kvalifikacija (članak 28.), socijalnu skrb (članak 29.), zdravstvenu zaštitu (članak 30.), mjere zaštite maloljetnika bez pratnje (članak 31.), smještaj (članak 32.), slobodu kretanja unutar države članice domaćina (članak 33.), pomoć pri uključivanju u društvo (članak 34.) i pomoći prilikom repatrijacije (članak 35.).
48.
Moglo bi se prigovoriti da, s jedne strane, obveze koje se nalažu člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 ne proizlaze samo iz njegova tumačenja s obzirom na to da tekst te odredbe nužno treba tumačiti zajedno s jednim od prava iz članaka 24. do 35. te direktive i da, s druge strane, sam taj tekst, u dijelu u kojem se njime utvrđuje određen broj ograničenja u pogledu njegova područja primjene ratione personae, oduzima navedenoj odredbi bezuvjetnu prirodu koja je potrebna za priznavanje izravnog učinka.
49.
Kad je riječ o prvom prigovoru, člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 ne nalaže se automatski pristup povlasticama navedenima u člancima 24. do 35. te direktive, nego se zahtijeva da se članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete omogući traženje određenog broja povlastica. Članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 autonomna je odredba koja predstavlja preduvjet za priznavanje prava na povlastice iz članaka 24. do 35. te direktive.
50.
Kad je riječ o drugom prigovoru, prethodno sam podsjetio na to da se čak i odredbi kojom se državama članicama ostavlja margina prosudbe za određivanje načina njezine provedbe može priznati izravan učinak ako državama članicama nedvosmisleno nalaže obvezu ostvarivanja točno određenog rezultata koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u pogledu primjene utvrđenog pravila. Člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 stvarno se ostavlja margina prosudbe državama članicama koje trebaju urediti ili uspostaviti svoje postupke (sloboda odabira sredstava) kako bi omogućile da dotične osobe imaju pravo tražiti (rezultat koji se zahtijeva) povlastice iz članaka 24. do 35. te direktive (
29
). Samo s tog mi se gledišta čini da članak 23. stavak 2. navedene direktive nije uvjetan.
51.
Usto se pojašnjenja koja se odnose na njegovo područje primjene ratione materiae ne mogu tumačiti kao uvjeti u pogledu primjene utvrđenog pravila u smislu prethodno navedene sudske prakse. Točno je da pojedinac, kako bi imao pravo tražiti te povlastice, treba biti, kao prvo, član obitelji korisnika međunarodne zaštite u smislu članka 2. točke (j) Direktive 2011/95 koji, kao drugo, pojedinačno ne ispunjava uvjete potrebne za odobravanje takve zaštite te mu, kao treće, pristup navedenim povlasticama treba omogućiti samo ako je to u skladu s njegovim osobnim pravnim statusom. Sud u pogledu potonjeg pojašnjenja govori o „rezervi”, a ne uvjetu (
30
). Naime, s jedne strane, postojanje rezerve per se ne isključuje izravan učinak (
31
). S druge strane, ta se „rezerva” odnosi na područje primjene ratione personae članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95, koje je dodatno pojašnjeno člankom 23. stavkom 3. te direktive (
32
). Međutim, prema mojem mišljenju, pitanje određivanja osobnog područja primjene odredbe treba razlikovati od pitanja njezina izravnog učinka (
33
).
52.
Naposljetku, kad je riječ o članku 23. stavku 4. Direktive 2011/95, njime se državama članicama omogućuje da odbiju, umanje ili ukinu povlastice predviđene člancima 24. do 35. te direktive zbog nacionalne sigurnosti ili javnog reda. Tu je riječ o iznimci u pogledu koje se provodi sudski nadzor te mogućnost pozivanja na nju koju bi država članica imala ne znači da se ne može smatrati da se člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 pojedincima dodjeljuju prava na koja se mogu pozivati pred sudom i koja nacionalni sudovi trebaju zaštititi (
34
).
53.
Naposljetku, uvjeti za izravan učinak sada su ustaljeni u sudskoj praksi te se ovdje postavlja pitanje je li članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 dovoljno operativan (
35
) da ga nacionalni sud primijeni. Upravo je to važno: „[j]asnoća, preciznost, bezuvjetnost, potpunost ili savršenost pravila i činjenica da mu svrha nije da ga se provodi provedbenim odredbama diskrecijske prirode s tog su gledišta samo aspekti jednog te istog obilježja koje navedeno pravilo treba imati, odnosno mogućnosti da ga sud primijeni na podatke o problemu koji treba razmotriti” (
36
). Iz moje analize proizlazi da je, prema mojem mišljenju, članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 dovoljno operativan da bi ga se moglo upotrijebiti izravno pred nacionalnim sudom koji može razumjeti ono što je zakonodavac Unije htio naložiti državama članicama.
54.
Stoga iz moje analize proizlazi da članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95, u dijelu u kojem se njime predviđa obveza država članica da omoguće pristup povlasticama iz članaka 24. do 35. te direktive, ima izravan učinak te se pojedinci na njega mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države članice koja ga nije pravilno prenijela ili ga nije uopće prenijela.
D.
Četvrto prethodno pitanje
55.
Iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku (
37
) proizlazi da svrha tog pitanja nije da Sud podsjeti na njegovu klasičnu sudsku praksu koja se odnosi na posljedice priznavanja izravnog učinka odredbe u nacionalnom pravnom poretku (
38
), nego ono proizlazi iz spora između žalitelja iz glavnog postupka i Belgijske države u pogledu materijalnog dosega članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95 s obzirom na to da osoba XXX tvrdi da izmijenjeni Zakon iz 1980. treba tumačiti u skladu s člankom 23. te direktive i da su joj belgijska tijela stoga trebala odobriti međunarodnu zaštitu. Sud koji je uputio zahtjev pak smatra da to nije svrha te odredbe i da bi usklađeno tumačenje nacionalne odredbe usto dovelo do tumačenja contra legem.
56.
Iz razloga navedenih u točki 21. i sljedećim točkama ovog mišljenja valja podsjetiti, s jedne strane, na to da se Direktivom 2011/95 ne predviđa izvedeno proširenje statusa izbjeglice na članove obitelji osobe kojoj je odobren taj status ako ti članovi pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za odobravanje navedenog statusa i, s druge strane, na to da se člankom 23. stavkom 2. te direktive osobama obuhvaćenima njegovim područjem primjene omogućuje da traže pristup povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. navedene direktive (
39
).
E.
Peto i šesto prethodno pitanje
57.
U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. Stoga je Sud ponekad dužan preoblikovati pitanja koja su mu upućena (
40
). S obzirom na način na koji su sastavljena i njihovu povezanost, čini mi se da peto i šesto prethodno pitanje treba preoblikovati. Prema mojem mišljenju, ta pitanja treba shvatiti na način da sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 23. Direktive 2011/95, u vezi s člancima 7., 18. i 24. Povelje, tumačiti na način da se njime državama članicama nalaže da, radi održavanja obiteljskog jedinstva i jamčenja djelotvornosti statusa izbjeglice priznatog djetetu, ocu navedenog djeteta priznaju pristup povlasticama iz članaka 24. do 35. te direktive, iako taj otac ne ispunjava ni uvjete za odobravanje međunarodne zaštite niti ga se može smatrati „članom obitelji” u smislu članka 2. točke (j) i članka 23. stavka 2. Direktive 2011/95.
1. Analiza s očeva gledišta
58.
U toj fazi analize podsjećam na to da sam Sudu predložio da presudi da članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 2. točkom (j) te direktive, treba tumačiti na način da pojam „članovi obitelji” u smislu tih odredbi pretpostavlja da je obitelj već postojala u zemlji podrijetla. Stoga osoba XXX prema ocjenama belgijskih tijela ne ispunjava ni uvjete za odobravanje vlastite međunarodne zaštite ni uvjete za stjecanje prava na pristup povlasticama koje se člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 priznaju članovima obitelji korisnika međunarodne zaštite. Osim toga, kao što sam na to već podsjetio (
41
), Direktivom 2011/95 ne predviđa se ni odobravanje izvedene međunarodne zaštite (
42
).
59.
Radi korisnosti pojašnjavam i da se čini da se isključuje mogućnost osobe XXX da ostvari prava koja se temelje na Direktivi 2003/86. Točno je da se njome predviđaju povoljnija pravila za izbjeglice u pogledu spajanja s članovima njihovih obitelji (
43
), ali države članice mogu primjenu odredbi poglavlja V. te direktive, koje su posvećene upravo spajanju obitelji izbjeglica, ograničiti na izbjeglice čiji su obiteljski odnosi nastali prije njihova ulaska na državno područje (
44
). Ulazak i boravak na temelju Direktive 2003/86 izravnih srodnika u uzlaznoj liniji mogućnost je koja je prepuštena diskreciji država članica te ovisi o činjenici da je srodnik o kojem je riječ ovisan o sponzoru (
45
), osim ako je riječ o maloljetnoj osobi bez pratnje (
46
), u kojem se slučaju na spajanje obitelji više ne primjenjuje nikakva margina prosudbe država članica niti ikakav uvjet u pogledu ovisnosti o maloljetnom djetetu (
47
). No djeca osobe XXX nisu maloljetnici bez pratnje. U načelu se zahtjev za spajanje obitelji podnosi kada članovi obitelji borave izvan državnog područja države članice u kojoj boravi sponzor, iako je moguće odstupanje (
48
). Međutim, osoba XXX već je prisutna na belgijskom državnom području. Zbog svoje netipične situacije i situacije njezine obitelji, osoba XXX ne uklapa se ni u jedan „okvir” kojim se može legitimirati njezina prisutnost na području Unije uz njezinu djecu.
2. Analiza s gledišta osoba sa statusom izbjeglice
60.
Postoje dva temeljna razloga zbog kojih situacija osobe XXX, kao člana obitelji njezine maloljetne kćeri sa statusom izbjeglice, nije obuhvaćena Direktivom 2011/95 i/ili odredbama sekundarnog prava Unije kojima se konkretizira pravo na spajanje obitelji izbjeglica: kao prvo, obitelj u kojoj je maloljetno dijete izbjeglica rođeno nije postojala u državi podrijetla; kao drugo, to dijete i njegova obitelj nisu se preselili nakon njegova rođenja.
61.
Ipak bih se htio vratiti na činjenične elemente koje, prema mojem mišljenju, vrijedi detaljnije analizirati. Stoga, podložno eventualnoj potvrdi ili provjeri koju provodi sud koji je uputio zahtjev, iz mojeg shvaćanja spisa proizlazi da je kćeri osobe XXX priznat status izbjeglice zbog opasnosti od genitalnog sakaćenja (
49
) kojoj bi bila izložena kad bi trebala otići u zemlju čiji su državljani njezini roditelji, čija je ona također državljanka, ali ondje nikad nije živjela jer je rođena u Belgiji, i zbog toga što majka, kojoj je također priznat status izbjeglice, pati od ozbiljnih psihičkih problema. Nadležna nacionalna tijela svakako trebaju detaljnije ispitati potonji element, ali se ne može isključiti da je budućnost tog djeteta vrlo nesigurna ako majka nije u mogućnosti sama skrbiti o svojoj djeci (
50
). Upravo u tom smislu shvaćam upućivanje, sadržano u šestom prethodnom pitanju, na „djelotvornost statusa izbjeglice”. Naime, otac osim toga nezakonito boravi na području Unije već 16 godina, odnosno može ga se protjerati (
51
).
62.
Stoga valja promijeniti gledište te sada sagledati situaciju iz perspektive djece izbjeglica i, konkretnije, kćeri o kojoj imamo više informacija, kao i jamstava koja joj se pružaju pravom Unije s obzirom na njezina temeljna prava jer pravila sekundarnog prava Unije treba tumačiti i primjenjivati uz poštovanje temeljnih prava zajamčenih Poveljom (
52
).
63.
To dijete, koje danas ima sedam godina, u načelu ne može živjeti neovisno o članovima svoje obitelji (
53
).
64.
Iako je, kao što sam na to podsjetio na početku analize ovog predmeta (
54
), cilj Direktive 2011/95 prije svega osigurati primjenu zajedničkih kriterija za utvrđivanje osoba kojima je potrebna međunarodna zaštita i osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama, zajednički europski sustav azila, čiji je dio taj direktiva i kao što se to navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 3., temelji se na punoj i sveobuhvatnoj primjeni Ženevske konvencije i Protokola te osiguravanju da nijedna osoba ne bude vraćena u zemlju u kojoj je progonjena (
55
). Službeno priznanje svojstva izbjeglice dovodi do toga da je predmetni izbjeglica korisnik međunarodne zaštite u smislu Direktive 2011/95, tako da ima sva prava i pogodnosti navedene u poglavlju VII. te direktive, koje sadržava prava ekvivalentna onima koja se nalaze u Ženevskoj konvenciji te prava koja pružaju veću zaštitu, a koja nemaju ekvivalent u toj konvenciji (
56
). Činjenica da države članice prilikom prenošenja Direktive 2011/95 trebaju uzeti u obzir primarni cilj najboljeg interesa djeteta predstavlja opće pravilo koje se odnosi na poglavlje VII. te je izraženo u članku 20. stavku 5. te direktive. U tom pogledu podsjećam na to da članak 23. Direktive 2011/95 pripada tom poglavlju VII. i da se njegovim prvim stavkom države članice obvezuje da osiguravaju da se održi obiteljsko jedinstvo (
57
). Kao i Komisija, ističem da se tekst te odredbe ne odnosi samo na članove obitelji koji su definirani u članku 2. točki (j) Direktive 2011/95.
65.
Osim toga, Sud je već imao priliku naglasiti, kao i svi međunarodni dionici u području zaštite izbjeglica, ključnu važnost obiteljskog jedinstva, koje predstavlja temeljno pravo izbjeglice. Priznao je i vezu koja postoji između mjera za zaštitu obitelji izbjeglica i logike međunarodne zaštite (
58
). To se pravo čini tim bitnijim kad je izbjeglica maloljetna osoba s obzirom na njezino stanje posebne ranjivosti. Osim toga, Sud je već podsjetio na važnost, među ostalim, Konvencije o pravima djeteta (
59
), čijim se člankom 9. stavkom 1. predviđa da „[d]ržave članice osiguravaju da se dijete ne odvaja od svojih roditelja protiv njihove volje” (
60
).
66.
Tako se Direktivom 2011/95 također nastoji osigurati, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje, da je prilikom primjene te direktive primarni cilj država članica zaštita interesa djeteta (
61
). Kao što se to zahtijeva člankom 20. stavkom 5. Direktive 2011/95, države članice prilikom provedbe odredbi poglavlja VII. te direktive u prvom redu uzimaju u obzir najbolji interes djeteta (
62
). Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 7. Povelje treba tumačiti u vezi s obvezom uzimanja u obzir najboljeg interesa djeteta, koja je priznata u članku 24. stavku 2. Povelje, i vodeći računa o potrebi da dijete održava redovite osobne odnose s obama roditeljima, koja je navedena u njezinu članku 24. stavku 3. (
63
) Konkretno, člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje zahtijeva se da je „u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, osobito u djelovanju država članica prilikom primjene navedene direktive, primarni cilj zaštita najboljeg interesa djeteta” (
64
). Ti akti ne moraju nužno imati za destinatara maloljetnika, ali za njega mogu uzrokovati važne posljedice (
65
). Iz toga slijedi da odredbe Direktive 2011/95 treba tumačiti i primjenjivati osobito s obzirom na članak 7. i članak 24. stavke 2. i 3. Povelje. Države članice na temelju toga, kada provode Direktivu 2011/95, imaju obvezu posebno uzeti u obzir načelo obiteljskog jedinstva, dobrobit maloljetnika i njegov socijalni razvoj (
66
).
67.
Iako je ono bitno, temeljno pravo na poštovanje obiteljskog života izbjeglice nije, za razliku od zabrane nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne, propisane u članku 4. Povelje (
67
), apsolutno pravo te ga se stoga može ograničiti u uvjetima predviđenima člankom 52. stavkom 1. Povelje (
68
).
68.
Međutim, prema mojem mišljenju, na članak 23. stavak 1. Direktive 2011/95, u dijelu u kojem se njime upućuje na jedinstvo obiteljskog života, trebaju se moći pozivati žalitelj i njegova kći (
69
), u suprotnom bi se mogla pojaviti određena napetost između tog članka 23. i članka 7. Povelje, u vezi s člankom 24. Povelje. Odmah ću objasniti što time želim reći.
69.
Ako osoba XXX nema pravo tražiti pristup povlasticama iz članaka 24. do 35. Direktive 2011/95 zbog uske definicije pojma „članovi obitelji” u smislu članka 23. stavka 2. te direktive, u vezi s njezinim člankom 2. točkom (j), bit će prisiljena napustiti područje Unije zbog toga što ne može urediti svoj boravak u Belgiji. U najboljem će slučaju iza sebe ostaviti obitelj sastavljenu od majke njegove djece i njegove djece, među kojima je i njegova kći izbjeglica, što bi predstavljalo povredu temeljnog prava potonje kćeri na poštovanje njezina obiteljskog života (
70
) koje je zaštićeno člankom 7. Povelje (
71
). Točno je da je takvo ograničenje definirano Direktivom 2011/95, s obzirom na to da se njome pristup povlasticama ograničava samo na članove obitelji koja je već postojala u državi podrijetla, predviđeno zakonom. Teže bi bilo smatrati da to ograničenje poštuje bitan sadržaj tog prava jer isključuje obitelji izbjeglica koje su zasnovane nakon bijega ili preseljenja samo iz tog razloga. Međutim, ako se status izbjeglice može priznati djetetu rođenom na području Unije, teško mi je pojmiti zašto bi njegova obitelj bila manje dostojna zaštite samo zbog toga što je zasnovana nakon odlaska određenih njezinih članova iz zemlje podrijetla, odnosno po dolasku tih članova obitelji u državu domaćina, s obzirom na to da su stanje ranjivosti maloljetne osobe i potrebe djeteta izbjeglice u smislu zaštite njegova obiteljskog života jednaki stanju i potrebama djeteta koje se nalazi u istoj situaciji, ali čija se obitelj preselila.
70.
To me dovodi do pitanja proporcionalnosti ograničenja. Očito mogu razumjeti da ograničenje pristupa povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 proizlazi iz razmatranja povezanih s politikom Unije u području useljavanja i azila i da samo na temelju toga odgovara cilju u općem interesu Unije. Međutim, u ovom slučaju takvo ograničenje može proizvesti sasvim neproporcionalne učinke jer dovodi do povrede načela jednakog postupanja i ozbiljnog rizika od povrede bitnog sadržaja drugog prava, odnosno prava na azil, koje je također zajamčeno člankom 18. Povelje.
71.
Kad je riječ o povredi načela jednakog postupanja, podsjećam na to da se možda požalilo zbog ograničenja definicije „članovi obitelji” na obitelj koja je zasnovana prije odlaska iz zemlje podrijetla (
72
). Prema mišljenju Povjerenika za ljudska prava, takvim se ograničenjem ne može „uzeti u obzir stvarna situacija izbjeglica”. Mnogi od njih dulje vrijeme žive u izgnanstvu i bijegu te osnuju obitelj tijekom tranzita ili dok u situaciji neizvjesnosti žive u svojim regijama podrijetla prije dolaska u Europu. […] U određenim je slučajevima razlikovanje obitelji zasnovanih prije ili nakon odlaska iz zemlje podrijetla protivno članku 14. [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)], a vjerojatno i drugim jamstvima jednakosti, uključujući na temelju prava [Unije]” (
73
).
72.
Priznajem da se slažem s dvojbama koje je izrazio Povjerenik za ljudska prava.
73.
U tom bi se pogledu posebnu pozornost moglo posvetiti presudi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) donesenoj u predmetu Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (
74
). U tom je predmetu tužitelj u Ujedinjenu Kraljevinu stigao 2004., a od ožujka 2006. ima status izbjeglice. U lipnju iste godine upoznao je osobu koja mu je 2007. postala supruga. Par je dobio dvoje djece, jedno 2008., a drugo 2011. Kao državljanka treće države koja sama nije imala pravo na međunarodnu zaštitu, supruga je od 2007. tražila da joj se izda viza kako bi se pridružila svojem suprugu u Ujedinjenoj Kraljevini. Iako je bio izbjeglica, na supruga se nisu mogla primijeniti nacionalna pravila o spajanju obitelji izbjeglica jer su se ona primjenjivala samo na supružnike koji su bili dio obitelji prije odlaska izbjeglice iz zemlje podrijetla. Supruga je stoga, kao supruga rezidenta koji je prisutan i nastanjen u Ujedinjenoj Kraljevini, zatražila izdavanje dozvole boravka, koja joj je također odbijena zbog toga što se nije smatralo da je njezin suprug, koji je u Ujedinjenoj Kraljevini prisutan na temelju dozvole boravka u trajanju od pet godina, „prisutan i nastanjen” u toj državi u smislu nacionalnog zakonodavstva.
74.
Nakon što je podsjetio na to da nijedna država na temelju članka 8. EKLJP‑a nije dužna poštovati izbor vjenčanih parova u pogledu boravišta njihove bračne zajednice, ESLJP je presudio da se, ako se nacionalnim zakonodavstvom određenim kategorijama migranata dodjeljuje pravo na spajanje obitelji, to se mora činiti u skladu s člankom 14. EKLJP‑a. U preambuli koja je bitna za ispitivanje s gledišta članka 14. EKLJP‑a, ESLJP je utvrdio da su pravila o spajanju obitelji izbjeglica očito utjecala na obiteljski život podnositelja zahtjeva i njihove djece, tako da su činjenice u tom predmetu doista obuhvaćene područjem primjene članka 8. EKLJP‑a (
75
). ESLJP je također podsjetio na to da samo različita postupanja koja se temelje na odredivom obilježju ili „svojstvu” mogu predstavljati diskriminaciju u smislu članka 14. EKLJP‑a (
76
). Usto, kako bi se na temelju te odredbe moglo postaviti pitanje, mora postojati različito postupanje prema osobama koje se nalaze u sličnim ili relevantnim situacijama. Takvo je različito postupanje diskriminirajuće ako nije objektivno i razumno opravdano, odnosno ako nema legitiman cilj ili ne postoji razuman odnos proporcionalnosti između upotrijebljenih sredstava i postavljenog cilja (
77
). Iako ESLJP priznaje da država ugovornica raspolaže marginom prosudbe, njezin opseg ovisi o okolnostima, području i kontekstu (
78
).
75.
ESLJP je tako presudio da se situacija podnositeljâ zahtjeva, koja se odnosi na izbjeglicu koji se vjenčao nakon što je napustio svoju zemlju podrijetla i suprugu tog izbjeglice, može poistovjetiti s „drugom okolnosti” u smislu članka 14. EKLJP‑a te je stoga obuhvaćena njegovim područjem primjene (
79
). Dotična država ugovornica usto nije osporavala da se, u skladu s njezinim nacionalnim zakonodavstvom, prema, s jedne strane, studentima i radnicima te, s druge strane, izbjeglicama koji su sklopili brak prije odlaska iz zemlje podrijetla različito postupa nego prema izbjeglicama i njihovim bračnim drugovima čiji je brak sklopljen nakon odlaska iz zemlje podrijetla (
80
). ESLJP je presudio da se izbjeglice koji su se vjenčali prije odlaska iz zemlje podrijetla nalaze u sličnoj situaciji jer također imaju status izbjeglice te je njihov boravak u Ujedinjenoj Kraljevini također odobren na određeno razdoblje, a jedina je relevantna razlika datum kada je sklopljen brak (
81
). Iako je Ujedinjena Kraljevina pokušala opravdati takvo različito postupanje činjenicom da je dužna poštovati svoje međunarodne obveze a da pritom ipak ne nudi više povlastica koje bi izbjeglice navele da tu državu odaberu kao državu domaćina te iako je tvrdila da je riječ o političkoj odluci na temelju njezine široke margine prosudbe koja joj se priznaje u tom području (
82
), ESLJP je presudio da ne vidi nikakav razlog da se različito postupa prema izbjeglicama koji su se vjenčali nakon preseljenja i izbjeglicama koji su se vjenčali prije toga te da, iako je Ujedinjena Kraljevina, time što je dopustila spajanje obitelji supružnika izbjeglica koji su se vjenčali prije preseljenja, poštovala svoje međunarodne obveze, s obzirom na to da ta mjera dovodi do različitog postupanja prema osobama koje se nalaze u sličnim situacijama, činjenica da je država ugovornica ispunila međunarodnu obvezu ne može opravdati različito postupanje (
83
). ESLJP je stoga utvrdio da je povrijeđen članak 14. EKLJP‑a u vezi s člankom 8. te konvencije. (
84
)
76.
Stoga, činjenica da djeca izbjeglice osobe XXX ne mogu ostvariti pravo na održavanje obiteljskog jedinstva koje je zajamčeno člankom 23. Direktive 2011/95 samo zbog toga što ne pripadaju obitelji koja je postojala u državi podrijetla također može dovesti do nekih poteškoća s obzirom na članak 20. Povelje (
85
).
77.
Naposljetku, kad je riječ o ozbiljnoj opasnosti od povrede bitnog sadržaja prava na azil, nemogućnost osobe XXX da se u vlastitu korist pozove na povlastice predviđene člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 produljuje nezakonitost njezina boravka u Belgiji. Međutim, podložno provjerama koje treba provesti sud koji je uputio zahtjev, u slučaju da majka maloljetnog djeteta izbjeglice nije u mogućnosti brinuti o njemu, moguće je da odnos ovisnosti između tog djeteta i njegova oca bude takav da će dijete morati slijediti oca ako on bude morao napustiti državno područje (
86
). U takvom bi slučaju, koji je doista hipotetski, ali ne i sasvim nezamisliv s obzirom na sadržaj spisa podnesenog Sudu, pravo djeteta na azil, koje je zaštićeno člankom 18. Povelje, bilo izravno povrijeđeno (
87
), što bi tom djetetu onemogućilo stvarno uživanje navedenog prava. (
88
)
3. Završne napomene
78.
Stoga se članak 23. stavak 1. Direktive 2011/95, zbog toga što je sastavljen općenito, može tumačiti na način kojim se ocu maloljetnog djeteta izbjeglice, koji nema pravo na međunarodnu zaštitu niti se može pozvati na članak 23. stavak 2. te direktive samo zbog toga što obitelj tog djeteta nije već postojala u državi podrijetla, jamči pristup povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. navedene direktive. Takvo je tumačenje u skladu sa zaključkom do kojeg je Sud došao time što je presudio da je „svrha članka 23. [Direktive 2011/95] da se korisniku međunarodne zaštite omogući da ostvari prava koja mu se dodjeljuju tom zaštitom a da se pritom održi jedinstvo njegove obitelji na državnom području države članice domaćina” (
89
).
79.
Za taj će pristup ipak biti potrebno provesti nekoliko prethodnih provjera. Tako će, s jedne strane, biti potrebno provjeriti stvarnost i djelotvornost obiteljskog odnosa koji oca povezuje s njegovim djetetom kojem je odobren status izbjeglice (
90
) te intenzitet odnosa ovisnosti. Budući da je riječ o maloljetnicima, bit će potrebno provjeriti da se održavanje takvog odnosa s dotičnim članom obitelji, s obzirom na situaciju svojstvenu dotičnoj obitelji, poklapa s najboljim interesom djeteta. S druge strane, ograničenja predviđena člankom 23. stavcima 3. i 4. Direktive 2011/95 i dalje se očito primjenjuju, tako da pristup povlasticama koji se temelji na članku 23. stavku 1. te direktive više neće biti zajamčen ako otac nema ili ne bi imao pravo na međunarodnu zaštitu na temelju poglavlja III. i V. Direktive 2011/95 ili ako država članica odluči da takav pristup ugrožava njezinu nacionalnu sigurnost ili javni poredak.
80.
Stoga zbog svih prethodno navedenih razloga članak 23. stavak 1. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 20. stavkom 5. te direktive i s obzirom na članak 7. i članak 18., kao i članak 24. stavke 2. i 3. Povelje, treba tumačiti na način da državljanin treće države koji je otac djece kojima je odobren status izbjeglice i koja su rođena na državnom području države domaćina u obitelji zasnovanoj na tom državnom području, koji sam ne ispunjava uvjete za ostvarivanje međunarodne zaštite, treba moći pristupiti povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 ako se to, s obzirom na sve posebne okolnosti svojstvene situaciji dotične obitelji, pokaže potrebnim kako bi se, s jedne strane, zajamčilo poštovanje prava na obiteljski život njegove djece izbjeglica i kako bi, s druge strane, njegova djeca mogla i dalje uživati sva prava povezana s njihovim statusom izbjeglice, osim ako je taj otac obuhvaćen klauzulama o isključenju iz poglavlja III. i V. Direktive 2011/95 ili ako predstavlja prijetnju za javnu sigurnost ili javni poredak države članice domaćina.
IV. Zaključak
81.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite, u vezi s člankom 2. točkom (j) te direktive,
treba tumačiti na način da:
pojam „članovi obitelji” načelno pretpostavlja da je ta obitelj već postojala u zemlji podrijetla.
Članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95, u dijelu u kojem se njime predviđa obveza država članica da omoguće pristup povlasticama iz članaka 24. do 35. te direktive, ima izravan učinak te se pojedinci na njega mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države članice koja ga nije pravilno prenijela ili ga nije uopće prenijela.
Direktivom 2011/95 ne predviđa se izvedeno proširenje statusa izbjeglice na članove obitelji osobe kojoj je odobren taj status ako ti članovi pojedinačno ne ispunjavaju uvjete za odobravanje navedenog statusa. Člankom 23. stavkom 2. Direktive 2011/95 omogućuje se osobama obuhvaćenima njezinim područjem primjene da traže pristup povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. Direktive 2011/95.
2.
Članak 23. stavak 1. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 20. stavkom 5. te direktive i s obzirom na članak 7., članak 18. i članak 24. stavke 2. i 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
državljanin treće države koji je otac djece kojima je odobren status izbjeglice i koja su rođena na državnom području države domaćina u obitelji zasnovanoj na tom državnom području, koji sam ne ispunjava uvjete za ostvarivanje međunarodne zaštite, treba moći pristupiti povlasticama predviđenima člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 ako se to, s obzirom na sve posebne okolnosti svojstvene situaciji dotične obitelji, pokaže potrebnim kako bi se, s jedne strane, zajamčilo poštovanje prava na obiteljski život njegove djece izbjeglica i kako bi, s druge strane, njegova djeca mogla i dalje uživati sva prava povezana s njihovim statusom izbjeglice, osim ako je taj otac obuhvaćen klauzulama o isključenju iz poglavlja III. i V. te direktive ili ako predstavlja prijetnju za javnu sigurnost ili javni poredak države članice domaćina.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Jastram, K. i Newland, K., „L’unité de la famille et la protection des réfugiés” u Feller, E., Türk, V. i Nicholson, F. (ur.), La protection des réfugiés en droit international, Larcier, 2008., str. 623.
(
3
)	O potrebi usklađivanja zaštite temeljnih prava i zahtjevâ migracijske politike vidjeti primjerice presudu ESLJP‑a od 12. listopada 2006., Mubilanzila Mayeka i Kaniki Mitunga protiv Belgije, ECLI:CE:ECHR:2006:1012JUD001317803, t. 81.
(
4
)	SL 2011., L 337, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)
(
5
)	Moniteur belge od 31. prosinca 1980., str. 14584.
(
6
)	Iako iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da oba djeteta osobe XXX imaju status izbjeglice, osoba XXX u pisanim očitovanjima podnesenima Sudu navodi da samo njegova kći ima taj status. Ta činjenična nepreciznost nema posljedice na analizu u ovom predmetu jer u svakom slučaju nije sporno da najmanje jedno dijete osobe XXX ima status izbjeglice. Iz spisa proizlazi da je kćeri osobe XXX u Belgiji priznat status izbjeglice zbog rizika od obrezivanja žena kojem bi bila izložena da je se prisili na život u Gvineji. Ako se to pokaže nužnim za analizu, posebna će se pozornost posvetiti situaciji tog djeteta.
(
7
)	Majka je gvinejska državljanka. U Belgiji joj je priznat status izbjeglice 2017.
(
8
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 36.). Vidjeti također presudu od 4. listopada 2018., Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, t. 48. i 68.).
(
9
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 62.).
(
10
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 27. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom) (C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 34.).
(
12
)	Moje isticanje
(
13
)	Moje isticanje
(
14
)	Tako se u uvodnoj izjavi 12. Direktive 2011/95 navodi da je glavni cilj te direktive osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita, kao i osigurati da tim osobama u svim državama članicama bude dostupna minimalna razina pogodnosti. Vidjeti i članak 1. Direktive 2011/95. Vidjeti naposljetku presude od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219, t. 97.) i od 9. rujna 2021., Bundesrepublik Deutschland (Član obitelji) (C‑768/19, EU:C:2021:709, t. 30. i navedena sudska praksa).
(
15
)	Presuda od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 60.). Moje isticanje.
(
16
)	U istom smislu vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:384, t. 39.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Prethodno odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2021:780, t. 39.).
(
17
)	Direktiva Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 70., svezak 19., str. 8. i ispravci SL 2020., L 61., str. 32. i SL 2020., L 61, str. 33.) primjenjuje se a priori na obitelj koja se šire tumači (vidjeti članak 2. točku (d) te direktive), iako se člankom 9. stavkom 2. navedene direktive državama članicama omogućuje da ograniče primjenu odredbi poglavlja te direktive koje je posebno posvećeno spajanju obitelji izbjeglica na obiteljske odnose koji su prethodili ulasku izbjeglica na državno područje države članice domaćina.
(
18
)	Vidjeti primjerice presudu od 26. ožujka 2019., SM (Dijete stavljeno pod skrb alžirske kafale) (C‑129/18, EU:C:2019:248, t. 53. do 55.).
(
19
)	SL 2004., L 304, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.)
(
20
)	Vidjeti članak 2. točku (h) Direktive 2004/83.
(
21
)	Za usporedbu vidjeti članak 2. točku (h) Direktive 2004/83 i članak 2. točku (j) Direktive 2011/95.
(
22
)	Presuda od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 39.). Vidjeti i presudu od 9. rujna 2021., Bundesrepublik Deutschland (Član obitelji) (C‑768/19, EU:C:2021:709, t. 43.).
(
23
)	Presuda od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 37.). Moje isticanje. Čini se da Sud nikad nije doveo u pitanje uvjet koji se odnosi na činjenicu da obitelj treba biti zasnovana u zemlji podrijetla: vidjeti primjerice presudu od 9. rujna 2021., Bundesrepublik Deutschland (Član obitelji) (C‑768/19, EU:C:2021:709, t. 32., 43. i 54.).
(
24
)	Vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 17. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 18.).
(
26
)	Vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 19. i navedena sudska praksa).
(
27
)	S obzirom na odgovor koji predlaže u pogledu prvog i drugog prethodnog pitanja, belgijska vlada smatra da na to treće pitanje nije potrebno odgovoriti.
(
28
)	Iako Sudu tada nije postavljeno pitanje o tome treba li članku 23. stavku 1. Direktive 2011/95 priznati izravan učinak, napominjem da je on već naglasio opću prirodu te odredbe: vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 43.).
(
29
)	Tako iz presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 17.) proizlazi da „pravo države da izabere između više mogućih načina za postizanje rezultata koji je propisan direktivom ne isključuje mogućnost da pojedinci pred nacionalnim sudovima ostvaruju prava čiji se sadržaj može dovoljno precizno odrediti na temelju samih odredbi direktive” (vidjeti i presude od 2. kolovoza 1993., Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, t. 37.) i od 12. veljače 2009., Cobelfret (C‑138/07, EU:C:2009:82, t. 61.)).
(
30
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 48. i sljedeće).
(
31
)	Vidjeti primjerice presudu od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres (C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 80. i sljedeće). Čak ni mogućnost odstupanja od obveze predviđene odredbom s izravnim učinkom ne može nužno dovesti u pitanje navedeni učinak: vidjeti primjerice, u pogledu članka 31. stavka 2. Povelje, presudu od 6. studenoga 2018., Bauer i Willmeroth (C‑569/16 i C‑570/16, EU:C:2018:871, t. 84. i 85.).
(
32
)	U skladu s kojim se članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 ne primjenjuje ako na temelju poglavlja III. i V. te direktive član obitelji nema ili ne bi imao pravo na međunarodnu zaštitu.
(
33
)	Drugim riječima, kako bi se pojedinac pred nacionalnim sudom mogao pozvati na odredbu direktive koja nije prenesena, situacija navedenog pojedinca nužno treba biti obuhvaćena područjem primjene predmetne odredbe. To je preduvjet za postavljanje pitanja o izravnom učinku potonje odredbe, koji se znatno razlikuje od uvjeta koje predmetna odredba treba ispunjavati da bi mogla imati izravan učinak.
(
34
)	Vidjeti po analogiji presudu od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 64.).
(
35
)	Prema izrazu koji je nezavisni odvjetnik W. Van Gerven upotrijebio u svojem mišljenju u predmetu Banks (C‑128/92, neobjavljeno, EU:C:1993:860, t. 27.) koji se odnosi, drugim riječima, na provedivost pravnog pravila ((vidjeti u tom smislu i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:494, t. 69. i 76.)).
(
36
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika W. Van Gervena u predmetu Banks (C‑128/92, neobjavljeno, EU:C:1993:860, t. 27.)
(
37
)	Vidjeti točke 12. i 13. tog zahtjeva.
(
38
)	Međutim, po potrebi, kad je riječ o sporu između pojedinca i države članice, među opsežnom sudskom praksom upućujem primjerice na presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 35. do 37. i 39.).
(
39
)	Vidjeti presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 41.).
(
40
)	Među opsežnom sudskom praksom vidjeti presudu od 30. lipnja 2016., Toma i Biroul Executorului Judecătoresc Horaţiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, t. 30. i navedena sudska praksa).
(
41
)	Vidjeti točku 21. i sljedeće točke ovog mišljenja.
(
42
)	Pozivanje na članak 18. Povelje ne može izmijeniti to utvrđenje jer iz tog članka ne proizlazi zahtjev prema kojem status izbjeglice treba odobriti članovima obitelji izbjeglice koji ne ispunjavaju uvjete za odobravanje tog statusa. Isto vrijedi u pogledu članaka 7. i 24. Povelje s obzirom na to da se člankom 23. Direktive 2011/95 prava koja su tim člancima 7. i 24. propisana provode u okviru područja primjene Direktive 2011/95. Samim člancima 7. i 24. Povelje ne zahtijeva se ni da se status izbjeglice odobri članovima obitelji izbjeglice koji ne ispunjavaju uvjete za odobravanje takvog statusa jer se pravo na poštovanje obiteljskog života izbjeglice i prava djeteta mogu zajamčiti drugim načinima.
(
43
)	Vidjeti presudu od 17. studenoga 2022., Belgische Staat (Maloljetni izbjeglica u braku) (C‑230/21, EU:C:2022:887, t. 41.) i od 18. travnja 2023., Afrin (C‑1/23 PPU, EU:C:2023:296, t. 43.).
(
44
)	Za usporedbu vidjeti, s jedne strane, uvodnu izjavu 6. i članak 2. točku (d) i, s druge strane, članak 9. stavak 2. Direktive 2003/86.
(
45
)	Vidjeti članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86.
(
46
)	Vidjeti članak 10. stavak 3. Direktive 2003/86.
(
47
)	Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom) (C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 32. i navedena sudska praksa).
(
48
)	Vidjeti članak 5. stavak 3. i članak 11. Direktive 2011/95.
(
49
)	Genitalno sakaćenje žena može se smatrati „posebnim oblikom progona djeteta s obzirom na to da ta praksa neproporcionalno utječe na djevojčice”: vidjeti točku 9. Smjernica Visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice o zahtjevima za azil koji se odnose na genitalno sakaćenje žena iz 2009. (dostupne na adresi https://www.unhcr.org/fr/publications/legal/4fd737379/note‑dorientation‑demandes‑dasile‑relatives‑mutilations‑genitales‑feminines.html).
(
50
)	Presuda Conseila du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) donesena 17. travnja 2020. priložena je očitovanjima žalitelja iz glavnog postupka. To vijeće djelomično je ponovilo elemente odluke koju je Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Opći povjerenik za izbjeglice i osobe bez državljanstva, Belgija) donio 2. listopada 2019. kojom je odbio novi zahtjev osobe XXX za međunarodnu zaštitu. Iz te odluke proizlazi da je majka djece bila hospitalizirana i da je kći para bila smještena u dom za djecu jasličke dobi.
(
51
)	Podsjećam na to da odluka o protjerivanju predstavlja zadiranje u ostvarivanje prava na poštovanje obiteljskog života: vidjeti u drugom kontekstu presudu od 11. srpnja 2002., Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434, t. 42.).
(
52
)	Presuda od 16. veljače 2017., C. K. i dr. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 59.). Vidjeti i točku 26. ovog mišljenja.
(
53
)	Vidjeti presudu od 5. svibnja 2022., Subdelegación del Gobierno en Toledo (Boravak člana obitelji – Nedostatna sredstva) (C‑451/19 i C‑532/19, EU:C:2022:354, t. 56.).
(
54
)	Vidjeti bilješku 14. ovog mišljenja.
(
55
)	Vidjeti presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 79. i 80.).
(
56
)	Vidjeti presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 91.).
(
57
)	Taj je pojam, prema mojem mišljenju, širi od pojma spajanja obitelji.
(
58
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 42. i 43.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:384, t. 88.).
(
59
)	Koju je donijela Opća skupština Ujedinjenih naroda svojom Rezolucijom 44/25 od 20. studenoga 1989. i koja je stupila na snagu 2. rujna 1990.
(
60
)	Presuda od 27. lipnja 2006., Parlament/Vijeće (C‑540/03, EU:C:2006:429, t. 57.)
(
61
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 12. travnja 2018., A i S (C‑550/16, EU:C:2018:248, t. 58.).
(
62
)	U uvodnoj izjavi 16. Direktive 2011/95 podsjeća se na to da se potonjom direktivom poštuju temeljna prava i načela propisana Poveljom te se njome nastoji promicati primjena, među ostalim, članaka 7., 18. i 24. Povelje, koji su samo dio odredbi izričito navedenih u toj uvodnoj izjavi, što pokazuje da im zakonodavac Unije posvećuje posebnu pozornost.
(
63
)	Za noviji primjer vidjeti presudu od 18. travnja 2023., Afrin (C‑1/23 PPU, EU:C:2023:296, t. 45.).
(
64
)	Presuda od 9. rujna 2021., Bundesrepublik Deutschland (Član obitelji) (C‑768/19, EU:C:2021:709, t. 39. i navedena sudska praksa)
(
65
)	Vidjeti presudu od 17. studenoga 2022., Belgische Staat (Maloljetni izbjeglica u braku) (C‑230/21, EU:C:2022:887, t. 48.).
(
66
)	Vidjeti presudu od 9. rujna 2021., Bundesrepublik Deutschland (Član obitelji) (C‑768/19, EU:C:2021:709, t. 38. i 44.).
(
67
)	Vidjeti presude od 16. veljače 2017., C. K. i dr. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 59. i navedenu sudsku praksu) i od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219, t. 87.).
(
68
)	Vidjeti i moje mišljenje u predmetu Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:65, t. 64. i sljedeće).
(
69
)	I po potrebi njegov sin.
(
70
)	I po potrebi temeljnog prava na poštovanje obiteljskog života njegova sina.
(
71
)	U najgorem će slučaju biti prisiljen napustiti belgijsko državno područje sa svojom djecom, što je slučaj naveden u točki 77. ovog mišljenja.
(
72
)	Vidjeti tematski dokument Povjerenika za ljudska prava, „Ostvarivanje prava na spajanje obitelji izbjeglica u Europi”, Vijeće Europe, lipanj 2017., t. 1.2.2.
(
73
)	Ibid.
(
74
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012. (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109)
(
75
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 43.)
(
76
)	Presuda ESLJP od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 44.)
(
77
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 45.)
(
78
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 45.)
(
79
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 48.)
(
80
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 49.)
(
81
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 50.)
(
82
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 51.)
(
83
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 55.)
(
84
)	Presuda ESLJP‑a od 6. studenoga 2012., Hode i Abdi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, t. 56.)
(
85
)	O načelu jednakosti navedenom u članku 20. Povelje vidjeti presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji) (C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 57. i navedena sudska praksa).
(
86
)	Takvo rasuđivanje vrijedi i za sina osobe XXX kao izbjeglicu.
(
87
)	Ako bi dijete bilo prisiljeno slijediti oca u slučaju njegova odlaska u zemlju podrijetla, to dijete bi bilo vrlo konkretno izloženo ozbiljnoj opasnosti od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja, koje je apsolutno zabranjeno člankom 4. Povelje i od kojeg bi ga status izbjeglice trebao štititi.
(
88
)	Vidjeti analogijom presudu od 30. lipnja 2022., Valstybės sienos apsaugos tarnyba i dr. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, t. 63.)
(
89
)	Presuda od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 60.)
(
90
)	Prema mišljenju Suda, „kako bi se moglo smatrati da postoji stvaran obiteljski odnos, treba utvrditi da doista postoji obiteljski odnos ili namjera da se takav odnos uspostavi ili održi” (presuda od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom) (C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 65.)).