62024CJ0271
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
13. ožujka 2025. (
*1
)
„Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštenje žaliteljeva imena na popis – Potpora djelovanjima ili politikama kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine, odnosno stabilnost ili sigurnost u Ukrajini, ili koje ometaju rad međunarodnih organizacija u Ukrajini”
U predmetu C‑271/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. travnja 2024.,
Igor Šuvalov, sa stalnom adresom u Moskvi (Rusija), kojeg zastupaju L. M. García López, J. L. Iriarte Ángel, F. M. Rodríguez González i L. Rodríguez Jiménez, abogados,
žalitelj,
a druga stranka u postupku je:
Vijeće Europske unije, koje zastupaju D. Cerdán García i P. Mahnič, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: D. Gratsias, predsjednik vijeća, M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica petog vijeća, i J. Passer, sudac,
nezavisni odvjetnik: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Igor Šuvalov zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 7. veljače 2024., Šuvalov/Vijeće (T‑289/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2024:57), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje, kao prvo, Odluke Vijeća (ZVSP) 2022/265 od 23. veljače 2022. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 42 I, str. 98.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2022/260 od 23. veljače 2022. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 42 I, str. 3.) (u daljnjem tekstu zajedno: prvotni sporni akti), kao drugo, Odluke Vijeća (ZVSP) 2022/1530 od 14. rujna 2022. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 239, str. 149.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2022/1529 od 14. rujna 2022. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 239, str. 1.) (u daljnjem tekstu: prvi sporni akti o zadržavanju) i, kao treće, Odluke Vijeća (ZVSP) 2023/572 od 13. ožujka 2023. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2023., L 75 I, str. 134.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2023/571 od 13. ožujka 2023. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2023., L 75 I, str. 1.) (u daljnjem tekstu zajedno: drugi sporni akti o zadržavanju), u dijelu u kojem se ti akti (u daljnjem tekstu zajedno: sporni akti) odnose na njega.
Pravni okvir i okolnosti spora
2
Činjenični i pravni kontekst ovog predmeta izložen je u točkama 2. do 13. pobijane presude te se može sažeti i dopuniti na sljedeći način.
3
Žalitelj je između 2008. i 2018. bio zamjenik predsjednika vlade Ruske Federacije te je 24. svibnja 2018. postao predsjednik Vnesheconombanke (VEB.RF) (Banka za razvoj i vanjsku trgovinu, Rusija).
Odluka 2014/145/ZVSP
4
Nakon pripajanja Krima Ruskoj Federacije, Vijeće Europske unije donijelo je 17. ožujka 2014., na temelju članka 29. UEU‑a, Odluku 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 16.).
Prvotna Odluka 2014/145/EU
5
Članak 1. stavak 1. Odluke 2014/145, kako je izmijenjena Odlukom Vijeća 2014/658/ZVSP od 8. rujna 2014. (SL 2014., L 271, str. 47. i ispravak SL 2015., L 275, str. 68.) (u daljnjem tekstu: prvotna odluka 2014/145), zabranjuje ulazak na državno područje država članica ili provoz preko njega fizičkih osoba koje ispunjavaju kriterije predviđene, među ostalim, u točkama (a) i (b), dok se člankom 2. stavkom 1. te odluke predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora fizičkih osoba koje ispunjavaju kriterije predviđene, među ostalim, u točkama (a) i (d), s obzirom na to da su potonji u biti istovjetni onima predviđenima u točkama (a) i (b) članka 1. stavka 1. navedene odluke (u daljnjem tekstu zajedno: kriteriji (a) i (d)).
6
Dana 23. veljače 2022. članak 2. prvotne Odluke 2014/145 glasio je kako slijedi:
„1.   Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski resursi koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod nadzorom:
(a)
fizičkih osoba odgovornih za djelovanja ili politike kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine odnosno stabilnost ili sigurnost u Ukrajini, fizičkih osoba koje aktivno podupiru ili provode takva djelovanja ili politike ili koje ometaju rad međunarodnih organizacija u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koji su s njima povezani;
[…]
(d)
fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koji aktivno pružaju materijalnu ili financijsku potporu ruskim donositeljima odluka ili imaju koristi od ruskih donositelja odluka koji su odgovorni za pripojenje Krima ili destabilizaciju istočne Ukrajine […]”
Izmijenjena Odluka 2014/145
7
Nakon invazije oružanih snaga Ruske Federacije na Ukrajinu 24. veljače 2022., Vijeće je 25. veljače 2022. donijelo Odluku (ZVSP) 2022/329 o izmjeni Odluke 2014/145 (SL 2022., L 50, str. 1.).
8
Kriteriji predviđeni člankom 1. stavkom 1. točkama (a) i (b) i člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (d) Odluke 2014/145, kako je izmijenjena Odlukom 2022/329 (u daljnjem tekstu: izmijenjena Odluka 2014/145), slični su onima iz članka 1. stavka 1. točaka (a) i (b) i članka 2. stavka 1. točaka (a) i (d), prvotne Odluke 2014/145, uz iznimku, s jedne strane, da su prilog „aktivno” i pridjev „aktivan” povučeni, svaki od njih, iz kriterija povezanog s potporom djelovanjima ili politikama kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine te materijalne ili financijske potpore ruskim donositeljima odluka i, s druge strane, da je upućivanje na istočnu Ukrajinu prošireno na cijelu zemlju (kriterij predviđen u članku 1. stavku 1. točki (b). i u članku 2. stavku 1. točki (d) izmijenjene Odluke 2014/145, koji se u daljnjem tekstu naziva i kriterij (d)).
Uredba (EU) br. 269/2014;
9
Vijeće je 17. ožujka 2014., na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, donijelo Uredbu (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 6. i ispravak SL 2014., L 121, str. 60.).
Prvotna Uredba br. 269/2014
10
Dana 23. veljače 2022. članak 3. stavak 1. točke (a) i (d) Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 811/2014 od 25. srpnja 2014. (SL 2014., L 221, str. 11.) (u daljnjem tekstu: prvotna Uredba br. 269/2014), sadržavao je odredbe koje su u biti slične onima predviđenima u članku 2. stavku 1. točkama (a) i (d) prvotne Odluke 2014/145, kako su navedene u točki 6. ove presude, osobito u pogledu kriterija predviđenog člankom 3. stavkom 1. točkom (d) izvorne Uredbe br. 269/2014 (u daljnjem tekstu: kriterij (d)).
Izmijenjena Uredba br. 269/2014
11
Nakon invazije oružanih snaga Ruske Federacije na Ukrajinu 24. veljače 2022., Vijeće je 25. veljače 2022. donijelo Odluku (EU) 2022/330 o izmjeni Odluke 269/2014 (SL 2022., L 51, str. 1.). Kriteriji predviđeni u članku 3. stavku 1. točkama (a) i (d) Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena Uredbom 2022/330 (u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 269/2014), izmijenjeni su na isti način kao i kriteriji iz točke 8. ove presude (pri čemu se kriterij predviđen člankom 3. stavkom 1. točkom (d) izmijenjene Uredbe br. 269/2014 u daljnjem tekstu također naziva „kriterij (d)”).
Sporni akti
Prvotni sporni akti
12
Vijeće je 23. veljače 2022. donijelo prvotne sporne akte te je žaliteljevo ime uvrstilo na popis mjera ograničavanja iz priloga svakom od dvaju akata pod brojem 227 na sljedeći način:
„Igor Ivanovič Šuvalov predsjednik je državnog poduzeća za razvoj VEB.RF i član Vijeća Euroazijske ekonomske komisije. Prije toga bio je prvi potpredsjednik vlade Ruske [Federacije]. U tom svojstvu iznio je napomene da će Ruska [Federacija] promijeniti proračunska pravila kako bi se uzelo u obzir dodatna [dva] milijuna stanovnika nakon što je Ruska Federacija nezakonito pripojila Krim. Stoga podupire djelovanja i politike kojima se podrivaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine.”
Prvi sporni akti o zadržavanju
13
Vijeće je 14. rujna 2022. donijelo prve sporne akte o zadržavanju i zadržalo žaliteljevo ime pod brojem 227 na popisu iz priloga svakom od tih dvaju akata, zbog istih razloga kao što su oni iz prethodne točke.
Drugi sporni akti o zadržavanju
14
Vijeće je 13. ožujka 2023. donijelo druge sporne akte o zadržavanju i zadržalo žaliteljevo ime pod brojem 227 na popisu iz priloga svakom od tih dvaju akata zbog sljedećih razloga:
„Igor Ivanovič Šuvalov predsjednik je državnog poduzeća za razvoj VEB.RF. Prije toga bio je prvi potpredsjednik vlade Ruske [Federacije] i član Vijeća Euroazijske ekonomske komisije. U svojstvu prvog potpredsjednika vlade iznio je napomene da će Ruska [Federacija] promijeniti proračunska pravila kako bi se uzelo u obzir dodatna dva milijuna stanovnika nakon što je Ruska Federacija nezakonito pripojila Krim. Stoga podupire djelovanja i politike kojima se podrivaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine.”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
15
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. svibnja 2022. žalitelj je od Općeg suda zatražio da poništi sporne akte u dijelu u kojem se odnose na njega. U prilog svojoj tužbi istaknuo je sedam tužbenih razloga, od kojih se prvi temeljio na očitoj pogrešci u ocjeni činjenica koju je počinilo Vijeće, drugi na povredi obveze obrazlaganja koju ima Vijeće, treći na povredi temeljnog prava na slobodu izražavanja, četvrti na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu, peti na povredi prava vlasništva s obzirom na načelo proporcionalnosti, šesti na povredi načela jednakog postupanja i sedmi na zlouporabi ovlasti.
16
Što se tiče drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, Opći sud je u točkama 38. i 39. pobijane presude smatrao da se obrazloženje spornih akata temeljilo na dovoljno pojedinačnim, posebnim i konkretnim razlozima kako bi se žalitelju omogućilo da se brani, kao i da razumije kriterij i razloge na kojima se ti akti temelje, tako da je taj tužbeni razlog odbijen.
17
Što se tiče prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešci u ocjeni činjenica, Opći sud je u točki 65. pobijane presude presudio da je moguće, kao što je to učinilo Vijeće, uzeti u obzir činjenice nastale u razdoblju koje je relativno udaljeno od datuma donošenja mjere ograničavanja, pod uvjetom da, s jedne strane, te činjenice potkrjepljuju jedan od kriterija koji opravdavaju uvrštenje imena osobe o kojoj je riječ na popis mjera ograničavanja i da je, s druge strane, utvrđeno da u trenutku donošenja mjera ograničavanja ta osoba nije definitivno okončala sve aktivnosti koje bi mogle opravdati takvo donošenje. U ovom slučaju Opći sud je u točkama 81. do 87. te presude istaknuo da se na temelju skupa dovoljno preciznih, konkretnih i dosljednih indicija može smatrati da žalitelj, kao član vlade Ruske Federacije, a zatim predsjednik VEB.RF‑a, javne institucije koja podupire ekonomsku politiku koju određuje predsjednik Ruske Federacije i koju vlada te Federacije provodi i koja je kontinuirano sudjelovala u gospodarskom razvoju Krima od invazije Ruske Federacije, ispunjava uvjete predviđene kriterijem (a).
18
Što se tiče petog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi prava vlasništva s obzirom na načelo proporcionalnosti, Opći sud je u točkama 96. do 116. pobijane presude smatrao da su mjere ograničavanja koje su određene žalitelju preventivne, privremene i reverzibilne, s mogućnošću da nacionalna tijela odobre uporabu određene zamrznute imovine, tako da mu ne uskraćuju njegovo pravo vlasništva, da su uvjeti iz članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) za zakonito ograničavanje tog prava bili ispunjeni, da je proporcionalnost mjera opravdana zbog toga što je prikladna za postizanje zadanog cilja i da je za njihovo ukidanje bilo dovoljno da žalitelj prestane s djelovanjima koja su opravdala navedene mjere.
19
U točkama 123. i 124. pobijane presude Opći sud je u odgovoru na žaliteljev treći tužbeni razlog presudio da mjere ograničavanja određene protiv njega ni na koji način ne utječu na njegovu slobodu izražavanja i da su izjave koje je iznio žalitelj i koje su preuzete u obrazloženju spornih akata bile samo elementi, među ostalima, koji su bili valjano potkrijepljeni dokazima i čija je svrha potkrijepiti utvrđenje da ispunjava uvjete predviđene kriterijem (a). U točki 126. te presude Opći sud također je smatrao da, s obzirom na to da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni time što je smatralo da taj kriterij postoji u odnosu na žalitelja, valja odbiti šesti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja.
20
Opći sud naposljetku je u točkama 131. do 133. navedene presude odbio četvrti i sedmi tužbeni razlog, koji se temelje na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu i zlouporabi ovlasti.
21
U tim okolnostima, budući da nijedan tužbeni razlog nije prihvaćen, Opći sud je pobijanom presudom odbio navedenu tužbu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
22
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
prihvati tužbu i poništi sporne akte u dijelu u kojem se odnose na njega kao i, posljedično, Odluku 2014/145 i Uredbu br. 269/2014 u dijelu u kojem se potonji akti odnose na njega ili se na njega mogu odnositi;
–
Vijeću naloži snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
23
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu u cijelosti i
–
žalitelju naloži snošenje troškova.
O žalbi
24
Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe šest žalbenih razloga. Tih šest žalbenih razloga temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio time što je presudio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni (prvi žalbeni razlog), da je Vijeće poštovalo svoju obvezu obrazlaganja (drugi žalbeni razlog), da sporni akti ne povređuju žaliteljevo pravo na slobodu izražavanja (treći žalbeni razlog), da njegovo pravo na vlasništvo nije povrijeđeno s obzirom na načelo proporcionalnosti (četvrti žalbeni razlog), da nije povrijeđeno načelo jednakog postupanja (peti žalbeni razlog) i da je poštovano pravo na djelotvornu sudsku zaštitu te da Vijeće nije počinilo zlouporabu ovlasti (šesti žalbeni razlog).
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
25
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je, zbog očitog iskrivljavanja činjenica, počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 58. do 87. pobijane presude presudio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni prilikom primjene kriterija (a) na njegov slučaj.
26
Naime, u točki 65. pobijane presude Opći sud je presudio, a da pritom nije spomenuo bilo kakvu sudsku praksu u tom pogledu, da je u svrhu donošenja mjera ograničavanja moguće uzeti u obzir činjenice koje su se dogodile u razdoblju koje je relativno udaljeno od datuma donošenja tih mjera. Međutim, iz više presuda Općeg suda proizlazi da razlozi koje navodi Vijeće moraju odgovarati kriteriju trenutačnog stanja na dan kada je Vijeće donijelo mjere ograničavanja u odnosu na osobu o kojoj je riječ. Konkretno, valja uzeti u obzir promjene okolnosti osobe o kojoj je riječ, a da se ne može pretpostaviti da je ta osoba, zbog dužnosti koje je prethodno obnašala i ranijih javnih izjava, na dan donošenja predmetnih mjera ograničavanja zadržala ili mogla zadržati svoju potporu režimu predmetne treće zemlje ili okolnostima na koje se odnose mjere.
27
Žalitelj također osporava točku 82. pobijane presude jer je Opći sud pogrešno presudio da činjenica da je taj žalitelj, nakon što je prestao obnašati svoje dužnosti u vladi, preuzeo predsjedanje VEB.RF‑om podrazumijeva da on i dalje podupire djelovanja i politike kojima se ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine. Naime, obrazloženje spornih akata ne upućuje na aktivnosti VEB.RF‑a i ne sadržava nikakav poseban prigovor u odnosu na žalitelja, dok se na njega odnose predmetne mjere ograničavanja. Međutim, time što je obnašao dužnosti predsjednika VEB.RF‑a, žalitelj je, suprotno onomu što je smatrao Opći sud, obnašao profesionalne dužnosti upravljanja poduzećem koje ni na koji način nisu povezane s aktivnostima i politikama ruske vlade.
28
U odgovoru na tužbu Vijeće naglašava da je zbog širine navoda žalitelja i činjenice da se žalitelj posebno poziva samo na točke 65. i 82. pobijane presude bilo izloženo poteškoćama u njihovu pobijanju i razumijevanju, među ostalim, s obzirom na ono što bi dovelo do očitog iskrivljavanja činjenica. Ta institucija osporava meritum žaliteljevih argumenata.
29
U svojoj replici žalitelj smatra, među ostalim, da je njegov prvi žalbeni razlog dopušten jer se u njemu jasno navode osporavane točke pobijane presude, odnosno točke 58. do 87. Usto, iako je točno da se prvi žalbeni razlog konkretno odnosi na točke 65. i 82. te presude, valja uzeti u obzir činjenicu da te dvije točke sadržavaju zaključke pravnog rasuđivanja iznesenog u drugim osporavanim točkama navedene presude.
30
U svojem odgovoru na repliku Vijeće navodi, među ostalim, da je samo izrazilo poteškoće u razumijevanju prvog žalbenog razloga i da je u svakom slučaju zahtijevalo da se žalba odbije kao neosnovana, a ne da se odbaci kao nedopuštena.
Ocjena Suda
31
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je, zbog očitog iskrivljavanja činjenica, počinio pogrešku koja se tiče prava time što je, u točkama 58. do 87., a osobito u točkama 65. i 82. pobijane presude, smatrao da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni. Naime, Opći sud pogrešno je presudio da se Vijeće moglo osloniti na javne dužnosti i izjave koje prethode donošenju tih akata kako bi obrazložilo sporne akte. Žalitelj također prigovara Općem sudu da je iz činjenice da je bio zaposlen na radnom mjestu predsjednika VEB.RF‑a donio zaključak o potpori u smislu kriterija (a), iako je na tom radnom mjestu obnašao samo dužnosti upravitelja poduzeća, koje ni na koji način nisu povezane s aktivnostima i politikama ruske vlade u vezi s Ukrajinom.
– Dopuštenost
32
Valja istaknuti da Vijeće, a da se pritom formalno ne poziva na nedopuštenost prvog žalbenog razloga, s obzirom na velik broj točaka koje žalitelj u cijelosti osporava, navodi poteškoće na koje je naišlo prilikom razumijevanja dosega tog žalbenog razloga, osobito u pogledu očitog iskrivljavanja činjenica koje se navode.
33
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju točno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušteni (presuda od 25. siječnja 2022., Komisija/European Food i dr., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, t. 75. i navedena sudska praksa) i da je na Sudu da, po potrebi po službenoj dužnosti, provjeri je li taj zahtjev preciznosti ispunjen (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 1961., Fives Lille Cail i dr./Visoko tijelo, 19/60, 21/60, 2/61 i 3/61, EU:C:1961:30, str. 588. i od 25. lipnja 2020., HF/Parlament, C‑570/18 P, EU:C:2020:490, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
34
Usto, kada navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, žalitelj treba primjenom članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj ocjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze. Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 6. lipnja 2024., Ryanair/Komisija, C‑441/21 P, EU:C:2024:477, t. 55. i navedena sudska praksa).
35
U ovom slučaju, što se tiče tvrdnje o očitom iskrivljavanju činjenica, valja utvrditi da žalitelj u svojoj žalbi ne navodi precizno činjenice koje su iskrivljene, a još manje dokazuje pogreške u analizi koje je Opći sud počinio. U tim okolnostima taj navod treba proglasiti nedopuštenim.
36
Nasuprot tomu, iako je točno da žalitelj u cijelosti osporava točke 58. do 87. pobijane presude, pri čemu svoje rasuđivanje usredotočuje samo na točke 65. i 82. te presude, valja istaknuti, kao što to žalitelj pravilno ističe u svojoj replici, da točka 82. navedene presude sadržava zaključke pravnog rasuđivanja iznesenog u drugim osporavanim točkama iste presude, na koje se izričito upućuje u toj točki 82., tako da prvi žalbeni razlog ispunjava zahtjeve navedene u točki 33. ove presude i da je, s obzirom na razmatranja iznesena u prethodnoj točki ove presude, djelomično dopušten.
– Meritum
37
Svojom argumentacijom žalitelj u biti osporava, s jedne strane, razmatranja sadržana u točki 65. pobijane presude i, s druge strane, zaključak do kojeg je Opći sud došao u točki 82. te presude.
38
Iz sudske prakse Suda proizlazi da se svaka odluka kojom se nameću ili zadržavaju mjere ograničavanja protiv neke osobe mora temeljiti na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi, pri čemu sud Unije mora provjeriti točnost sadržaja navedenih činjenica s obzirom na dostavljene podatke ili dokaze i utvrditi njihovu dokaznu snagu ovisno o okolnostima u tom slučaju i s obzirom na eventualna podnesena očitovanja, osobito od osobe koje se ona tiču (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119. i 124.).
39
Kao što je to Opći sud podsjetio u točki 61. pobijane presude, na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe koje se to tiče, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga. Iako se ne zahtijeva da to tijelo podnese sudu Unije ukupnost podataka i dokaza nerazdvojivih od navedenih razloga, ipak je važno da podneseni podaci ili dokazi podupru razloge iznesene protiv dotične osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 120. i 121.).
40
Što se tiče, kao prvo, točke 65. pobijane presude, valja utvrditi da se, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, sudskoj praksi navedenoj u dvjema prethodnim točkama ove presude ne protivi to da u slučaju poput ovog Vijeće može uzeti u obzir, kako bi ocijenilo ispunjava li neka osoba kriterij za uvrštavanje poput kriterija (a) ili kriterija (d), podatke ili dokaze koji se odnose na okolnosti koje su prethodile datumu donošenja akta kojim se određuju ili zadržavaju mjere ograničavanja, pod uvjetom da ti podaci ili dokazi potkrjepljuju razloge na kojima se temelji taj akt i pridonose utvrđenju da, unatoč proteku vremena i uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti svakog slučaja, osoba o kojoj je riječ ispunjava kriterij za uvrštenje o kojem je riječ (vidjeti po analogiji presudu od 20. lipnja 2019., K. P., C‑458/15, EU:C:2019:522, t. 57.). Osobito se ne može isključiti da se takve informacije i dokazi mogu uzeti u obzir kako bi se, s obzirom na predmetni kriterij za uvrštavanje, utvrdio kontinuitet između, s jedne strane, prijašnjeg položaja osobe o kojoj je riječ i, s druge strane, njezina trenutačnog položaja.
41
Kao drugo, kako bi u ovom slučaju zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni, Opći sud je u točkama 62. do 64., 66., 68., 69., 72., 76. i 80. pobijane presude utvrdio da je, s jedne strane, na dan donošenja spornih akata žalitelj aktivno podupirao djelovanja ili politike na koje se odnosi kriterij (a), osobito gospodarski razvoj Krima, zato što je u svojstvu predsjednika VEB.RF‑a djelovao zajedno sa svim rukovoditeljima i direktorima koje je izravno ili neizravno imenovao ili razrješavao predsjednik države Ruske Federacije ili ruska vlada, u skladu s gospodarskom politikom koju je utvrdio taj predsjednik države i koju je provodila ta vlada. S druge strane, Opći sud je istaknuo da je žalitelj već pružao takvu potporu godinama prije nego što je, sve do svojeg imenovanja u predsjedništvo VEB.RF‑a tijekom 2018., obnašao dužnost potpredsjednika vlade i da je u tom svojstvu tijekom 2014. godine davao javne izjave u korist gospodarskog razvoja Krima.
42
Time što je tako u biti utvrdio da je aktivna potpora koju je žalitelj pružio u svojstvu predsjednika VEB.RF‑a na dan donošenja spornih akata bila nastavak potpore koju je već iskazao tijekom 2014. kao potpredsjednik vlade, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 82. pobijane presude zaključio da je Vijeće podnijelo skup dovoljno preciznih, konkretnih i dosljednih indicija koje dokazuju da je od 2014. do datuma donošenja prvotnih spornih akata žalitelj trajno postao odgovoran za takvu potporu u smislu kriterija (a).
43
Kad je riječ o prigovoru prema kojem je Opći sud u točki 82. pobijane presude pogrešno zaključio da žalitelj, kao predsjednik VEB.RF‑a, pruža aktivnu potporu u smislu kriterija (a), iako je on obavljao samo profesionalnu dužnost upravljanja društvom koja ni na koji način nije povezana s aktivnostima i politikama koje provodi ruska vlada, dovoljno je podsjetiti na to da je, na temelju članka 256. UFEU‑a i članka 58. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pravna pitanja. Opći je sud jedini nadležan utvrđivati i ocjenjivati relevantne činjenice te ocjenjivati dokaze. Ocjenjivanje tih činjenica i dokaza dakle nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 29. veljače 2024., Euranimi/Komisija, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, t. 84. i navedena sudska praksa).
44
Međutim, takvim prigovorom žalitelj nastoji dovesti u pitanje ocjenu činjenica i dokaza koju je proveo Opći sud, pri čemu valja pojasniti da, iako formalno tvrdi da je došlo do iskrivljavanja činjenica, kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude, nije precizno naveo činjenične elemente koji su iskrivljeni i dokazao pogreške u analizi koje je počinio Opći sud.
45
Osim toga, u dijelu u kojem žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 82. pobijane presude usvojio rasuđivanje koje nije detaljno navedeno u obrazloženju spornih akata, s obzirom na to da se u tom obrazloženju samo objašnjava da je žalitelj „predsjednik VEB.RF‑a”, a da se ne upućuje na djelatnosti tog subjekta ni bilo kakve informacije o žaliteljevoj ulozi u toj dužnosti predsjednika, valja podsjetiti na to da se pitanje obrazloženja, koje se odnosi na bitan postupovni zahtjev, razlikuje od dokazivanja navodnog postupanja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost predmetnog akta i podrazumijeva, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 38. ove presude, provjeru istinitosti činjenica navedenih u tom aktu kao i kvalifikaciju tih činjenica kao elemenata koji opravdavaju primjenu mjera ograničavanja u pogledu dotične osobe (presuda od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, t. 60. i navedena sudska praksa).
46
U tom pogledu, kao što je to navedeno u točkama 38. i 39. ove presude, na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe o kojoj je riječ, a na sudu Unije je da provjeri materijalnu točnost navedenih činjenica s obzirom na podnesene podatke ili dokaze.
47
U ovom slučaju iz točaka 62., 69., 76., 81. i 82. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, u skladu s tom sudskom praksom, kao prvo, utvrdio da su dokazi podneseni u spisu Vijeća dovoljno povezani s obrazloženjem prema kojem je žalitelj predsjednik VEB.RF‑a, kao drugo, provjerio materijalnu točnost činjenica na kojima se temelji to obrazloženje s obzirom na te dokaze i, kao treće, utvrdio, u biti, da je žalitelj, zbog svoje dužnosti predsjednika društva VEB.RF, provodio gospodarsku politiku ruske vlade i tako sudjelovao u gospodarskom razvoju Krima, tako da se može zaključiti da pruža aktivnu potporu u smislu kriterija (a).
48
Naposljetku, što se tiče žaliteljeve tvrdnje da je Opći sud u točki 18. pobijane presude pogrešno tvrdio da iz čitanja pismena tog žalitelja proizlazi da on ne zahtijeva poništenje Odluke 2014/145 i Uredbe 269/2014, dovoljno je utvrditi da navedeni žalitelj ne osporava, kao što je to navedeno u istoj točki 18. pobijane presude, da je na raspravi pred Općim sudom potvrdio da ne zahtijeva poništenje tih dvaju akata kao takvih. Osim toga, žalitelj samo navodi navodne „lažne tvrdnje” Općeg suda u tom pogledu, a da pritom ne tvrdi da je Opći sud propustio ispitati argumente koje je taj sud iznio u prvostupanjskom postupku, a koji se odnose na zakonitost Odluke 2014/145 i Uredbe br. 269/2014 kao takvih i, osobito, na zakonitost kriterija koji su njima predviđeni, kao što su kriteriji (a) i (d).
49
S obzirom na prethodno navedeno, prvi žalbeni razlog valja odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
50
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 36., 38. i 39. pobijane presude pogrešno smatrao da je Vijeće poštovalo svoju obvezu obrazlaganja. Uostalom, u točki 33. te presude sam je Opći sud priznao da kriterij na temelju kojeg je žalitelj bio predmet mjera ograničavanja ne proizlazi jasno iz čitanja razloga. Iako je u toj istoj točki Opći sud naposljetku zaključio da se obrazloženje spornih akata odnosi samo na kriterij (a), a ne na kriterij (d), ta tvrdnja nije u skladu s postupanjem Vijeća tijekom postupka pred Općim sudom jer se Vijeće sustavno pozivalo na oba kriterija protiv žalitelja.
51
U točki 35. pobijane presude Opći sud je usto bio doveden u zabludu obrazloženjem spornih akata u dijelu u kojem je naveo da je žalitelj istodobno obavljao dužnosti člana Vijeća Euroazijske ekonomske komisije i predsjednika VEB.RF‑a, iako ih je, kao što je to žalitelj dokazao pred Općim sudom, obavljao uzastopno. To nedvojbeno dokazuje nepostojanje obrazloženja spornih akata.
52
Što se tiče obrazloženja Općeg suda iz točke 36. pobijane presude, prema kojem dužnost predsjednika društva VEB.RF, na koju se odnosi obrazloženje spornih akata, treba tumačiti uzimajući u obzir kontekst u kojem je ta dužnost povjerena zainteresiranoj osobi i u kojem se izvršava, a osobito dužnost potpredsjednika vlade koju je prethodno obnašao, žalitelj smatra da taj kontekst upravo čini neobjašnjivim razlog zbog kojeg su protiv njega donesene mjere ograničavanja, s obzirom na to da prestanak obnašanja važnih političkih dužnosti kako bi postao predsjednik javnog tijela podrazumijeva jasno smanjenje njegove sposobnosti da utječe na politiku svoje zemlje i podupire djelovanja ruske vlade protiv Ukrajine.
53
Vijeće osporava žaliteljeve argumente.
Ocjena Suda
54
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 33., 35., 36., 38. i 39. pobijane presude smatrao da je Vijeće postupilo u skladu sa svojom obvezom obrazlaganja.
55
U tom pogledu valja naglasiti da je, kad je riječ o točki 33. pobijane presude, Opći sud utvrdio, a da to žalitelj nije osporio, da se obrazloženje spornih akata odnosilo samo na kriterij (a), tako da je obrazloženje tih akata moglo isključiti žaliteljevo utvrđivanje drugog kriterija za uvrštavanje, kao što je kriterij (d). Stoga, pozivanje Vijeća na kriterij (d) tijekom postupka pred Općim sudom nema nikakav utjecaj na pitanje je li Vijeće, kao što je to presudio Opći sud, pravilno obrazložilo sporne akte s obzirom na kriterij (a).
56
Što se tiče navodne nedostatnosti obrazloženja prvotnih spornih akata, koju Opći sud nije istaknuo u točki 35. pobijane presude, valja podsjetiti na to da se, kao što je to navedeno u točki 45. ove presude, pitanje obrazloženja, koje se odnosi na bitan postupovni zahtjev, razlikuje od pitanja dokazivanja navodnog postupanja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost predmetnog akta.
57
U točki 35. pobijane presude Opći sud je pravilno naveo da iz tumačenja obrazloženja prvotnih spornih akata i prvih spornih akata o zadržavanju proizlazi da je Vijeće, među ostalim, utvrdilo, kako bi odredilo i zadržalo na snazi mjere ograničavanja u odnosu na žalitelja, da je on na dan donošenja tih akata bio predsjednik VEB.RF‑a i član Vijeća Euroazijske ekonomske komisije. Stoga je u toj točki, kao i u točkama 38. i 39. pobijane presude, smatrao da je žalitelj mogao razumjeti zašto su protiv njega donesene mjere ograničavanja i da mu je stoga omogućeno da se brani. Uostalom, suprotno onomu što u biti tvrdi žalitelj, Opći sud pravilno je uzeo u obzir njegovu tvrdnju prema kojoj na dan donošenja prvotnih spornih akata i prvih spornih akata o zadržavanju više nije bio član Vijeća Euroazijske ekonomske komisije. Naime, u točki 82. pobijane presude naveo je da žalitelj ispunjava kriterije o kojima je riječ u ovom slučaju neovisno o činjenici da više nije bio član te komisije.
58
Kad je riječ o točki 36. pobijane presude, valja podsjetiti na to da je, kao što je to sam Opći sud učinio u točki 29. te presude, akt koji negativno utječe dovoljno obrazložen ako je donesen u kontekstu koji je zainteresiranoj osobi poznat, a koji joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (presuda od 25. lipnja 2020., Vnesheconombank/Vijeće, C‑731/18 P, neobjavljena, EU:C:2020:500, t. 37. i navedena sudska praksa). Opći sud pravilno je primijenio tu sudsku praksu u točki 36. pobijane presude smatrajući da, s obzirom na kontekst u kojem su mu povjerene i u kojem je obavljao dužnosti predsjednika VEB.RF‑a te uzimajući u obzir i činjenicu da je prethodno bio potpredsjednik vlade, samo spominjanje obavljanja tih dužnosti, s obzirom na obvezu obrazlaganja, treba smatrati dostatnim dokazom elementom koji žalitelju omogućuje da se brani i razumije kriterij i razloge na kojima se temelje mjere ograničavanja donesene u odnosu na njega.
59
S obzirom na prethodno navedeno, drugi žalbeni razlog valja odbiti.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
60
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 122. do 124. pobijane presude presudio da sporni akti ne povređuju njegovo temeljno pravo na slobodu izražavanja. Žalitelj podsjeća na to da ga je Vijeće sankcioniralo zbog, među ostalim, ranijih javnih izjava danih u njegovu svojstvu potpredsjednika vlade. Potvrdivši takvu uzročnu vezu između tih izjava i mjera ograničavanja, Opći sud povrijedio je njegovo pravo na slobodu izražavanja. Činjenica da te mjere ne utječu na njegovu slobodu izražavanja ne znači da se ona ne ugrožava, i to tim više jer je Europski sud za ljudska prava u presudi od 15. ožujka 2011., Otegi Mondragón protiv Španjolske (ECLI:CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), potvrdio da političari u obavljanju svojih dužnosti imaju gotovo neograničeno i veće pravo na slobodu izražavanja od onog koje uživaju druge osobe.
61
Vijeće osporava žaliteljeve argumente.
Ocjena Suda
62
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud u točkama 122. do 124. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio pristup Vijeća prema kojem je on bio predmet mjera ograničavanja osobito zbog ranijih javnih izjava danih u svojstvu potpredsjednika vlade i tako povrijedio njegovo temeljno pravo na slobodu izražavanja.
63
U tom pogledu, iz točaka 64. do 66., 82. i 124. pobijane presude proizlazi da javne izjave spomenute u prethodnoj točki ove presude čine jedan od elemenata koji su omogućili Vijeću da utvrdi skup dovoljno preciznih, konkretnih i dosljednih indicija kako bi se smatralo da je na dan donošenja spornih akata žalitelj postao odgovoran za aktivnu potporu u smislu kriterija (a), nastavno na potporu koja je već izražena tim izjavama danima tijekom 2014.
64
Budući da su navedene izjave korištene kao dokaz kako bi potkrijepile činjenicu da su uvjeti iz kriterija (a) bili ispunjeni u odnosu na žalitelja, valja smatrati da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 122. do 124. pobijane presude presudio da žaliteljeva sloboda izražavanja nije sama po sebi povrijeđena donošenjem spornih akata. Konkretno, valja smatrati, kao što je to učinio Opći sud, da se osoba poput žalitelja ne može pozivati na to pravo kako bi se zaštitila od upotrebe takvih izjava kao dokaza i da mjere ograničavanja poput zamrzavanja financijskih sredstava i zabrane ulaska, putovanja i tranzita na području Unije ni na koji način ne utječu na slobodu izražavanja takve osobe.
65
Za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda ESLJP‑a od 15. ožujka 2011., Otegi Mondragón protiv Španjolske (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), koji se odnosio na izjave političara i koji je, protivno njegovu pravu na slobodu izražavanja, doveo do kaznene sankcije izrečene u odnosu na njega, valja istaknuti da su, kao što na to podsjeća Opći sud u točkama 122. i 123. pobijane presude, mjere ograničavanja koje se odnose na žalitelja, s jedne strane zaštitne naravi i, s druge strane, ne utječu na slobodno izvršavanje njegove slobode izražavanja.
66
S obzirom na prethodno navedeno, treći žalbeni razlog valja odbiti.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
67
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio, osobito u točkama 100. do 113. pobijane presude, da njegovo pravo na vlasništvo nije povrijeđeno s obzirom na načelo proporcionalnosti.
68
Naime, činjenica da su, kao što to proizlazi iz točaka 102. i 109. pobijane presude, mjere ograničavanja privremene i reverzibilne zaštitne mjere te da su, osim toga, podvrgnute periodičnim preispitivanjima, zapravo je potpuno neosnovana, s obzirom na to da se, s jedne strane, te mjere često dugo produljuju i, s druge strane, da je njihovo preispitivanje često samo formalno ili čak nemoguće provesti. Stoga se na žalitelja i dalje primjenjuju mjere ograničavanja zbog izjava danih prije više od deset godina i iako je njegova dužnost predsjednika VEB.RF‑a samo tehnička stručna dužnost. To pokazuje da Vijeće nije uzelo u obzir promjenu do koje je došlo u njegovim osobnim okolnostima. Naposljetku, žalitelj je bio žrtva izvlaštenja, tako da se mjerama ograničavanja donesenima protiv njega ne poštuje bitan sadržaj prava na vlasništvo.
69
Osim toga, činjenica, istaknuta u točkama 103. i 109. pobijane presude, da nacionalna tijela država članica mogu odobriti upotrebu određenih zamrznutih financijskih sredstava ne znači da se poštuje žaliteljevo pravo vlasništva jer postoji onoliko praksa odobravanja koliko je država članica.
70
Žalitelj također smatra da su mjere ograničavanja donesene protiv njega protivne načelu proporcionalnosti jer, suprotno onomu što je presudio Opći sud, ne omogućuju postizanje legitimnog cilja koji se želi postići spornim aktima i ne odgovaraju stvarno cilju od općeg interesa, s obzirom na to da žalitelj više nema sposobnost podržavanja politika i djelovanja na koje se odnosi kriterij (a) niti utjecanja na ruska tijela.
71
Naposljetku, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 113. pobijane presude presudio da je dovoljno da on prestane s djelovanjima koja opravdavaju donošenje mjera ograničavanja u odnosu na njega kako bi se te mjere ukinule, iako su njegove dužnosti predsjednika VEB.RF‑a njegovo jedino sredstvo za uzdržavanje.
72
Vijeće osporava žaliteljeve argumente.
Ocjena Suda
73
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je u točkama 100. do 113. pobijane presude počinio više pogrešaka koje se tiču prava prilikom analize uvjeta iz članka 52. stavka 1. Povelje u vezi s pravom na vlasništvo, osobito u pogledu pitanja poštovanja načela proporcionalnosti.
74
U tom pogledu valja podsjetiti na to da pravo vlasništva predviđeno u članku 17. Povelje nije apsolutno pravo tako da mjere ograničavanja poput onih o kojima je riječ u ovom slučaju mogu dovesti do ograničenja tog prava (vidjeti u tom smislu presude od 11. rujna 2019., HX/Vijeće, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, t. 57. i navedenu sudsku praksu i od 21. ožujka 2024., Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, t. 75. i navedenu sudsku praksu).
75
Stoga se to pravo može ograničiti pod uvjetom da su, u skladu s člankom 52. stavkom 1. prvom rečenicom Povelje, ta ograničenja predviđena zakonom i da poštuju bit tog prava. Usto, prema članku 52. stavku 1. drugoj rečenici Povelje, takva su ograničenja moguća uz poštovanje načela proporcionalnosti samo ako su nužna i ako doista odgovaraju ciljevima u općem interesu koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
76
Osim toga, u području mjera ograničavanja, Sud je presudio da je zakonodavcu Unije potrebno dati široku diskrecijsku ovlast u područjima koja uključuju njegovo sudjelovanje u odlukama političke, gospodarske i socijalne naravi i u kojima on treba izvršiti složene ocjene. Sud je iz toga zaključio da samo očita neprikladnost mjere donesene u tim područjima, u odnosu na cilj koji nadležna institucija želi postići, može utjecati na zakonitost te mjere (presude od 31. siječnja 2019., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, t. 103. i od 17. rujna 2020., Rosneft i dr./Vijeće, C‑732/18 P, EU:C:2020:727, t. 105.).
77
Kao prvo, žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud u točkama 102., 103. i 109. pobijane presude pogrešno presudio da sporni akti ne ugrožavaju bitan sadržaj prava na vlasništvo i da se ograničenje izvršavanja njegova prava na vlasništvo koje je tim aktima uvedeno, s obzirom na načelo proporcionalnosti, ne čini očito neprikladnim u odnosu na cilj koji se želi postići. Prema njegovu mišljenju i kao što to potvrđuje njegov slučaj, mjere ograničavanja zapravo nisu privremene i reverzibilne zaštitne mjere, nego se često produžuju tijekom dugog razdoblja. Isto tako, njihovo je preispitivanje često samo formalno ili ga je čak nemoguće ostvariti, a odobrenja za oslobađanje zamrznutih sredstava predmet su vrlo različitih praksi nacionalnih tijela država članica.
78
U tom pogledu valja naglasiti da žalitelj sam po sebi ne osporava da su, u skladu s odredbama prava Unije na koje je Opći sud podsjetio u točkama 102., 103. i 109. pobijane presude, mjere ograničavanja privremene i reverzibilne zaštitne mjere, da ih se redovito preispituje i da nacionalna tijela mogu odobriti upotrebu zamrznutih financijskih sredstava ili dati posebna odobrenja koja omogućuju odmrzavanje financijskih sredstava.
79
U tim okolnostima Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 102., 103. i 107. do 109. te presude u biti smatrao da iz tih odredbi prava Unije proizlazi da sporni akti ne ugrožavaju bit prava na vlasništvo i da ograničenje koje je tim aktima uvedeno za ostvarivanje žaliteljeva prava vlasništva nije, s obzirom na načelo proporcionalnosti, očito neprimjereno u odnosu na cilj koji se želi postići, odnosno, kao što to proizlazi iz točke 104. navedene presude, izvršavanje izravnog ili neizravnog pritiska na vladu Ruske Federacije i njezine čelnike da okončaju svoja djelovanja i politike kojima se destabilizira Ukrajina. To vrijedi tim više jer žaliteljevi argumenti čine samo skup općenitih tvrdnji kojima se nastoji dovesti u pitanje primjerenost provedbe navedenih odredbi bez ikakvog dokaza.
80
Usto, iz razmatranja iznesenih u točkama 41. i 43. ove presude proizlazi da je Opći sud pravilno presudio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni prilikom donošenja spornih akata, tako da su donošenje, a zatim zadržavanje na snazi mjera ograničavanja protiv žalitelja bili opravdani s obzirom na činjenice i kriterij za uvrštenje o kojem je riječ. U tim okolnostima, činjenica da su mjere ograničavanja protiv žalitelja ponovljene u dva navrata ne može poništiti razmatranja koja je Opći sud iznio u točkama 102., 103. i 109. pobijane presude niti značiti da su mjere ograničavanja trajne i nepovratne i da žalitelj ne bi mogao naknadno ishoditi uklanjanje njegova imena s popisa ili odobrenje za oslobađanje svojih financijskih sredstava.
81
Kao drugo, žalitelj smatra da su mjere ograničavanja donesene protiv njega protivne načelu proporcionalnosti jer, suprotno onomu što je presudio Opći sud, ne omogućuju postizanje legitimnog cilja koji se želi postići spornim aktima i ne odgovaraju stvarno cilju od općeg interesa.
82
U tom pogledu valja istaknuti da se jedina pravna argumentacija kojom se nastoji dokazati da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u tom pogledu odnosi na nemogućnost žalitelja da, u svojstvu predsjednika VEB.RF‑a, podupire politike i djelovanja na koje se odnosi kriterij (a) ili da utječe na ruska tijela. Međutim, iz točaka 41. i 43. ove presude proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni time što je smatralo da je kriterij (a) uspostavljen u odnosu na njega zbog njegovih dužnosti kao predsjednika VEB.RF‑a.
83
Kao treće, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 113. pobijane presude presudio da je dovoljno da on prestane s djelovanjima koja opravdavaju donošenje mjera ograničavanja u odnosu na njega kako bi se ukinule te mjere, iako su njegove dužnosti predsjednika VEB.RF‑a jedino njegovo sredstvo za uzdržavanje.
84
U tom pogledu valja istaknuti da se razlozima koje je Opći sud tako naveo u točki 113. pobijane presude nastoji odgovoriti na žaliteljev argument koji se ne odnosi na njegova sredstva za uzdržavanje, nego na posljedice mjera ograničavanja u pogledu njegova javnog ugleda. Međutim, Općem sudu ne može se prigovoriti da je počinio pogrešku koja se tiče prava u pogledu argumenta koji nije bio predviđen u toj točki.
85
S obzirom na prethodno navedeno, četvrti žalbeni razlog valja odbiti.
Peti žalbeni razlog
86
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj smatra da je Opći sud u točki 126. pobijane presude pogrešno presudio da načelo jednakog postupanja nije povrijeđeno jer Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni. Prema žaliteljevu mišljenju, to obrazloženje sadržava pogrešku koja se tiče prava s obzirom na to da je, kao što je to naveo u okviru svojeg prvog žalbenog razloga, Opći sud pogrešno presudio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni.
87
Vijeće osporava žaliteljeve argumente.
88
Budući da uspjeh petog žalbenog razloga ovisi o uspjehu prvog žalbenog razloga i da je potonji odbijen u točki 49. ove presude, peti žalbeni razlog valja odbiti.
Šesti žalbeni razlog
89
Svojim šestim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 131. do 133. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je poštovano pravo na djelotvornu sudsku zaštitu i da Vijeće nije počinilo zlouporabu ovlasti. Prema njegovu mišljenju, spornim aktima povređuje se pravo na djelotvornu sudsku zaštitu te oni sadržavaju zlouporabu ovlasti jer se ne temelje na dostatnom obrazloženju, nisu potkrijepljeni dostatnim dokazima i povređuju slobodu izražavanja i pravo vlasništva. Žalitelj u tom pogledu upućuje na argumente iznesene u prvostupanjskom postupku.
90
Vijeće osporava žaliteljeve argumente.
91
U tom pogledu valja istaknuti da, suprotno onomu što zahtijeva sudska praksa navedena u točki 33. ove presude, šesti žalbeni razlog ne sadržava nikakvu pravnu argumentaciju kojom se nastoji dokazati da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava. Konkretno, žalitelj samo osporava točke 131. do 133. pobijane presude i upućuje na argumente koje je iznio pred Općim sudom, a da ih pritom ne pojašnjava i ne navodi elemente pobijane presude koje namjerava kritizirati. Stoga taj žalbeni razlog predstavlja običan zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene u prvom stupnju, čime su povrijeđeni zahtjevi propisani Statutom Suda Europske unije i Poslovnikom Suda (presuda od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM, C‑234/06 P, EU:C:2007:514, t. 45. i 46.).
92
Stoga valja odbiti šesti žalbeni razlog, a time i žalbu u cijelosti.
Troškovi
93
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavcima 1. i 2. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
94
Budući da žalitelj nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Vijeće zatražilo da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, uz vlastite, snosi i troškove Vijeća.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Igoru Šuvalovu nalaže se da uz vlastite troškove snosi i troškove Vijeća Europske unije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski.