62023CC0337
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ANTHONYJA COLLINSA
od 12. rujna 2024. (
1
)
Predmet C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agencija za kontrol na prosročeni zadalženija AD
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe – Direktiva 93/13/EEZ – Direktiva 2008/48/EZ – Jamstvo koje uz naknadu pruža profesionalni jamac kojeg je odobrio vjerovnik – Povezani ugovori o kreditu – Otplata kredita koju izvršava jamac – Subrogacija vjerovnikovih prava”
I. Uvod
1.
U zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) traži se mišljenje Suda o nizu pitanja o usklađenosti s pravom Unije određenih odredbi u ugovorima o potrošačkim kreditima u okolnostima u kojima novi vjerovnici kreditnih jamstava od potrošača kao dužnika nastoje naplatiti iznose pozajmljene na temelju tih ugovora.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Europske unije
2.
Člankom 3. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (
2
) određuje se:
„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(c)
‚ugovor o kreditu’ znači ugovor u kojem vjerovnik odobrava ili obećava odobriti potrošaču kredit u obliku odgode plaćanja, zajma ili slične financijske nagodbe […]
[…]
(n)
‚povezani ugovor o kreditu’ znači ugovor o kreditu u kojem
i.
predmetni kredit služi isključivo za financiranje ugovora o isporuci specifičnih proizvoda ili o pružanju specifičnih usluga; i
ii.
ta dva ugovora čine, s objektive točke gledišta, komercijalnu jedinicu; smatra se da postoji komercijalna jedinica kada dobavljač proizvoda ili pružatelj usluga sam financira kredit za potrošača ili, ako ga financira neka treća strana, kada se vjerovnik koristi uslugama dobavljača proizvoda ili pružatelja usluga u vezi sa sklapanjem ili sastavljanjem ugovora o kreditu ili kada su u ugovoru o kreditu izričito specificirani specifični proizvodi ili pružanje specifičnih usluga.”
3.
U skladu s člankom 15. stavkom 2. Direktive 2008/48:
„Ako proizvodi ili usluge obuhvaćeni povezanim ugovorom o kreditu nisu isporučeni, ili ako su samo djelomice isporučeni, ili ako nisu sukladni ugovoru o njihovoj isporuci, potrošač ima pravo ulagati pravne lijekove protiv vjerovnika ako je uložio pravne lijekove protiv dobavljača, ali nije dobio zadovoljštinu na koju ima pravo prema zakonu ili prema ugovoru o isporuci proizvoda ili usluga. Države članice određuju u kojoj mjeri i pod kojim uvjetima se mogu ulagati takvi pravni lijekovi.”
4.
U skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 2008/48:
„U slučaju ustupa trećoj strani vjerovnikovih prava prema ugovoru o kreditu ili samog ugovora, potrošač ima pravo uz prigovore koje ima prema novom vjerovniku, isticati i sve one prigovore koje je mogao istaknuti izvornom vjerovniku, uključujući i prijeboj ako je to potonjem dopušteno u predmetnoj državi članici.”
5.
Člankom 22. Direktive 2008/48 određuje se:
„1.   Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom. […]
2.   Države članice osiguravaju da se potrošači ne smiju odreći prava koja su im prenijeta odredbama nacionalnog prava o provedbi ove Direktive ili su u skladu s ovom Direktivom.
3.   Nadalje, države članice osiguravaju da se odredbe koje one donesu u provedbi ove Direktive ne mogu zaobići kao rezultat načina formuliranja ugovora, posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njegove primjene.
[…]”
B.
Bugarsko pravo
6.
Na temelju članka 147. stavka 1. Zakona za zadalženijata i dogovorite (
3
) (Zakon o obveznim odnosima i ugovorima, kako je izmijenjen; u daljnjem tekstu: ZZD):
„Jamac i dalje ima odgovornost, čak i nakon datuma dospijeća glavne obveze, ako vjerovnik u roku od šest mjeseci podnese tužbu protiv dužnika. Ova se odredba primjenjuje i ako je jamac izričito ograničio svoje jamstvo na razdoblje do isteka glavne obveze.
Produljenje vremenskog roka koji je vjerovnik odobrio dužniku ne utječe na jamca ako on na to nije pristao.”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
7.
Pojedinačnim ugovorima o potrošačkim kreditima Easy Asset Management AD i Credisimo AD, pravni subjekti osnovani u skladu s bugarskim pravom, pozajmili su potrošačima kao dužnicima iznose u rasponu od 300 bugarskih leva (BGN) (oko 150 eura) do 1700 bugarskih leva (oko 870 eura) (
4
) po kamatnim stopama od otprilike 40 % do 50 %, koje je trebalo otplatiti u razdobljima od tri do osamnaest mjeseci. Na temelju svakog od tih ugovora o kreditu, potrošač kao dužnik bio je dužan osigurati ugovor jamstvom (
5
). To su jamstvo mogle pružiti dvije fizičke osobe koje ispunjavaju određene kreditne kriterije (
6
), banka ili društvo koje je imenovao vjerovnik (
7
). U svakom od predmeta pred sudom koji je uputio zahtjev potrošač kao dužnik uzeo je jamstvo od društva koje je imenovao vjerovnik, odnosno od društva Financial Bulgaria EOOD, društva kćeri društva Easy Asset Management AD ili od društva I Trust EOOD. Nakon što potrošač kao dužnik nije otplatio kredit, jamac je vjerovniku izvršio plaćanje na temelju jamstva. Jamci su nakon toga svoje interese prenijeli ili na društvo APS Beta Bulgaria EOOD (prvi tužitelj; u daljnjem tekstu: društvo APS Beta Bulgaria) ili na Agenciju za kontrol na prosročeni zadalženija AD (drugi tužitelj; u daljnjem tekstu: Agencija).
8.
Postupci koji se vode pred sudom koji je uputio zahtjev sastoje se od sedam ex parte tužbi koje su podnijeli društvo APS Beta Bulgaria i Agencija (
8
), a kojima traže izdavanje naloga potrošačima kao dužnicima da plate iznose koje su jamci platili vjerovnicima na temelju ugovorâ o kreditima (
9
). Ti su iznosi uključivali naknade za troškove jamstva u iznosu većem od 75 % ukupnog iznosa koji treba otplatiti na temelju ugovorâ o kreditima.
9.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) tumači članak 147. stavak 1. ZZD‑a na način da, ako vjerovnik u razdoblju od šest mjeseci nakon dospijeća glavne obveze ne podnese tužbu protiv dužnika, prestaje svako jamstvo za otplatu tog duga na temelju pravnog pravila koje se primjenjuje ex officio (
10
). Neki nacionalni sudovi smatraju da se samo jamac može pozvati na članak 147. stavak 1. ZZD‑a u odnosu na vjerovnika. Bez obzira na to što su obveze jamca prema vjerovniku mogle prestati na temelju toga što vjerovnik nije pravodobno pokrenuo postupak protiv dužnika, jamac može od dužnika koji nije ispunio obveze naplatiti bilo koji iznos koji je platio na temelju jamstva (
11
). U prvom, drugom i trećem predmetu koji se vode pred sudom koji je uputio zahtjev, Financial Bulgaria EOOD i I Trust EOOD platili su vjerovniku više od šest mjeseci nakon datuma dospijeća posljednjeg obroka te su svoja prava na temelju jamstava prenijeli na društvo APS Beta Bulgaria. U četvrtom, sedmom i osmom predmetu, društvo Financial Bulgaria EOOD otplatilo je dug više od šest mjeseci nakon datuma dospijeća posljednjeg obroka te je svoja prava na temelju jamstava prenijelo na Agenciju. U petom predmetu, društvo Financial Bulgaria EOOD otplatilo je dug u roku od šest mjeseci te je svoja prava na temelju jamstva prenijelo na Agenciju.
10.
Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) u tom je kontekstu odlučio prekinuti postupak koji se vodi pred njim i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 4. stavak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ[ (
12
)] o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima […] tumačiti na način da, ako je ugovorom o kreditu predviđena potrošačeva obveza da sklopi ugovor o jamstvu s jamcem koji je odredio vjerovnik, sadržaj ugovora o jamstvu nije ‚glavni predmet’ ugovora sklopljenog s tom trećom osobom, nego dio sadržaja ugovora o kreditu? Je li u tom pogledu bitno jesu li vjerovnik i jamac povezane osobe?
2.
Treba li točku 1. podtočku (i) Priloga [Direktivi 93/13] tumačiti na način da se, ako je potrošač dužan osigurati jamca u okviru već sklopljenog ugovora o kreditu, pri čemu je jedna od mogućnosti da imenuje osobu koju je odredio vjerovnik, sadržaj potrošačeve obveze na temelju ugovora o jamstvu koji je sklopljen kasnije u danu nakon sklapanja ugovora o kreditu smatra nejasnim jer potrošač nije mogao sâm odabrati ili predložiti osobu koju će vjerovnik odrediti kao budućeg jamca?
3.
Ako je odgovor na prethodno pitanje da je predmet ugovora o jamstvu jasan, treba li točku 1. podtočke (i), (j) i (m) Priloga [Direktivi 93/13] tumačiti na način da se, ako se potrošač obvezao osigurati jamca u okviru već sklopljenog ugovora o kreditu, pri čemu je jedna od mogućnosti da imenuje osobu koju je odredio vjerovnik, sadržaj potrošačeve obveze na temelju ugovora o kreditu smatra nejasnim i da to može dovesti do ništavosti ugovora o kreditu ili pojedinih njegovih odredbi?
4.
Treba li članak 4. stavak 1. [Direktive 93/13] u vezi s člankom 8. Direktive 2005/29/EZ[ (
13
)] o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da je, ako osoba koja odobrava kredit zahtijeva da potrošač sklopi ugovor s osobom koju je odredio vjerovnik i koja osigurava tražbinu potonjeg prema potrošaču, uvijek riječ o iskorištavanju nepovoljnog položaja potrošača, a time i agresivnoj poslovnoj praksi?
5.
U slučaju niječnog odgovora na četvrto pitanje: treba li članak 4. stavak 1. i članak 7. [Direktive 93/13] u vezi s člankom 8. [Direktive 2005/29] tumačiti na način da u jednostranom sudskom postupku, kao što je postupak izdavanja platnog naloga, u kojem potrošač nije stranka, sud može dvojiti o nepoštenosti ugovorne odredbe već zbog toga što sumnja da je potrošač prihvatio tu odredbu zbog nepoštene poslovne prakse ili potonju treba sa sigurnošću utvrditi?
6.
Treba li članak 15. stavak 2. [Direktive 2008/48] tumačiti na način da se ta odredba primjenjuje na slučajeve u kojima je ugovor o kreditu povezan s dodatnom uslugom, odnosno davanjem jamstva treće osobe uz naknadu, i da se njome omogućuje potrošaču ne samo da ostvaruje svoja prava zbog protupravnog postupanja jamca, kao što je plaćanje nakon isteka zakonskog roka, nego i da istakne postupovne prigovore koji isključuju obvezu prema jamcu?
7.
Dopušta li se člankom 15. stavkom 2. [Direktive 2008/48] u vezi s načelom djelotvornosti odnosno, pod pretpostavkom da ugovor o kreditu i ugovor o jamstvu predstavljaju povezane poslove, člancima 5. i 7. [Direktive 93/13] u vezi s točkom 1. podtočkama (b) i (c) Priloga toj direktivi nacionalna sudska praksa prema kojoj se jamac za ugovor povezan s ugovorom o potrošačkom kreditu, koji je od potrošača primio naknadu za osiguranje ugovora o kreditu i koji je glavnom vjerovniku platio na temelju ugovorne odredbe unatoč isteku roka iz članka 147. [ZZD‑a], zbog čega prema relevantnoj sudskoj praksi dolazi do prestanka cjelokupnog jamstva, ipak može pozivati na to da su na njega prenesena prava prvotnog vjerovnika i, pozivajući se na proturječnu sudsku praksu o primjeni zakona, zahtijevati plaćanje od glavnog dužnika?
8.
Treba li članak 3. točku (g) [Direktive 2008/48] u vezi s člankom 5. [Direktive 93/13] tumačiti na način da se u slučaju obveze sklapanja povezanog ugovora o jamstvu, koja je utvrđena ugovorom o kreditu, čime se povećava ukupan iznos kreditne obveze, efektivna kamatna stopa (EKS) na temelju kredita izračunava i s obzirom na obroke uvećane za naknadu za jamstvo? Je li u tom pogledu bitno tko je odabrao jamca i je li on osoba povezana s glavnim vjerovnikom?
9.
Treba li članak 10. stavak 2. točku (g) [Direktive 2008/48] tumačiti na način da pogrešno navođenje EKS‑a u ugovoru o kreditu sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača kao dužnika valja smatrati nepostojanjem informacija o EKS‑u u ugovoru o kreditu i da nacionalni sud treba primijeniti pravne posljedice predviđene u nacionalnom pravu za nepostojanje informacija o EKS‑u u ugovoru o potrošačkom kreditu? Treba li smatrati da su u odnosu na potrošača te posljedice obvezujuće i za jamca koji je platio?
10.
Treba li drugu rečenicu članka 23. [Direktive 2008/48] tumačiti na način da sankciju koju je nacionalni zakonodavac predvidio u obliku ništavosti ugovora o potrošačkom kreditu, u skladu s kojom treba otplatiti samo odobreni iznos glavnice, valja smatrati proporcionalnom ako EKS nije jasno naveden u ugovoru o potrošačkom kreditu jer se u njemu ne navode troškovi komercijalnog jamstva koje je odabrao vjerovnik, iako je u tekstu ugovora o kreditu navedena brojčana vrijednost EKS‑a?
11.
Treba li članak 2. stavak 2. Direktive 2009/138/EZ[ (
14
)] o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) […] u vezi s dijelom A točkom 14. Priloga 1. toj direktivi tumačiti na način da profesionalno obavljanje naplatne djelatnosti kao jamca, u okviru kojeg društvo jamac u svim slučajevima neispunjenja plaća ukupan iznos kredita čiji je korisnik potrošač kao glavni dužnik, a naknada se plaća uz svaki obrok otplate kredita, neovisno o potrošačevu neispunjenju, predstavlja ‚djelatnost osiguranja’ u smislu navedene direktive?
12.
U slučaju potvrdnog odgovora na jedanaesto pitanje: treba li članak 14. stavak 1. [Direktive 2009/138] tumačiti na način da osoba koja obavlja djelatnost navedenu u jedanaestom pitanju podliježe obvezi pribavljanja odobrenja za rad nacionalnih regulatornih tijela nadležnih za izdavanje odobrenja za rad osigurateljima?”
11.
Pisana očitovanja Sudu podnijele su Agencija, češka vlada (
15
) i Europska komisija.
IV. Ocjena
12.
Sud traži moje mišljenje o odgovoru na šesto i sedmo prethodno pitanje. Agencija i Komisija predlažu da Sud ta pitanja ispita zajedno, s čime se slažem.
13.
U okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. Sud će, u tom smislu, prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (
16
). Sud koji je uputio zahtjev svojim šestim i sedmim pitanjem želi utvrditi, kao prvo, primjenjuje li se članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48 na ugovore o kreditu povezane s davanjem jamstva treće osobe uz naknadu i, kao drugo, primjenjuju li se članci 5. i 7. Direktive 93/13, u vezi s točkom 1. podtočkama (b) i (c) njezina Priloga, na nacionalnu sudsku praksu u skladu s kojom jamac koji je izvršio plaćanje glavnom vjerovniku iz ugovora o potrošačkom kreditu može od glavnog dužnika tražiti plaćanje, bez obzira na prestanak tog jamstva.
A.
Dopuštenost šestog i sedmog pitanja
Očitovanja stranaka
14.
Prema mišljenju Agencije, ugovorom o jamstvu vjerovniku se pruža dodatno osiguranje za kredit i osigurava njegova potpuna i pravodobna otplata. Ugovor o jamstvu odvojen je od ugovora o kreditu između vjerovnika i potrošača kao dužnika, tako da se ta dva ugovora ne može smatrati jednom komercijalnom jedinicom. Nadalje, ugovorom o jamstvu ne financira se ugovor o kreditu. Ugovor o kreditu i ugovor o jamstvu stoga nisu „povezani ugovori o kreditu” kako se definiraju člankom 3. točkom (n) Direktive 2008/48. Budući da se članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48 primjenjuje samo na povezane ugovore o kreditu, njime se ne uređuju transakcije na koje se odnosi odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Šesto i sedmo pitanje ne odnose se na činjenice u predmetu, hipotetska su i stoga nedopuštena.
15.
Komisija ne ističe nikakvo pitanje u pogledu dopuštenosti šestog i sedmog pitanja.
Analiza
16.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a predstavlja instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njim vodi. U okviru te suradnje samo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Ako se ta pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku. Pitanja o tumačenju prava Unije koja upućuje nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje, čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na to pitanje (
17
).
17.
Šestim i sedmim pitanjem pita se primjenjuje li se članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48 na ugovore o kreditu koji su povezani s davanjem jamstava trećih osoba uz naknadu koju plaća dužnik i, konkretno, jesu li ti ugovori „povezani ugovori o kreditu” za potrebe Direktive 2008/48. Tim se dvama pitanjima pita Sud mogu li se određene odredbe sekundarnog zakonodavstva Unije primjenjivati na činjenično stanje opisano u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, čije postojanje stranke u postupku ne osporavaju. Takve su okolnosti očito obuhvaćene sudskom praksom na koju se upućuje u točki 16. ovog mišljenja. Stoga predlažem Sudu da šesto i sedmo pitanje proglasi dopuštenima.
B.
Meritum
Očitovanja stranaka
18.
Zbog razloga navedenih u točki 14. ovog mišljenja, Agencija tvrdi da se članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48 ne primjenjuje ako je ugovor o kreditu povezan s pružanjem dodatne usluge, u ovom slučaju davanjem jamstva treće osobe uz naknadu. Tvrdi da se u sedmom pitanju ističe problematika nacionalnog prava koja uključuje istek jamstva, a ne tražbine prema vjerovniku koje proizlaze iz isporuke robe ili pružanja usluga. Agencija nadalje navodi da činjenica da se jamac nije pozvao na članak 147. ZZD‑a u odnosu na vjerovnika, bez obzira na to što je isteklo razdoblje od šest mjeseci od datuma dospijeća glavnog duga, ne utječe na potrošača kao dužnika. Dug postoji, neovisno o identitetu osobe kojoj se duguje.
19.
Komisija se slaže da ugovori o kreditu na koje se odnose predmeti pred sudom koji je uputio zahtjev ne ispunjavaju zahtjeve iz članka 3. točke (n) Direktive 2008/48 te stoga nisu povezani ugovori o kreditu koji se uređuju člankom 15. stavkom 2. Direktive 2008/48. Odobrenim kreditom nije se isključivo ni djelomično financirao ugovor o isporuci prepoznatljive robe ili o pružanju prepoznatljive usluge. Ugovori o jamstvu stoga su dodatni uz ugovor o kreditu te se njima ne odobrava kredit za kupnju robe ili usluga. Komisija navodi da se sedmo pitanje odnosi na primjenu i tumačenje nacionalnog prava, a ne na klauzulu u potrošačkom ugovoru, tako da se odredbe Direktive 93/13 o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima ne primjenjuju.
20.
Komisija ipak predlaže da Sud u svojim odgovorima na šesto i sedmo pitanje uzme u obzir pojedinačne okolnosti u kojima je donesena odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Čini se da je odnos između vjerovnika i jamca takav (
18
) da odvraća jamca od pozivanja na članak 147. stavak 1. ZZD‑a u svrhu prestanka jamstva. Da se potrošač kao dužnik može pozvati na tu odredbu u odnosu na vjerovnika, mogao bi izbjeći otplatu pozajmljenog iznosa. Ta su razmatranja osobito važna u okolnostima u kojima pristup ugovoru o kreditu ovisi o tome hoće li potrošač kao dužnik uzeti jamstvo od subjekta kojeg imenuje vjerovnik.
21.
Komisija nadalje tvrdi da se članak 17. Direktive 2008/48 zaobilazi kad se jamac može pozvati na ugovor o jamstvu kako bi osigurao da potrošač kao dužnik otplati dug, a ne na ustup prava na naplatu tog duga. Prema Komisijinu mišljenju, članak 17. Direktive 2008/48 funkcionira na osnovi pretpostavke da je novi vjerovnik na kojeg je dug prenesen treća strana koja je neovisna o vjerovniku. Zaštita koja se dodjeljuje tim člankom trebala bi se a fortiori primjenjivati kad je jamac društvo kći izvornog vjerovnika. Dogovor na temelju kojeg se vjerovnik i jamac, koji djeluju kao jedna komercijalna jedinica, usuglase o prestanku pravâ potrošača kao dužnika prema vjerovniku zaobilazi se Direktiva 2008/48 protivno njezinu članku 22. stavku 3.
Analiza
– Članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48
22.
Člankom 3. točkom (n) Direktive 2008/48 zahtijeva se postojanje dvaju kumulativnih uvjeta u pogledu „povezanog ugovora o kreditu”: da predmetni kredit služi isključivo za financiranje ugovora o isporuci proizvoda ili pružanju usluga, i da ta dva ugovora čine, s objektivne točke gledišta, jednu komercijalnu jedinicu (
19
). Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno proizlazi da se ugovorima o kreditu o kojima je riječ u predmetima pred sudom koji je uputio zahtjev ne financira kupnja prepoznatljive robe ili usluga. Ugovorima o jamstvu isto se tako ne pruža usluga koja se financira ugovorima o kreditu. Kao što to Komisija pravilno navodi, ugovor o jamstvu dodatan je uz ugovor o kreditu. Ta dva ugovora stoga ne ispunjavaju prvi kumulativni uvjet koji se zahtijeva za postojanje „povezanog ugovora o kreditu” u smislu Direktive 2008/48. Budući da se članak 15. stavak 2. primjenjuje na „povezane ugovore o kreditu” kako su definirani, ta se odredba ne može primjenjivati na ugovore koji nisu obuhvaćeni tom definicijom.
– Članci 5. i 7. Direktive 93/13
23.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u nacionalnoj se sudskoj praksi članak 147. ZZD‑a tumači na način da jamcu koji je glavnom vjerovniku izvršio plaćanje omogućuje potraživanje plaćanja od dužnika, bez obzira na to što se smatra da je jamstvo prestalo po sili zakona (
20
). Svrha je Direktive 93/13 uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. Člankom 5. Direktive 93/13 zahtijeva se da su pisane odredbe u ugovorima jasne i razumljive i da, ako postoji sumnja, prednost ima tumačenje odredbe koje je najpovoljnije za potrošača. Člankom 7. Direktive 93/13 uređuje se stalno korištenje nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima. Kao što je to navela Komisija, sedmo se pitanje odnosi na članke 5. i 7. Direktive 93/13, u vezi s točkom 1. podtočkama (b) i (c) njezina Priloga, u kontekstu primjene nacionalnog zakonodavstva, a ne u kontekstu tumačenja klauzule u potrošačkom ugovoru. Budući da se u njima navodi da su primjenjive na tumačenje i korištenje nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima, tim se odredbama prava Unije ne uređuje primjena odredbi nacionalnog prava kao što je članak 147. ZZD‑a (
21
).
– Zaobilaženje odredbi Direktive 2008/48
24.
Člankom 267. UFEU‑a Sudu se dodjeljuje nadležnost za tumačenje prava Unije u kontekstu pružanja odgovora na pitanja koja mu postavi nacionalni sud (
22
). Iako Sud može, kako bi pružio svrsishodan odgovor, uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojim pitanjima (
23
), njegova je nadležnost za to ograničena jasnim razgraničenjem funkcija Suda i nacionalnih sudova koje je propisano člankom 267. UFEU‑a (
24
), na temelju kojeg nacionalni sudovi odlučuju o pitanjima prava Unije na koja traže odgovor (
25
). Stoga je na nacionalnim sudovima da odluče o obliku i sadržaju pitanja koja žele uputiti, a stranke u glavnom postupku ne mogu promijeniti njihov sadržaj (
26
). To je stanje stvari u skladu sa sudskom praksom kojom se od Suda zahtijeva da vladama država članica i strankama omogući podnošenje očitovanja o pitanjima upućenima Sudu u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije (
27
).
25.
Ti su postupci dobar primjer barem dijela razloga zbog kojih se nalažu ograničenja u pogledu izvršavanja nadležnosti Suda na temelju članka 267. UFEU‑a. Budući da sud koji je uputio zahtjev nije tražio tumačenje članka 17. stavka 2. Direktive 2008/48, nije se raspravljalo o pravnoj osnovi Komisijine tvrdnje da se ta odredba temelji na pretpostavci da novi vjerovnik na kojeg se odnosi mora biti treća strana koja je neovisna o izvornom vjerovniku. Iz teksta članka 22. stavka 3. Direktive 2008/48 također jasno proizlazi da se njime državama članicama nalaže da osiguraju da se odredbe koje donesu s ciljem provedbe te direktive ne zaobilaze (
28
). Budući da sud koji je uputio zahtjev od Suda nije tražio tumačenje članka 22. stavka 3. Direktive 2008/48, ne može mu se prigovoriti da nije utvrdio jesu li u tu svrhu donesene odredbe za koje Komisija tvrdi da se mogu zaobići. Sudu stoga nisu pruženi elementi koji su mu potrebni kako bi sudu koji je uputio zahtjev pružio tumačenje članka 22. stavka 3. Direktive 2008/48 koje bi mogao primijeniti u rješavanju spora koji se pred njim vodi. Takvi ishodi nisu spojivi s pravilnim odvijanjem postupka prema članku 267. UFEU‑a.
V. Zaključak
26.
Stoga predlažem Sudu da na šesto i sedmo prethodno pitanje koja je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 15. stavak 2. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ ne primjenjuje se na ugovore o kreditu povezane s dodatnom uslugom, odnosno davanjem jamstva treće osobe uz naknadu, ako ti ugovori o kreditu ne služe isključivo za financiranje ugovora o isporuci prepoznatljive robe ili pružanju prepoznatljive usluge.
2.
Članci 5. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima, u vezi s točkom 1. podtočkama (b) i (c) njezina priloga, ne primjenjuju se na nacionalnu sudsku praksu u skladu s kojom jamac koji je izvršio plaćanje vjerovniku iz ugovora o potrošačkom kreditu može od dužnika tražiti plaćanje, bez obzira na to što je to jamstvo prestalo.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	SL 2008., L 133, str. 66. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.), kako je izmijenjena Direktivom Komisije 2011/90/EU od 14. studenoga 2011. (SL 2011., L 296, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 216.), Direktivom 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. (SL 2014., L 60, str. 34. i ispravci SL 2015., L 246, str. 11. te SL 2015., L 65, str. 22.), Uredbom (EU) 2016/1011 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. (SL 2016., L 171, str. 1. i ispravak SL 2017., L 137, str. 41.), Uredbom (EU) 2019/1243 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. (SL 2019., L 198, str. 241.) i Direktivom (EU) 2021/2167 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2021. (SL 2021., L 438, str. 1.)
(
3
)	Službeni list br. 275 od 22. studenoga 1950., na snazi od 1. siječnja 1951., kako je izmijenjen u Službenom listu br. 35 od 27. travnja 2021.
(
4
)	Direktiva 2008/48/EZ ne primjenjuje se na ugovore o kreditu u iznosu manjem od 200 eura: vidjeti članak 2. stavak 2. točku (c).
(
5
)	U jednom slučaju jamstvo nije bilo potrebno, međutim, dužnik je bez jamstva na odobrenje kredita morao čekati 14 dana. Ako je potrošač kao dužnik u roku od 48 sati od sklapanja ugovora o kreditu sklopio ugovor o jamstvu s osobom koju je odabrao vjerovnik ili ako je u roku od 10 dana od sklapanja ugovora dostavio bezuvjetnu bankovnu garanciju, kredit mu se odobrio u roku od 24 sata. Komisija je navela da se tim uvjetima izvršava pritisak na potrošača kao dužnika da prihvati jamca kojeg odabere vjerovnik.
(
6
)	Prema tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, ta je mogućnost bila dostupna u nekim od predmeta na koje se odnosi zahtjev za prethodnu odluku.
(
7
)	Drugi tužitelj, Agencija, tvrdi da nije odabrao ni imenovao predloženog profesionalnog jamca, nego je samo dao svoju suglasnost.
(
8
)	Rješenjem od 26. listopada 2023. sud koji je uputio zahtjev obavijestio je Sud da je povučena šesta od osam tužbi na koje se odnosi odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
(
9
)	Sud koji je uputio zahtjev navodi da potrošači kao dužnici, koji nisu stranke u postupku, mogu osporavati činjenice koje opisuje.
(
10
)	Presuda o tumačenju br. 4/2013 Opće sjednice građanskih i trgovačkih odjela Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud) od 18. lipnja 2014.
(
11
)	Vidjeti primjerice Rješenje br. 5389 žalbenog vijeća II‑b Sofijskog gradskog sada (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) od 1. ožujka 2019. u žalbenom postupku u građanskom predmetu br. 2165/2019.
(
12
)	SL 1993., L 95, str. 29. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024., L 90009), kako je izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) i Direktivom (EU) 2019/2161 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. studenoga 2019. (SL 2019., L 328, str. 7.)
(
13
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.)
(
14
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (SL 2009., L 335, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153. te ispravci SL 2014., L 219, str. 66. i SL 2014., L 278, str. 24.)
(
15
)	Pisana očitovanja češke vlade odnose se samo na odgovor na jedanaesto pitanje iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
(
16
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. veljače 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Rok zastare) (C‑219/20, EU:C:2022:89, t. 33.).
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr. (C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 26. do 28. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Komisija navodi da je društvo Financial Bulgaria EOOD društvo kći društva Easy Asset Management AD. Kad je riječ o odnosu između društva Credisimo AD i društva I Trust EOOD, navodi, kao prvo, da je vjerovnik odabrao jamca za ugovor o potrošačkom kreditu. Kao drugo, jamac se nije pozvao na prestanak jamstva u odnosu na vjerovnika u okolnostima u kojima bi jamac, koji je svjestan mogućnosti da potrošač kao dužnik možda ima financijske poteškoće, bio sklon to učiniti, a ne preuzeti rizik od neispunjavanja obveze potrošača kao dužnika.
(
19
)	Vidjeti primjerice presudu od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr. (C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 301.), koja se odnosi na ugovore o kreditu za isporuku motornih vozila.
(
20
)	U okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a, nije na Sudu da odluči o tumačenju odredaba nacionalnog prava ili da sudi o tome je li tumačenje nacionalnog suda ispravno: vidjeti primjerice presude od 21. rujna 2016., Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, t. 15.) i od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 32.).
(
21
)	U točkama 104. i 157. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi se da jedan od ugovora o kreditu sadržava klauzulu kojom se određuje da jamac, u skladu s odredbama ugovora o jamstvu, i dalje ima odgovornost nakon datuma dospijeća potrošačevih obveza na temelju ugovora o potrošačkom kreditu, neovisno o tome je li vjerovnik u roku od šest mjeseci od datuma dospijeća obveze pokrenuo postupak protiv potrošača kao dužnika i/ili jamca. Agencija tvrdi da takva klauzula ide u korist potrošačima jer za njihove obveze jamči drugi dužnik od kojeg vjerovnik može tražiti otplatu duga.
(
22
)	Vidjeti primjerice presudu od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 27. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti primjerice presudu od 17. listopada 2019., Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, t. 22. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Vidjeti primjerice presude od 20. lipnja 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Upućivanje radnika iz trećih zemalja) (C‑540/22, EU:C:2024:530, t. 105.) i od 27. lipnja 2024., Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, t. 33. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Vidjeti primjerice presudu od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 46.). Iz sudske prakse Suda također proizlazi da, ako sud koji je uputio zahtjev izričito navede u svojoj odluci kojom upućuje zahtjev za prethodnu odluku da nije smatrao potrebnim postaviti pitanje ili ako prešutno odbije postaviti Sudu pitanje koje je postavila jedna od stranaka, Sud ne može odgovoriti na to pitanje niti ga uzeti u obzir u svojem odgovoru: vidjeti primjerice presudu od 13. prosinca 2018., Touring Tours und Travel i Sociedad de Transportes (C‑412/17 i C‑474/17, EU:C:2018:1005, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
26
)	Vidjeti primjerice presude od 18. srpnja 2013., Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 29. i 30.) i od 22. prosinca 2022., Airbnb Ireland i Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, t. 82. do 84. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Vidjeti primjerice presude od 16. listopada 2014., Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 34. i navedena sudska praksa) i od 17. prosinca 2020., BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, t. 33.).
(
28
)	Vidjeti presudu od 21. ožujka 2024., Profi Credit Bulgaria (Dodatne usluge uz ugovor o kreditu) (C‑714/22, EU:C:2024:263, t. 41. i navedena sudska praksa).