62025TC0150
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JOSÉA MARTÍNA Y PÉREZA DE NANCLARESA
od 21. siječnja 2026. (
1
)
Predmet T‑150/25
Zollamt Österreich
uz sudjelovanje
G GmbH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Unije – Članak 33. Uredbe (EU) br. 952/2013 – Odluka koje se odnosi na obvezujuće tarifne informacije – Članak 34. stavci 3. do 6. Uredbe br. 952/2013 – Prestanak valjanosti, poništenje i opoziv odluka koje se odnose na obvezujuće tarifne informacije – Članak 44. stavak 4. Uredbe br. 952/2013 – Žalba protiv odluke koja se odnosi na obvezujuće tarifne informacije – Ispravak – Retroaktivan učinak sudske odluke”
I. Uvod
1.
Pitanje vremenskih učinaka pravnih pravila sasvim je klasična tema u pravnoj teoriji. Naime, još se od rimskog prava primjenjuje opće načelo prema kojem „pravna pravila nemaju retroaktivan učinak” (
2
), osobito kad je riječ o pravnim pravilima kojima se uvode sankcije ili ograničavaju prava. Riječ je o jednom od osnovnih temelja na kojima počiva zahtjev za preciznošću i pravnom sigurnošću. Suprotno tomu, odgovor na pitanje vremenskih učinaka sudskih odluka nije tako jednoznačan, konkretno u slučaju odluka koje se odnose na poništenje pravnih akata.
2.
Upravo je to glavno i novo pitanje koje se javlja u ovom predmetu. Naime, ono pruža Općem sudu priliku da razmotri vremenske učinke odluke koju je nacionalno pravosudno tijelo, u skladu s člankom 44. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (
3
) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije), donijelo u pogledu odluke koja se odnosi na obvezujuće tarifne informacije (u daljnjem tekstu: odluka o OTI‑ju).
3.
Odluka o OTI‑ju dokument je kojim carinska tijela država članica Europske unije obavješćuju gospodarske subjekte, na njihov zahtjev, o tarifnom broju (koji je predviđen carinskom nomenklaturom) u koji treba razvrstati određenu robu kad gospodarski subjekti planiraju njezin uvoz ili izvoz. Ta informacija, koja podrazumijeva tumačenje kombinirane nomenklature robe, omogućuje gospodarskim subjektima da predvide iznos carina (koji bi mogli biti dužni platiti) i da izračunaju iznos izvoznih subvencija (na koji bi mogli imati pravo u okviru zajedničke poljoprivredne politike) (
4
).
4.
Cilj uvođenja te prakse bio je osigurati određenu pravnu sigurnost gospodarskim subjektima prilikom obavljanja djelatnosti, ali i olakšati rad samih carinskih službi te postići veću ujednačenost u primjeni carinskog prava Unije (
5
).
5.
Glavni postupak odnosi se na spor između gospodarskog subjekta i Zollamta Österreich (Carinski ured, Austrija, u daljnjem tekstu: Carinski ured) povodom odluke o OTI‑ju. Naime, te dvije stranke glavnog postupka ne slažu se u pogledu razvrstavanja u carinsku tarifu robe koju taj gospodarski subjekt stavlja na tržište.
6.
Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud, Austrija) prihvatio je zahtjev gospodarskog subjekta i izmijenio odluku o OTI‑ju.
7.
Sud koji je uputio zahtjev, kojem je podnesena revizija, želi doznati ima li odluka Bundesfinanzgerichta (Savezni financijski sud) učinak ex tunc.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
8.
U uvodnoj izjavi 26. Carinskog zakonika Unije navodi se da bi, „[k]ako bi se osigurala ravnoteža između potrebe carinskih tijela za jamčenjem ispravne primjene carinskog zakonodavstva, s jedne strane, i prava gospodarskih subjekata da se s njima pravedno postupa, s druge strane, carinska tijela trebala […] dobiti široke ovlasti za provjeru, a gospodarski subjekti pravo na žalbu”.
9.
Člankom 33. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Odluke koje se odnose na [OTI]”, predviđa se, u njegovu stavku 1., da „[c]arinska tijela, na zahtjev, donose odluke koje se odnose na [OTI]”.
10.
Člankom 34. navedenog zakonika, naslovljenim „Upravljanje odlukama koje se odnose na [OTI]”, određuje se:
„1.   Odluka o OTI‑ju prestaje biti valjana prije kraja razdoblja iz članka 33. stavka 3. ako više nije u skladu s pravom, kao posljedica jednog od sljedećih razloga:
(a)
donošenja izmjene nomenklatura iz članka 56. stavka 2. točaka (a) i (b);
(b)
donošenja mjera iz članka 57. stavka 4.;
s učinkom od dana primjene takve izmjene ili mjera.
[…]
3.   Prestanak valjanosti odluka o OTI‑ju […] nema retroaktivni učinak.
4.   Odstupajući od članka 23. stavka 3 i članka 27., odluke o OTI‑ju […] poništavaju se ako se temelje na netočnim ili nepotpunim podacima koje dostavljaju podnositelji zahtjeva.
5.   Odluke o OTI‑ju […] opozivaju se u skladu s člankom 23. stavkom 3. i člankom 28. Međutim, takve se odluke ne opozivaju na zahtjev korisnika odluke.
6.   Odluke o OTI‑ju […] ne mogu se izmijeniti.
[…]”
11.
Člankom 43. tog zakonika predviđa se da se „[č]lanci 44. i 45. ne primjenjuju […] na žalbe koje se podnose u svrhu poništavanja, opoziva ili izmjene odluke koja se odnosi na primjenu carinskog zakonodavstva, a koju donose pravosudna tijela ili carinska tijela koja djeluju kao pravosudna tijela”.
12.
U skladu s člankom 44. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Pravo žalbe”:
„1.   Svaka osoba ima pravo na žalbu protiv svih odluka koje donesu carinska tijela i koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva, koje se te osobe tiču izravno i pojedinačno.
[…]
2.   Pravo na žalbu može se ostvariti u najmanje dva koraka:
(a)
najprije, pri carinskim tijelima ili pravosudnom tijelu ili drugom tijelu koje [je određeno] u tu svrhu;
(b)
naknadno, pri višemu neovisnom tijelu, koje može biti pravosudno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo […]
[…]
4.   Države članice osiguravaju da žalbeni postupak omogućuje brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela.”
13.
Na temelju članka 45. navedenog zakonika, naslovljenog „Suspenzija provedbe”:
„1.   Podnošenje žalbe ne suspendira provedbu osporavane odluke.
2.   Međutim, carinska tijela suspendiraju provedbu takve odluke u cijelosti ili djelomično ako imaju dobar razlog vjerovati da osporavana odluka nije u skladu s carinskim zakonodavstvom ili da postoji opasnost od nepopravljive štete za dotičnu osobu.
[…]”
B.
Austrijsko pravo
14.
Članak 279. Bundesabgabenordnunga (Savezni porezni zakonik, u daljnjem tekstu: BAO) glasi kako slijedi:
„1.   Osim u slučajevima predviđenima člankom 278., Verwaltungsgericht (upravni sud) uvijek odlučuje o meritumu predmeta. Ovlašten je zamijeniti stajalište poreznog tijela svojim stajalištem u izreci i obrazloženju i prema tome izmijeniti pobijanu odluku, poništiti je ili žalbu protiv odluke odbiti kao neosnovanu.
2.   Poništenjem pobijane odluke postupak se vraća u stadij u kojem se nalazio prije donošenja te odluke.
[…]”
III. Činjenice iz kojih proizlazi spor i zahtjev za prethodnu odluku
15.
Carinski ured donio je 27. listopada 2022., na zahtjev društva G GmbH, odluku o OTI‑ju za proizvod naziva „podveza za jednokratnu uporabu” koji je razvrstao u oznaku robe 4008 219000, s iskazanim razdobljem valjanosti od 27. listopada 2022. do 26. listopada 2025.
16.
Društvo G podnijelo je 22. studenoga 2022. žalbu protiv te odluke i navelo da razvrstavanje robe u carinsku tarifu nije sadržajno točno. Carinski ured odbio je tu žalbu.
17.
Odlukom od 12. ožujka 2024. Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) prihvatio je žalbu koju je podnijelo društvo G i izmijenio pobijanu odluku o OTI‑ju na način da robu o kojoj je riječ treba razvrstati u oznaku robe 4014 900000.
18.
Carinski ured podnio je Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija) reviziju protiv odluke Bundesfinanzgerichta (Savezni financijski sud). Taj ured smatra da je Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) namjeravao svojom odlukom u skladu s člankom 279. BAO‑a s retroaktivnim učinkom izmijeniti odluku o OTI‑ju, što nije dopušteno Carinskim zakonikom Unije, konkretno njegovim člankom 34. stavcima 3. i 6. Usto, u predmetnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti za poništenje OTI‑ja s retroaktivnim učinkom, koji se predviđaju člankom 27. stavkom 1. navedenog zakonika.
19.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) u skladu s člankom 279. stavkom 1. BAO‑a ovlašten zamijeniti stajalište poreznog tijela svojim stajalištem u izreci i obrazloženju te prema tome izmijeniti pobijanu upravnu odluku, poništiti je ili pak žalbu protiv te odluke odbiti kao neosnovanu. Usto, u skladu s člankom 279. BAO‑a, odluka Bundesfinanzgerichta (Savezni financijski sud) o kojoj je riječ u glavnom postupku ima retroaktivan učinak od trenutka kad je Carinski ured izdao OTI, što je u skladu s načelom djelotvorne sudske zaštite koje se zahtijeva pravom Unije.
20.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev u biti navodi da su u članku 34. Carinskog zakonika Unije izričito predviđeni slučajevi u kojima OTI‑ji prestaju biti valjani, opozivaju se ili poništavaju, kao i vremenski učinci takvih događaja. Tom prilikom naglašava da se, u skladu s člankom 34. stavkom 5. Carinskog zakonika Unije, odluke o OTI‑ju ne opozivaju na zahtjev korisnika odluke, da na temelju stavka 3. tog članka prestanak valjanosti odluka o OTI‑ju nema retroaktivan učinak i da se u stavku 6. navedenog članka navodi da se odluke o OTI‑ju ne mogu izmijeniti.
21.
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu toga jesu li prethodno navedene odredbe Carinskog zakonika Unije relevantne kad je riječ o žalbama podnesenima na temelju članka 44. navedenog zakonika i, ako se jesu, u kojem opsegu.
22.
U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i na temelju članka 267. UFEU‑a uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članke 33., 34., 44. i 45. [Carinskog zakonika Unije], s obzirom na to da države članice u skladu s člankom 44. stavkom 4. [navedenog zakonika] osiguravaju da žalbeni postupak omogućuje brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela, tumačiti na način da odluka o žalbi podnesenoj u skladu s člankom 44. stavkom 2. [Carinskog zakonika Unije] protiv [OTI‑ja] izdanog u skladu s člankom 33. [tog zakonika] ima retroaktivan učinak od trenutka kad je Carinski ured izdao taj [OTI]?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: treba li članke 33., 34., 44. i 45. [Carinskog zakonika Unije] tumačiti na način da države članice u svojim nacionalnim postupovnim pravilima mogu predvidjeti da odluka o žalbi podnesenoj u skladu s člankom 44. stavkom 2. [tog zakonika] protiv [OTI‑ja] izdanog u skladu s člankom 33. [tog zakonika] ima retroaktivan učinak od trenutka kad je Carinski ured izdao taj [OTI]?”
IV. Postupak pred Sudom i Općim sudom
23.
Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je tajništvu Suda 21. veljače 2025. Na temelju članka 50.b Statuta Suda Europske unije, taj je zahtjev proslijeđen Općem sudu.
24.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo G, talijanska vlada i Europska komisija. Komisija je sudjelovala na raspravi održanoj 10. prosinca 2025.
V. Pravna ocjena
25.
Svojim dvama prethodnim pitanjima, za koja predlažem da ih se ispita zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti ima dvojbe o usklađenosti s pravom Unije nacionalne odredbe na temelju koje odluka o žalbi, podnesenoj u skladu s člankom 44. stavkom 2. Carinskog zakonika Unije protiv odluke o OTI‑ju donesene u skladu s člankom 33. navedenog zakonika, ima retroaktivan učinak od trenutka kad su carinska tijela donijela tu odluku o OTI‑ju.
26.
Najprije mi se čini korisnim naglasiti da, iako sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) na temelju članka 279. stavka 1. BAO‑a može izmijeniti odluku o OTI‑ju koju su donijela carinska tijela, on ne pita je li ta ovlast izmjene usklađena s člankom 44. Carinskog zakonika Unije (
6
). Samo želi utvrditi vremenske učinke odluke o OTI‑ju koju je donio nacionalni sud.
27.
Stoga sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje članka 44. stavka 4. Carinskog zakonika Unije. Konkretno, želi znati treba li ispravak, koji se nalaže tom odredbom u slučaju prihvaćanja žalbe, imati retroaktivan učinak i mogu li pravila koja su konkretno utvrđena u članku 33. i članku 34. stavcima 3. do 6. navedenog zakonika utjecati na odgovor koji treba dati na njegovo pitanje.
28.
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (
7
).
29.
U tim okolnostima, u svojoj ću analizi najprije tumačiti članak 44. stavak 4. Carinskog zakonika Unije (dio A), a zatim provjeriti usklađenost članka 279. BAO‑a s tom odredbom (dio B).
A.
Tumačenje članka 44. stavka 4. Carinskog zakonika Unije
30.
Kad je riječ o dvojbama koje je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, konkretno u pogledu utjecaja koji članci 33. i 34. Carinskog zakonika Unije mogu imati na tumačenje članka 44. stavka 4. navedenog zakonika, čini mi se da je bolje započeti analizom konteksta i ciljeva koji se nastoje postići tim različitim odredbama (odjeljak 1.), a zatim se osvrnuti na sam tekst članka 44. stavka 4. tog zakonika i stoga na njegov doseg (odjeljak 2.).
1. Kontekst i ciljevi članaka 33., 34. i 44. Carinskog zakonika Unije
31.
Kao prvo, kako bi se bolje shvatio cilj koji se nastoji postići člankom 44. Carinskog zakonika Unije i konkretno njegovim stavkom 4., čini mi se korisnim vratiti se malo unatrag i podsjetiti na kontekst u kojem je na razini Unije nastalo pravo gospodarskih subjekata na žalbu u području carina.
32.
Komisija se početkom 1980-ih počela baviti pitanjem prava gospodarskih subjekata na žalbu te je 29. siječnja 1981. Vijeću podnijela prijedlog direktive o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na ostvarivanje prava na žalbu u području carina (
8
).
33.
U tom se prijedlogu, među ostalim, u biti naglasilo da je, s obzirom na to da među državama članicama postoje znatne razlike u posljedicama žalbe podnesene protiv carinske odluke, na razini Zajednice očito nužno utvrditi uvjete za podnošenje takvog pravnog lijeka.
34.
Stoga se člankom 2. stavkom 1. navedenog prijedloga predviđala mogućnost podnošenja žalbe u svrhu poništavanja ili izmjene odluke koja se odnosi na primjenu carinskih propisa. Kad je pak riječ o njegovu članku 7., njime se određivalo da podnošenje žalbe ne odgađa izvršenje osporavane odluke, osim ako carinsko tijelo ne odluči drukčije.
35.
Međutim, tek je donošenjem Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
9
) (u daljnjem tekstu: stari Carinski zakonik) i njezinih članaka 243. do 246. uspostavljeno istinsko pravo na žalbu za gospodarske subjekte.
36.
Zatim je prilikom donošenja Uredbe (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (
10
) uvedena novost u odnosu na članak 243. starog Carinskog zakonika. Naime, člankom 23. stavkom 4. te uredbe uvedena je obveza država članica da jamče da žalbeni postupak omogućava brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela.
37.
Naposljetku, u članku 44. stavku 4. Carinskog zakonika Unije preuzima se članak 23. stavak 4. Uredbe br. 450/2008.
38.
To dodavanje, koje je okosnica ovog predmeta, odražava, prema mojem mišljenju, volju zakonodavca Unije da utvrdi i dodatno uskladi posljedice povezane s odbijanjem ili prihvaćanjem žalbe u području carina, kao i da, kao što je to Komisija navela na raspravi, dodatno zajamči djelotvornost i učinkovitost sudske zaštite gospodarskih subjekata.
39.
Kao drugo, čini mi se korisnim naglasiti i da su, upravo kako bi se osigurala ravnoteža između potrebe carinskih tijela za jamčenjem ispravne primjene carinskog zakonodavstva, s jedne strane, i prava gospodarskih subjekata da se s njima pravedno postupa, s druge strane, carinska tijela dobila široke ovlasti za provjeru, a gospodarski subjekti pravo na žalbu (
11
).
40.
U tom je smislu pravo gospodarskih subjekata na žalbu osmišljeno kako bi ih se zaštitilo od mogućih zlouporaba carinskih tijela ili od pogrešaka koje bi ta tijela mogla počiniti prilikom primjene carinskog zakonodavstva.
41.
Kao treće, kako bi se razumio odnos članaka 33., 34. i 44. Carinskog zakonika Unije, valja razmotriti njihove uloge u okviru Carinskog zakonika Unije.
42.
Najprije, te se odredbe nalaze u različitim odjeljcima tog zakonika. Tako se članci 33. i 34. nalaze u odjeljku 3., naslovljenom „Odluke koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva”, dok je članak 44. obuhvaćen odjeljkom 6., naslovljenim „Žalbe”.
43.
Prikazano shematski, odluke donesene u skladu s člancima 33. i 34. Carinskog zakonika Unije donose carinska tijela, koja djeluju kao upravna tijela i primjenjuju materijalna pravila, dok odluke donesene u skladu s člankom 44. navedenog zakonika donosi pravosudno tijelo ili carinsko tijelo koje djeluje u svojstvu pravosudnog tijela, u okviru sustava rješavanja upravnih sporova.
44.
Drugim riječima, člancima 33. i 34. Carinskog zakonika Unije, s jedne strane, i člankom 44. navedenog zakonika, s druge strane, nastoje se urediti različiti postupci i razgraničiti ovlasti različitih tijela (
12
).
45.
Tako se člancima 33. i 34. Carinskog zakonika Unije nastoje utvrditi ovlasti dodijeljene carinskim tijelima u svojstvu upravnih tijela. Konkretnije, člankom 33. uređuje se postupak u kojem se donosi odluka o OTI‑ju, dok se članak 34. odnosi na to kako ta tijela upravljaju tim odlukama.
46.
U tom se kontekstu člankom 34. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije nastoje urediti vremenski učinci prestanka valjanosti odluke o OTI‑ju u slučaju kad takva odluka o OTI‑ju zbog nastanka okolnosti navedenih u njegovu stavku 1. prestane biti valjana prije isteka razdoblja iz članka 33. stavka 3. navedenog zakonika.
47.
Kad je riječ o članku 34. stavku 4. tog zakonika, on se odnosi na poseban slučaj u kojem carinska tijela poništavaju odluku o OTI‑ju ako je podnositelj zahtjeva dostavio netočne ili nepotpune podatke, dok se njegov stavak 5. odnosi na slučaj opoziva odluka o OTI‑ju, a njegovim se stavkom 6. predviđa da se odluke o OTI‑ju ne mogu izmijeniti.
48.
Kad je pak riječ o članku 44. tog zakonika, njime se uređuje spor koji se odnosi na odluke koje donose carinska tijela. Njegovim stavkom 1. tako se predviđa pravo svake osobe na žalbu protiv svih odluka koje donesu carinska tijela i koje se te osobe tiču izravno i pojedinačno (
13
), dok se njegovim stavcima 2. do 4. predviđaju opća načela koja države članice trebaju slijediti prilikom izrade svojih postupovnih pravila u tom području.
49.
Kao četvrto, čitatelju ne može promaknuti da se razlikuje terminologija upotrijebljena u člancima 33. i 34. Carinskog zakonika Unije i ona u članku 44. stavku 4. navedenog zakonika. Naime, dok odluke koje donose carinska tijela mogu dovesti do prestanka valjanosti, poništenja ili opoziva odluka o OTI‑ju, posljedice odluka koje donose pravosudna tijela jesu potvrda (u slučaju odbijanja žalbe) ili ispravak (u slučaju prihvaćanja žalbe) odluka o OTI‑ju koje se pred njima pobijaju. Čini mi se da je potonji aspekt posebno važan jer ispravak odluke nužno podrazumijeva njezinu izmjenu i jer, kad je riječ o odlukama o OTI‑ju, tu ovlast izvršavaju samo pravosudna tijela.
50.
Prema mojem mišljenju, iz svih tih elemenata proizlazi da članke 33. i 34., s jedne strane, i članak 44. Carinskog zakonika Unije, s druge strane, prilikom ocjene njihova dosega treba ispitati odvojeno. Tako vremenski učinci odluka carinskih tijela ne mogu uvjetovati niti imati ikakav utjecaj na vremenske učinke odluka pravosudnih tijela. Općenitije, čini mi se da zakonodavac Unije nije namjeravao uskladiti postupanje s odlukama pravosudnih tijela i postupanje s odlukama carinskih tijela. U tom smislu, okolnost da iz članka 34. tog zakonika proizlazi da retroaktivan učinak ima samo poništenje odluka o OTI‑ju koje utvrde carinska tijela u uvjetima predviđenima njegovim stavkom 4., ali ne i prestanak valjanosti ni opoziv odluka o OTI‑ju, nije relevantna za tumačenje dosega članka 44. navedenog zakonika. Konkretno, njome se, prema mojem mišljenju, u načelu ne može opravdati stajalište prema kojem ispravak odluka o OTI‑ju slijedom odluke nacionalnog suda u skladu s člankom 44. stavkom 4. navedenog zakonika ne može imati retroaktivan učinak.
51.
U tim mi se okolnostima čini da se ne treba zadržavati na vremenskim učincima odluka o poništenju, opozivu ili prestanku valjanosti koje carinska tijela donose na temelju članka 34. Carinskog zakonika Unije kako bi se odredili vremenski učinci odluka pravosudnih tijela u širokom smislu, koje su donesene na temelju članka 44. navedenog zakonika.
2. Doseg članka 44. stavka 4. Carinskog zakonika Unije
52.
U članku 44. stavku 4. Carinskog zakonika Unije navodi se da države članice osiguravaju da žalbeni postupak omogućuje brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela.
53.
U tom pogledu podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrđivanje značenja i dosega pojmova za koje pravo Unije ne daje nikakvu definiciju i ne upućuje na pravo država članica treba provesti u skladu s njihovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se oni koriste i ciljeve postavljene propisom kojem pripadaju (
14
).
54.
Riječ „ispravak” u okviru Carinskog zakonika Unije nije definirana. Međutim, u širokom smislu, ispravkom se ispravlja pogreška, cilj je ispravka da taj akt poprimi oblik koji je trebao imati od samog početka (
15
). Stoga riječ „ispravak” sama po sebi podrazumijeva ideju retroaktivnosti.
55.
Doista je točno da se u načelu govori o „ispravku” kad treba ispraviti materijalne pogreške, odnosno pravopisne i gramatičke pogreške, očite netočnosti ili pak pogreške u računanju, i da se, suprotno tomu, ne može govoriti o običnom „ispravku” kad se izmjenom mijenja sadržaj akta o kojem je riječ, odnosno njegova bit (
16
).
56.
Međutim, u okviru članka 44. stavka 4. Carinskog zakonika Unije planirani ispravak posljedica je odluke pravosudnog tijela da prihvati žalbu koju je podnio gospodarski subjekt. U tom kontekstu i osobito s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek, izraz „ispravak” ne može se tumačiti na način da znači „ispravak materijalne pogreške”, nego da se zapravo odnosi na „ispravak povrede”, ako se mogu tako izraziti. S obzirom na to, ideja je u konačnici ista: cilj je postići to da odluka o OTI‑ju poprimi oblik koji je trebala imati od samog početka.
57.
Zbog toga, prema mojem mišljenju, članak 44. stavak 4. Carinskog zakonika Unije valja tumačiti na način da znači da ispravak unesen u odluku o OTI‑ju u načelu ima učinak ex tunc.
58.
To mi se tumačenje usto čini u skladu s ravnotežom koja treba postojati između načela pravne sigurnosti, s jedne strane, i prava na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčenog člankom 47. prvim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima, s druge strane.
59.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, priznavanje pravomoćnosti upravne odluke, koja je nastala po isteku razumnih rokova za podnošenje pravnih sredstava ili iscrpljivanjem pravnih sredstava, pridonosi pravnoj sigurnosti a da se pritom u praksi ne onemogućuje ili pretjerano otežava ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom (
17
).
60.
Tako se načelom pravne sigurnosti zahtijeva samo da učinci odluke o OTI‑ju na koju se odnosi žalba postanu pravomoćni, odnosno „uklesani u kamenu”, tek nakon što se žalba odbije ili, ako žalba nije podnesena, nakon isteka rokova predviđenih u tu svrhu.
61.
Stoga smatram da se na načelo pravne sigurnosti ne može pozvati kako bi se opravdalo zadržavanje učinaka odluke o OTI‑ju u razdoblju između njezina stupanja na snagu i prihvaćanja pravnog lijeka podnesenog protiv nje. Naime, suprotno rješenje dovelo bi do pravomoćnosti takvih učinaka, iako bi nacionalno pravosudno tijelo utvrdilo da je odluka o OTI‑ju nezakonita i iako ta odluka sama po sebi ne bi postala pravomoćna.
62.
Isto tako, zadržavanje učinaka odluke o OTI‑ju koja je proglašena nezakonitom moglo bi biti protivno pravu na djelotvornu sudsku zaštitu jer bi se takvi učinci zadržali u odnosu na gospodarskog subjekta koji je, međutim, u propisanim rokovima podnio žalbu protiv odluke o OTI‑ju. U tom bi smislu, kad bi se smatralo da ispravak nema retroaktivan učinak, to imalo ozbiljne posljedice za gospodarskog subjekta, kojem bi se oduzelo pravo na razvrstavanje robe u carinsku tarifu koje je od samog početka zahtijevao, i to u situaciji u kojoj pogreška proizlazi iz pogrešne ocjene carinskih tijela, a ne iz njegova postupanja.
63.
Naposljetku, čini se da stajalište prema kojem ispravak predviđen člankom 44. stavkom 4. Carinskog zakonika Unije ima samo učinak ex nunc nije u skladu s ciljem koji se nastoji postići člankom 45. stavkom 2. navedenog zakonika, a to je zajamčiti djelotvornost žalbi.
64.
Naime, potonjom se odredbom predviđa da carinska tijela suspendiraju provedbu osporavane odluke u cijelosti ili djelomično, među ostalim, ako imaju dobar razlog vjerovati da postoji opasnost od nepopravljive štete za dotičnu osobu.
65.
Međutim, Sud je već imao priliku navesti, u biti, da se uvjetom „nepopravljive štete” zahtijeva da se ispita bi li eventualno poništenje sporne odluke omogućilo vraćanje u prijašnje stanje situacije koja bi nastala njezinom trenutačnom provedbom (
18
).
66.
Stoga je suspenzija provedbe povezana s mogućnošću retroaktivne izmjene pravne situacije osobe koja je podnijela žalbu.
67.
Podredno mi se čini korisnim razmotriti primjedbu talijanske vlade prema kojoj je teško osigurati da su sve države članice doista upoznate s nacionalnom sudskom odlukom o poništenju ili ispravku koja ima retroaktivan učinak.
68.
Taj mi argument nije uvjerljiv zbog sustava razmjene informacija uspostavljenog na razini Unije. U tom pogledu valja istaknuti da se, u skladu s člankom 21. stavkom 1. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 od 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju Carinskog zakonika Unije (
19
), za razmjenu i pohranu informacija koje se odnose na zahtjeve i odluke o OTI‑ju te na bilo koji kasniji događaj koji može utjecati na prvotni zahtjev ili odluku upotrebljava elektronički sustav uspostavljen u tu svrhu u skladu s člankom 16. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije. U tom smislu nadležno carinsko tijelo stavlja na raspolaganje informacije u tom sustavu bez odlaganja, a najkasnije u roku od sedam dana od dana kada je carinsko tijelo došlo do saznanja o informacijama.
69.
Stoga, kao što je to Komisija navela na raspravi, nakon što se odluka o OTI‑ju poništi ili izmijeni slijedom odluke nacionalnog suda, nadležno carinsko tijelo bez odlaganja unosi tu informaciju u taj elektronički sustav, koja tako postaje vidljiva svim drugim carinskim tijelima.
B.
Usklađenost članka 279. BAO‑a s člankom 44. Carinskog zakonika Unije
70.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u skladu s člankom 279. BAO‑a, odluka koju donese Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) ima retroaktivan učinak od trenutka u kojem je Carinski ured donio odluku o OTI‑ju.
71.
U tom pogledu podsjećam na to da nije na Sudu ni Općem sudu da se u okviru zahtjeva za prethodnu odluku izjašnjava o tumačenju nacionalnog prava, s obzirom na to da je to zadaća isključivo suda koji je uputio zahtjev. Naime, dužnost je Suda ili Općeg suda da u okviru raspodjele ovlasti između sudova Europske unije i nacionalnih sudova uzme u obzir pravni i činjenični kontekst prethodnih pitanja, koji je utvrđen odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (
20
).
72.
Stoga valja smatrati da, u skladu s člankom 279. BAO‑a, odluke o izmjeni odluka o OTI‑ju koje donosi Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) imaju retroaktivan učinak. Prema tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, ta ocjena odgovara stajalištu većine autora pravne teorije u Austriji (
21
).
73.
S obzirom na to, valja navesti da je Sud u rješenju od 19. siječnja 2005., SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, t. 52.) već imao priliku utvrditi da je na nadležnim tijelima i sudovima države članice da u okviru svojih nadležnosti poduzmu sve potrebne opće ili posebne mjere kako bi se otklonila neusklađenost netočnog OTI‑ja. Takve posebne mjere osobito predstavljaju poništenje netočnog OTI‑ja i donošenje nove informacije u skladu s pravom Unije.
74.
To je rješenje doneseno dok je na snazi bio stari Carinski zakonik.
75.
Tako je Sud pojasnio da primjenjiva postupovna pravila proizlaze iz članaka 243. do 246. starog Carinskog zakonika i, podredno, na temelju članka 245. tog starog zakonika i načela postupovne autonomije država članica, iz unutarnjeg pravnog poretka svake države članice, pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih kojima se uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (
22
).
76.
Naposljetku valja naglasiti da su, prema mišljenju Suda, pravila na temelju kojih nacionalni sud donosi odluke o žalbama i učinci takvih odluka, u granicama načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, obuhvaćeni i nacionalnim pravom (
23
).
77.
Prema mojem mišljenju, ta je sudska praksa, koja je donesena dok je na snazi bio stari Carinski zakonik, i dalje relevantna u pogledu pravila na temelju kojih nacionalni sudovi donose odluke jer su u tom pogledu članci 43. do 45. Carinskog zakonika Unije takoreći istovjetni člancima 243. do 246. starog Carinskog zakonika. Njima se stoga predviđaju samo pravo dotičnih osoba na žalbu, potreba za dvostupanjskim nadzorom, država članica nadležna za odlučivanje i slučajevi suspenzije provedbe odluka carinskih tijela protiv kojih je podnesena žalba. Drugim riječima, u skladu s člankom 43. navedenog zakonika (
24
), u tim se odredbama ne navodi ništa o pravilima na temelju kojih nacionalni sudovi donose odluke.
78.
Suprotno tomu, kad je riječ o učincima odluka koje donose nacionalni sudovi, čini mi se da rješenje koje je utvrdio Sud treba prilagoditi. Konkretno, u skladu s člankom 44. stavkom 4. Carinskog zakonika Unije, države članice osiguravaju da žalbeni postupak omogućuje brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela. Ta odredba nema ekvivalent u starom Carinskom zakoniku (
25
).
79.
Točno je da se u članku 44. stavku 4. Carinskog zakonika Unije ne pojašnjava kada ni na koji način treba ispraviti odluke o OTI‑ju (
26
), ali se ipak zahtijeva brza reakcija nakon žalbenog postupka. Međutim, čini mi se da se tom odredbom nalaže, s jedne strane, državama članicama da donesu mjere koje gospodarskom subjektu omogućuju da raspolaže odlukom o OTI‑ju koja je u skladu s pravom i, s druge strane, retroaktivan učinak takvog ispravka. Upravo je to cilj koji se nastoji postići člankom 279. BAO‑a.
80.
U tim okolnostima smatram da članak 44. stavak 4. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju koje odluka o žalbi, podnesenoj u skladu s člankom 44. stavkom 2. navedenog zakonika protiv odluke o OTI‑ju donesene u skladu s člankom 33. tog zakonika, ima retroaktivan učinak od trenutka kad su carinska tijela donijela tu odluku o OTI‑ju.
VI. Zaključak
81.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:
Članak 44. stavak 4. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije
treba tumačiti na način da mu se
ne protivi nacionalna odredba, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju koje odluka o žalbi, podnesenoj u skladu s člankom 44. stavkom 2. navedene uredbe protiv odluke koja se odnosi na obvezujuće tarifne informacije donesene u skladu s člankom 33. te uredbe, ima retroaktivan učinak od trenutka kad su carinska tijela donijela tu odluku.
J. Martín y Pérez de Nanclares
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. siječnja 2026.
Potpisi
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Naime, to se načelo navodi na samom početku Justinijanova zakonika: „Leges et constitutiones futuris certum est dare formam negotiis, non ad facta praeterita revocari, nisi nominatim et de praeterito tempore et adhuc pendentibus negotiis, cautum sit” (Knjiga prva, glava 14., zakon 7.).
(
3
)	SL 2013., L 269, str. 1. te ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str. 93. i SL 2023./90151, L
(
4
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u spojenim predmetima Timmermans Transport i Hoogenboom Production (C‑133/02 i C‑134/02, EU:C:2003:460, t. 4.)
(
5
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 1998., Lopex Export (C‑315/96, EU:C:1998:31, t. 19.). Temeljni cilj bio je i izbjeći prevelik broj sporova s gospodarskim subjektima: Albert, J.-L., „Droit douanier européen”, JurisClasseur Europe Traité – Synthèse, LexisNexis, 2021., str. 35.
(
6
)	Radi korisnosti navodim da mi se čini da sudsku praksu Suda zapravo treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da nacionalni sudovi izvrše ovlast izmjene u tom pogledu (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. siječnja 2005., SmithKline Beecham, C‑206/03, EU:C:2005:31, t. 55. i presudu od 14. travnja 2011., British Sky Broadcasting Group i Pace, C‑288/09 i C‑289/09, EU:C:2011:248, t. 94.).
(
7
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
8
)	SL 1981., C 33, str. 2.; za pregled razvoja prava na žalbu u području carina, vidjeti Walsh, T., European Union Customs Code, Kluwer Law International u Alphenu aan den Rijnu, Nizozemska: Wolters Kluwer, 2015., str. 985. do 1021. (str. 986.).
(
9
)	SL 1992., L 302, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)
(
10
)	(SL 2008., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 245.)
(
11
)	Uvodna izjava 26. Carinskog zakonika Unije
(
12
)	Kad je riječ o podjeli nadležnosti između carinskih tijela i pravosudnih tijela u području carinskih provjera, vidjeti presudu od 21. rujna 2023., OGL‑Food Trade Lebensmittelvertrieb (C‑770/21, EU:C:2023:690, t. 69. i 72.).
(
13
)	Podsjećam na to da se tako utvrđeno pravo na žalbu ne odnosi posebno na odluke o OTI‑ju, nego na sve odluke koje donose carinska tijela.
(
14
)	Vidjeti presudu od 20. studenoga 2025., Servoprax (Medicinski proizvodi) (C‑631/23, EU:C:2025:906, t. 45. i navedena sudska praksa).
(
15
)	Čini mi se da tu ideju potvrđuje usporedba, u skladu s pravilima o tumačenju koja je utvrdio Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2024., Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, t. 27. i navedenu sudsku praksu), jezičnih verzija članka 44. stavka 4. Carinskog zakonika Unije: „corrección” na španjolskom jeziku, „correction” na engleskom jeziku, „Berichtigung” na njemačkom jeziku i „correzione” na talijanskom jeziku.
(
16
)	Kad je riječ o ispravcima unesenima u uredbu, vidjeti ograničenja koja je Sud utvrdio u presudama od 2. lipnja 1994., AC‑ATEL Electronics Vertriebs (C‑30/93, EU:C:1994:224, t. 20. do 24.) i od 22. prosinca 2010., Premis Medical (C‑273/09, EU:C:2010:809, t. 29., 30., 36. i 59.); kad je riječ o ograničenjima ispravka odluka koje donose Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo i Ured Zajednice za biljne sorte, vidjeti presude od 9. rujna 2011., dm‑drogerie markt/OHIM – Distribuciones Mylar (dm) (T‑36/09, EU:T:2011:449, t. 74. i 75.) i od 25. lipnja 2020., Siberia Oriental/CPVO (Siberia) (T‑737/18, EU:T:2020:289, t. 53.); kad je riječ o ograničenjima ispravka odluka koje donose Sud i Opći sud, vidjeti rješenja od 24. studenoga 2022., European Food i dr. (C‑333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:936, t. 6. i navedena sudska praksa) odnosno od 27. svibnja 2024., EVH/Komisija (T‑53/21 REC, neobjavljeno, EU:T:2024:338, t. 9. i 11. i navedena sudska praksa).
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presude od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, t. 24.); od 12. veljače 2008., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, t. 57. i 58.); od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 48.) i od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr. (C‑546/18, EU:C:2021:711, t. 38.).
(
18
)	Valja provjeriti i, suprotno tomu, bi li suspenzija provedbe te odluke onemogućila njezin puni učinak u slučaju odbijanja žalbe u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 17. srpnja 1997., Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, t. 35. i 36.).
(
19
)	SL 2015., L 343, str. 558. te ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.
(
20
)	Vidjeti u tom smislu rješenja od 24. travnja 2009., Koukou (C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 43. i navedena sudska praksa) i od 30. lipnja 2011., Wamo (C‑288/10, EU:C:2011:443, t. 27.).
(
21
)	U skladu s austrijskom pravnom teorijom, učinak ex tunc odluka donesenih u skladu s člankom 279. BAO‑a proizlazi iz teksta stavka 2. te odredbe, kao i iz prava na djelotvoran pravni lijek. Vidjeti u tom pogledu Fischerlehner, J., Das neue Abgabenverfahren, Manz, Beč, 2013., str. 325., kao i Gunacker‑Slawitsch, B., „III. Das Verfahren vor dem Bundesfinanzgericht”, u Ehrke‑Rabel, T. (ur.), Rechtsmittelverfahren in Abgabensachen, Manz, Beč, 2013., str. 37. do 101. (str. 77. i 78.). Učinak ex tunc odluka o izmjeni izričito se potvrđuje u: Ritz, C., „§ 279 BAO”, u Ritz/Koran (ur.), BAO – Bundesabgabenordnung, izd. br. 8, Linde, Beč, 2025., t. 2. i 18.
(
22
)	Rješenje od 19. siječnja 2005., SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, t. 53.)
(
23
)	Rješenje od 19. siječnja 2005., SmithKline Beecham (C‑206/03, EU:C:2005:31, t. 55.)
(
24
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2024.OSTP Italy (C‑770/22, EU:C:2024:299, t. 47.).
(
25
)	Vidjeti točku 36. ovog mišljenja. Međutim, napominjem da se izmjena, s retroaktivnim učinkom, odluke o OTI‑ju slijedom žalbe podnesene pred nacionalnim sudovima već primjenjivala u praksi dok je na snazi bio stari Carinski zakonik, barem u određenim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2011., Sony Supply Chain Solutions (Europe), C‑153/10, EU:C:2011:224, t. 16. i 17.).
(
26
)	Tako se, primjerice, člancima 44. i 45. Carinskog zakonika Unije ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa neposredna izvršnost prvostupanjskih presuda koje još nisu postale konačne niti se njima zahtijeva da se u nacionalnom zakonodavstvu predvidi neposredna izvršnost takvih presuda (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2024., OSTP Italy, C‑770/22, EU:C:2024:299, t. 42.).