PRESUDA SUDA6. srpnja 1982.(*)„Javna poduzeća – Transparentnost financijskih odnosa s državom“U spojenim predmetima C-188/80_Francuska Republika,
koju zastupaju G. Guillaume, u svojstvu agenta, i P. Moreau-Defarges, u
svojstvu pomoćnog agenta, s izabranom adresom za dostavu u francuskom
veleposlanstvu u Luxembourgu_tužitelj_protivKomisije Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju G. Marenca, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku O.
Montaltu, u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu, tuženik_koju podupiruKraljevina Nizozemska, koju zastupa A. Bos, u svojstvu agenta_intervenijent_i Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju M. Seidel, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu gospodarstva, i A. Deringer, odvjetnik na Oberlandsgerichtu u Kölnu, u svojstvu agenata_intervenijent, C-189/80_Talijanska Republika,
koju zastupa A. Squillante, voditelj službe za diplomatske sporove,
ugovore i pravne poslove, u svojstvu agenta, uz asistenciju I.
Braguglije, državnog odvjetnika, s izabranom adresom za dostavu u
talijanskom veleposlanstvu u Luxembourgu_tužitelj_koju podupireFrancuska Republika, koju zastupa njezin agent A. Carnelutti, uz asistenciju G. Guillaumea, pomoćnog agenta_intervenijent_protivKomisije Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju S. Fabbra, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku O.
Montaltu, u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu_tuženik_koju podupireKraljevina Nizozemska, intervenijent_i Savezna Republika Njemačka, intervenijent, C-190/80Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa W. Godwin, treasury solicitor, u svojstvu agenta, s izabranom adresom za dostavu u britanskom veleposlanstvu u Luxembourgu_tužitelj_koju podupireFrancuska Republika, koju zastupa njezin agent A. Carnelutti, uz asistenciju G. Guillaumea, pomoćnog agenta_intervenijent_protivKomisije Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju P. J. Kuypera, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku M. Cervinu,
u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu_tuženik_koju podupiruKraljevina Nizozemska, intervenijent_iSavezna Republika Njemačka, intervenijent_povodom
tužbe za poništenje Direktive Komisije br. 80/723/EEZ od 25. lipnja
1980. o transparentnosti financijskih odnosa između država članica i
javnih poduzeća (SL L 195, str. 35.) na temelju članka 173. Ugovora o
EEZ-uSUD_u
sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik suda, A. Touffat i O. Due,
predsjednici vijeća, P. Pescatore, A. J. Mackanzie Stuart, A. O' Keeffe,
T. Koopmans, A. Chloros i F. Grévisse, suci nezavisni odvjetnik: G. Reischl_tajnik: P. Heimdonosi sljedeću Presudu1        Zahtjevima
podnesenim tajništvu Suda 16., 18. i 19. rujna 1980. Francuska
Republika, Talijanska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije
i Sjeverne Irske podnijele su, na temelju članka 173. stavka 1. Ugovora
o EEZ-u, tri tužbe za poništenje Direktive Komisije br. 80/723/EEZ od
25. lipnja 1980. o transparentnosti financijskih odnosa između država
članica i javnih poduzeća (SL L 195, str. 35.). Savezna Republika
Njemačka i Kraljevina Nizozemska intervenirale su u te postupke
podupirući zahtjeve Komisije.2        Direktiva
koja je usvojena na temelju članka 90. stavka 3. Ugovora obvezuje
države članice da tijekom razdoblja od pet godina učine dostupnima
podatke koji se odnose na javna sredstva koja su javne vlasti stavile na
raspolaganje javnim poduzećima kao i podatke koji se odnose na
učinkovitu upotrebu tih sredstava od strane navedenih poduzeća. Iz
uvodnih izjava direktive proizlazi da je njezin temeljni cilj promicati
učinkovitu primjenu odredbi članaka 92. i 93. Ugovora o državnim
potporama za javna poduzeća. Nadalje, u njezinim uvodnim izjavama
naglašeno je načelo jednakog postupanja prema javnim i privatnim
poduzećima kao i potreba transparentnosti financijskih odnosa između
javnih poduzeća i države zbog složenosti tih odnosa.3        Iako
se tužbeni razlozi koje ističu vlade tužiteljice u određenim točkama
razlikuju, u bitnome ih je moguće povezati na sljedeći način:–        nepostojanje ovlasti Komisije;–        nepostojanje nužnosti i povreda načela proporcionalnosti;–        diskriminacija na štetu javnih poduzeća;–        povreda
članaka 90., 92. i 93., s obzirom na to da direktiva definira pojmove
javno poduzeće i državna potpora;–        nepoštovanje
pravila koja definiraju područje primjene Ugovora o EEZ-u, Ugovora o
EZUČ-u i Ugovora o EURATOM-u;–        nepostojanje
obrazloženja i povreda načela jednakosti u odnosu na iznimke koje
predviđa direktiva.I –   Prvi tužbeni razlog (nepostojanje ovlasti Komisije)4        Prema
mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne
Irske, Komisija je usvajanjem sporne direktive povrijedila sama ona
načela koja uređuju raspodjelu ovlasti i odgovornosti između institucija
Zajednice. Iz institucionalnih odredbi Ugovora proizlazi da ukupnost
izvornih zakonodavnih ovlasti pripada Vijeću, dok Komisija ima samo
ovlasti nadzora i provedbe. Takvu raspodjelu ovlasti potvrđuju posebna
ovlašćujuća pravila Ugovora koja usvajanje uredbi i direktiva gotovo
beziznimno stavljaju u ovlast Vijeća. Istu takvu raspodjelu odgovornosti
sadrže i pravila o tržišnom natjecanju. Te odredbe dodjeljuju Komisiji
funkciju nadzora te Komisija može usvajati zakonodavne akte samo u
granicama određene i izričite ovlasti sadržane u aktu Vijeća. 5        Također,
prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne
Irske, odredbe Ugovora koje Komisiji iznimno povjeravaju ovlast
usvajanja direktiva moraju se tumačiti s obzirom na gore navedena
razmatranja. Direktive Komisije nisu iste naravi kao direktive koje
usvaja Vijeće. Dok potonje mogu sadržavati opće odredbe normativnog
karaktera i, kad je to potrebno, državama članicama nametati nove
obveze, krajnji cilj prvih jest samo urediti određenu situaciju u jednoj
ili više tih država članica. U primjeru članka 90. stavka 3. taj
krajnji cilj proizlazi iz teksta samoga članka sukladno kojem Komisija
„upućuje“ odgovarajuće direktive ili odluke državama članicama.6        Ta
teza, međutim, nije utemeljena u institucionalnim odredbama Ugovora. U
skladu s člankom 4., Komisija sudjeluje u izvršenju zadaća Zajednice na
istoj osnovi kao i druge institucije i svaka od njih djeluje u granicama
ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorom. Na gotovo jednak način kojim
članak 145. uređuje istu funkciju Vijeća, članak 155. određuje da
Komisija raspolaže ovlašću samostalnog odlučivanja unutar granica
predviđenih ugovorom. Osim toga, odredbe poglavlja koje na opći način
uređuju učinke i sadržaj akata koje usvajaju institucije, a osobito
odredbe članka 189., ne prave razliku, na koju ukazuje vlada Ujedinjene
Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, između direktiva općeg
dosega i onih koje propisuju samo posebne mjere. Sukladno prvom stavku
tog članka, Komisija ima, na istom temelju kao i Vijeće, ovlast donositi
direktive pod uvjetima predviđenim Ugovorom. Iz toga slijedi da granice
ovlasti koja je Komisiji povjerena posebnom odredbom Ugovora ne
proizlaze iz općeg načela, već iz tumačenja samog teksta predmetne
odredbe, u ovom slučaju članka 90., promatrane s obzirom na njezin cilj i
mjesto u strukturi Ugovora. 7        U
tom pogledu nije moguće izvlačiti zaključke iz činjenice da većina
ostalih posebnih odredbi Ugovora kojima se određuje ovlast za usvajanje
akata općeg karaktera povjerava tu ovlast Vijeću, koje odlučuje na
temelju prijedloga Komisije. Također se ne može praviti razlika ni
između odredbi koje predviđaju usvajanje direktiva ovisno o tome sadrže
li u sebi pojam „usvajati“ ili „uputiti“. Sukladno članku 189.,
direktive i odluke kako Vijeća tako i Komisije upućene su strankama koje
su, u slučaju direktiva, nužno države članice. Kada neka odredba
predviđa usvajanje direktiva i odluka upućenih državama članicama, tada
izraz „upućuju se“ predstavlja samo najprikladniji opći pojam.8        U
potporu tužbenom razlogu nepostojanja ovlasti Komisije tri vlade
tužiteljice ističu da je pravila sadržana u spornoj direktivi moglo
usvojiti Vijeće. Budući da je cilj direktive omogućiti Komisiji nadzor
nad poštovanjem obveze država članica prema kojoj su one, u skladu s
člankom 93. stavkom 3., dužne obavijestiti Komisiju o svakoj dodjeli ili
izmjeni državne potpore i kako članak 94. daje Vijeću ovlast da odredi
osobito uvjete pod kojima se primjenjuje navedeni stavak, predmetna
pravila spadaju u ovlast te institucije na temelju tog članka. U svakom
slučaju, na Vijeću je da donosi ova pravila na temelju članka 213. ili,
podredno, na temelju članka 235. Prema mišljenju vlada tužiteljica, nije
moguće priznati istovremenu ovlast Komisije na temelju drugih odredbi
Ugovora s obzirom na to da ovo područje spada u ovlast Vijeća. 9        Komisija,
koju podržava vlada Savezne Republike Njemačke, ustraje na činjenici da
direktiva predviđa niz mjera koje „prethode“ postupku iz članka 93. i
da se stoga ne može primijeniti članak 94. Ona također ističe da se
članak 213. ne odnosi na informacije kojima raspolažu države članice i
koje one trebaju pružiti Komisiji na njezin zahtjev na temelju njihove
opće obveze suradnje predviđene člankom 5. Ne može se primijeniti ni
članak 235. jer on pretpostavlja nepostojanje drugih ovlasti. S druge
strane, nizozemska vlada osobito ističe poseban značaj i samostalnu
važnost članka 90.10      Potrebno
je odbaciti argumente u vezi s člancima 213. i 235. koje ističu vlade
tužiteljice. Naime, članak 213., koji se nalazi u poglavlju o općim i
završnim odredbama, nije u suprotnosti s ovlastima koje Komisiji
dodjeljuju posebne odredbe Ugovora. U predmetnom se slučaju, iz razloga
koji je naznačila Komisija, ne može primijeniti članak 235.11      Naprotiv,
za procjenu argumenta vezanog uz članak 94. valja usporediti odredbe
tog članka s odredbama članka 90., uzimajući pritom u obzir ciljeve i
svrhu obaju članaka. 12      U
tom pogledu valja ustvrditi da se te dvije odredbe odnose na različite
predmete. Članak 94. dio je skupine odredbi koje uređuju područje
državnih potpora neovisno o njihovom obliku i adresatima. Suprotno tome,
članak 90. odnosi se isključivo na poduzeća za čije postupke države
članice moraju preuzeti posebnu odgovornost zbog utjecaja koji one mogu
imati na njihovo ponašanje. Taj članak naglašava da se, uz pridržaj
onoga što je navedeno u njegovom stavku 2., na navedena poduzeća
primjenjuju sva pravila Ugovora; tako on državama članicama nameće
obvezu poštovanja tih pravila u njihovim odnosima s tim poduzećima, a
Komisiji u tom smislu nameće obvezu nadzora koju ona, kad je to
potrebno, može izvršavati usvajanjem direktiva i odluka koje su upućene
državama članicama. 13      Osim
te razlike u predmetima postoji i razlika u uvjetima za izvršavanje
ovlasti koje pojedina odredba daje Vijeću, odnosno Komisiji. Članak 94.
ovlašćuje Vijeće da donosi sve odgovarajuće uredbe za primjenu članaka
92. i 93. Nasuprot tome, ovlast koju Komisija ima na temelju članka 90.
stavka 3. ograničena je na usvajanje onih direktiva i odluka koje su
potrebne za učinkovito ispunjenje obveze nadzora koju određuje taj isti
stavak. 14      U
odnosu na ovlast Vijeća na temelju članka 94., ovlast koju ima Komisija
ima na temelju članka 90. stavka 3. primjenjuje se na posebno područje
primjene i pod uvjetima određenima s obzirom na sam cilj navedenog
članka. Iz toga slijedi da ovlast Komisije za usvajanje sporne direktive
ovisi o potrebama svojstvenima njezinoj obvezi nadzora predviđenoj
člankom 90. te da mogućnost da Vijeće, primjenjujući svoju opću ovlast
na temelju članka 94., donese propis koji sadržava odredbe koje zadiru u
posebno područje potpora javnim poduzećima nije u suprotnosti s tom
ovlašću Komisije. 15      Iz
svih tih razmatranja proizlazi da treba odbiti prvi tužbeni razlog na
koji se pozivaju vlade tužiteljice. II –  Drugi tužbeni razlog (nepostojanje nužnosti)16      Francuska
i talijanska vlada osporavaju da su pravila direktive nužna kako bi
Komisija mogla učinkovito obavljati zadaću nadzora koju joj povjerava
članak 90. One smatraju da u financijskom smislu postoji puno pravno
razdvajanje između države i javnih poduzeća. Sredstva koja javnim
poduzećima javne vlasti stavljaju na raspolaganje prikazana su kako u
zakonskim proračunskim aktima tako i u završnim računima i godišnjim
izvješćima poduzeća. Kad je riječ o odnosima države s javnim poduzećima,
u demokratskom su društvu izvori informacija o njima barem onoliko
potpuni koliko i oni koji se tiču odnosa države s privatnim poduzećima, a
i mnogo točniji od onih koji se tiču međusobnih odnosa privatnih
poduzeća. 17      Komisija
upućuje na četvrtu i petu uvodnu izjavu direktive, sukladno kojima
složenost financijskih odnosa između nacionalnih javnih vlasti i javnih
poduzeća otežava obavljanje zadaće nadzora Komisije, a pravična i
učinkovita primjena pravila o potporama iz Ugovora na javna i privatna
poduzeća moguća je samo ako ti financijski odnosi postanu transparentni.
Tijekom postupka pred ovim Sudom su Komisija i vlada Savezne Republike
Njemačke navele mnoge primjere kojima nastoje dokazati da ti odnosi nisu
dovoljno transparentni da bi Komisija mogla ustanoviti jesu li javnim
poduzećima bile dodijeljene državne potpore ili nisu.18      Uzimajući
u obzir različite oblike javnih poduzeća u različitim državama
članicama i razgranatost njihovih aktivnosti, neizbježno je da su i
njihovi financijski odnosi s javnim vlastima također vrlo različiti,
često složeni, i zbog toga ih je teško nadzirati, čak i uz pomoć
objavljenih izvora informacija koje navode vlade tužiteljice. Pod tim je
okolnostima nesporna potreba Komisije da traži dodatne informacije o
tim odnosima određujući zajednička mjerila za sve države članice i za
sva predmetna poduzeća. Kad je riječ o točnom određivanju tih mjerila,
vlade tužiteljice nisu dokazale da je Komisija prekoračila granice
diskrecijske ovlasti koje ima na temelju članka 90. stavka 3. 19      Iz
toga slijedi da treba odbiti tužbeni razlog koji se odnosi na
nepostojanje nužnosti. Isto vrijedi i za prigovor, u prvom redu
talijanske vlade, o nepostojanju proporcionalnosti.III –  Treći tužbeni razlog (diskriminacija javnih poduzeća u odnosu na privatna)20      Francuska
i talijanska vlada ističu da iz članaka 222. i 90. proizlazi da treba
jednako postupati s javnim i privatnim poduzećima. Međutim, učinak
direktive je stavljanje prvih u manje povoljnu situaciju od drugih,
osobito zato što ona javnim poduzećima nameće posebne obveze, ponajprije
one računovodstvene, koje ne nameće privatnima. 21      S
tim u vezi potrebno je podsjetiti da načelo jednakosti na koje se vlade
pozivaju kad je riječ o odnosima između javnih i privatnih poduzeća
općenito pretpostavlja da se obje skupine nalaze u usporedivim
situacijama. Međutim, privatna poduzeća, u granicama koje postavlja
primjenjivo zakonodavstvo, određuju svoju industrijsku i poslovnu
strategiju vodeći osobito računa o potrebi isplativosti. S druge strane,
na odluke javnih poduzeća mogu utjecati različiti čimbenici kada javne
vlasti, koje mogu utjecati na te odluke, ostvaruju ciljeve od općeg
interesa. Gospodarske i financijske posljedice takvog utjecaja dovode do
uspostave posebnih oblika financijskih odnosa između tih poduzeća i
javnih vlasti koji se razlikuju od odnosa koji postoje između javnih
vlasti i privatnih poduzeća. Budući da se direktiva odnosi upravo na te
posebne financijske odnose, ne može se prihvatiti tužbeni razlog koji se
temelji na postojanju diskriminacije.IV –  Četvrti
tužbeni razlog (povreda članaka 90., 92. i 93. s obzirom na to da
direktiva definira pojmove javno poduzeće i državna potpora)22      Francuska
i talijanska vlada tvrde da članci 2. i 3. direktive bez ikakvog
pravnog temelja dopunjuju odredbe članaka 90., 92. i 93. Ugovora s
obzirom na to da definiraju pojam javnog poduzeća i određuju financijske
odnose koji, prema mišljenju Komisije, mogu predstavljati državne
potpore. 23      Ti
prigovori su neutemeljeni. Kad je riječ o definiciji financijskih
odnosa iz članka 3. na koje se direktiva primjenjuje, dovoljno je
ustvrditi da nije riječ o pokušaju Komisije da definira pojam potpore
koji je sadržan u člancima 92. i 93. Ugovora, već samo da podrobnije
odredi one financijske transakcije za koje procijeni da o njima mora
biti obaviještena u svrhu nadzora nad time je li država članica
povrijedila svoju obvezu obavještavanja koju ima sukladno članku 93.
stavku 3. i dodijelila potpore predmetnim poduzećima. Kao što je gore
već navedeno glede drugog tužbenog razloga, nije utvrđeno da je Komisija
na ovaj način prekoračila granice diskrecijske ovlasti koje ima na
temelju članka 90. stavka 3. 24      Kad
je riječ o odredbama članka 2. koje određuju pojam javnog poduzeća „za
potrebe ove direktive“, potrebno je naglasiti da cilj tih odredbi nije
definirati taj pojam onako kako je naveden u članku 90. Ugovora, već
uspostaviti potrebna mjerila za određivanje skupine poduzeća čiji su
financijski odnosi s javnim vlastima podložni obvezi obavještavanja
predviđenoj direktivom. Za procjenu tog određenja, koje je štoviše
neophodno kako bi se države članice upoznale s opsegom svojih obveza
koje proizlaze iz direktive, potrebno je stoga usporediti utvrđena
mjerila s razmatranjima na kojima se temelji obveza nadzora koja je
Komisiji određena člankom 90. 25      Sukladno
članku 2. direktive, pojam „javna poduzeća“ znači sva poduzeća nad
kojima javna tijela mogu izvršavati, izravno ili neizravno,
prevladavajući utjecaj. Sukladno drugom stavku, smatra se da postoji
takav prevladavajući utjecaj kada javna tijela izravno ili neizravno u
odnosu na poduzeće drže većinski udjel u upisanom kapitalu poduzeća,
nadziru većinu glasačkih prava ili mogu imenovati više od polovine
članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela predmetnog poduzeća.26      Kao
što je Sud već ranije naveo, razlog zbog kojeg su odredbe članka 90.
unesene u Ugovor upravo je utjecaj koji javna vlast može vršiti na
poslovne odluke javnih poduzeća. Taj utjecaj može se vršiti bilo putem
financijskog sudjelovanja bilo putem pravila koja uređuju upravljanje
poduzećem. Odabirom tih istih mjerila za određivanje financijskih
odnosa, o kojima mora moći dobiti informacije kako bi ispunila svoju
obvezu nadzora na temelju članka 90. stavka 3., Komisija je ostala u
granicama diskrecijske ovlasti koju joj povjerava ta odredba. 27      Slijedom toga valja odbiti i četvrti tužbeni razlog.V –  Peti
tužbeni razlog (nepoštovanje pravila koja definiraju područje primjene
Ugovora o EEZ-u, Ugovora o EZUČ-u i Ugovora o EURATOM-u)28      Francuska
vlada ističe da je definicija javnog poduzeća iz članka 2. direktive u
potpunosti općenita i da izuzimanje energetskog sektora i uključivanje
proizvodnje i obogaćivanja urana, prerade ozračenih goriva i pripreme
materijala koji sadrže plutonij, predviđeno člankom 4., podrazumijeva da
se, uz taj pridržaj, direktiva primjenjuje na javna poduzeća na koja se
odnose Ugovor o EZUČ-u i Ugovor o EURATOM-u. Budući da izvor
sekundarnog prava usvojen u okviru primjene Ugovora o EEZ-u ne može
uređivati područja koja uređuju pozitivna pravila drugih ugovora,
francuska vlada podredno traži poništenje direktive u mjeri u kojoj se
ona odnosi na poduzeća na koja se primjenjuju Ugovor o EZUČ-u i Ugovor o
EURATOM-u. 29      Komisija
priznaje da se, sukladno članku 232. stavku 1. Ugovora o EEZ-u i zbog
odredbi Ugovora o EZUČ-u koje uređuju potpore dodijeljene poduzećima na
koja se odnosi taj ugovor, direktiva ne može primjenjivati na ta
poduzeća. Kad je riječ o poduzećima iz nuklearnog sektora, ona ističe da
Ugovor o EUROATOM-u ne sadrži posebna pravila o državnim potporama.
Stoga su članci 92. i 93. Ugovora o EEZ-u pa tako i direktive
primjenjivi na poduzeća unutar tog sektora, uz pridržaj iznimaka
izričito predviđenih člankom 4. direktive.30      Sukladno
članku 232. stavku 1. Ugovora o EEZ-u, odredbe tog Ugovora ne utječu na
odredbe Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik,
osobito što se tiče prava i obveza država članica, ovlasti institucija
te zajednice i pravila koja su tim Ugovorom utvrđena za funkcioniranje
zajedničkog tržišta ugljena i čelika.31      Budući
da se članak 90. stavak 3. odnosi upravo na ovlasti institucija i s
obzirom na to da sporna direktiva nameće državama članicama obveze glede
potpora, o kojima i sam Ugovor o EZUČ-u sadrži pravila koja se odnose
na države članice i na poduzeća na tržištu ugljena i čelika, iz članka
232. Ugovora o EEZ-u izravno proizlazi da se sporna direktiva ne može
primijeniti na odnose s takvim poduzećima. Iz tog razloga direktiva nije
u tom smislu nezakonita, iako bi u interesu pravne jasnoće bilo
nedvojbeno bolje da izuzimanje tih poduzeća proizlazi iz samog teksta
direktive. 32      Nasuprot,
kad je riječ o odnosu s Ugovorom o EURATOM-u, članak 232. stavak 2.
Ugovora o EEZ-u određuje da njegove odredbe ne mogu mijenjati odredbe
prvonavedenog ugovora. Francuska vlada nije dokazala da odredbe
direktive odstupaju od odredbi Ugovora o EURATOM-u. Iz toga slijedi da
se taj tužbeni razlog ne može prihvatiti. VI –  Šesti tužbeni razlog (nepostojanje obrazloženja i povreda načela jednakosti u odnosu na iznimke koje predviđa direktiva)33      Članak
4. direktive iz područja njezine primjene, osim energetskog sektora,
izuzima i ona javna poduzeća čiji je ukupni godišnji neto promet manji
od 40 milijuna europskih obračunskih jedinica tijekom razdoblja od dvije
prethodne financijske godine, ona javna poduzeća koja pružaju usluge
bez znatnijeg utjecaja na trgovinu između država članica, poduzeća iz
vodoprivrednog, prometnog, poštanskog i telekomunikacijskog sektora te
javne kreditne institucije.34      Talijanska
vlada smatra da te iznimke predstavljaju neutemeljenu diskriminaciju.
Prema njezinom mišljenju iznimke unutar sektora valja prihvatiti jedino
kada u određenom sektoru nema tržišnog natjecanja na razini Zajednice. 35      Neovisno
o tome što taj tužbeni razlog ponajprije želi proširiti područje
primjene direktive, on ipak nije osnovan. Naime, dvanaesta uvodna izjava
direktive određuje da valja isključiti one sektore koji su izvan sfere
tržišnog natjecanja ili koji su već predmet posebnih propisa Zajednice
koji jamče primjerenu transparentnost, određene sektore čija osobita
narav opravdava to da budu predmet posebnih odredbi kao i poduzeća čija
slaba ekonomska važnost ne opravdava administrativne troškove koji bi
proizašli iz mjera koje bi bilo potrebno poduzeti. Sva ta razmatranja,
od kojih je barem jedno primjenjivo na svaki od sektora isključenih
člankom 4. direktive, sadrže dovoljno objektivna mjerila koja
opravdavaju izuzimanje iz područja primjene direktive.36      Valja
stoga zaključiti da u tužbama koje su podnijele tri vlade nisu bili
sadržani elementi koji opravdavaju makar i djelomično poništenje sporne
direktive. Stoga te tužbe valja odbiti.  Troškovi 37      Sukladno
članku 69. stavku 2. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku
dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. 38      Budući
da tri vlade tužiteljice nisu uspjele sa svojim pravnim navodima, valja
im naložiti snošenje troškova. Isto vrijedi i za francusku vladu u
svojstvu intervenijenta u predmetima 189/80 i 190/80.39      Od
vlada koje su intervenirale podupirući zahtjeve Komisije, samo je
nizozemska vlada predlagala da se tuženicima naloži snošenje troškova.
Stoga Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici i Ujedinjenoj
Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske valja naložiti kako
snošenje vlastitih tako i snošenje troškova Komisije i Kraljevine
Nizozemske.Slijedom navedenog, Sud proglašava i presuđuje:1.      Tužbe se odbijaju.2.      Francuska
Republika, Talijanska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike
Britanije i Sjeverne Irske snosit će, osim vlastitih, i troškove
Komisije i Kraljevine Nizozemske. Potpisi* Jezik postupka: engleski, francuski i talijanski.