Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ANDREE BIONDIJA
od 26. veljače 2026.(1)
Predmet C-802/24
NV Reibel
protiv
JSC VO Stankoimport
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Svea hovrätt (Žalbeni sud regije Svea, Švedska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini – Zabrana izvoza robe s dvojnom namjenom – Odbijanje dozvole za izvoz koje utječe na ispunjenje ugovora – Odbijanje povrata isplaćenog predujma – Pokretanje postupka pred arbitražnim tijelom – Članak 11. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 – Pojam zahtjeva koji se ne može usvojiti – Mogućnost arbitraže u pogledu sporova koji se odnose na mjere ograničavanja – Sudski nadzor arbitražnih pravorijeka – Opseg – Javni poredak Unije – Temeljna važnost za izvršavanje zadaća povjerenih Uniji”
Sadržaj
I.
Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
II.
Analiza
A.
Izmijenjena Uredba br. 833/2014, mogućnost primjene mehanizama za izvansudsko rješavanje sporova općenito i konkretno na arbitražu
1.
Nužnost usmjeravanja prvog prethodnog pitanja na pojam „arbitrabilnost”
2.
Doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
a)
Doslovno tumačenje klauzule o neispunjenju zahtjeva
b)
Kontekstualno tumačenje klauzule o neispunjenju zahtjeva
c)
Teleološko tumačenje klauzule o neispunjenju
3.
Očuvanje posebnih značajki pravnog poretka Unije
4.
Zaključak analize
B.
Izmijenjena Uredba br. 833/2014 i javni poredak Unije
1.
Javni poredak kao ograničenje slobodne volje stranaka
2.
Ključno svojstvo izmijenjene Uredbe br. 833/2014 za pravni poredak Unije i dopunjavanje javnog poretka Unije člankom 11. stavkom 1. te uredbe
3.
Intenzitet nadzora arbitražnih pravorijeka koji provode nacionalni sudovi
C.
Pojam „zahtjev” u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
1.
Vraćanje na članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
2.
Primjena na ovaj slučaj
III.
Zaključak
1.        Zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu pruža Sudu priliku da na novi način tumači odnos, koji se ponekad smatra složenim, između prava Unije i mehanizama za izvansudsko rješavanje sporova. Pitanja koja su se pojavila vrlo su bitna jer se ovdje postavljaju u posebnom kontekstu mjera ograničavanja donesenih protiv Rusije nakon destabilizirajućih djelovanja, a zatim i invazije na Ukrajinu, što predstavlja očito kršenje međunarodnog prava i Povelje Ujedinjenih naroda te jednu od najozbiljnijih prijetnji europskoj sigurnosti i međunarodnom poretku od kraja Drugog svjetskog rata.
2.        Odnosi između prava Unije i osobito arbitraže, često se opisuje metaforom
o dvama brodovima u noći(2) koji se jedva vide u mraku, ali ipak uvijek paze da plove na sigurnoj udaljenosti kako bi izbjegli bilo kakav sudar, pri čemu ograničavaju svoju komunikaciju na ono što je krajnje nužno i utiru puteve koji se nikad ne preklapaju, ploveći prema suprotnim rtovima.
3.        Međutim, kad bi se isključila nijansa, time bi se osiromašila stvarnost. Ta stvarnost, u pogledu koje bih želio izbjeći svaki nesporazum, također se sastoji od dodirnih točaka i zajedničkih vrijednosti. Pravnom poretku Unije načelno se ne protivi to da pojedinci koji su na temelju obavljanja gospodarske djelatnosti na području Unije obuhvaćeni tim pravnim poretkom sporove u okviru tog obavljanja koji se protiv njih mogu voditi podvrgnu mehanizmu arbitraže(3). Vrednuje se uloga arbitraže kao izraz volje stranaka i instrument kojim se omogućuje brzo i učinkovito rješavanje sporova(4). Sudska praksa Suda čvrsto se pak temelji na priznavanju važnosti arbitražnog sporazuma koji je rezultat slobodnog izraza stranaka(5). Dodajem da trgovačka arbitraža danas predstavlja jedan od rijetkih učinkovitih oblika međunarodne suradnje jer se njome nastoji zajamčiti primjena ujednačenih pravnih pravila kao i olakšati prijenos između pravnih sustava i prekogranično izvršenje.
4.        Uspostavljanje odnosa koji se temelji na međusobnom dopunjavanju prava Unije i arbitraže zahtijeva postizanje potrebne ravnoteže između, s jedne strane, prilagodljivosti i fleksibilnosti koje proizlaze iz tog načina rješavanja sporova i, s druge strane, očuvanja integriteta pravnog poretka Unije i njegovih bitnih značajki.
5.        Ovaj će predmet omogućiti Sudu da odluči i o utvrđivanju dosega javnog poretka Unije kao ograničenja autonomije volje stranaka i određivanju intenziteta sudskog nadzora arbitražnih pravorijeka koji se smatra djelotvornim.
I.      Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
6.        NV Reibel belgijsko je društvo koje se bavi logistikom i međunarodnim prijevozom robe. Reibel je 8. prosinca 2015. sklopio ugovor s ruskim društvom JSC VO Stankoimport koje uvozi metalne proizvode i strojeve u Rusiju. Na temelju tog ugovora Reibel je trebao, među ostalim, prodavati i isporučivati robu Stankoimportu. Ugovor je sadržavao arbitražnu klauzulu kojom se predviđalo da se svi sporovi, osim onih za koje su nadležni nacionalni sudovi, trebaju rješavati arbitražom i da se u slučaju arbitraže primjenjuje švedsko pravo. Predviđalo se i da se sankcije Unije protiv Rusije ne trebaju smatrati višom silom i da one ne bi stranke oslobodile njihovih ugovornih obveza.
7.        Nakon odluke belgijskih tijela od 23. ožujka 2017. roba koju je Reibel trebao isporučiti Stankoimportu nije se mogla izvesti jer je belgijska uprava smatrala da je namijenjena proizvodnji dijelova za helikoptere i stoga ju je kvalificirala kao „robu s dvojnom namjenom” u smislu Uredbe (EZ) br. 428/2009(6), čija je prodaja zabranjena Uredbom (EU) br. 833/2014(7). Tužba koju je Reibel protiv te odluke podnio Conseilu d’État (Državno vijeće, Belgija) je odbijena.
8.        Međutim, Stankoimport unaprijed je platio dio dugovanog iznosa za tu isporuku koja, dakle, nikad nije izvršena. Budući da Reibel nije vratio primljeni predujam, Stankoimport raskinuo je ugovor i podnio zahtjev za arbitražu.
9.        U arbitražnom pravorijeku donesenom 5. prosinca 2021. arbitražni sud prihvatio je Stankoimportov zahtjev za povrat predujma isplaćenog Reibelu, uvećanog za kamate, i naložio Reibelu da snosi dio troškova. U preostalom dijelu arbitražni sud odbio je zahtjev da se Reibelu naloži plaćanje naknade štete zbog povrede ugovora i ostale štete, uvećane za kamate. Arbitražni sud nije smatrao da je Stankoimportov zahtjev za povrat zajedno s kamatama obuhvaćen pojmom „zahtjevi” kojima se ne može udovoljiti na temelju članka 11. izmijenjene Uredbe br. 833/2014(8) koji se stoga ne odnosi na zahtjev za povrat iznosa plaćenog za robu koja nije nikad isporučena. Cilj Stankoimportova zahtjeva bio je samo da se ponovno uspostavi stanje u kojem su stranke bile prije sklapanja ugovora. Suprotno tomu, kad je riječ o ostalim zahtjevima, arbitražni sud smatrao je da su obuhvaćeni područjem primjene tog članka 11. jer je Stankoimport pokušao ostvariti financijsku korist na temelju toga što Reibel nije izvršio zabranjenu transakciju.
10.      Reibel je podnio tužbu za poništenje arbitražnog pravorijeka Svea hovrättu (Žalbeni sud regije Svea, Švedska), koji je sud koji je uputio zahtjev. Švedskim pravom predviđa se da u sporovima koji se odnose na pitanja o kojima se stranke mogu nagoditi mogu odlučivati jedan ili više arbitara(9). Osim toga, arbitražni pravorijek ništav je, među ostalim, ako sadržava ocjenu pitanja o kojem, s obzirom na švedsko pravo, ne mogu odlučivati arbitri ili ako su pravorijek ili način na koji je donesen očito nespojivi sa švedskim javnim poretkom(10).
11.      Osim toga, švedskim pravom predviđa se, kao što se to zahtijeva Uredbom br. 833/2014, sustav sankcija kojim se utvrđuju pravila o kaznama, kaznenom progonu, oduzimanju imovine i mjerama prisile u slučaju nepoštovanja obveza koje proizlaze iz te uredbe(11).
12.      Kao prvo, uzimajući u obzir odredbe švedskog prava u području arbitrabilnosti, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi imaju li stranke koje sudjeluju u transakciji poput one na koju se odnosi ugovor između Reibela i Stankoimporta te na koju utječu mjere poduzete na temelju izmijenjene Uredbe br. 833/2014 pravo nagoditi o zahtjevima kao što su oni iz članka 11. stavka 1. te uredbe. Stoga je riječ o utvrđivanju mogućih učinaka u građanskom pravu te klauzule o neispunjenju(12). Široko tumačenje te odredbe, koje se osobito nalaže zahtjevom koji priznaje Sud(13) da se izbjegne zaobilaženje mjera ograničavanja moglo bi ići u prilog tumačenju prema kojem treba izreći i građanske sankcije, kao što je ništavost.
13.      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita je li izmijenjena Uredba br. 833/2014 obuhvaćena javnim poretkom Unije. Ta je naznaka ključna jer iz švedskog prava proizlazi da se arbitražni pravorijeci mogu proglasiti ništavima ako se pokaže da su očito nespojivi sa švedskim javnim poretkom. Takvo se rješenje treba proširiti na slučajeve proturječnosti s javnim poretkom Unije(14).
14.      Naposljetku, kao treće, sud koji je uputio zahtjev želi doznati doseg i tumačenje izmijenjene Uredbe br. 833/2014 kako bi se moglo utvrditi jesu li zahtjev za povrat predujma koji se odnosi na ugovor čije je izvršenje bilo spriječeno tom uredbom i kamate koje se potražuju u tu svrhu obuhvaćeni zahtjevima kojima je zabranjeno udovoljiti u smislu članka 11. stavka 1. navedene uredbe.
15.      U tim je okolnostima Svea hovrätt (Žalbeni sud regije Svea) odlučio prekinuti postupak i odlukom koju je tajništvo Suda zaprimilo 20. studenoga 2024. uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li Uredbu br. 833/2014 tumačiti na način da se stranke ugovora ne mogu izvansudski nagoditi o zahtjevima kojima se, u skladu s člankom 11. stavkom 1. te uredbe, ne može udovoljiti te da su mirna rješenja sporova koji između stranaka ugovora postoje
u pogledu zahtjeva obuhvaćenih člankom 11. stavkom 1. građanskopravno ništava?
2.      Treba li članak 11. Uredbe br. 833/2014 tumačiti na način da nacionalni sud koji odlučuje u postupku pokrenutom radi ukidanja ili poništenja arbitražnog pravorijeka u kojem je taj članak primijenjen mora po službenoj dužnosti ispitati je li arbitražni sud pravo primijenio u skladu s Uredbom br. 833/2014 te mora li, u takvom slučaju, nacionalni sud proglasiti ništavim ili poništiti arbitražni pravorijek u cijelosti ili djelomično ako je arbitražni sud pravo primijenio protivno toj uredbi?
3.      Treba li članak 11. stavak 1. Uredbe br. 833/2014 tumačiti na način da mu se ne protivi udovoljavanje zahtjevu koji se odnosi na
(a)      povrat predujma plaćenog za robu koja nije isporučena zbog mjera ograničavanja uvedenih [Uredbom br. 833/2014]?
(b)      plaćanje kamata u vezi sa zahtjevom iz točke (a)?”
16.      Pisana očitovanja podnijeli su Stankoimport, švedska, belgijska, estonska, španjolska, francuska i poljska vlada te Europska komisija.
17.      Reibel, Stankoimport te švedska, estonska, španjolska, francuska, nizozemska i poljska vlada sudjelovali su s Komisijom na raspravi održanoj pred Sudom 28. listopada 2025.
II.    Analiza
18.      Najprije treba utvrditi da su prethodna pitanja koja je uputio sud koji je uputio zahtjev dopuštena, suprotno onomu što tvrdi Stankoimport. Naime, s jedne strane, isključivo je na nacionalnim sudovima pred kojima se vode sporovi i koji moraju preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti svakog predmeta, ocijene nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavljaju Sudu(15). S druge strane, pitanja upućena Sudu vrlo se jasno razlikuju od onih upućenih u predmetu u kojem je donesena presuda Rosneft(16).
A.      Izmijenjena Uredba br. 833/2014, mogućnost primjene mehanizama za izvansudsko rješavanje sporova općenito i konkretno na arbitražu
19.      Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da utvrdi je li u skladu s izmijenjenom Uredbom br. 833/2014 da dvije stranke primijene mehanizam za izvansudsko rješavanje sporova, uključujući u pogledu zahtjeva kojima se ne može udovoljiti u smislu članka 11. stavka 1. te uredbe. Ako to nije slučaj, taj sud pita treba li smatrati da sporazume sklopljene izvan državnog pravosudnog sustava koji se odnose na te zahtjeve treba proglasiti ništavima.
20.      Stoga se od Suda traži da utvrdi doseg zabrane udovoljavanja zahtjevu u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 i da utvrdi sprečava li se tom zabranom svaka primjena mehanizma za izvansudsko rješavanje sporova.
21.      U rasuđivanju koje slijedi predlaže se da se slijede tri uzastopne faze. Najprije treba objasniti zašto se analiza prvog pitanja treba usmjeriti na pitanje arbitrabilnosti sporova. Zatim će biti riječ o tumačenju članaka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 u skladu s klasičnim interpretativnim pristupom. Naposljetku će biti potrebno provjeriti da se predloženim tumačenjem ne ugrožavaju posebne značajke i autonomija pravnog poretka Unije(17).
1.      Nužnost usmjeravanja prvog prethodnog pitanja na pojam „arbitrabilnost”
22.      Cilj je tog prvog pitanja utvrditi omogućuje li se člankom 11. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 izvansudska nagodba o zahtjevima kojima se ne može udovoljiti. Međutim, to je pitanje usko povezano s pitanjem arbitrabilnosti takvih zahtjeva.
23.      Arbitrabilnost je „apstraktno, osjetljivo, nedovoljno definirano i nestabilno pitanje koje dovodi do niza nesporazuma, pa čak i pogrešnih tumačenja”(18). Za taj pojam ima gotovo toliko definicija koliko ima država članica(19). Države članice mogu slobodno odrediti kad je pokretanje arbitraže moguće i stoga utvrditi vlastito shvaćanje granica slobodne volje stranaka. Arbitrabilnost se smatra objektivnom kada se odnosi na mogućnost da se o području o kojem je riječ odluči arbitražom. Može biti i subjektivna kad se odnosi na mogućnost zainteresirane stranke da odluči rješavati spor arbitražom(20).
24.      Kad je riječ o arbitrabilnosti, u Konvenciji o priznavanju i izvršenju stranih arbitražnih odluka, potpisanoj u New Yorku 10. lipnja 1958. (u daljnjem tekstu: Njujorška konvencija)(21), koja ne obvezuje Uniju, ali čije su stranke sve države članice(22), navodi se da „[s]vaka država ugovornica priznaje pismeni ugovor kojim se stranke obvezuju da stave u nadležnost arbitraži sve sporove ili neke od sporova koji nastanu ili bi mogli nastati između njih po određenom pravnom odnosu, ugovornom ili neugovornom, koji se odnosi na pitanje koje je prikladno za rješavanje arbitražom”(23). Arbitrabilnost se u njoj definira samo negativno jer „[p]riznanje i izvršenje arbitražne odluke mogu […] biti odbijeni ako nadležno tijelo u zemlji u kojoj se traže priznanje ili izvršenje odluke utvrdi […] da se prema pravu te zemlje predmet spora ne može riješiti arbitražom”(24).
25.      U švedskom pravu arbitrabilnost spora utvrđuje se pitanjem je li strankama dopušteno postići nagodbu izvan pravosudnog sustava koji se odnosi na zahtjev o kojem je riječ. Ako je to slučaj, spor je arbitrabilan; u protivnom se spor ne može riješiti arbitražom. Prema tome, ako bi članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 trebalo tumačiti na način da mu se protivi izvansudska nagodba(25), to bi na temelju primjenjivog nacionalnog prava utjecalo na arbitrabilnost spora između Reibela i Stankoimporta. I dalje na temelju tog prava, sud koji je uputio zahtjev trebao bi proglasiti ništavom arbitražnu klauzulu sadržanu u ugovoru koji obvezuje Reibel i Stankoimport a da pritom nije potrebno provesti sudski nadzor arbitražnog pravorijeka, koji tada ne bi imao nikakvu pravnu osnovu.
26.      Ako bi Sud odgovorio na prvo prethodno pitanje kako je navedeno, našao bi se u osjetljivoj situaciji jer je pojam „izvansudska nagodba o zahtjevima” preširok. Postoje brojni oblici izvansudske nagodbe i svaki od tih oblika obilježavaju različita pravila funkcioniranja i jamstva. Međutim, u glavnom postupku javlja se vrlo konkretno pitanje o pokretanju arbitraže, koja nije bilo koji način rješavanja sporova i koja ima posebne značajke koje je važno uzeti u obzir u analizi. Nearbitrabilnost je već proizišla iz posljedica koje treba izvesti iz tumačenja prava Unije koje je utvrdio Sud(26).
27.      Zato predlažem da se prvo pitanje usmjeri na pitanje omogućuje li se člankom 11. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 strankama ugovora da o zahtjevima kojima se ne može udovoljiti u smislu te odredbe odluče arbitražom.
2.      Doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
28.      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da prilikom određivanja smisla i dosega teksta odredbe prava Unije koji ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica, tu odredbu u pravilu treba samostalno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji u skladu s njezinim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se ona koristi i ciljeve postavljene propisom kojem pripada(27).
a)      Doslovno tumačenje klauzule o neispunjenju zahtjeva
29.      Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 11. stavaka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014, ističem da se njime propisuje klauzula o neispunjenju zahtjeva (no claims clause) koja se često uvrštava u instrumente Unije kojima se uvode mjere ograničavanja. Područjem primjene te odredbe osobito su obuhvaćeni zahtjevi koje su podnijeli bilo koja osoba, subjekt ili tijelo iz Rusije(28) kojima se nastoji ishoditi naknada štete ili bilo koji drugi zahtjev te vrste(29) na temelju utjecaja mjera ograničavanja propisanih izmijenjenom Uredbom br. 833/2014 na ugovor ili transakciju.
30.      Članak 11. stavak 1. Uredbe br. 833/2014 upućen je onomu tko prima zahtjev o kojem je riječ, koji ima obvezu da mu ne udovolji. Ne udovoljiti zahtjevu znači, kao što je to istaknula francuska vlada, da ga se ne smije odobriti.
31.      Iz doslovne analize tog članka proizlazi da se u njegovu tekstu uopće ne upućuje na tijelo, u širem smislu riječi, kojem bi bili podneseni „zahtjevi” na koje se on odnosi. Takav zaključak dodatno potkrepljuje naznaka da se zahtjevu ne smije udovoljiti bez obzira na njegov oblik.
32.      Iz toga također proizlazi da upućivanje i podnošenje zahtjeva kao takvo nije zabranjeno(30). Uostalom, samo predviđanje izvansudske nagodbe u ugovoru, uključujući arbitražu, ne utječe na ishod koji može iz toga proizići, odnosno na ishod „zahtjeva”.
33.      Čini mi se da činjenica da se u članku 11. stavku 2. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 upućuje na „postup[ak] za izvršenje zahtjeva” i pojašnjava da dokaz da ispunjavanje zahtjeva nije zabranjeno treba podnijeti osoba koja traži izvršenje tog zahtjeva ne upućuje na to da zahtjev o kojem je riječ mora nužno biti obuhvaćen pravosudnim postupkom. Točno je da se ovdje upotrebljava terminologija koja se tradicionalno koristi za opisivanje onoga što se događa pred sudom. No, to ne može biti odlučujuće jer su „postupak” i „dokazivanje” također obilježja izvansudskih načina rješavanja sporova. Ta odredba nužno podrazumijeva da se može raspravljati o tome je li zahtjev obuhvaćen područjem primjene zabrane iz stavka 1. a da se pritom ta rasprava ne ograniči samo na sudove(31).
34.      Stoga iz doslovnog tumačenja članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 ne proizlazi zabrana za osobe obuhvaćene njezinim područjem primjene da tijelima koja nisu sudska podnesu zahtjev u vezi s ugovorima ili drugim transakcijama za koje tvrde da su na njih utjecale mjere uvedene Uredbom i da traže nagodbu.
b)      Kontekstualno tumačenje klauzule o neispunjenju zahtjeva
35.      U analizi konteksta članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 ističu se dva važna elementa. S jedne strane, čini se da slobodnu volju stranaka da rješenje svojih sporova traže izvan nacionalnog pravosuđa obilježava određen broj zaštitnih mjera. S druge strane, taj kontekst upućuje na nedostatak djelovanja zakonodavca Unije u pogledu sadržaja ugovorâ kad je riječ o pokretanju arbitraže.
36.      Stoga, i kao prvo, u članku 12. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 navodi se vrlo jasna zabrana svjesnog i namjernog sudjelovanja u zaobilaženju zabrana iz te uredbe, uključujući i one koje proizlaze iz članka 2. navedene uredbe. Ta zabrana uključuje sustav učinkovitih, razmjernih i odvraćajućih sankcija koje su države članice dužne provesti u skladu s člankom 8. stavkom 1. iste uredbe.
37.      Suprotno tomu, člankom 13. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 predviđa se široko područje primjene te uredbe, jer se ta uredba primjenjuje na području Unije, ali i na sve osobe na području ili izvan područja Unije koje su državljani neke od država članica, na sve pravne osobe, subjekte ili tijela na području ili izvan područja Unije koji su osnovani ili uspostavljeni u skladu s pravom neke države članice, kao i na sve pravne osobe, subjekte ili tijela u vezi s bilo kojim poslom koji se u cijelosti ili djelomično odvija u Uniji(32).
38.      Kao drugo, iz analize konteksta proizlazi i da zakonodavac Unije u izmijenjenoj Uredbi br. 833/2014 nije predvidio nikakvu obvezu izmjene postojećih ugovora na način kojim bi se isključila prisutnost bilo kakve arbitražne klauzule. Nije propisao ni da ugovori sklopljeni nakon stupanja na snagu te uredbe nemaju nikakvu klauzulu kojom se predviđa pokretanje arbitraže ili, općenitije, mehanizam za izvansudsko rješavanje sporova.
39.      Međutim, donošenjem članka 12.g stavka 1., koji je u Uredbu br. 833/2014 unesen 2023.(33), zakonodavac Unije izravno je intervenirao u sadržaj ugovora, pri čemu je predvidio obvezu da izvoznici od 20. ožujka 2024. ugovorom zabrane ponovni izvoz u Rusiju i ponovni izvoz za upotrebu u Rusiji(34).
40.      Iako iz doslovne i kontekstualne analize članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 proizlazi da se čini dopuštenim da stranka podnese arbitražnom tijelu zahtjev kojem se ne može udovoljiti, potrebno je provjeriti da takvo tumačenje ne ugrožava cilj koji se nastoji postići tom odredbom.
c)      Teleološko tumačenje klauzule o neispunjenju
41.      Cilj koji se nastoji postići člankom 11. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 jest izbjeći da subjekti na koje se odnose ili utječu mjere ograničavanja mogu „dobi[ti] naknadu za negativne posljedice [navedenih mjera] i zaštite gospodarskih subjekata od zahtjeva koje […] ugovorne strane mogu podnijeti protiv njih na temelju ugovora ili u vezi s ugovorima na čiju su provedbu utjecale spomenute mjere”(35).
42.      Takav cilj može se osigurati samo pod uvjetom da se nedvosmisleno podsjeti na to da arbitražna tijela mogu primati „zahtjeve”, ali da im ne smiju udovoljiti. To je pojašnjenje važno s obzirom na širi cilj koji se nastoji postići izmijenjenom Uredbom br. 833/2014, a to je „povećavanj[e] troškova djelovanja Rusije usmjerenog na podrivanje teritorijalne cjelovitosti, suvereniteta i neovisnosti Ukrajine te promicanj[e] mirnog rješenja krize”(36).
43.      Stoga je moguće osigurati ostvarenje cilja koji se nastoji postići klauzulom o neispunjenju (no claims clause), čak i u slučaju pokretanja arbitraže i pod uvjetom da svaki nemar ili sudioništvo gospodarskog subjekta Unije koji dovede do povrede zabrane iz članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 bude popraćen učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim sankcijama(37).
3.      Očuvanje posebnih značajki pravnog poretka Unije
44.      Sud je već presudio da se „pravnom poretku uspostavljenom Ugovorima načelno […] ne protivi to da pojedinci koji su na temelju obavljanja gospodarske djelatnosti na području Unije obuhvaćeni tim pravnim poretkom sporove u okviru tog obavljanja koji se protiv njih mogu voditi podvrgnu mehanizmu arbitraže”(38). Pojedinci načelno mogu pokrenuti arbitražu(39). Stoga ti pojedinci mogu sklopiti ugovor kojim se jasno i precizno određuje da se svi sporovi povezani s njime ili jedan njihov dio pokreće pred arbitražnim tijelom, a ne sudom koji bi inače bio nadležan da nema takve arbitražne klauzule(40).
45.      Izbor Unije da donese mjere ograničavanja za potrebe ispunjenja ciljeva koje nastoji postići u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike nije imao negativne posljedice, prema trenutačnom stanju izmijenjene Uredbe br. 833/2014(41), za mogućnost pokretanja arbitraže.
46.      Međutim, čini mi se da je potrebno podsjetiti na očekivanja prava Unije u pogledu arbitraže.
47.      Stoga arbitražna tijela kojima je u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 podnesen zahtjev(42) nisu samo obvezana pravom Unije, nego i, na svojoj razini, jamče za njegovu pravilnu primjenu i poštovanje(43). Isključena su iz državnog pravosudnog sustava, i stoga iz dijaloga sa Sudom, ali ipak nisu izvan područja primjene prava Unije.
48.      Arbitražna tijela stoga su dužna odgovorno obavljati svoje zadaće. Trebaju uspostaviti pravednu ravnotežu između „prava na autonomiju” stranaka i interesa države članice za očuvanjem i zaštitom temeljnih vrijednosti koje su obuhvaćene njezinim javnim poretkom. Stoga su ta tijela dužna ispitati način donošenja pravorijeka koji se ne bi trebao moći osporavati pred sudovima u sjedištu arbitraže zbog razloga javnog poretka. U kontekstu svojstvenom mjerama ograničavanja koje donosi Unija, moraju biti posebno oprezna u pogledu mehanizama koji bi se mogli koristiti za zaobilaženje tih mjera, kao što su izbor mjerodavnog prava ili sporazumi o suglasnosti čiji je cilj zaobilaženje zabrana uvedenih mjerama ograničavanja. Stoga je arbitrova fleksibilnost u primjeni prava ograničena obvezom da se primijene razlozi javnog poretka zemlje u kojoj je sjedište arbitraže (lex arbitri).
49.      Ako odabrano arbitražno tijelo ima sjedište u Uniji, dužno je poštovati javni poredak države članice u kojoj ima sjedište, koji se dopunjuje javnim poretkom Unije – kao što ću to dokazati u okviru svoje analize drugog prethodnog pitanja – moguć je i sudski nadzor arbitražnog pravorijeka (44). To je slučaj u okviru glavnog postupka.
50.      Iako to nije nužno za rješavanje tog spora, dodajem da, ako se to odabrano arbitražno tijelo nalazi izvan Unije, kao prvo, taj bi odabir, pod pretpostavkom da je dobrovoljan, gospodarski subjekt Unije o kojem je riječ potencijalno mogao izložiti sankcijama izrečenima na temelju zaobilaženja mjera propisanih izmijenjenom Uredbom br. 833/2014 ako bi doveo do povrede zabrane iz članka 11. stavka 1. te uredbe.
51.      Kao drugo, ne isključujem da javni poredak Unije može proizvoditi izvanteritorijalne učinke na temelju članka 13. točke (e) izmijenjene Uredbe br. 833/2014 kojim se predviđa da se uredba primjenjuje na sve pravne osobe, subjekte ili tijela u vezi s bilo kojim poslom koji se u cijelosti ili djelomično odvija u Uniji.
52.      Kao treće, s obzirom na to da arbitražni pravorijeci nisu izvršivi, potrebno je pokrenuti postupak priznavanja i izvršenja stranog arbitražnog pravorijeka pred sudom Unije. U tom se okviru odluka o priznavanju i izvršenju donosi samo pod uvjetom da je taj pravorijek spojiv s javnim poretkom države članice o kojoj je riječ, a stoga i Unije.
53.      U svakom slučaju, dobrovoljno izvršenje arbitražnog pravorijeka kojim se povređuje zabrana iz članka 11. stavaka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 treba dovesti do donošenja sankcija protiv gospodarskog subjekta Unije o kojem je riječ zbog njegova sudjelovanja u zaobilaženju mjera ograničavanja uvedenih tom uredbom(45).
4.      Zaključak analize
54.      Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da dvije stranke ugovora pokrenu arbitražu koja se odnosi na zahtjev kojem se ne može udovoljiti, u smislu te odredbe, s obzirom na to da se, u svakom slučaju, kao prvo, tijekom ili nakon te arbitraže ne može ishoditi ispunjenje zahtjeva koji je protivan navedenoj odredbi i, kao drugo, nad arbitražnim pravorijekom uvijek treba moći provesti sudski nadzor kako bi se zajamčilo poštovanje javnog poretka Unije.
B.      Izmijenjena Uredba br. 833/2014 i javni poredak Unije
1.      Javni poredak kao ograničenje slobodne volje stranaka
55.      Glavni postupak obilježava arbitražni pravorijek u kojem je arbitražno tijelo odlučivalo, među ostalim, o tome je li Stankoimportov zahtjev obuhvaćen područjem primjene članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014. Sudu koji je uputio zahtjev Reibel je pak podnio tužbu za poništenje arbitražnog pravorijeka. Na temelju nacionalnog prava poništenje takvog pravorijeka treba izreći u slučaju povrede javnog poretka.
56.      Iz nedavne sudske prakse Suda proizlazi da Sud priznaje da je posljedica učinkovitosti arbitražnog postupka, koja se mora očuvati, posebna priroda nadzora arbitražnih pravorijeka(46). Međutim, od trenutka kada se mehanizam arbitraže treba provesti u Uniji, konkretno u okviru sporova povezanih s obavljanjem gospodarske djelatnosti na njezinu području, takvom provedbom nužno se mora osigurati njegova usklađenost s načelima koja uređuju Unijin pravosudni ustroj i djelotvorno poštovanje njezina javnog poretka(47).
57.      Iako se ranije činilo da zahtjev za nadzorom spojivosti arbitražnih pravorijeka s javnim poretkom Unije uvelike ovisi o nacionalnim pravima(48), koja se dopunjuju međunarodnim obvezama država članica(49), sada je ojačan najnovijom sudskom praksom na temelju članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a(50).
58.      Iako je sudski nadzor arbitražnih pravorijeka prilagođen, i dalje je djelotvoran(51). Stoga tako uređenu arbitražu ne može odabrati netko tko bi želio „izbjeći načela i odredbe primarnog ili sekundarnog prava Unije koji su ključni za pravni poredak uspostavljen Ugovorima ili su od temeljne važnosti za izvršavanje zadaća povjerenih Uniji” jer su ta načela i te odredbe dio javnog poretka Unije(52). Stoga je taj sudski nadzor, koji se temelji na institutu javnog poretka, ključan za očuvanje značajki pravnog poretka Unije i njime se istodobno uzima u obzir posebnost arbitraže.
59.      Stoga javni poredak Unije kao takav djeluje kao ograničenje slobodne volje stranaka: njegovo se poštovanje u potpunosti nalaže pojedincima(53). On predstavlja, kao što je to Sud presudio, „bitan […] dio strukturirane mreže načela, pravila i međuzavisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno”(54).
2.      Ključno svojstvo izmijenjene Uredbe br. 833/2014 za pravni poredak Unije i dopunjavanje javnog poretka Unije člankom 11. stavkom 1. te uredbe
60.      Javni poredak Unije, kao i javni poredak država članica, promjenjiv je pojam. Sud nije jasno utvrdio kriterije prema kojima su načelo ili odredba njime obuhvaćeni. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da oni moraju biti toliko važni da bi svaka njihova povreda bila u toj mjeri neprihvatljiva za predmetni pravni poredak da je se ne bi smjelo dopustiti(55).
61.      Stoga su odredbe kao što su članak 11. Povelje(56), članci 101. i 102. UFEU-a(57), kao i pravo radnika na slobodno kretanje, sloboda pružanja usluga i sloboda kretanja javnog kapitala Unije(58) ili pak članak 6. stavak 1. Direktive 93/13/EEZ(59) dio javnog poretka Unije.
62.      Javni poredak Unije definira se i negativno. Sud je tako presudio da pogreška koja se tiče prava u pogledu primjene odredbi proizišlih iz prve Direktive 89/104/EEZ(60) koju sadržava sudska odluka čije se priznavanje zahtijeva ne predstavlja povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije smatra da ima ključni značaj(61).
63.      S obzirom na uvjete na koje je nedavno podsjetio Sud(62), prema mojem mišljenju, nije dvojbeno da je izmijenjena Uredba br. 833/2014 ključna i/ili od temeljne važnosti za ispunjenje zadaća koje su povjerene Uniji.
64.      Podsjećam na to da se u članku 3. UEU-a među tim zadaćama navodi promicanje mira, što je prvi od ciljeva koji se navodi u toj odredbi(63). U stavku 5. tog članka navodi se da u svojim odnosima s ostatkom svijeta Unija podržava i promiče svoje vrijednosti te doprinosi miru i sigurnosti, uzajamnom poštovanju među narodima, zaštiti ljudskih prava i razvoju međunarodnog prava, uključujući poštovanje načela Povelje Ujedinjenih naroda.
65.      U članku 21. UEU-a podsjeća se na Unijinu predanost, na međunarodnoj razini, demokraciji, vladavini prava, ljudskim pravima, ljudskom dostojanstvu te poštovanju načelâ Povelje Ujedinjenih naroda i međunarodnog prava(64). Politike i aktivnosti Unije u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike vode se ciljem zaštite njezinih vrijednosti i temeljnih interesa; učvršćivanja i podrške demokraciji, vladavini prava, ljudskim pravima i načelima međunarodnog prava; očuvanja mira, sprečavanja sukoba i jačanja međunarodne sigurnosti(65).
66.      Izmijenjena Uredba br. 833/2014, koja se temelji na članku 215. UFEU-a, nastavlja se na te ciljeve jer mjere ograničavanja koje se njome uvode proizlaze iz odluke ZVSP-a o prekidu ili smanjenju gospodarskih i financijskih odnosa s Rusijom. Iz uvodne izjave 2. te uredbe proizlazi da je cilj tih mjera „povećavanj[e] troškova djelovanja Rusije usmjerenog na podrivanje teritorijalne cjelovitosti, suvereniteta i neovisnosti Ukrajine te promicanja mirnog rješenja krize”. Sud je već priznao da su takvi ciljevi iznimno važni i u skladu s ništa manje važnim ciljem očuvanja mira i međunarodne sigurnosti, u skladu s ciljevima vanjskog djelovanja Unije iz članka 21. UEU‑a na koje sam upravo podsjetio(66).
67.      Usto, s obzirom na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da važnost ciljeva koji se općenito žele postići aktima kojima se uvode mjere ograničavanja, i konkretno izmijenjenom Uredbom br. 833/2014, može opravdati negativne posljedice za određene subjekte, koje mogu biti i značajne(67), smatram da te posljedice mogu biti i u obliku ograničenja ugovorne autonomije pojedinaca, što je ograničenje(68) koje nužno proizlazi iz činjenice da javni poredak Unije također čine mjere ograničavanja donesene protiv Rusije.
68.      S obzirom na navedeno, napominjem i da je Sud uvijek postupao selektivno i da je prije svega zasebno razmatrao obilježja načela ili odredbi koja odgovaraju onima
javnog poretka. Primjerice, nakon što je utvrđeno da Direktiva 93/13 predstavlja mjeru koja je nužna za ispunjenje zadaća povjerenih Uniji, nacionalni sudovi naposljetku trebaju osigurati usklađenost arbitražnog pravorijeka samo s člankom 6. stavkom 1. te direktive(69).
69.      Stoga smatram da je nužno, i s obzirom na preciznost odredbi za koje se priznaje da su obuhvaćene javnim poretkom dovoljno, priznati da je članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 dio javnog poretka Unije. Na taj se način osigurava da je javni poredak usmjeren na ključne odredbe prava Unije a da se pritom prekomjerno ne narušava funkcioniranje mehanizama kao što je arbitraža, nego se istodobno čuva zadovoljavajuća razina zaštite prava koja proizlaze iz prava Unije.
70.      Takvim se pristupom osigurava i da javni poredak Unije stvarno čine odredbe koje imaju izravan učinak i stvaraju prava za pojedince koja nacionalni sudovi moraju štititi(70).
71.      Naime, člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 833/2014 nastoji se zajamčiti da gospodarski subjekti Unije ne budu izloženi štetnim posljedicama koje proizlaze iz izmjene njihova pravnog položaja nakon stupanja na snagu mjera ograničavanja protiv Rusije. Drugim riječima, suugovaratelj ruskog subjekta koji više ne može poštovati svoje ugovorne obveze zbog mjera propisanih izmijenjenom Uredbom br. 833/2014 može ostvariti pravo koje proizlazi iz te odredbe da ne ispuni zahtjeve navedenog subjekta i na nacionalnim sudovima je da zaštite to pravo. Međutim, ne stvaraju nužno sve odredbe izmijenjene Uredbe br. 833/2014 prava za pojedince(71). Stoga se, prema mojem mišljenju, dovoljno pridržavati utvrđenja zakonodavca Unije iz 2025. prema kojem bi „djelotvornu primjenu klauzule o neispunjenju zahtjeva trebalo […] smatrati javnom politikom Unije i država članica”(72).
3.      Intenzitet nadzora arbitražnih pravorijeka koji provode nacionalni sudovi
72.      Nadzor arbitražnih pravorijeka može se prilagoditi kako bi se omogućio razvoj arbitražnih mehanizama u fleksibilnom okviru koji ih obilježava. Međutim, sudski nadzor treba biti djelotvoran(73). Iz toga za države članice proizlazi sloboda odabira sredstava, ali i obveza postizanja rezultata.
73.      Sud je već jasno naveo što očekuje od takvog nadzora u presudi Royal Football Club Seraing(74). Iako se Sud u toj presudi morao baviti drukčijom vrstom mehanizma arbitraže od onog o kojem je riječ u glavnom postupku(75), ne mogu zamisliti da se djelotvorna sudska zaštita pojedinaca koji su nositelji prava dodijeljenih pravom Unije i koja su dio javnog poretka primjenjuje nedosljedno.
74.      Stoga, s jedne strane, „sudovi država članica od kojih se traži da provedu takav nadzor moraju – u slučaju kada takav pravorijek sadržava, kao u ovom slučaju, tumačenje ili primjenu načela ili odredbi koji su dio Unijina javnog poretka i kojima se pojedincima dodjeljuju prava ili slobode – moći nadzirati tumačenje tih načela ili tih odredbi, pravne posljedice tog tumačenja u pogledu njihove primjene u konkretnom slučaju i pravnu kvalifikaciju koja se, s obzirom na navedeno tumačenje, daje činjenicama kako ih je utvrdilo i ocijenilo arbitražno tijelo”(76). Stoga je sudski nadzor usmjeren samo na odredbe koje čine javni poredak Unije. Kad je riječ o ostalim odredbama, pretpostavlja se da arbitražna tijela djeluju s punom odgovornosti(77).
75.      S druge strane, „ti sudovi ne mogu samo utvrditi, eventualno, da je takav pravorijek u cijelosti ili djelomično nespojiv s načelima ili odredbama koji su dio Unijina javnog poretka. […] Naprotiv, navedeni sudovi također moraju moći primijeniti, u okviru svojih nadležnosti i u skladu s primjenjivim nacionalnim odredbama, sve pravne posljedice koje se nameću u slučaju utvrđenja takve neusklađenosti. Naime, u protivnome provedeni sudski nadzor ne bi bio djelotvoran jer bi mogao dopustiti da se ta neusklađenost nastavi”(78). Dodao bih da se poštovanje i nadređenost koje treba priznati javnom poretku Unije ne mogu osigurati ako se nespojivost nastavi(79).
76.      Naposljetku, djelotvornost sudskog nadzora koja je usmjerena na bit pravnog poretka Unije nalaže da se od nacionalnih sudova zahtijeva da razmotre, po potrebi po službenoj dužnosti(80), pitanje spojivosti arbitražnih pravorijeka s javnim poretkom Unije(81).
77.      Kad je riječ o glavnom postupku, napominjem da se čini da švedsko pravo osigurava djelotvoran nadzor arbitražnih pravorijeka jer švedski sudovi zaduženi za taj nadzor trebaju te pravorijeke proglasiti ništavima ako su očito nespojivi sa švedskim javim poretkom, koji je dio javnog poretka Unije, ili ako su doneseni na način koji je očito nespojiv s tim poredcima(82).
78.      Iz prethodnog razmatranja proizlazi da je članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 dio javnog poretka Unije. Nacionalni sud kojem je podnesena tužba za poništenje protiv arbitražnog pravorijeka treba osigurati, po potrebi po službenoj dužnosti, da je primjena te odredbe koju provodi arbitražni sud u skladu s njom samom. U slučaju utvrđenja neusklađenosti s tom odredbom, predmetni sud treba izvesti sve zaključke koji se nalažu na temelju njegova nacionalnog prava i prihvatiti zahtjev za poništenje tog pravorijeka koji se temelji na povredi javnog poretka Unije kako bi se otklonila nespojivost s pravnim poretkom Unije.
C.      Pojam „zahtjev” u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
79.      U skladu s arbitražnim pravorijekom o kojem je riječ u glavnom postupku, Stankoimport je ishodio, s jedne strane, povrat predujma isplaćenog Reibelu za isporuku robe čiji izvoz u konačnici nije bio dopušten i, s druge strane, isplatu kamata. Sud koji je uputio zahtjev, zadužen za nadzor te odluke, traži od Suda da utvrdi je li Stankoimportov zahtjev za povrat predujma uvećanog za kamate obuhvaćen pojmom „zahtjevi” kojima se ne smije udovoljiti u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014.
80.      Kako bi se odgovorilo na to pitanje potrebno je, kao prvo, vratiti se na analizu te odredbe prije, kao drugo, izvođenja zaključaka kako bi se kvalificirao zahtjev koji je Stankoimport podnio arbitražnom tijelu.
1.      Vraćanje na članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014
81.      Za tumačenje tog pojma koristi se isti analitički pristup poput onog navedenog u točki 28. ovog mišljenja.
82.      Stoga, s obzirom na tekst tog članka, njegov kontekst i cilj koji se njime nastoji postići te sustav uspostavljen izmijenjenom Uredbom br. 833/2014 razmatranom u cjelini, smatram da je zahtjev za povrat koji je podnio Stankoimport obuhvaćen pojmom „zahtjev” kojem se ne može udovoljiti.
83.      Prema tome, i kao prvo, tekst članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 vrlo je širok(83): zahtjevi koji se su njemu navode odnose se na „ugovore” ili „druge transakcije”, u bilo kojem obliku, pod uvjetom da su na njihovo izvršenje izravno ili neizravno, u cijelosti ili djelomično utjecale mjere uvedene tom uredbom(84). Sadržava popis zahtjeva samo primjera radi. Taj je popis uveden izrazom „uključujući” i stoga nije taksativan. Popis sadržava, ali nije ograničen na zahtjeve za odštetu ili druge zahtjeve te vrste, primjerice zahtjev za nadoknadu štete ili zahtjev na temelju jamstva(85). Naposljetku, članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 ne obuhvaća samo zahtjeve koje su podnijele fizičke i pravne osobe na koje se pojedinačno odnose mjere ograničavanja, nego i one koje podnese bilo koja druga osoba, subjekt ili tijelo iz Rusije.
84.      Kao drugo, s kontekstualnog i sustavnog gledišta, klauzulom o neispunjenju nastoje se riješiti posljedice koje proizlaze iz činjenice da Uredba br. 833/2014, nakon stupanja na snagu, ima prednost pred bilo kojom neusklađenom ugovornom odredbom(86). Iz članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 proizlazi da je, s obzirom na to da se zahtjev odnosi na ugovor ili transakciju na čije su izvršenje utjecale mjere propisane tom uredbom, njegovo neispunjenje automatsko, neovisno o tome bi li udovoljavanje zahtjevu dovelo do povrede drugih mjera predviđenih tom uredbom, odnosno zabranjene transakcije. Stoga je članak 11. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 autonomna odredba koja sadržava sve uvjete nužne za svoju primjenu.
85.      Kao treće, kad je riječ o cilju koji se nastoji postići primjenom klauzule o neispunjenju (no claims clause), podsjećam na to da je ta vrsta klauzule prvi put uvedena u akt Unije Uredbom (EEZ) br. 3541/92(87). Iz preambule te uredbe proizlazi da su kao posljedica embarga protiv Iraka „gospodarski činitelji u Zajednici i trećim zemljama izloženi riziku od potraživanja od strane Iraka […] [P]otrebno [je] neprestano štititi činitelje od takvih potraživanja i spriječiti Irak u ostvarivanju nadoknade za negativne učinke embarga”(88). U kontekstu mjera ograničavanja i kao što sam to već utvrdio(89), klauzulom o neispunjenju nastoji se postići cilj zaštite gospodarskih subjekata Unije koji se nalaze u „bezizlaznoj situaciji”(90) od zahtjeva koje ugovorne strane mogu podnijeti protiv njih na temelju ugovora ili transakcija na čiju su provedbu utjecale te mjere(91).
86.      Zauzimanjem stajališta o valjanosti članka 11. Uredbe br. 833/2014(92) s obzirom na načelo proporcionalnosti, slobodu poduzetništva i pravo vlasništva, Sud je presudio da „važnost ciljeva koji se žele postići [Uredbom br. 833/2014], odnosno zaštita teritorijalne cjelovitosti, suvereniteta i neovisnosti Ukrajine te promicanje mirnog rješenja krize u toj zemlji, koji su […] dio šireg cilja održavanja mira i međunarodne sigurnosti u skladu s ciljevima vanjskog djelovanja Unije koji su navedeni u članku 21. UEU‑a, može opravdati negativne posljedice za određene subjekte, koje mogu biti i značajne. U tim okolnostima i osobito s obzirom na sve strože mjere ograničavanja koje je Vijeće donijelo kao odgovor na krizu u Ukrajini, zadiranje u […] slobodu poduzetništva i pravo vlasništva ne može se smatrati neproporcionalnim”(93).
87.      Čini mi se da taj zaključak ne može izmijeniti činjenica da je zahtjev o kojem je riječ u okviru glavnog postupka podnijela osoba koja je obuhvaćena područjem primjene članka 11. stavka 1. točke (b) izmijenjene Uredbe br. 833/2014(94).
88.      Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da negativne posljedice, čak i značajne, koje su upravo navedene, trebaju snositi i oni koji nisu nimalo odgovorni za tu situaciju koja je dovela do donošenja mjera o kojima je riječ, ali su one na njih utjecale, posebno na njihova prava vlasništva(95).
89.      U svakom slučaju, kad je riječ o mogućem utjecaju na Stankoimportovo pravo vlasništva, želim naglasiti da bi se činjenica da to društvo ima tražbinu prema Reibelu lako mogla utvrditi odlukom čije je izvršenje odgođeno(96) ili deklaratornom presudom kojom se štiti ta tražbina. Budući da su mjere ograničavanja privremene i reverzibilne(97), tako utvrđenu tražbinu trebat će platiti nakon ukidanja mjera.
2.      Primjena na ovaj slučaj
90.      Prema mojem mišljenju, zahtjev za povrat isplaćenog predujma koji je podnio Stankoimport obuhvaćen je zahtjevima kojima se ne smije udovoljiti u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014. Budući da pripadak prati glavnu stvar, isto vrijedi u pogledu zahtjeva za isplatu kamata.
91.      Najprije, zahtjev je podnio Stankoimport, ruski gospodarski subjekt.
92.      Nadalje, zahtjev je nedvojbeno podnesen zbog ugovora, a stoga i u vezi s ugovorom, koji obvezuje Stankoimport i Reibel te se odnosi na isporuku robe.
93.      Naposljetku, izvršenje tog ugovora bilo je spriječeno zbog zabrane izvoza „robe s dvojnom namjenom” iz članka 2. izmijenjene Uredbe br. 833/2014(98). Stoga mjere uvedene tom uredbom izravno utječu, barem djelomično, na to izvršenje(99). Pokretanjem postupka pred arbitražnim tijelom Stankoimport se nužno namjeravao osloniti na neisporuku, a stoga i na Reibelovo nepoštovanje ugovornih obveza, kako bi ishodio povrat isplaćenog predujma.
94.      Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 11. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se udovolji zahtjevu za povrat predujma, uvećanom za kamate, koji je isplaćen za robu čija je isporuka bila spriječena na temelju te uredbe.
III. Zaključak
95.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Svea hovrätt (Žalbeni sud regije Svea, Švedska) odgovori na sljedeći način:
Članak 11. stavak 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 833/2014 od 31. srpnja 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini, u verziji primjenjivoj na datum donošenja arbitražnog pravorijeka o kojem je riječ u glavnom postupku,
treba tumačiti na način:
–da mu se ne protivi to da dvije stranke ugovora pokrenu arbitražu koja se odnosi na zahtjev kojem se ne može udovoljiti, u smislu te odredbe, s obzirom na to da se, u svakom slučaju, kao prvo, tijekom ili nakon te arbitraže ne može ishoditi ispunjenje zahtjeva koji je protivan navedenoj odredbi i, kao drugo, nad arbitražnim pravorijekom uvijek treba moći provesti sudski nadzor kako bi se zajamčilo poštovanje javnog poretka Unije;
–da je dio javnog poretka Unije. Stoga nacionalni sud kojem je podnesena tužba za poništenje protiv arbitražnog pravorijeka treba osigurati, po potrebi po službenoj dužnosti, da je primjena te odredbe koju provodi arbitražni sud u skladu s njom samom. U slučaju utvrđenja neusklađenosti s navedenom odredbom, predmetni sud treba izvesti sve zaključke koji se nalažu na temelju njegova nacionalnog prava i prihvatiti zahtjev za poništenje navedenog pravorijeka koji se temelji na povredi javnog poretka Unije kako bi se otklonila nespojivost s pravnim poretkom Unije;
–da mu se protivi to da se udovolji zahtjevu za povrat predujma, uvećanom za kamate, koji je isplaćen za robu čija je isporuka bila spriječena na temelju Uredbe br. 833/2014.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Inspiracija dolazi iz poznate poeme Henryja Wadswortha Longfellowa, The Theologian’s tale; Elizabeth.
3      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 78.).
4      Direktiva 2013/11/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2013. o alternativnom rješavanju potrošačkih sporova i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2009/22/EZ (SL 2013, L 165, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 28., str. 214.)
5      Presuda od 22. veljače 2024., Mytilinaios/DEI i Komisija te Komisija/DEI (C-701/21 P i C-739/21 P, EU:C:2024:146, t. 105. i navedena sudska praksa)
6      Uredba Vijeća od 5. svibnja 2009. o uspostavljanju režima Zajednice za kontrolu izvoza, prijenosa, brokeringa i provoza robe s dvojnom namjenom (SL 2009., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 7., str. 10.)
7      Uredba Vijeća od 31. srpnja 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini (SL 2014., L 229, str. 1. i ispravci SL 2014., L 246, str. 59. i SL 2022., L 114, str. 214.), ovdje navedena u verziji koja proizlazi iz njezine izmjene Uredbom Vijeća (EU) br. 1290/2014 od 4. prosinca 2014. o izmjeni Uredbe (EU) br. 833/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini i o izmjeni Uredbe (EU) br. 960/2014 kojom se mijenja Uredba (EU) br. 833/2014 (SL 2014., L 349., str. 20.). Vidjeti osobito članak 1. točku (a) i članak 2. tako izmijenjene Uredbe br. 833/2014.
8      U daljnjoj analizi i osim ako nije drukčije navedeno, upućivat ću na „izmijenjenu Uredbu br. 833/2014” u dijelu u kojem se odnosi na verziju te uredbe koja se primjenjivala na datum donošenja arbitražnog pravorijeka o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosno u njezinoj verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) 2019/1163 od 5. srpnja 2019. o izmjeni i utvrđivanju jedinstvenog popisa za priloge određenim uredbama o mjerama ograničavanja koji sadržavaju podatke za kontakt nadležnih tijela država članica i adresu za obavijesti Europskoj komisiji (SL 2019., L 182, str. 33.).
Članak 11. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 glasi kako slijedi:
„1. U vezi s ugovorima ili drugim transakcijama na čije su izvršenje izravno ili neizravno, u cijelosti ili djelomično utjecale mjere uvedene ovom Uredbom, ne udovoljava se ni jednom zahtjevu, uključujući zahtjeve za odštetu ili druge zahtjeve te vrste, primjerice zahtjev za nadoknadu štete ili zahtjev na temelju jamstva, posebno zahtjev za produljenje ili plaćanje obveznice, jamstva ili odštete, u prvom redu financijskog jamstva ili financijske odštete, u bilo kojem obliku, ako ga zahtijevaju:
(a)      subjekti iz članka 5. stavka 1. točaka (b) i (c) i članka 5. stavka 2. točaka (c) i (d) ili subjekti navedeni u prilozima III., IV., V. i VI.;
(b)      bilo koja druga osoba, subjekt ili tijelo iz Rusije;
(c)      bilo koja osoba, subjekt ili tijelo koje djeluje preko jedne od osoba, subjekata ili tijela iz ovog stavka točaka (a) ili (b) ili u njihovo ime.
2. U svakom postupku za izvršenje zahtjeva teret dokazivanja da ispunjavanje zahtjeva nije zabranjeno stavkom 1. leži na osobi koja traži izvršenje zahtjeva.
3.      Ovaj članak ne dovodi u pitanje pravo osoba, subjekata i tijela iz stavka 1., na sudsko preispitivanje zakonitosti neizvršenja ugovornih obveza u skladu s ovom Uredbom.”
9      U skladu s člankom 1. prvim stavkom Laga (1999 :116) om skiljeförarande (Zakon br.°116 iz 1999. o arbitražnom postupku, u daljnjem tekstu: Zakon o arbitraži)
10      U skladu s člankom 33. stavkom 1. Zakona o arbitraži
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (Zakon br. 95 iz 1996. o određenim međunarodnim sankcijama)
12      Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je Sudu trenutačno upućen zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na Uredbu Vijeća (EU) br. 269/2014 od 17. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 6. i ispravak SL 2014., L 121, str. 60.), u kojem se ističu slična pitanja, odnosno predmet Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672).
13      Sud koji je uputio zahtjev ovdje se oslanja na presudu od 11. studenoga 2021., Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, t. 56.) i na presudu od 13. rujna 2018., Rosneft i dr./Vijeće (T-715/14, EU:T:2018:544, t. 206.).
14      Sud koji je uputio zahtjev ovdje se poziva na presudu od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, t. 35.).
15      Vidjeti u opsežnoj sudskoj praksi presudu od 30. listopada 2025., Attal et Associés (C-321/24, EU:C:2025:836, t. 19.).
16      Presuda od 28. ožujka 2017.,
Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236). Podsjećam na to da su se ta pitanja odnosila na nadležnost Suda da odlučuje o valjanosti odluke ZVSP-a, zatim o valjanosti određenih odredbi takve odluke i Uredbe br. 833/2014, uključujući članak 11., kao i o tumačenju određenih odredbi te uredbe. Stoga je Sud u toj presudi ispitao valjanost članka 11. Uredbe br. 833/2014 s obzirom na načelo proporcionalnosti i zadiranje u slobodu poduzetništva i pravo vlasništva (vidjeti točke 143. do 151. te presude).
17      Vidjeti presudu od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, t. 35.).
18      Jarrosson, C. „L’arbitrabilité: présentation méthodologique”, Revue de jurisprudence commerciale,  1996., br. 1, str. 1.
19      Arbitrabilnost nije ujednačen pojam u državama članicama. U Francuskoj, Španjolskoj i Italiji arbitražom se odlučuje u sporovima koji se odnose na dostupna prava (vidjeti redom članak 2059. francuskog codea civil (Građanski zakonik); članak 2. stavak 1. španjolskog Zakona 60/2003 od 23. prosinca 2003. o arbitraži i članak 806. talijanskog Zakonika o građanskom postupku). U Njemačkoj se arbitrabilnost određuje imovinskom prirodom istaknutih prava (članak 1030. stavak 1. njemačkog Zakonika o građanskom postupku). Slično načelo predviđa se u poljskom pravu (vidjeti članak 1157. poljskog Zakonika o građanskom postupku).
20      Ravillon, L. „Que reste-t-il du concept d’inarbitrabilité?” u
Manciaux,
S. i Loquin, E. (ur.), L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, prema uputama CREDIMI, LexisNexis, 2014., str. 57.
21      Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 330., str. 3.
22      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 116.).
23      Članak II. stavak 1. Njujorške konvencije
24      Članak V. stavak 2. točka (a) Njujorške konvencije
25      Što je širi pojam od same arbitraže.
26      Vidjeti presudu od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, t. 60.).
27      Za nedavan primjer vidjeti presudu od 15. siječnja 2026., Wunner (C-77/24, EU:C:2026:1, t. 35.).
28      Vidjeti članak 11. stavak 1. točku (b) izmijenjene Uredbe br. 833/2014.
29      Za tumačenje pojma „zahtjevi” u smislu članka 11. stavka 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 upućujem na svoju analizu trećeg prethodnog pitanja.
30      Takav zaključak u skladu je s definicijom pojma „zahtjev” iz Uredbe br. 269/2014, iz koje proizlazi da zahtjev obuhvaća „svaki zahtjev neovisno o tome potvrđuje li se pravnim postupkom ili ne” (vidjeti članak 1. točku (a) Uredbe br. 269/2014), iako izmijenjena Uredba br. 833/2014 nažalost ne sadržava sličnu odredbu.
31      Suprotno onomu što proizlazi iz članka 11. stavka 3. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 koji se izričito odnosi na sudsko preispitivanje zakonitosti neizvršenja ugovornih obveza.
32      Vidjeti redom članak 13. točku (a) potom točke (c) do (e) izmijenjene Uredbe br. 833/2014.
33      Vidjeti uvodnu izjavu 23. i članak 1. stavak 28. Uredbe Vijeća (EU) 2023/2878 od 18. prosinca 2023. o izmjeni Uredbe (EU) br. 833/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini (SL 2023./2878, L).
34      Zanimljivo je napomenuti da obveza uvedena člankom 12.g Uredbe br. 833/2014 uključuje nalaganje privremene mjere izvoznicima da osiguravaju „da sporazum s partnerom iz treće zemlje sadržava odgovarajuća pravna sredstva u slučaju kršenja ugovorne obveze preuzete u skladu sa stavkom 1.” (vidjeti članak 12.g stavak 3. izmijenjene Uredbe br. 833/2014). Usto, ti su izvoznici također dužni obavijestiti nadležno nacionalno tijelo u slučaju da njihov suugovaratelj povrijedi ugovorne obveze (vidjeti članak 12.g stavak 4. te uredbe).
35      O mjerama ograničavanja koje se odnose na libijski sustav vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu SH (C-168/17, EU:C:2018:798, t. 50.).
36      Vidjeti uvodnu izjavu 2. Uredbe br. 833/2014 u njezinoj izvornoj verziji.
37      Kao što se to predviđa člankom 8. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014.
38      Presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 78.)
39      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 80.).
40      Vidjeti po analogiji presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 81. i navedena sudska praksa).
41      Donošenjem Uredbe Vijeća (EU) 2025/1494 od 18. srpnja 2025. o izmjeni Uredbe (EU) br. 833/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini (SL 2025./1494, L i ispravci SL 2025./90619, L i SL 2025./90885, L) zakonodavac Unije unio je u članak 11. Uredbe br. 833/2014 novi stavak kako bi razmotrio pitanje priznavanja i izvršenja arbitražnih odluka koje obavljaju države članice, ali samo s gledišta arbitraže u području ulaganja povezane s mjerama ograničavanja (vidjeti uvodnu izjavu 22. Uredbe 2025/1494 i članak 11. stavak 2.a tako izmijenjene Uredbe br. 833/2014). Osim toga, čak i ako to nije relevantno za ovaj predmet, utvrđujem i da se Uredbom br. 833/2014 predviđa odstupanje od zabrane izravnog ili neizravnog sudjelovanja u svim transakcijama s pravnom osobom, subjektom ili tijelom iz Rusije koji su navedeni na popisu ili su u vlasništvu ili djeluju u ime pravnih osoba, subjekata ili tijela navedenih na popisu transakcija koje su nužne za osiguravanje pristupa sudskim, upravnim ili arbitražnim postupcima u državi članici, kao i za priznavanje ili izvršenje presude ili arbitražnog pravorijeka donesenog u državi članici i ako su takve transakcije u skladu s ciljevima Uredbe br. 833/2014 i Uredbe br. 269/2014 (vidjeti članak 5.aa stavak 3. točku (g) Uredbe br. 833/2014 uveden Uredbom Vijeća (EU) 2022/1269 od 21. srpnja 2022. o izmjeni Uredbe (EU) br. 833/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini (SL 2022., L 193, str. 1.)).
42      Dodajem da pronalazak sporazumnog rješenja spora između ugovornih strana nije izuzet od primjene prava Unije na temelju članka 12. izmijenjene Uredbe br. 833/2014: Reibel bi, u svakom slučaju i bez obzira na oblik ugovorene nagodbe, bio obvezan ne udovoljiti zahtjevu zabranjenom člankom 11. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014, uključujući svojevoljno podnesen zahtjev.
43      Razumno oprezan gospodarski subjekt Unije trebao bi osigurati da se ta tijela nalaze na području Unije. Međutim, na članku 13. točki (e) izmijenjene Uredbe br. 833/2014 mogla bi se temeljiti i obveza za takvo tijelo koje se ne nalazi na području Unije da osigura poštovanje prava Unije. Pitanje se ipak ne postavlja u okviru glavnog postupka jer je arbitar iz Švedske.
44      Intenzitet takvog nadzora utvrdit će se i u okviru ispitivanja drugog prethodnog pitanja.
45      U tom pogledu treba upozoriti gospodarske subjekte Unije koji se obvezuju potpisati klauzulu kao što je ona unesena u ugovor koji obvezuje Reibel i Stankoimport, čiji se sadržaj navodi u točki 6. ovog mišljenja.
46      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 84.).
47      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 82.).
48      Vidjeti presude od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, t. 37.) i od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, t. 35.).
49      Među kojima je prije svega Njujorška konvencija kojom se predviđa sudski nadzor arbitražnih pravorijeka u pogledu poštovanja javnog poretka: vidjeti članak V. te konvencije i presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 116.).
50      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 83.). To ojačanje već je najavljeno presudom od 21. prosinca 2023., International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, t. 193.).
51      Sud detaljno navodi njegov široki doseg u točki 86. presude od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617).
52      Presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 87.)
53      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 87.).
54      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 87.).
55      Drugim riječima, prema mišljenju nezavisne odvjetnice T. Ćapeta, „[p]otreba da se nadzire usklađenost pravorijeka s javnim poretkom postoji zato što takva pravila mogu biti od takvog javnog interesa da se njihova primjena ne može isključiti voljom stranaka” (mišljenje nezavisne odvjetnice u predmetu Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:24, t. 72.)).
56      Vidjeti presudu od 4. listopada 2024., Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 66. i 67.).
57      Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, t. 192. i 193. i navedena sudska praksa).
58      Presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 89. i navedena sudska praksa)
59      Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L). Vidjeti presudu od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, t. 36. do 38.). Vidjeti i presudu od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, t. 51. i 52.).
60      Prva direktiva Vijeća od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.)
61      Vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 52.).
62      Vidjeti točku 58. ovog mišljenja.
63      Vidjeti članak 3. stavak 1. UEU-a.
64      Vidjeti članak 21. stavak 1. UEU-a.
65      Vidjeti članak 21. stavak 2. točke (a), (b) i (c) UEU-a.
66      Vidjeti presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, t. 115. i 150.) i od 17. rujna 2020., Rosneft i dr./Vijeće (C-732/18 P, EU:C:2020:727, t. 115.).
67      Vidjeti presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, t. 150.).
68      U pravnom poretku Unije poštovanje javnog poretka nije jedino ograničenje slobodne volje stranaka: vidjeti presude od 6. lipnja 2000., Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, t. 34.), od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, t. 24.) ili pak presudu od 11. prosinca 2007., International Transport Workers' Federation et Finnish Seamen's Union (C-438/05, EU:C:2007:772, t. 33. i 34.).
69      Vidjeti presudu od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, t. 51. i 53.).
70      Vidjeti po analogiji presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 88. i 89.).
71      Za usporedbu s člankom 11. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 vidjeti članke 1., 6., 7., 9. ili 14. te uredbe.
72      Vidjeti uvodnu izjavu 22. Uredbe 2025/1494.
73      Vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 95. i navedena sudska praksa).
74      Presuda od 1. kolovoza 2025. (C-600/23, EU:C:2025:617)
75      Odnosno jednostrano nametnutog dotičnim pojedincima: vidjeti presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 92. i navedena sudska praksa, kao i t. 93., 96. i 106.).
76      Presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 101.)
77      Ovdje upućujem na točke 47. i 48. ovog mišljenja.
78      Presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 102. i 103.)
79      Kako bi se utvrdila takva nespojivost, Sud može pomoći nacionalnim sudovima u okviru prethodnog postupka koji je „ključan dio sustava uspostavljenog Ugovorima kako bi se [tim] sudovima omogućilo da osiguraju djelotvornu sudsku zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije” (presuda od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 77.)).
80      Vidjeti po analogiji presudu od 14. rujna 2023., Tuk Tuk Travel (C-83/22, EU:C:2023:664, t. 45.).
81      Vidjeti u istom smislu presudu od 1. kolovoza 2025., Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, t. 115.).
82      Međutim, „očitu” prirodu nespojivosti ne treba preusko tumačiti s obzirom na zahtjev naveden u točki 75. ovog mišljenja i željeni cilj da se iskorijeni bilo kakva nespojivost s javnim poretkom Unije. Djelotvornost prava dodijeljenih pojedincima pravom Unije stoga nije u skladu sa sankcioniranjem samo onih situacija koje su očito nespojive.
83      Kao što to naglašava i Komisija u svojem radnom dokumentu naslovljenom „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n 833/2014 and Council Regulation n°269/2014” koji je posljednji put ažuriran 23. siječnja 2026. (vidjeti bilješku 87., str. 420. tog dokumenta).
84      Moje isticanje.
85      Za produljenje ili plaćanje obveznice, jamstva ili odštete, u prvom redu financijskog jamstva ili financijske odštete, u bilo kojem obliku.
86      Vidjeti točku 33. dokumenta naslovljenog „Ažuriranje najboljih praksi EU-a za učinkovitu provedbu mjera ograničavanja” (dokument Vijeća od 27. lipnja 2022., 10572/22). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika R. Norkusa u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, t. 68.).
87      Uredba Vijeća od 7. prosinca 1992. o zabrani ispunjavanja iračkih zahtjeva u odnosu na ugovore i transakcije, na čije se izvršenje odnosi Rezolucija 661 (1990.) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda i povezane rezolucije (SL 1992., L 361, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 80, str. 33.)
88      Četvrta i peta uvodna izjava Uredbe br. 3541/92
89      Vidjeti točku 41. ovog mišljenja.
90      Prema izrazu koji je nezavisni odvjetnik R. Norkus upotrijebio u svojem mišljenju u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, t. 70.).
91      Kada se klauzula o neispunjenju primjenjuje na zahtjeve koje su podnijele osobe i subjekti iz članka 11. stavka 1. točaka (a) i (c) Uredbe br. 833/2014, cilj koji se također nastoji postići je da se tim osobama ne omogući da dobiju naknadu za negativne posljedice mjera koje su donesene protiv njih (vidjeti po analogiji mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu SH (C-168/17, EU:C:2018:798, t. 50.)).
92      Sud je tada odlučivao o verziji Uredbe br. 833/2014, kako je izmijenjena Uredbom br. 1290/2014 (vidjeti bilješku 7. ovog mišljenja).
93      Presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, t. 150.).
94      U presudi od 28. ožujka 2017., Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236), tužitelj iz glavnog postupka bio je subjekt na koji se konkretno odnosio dio ograničenja uspostavljenih Uredbom br. 833/2014, kako je izmijenjena Uredbom br. 1290/2014, i koji je obuhvaćen područjem primjene članka 11. stavka 1. točke (a) te uredbe.
95      Vidjeti presudu od 11. studenoga 2021., Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, t. 66. i navedena sudska praksa).
96      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika R. Norkusa u predmetu Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, t. 61. i sljedeće).
97      Vidjeti presude od 13. ožujka 2025., Šuvalov/Vijeće (C-271/24 P, EU:C:2025:180, t. 78.)
i od 5. veljače 2026., VEB.RF/Vijeće (C‑572/24 P, EU:C:2026:74, t. 138).
98      Podsjećam na to da su belgijska tijela robu o kojoj je riječ kvalificirala kao „robu s dvojnom namjenom” u smislu Uredbe br. 428/2009 (vidjeti točku 7. ovog mišljenja).
99      Točno je da je ugovor sklopljen 2015. kada je zabrana prodaje i izvoza robe s dvojnom namjenom već bila na snazi. Međutim, člankom 11. stavkom 1. izmijenjene Uredbe br. 833/2014 neispunjenje se ne ograničava samo na zahtjeve povezane s ugovorima koji su već postojali na datum stupanja na snagu Uredbe, čime se očito više štite interesi gospodarskih subjekata Unije.