MIŠLJENJE 1/94 SUDAod 15. studenoga 1994.„Nadležnost
Zajednice za sklapanje međunarodnih sporazuma u području usluga i
zaštite intelektualnog vlasništva – Postupak na temelju članka 228.
stavka 6. UEZ‑a“Zahtjevom podnesenim na
temelju članka 228. stavka 6. UEZ-a Komisija je od Suda zatražila
mišljenje o nadležnosti Europske zajednice za sklapanje Sporazuma o
osnivanju Svjetske trgovinske organizacije, Općeg sporazuma o trgovini
uslugama (GATS) i Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog
vlasništva, uključujući trgovinu krivotvorenom robom (TRIPS).SadržajPrikaz zahtjevaI –  Sporazumi proizašli iz Urugvajskoga krugaII –  Status Europskih zajednica u WTO-uIII –  Pregovori i potpisivanje Sporazuma o WTO-uIV –  Komisijina pitanja i postupakA –  Komisijina pitanjaB –  PostupakV –  Dopuštenost zahtjevaVI –  Oblik pitanjaVII –  Bit sporaVIII –  Točke slaganjaIX –  Višestrani sporazumi o trgovini robomX –  Analiza sporazuma GATS i TRIPSA –  GATS1.  Razlog postojanja GATS-a2.  Smisao GATS-a3.  Definicija usluga i načini pružanja usluga4.  Dvostruka „univerzalnost“ GATS-a5.  Narav preuzetih obvezaa)  Opće obvezeb)  Posebne obveze6.  Dinamičnost SporazumaB –  TRIPS1.  Ciljevi i razlog postojanja2.  Područje primjene i usvojena sredstva za ostvarenje zadanih ciljeva3.  Posebne materijalne odredbea)  Autorsko pravo i srodna pravab)  Industrijsko vlasništvoi)  Žigoviii)  Oznake zemljopisnog podrijetlaiii)  Industrijski dizajn (modeli i uzorci)iv)  Patentiv)  Planovi rasporeda (topografije) integriranih krugovavi)  Zaštita neobjavljenih tehničkih informacijavii)  Kontrola prakse protivne tržišnom natjecanju u ugovornim licencijama4.  Posebne postupovne odredbe (sredstva provedbe prava intelektualnog vlasništva)a)  Pravna sredstvab)  Postupovna jamstvaXI –  Zajednička trgovinska politika, GATS i TRIPS: stajališta stranaka u postupkuA –  GATSB –  TRIPSXII –  GATS, TRIPS i implicitne ovlastiA –  Opća razmatranja o implicitnim ovlastimaB –  GATS1.  Stajalište Komisijea)  Postojanje unutarnjih nadležnostii)  Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-aii)  Ovlasti koje proizlaze iz općih odredaba (članci 100. A i 235. UEZ-a)b)  Potreba vanjskog djelovanja Zajednice2.  Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanjai)  Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-aii)  Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)C –  TRIPS1.  Stajalište Komisijea)  Postojanje unutarnjih nadležnostii)  Nadležnosti koje proizlaze iz sekundarnog pravaii)  Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)b)  Potreba vanjskog djelovanja Zajednice2.  Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanjaXIII –  Pitanje zastupanja određenih ovisnih područja država članica koja ne pripadaju ZajedniciXIV –  Utjecaj pitanja nadležnosti na načine izražavanja stajališta u okviru WTO-aXV –  Proračunska i financijska pitanjaXVI
–  Odgovori Komisije, Vijeća i država članica, koji su podnijeli
očitovanja, na pitanja postavljena u zahtjevu za mišljenjeXVII –  Pitanja koja je Sud postavio Komisiji, Vijeću i državama članicama te odgovori na ta pitanjaA –  Prvo pitanjeB –  Drugo pitanjeC –  Treće pitanjeD –  Četvrto pitanjeE –  Peto pitanjeF –  Šesto pitanjeG –  Sedmo pitanjeH –  Osmo pitanjeI –  Deveto pitanjeJ –  Deseto pitanjeK –  Jedanaesto pitanjeStajalište SudaI - UvodII - Dopuštenost zahtjevaIII – Oblik Komisijinih pitanjaIV - Zastupanje određenih ovisnih područja država članicaV – Proračunska i financijska pitanjaVI – Višestrani sporazumi o trgovini robomVII – Članak 113. UEZ-a, GATS i TRIPSA - GATSB - TRIPSVIII – Implicitne vanjske ovlasti Europske zajednice, GATS i TRIPSA - GATSB - TRIPSIX - Obveza suradnje između država članica i institucija Zajednice Prikaz zahtjevaI –  Sporazumi proizašli iz Urugvajskoga krugaGospodarski
pregovori, „najsloženiji u cijeloj svjetskoj povijesti“ (prema izričaju
Vijeća), okončani su potpisivanjem Završnog akta u Marakešu 15. travnja
1994. kojim su obuhvaćeni rezultati višestranih trgovinskih pregovora
Urugvajskoga kruga. Pregovori su trajali sedam godina: njihova je
polazna točka bila Ministarska deklaracija iz Punte del Este od 20.
rujna 1986. Predstavnici vlada i Europskih zajednica koji su donijeli
Završni akt sporazumjeli su se da je poželjno njegovo stupanje na snagu
1. siječnja 1995. ili što je moguće ranije nakon tog datuma.Završni
akt sadrži Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (u
daljnjem tekstu: Sporazum o WTO-u). Na taj će se način uspostaviti
zajednički institucionalni okvir za odvijanje trgovinskih odnosa između
članica. Sporazum ne sadrži odredbe materijalne naravi. One se nalaze u
prilozima koji sadrže različite „višestrane trgovinske sporazume“ koji
su sastavni dio Sporazuma o WTO-u.U tom pogledu oni obuhvaćaju:–        Višestrane sporazume o trgovini robom, između kojih GATT 1994. (Prilog 1. A);–        Opći sporazum o trgovini uslugama (GATS, Prilog 1. B)1(1);–        Sporazum
o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (TRIPS, Prilog
1. C)(2);–        Dogovor o pravilima i postupcima za rješavanje sporova (Prilog 2.);–        Mehanizam kontrole trgovinske politike (Prilog 3.).Sporazum
o WTO-u i njegovi prilozi čine jedinstven „paket“. Država koja želi
postati članica WTO-a mora prihvatiti sve višestrane sporazume
dogovorene u okviru Urugvajskoga kruga. Postupak rješavanja sporova
vrijedi za sve te višestrane sporazume. U zadnjem stupnju taj postupak
omogućuje tzv. mjere „križne retorzije“. Povreda samo jednog elementa
cjeline (bilo da je to u području robe, usluga ili zaštite
intelektualnoga vlasništva) može rezultirati mjerom retorzije u drugom
sektoru (članak 22. stavak 3. točka (b) Dogovora o pravilima i
postupcima za rješavanje sporova) ili u području drugog sporazuma
(članak 22. stavak 3. točka (c) Dogovora). Osim toga, kao što to navodi
Komisija, „posljedica može na isti način nastati u drugom sektoru ili u
okviru drugog sporazuma u odnosu na onaj u okviru kojeg je nastala
povreda“.Taj sustav jedinstvenog „paketa“ okončava tzv. GATT à la carte.
Sudjelovanje u pojedinim sporazumima proizašlima iz Tokijskoga kruga
bilo je raznoliko. Usto, svaki je sporazum imao svojstveni postupak
rješavanja sporova.U Prilogu Sporazumu o
WTO-u nalaze se i četiri višestrana sporazuma (koji se odnose na javnu
nabavu, trgovinu civilnim zrakoplovima, mljekarski sektor i goveđe
meso). U tim područjima dopuštena je iznimka od načela jedinstvenog
„paketa“: sporazumi će obvezivati samo one članice WTO-a koje to
prihvate. Međutim, postupak rješavanja sporova primjenjivat će se u
odnosima između stranaka koje su ih prihvatile.II –  Status Europskih zajednica u WTO-uDvije odredbe u Sporazumu o WTO-u izričito se odnose na Europske zajednice.Članak
IX., koji se odnosi na donošenje odluka, propisuje da u slučaju
odlučivanja glasovanjem „[s]vaka članica WTO-a ima na sastancima
Ministarske konferencije i Općeg vijeća jedan glas“ i da „kad Europska
komisija [prije Europske zajednice] koristi svoje pravo glasovanja, njen
će broj glasova odgovarati broju njenih država članica koje su članice
WTO-a“.Osim toga, članak XI. stavak 1., koji se odnosi na izvorno članstvo u WTO-u, propisuje:„Ugovorne
strane GATT-a 1947. od dana stupanja na snagu ovog Sporazuma, zatim
Europske zajednice koje prihvate ovaj Sporazum, kao i multilateralne
trgovinske sporazume, za koje se GATT-u 1994. prilažu Obvezujući
rasporedi koncesija i obveza, a GATS-u Obvezujući rasporedi posebnih
obveza (koji se nalaze u prilogu 1B), postaju izvorne članice WTO-a.“III –  Pregovori i potpisivanje Sporazuma o WTO-uVijeće
i predstavnici vlada država članica odobrili su „u mjeri u kojoj se to
na njih odnosi“ Deklaraciju iz Punte del Este, koja predstavlja
polazišnu točku pregovora. Komisija je sama vodila pregovore u ime
Zajednice i država članica. Vijeće navodi da je „radi osiguranja
maksimalne dosljednosti u vođenju pregovora odlučeno da Komisija djeluje
kao jedinstveni pregovarač Zajednice i država članica“. U zapisniku sa
sastanka na kojem je Vijeće odobrilo deklaraciju iz Punte del Este ipak
se navodi da „predmetna odluka (o ovlaštenju Komisije za otvaranje
pregovora predviđenih deklaracijom) ne presumira pitanje nadležnosti
Zajednice i država članica u pojedinačnim pitanjima“.Sporazum
o WTO-u potpisali su, s jedne strane, u ime Vijeća Europske unije
predsjednik Vijeća te sir Leon Brittan, član Komisije i, s druge strane,
predstavnici država u ime svojih vlada. Taj postupak uslijedio je kao
provedba odluke Vijeća i predstavnika država članica sa sastanka
održanoga 7. i 8. ožujka 1994. Iz podneska Vijeća proizlazi da je
Komisija sa svoje strane u zapisnik s tog sastanka unijela da „Završni
akt […] i priloženi sporazumi ulaze u isključivu nadležnost Europske
zajednice“.IV –  Komisijina pitanja i postupakA –  Komisijina pitanjaKomisija
je 6. travnja 1994. uputila Sudu zahtjev za donošenje mišljenja na
temelju članka 228. stavka 6. UEZ-a, što je bilo nekoliko dana prije
predviđenog datuma potpisivanja Sporazuma o WTO-u u Marakešu, ali
nekoliko tjedana nakon što je Odbor za trgovinske pregovore (osnovan
konferencijom u Punti del Este radi vođenja pregovora u Urugvajskom
krugu) prihvatio Završni akt.Pitanja su sljedeća:„S obzirom na rezultate trgovinskih pregovora u Urugvajskom krugu GATT-a sadržanih u Završnom aktu od 15. prosinca 1993:(1)      Ima
li Europska zajednica nadležnost za sklapanje svih dijelova Sporazuma o
WTO-u koji se odnose na trgovinu uslugama (GATS) i na trgovinske
aspekte prava intelektualnog vlasništva, uključujući trgovinu
krivotvorenom robom (TRIPS), na temelju UEZ-a, a osobito na temelju
samog članka 113. ili zajednički s člankom 100. A i/ili člankom 235.
navedenoga ugovora?(2)      Ima
li Europska zajednica nadležnost za sklapanje samo dijelova Sporazuma o
WTO-u koji se odnose na proizvode i/ili usluge koji ulaze u područje
primjene Ugovora o EZUČ-u i Ugovora o Euroatomu?(3)      Ako
je odgovor na prethodna pitanja potvrdan, utječe li to na sposobnost
država članica da sklope Sporazum o WTO-u, s obzirom na to da je već
dogovoreno da su one države osnivačice WTO-a?“B –  PostupakU
skladu s člankom 107. stavkom 1. Poslovnika Suda, zahtjev za donošenje
mišljenja dostavljen je Vijeću Europske unije (u daljnjem tekstu:
Vijeće) i državama članicama. Pisana očitovanja podnijeli su Vijeće kao i
danska, njemačka, helenska, španjolska, francuska, nizozemska i
portugalska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine. Europskom parlamentu
je na temelju njegova zahtjeva dopušteno podnijeti pisano očitovanje.V –  Dopuštenost zahtjevaNe
pozivajući se formalno na nedopuštenost zahtjeva, Vijeće podsjeća da je
u svim slučajevima kad je korišten postupak iz članka 228. stavka 6.
„zahtjev bio podnesen prije potpisivanja sporazuma“. Prema mišljenju
Vijeća, „moguće je […] ozbiljno se zapitati je li postupak za donošenje
prethodnog mišljenja (s obzirom na ‚predviđeniʼ sporazum) […] pokrenut
nakon što su stvorene obveze na međunarodnoj razini“. Nizozemska vlada
dijeli te sumnje.Španjolska vlada formalno
upućuje na nedopuštenost zahtjeva. Postupak davanja mišljenja može se
pokrenuti samo u trenutku dok Zajednica još nije preuzela međunarodnu
obvezu. Španjolska vlada naglašava da je potpis potvrdio tekstove koji
su proizašli iz pregovora i da je sadržavao obvezu njihova upućivanja na
prihvaćanje nadležnim tijelima.Francuska
vlada upućuje Komisiji prigovor koji je više političke naravi. Ne
spominjući nedopuštenost, francuska vlada objašnjava da Komisija,
čekajući posljednji trenutak, tj. potpisivanje i sklapanje Sporazuma o
WTO-u, iako se neslaganje o postojanju nacionalnih nadležnosti pojavilo
još 1992., nije postupala u duhu suradnje te je usvojila stajalište
protivno dosljednosti djelovanja Zajednice i djelovanja država članica.
Teško da države mogu uputiti Sporazum o WTO-u na usvajanje svojim
parlamentima kad nije odlučeno o pitanju nadležnosti. Kad je riječ o
Vijeću, i ono teško može uputiti Europskom parlamentu prijedlog odluke
za sklapanje Sporazuma ako nisu sigurne pravne osnove te odluke kao ni
pitanje nadležnosti.VI –  Oblik pitanjaVijeće kritizira način na koji je Komisija postavila svoja pitanja.Prema
mišljenju Vijeća, budući da se postupak odnosi na Sporazum koji su
potpisale Zajednica i njezine države članice na temelju svojih
nadležnosti, ne radi se o tome može li Zajednica sama sklopiti taj
sporazum (prema mišljenju Vijeća to je teoretska pretpostavka), nego „je
li zajedničko sklapanje sporazuma proizašlih iz Urugvajskoga kruga od
strane Zajednice i država članica spojivo s podjelom nadležnosti koja je
utvrđena u UEZ-u“.Prema mišljenju
portugalske vlade, Komisijina se pitanja odnose na okončanu fazu u
procesu sklapanja Sporazuma. Zapravo je potrebno utvrditi je li s
načelima i pravilima Ugovora o EZ-u i Ugovora o EZUČ-u spojiva ili ne
formula miješanog sporazuma u odnosu na podjelu nadležnosti između
Zajednice i država članica.Vlada Ujedinjene
Kraljevine ispituje pitanja drukčijim redoslijedom od onoga koji je
navela Komisija. Ona najprije objašnjava nadležnost Zajednice na temelju
teorije implicitnih ovlasti, naglašavajući usporednu nadležnost država
članica, a zatim navodi zašto članak 113. ne može biti temelj za
sklapanje sporazumâ.VII –  Bit sporaProblemi
koje je potrebno riješiti ne odnose se na sve višestrane sporazume
priložene Sporazumu o WTO-u, pa čak ni na Sporazum o WTO-u.Kao
što to naglašava Vijeće, predmet razmatranja su ponajprije materijalne
odredbe. Institucionalne odredbe ne stvaraju nikakav specifičan problem s
obzirom na nadležnost: nadležnost za sudjelovanje u institucionalnim
uređenjima nužno proizlazi iz nadležnosti koja postoji s obzirom na
materijalne odredbe: institucionalna uređenja namijenjena su
„upravljanju“ materijalnim uređenjima. Stoga ovdje nije nužno opisivati
ta institucionalna uređenja.Vijeće navodi
da je od materijalnih odredaba potrebno razmotriti tri velika sporazuma,
o robi (GATT iz 1994.), o uslugama (GATS) i o intelektualnom vlasništvu
(TRIPS).Što se tiče trgovine robom (što je
predmet GATT-a iz 1994. i različitih memoranduma o tumačenju) postoji
sporazum Vijeća, vlada koje su podnijele očitovanja i Europskog
parlamenta o tome da se Zajednicu smatra nadležnom. Jedine zadrške
odnose se na proizvode EZUČ-a (zadrška koju izražavaju Vijeće i sve
vlade koje su podnijele očitovanja), na sporazum o tehničkim preprekama u
trgovini (zadrška jedino nizozemske vlade) i na nužnost
komplementarnoga korištenja članka 43. UEZ-a kao pravne osnove za
poljoprivredu (međutim, ta zadrška, koju izražavaju Vijeće, Ujedinjena
Kraljevina i Europski parlament, ne dovodi u pitanje isključivu
nadležnost Zajednice).U središtu
nesporazuma nalaze se usluge i intelektualno vlasništvo. Komisija u tome
stoji nasuprot osam država (sve osim Kraljevine Belgije, Velikog
Vojvodstva Luksemburga, Irske i Talijanske Republike) i Europskog
parlamenta. Ukratko, razlika u stajalištima je sljedeća.Komisija
smatra da je nadležnost Zajednice isključiva (bilo na temelju
zajedničke trgovinske politike bilo, podredno, na temelju implicitnih
ovlasti ili, točnije, paralelizma unutarnjih i vanjskih nadležnosti).
Države članice koje su podnijele očitovanja smatraju da je nadležnost
podijeljena između država i Zajednice. U svakom slučaju, države koje su
podnijele očitovanja i Parlament isključuju nadležnost na temelju
zajedničke trgovinske politike. Parlament ne zauzima formalno stajalište
o utemeljenosti Komisijine podredne teze.VIII –  Točke slaganjaPrije
objašnjavanja točaka neslaganja i razloga navedenih u prilog
stajalištima koja brane jedni ili drugi, valja navesti točke o kojima se
čini da su stajališta usklađena.–        Budući
da su Vijeće i sve države članice potpisale Sporazum o WTO-u i njegove
priloge, iz toga proizlazi da postoji složnost o mogućnosti, čak i
nužnosti, njegova sklapanja.–        Postoji
slaganje o tome da sklapanje Sporazuma o WTO-u zahtijeva suglasnost
Europskog parlamenta prema članku 228. stavku 3. podstavku 2. UEZ-a jer
taj sporazum predviđa stvaranje specifičnog institucionalnog okvira.–        Komisija
je naglasila da „je za zaključenje cijeloga Urugvajskoga kruga potrebna
jednoglasnost, ako ne zbog pravnih, onda zbog političkih razloga, […]“.
Tomu ne proturječe ni Vijeće ni države članice koje su podnijele
očitovanja.IX –  Višestrani sporazumi o trgovini robomVišestrani
sporazumi o trgovini robom uglavnom obuhvaćaju GATT iz 1994. čije je
tumačenje pobliže utvrđeno različitim sporazumnim protokolima,
sporazumima o određenim proizvodima (poljoprivreda i tekstil) i
sporazumima o upotrebi ograničavajućih propisa kao što su tehničke
prepreke u trgovini, primjena sanitarnih i fitosanitarnih mjera i TRIMS
(„Trade related investment measures“).Komisija
smatra da se svi ti sporazumi „odnose na trgovinu robom i da svi
nastoje proširiti međunarodnu trgovinu uklanjanjem prepreka u trgovini i
narušavanja trgovine“ te ulaze u područje primjene članka 113. UEZ-a.Vijeće
priznaje da „isključiva nadležnost Zajednice obuhvaća gotovo sve
odredbe GATT-a i njegove priloge“ i da ta nadležnost „proizlazi
ponajprije iz članka 113.“. Međutim, Vijeće ipak naglašava da se
pozivanje na članak 43. nameće kod Sporazuma o poljoprivredi i Sporazuma
o primjeni sanitarnih i fitosanitarnih mjera jer „se oni odnose ne samo
na trgovinske mjere primjenjive na međunarodnu trgovinu poljoprivrednim
proizvodima nego […] prije svega na unutarnji režim organizacije
poljoprivrednih tržišta“.Što se tiče
poljoprivrede, vlada Ujedinjene Kraljevine podržava stajalište Vijeća
navodeći obrazloženja utemeljena na konkretnim primjerima.Tako
daje „dva primjera utjecaja sporazuma sadržanih u Prilogu 1. A
Sporazumu o WTO-u na unutarnji režim Zajednice u vezi s poljoprivrednim
proizvodima. Kao prvo, odredbe Sporazuma o poljoprivredi koje
ograničavaju ‚unutarnju potporuʼ imat će izravan utjecaj na iznos
potpore koju će poljoprivrednici i prerađivači poljoprivrednih proizvoda
primati od zajedničkih organizacija poljoprivrednih tržišta, koje su
uspostavljene na temelju članka 43. Ugovora, i stoga izravan učinak na
djelovanje tih organizacija. Kao drugo, odredbe Sporazuma o
poljoprivredi u vezi s obvezama smanjenja potpora za izvoz utjecat će na
sustav Zajednice koji se odnosi na povrat za izvoz poljoprivrednih
proizvoda Zajednice, uspostavljen i vođen u skladu s člankom 43. Gotovo
sve zajedničke organizacije tržišta sadrže odredbe koje se odnose na
povrat za izvoz, a sustavom se upravlja u skladu s propisima Vijeća i
Komisije o izvršenju, koji su doneseni u skladu s odredbama kojima se
uređuju zajedničke organizacije.“Ujedinjena
Kraljevina naglašava da se te mjere odnose na poljoprivredne proizvode
podrijetlom iz Zajednice, dok se uobičajeni instrumenti trgovinske
politike (količinska ograničenja, carinske mjere) odnose na uvezene, a
ne na domaće proizvode. Iz toga zaključuje da te mjere ulaze u područje
primjene članka 43.Te primjedbe o poljoprivredi ne dovode u pitanje isključivu nadležnost Zajednice.Europski
parlament je također mišljenja da se s obzirom na značajnu važnost
Sporazuma o poljoprivredi nameće pozivanje na članak 43. Ugovora. On
naglašava da je opći sustav povlastica utemeljen kako na članku 113.
tako i na članku 43. Ugovora (Uredba Vijeća (EEZ) br. 3917/92 od 21.
prosinca 1992. (SL L 396, str. 1.) i Uredba Vijeća (EZ) br. 3668/93 od
20. prosinca 1993. (SL L 338, str. 22.)).Nizozemska
vlada osobito naglašava Sporazum o tehničkim preprekama u trgovini. Za
razliku od Komisije koja zastupa isključivu nadležnost Zajednice za taj
novi sporazum, nizozemska vlada smatra da „je Zajednica u velikoj mjeri
stekla isključivu nadležnost u području tehničkih prepreka u trgovini“,
ali da „države članice još uvijek imaju vlastitu nadležnost zbog
obilježja određenih direktiva, ali i činjenice da u tom području nije
ostvareno, a niti predviđeno, potpuno usklađivanje“.U
području trgovine robom, istinski predmet neslaganja između Komisije, s
jedne strane, te Vijeća i vlada koje su podnijele svoja očitovanja, s
druge strane, jesu proizvodi EZUČ-a.Prema
mišljenju Komisije, višestrani sporazumi o trgovini robom zahtijevaju
samo članak 113. kao pravnu osnovu, čak i kada se odnose na proizvode
EZUČ-a ili proizvode Euroatoma.Komisija
nastoji umanjiti važnost koju druge stranke pridaju članku 71. Ugovora o
EZUČ-u. Odredba o neutjecanju na vlade država članica iz članka 71. ne
daje nikakva prava državama članicama u smislu članka 232. stavka 1.
UEZ-a.Komisija se poziva na Mišljenje 1/75 od 11. studenoga 1975. (Zb., str. 1355. i osobito str. 1365.) koje:„isključuje
da [članak 71. Ugovora o EZUČ-u] može onemogućiti djelovanje članaka
113. i 114. UEEZ-a i utjecati na dodjeljivanje Zajednici nadležnosti za
pregovore i sklapanje međunarodnih sporazuma u području zajedničke
trgovinske politike“.Komisija smatra da je
drugi zakoniti način sklapanja međunarodnih sporazuma na temelju Ugovora
o EZUČ-u korištenje odredaba članka 95.Nasuprot
tomu, Vijeće smatra da je „sklapanje GATT-a i njegovih priloga od
strane država članica, u mjeri u kojoj njegove odredbe ulaze u
nadležnost država članica u području trgovinske politike koju im
dodjeljuje članak 71. Ugovora o EZUČ-u, u skladu […] s Ugovorom“.Španjolska
vlada naglašava isključivu nadležnost država članica za proizvode
EZUČ-a. Helenska Republika dijeli takvo mišljenje kao i portugalska
vlada.Vlada Ujedinjene Kraljevine poziva se
na članak 71. Ugovora o EZUČ-u i radi donošenja zaključka o nadležnosti
država članica, ali priznaje da je korištenje članka 95. Ugovora o
EZUČ-u drugi zakoniti način za sklapanje sporazuma, kao što je to navela
Komisija.Francuska vlada smatra da
„EZUČ-ovo sklapanje sporazuma o trgovinskom režimu proizvoda EZUČ-a ne
prenosi na EZUČ nadležnosti koje su priznate državama članicama u članku
71. tog Ugovora“ i da „stoga države članice mogu odlučiti samostalno
sklopiti GATT i njegove priloge u odnosu na odredbe o trgovini
proizvodima EZUČ-a koji ulaze u nadležnost koja im je dodijeljena u
članku 71. Ugovora o EZUČ-u“.X –  Analiza sporazuma GATS i TRIPSA –  GATS1.     Razlog postojanja GATS-aČemu
opći sporazum o trgovini uslugama? U određenim razvijenim zemljama
uslužni sektor postao je prevladavajući gospodarski sektor. Komisija
navodi da određeni ekonomisti u toj evoluciji vide „nagovijest temeljnog
restrukturiranja svjetskoga gospodarstva i sve jasnijeg prijenosa
obične industrije u gospodarstva zemalja u razvoju koje će postati
glavni izvoznici proizvedenih proizvoda.“ „Razvijena gospodarstva
izvozit će uglavnom usluge i robu s visokom dodanom vrijednošću (s
velikim udjelom tehnološkog znanja i iskustva)“. „Širenje međunarodne
trgovine uslugama kasni za rastom tog sektora u nacionalnim
gospodarstvima jer nijedno međunarodno pravilo nije subjektima nudilo
nužnu sigurnost i predvidljivost. Od tuda ideja o stvaranju okvira koji
bi omogućio uvođenje liberalizacije kroz pregovore o novim pravilima.“2.     Smisao GATS-aGATS
nastoji prenijeti načela GATT-a u područje usluga gdje prepreke
trgovini nisu carine ili uvozne kvote, nego propisi o pristupu tržištima
i kvalifikacijama pružatelja usluga. Još nisu utvrđena sva pravila koja
je potrebno poštovati. Kao što je to naglasila francuska vlada na
općenitijoj razini u vezi s WTO-om, GATS predstavlja poticaj za
pregovore radi produbljivanja već dogovorenih pravila i sklapanja
sporazuma u novim područjima.3.     Definicija usluga i načini pružanja uslugaPojam
usluge vrlo je širok s obzirom na to da obuhvaća „svaku uslugu u svim
sektorima, osim usluga pruženih u [obnašanju javne vlasti]“. Kad je
riječ o „usluzi pruženoj u [obnašanju javne vlasti]“, podrazumijeva se
„svaka usluga koja se ne pruža na komercijalnoj osnovi ni u uvjetima
konkurencije s jednim ili više pružatelja usluga“ [članak 1. stavak 3.
točke (b) i (c) GATS-a].U skladu s člankom 1. stavkom 2. GATS-a, trgovina uslugama sadrži četiri vrste ili načina pružanja usluga:–        „cross-border
supply“ (ili „prekogranično pružanje usluga“): pružanje usluge s
državnog područja jedne članice na državno područje druge članice.
Vijeće daje sljedeći primjer: arhitektonski ured sa sjedištem u državi A
dostavlja nacrt električnih instalacija inženjerskom uredu sa sjedištem
u državi B.–        „consumption
abroad“ (ili „potrošnja u inozemstvu“): pružanje usluge na državnom
području jedne članice korisniku usluga iz druge članice. Primjer:
usluge pružene u državi A turistima iz države B.–        „commercial
presence“ („komercijalna prisutnost“ ili „prisutnost pravih osoba“):
pružanje usluge od strane pružatelja usluge iz jedne članice kroz
komercijalnu prisutnost na državnom području neke druge članice. U
skladu s člankom XXVIII. točkom (d) „komercijalna prisutnost“
podrazumijeva „svaku vrstu poslovanja ili profesionalnog osnivanja,
uključivo putem:i.      osnivanja, kupnje ili održavanja pravne osobe iliii.      stvaranja i održavanja podružnice ili predstavništva_na državnom području članice, a radi pružanja usluge“. Radi
se dakle, kao što to primjećuje Vijeće, o slučaju kad poduzetnici ili
profesionalni subjekti iz države A posluju i pružaju usluge u državi B.
Taj način pružanja usluga susreće se kod, na primjer, bankarskih usluga.–        „movement
of persons“ („kretanje osoba“, „prisutnost fizičkih osoba“). Riječ je o
pružanju usluge od strane pružatelja usluge iz jedne članice kroz
prisutnost fizičkih osoba iz te članice na državnom području neke druge
članice. Prema navodu Vijeća, to je slučaj kad poduzetnik iz države A
pruža svoje usluge u državi B pomoću radnika iz države A. Očit primjer
jest izvedba građevinskih radova.4.     Dvostruka „univerzalnost“ GATS-aVijeće
naglašava dvostruku univerzalnost GATS-a. S jedne strane, on obuhvaća
sve uslužne sektore (vidjeti ranije navedenu definiciju usluge, pod X.,
A., 3.): drugim riječima, obuhvaćeni su promet, financijske usluge i
osiguranja, telekomunikacije, informatičke i audiovizualne usluge,
turistički sektor, hotelijerstvo i ugostiteljstvo, graditeljstvo,
slobodna zvanja pa čak obrazovanje i zdravstveno liječenje itd. S druge
strane, GATS obuhvaća sve aspekte poslovnog nastana i djelatnosti
pružateljâ uslugâ. GATS se primjenjuje „na mjere članica koje utječu na
trgovinu uslugama“, kao što je to u njemu definirano. Dakle, on
obuhvaća:–        sve
uvjete povezane s poslovnim nastanom (osnivanjem ili kupnjom društva
ili stvaranjem podružnice);–        sve
uvjete koji uređuju obavljanje tih djelatnosti (od stečajnih do
poreznih pravila ili pak pravila o osoblju).5.     Narav preuzetih obvezaValja razlikovati opće od posebnih obveza.a)     Opće obvezeNajvažnija
obveza jest načelo tretmana najpovlaštenije nacije (članak II. stavak
1.). Međutim, tijekom razdoblja koje ne može biti dulje od deset godina
(vidi prilog) država može zadržati mjeru koja je diskriminacijska prema
njezinim trgovinskim partnerima pod uvjetom da se ta mjera nalazi u
prilogu na popisu izuzeća i zadovoljava uvjete koji su tamo navedeni.
Nadalje, članak V. predviđa trajno odstupanje od načela tretmana
najpovlaštenije nacije u korist regionalnih integracija i to prema
modelu članka XXIV. GATT-a.Druga opća
obveza jest obveza transparentnosti: svaka članica objavljuje mjere ili
propise u vezi s uslugama (članak III. stavak 1.), što Sporazum naziva
„mjere opće primjene koje se odnose ili utječu na provedbu ovog
sporazuma“.Također, potrebno je spomenuti
obvezu propisivanja postupaka (sudskih, arbitražnih ili upravnih)
povodom pravnih lijekova protiv upravnih odluka koje utječu na trgovinu
uslugama (članak VI. stavak 2.).Valja
navesti i obvezu svake članice da osigura da svaki monopolski pružatelj
usluga na njezinom državnom području ne djeluje na način koji nije u
skladu s načelom tretmana najpovlaštenije nacije ili njezinim posebnim
obvezama (članak VIII. stavak 1.).Konačno,
preuzimaju se obveze u vezi s priznavanjem udovoljenih zahtjeva,
licencija ili certifikata za pružatelje usluga (članak VII.)b)     Posebne obvezePosebne
obveze iz dijelova III. i IV. Sporazuma i priloga sastoje se u obvezi
članice da dâ pristup tržištu uslugama i pružateljima usluga iz neke
druge članice te da odobri uslugama i pružateljima usluga iz neke druge
države članice, u vezi s mjerama koje se odnose na pružanje usluga,
tretman koji nije nepovoljniji od onoga koji ona daje vlastitim sličnim
uslugama i vlastitim sličnim pružateljima usluga (načelo nacionalnog
tretmana).Ograničenja na koja se odnosi
obveza davanja pristupa tržištu navedena su u članku XVI. stavku 2.:
riječ je u biti o odricanju od nametanja količinskih ograničenja
djelatnostima pružatelja usluga iz drugih članica. Vijeće kao primjer
navodi sljedeća ograničenja:–        najveći
broj televizijskih ili prometnih poduzetnika kojima upravljaju
poduzetnici ili državljani trećih zemalja;–        najveći broj „stranih“ liječnika;–        najviši
postotak „stranog“ sudjelovanja u kapitalu televizijskih, prometnih
itd. poduzetnika;–        zabrana
određenih djelatnosti banaka ili osiguravateljskih društava pod stranim
nadzorom;–        uvođenje „kvota“ u audiovizualnom sektoru za produkcije iz trećih zemalja.Te
obveze, koje nisu ni bezuvjetne ni apsolutne, utvrđene su u rasporedu
po državama. Članica može u svojem rasporedu navesti da ne daje puni
pristup svojem tržištu, da stavlja uvjete (na primjer komercijalnu
prisutnost) ili da uspostavlja ograničenja. Ti uvjeti i ograničenja
navode se na njezinom rasporedu. Jednako vrijedi za obveze nacionalnog
tretmana.Zajednica i države članice
položile su raspored za Europsku zajednicu: međutim, preuzete obveze
odnose se na svaku državu članicu poimence, a uvjeti i ograničenja nisu
identični za sve države članice.Te posebne obveze rezultat su višestranih pregovora u kojima je bio opći uvjet uzajamnosti, a ne prema sektorima.6.     Dinamičnost SporazumaKao
što to naglašava Vijeće, GATS, čija je namjena poticanje pregovora,
jest dinamičan. Vijeće upućuje na članak XIX. GATS-a, koji se odnosi na
obvezu pristupanja krugovima sljedećih pregovora u cilju progresivnog
podizanja razine liberalizacije. Valja također navesti članak X. koji
predviđa višestrane pregovore na temelju načela nediskriminacije o
pitanju izvanrednih zaštitnih mjera. Također je moguće istaknuti članak
XIII., koji predviđa da se načelo tretmana najpovlaštenije nacije,
posebne obveze pristupa tržištu i nacionalni tretman ne primjenjuju na
državne javne nabave usluga, nego se propisuje provedba višestranih
pregovora u određenom roku. Konačno, treba navesti članak XV. koji
propisuje obvezu pregovaranja radi oblikovanja potrebnih višestranih
disciplina za izbjegavanje učinaka narušavanja zbog subvencija.B –  TRIPS1.     Ciljevi i razlog postojanjaGlavni
cilj TRIPS-a, kao što je to naglasila francuska vlada, jest jačanje i
usklađivanje zaštite intelektualnog vlasništva na svjetskoj razini. Francuska
vlada navodi da su, s obzirom na to da su propali napori poduzeti u tom
cilju, ali u drugim kontekstima, a osobito aktivnosti između 1980. i
1984. na reviziji Pariške konvencije za zaštitu industrijskog
vlasništva, razvijene zemlje inzistirale na tome da se intelektualno
vlasništvo uključi u Urugvajski krug na način da se iskoristi sveukupna
dinamika GATT-a (i njegova sredstva pregovaranja) te njegov mehanizam
rješavanja sporova.Trgovina krivotvorenim
proizvodima u određenim trećim zemljama (krivotvoreni žigovi, imitacije
proizvoda, povreda patentnih prava proizvoda ili procesa, neovlašteno
umnožene knjige, ploče i videokazete) uzrokuju, kako to navodi Komisija,
značajnu štetu industriji Zajednice. Smatra se da je nepostojanje
učinkovite zaštite intelektualnog vlasništva u određenim trećim zemljama
imalo isti učinak na „robu koja je predmet intelektualnih prava
vlasništva“ kao sva druga ograničenja uvoza.Komisija
navodi da su Sjedinjene Američke Države, kao i Zajednica, primijenile
retorzijske trgovinske mjere u odnosu na zemlje koje su osiguravale
nedostatnu zaštitu intelektualnog vlasništva ili koje su provodile
diskriminaciju između svojih trgovinskih partnera. Te su mjere
doprinijele tomu da zemlje u razvoju prihvate ideju jačanja
intelektualnog vlasništva, dok je dotad postojala sklonost promatranja
te grane prava kao eksploatacijskog instrumenta industrijaliziranih
gospodarstava. Osim toga, Komisija izlaže da su zemlje u razvoju sve
svjesnije mogućih prednosti pojačane zaštite intelektualnog vlasništva u
vezi s poticanjem lokalnih inovacija.2.     Područje primjene i usvojena sredstva za ostvarenje zadanih ciljevaSporazum
TRIPS ima vrlo široko područje s obzirom na to da obuhvaća kako
književno i umjetničko vlasništvo (autorsko pravo i srodna prava) tako i
industrijsko vlasništvo (žigovi, oznake zemljopisnog podrijetla i
oznake izvornosti, patenti, dizajn, tehnološko znanje i iskustvo), ali
isključujući nove biljne vrste (članak 1. stavak 2. TRIPS-a).Dio
I. Sporazuma TRIPS (članci 1. do 8.) sadrži opće odredbe i temeljna
načela. Dio II. (članci 9. do 40.) utvrđuje standarde u vezi s
dostupnošću, obujmom i uporabom prava intelektualnog vlasništva. Dio
III. (članci 41. do 61.) propisuje sredstva za provedbu prava
intelektualnog vlasništva. Dio IV. (članak 62.) definira postupke u vezi
sa stjecanjem i primjenom prava intelektualnog vlasništva. Dio V.
(članci 63. i 64.) odnosi se na rješavanje sporova. Dio VI. (članci 65.
do 67.) sadrži prijelazne odredbe, a dio VII. (članci 68. do 73.)
institucionalne dogovore i završne odredbe.TRIPS
nastoji uspostaviti minimalnu zaštitu intelektualnog vlasništva. TRIPS
ostavlja slobodu svojim članicama da primijene veću razinu zaštite i da
odrede odgovarajuću metodu primjene njegovih odredaba (članak 1. stavak
1. TRIPS-a).Primjenjivost Sporazuma utvrđena je ratione personae (pravo primjenjivo na određene fizičke i pravne osobe, državljane trećih zemalja; članak 1. stavak 3. TRIPS-a).TRIPS
propisuje načelo nacionalnog tretmana (članak 3.) i načelo tretmana
najpovlaštenije nacije (članak 4.) Ta dva načela sadrže iznimke. Tako
načelo nacionalnog tretmana vrijedi uz pridržavanje izuzetaka koji su
već određeni u Pariškoj konvenciji za zaštitu industrijskog vlasništva,
Bernskoj konvenciji za zaštitu književnih i umjetničkih djela, Rimskoj
konvenciji za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i
organizacija za radiodifuziju te washingtonskom Ugovoru o intelektualnom
vlasništvu u vezi s integriranim krugovima. Nadalje, u odnosu na
izvođače, proizvođače fonograma i organizacije za radiodifuziju, obveza
nacionalnog tretmana ograničena je na prava određena samim TRIPS-om
(članak 3. stavak 1. TRIPS-a).Prema
navodima Vijeća, ciljevi TRIPS-a nastoje se ostvariti dvostrukim putem:
ponajprije, upućivanjem na međunarodne konvencije koje su, prema
mišljenju Komisije, „[uživale] relativno visok stupanj prihvaćanja“,
odnosno na Parišku konvenciju za zaštitu industrijskog vlasništva i
Bernsku konvenciju za zaštitu književnih i umjetničkih djela, konvencije
koje također usklađuju prava te uvode nacionalni tretman u neusklađenim
područjima; nadalje, posebnim materijalnim odredbama („dodatni
elementi“) „u područjima“, kako to naglašava Komisija, „intelektualnog
vlasništva gdje su države sudionice zamijetile neposrednu potrebu za
širom zaštitom“.Upućivanje na Parišku
konvenciju obuhvaća sve materijalne odredbe te konvencije: isključene su
jedino institucionalne, završne i prijelazne odredbe (članak 2. stavak
1. TRIPS-a). Upućivanje na Bernsku konvenciju odnosi se također na sve
materijalne odredbe konvencije uz iznimku odredaba o moralnim pravima
autora (članak 9. stavak 1. TRIPS-a).Posebne materijalne odredbe sadržane su u dijelovima II., III. i IV. TRIPS-a.Iz
područja tih posebnih materijalnih odredbi izuzeto je jedno važno
pitanje – pitanje iscrpljenja prava. Članak 6., kao jedna od općih
odredaba TRIPS-a, propisuje: „Radi
rješavanja sporova koji proizlaze iz ovog sporazuma, pridržavajući se
odredaba članaka 3. [nacionalni tretman] i 4. [tretman najpovlaštenije
nacije], ništa se iz ovog sporazuma ne smije koristiti radi pokretanja
pitanja iscrpljenja prava intelektualnog vlasništva.“Kao
podsjetnik, načelo iscrpljenja uskraćuje nositeljima prava
intelektualnog vlasništva mogućnost pozivanja na ta prava radi nadzora
prometa proizvoda koje su oni sami stavili na tržište ili koji su
stavljeni na tržište uz njihov pristanak. Prema mišljenju Komisije, iz
članka 6. TRIPS-a slijedi da „ako članica primjenjuje načelo
‚nacionalnogʼ iscrpljenja (ili ‚regionalnogʼ za carinske ili regionalne
unije), ona se ne može pozvati na odredbe Sporazuma TRIPS o rješavanju
sporova (uključujući prigovore u slučaju kada postoji povreda i kada ona
ne postoji)“.Države Zajednice, koje su
dužne primjenjivati načelo iscrpljenja u odnosima unutar Zajednice,
slobodne su ga izuzeti od primjene ako uvezeni proizvod dolazi iz treće
zemlje: jednako vrijedi i za samu Zajednicu.Međutim,
ako država članica na svoje državljane primjenjuje načelo iscrpljenja,
ne ograničavajući ga na slučaj stavljanja u promet u državi Zajednice,
ona ga na taj način mora primijeniti i na državljane trećih zemalja na
temelju načela nacionalnog tretmana. Jednako tako, načelo tretmana
najpovlaštenije nacije onemogućuje svim državama članicama TRIPS-a da
primjenjuju drugo pravilo ovisno o tome radi li se o državljanima jedne
ili neke druge treće zemlje.Prema mišljenju
Komisije, članak 6. TRIPS-a omogućuje članici „nastavak
suprotstavljanja usporednim uvozima robe […] koju je u inozemstvu (tj. u
trećoj zemlji) nositelj intelektualnog vlasništva stavio na tržište ili
koja je uz njegov pristanak stavljena na tržište“. Komisija smatra da
je ograničenje načela iscrpljenja na odnose unutar Zajednice „nužno radi
poštovanja odredaba prava Zajednice i omogućavanja nositeljima prava iz
Zajednice osvajanja stranih tržišta (tj. tržišta trećih zemalja) uz
očuvanje određenog nadzora nad uvozom (ili ponovnim uvozom) tehnološke
robe u Zajednicu“.3.     Posebne materijalne odredbea)     Autorsko pravo i srodna pravaZaštita
autorskog prava proteže se na način izražavanja, a ne na ideje,
postupke, metode rada ili matematičke koncepte kao takve (članak 9.
stavak 2. TRIPS-a). Utvrđeno je minimalno trajanje zaštite (članak 12.).Računarski programi zaštićuju se kao književna djela prema Bernskoj konvenciji (članak 10. stavak 1. TRIPS-a).Propisana su i utvrđena srodna prava izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju (članak 14. TRIPS-a).Autorima
računarskih programa osigurava se pravo najma. To pravo ne osigurava se
autorima kinematografskih djela osim ako takvo iznajmljivanje „ne
dovodi do rasprostranjenog umnožavanja takvog djela koje osjetno šteti
isključivom pravu umnožavanja priznatom u (u državi članici o kojoj je
riječ) autorima i njihovim pravnim slijednicima“.b)     Industrijsko vlasništvoi)     ŽigoviZaštita žigova primjenjuje se kako na žigove u odnosu na proizvode tako i na žigove u odnosu na usluge.Utvrđeni
su znakovi koji imaju mogućnost za stvaranje žiga te su definirana
prava dodijeljena žigom (članak 15. stavak 1. i članak 16. stavak 1.
TRIPS-a).Uporaba žiga može biti uvjet za
registriranje žiga, ali ne i za podnošenje prijave za registraciju
(članak 15. stavak 3.). Utvrđeno je minimalno trajanje registracije i
njezinih obnova (članak 18.). Ako se traži uporaba, TRIPS utvrđuje
minimalno trajanje neuporabe radi brisanja žiga (članak 19.).Zaštita
općepoznatih žigova u smislu članka 6.a Pariške konvencije primjenjuje
se na žigove u odnosu na usluge (članak 16. stavak 2.) te šire od kruga
sličnih proizvoda (članak 16. stavak 3.).Članice
TRIPS-a mogu utvrditi uvjete za licenciranje i dodjelu žigova. Međutim,
obvezno licenciranje nije dopušteno i žig se može dodijeliti bez
prijenosa poslovanja kojemu žig pripada.ii)  Oznake zemljopisnog podrijetlaDio
II. odjeljak 3. TRIPS-a propisuje vrlo precizne odredbe u vezi sa
zaštitom oznaka zemljopisnog podrijetla koje se shvaćaju kao „oznake
koje identificiraju robu s podrijetlom s državnog područja članice, ili
regije ili mjesta na tom državnom području, gdje je određena kakvoća,
reputacija ili druga karakteristika robe bitno povezana s njezinim
zemljopisnim podrijetlom“ (članak 22. stavak 1. TRIPS-a).Općenito govoreći, riječ je o sprečavanju:„(a)      uporabe
u bilo kojem smislu u određivanju ili predstavljanju robe koja bi
naznačila ili sugerirala da ta roba potječe sa zemljopisnog područja
koje nije stvarno mjesto podrijetla na način kojim se zavarava javnost u
vezi s njezinim zemljopisnim podrijetlom;(b)      bilo
koja uporaba koja je akt nepoštenog tržišnog natjecanja u smislu članka
10.a Pariške konvencije (1967.)“ (članak 22. stavak 2. TRIPS-a).Potrebno
je uspostaviti dopunsku zaštitu oznaka zemljopisnog podrijetla za vina i
alkoholna pića: korištenje sredstava za sprečavanje uporabe oznaka
zemljopisnog podrijetla koje identificiraju vina ili alkoholna pića koja
ne potječu iz naznačenog mjesta mora se omogućiti čak i „kada je
naznačeno pravo mjesto podrijetla ili kada se oznaka zemljopisnog
podrijetla rabi u prijevodu ili je popraćena izrazima kao ‚vrstaʼ,
‚tipʼ, ‚stilʼ, ‚imitacijaʼ ili slično“ (članak 23. stavak 1. TRIPS-a).Međutim, ta pravila vrijede samo za budućnost. Naime, „ništa
u ovom odjeljku ne zahtijeva od članice da spriječi stalnu i sličnu
uporabu određene oznake zemljopisnog podrijetla druge članice koja
identificira vina ili alkoholna pića u vezi s robom ili uslugama svojih
državljana ili osoba koje imaju u toj članici prebivalište, a koje su
stalno rabile tu oznaku zemljopisnog podrijetla u vezi s istom ili
srodnom robom ili uslugama na državnom području te članice (a) najmanje
10 godina prije 15. travnja 1994. ili (b) u dobroj vjeri prije navedenog
datuma.“ (članak 24. stavak 4. TRIPS-a).iii)  Industrijski dizajn (modeli i uzorci)Područje
industrijskog dizajna također je obuhvaćeno TRIPS-om. Potrebno je
osigurati zaštitu novim ili originalnim industrijskim dizajnima (članak
25. stavak 1.). Utvrđeni su obujam i minimalno trajanje zaštite (članak
26.).Posebice u odnosu na tekstil, oblici
zaštite ne smiju biti takvi da bezrazložno umanjuju mogućnost za
dobivanje navedene zaštite (članak 25. stavak 2. TRIPS‑a).iv)  PatentiU
dijelu II. odjeljku 5. o patentima nalaze se ponajprije odredbe o
predmetu patentiranja (članak 27.). Svaki izum proizvoda ili postupka
mora biti predmet patentiranja bez diskriminacije u odnosu na granu
tehnologije (isti članak). Međutim, zemljama u razvoju priznaje se
tijekom određenog razdoblja mogućnost odgode obveze proširenja zaštite
patenata za proizvode u područjima tehnologije u kojima je prema
njihovom pravu isključena patentna zaštita na datum opće primjene
Sporazuma (članak 65. stavak 4.). Utvrđena su prava koja se dodjeljuju
patentom (članak 28.) i koja imaju minimalno razdoblje trajanja od 20
godina (članak 33.). Članak 31. propisuje odredbe kojima se ograničavaju
uvjeti u kojima se odobravaju obvezne licencije.v)     Planovi rasporeda (topografije) integriranih krugovaOdredbe
u vezi s planovima rasporeda integriranih krugova imaju za cilj
ukloniti nedostatke washingtonskog Ugovora o intelektualnom vlasništvu u
vezi s integriranim krugovima. Tim odredbama definira se obujam prava
koje treba dodijeliti (članak 36.) kao i trajanje zaštite (članak 38.).vi)  Zaštita neobjavljenih tehničkih informacijaČlanice
TRIPS-a dužne su štititi neobjavljene informacije radi zaštite od
nepoštene tržišne utakmice (članak 39. stavak 1.). Legitimni posjednici
tih informacija moraju imati mogućnost sprečavanja da te informacije
budu „otkrivene, stečene ili rabljene od strane trećih bez njihova
pristanka na način suprotan poštenoj trgovačkoj praksi“. Ta je zaštita
podređena uvjetu da su te informacije tajne, da imaju komercijalnu
vrijednost zbog tajnosti i da su bile predmet mjera, poduzetih od strane
osobe koja punopravno kontrolira informaciju, da bi one ostale tajna
(članak 39. stavak 2.).vii)  Kontrola prakse protivne tržišnom natjecanju u ugovornim licencijamaČlanice
se slažu da neka praksa ili uvjeti licenciranja koji se tiču prava
intelektualnog vlasništva, koji ograničavaju tržišno natjecanje, mogu
imati štetan učinak na trgovinu i da mogu zaustaviti prijenos i širenje
tehnologije (članak 40.). Stoga im TRIPS priznaje pravo da definiraju
prakse ili uvjete koji mogu predstavljati zlouporabu prava
intelektualnog vlasništva te donesu prikladne mjere za sprečavanje ili
nadzor tih praksi.4.     Posebne postupovne odredbe (sredstva provedbe prava intelektualnog vlasništva)Radi
ostvarenja ujednačene minimalne zaštite intelektualnog vlasništva, nije
dostatno definirati sadržaj različitih prava koja je potrebno priznati.
Potrebno je također propisati „učinkovita i prikladna sredstva“ za
njihovu provedbu (vidjeti uvodne izjave TRIPS-a). U njima je objašnjeno
postojanje dijela III. TRIPS-a u vezi s postupcima koje su države
članice dužne uspostaviti na takav način da omogućuju učinkovito
djelovanje protiv bilo koje povrede prava intelektualnog vlasništva
obuhvaćenog TRIPS-om (članak 41. stavak 1.). Dio III. nabraja, s jedne
strane, mjere koje nositelji prava intelektualnog vlasništva mogu
koristiti pred sudskim, upravnim i carinskim tijelima, kako protiv
povreda tako i protiv rizika od povreda svojih prava (a) i, s druge
strane, propisuje da postupci putem kojih je takve mjere moguće
ostvariti zadovoljavaju određene zahtjeve (b).a)     Pravna sredstvaTRIPS
propisuje mjere usmjerene na prestanak ili ograničavanje povreda prava
intelektualnog vlasništva (nalog za prestanak, naknada štete, oduzimanje
ili uništavanje krivotvorenih predmeta, kaznene sankcije) te mjere
usmjerene na sprečavanje povreda prava intelektualnog vlasništva
(privremene mjere, carinska obustava stavljanja u promet).Sudske
vlasti moraju biti ovlaštene naložiti kršitelju da odustane od povrede
prava intelektualnog vlasništva podnositelja zahtjeva (članak 44. stavak
1.).Sudske vlasti moraju imati ovlast
naložiti kršitelju da nositelju prava čije je pravo povrijeđeno plati
primjerenu odštetu ako je kršitelj znao ili je morao znati da čini
povredu prava intelektualnog vlasništva (članak 45. stavak 1.).Sudske
vlasti također moraju biti ovlaštene narediti da se roba kojom se čini
povreda prava intelektualnog vlasništva izbaci iz trgovačkih kanala bez
ikakve naknade, odnosno da se uništi ako to nije u suprotnosti s
postojećim ustavnim odredbama (članak 46.).Kaznene
sankcije, koje mogu obuhvaćati i kaznu zatvora, moraju se propisati u
slučajevima namjernoga krivotvorenja žiga ili neovlaštenog umnožavanja
djela zaštićenog autorskim pravom na komercijalnoj razini (članak 61.).Postoje dvije vrste mjera sprečavanja.Ponajprije,
sudske vlasti moraju biti ovlaštene da nalože hitne i djelotvorne
privremene mjere radi sprečavanja nastanka povrede bilo kojeg prava
intelektualnog vlasništva (članak 50. stavak 1.). Kad je to primjereno,
te se mjere mogu primijeniti bez saslušanja druge stranke (članak 50.
stavak 2.), koja ipak može naknadno zatražiti preispitivanje (članak 50.
stavak 4.).Nadalje, članice moraju
uspostaviti postupke koji omogućuju nositelju prava, koji ima valjane
razloge za sumnju da može doći do uvoza robe s krivotvorenim žigom ili
neovlašteno umnoženih primjeraka djela zaštićenog autorskim pravom, da
podnese pisani zahtjev nadležnom tijelu, bilo upravnom ili sudskom, da
carinsko tijelo zaustavi puštanje takve robe u slobodni optjecaj.
Članice mogu predvidjeti slične mjere i za druge povrede prava
intelektualnog vlasništva (članak 51.).Te
mjere zaustavljanja stavljanja robe u slobodan promet također su
privremene. Njihovo zadržavanje uvjetovano je pokretanjem postupka za
meritorno odlučivanje (vidjeti članak 55.).b)     Postupovna jamstvaPostupci
u vezi s ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva moraju biti
pošteni i nepristrani (članak 41. stavak 2.). Zahtjev poštenja i
nepristranosti postupaka pobliže je određen na više načina.Nositelji
prava moraju imati pristup građanskopravnim sudskim postupcima u vezi s
ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva, a optuženici moraju biti
pravodobno obaviješteni pisanom obavijesti koja sadrži dovoljno
pojedinosti uključujući osobito osnovu zahtjeva (članak 42.). Strankama
mora biti dopušteno da budu zastupane po samostalnom pravnom zastupniku,
a u postupku se ne postavljaju preteški zahtjevi u vezi s obvezatnom
osobnom nazočnošću (članak 42.). Sve stranke u takvom postupku moraju
biti ovlaštene da potkrijepe svoje zahtjeve i da predoče sve relevantne
dokaze (članak 42.) te moraju raspolagati pravom da od suparničke
stranke zahtijevaju predočavanje dokaza koji su pod njezinom kontrolom
(članak 43.). Odluke o meritumu spora temelje se samo na dokazima u vezi
s kojima je strankama pružena mogućnost izjašnjavanja i, po mogućnosti,
moraju biti sačinjene u pisanom obliku i obrazložene (članak 41. stavak
3.). Stranke moraju imati pravo sudskog
preispitivanja konačnih upravnih odluka i prvostupanjskih sudskih odluka
(članak 41. stavak 4.).Potrebno je
predvidjeti mogućnost da nositelji prava intelektualnog vlasništva koji
su zlouporabno ili neopravdano koristili postupke koji su im na
raspolaganju plate odštetu (članak 48. stavak 1.).XI –  Zajednička trgovinska politika, GATS i TRIPS: stajališta stranaka u postupkuKao
što je već navedeno, Komisija, s jedne strane, te Vijeće, države koje
su podnijele očitovanja i Europski parlament, s druge strane, uopće se
ne slažu o tome ulaze li područja obuhvaćena GATS-om i TRIPS-om u
zajedničku trgovinsku politiku za koju Zajednica ima isključivu
nadležnost na temelju članka 113. UEZ-a.Stajališta stranaka o GATS-u i TRIPS-u izložit će se u nastavku.A –  GATSGlavna
tvrdnja Komisije jest da se zajednička trgovinska politika odnosi na
usluge koje su obuhvaćene GATS-om. Ta politika ne može biti ograničena
na robu. Srž Komisijinog stajališta jest da svaki sporazum koji može
izravno ili neizravno utjecati na količinu ili strukturu trgovine jest
sporazum o trgovinskoj politici i mora biti sklopljen na temelju članka
113.Koji su njezini glavni argumenti?–        Ponajprije,
sudska praksa Suda koja je naglasila da „pojam trgovinske politike ima
isti sadržaj neovisno o tome primjenjuje li se u međunarodnom prostoru
djelovanja države ili Zajednice“ (ranije navedeno Mišljenje 1/75,
osobito podstavak 4. na str. 1362.). Uistinu, prema mišljenju Komisije,
nijedna država članica ne može ozbiljno tvrditi da trgovina uslugama
nije trgovina i da sporazumi koje bi sklapala ne bi ulazili u njezinu
trgovinsku politiku.–        Veze
ili sličnosti između robe i usluga koje naglašavaju ekonomisti, oba
sektora obuhvaćena su trgovinskom bilancom.–        Pravna
doktrina koja u svojim nedavnim stajalištima gotovo jednoglasno smatra
da je trgovina uslugama dio zajedničke trgovinske politike. Komisija
ipak priznaje da određeni predstavnici „umjerene“ doktrinalne struje
isključuju usluge koje isporučuje poslovni nastan smješten u zemlji u
kojoj se pružaju usluge. Komisija smatra da ne postoji nikakav razlog za
razlikovanje izravnog prekograničnog pružanja usluga, koje bi jedino
činilo dio zajedničke trgovinske politike, i pružanja usluga putem
trgovačkog predstavništva koje čini dio vanjske politike poslovnog
nastana.–        Svrha GATS-a jest liberalizacija trgovine uslugama.–        Uporabljeni
instrumenti (tretman najpovlaštenije nacije, transparentnost) su
tradicionalni instrumenti trgovinske politike. Jednako vrijedi za
odredbe o pristupu tržištima i nacionalnom tretmanu. Popisi posebnih
obveza, iako se u velikoj mjeri odnose na regulatorna ograničenja,
usporedivi su s tarifnim popisima članica u robnom sektoru.U preostalom Komisija nastoji pokazati da odredbe GATS-a nalaze svoj pandan u usporedivim odredbama GATT-a.Mogućnost
mjera križne retorzije također upućuje na preklapanje roba – usluge, a
to preklapanje potvrđuje da roba i usluge čine dio iste trgovinske
politike.Odredbe u vezi s naknadnim
pregovorima (vidjeti gore X., A., 6., Dinamičnost GATS-a) „ne mogu
izmijeniti pravnu osnovu sporazuma koji se trenutačno ispituje“. „Svaki
sporazum koji proizađe iz tih odredaba mora u konačnici biti predmet
posebne ocjene radi utvrđivanja pravne osnove.“Prema
mišljenju Komisije, nadležnost Zajednice nije dovedena u pitanje time
što u pravu Zajednice nisu usklađeni svi uslužni sektori obuhvaćeni
GATS-om pa u određenim slučajevima ostaju uređeni nacionalnim
zakonodavstvima. „GATT, a osobito njegova odredba o nacionalnom
tretmanu, već niz godina utječe na nacionalna zakonodavstva i propise
država članica (primjerice porezna zakonodavstva), a da se nikada nije
tvrdilo da dijelom ulazi u nadležnost država članica.“Konačno, Komisija daje dva pojašnjenja u vezi s člancima 59. i 75. UEZ-a.Protivi
li se uključivanju trgovine uslugama u članak 113. UEZ-a članak 59.
podstavak 2. UEZ-a, koji ovlašćuje Vijeće na proširenje primjene
odredaba poglavlja na državljane trećih zemalja koji pružaju usluge i
koji imaju poslovni nastan unutar Zajednice? Komisija odgovara
negativno. Riječ je o unutarnjoj odredbi, a ne o odredbi zajedničke
trgovinske politike. „Ona ne može poslužiti kao pravna osnova za
ugovornu politiku koja obuhvaća sve oblike međunarodnog pružanja usluga,
kao što je to GATS.“U mjeri u kojoj se
GATS odnosi i na promet, nije li on obuhvaćen člankom 75. koji
institucijama dodjeljuje unutarnju nadležnost (vidjeti presudu od 31.
ožujka 1971., „AETR“, Komisija/Vijeće, 22/70, Zb., str. 263., o
paralelizmu unutarnjih i vanjskih nadležnosti)? Odgovor Komisije je
negativan. Na presedan AETR moguće je pozvati se radi sklapanja
sporazuma u sektorima prometne politike koji nisu trgovinske naravi.
Nadalje, Vijeće je u prometnom sektoru usvojilo određen broj mjera za
ograničenja u trgovini, osobito gospodarske sankcije, utemeljene na
članku 113., koje obuhvaćaju prekid trgovine prometnim uslugama.Sve druge stranke postupka odlučno se protive stajalištu koje zastupa Komisija.Prema
mišljenju Vijeća, Komisijino tumačenje pojma zajedničke trgovinske
politike vodi do preoblikovanja te politike u zajedničku politiku u
području vanjskih gospodarskih odnosa. Promjene deviznog tečaja ili
razlike u troškovima plaća u svjetskom gospodarstvu značajnije utječu na
obujam i tijek međunarodne trgovine nego, primjerice, promjene carinske
tarife. „Ako se slijedi stajalište Komisije, trebalo bi nužno
zaključiti da Zajednica na temelju članka 113. ima isključivu nadležnost
za uređivanje deviznog tečaja država članica ili za provedbu politike
utvrđivanja plaća. Takvo tumačenje u potpunosti bi lišilo sadržaja
nadležnost država članica u području gospodarske politike, barem što se
tiče vanjskih odnosa“.Tijekom Međuvladine
konferencije o političkoj Uniji, Komisija je predložila takvo proširenje
nadležnosti Zajednice. Pojam zajedničke trgovinske politike bio bi
zamijenjen pojmom zajedničke politike u području vanjskih gospodarskih
odnosa, što bi osobito obuhvaćalo „gospodarske i trgovinske mjere u
području usluga, kapitala, intelektualnog vlasništva, ulaganja,
poslovnog nastana i tržišnog natjecanja“, s mogućnošću proširenja
granica tog područja. Ta politika ulazila bi u isključivu nadležnost
Zajednice (članak Y 17. stavak 2. prijedloga Komisije). U odnosima s
trećim zemljama, međunarodnim organizacijama i na međunarodnim
konferencijama Zajednicu bi isključivo predstavljala Komisija.Prema
mišljenju Vijeća, Komisija nastoji svojim zahtjevom za mišljenje
sudskim tumačenjem potvrditi prijedloge koji su odbačeni prilikom
Međuvladine konferencije o političkoj Uniji. Taj argument nalazi se u
podnescima francuske i danske vlade te vlade Ujedinjene Kraljevine.Radi
iznošenja zaključka o postojanju zajedničke nadležnosti Zajednice
Vijeće zapravo ne razlikuje argumente koje navodi u prilog isključenju
usluga iz trgovinske politike i argumente koji se temelje na razmatranju
stajališta o paralelizmu unutarnjih i vanjskih nadležnosti.Prema
mišljenju Vijeća, GATS se primarno odnosi na pružanje usluga putem
komercijalne prisutnosti u zemlji odredišta tih usluga. To proizlazi iz
same naravi usluga. One se konzumiraju ili uporabljuju u isto vrijeme
kad se isporučuju te ih nije moguće pohraniti ili prenositi; stoga
moraju biti konzumirane na istome mjestu gdje su isporučene. Doista,
uređivanje komercijalne prisutnosti jest uređivanje uvjeta osnivanja
društava iz trećih zemalja i pravnog režima koji će se na njih
primjenjivati nakon tog osnivanja.Prema mišljenju Vijeća, taj režim primarnog
poslovnog nastana uređen je nacionalnim pravom i nije obuhvaćen pojmom
zajedničke trgovinske politike. Također, u vezi s potrošnjom u
inozemstvu (primjer indijskih turista koji posjećuju Francusku), Vijeće
primjećuje da nadležnosti u području turizma i nadalje pripadaju
državama članicama te da je prijedlog dodjeljivanja nadležnosti
Zajednici u tom području bio odbačen prilikom Međuvladine konferencije o
političkoj Uniji. Što se tiče „kretanja osoba“, Vijeće primjećuje da su
ulazak i boravak u državama Zajednice fizičkih osoba, koji su
državljani trećih zemalja i koje je zaposlio pružatelj usluga iz treće
zemlje, uređeni nacionalnim zakonodavstvima i ulaze u nadležnost samo
država članica. U vezi s prekograničnim pružanjem usluga, Vijeće
naglašava da nadležnost država članica da uređuju tu „međunarodnu
trgovinu usluga“ nikad nije bila osporena. „Država članica može uvesti
‚kvote za filmsko platnoʼ kako bi obvezala kina da osiguraju minimalno
prikazivanje filmova proizvedenih u Zajednici i stoga da ograniče
mogućnost difuzije filmova koji nisu iz Zajednice.“ Ukratko, prema
mišljenju Vijeća, članak 113. odnosi se na međunarodnu trgovinu uslugama
samo u mjeri u kojoj su usluge o kojima je riječ izravno povezane s
isporukom robe (primjerice usluge sastavljanja stroja).Vlada Ujedinjene Kraljevine izlaže specifičniju argumentaciju u vezi s dosegom pojma zajedničke trgovinske politike.Vlada
Ujedinjene Kraljevine za usluge ponajprije navodi da se poglavlja
Ugovora koja se odnose na poslovni nastan i usluge odnose samo na
državljane država članica. Jedino je državljanin države članice ovlašten
osnovati glavni poslovni nastan u državi članici. Jedino državljanin
države članice s poslovnim nastanom u državi članici može osnovati
sekundarni poslovni nastan u drugoj državi članici. Jedino se državljani
država članica mogu pozivati na slobodu pružanja usluga, iako članak
59. podstavak 2. propisuje mogućnost proširenja prava slobode pružanja
usluga na državljane trećih zemalja s poslovnim nastanom u državi
članici.Ujedinjena Kraljevina nadalje tvrdi
da doslovno tumačenje članka 113., koje ograničava tu odredbu na
trgovinu robom, jest u potpunosti dosljedno sustavu Ugovora. Naime, „ako
bi države članice mogle zadržati različite trgovinske politike, odnosno
podvrgnuti uvoz iz trećih zemalja različitim pravilima u području
tarifa i kvota, to bi rezultiralo onemogućavanjem trgovinskih tokova“.
Nasuprot tomu, taj rizik ne postoji kod usluga. Ne „postoji rizik da
pružatelji usluga ili osobe s namjerom osnivanja poslovnog nastana u
državi članici koja nameće ograničenja državljanima trećih zemalja to
učine posredstvom države članice s blažim pravilima. Ako država članica
dopušta državljaninu treće zemlje pružanje usluge na svojem državnom
području, taj državljanin ne stječe time pravo pružanja usluge u drugoj
državi članici s obzirom na to da nije državljanin države članice“.
„Nema logike […], dakle, da se nameće isključiva zajednička trgovinska
politika u području usluga, iako postoji uvjerljiva logika koja nameće
isključivu zajedničku trgovinsku politiku u području robe.“Iako
se govori o „trgovini uslugama“, pitanja koja se postavljaju vrlo su
različita od onih koja se javljaju kod proizvoda. Kod usluga su bitna
pitanja poslovni nastan stranih društava, njihova izravna ulaganja,
slobodno kretanje osoblja nužno za pružanje usluga kao i propisi koji
uređuju pristup profesijama koje pružaju usluge. Konačno,
Ujedinjena Kraljevina podsjeća da Sporazum GATS također obuhvaća usluge
prometa i da njegovi prilozi obuhvaćaju zračni promet kao i pregovore o
pomorskom prometu. Ona upućuje na članke od članka 61. podstavka 1. do
članka 74. UEZ-a i na sudsku praksu (ranije navedena presuda AETR i
Mišljenje 1/76 od 26. travnja 1977., Zb., str. 741., o prijedlogu
sporazuma o osnivanju Europskog fonda za raspremu u unutarnjoj plovidbi)
te zaključuje da je „za sporazume s trećim zemljama u području pružanja
prometnih usluga osnova jedino poglavlje Ugovora o prometu“.U
tom pogledu Ujedinjena Kraljevina navodi i praksu Vijeća. Kad je Vijeće
donosilo vanjske mjere koje u biti uređuju promet, to je činilo na
temelju poglavlja o prometu. Ujedinjena Kraljevina navodi u tom smislu:
Odluku Vijeća 80/50/EEZ od 20. prosinca 1979. o uspostavi savjetodavnog
postupka o odnosima između država članica i trećih zemalja u području
zračnog prometa i o djelatnostima vezanima uz ta pitanja unutar
međunarodnih organizacija (SL 1980., L 18, str. 24.) (SL, posebno
izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 6.); Odluku
Vijeća 82/505/EEZ od 12. srpnja 1982. o sklapanju Sporazuma o povremenom
međunarodnom putničkom cestovnom prijevozu koji se obavlja autobusima
(ASOR) (SL L 230, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku,
poglavlje 7., svezak 15., str. 24.), Sporazum sklopljen između Europske
ekonomske zajednice s jedne strane i Austrije, Španjolske, Finske,
Norveške, Portugala, Švedske, Švicarske i Turske s druge strane; Uredbu
Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode
pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između
država članica i trećih zemalja (SL L 378, str. 1.) (SL, posebno izdanje
na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 3.); Odluku Vijeća
92/384/EEZ od 22. lipnja 1992. o sklapanju sporazuma između Europske
ekonomske zajednice, Kraljevine Norveške i Kraljevine Švedske u području
civilnog zrakoplovstva (SL L 200, str. 20.); Odluku Vijeća 92/577/EEZ
od 27. studenoga 1992. o sklapanju sporazuma između Europske ekonomske
zajednice i Republike Austrije u području tranzita robe cestom i
željeznicom (SL L 373, str. 4.); Odluku Vijeća 92/578/EEZ od 30.
studenoga 1992. o sklapanju sporazuma između Europske ekonomske
zajednice i Švicarske Konfederacije u području tranzita robe cestom i
željeznicom (SL L 373, str. 26.). Što se tiče posljednjih dviju odluka,
Ujedinjena Kraljevina naglašava da je Komisija predložila članak 113.
UEEZ-a kao pravnu osnovu, ali da je Vijeće donijelo odluku na temelju
članka 75. UEEZ-a.Francuska vlada ponajprije skreće pozornost na vrlo široko područje primjene Sporazuma o WTO-u, koji:„potencijalno
obuhvaća svako gospodarsko pitanje povezano s trgovinom. To područje
može, dakle, obuhvatiti sve politike Zajednice. Jasno, to ne znači da se
te politike, kad su usmjerene prema van u okviru WTO-a, a pod izgovorom
da imaju trgovinski utjecaj, moraju u potpunosti utopiti u zajedničku
trgovinsku politiku. Takvo stapanje dovelo bi do ozbiljnih problema u
dosljednosti, primjerice u području okoliša: iste mjere ulazile bi u
podijeljenu nadležnost ako bi se usvajale na unutarnjem području ili na
drugim vanjskim područjima kao sastavni dio politike okoliša, odnosno u
zajedničku trgovinsku politiku i stoga isključivu nadležnost Zajednice
ako bi se o njima raspravljalo u okviru WTO-a“. Nasuprot
Komisijinom stajalištu u području usluga, francuska vlada nadalje
navodi određene argumente koji su već prije spomenuti, kao što su oni
koji proizlaze iz rada Međuvladine konferencije o političkoj Uniji, veze
između carinske Unije i zajedničke trgovinske politike s obzirom na
rizik od zapreka prometu te argumenta da GATS obuhvaća i pružanja usluga
koje nisu prekogranične. U vezi s uporabom klasičnih instrumenata
trgovinske politike (kao što su to odredba o najpovlaštenijoj naciji ili
načelo nacionalnog tretmana) na koje se Komisija poziva, francuska
vlada se ograničava na tvrdnju da su ti instrumenti bili uporabljeni
izvan trgovinskih odnosa između država i u tom pogledu navodi primjer
konvencije o statusu izbjeglica. Završno, francuska vlada zaključuje,
kao i Vijeće, da su zajedničkom trgovinskom politikom obuhvaćene samo
usluge izravno povezane s isporukom robe. Ispitivanjem
četiriju oblika pružanja usluga obuhvaćenih GATS-om, španjolska vlada
zaključuje da zadnja tri oblika (potrošnja u inozemstvu, komercijalna
prisutnost i kretanje osoba) ulaze u nadležnost država članica: odredbe
članaka 48., 52. i 59. UEZ-a uređuju slobodno kretanje radnika, pravo
nastana i slobodu pružanja usluga samo u pogledu državljana drugih
država članica Zajednice.Portugalska vlada
općenito naglašava da ključ nesporazuma koji suprotstavlja Komisiju i
države članice nije pitanje instrumenata i svrhe, nego naravi područja
uređenih Sporazumom o WTO-u. „U trenutačnom stanju internacionalizacije
nacionalnih ekonomija svaka unutarnja ili vanjska, dvostrana ili
višestrana mjera usvojena u okviru gospodarskih odnosa može izravno ili
neizravno utjecati na obujam ili strukturu trgovinskih protoka i
trgovine. Stoga taj kriterij ne može sam po sebi služiti kao temelj
ograničavanja isključive nadležnosti Zajednica u okviru zajedničke
trgovinske politike [...]. Takvo tumačenje podrazumijevalo bi prenošenje
područja koja se odnose na politiku trgovinskih poreza, nacionalnih
valuta te izravnih i neizravnih troškova plaća u sferu isključive
nadležnosti Zajednice.“Što se posebice tiče
usluga, portugalska vlada naglašava da iako je prekogranično pružanje
usluga nesumnjivo obuhvaćeno područjem primjene članka 113., drugi
oblici pružanja usluga, kao što je to potrošnja u inozemstvu i kretanje
osoba, nisu obuhvaćeni tim područjem primjene: naime, uređenje turizma,
ulazak i kretanje državljana trećih zemalja kao i status radnika iz
zemalja koje nisu dio Zajednice ulaze u vlastitu nadležnost država
članica. U vezi s komercijalnom prisutnošću, portugalska vlada navodi da
članak 52. UEZ-a ne dodjeljuje Zajednici vlastitu nadležnost u području
poslovnog nastana državljana trećih zemalja.Helenska
Republika smatra da sklapanje GATS-a nužno pretpostavlja zajednički
nastup Zajednice i država članica zbog dinamičke i evolutivne
institucionalne strukture koju on stvara. Sudjelovanje država članica
opravdano je njihovim nadležnostima koje im pripadaju, a koje su
„usporedne s nadležnostima Zajednice, odnosno primarne su u odnosu na
njih, ili isključive“. Helenska Republika ne daje nikakva dodatna
pojašnjenja.Nizozemska vlada ističe
činjenicu da prekogranično pružanje usluga nema ključnu ulogu u GATS-u
te da se on u biti odnosi na poslovni nastan pružatelja usluga
državljana trećih zemalja te na obavljanje njihove djelatnosti u
državama članicama. Nizozemska vlada navodi primjer kretanja fizičkih
osoba (državljana trećih zemalja) na područje države članice kao slučaj u
kojem države članice imaju isključivu nadležnost.Nizozemska
vlada nadalje naglašava da su trgovinska politika i prometna politika
izričito zamišljene kao odvojena područja te da se vanjsko djelovanje u
području prometa ne može temeljiti na članku 113.Što
se tiče trgovine financijskim uslugama, nizozemska vlada skreće
pozornost Suda na određene mjere Zajednice: drugu direktivu Vijeća u
području banaka koja sadrži glavu posvećenu odnosima s trećim zemljama(3), prvu direktivu u području osiguranja od štete koja predviđa mogućnost da Zajednica sklapa konvencije s trećim zemljama(4) te odluku Vijeća kojom se odobrava sporazum sklopljen sa Švicarskom u području osiguranja(5).
Prva dva akta temelje se na članku 57. stavku 2., a treći akt na članku
57. stavku 2. i na članku 235. Dakle, nije bilo riječi o članku 113.Njemačka
vlada podržava stajališta Vijeća. Ona naglašava da GATS uređuje
prometne usluge, područje koje je na razini Zajednice obuhvaćeno člankom
74. et seq. UEZ-a. Prema mišljenju njemačke vlade „članak 113.
UEZ-a nije dostatno opravdanje nadležnosti Europske unije jer široko
područje koje obuhvaća GATS znatno nadilazi usluge povezane sa slobodom
kretanja robe.“ Nadalje, ona navodi da u određenim sektorima kao što su
obrazovanje i kultura Zajednica raspolaže samo vrlo ograničenom
nadležnošću te kulturna politika u osnovi ostaje u domeni država članica
kako to navodi članak 128. UEZ-a. Osim toga, u drugim sektorima
Zajednica gotovo i nema nikakvu nadležnost. Njemačka vlada u tom pogledu
navodi područja kao što su pravo ulaska, boravka i rada zaposlenih
radnika trećih zemalja u odnosu na pružanje usluga kao i status
poduzetnika iz trećih zemalja.Danska vlada
općenito navodi da članak 113. Ugovora ne uključuje vanjsku gospodarsku
politiku te se, kao i Vijeće te druge vlade, poziva na radove
Međuvladine konferencije o političkoj Uniji. Što se posebice tiče
GATS-a, danska vlada smatra da se članak 113. ne može koristiti za
sklapanje sporazuma o uslugama, osobito u području prometa. Prema
njezinom mišljenju, potrebno je upotrijebiti druge odredbe Ugovora
(poglavlje o poslovnom nastanu ili četvrti dio Ugovora koji se odnosi na
promet).Europski parlament smatra da
Komisija nastoji obuhvatiti sveukupnost međunarodnih gospodarskih odnosa
zajedničke trgovinske politike i time ih smjestiti u okvir članka 113.
Ugovora, odnosno područja koja su obuhvaćena slobodom pružanja usluga,
prometom, porezima, usklađivanjem zakonodavstava itd. Prema njegovom
mišljenju, sporna je Komisijina argumentacija koja se poziva na
gospodarske koncepte. Ne radi se o izradi gospodarskih perspektiva i
teorija, nego o obradi pitanja u njegovom trenutačnom pravnom kontekstu.Europski
parlament doduše priznaje, stavljajući se u perspektivu suverene
državne strukture, da se pojam trgovine ne odnosi samo na konačne
proizvode, nego na sve ulazne i izlazne elemente koji idu od zamisli do
prodaje krajnjem kupcu. Međutim, koliko god taj koncept bio zanimljiv,
on mora ustupiti mjesto pitanjima zakonitosti kakva trenutačno postoji u
okviru Zajednice.Široko tumačenje pojma
zajedničke trgovinske politike ide na štetu ovlasti Europskog
parlamenta, što je nespojivo s ustavnim načelom sudjelovanja Parlamenta,
koje je proizašlo iz sudske prakse „titanski dioksid“ (presuda od 11.
lipnja 1991., Komisija/Vijeće, C-300/89, Zb., str. I-2867.).Europski
parlament tvrdi da ni u Mišljenju 1/78 („kaučuk“) od 4. listopada 1979.
(Zb., str. 2871.) ni u drugim slučajevima u kojima je postupao Sud nije
primijenio članak 113. Ugovora izvan područja robe.Europski
parlament naglašava da je za sklapanje Sporazuma o WTO-u nužna pravna
osnova članak 228. stavak 3. podstavak 2. UEZ-a, kako je izmijenjen
Ugovorom iz Maastrichta, koji za sporazume koji stvaraju institucionalni
okvir predviđa suglasnost Europskog parlamenta.Navodeći
određene posebne uslužne sektore, Europski parlament smatra da je
pravna osnova za sklapanje međunarodnih sporazuma u području prometa
članak 75. Ugovora, a ne članak 113. Članak 75. Ugovora potrebno je
smatrati kao lex specialis u odnosu na druge odredbe Ugovora koje
se odnose na vanjske odnose Zajednice. Iz teksta članka 75. točaka (a) i
(c) jasno proizlazi da ta odredba može služiti kao pravna osnova za
svaki akt Zajednice kojim se nastoje urediti pitanja prometa u vezi s
trećim zemljama, kao što su to sporazumi o tranzitu ili infrastrukturne
mjere prema granicama trećih zemalja.Parlament
također smatra da odredbe GATS-a koje se odnose na ugovore o javnoj
nabavi nisu obuhvaćene člankom 113. Ugovora. U vezi s tim pitanjem, on
upućuje na predmet C-360/93, koji je u tijeku, u kojem je zatražio
poništenje odluka Vijeća koje se odnose na sporazum između Zajednice i
Sjedinjenih Američkih Država u vezi sa sklapanjem ugovora o javnoj
nabavi zbog toga što su bile temeljene samo na članku 113. Prema
njegovom mišljenju, takvi akti trebali su biti doneseni na temelju
članaka 59. do 66. i članka 100. A.Naposljetku,
u mjeri u kojoj se GATS odnosi na ulaganja stranih poduzetnika,
Parlament tvrdi da bi članak 52. i članak 57. stavak 2. Ugovora trebali
biti pravna osnova. U vezi s tim pitanjem upućuje na stajališta u okviru
zahtjeva za mišljenje 2/92, koji je u tijeku pred Sudom.Osim
toga, Europski parlament nastoji osporiti Komisijine argumente da su
odluke Zajednice u području gospodarskih sankcija bile donesene samo na
osnovi članka 113., a koje ona ističe u prilog stajalištu da su usluge
obuhvaćene zajedničkom trgovinskom politikom. Ponajprije, te su mjere
imale za cilj prekinuti trgovinski protok, odnosno utjecati na trgovinu
robom, a ne urediti promet. Na taj način, navodeći slučaj embarga na
trgovinu s Irakom(6) koji se
odnosio na uvezene ili izvezene proizvode, teško je moguće zamisliti
kako je mjera mogla biti djelotvorna, a da se nije primijenila na zračni
i pomorski prijevoz. Nadalje, te su odluke donesene u hitnim
situacijama. Riječ je o netipičnim aktima u kojima se pravna osnova
pojavila nakon uvodnih izjava koje sadržavaju politički dogovor između
država članica. Najbolji dokaz tome jest taj što ih Ugovor o Europskoj
uniji posebno obrađuje. Članak 228. A, kako je uveden u Maastrichtu,
propisuje, naime, da „[a]ko se zajedničkim stajalištem ili zajedničkom
akcijom, donesenima u skladu s odredbama Ugovora o Europskoj uniji u
vezi sa zajedničkom vanjskom i sigurnosnom politikom, predviđa
djelovanje Zajednice kojim se djelomično ili u cijelosti prekidaju ili
ograničavaju gospodarski odnosi s jednom ili više trećih zemalja, Vijeće
poduzima potrebne hitne mjere. Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom,
na prijedlog Komisije.“.B –  TRIPS Komisija
polazi od dvostruke ideje. S jedne strane, zajednička trgovinska
politika obuhvaća sve mjere čiji je glavni cilj utjecati na obujam ili
strukturu trgovine robom ili uslugama uređujući ili usklađujući prava
intelektualnog vlasništva. S druge strane, pravila koja se odnose na
prava intelektualnog vlasništva usko su povezana s trgovinom proizvodima
i uslugama na koje se primjenjuju. Stoga Komisija u svojem glavnom
zaključku navodi da je nadležnost Zajednice isključiva na temelju članka
113. UEZ-a.S obzirom na to da predviđeni
sporazum ima za cilj izravno urediti trgovinu pravima intelektualnog
vlasništva, potrebno je smatrati da to ulazi u zajedničku trgovinsku
politiku.Kako bi uputila na vrlo usku vezu
između prava intelektualnog vlasništva, s jedne strane, te proizvoda i
usluga, s druge strane, Komisija se poziva na članak 36. UEZ-a i na
odgovarajuće pravilo koje je Sud razvio u području usluga.Prema
mišljenju Komisije, aspekti prava intelektualnog vlasništva koji se
odnose na trgovinu ulaze u područje primjene zajedničke trgovinske
politike.Osim toga, Komisija upućuje na praksu institucija.Komisija
navodi tri slučaja u kojima su Vijeće i ona sama uporabili Uredbu
Vijeća (EEZ) br. 2641/84, koja je uspostavila novi instrument trgovinske
politike koji Zajednici omogućava davanje odgovora na svaku nezakonitu
trgovinsku praksu trećih zemalja te uklanjanje štete koja iz toga
nastane industriji Zajednice(7).
Iako ta uredba posebno ne spominje povredu prava intelektualnog
vlasništva, Vijeće i Komisija su ju dosad koristili triput radi obrane
interesa Zajednice u području intelektualnog vlasništva. Komisija iz
toga zaključuje da Zajednica ima isključivu nadležnost poduzimanja mjera
radi primjene prava, kao odgovor na nezakonite trgovinske prakse,
koristeći postojeće instrumente trgovinske politike radi osiguranja
zaštite njezinih prava intelektualnog vlasništva koja utječu na obujam
njezine trgovine robom i uslugama s inozemstvom.Na
isti način, Zajednica je od 1. siječnja 1989. uklonila Republiku Koreju
s popisa zemalja koje mogu uživati njezin opći sustav povlastica, kao
mjeru retorzije protiv diskriminatornog tretmana koji je trpjela
industrija Zajednice u području zaštite prava intelektualnog vlasništva u
odnosu na tretman odobren industriji Sjedinjenih Američkih Država(8).Osim
toga, veći broj dvostranih sporazuma sklopljenih između Zajednice i
trećih zemalja sadrži odredbe o zaštiti prava intelektualnog vlasništva.
Na taj način, primjerice, gotovo svi dvostrani sporazumi o tekstilu
sklopljeni tijekom 80-tih na temelju članka 113. Ugovora sadrže odredbu
koja se odnosi na zaštitu žiga i dizajna tekstilnih proizvoda(9).
Zajednica je također sklopila na temelju članka 113. Ugovora određeni
broj uzajamnih sporazuma s trećim zemljama radi zaštite određenih naziva
vina iz tih zemalja koja su označena oznakom zemljopisnog podrijetla(10).
U novije vrijeme, Zajednica je u europskim sporazumima sklopljenima sa
zemljama Središnje i Istočne Europe uključila odredbe čiji je cilj
podizanje razine zaštite intelektualnog vlasništva. Trgovinske odredbe
tih sporazuma, kao i odredbe koje se odnose na prava intelektualnog
vlasništva, stupile su na snagu putem privremenih sporazuma. Odluke
Vijeća o primjeni tih privremenih sporazuma u Zajednici donesene su na
temelju članka 113. UEZ-a(11).Naposljetku,
Uredba Vijeća (EEZ) br. 3842/86 od 1. prosinca 1986. o određivanju
mjera radi zabrane stavljanja krivotvorene robe u slobodan promet(12)
usvojena je 1986. na temelju članaka 113. i 235. Ugovora. Prema
mišljenju Komisije, ta je uredba, čiji je cilj sprečavanje stavljanja na
tržište krivotvorenih proizvoda, klasična mjera trgovinske politike
koja ima za cilj zaštitu prava intelektualnog vlasništva Zajednice na
međunarodnoj razini.Konačno, u prilog
svojem stajalištu Komisija navodi vanjsko djelovanje Zajednice,
posebice, s jedne strane, njezino sudjelovanje na međunarodnim
konferencijama koje su rezultirale Protokolom uz Madridski sporazum o
međunarodnoj registraciji žigova i Ugovorom o intelektualnom vlasništvu u
vezi s integriranim krugovima (Ugovor IPIC) u Washingtonu te, s druge
strane, odluku Vijeća kojom se Komisija ovlašćuje za vođenje pregovora u
ime Zajednice o novom instrumentu zaštite prava umjetnika izvođača i
proizvođača fonograma(13).Kao
što je to navedeno tijekom izlaganja stajališta stranaka o GATS-u,
Vijeće snažno osporava Komisijin široki koncept zajedničke trgovinske
politike. Prema mišljenju Vijeća, činjenica da TRIPS utječe na trgovinu
nije dovoljna da bi on bio obuhvaćen zajedničkom trgovinskom politikom.
Za utvrđivanje pravne osnove akta relevantan je njegov glavni cilj. U
vezi s člankom 100. A UEZ-a Vijeće se poziva na presudu od 17. ožujka
1993. o „Direktivi o otpadu“, Komisija/Vijeće (C‑155/91, Zb., str.
I-939., t. 19. i 20.).Kao što je to
navedeno za GATS, Vijeće podsjeća da je Međuvladina konferencija o
političkoj Uniji odbila prijedloge Komisije da se Zajednici pruži
isključiva nadležnost za sklapanje međunarodnih sporazuma u području
intelektualnog vlasništva.Na Komisijino
podsjećanje na njezin prijedlog odluke Vijeća kojom se obvezuje države
članice da pristupe Bernskoj (Pariški akt) i Rimskoj konvenciji Vijeće
odgovara da taj prijedlog Vijeće nije prihvatilo upravo zbog
neuobičajenog prijenosa nadležnosti koji bi podrazumijevala takva
odluka.Što se tiče prisutnosti Zajednice na
međunarodnim forumima u području intelektualnog vlasništva, Vijeće
naglašava da je svaki put kad je dalo ovlaštenje Komisiji za
pregovaranje u ime Zajednice, to bilo u područjima gdje su postojali
akti sekundarnog prava.Njemačka vlada u
pogledu TRIPS-a smatra da članak 113. UEZ-a može biti pravna osnova samo
za ustupanje i uživanje prava intelektualnog vlasništva koje je izravno
povezano s isporukom robe i pružanjem povezanih usluga.Vlada
Ujedinjene Kraljevine navodi da zajednička trgovinska politika, koja je
Ugovorom predviđena za robu, omogućava slobodu kretanja robe na
unutarnjem tržištu bilo da je podrijetlom iz države članice bilo da je
podrijetlom iz treće zemlje i stavljena je u promet u državi članici. Ta
uloga ne zagovara proširenje zajedničke trgovinske politike na
pregovore o međunarodnim sporazumima čiji je cilj osiguranje poštovanja
prava intelektualnog vlasništva u Zajednici i trećim zemljama. Činjenica
da jedna država članica priznaje nekoj osobi prava intelektualnog
vlasništva u odnosu na robu uvezenu iz treće zemlje ne utječe na pravo
nositelja iz druge države članice da se pozove na odredbe prava
intelektualnog vlasništva te potonje države članice kako bi ograničio
uvoz predmetnog proizvoda – taj potonji nositelj može se pozvati na
članak 36. UEZ-a radi zaštite prava koja mu priznaje pravni poredak te
države članice. Stoga, činjenica da prava intelektualnog vlasništva nisu
podvrgnuta zajedničkoj trgovinskoj politici ne dovodi do
preusmjeravanja trgovine. Vlada Ujedinjene
Kraljevine, kvalificirajući pretjeranim Komisijino stajalište o opsegu
zajedničke trgovinske politike, naglašava nemogućnost ulaska u sferu
isključive nadležnosti Zajednice područja koje je u velikoj mjeri
uređeno neusklađenim nacionalnim pravilima. Međutim, priznaje da je
člankom 113. Ugovora obuhvaćen dio III. odjeljak 4. TRIPS-a (članci 51.
do 60.) u vezi sa zaustavljanjem krivotvorene robe od strane carinskih
tijela, koji ima svoj pandan u odredbama gore navedene Uredbe br.
3842/86.Francuska vlada primjećuje da sam
naslov sporazuma pokazuje da se TRIPS ne bavi primarno međunarodnom
trgovinom, osim nekoliko odredaba o trgovini krivotvorenom robom
(odnosno, nekoliko članaka u dijelu III. koji obrađuju načine poštovanja
prava intelektualnog vlasništva i članak 69. koji uspostavlja suradnju
radi ukidanja međunarodne trgovine robom kojom se povređuju prava
intelektualnog vlasništva). Francuska vlada u biti upućuje na ovlaštenja
nositelja prava intelektualnog vlasništva čiju zaštitu treba ojačati i
uskladiti na svjetskoj razini.U odgovoru na
argument koji Komisija navodi u vezi s uključivanjem odredaba koje se
odnose na intelektualno vlasništvo u sporazume s trećim zemljama,
Francuska Republika naglašava da se te odredbe općenito ograničavaju na
samo jedan članak te da predstavljaju samo odredbe „najboljeg
nastojanja“, koje se u stvarnosti odnose samo na dotične treće zemlje.Francuska
zaključuje da s obzirom na to da glavni cilj Sporazuma TRIPS nije
međunarodna trgovina nego zaštita intelektualnog vlasništva, članak 113.
ne može mu biti jedina pravna osnova.Prema
mišljenju danske vlade, Zajednica ne može imati isključivu nadležnost u
području intelektualnog vlasništva na temelju članka 113. jer to
područje, kao što to proizlazi iz presude od 20. listopada 1993., Phil
Collins i dr. (C-92/92 i C‑326/92, Zb., str. I-5145.), ulazi u
nadležnost nacionalnih zakonodavstava uslijed nepostojanja usklađenosti
na razini Zajednice.Helenska, nizozemska i
portugalska vlada također tvrde da se Sporazum TRIPS odnosi na područja
koja ulaze u nadležnost država članica s obzirom na to da na razini
Zajednice nije provedeno nikakvo usklađivanje.Španjolska
vlada naglašava da ne postoji propis Zajednice koji obuhvaća sve što
uređuje pravo intelektualnog vlasništva: stoga države članice zadržavaju
nadležnost te Zajednica ne može zatražiti isključivu nadležnost u tom
području.Španjolska vlada je Komisiji, koja
u prilog svojem stajalištu navodi primjere mjera zajedničke trgovinske
politike koje je poduzela Zajednica radi zaštite intelektualnog
vlasništva, posebno odgovorila da su te mjere uređivale režim uvoza, a
nisu utjecale na režim intelektualnog vlasništva te nisu sadržavale
obveze Zajednice u tom području.Europski
parlament se također protivi stajalištu Komisije što se tiče TRIPS-a
zbog istih razloga kao što su razlozi navedeni za GATS (vidjeti gore
XI., A.).XII –  GATS, TRIPS i implicitne ovlastiA –  Opća razmatranja o implicitnim ovlastimaU
slučaju da Sud presudi da GATS i TRIPS nisu obuhvaćeni zajedničkom
trgovinskom politikom, Komisija podredno navodi da Zajednica ima
isključivu nadležnost na temelju teorije implicitnih ovlasti, ovlasti
izvedenih bilo iz posebnih odredaba Ugovora (kao što je članak 54.
UEZ-a) bilo iz općih odredaba (članak 100. A i članak 235. UEZ-a).
Nasuprot tomu, države članice koje su podnijele očitovanja i Vijeće,
priznajući da Zajednica ima određene nadležnosti, zastupaju stajalište
da su i države članice nadležne.Komisija
razlikuje dvije situacije u kojima bi Zajednica imala implicitnu
nadležnost na međunarodnoj razini, a koja bi bila isključiva:–        Prva
situacija: odredbe Ugovora dodjeljuju institucijama Zajednice unutarnje
nadležnosti za ostvarenje posebnog cilja, a sudjelovanje Zajednice na
međunarodnoj razini nužno je za ostvarenje tog cilja (Komisija to naziva
„doktrinom iz Mišljenja 1/76“). Prema mišljenju Komisije, nije potrebno
da su se unutarnje nadležnosti već izvršavale.–        Druga
situacija: nakon donošenja sekundarnog prava, čak i u područjima koja
ne ulaze u zajedničku politiku, obuhvaćene međunarodne obveze sadrže
pravila koja bi, kada bi ih države članice usvojile izvan okvira
institucija Zajednice, mogla utjecati ili izmijeniti opseg postojećih
pravila Zajednice (Komisija to naziva „doktrinom AETR“).Vijeće
tvrdi da Komisijini argumenti o implicitnim ovlastima zanemaruju
razlike između postojanja i izvršavanja ovlasti. Jedino kad Zajednica
izvršava unutarnje ovlasti moguća je isključivost vanjskih nadležnosti
koje iz toga proizlaze. Osim toga, ako su države članice nadležne na
unutarnjoj razini, one su nadležne i na međunarodnoj razini.Vlada
Ujedinjene Kraljevine navodi da u slučaju kad je cilj nacrta
međunarodnog sporazuma obuhvaćen područjem odredbe UEZ-a koja dopušta
unutarnje mjere te kad su te unutarnje mjere poduzete u okviru te
odredbe, Zajednica može iz te odredbe izvesti implicitnu vanjsku ovlast
za predmetni sporazum. Međutim, činjenica da Zajednica ima implicitnu
ovlast sklapanja međunarodnog sporazuma ne isključuje nužno sudjelovanje
država članica. Sudjelovanje nije isključeno posebice kad unutarnji
propisi koji uređuju područje nacrta sporazuma ne uspostavljaju
isključive mjere usklađivanja. Države članice mogu, dakle, sudjelovati u
sklapanju predmetnog međunarodnog sporazuma. Na tim načelima, koja je
uspostavila sudska praksa Suda, Zajednica je nadležna za sudjelovanje u
sklapanju Sporazuma GATS na temelju članaka 54., 57., 66., 75., 84., 99.
i 100. A UEZ-a te na temelju članaka 100. A, 113. i 235. za Sporazum
TRIPS. Države članice također su nadležne za sklapanje dvaju sporazuma. Prema
mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, isključiva ili neisključiva
nadležnost Zajednice ovisi ne samo o odredbama Ugovora nego i o opsegu
mjera koje su poduzele institucije Zajednice radi primjene tih odredaba.Francuska
vlada naglašava da u slučaju kad Zajednica raspolaže unutarnjom
nadležnošću, ali ju još nije izvršavala, te u slučajevima kad odredbe
sporazuma s trećim zemljama ne utječu na pravila koja je donijela
Zajednica, države članice zadržavaju nadležnost za sklapanje
međunarodnih obveza.Prema mišljenju
njemačke vlade, implicitna vanjska nadležnost Zajednice isključiva je
samo ako i u mjeri u kojoj su tijela Zajednice stvarno izvršavala svoju
nadležnost na unutarnjoj razini. Unutarnja zakonodavna nadležnost koja
se nije izvršavala ne može dovesti do isključive vanjske nadležnosti.Portugalska
vlada naglašava da se u područjima koja nisu uređena aktima Zajednice
ili u kojima propisi slijede kriterije minimalnog usklađivanja zadržava
usporedna nadležnost država članica, ali koja je samo privremena. Europski
parlament primjećuje da čak i ako bi Sud priznao nadležnost Zajednice
za sklapanje Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga na temelju teorije
implicitnih ovlasti, u odluci o sklapanju Sporazuma u ime Zajednice
trebalo bi detaljno naznačiti pravne osnove te odluke.B –  GATS1.     Stajalište KomisijeKomisijina
argumentacija može se podijeliti na dva dijela. U prvom dijelu Komisija
predlaže utvrđenje unutarnje nadležnosti institucija, iz čega je moguće
zaključiti da postoji nadležnost Zajednice na međunarodnoj razini. U
drugom dijelu Komisija nastoji uputiti na nužnost djelovanja Zajednice,
odnosno na rizik koji bi uključivala neusklađena djelovanja država
članica prema trećim zemljama.a)     Postojanje unutarnjih nadležnostiKomisija
ponajprije nastoji pokazati da unutarnja nadležnost Zajednice proizlazi
iz poglavlja Ugovora o pravu poslovnog nastana i o uslugama; Komisija
tek neznatno upućuje na sekundarno pravo (i). Nadalje, u slučaju da se
ocijeni da Zajednica ne raspolaže dostatnim ovlastima na temelju
posebnih odredaba Ugovora, ona navodi da Zajednica može sklopiti GATS na
temelju općih odredaba Ugovora kao što su to članci 100. A i 235. (ii).i)     Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-aKomisija
smatra da unutarnja nadležnost Zajednice obuhvaća četiri oblika
pružanja usluga navedenih u GATS-u. Prema mišljenju Komisije, sloboda
pružanja usluga u smislu Ugovora uključuje „prekogranično pružanje
usluga“ (vidjeti primjerice presudu od 3. prosinca 1974., Van
Binsbergen, 33/74, Zb., str. 1299.) kao i „potrošnju u inozemstvu“ u
smislu GATS-a (vidjeti presudu od 26. veljače 1991., „Turistički vodič“,
Komisija/Francuska, C-154/89, Zb., str. I-659., t. 9. i 10.). Usluge
pružene zahvaljujući komercijalnoj prisutnosti (treći oblik usluga
predviđen GATS-om) ili kretanju fizičkih osoba (četvrti i posljednji
oblik usluga predviđen GATS-om) također su obuhvaćene odredbama Ugovora o
slobodi pružanja usluga (članak 59. i članak 60. podstavak 3.) i o
pravu poslovnog nastana (članak 52. i članak 58., u vezi s člankom 66.).Komisija
u prilog svojem stajalištu navodi, dakle, samo odredbe koje se odnose
jedino na državljane država članica Zajednice. Međutim, ona smatra da
nijedna odredba poglavljâ Ugovora o pravu poslovnog nastana i o uslugama
ne obvezuje zakonodavca Zajednice na primjenu ovlasti koje su joj
dodijeljene isključivo unutar Zajednice. Ona također naglašava da je
obilježje sudske prakse AETR-a pronalazak primjene za slučajeve u kojima
je Ugovor na izričit način predvidio samo uspostavu unutarnjih pravila.Komisija
navodi da se pojam usluga u GATS-u kao i u poglavlju Ugovora o slobodi
pružanja usluga odnosi na usluge svih sektora osim usluga pruženih „u
[obnašanju javne vlasti]“ (članak 1. stavak 3. točka (b) GATS-a). Prema
mišljenju Komisije tu je iznimku valjalo uspostaviti radi izbjegavanja
sukoba s odredbama UEZ-a koje iz područja usluga isključuju aktivnosti
koje su obuhvaćene djelovanjem javne vlasti.Komisija
iz sudske prakse Suda, koja u pravu Zajednice obvezuje države članice
„na poduzimanje svih mjera, bilo da se tiču postupka ili sadržaja, za
osiguranje učinkovitosti prava Zajednice“, zaključuje o postojanju
nadležnosti Zajednice za preuzimanje takvih vrsta obveza u okviru
međunarodnog sporazuma. Stoga ona smatra da članak VI. stavak 2. točka
(a) GATS-a, koji članicama WTO-a nameće obvezu uspostave sudova ili
postupaka koji osiguravaju preispitivanje administrativnih odluka koje
utječu na trgovinu uslugama, ulazi u isključivu nadležnost Zajednice.Što
se tiče članka XVI. GATS-a, koji se odnosi na posebne obveze u području
pristupa tržištu, Komisija navodi da na unutarnjoj razini Zajednica
posjeduje ovlasti potrebne za uklanjanje količinskih ograničenja
pristupa tržištima navedenima u toj odredbi (kvote, ograničenja ukupnog
broja fizičkih osoba koje pružatelj usluga može zaposliti, mjere koje
ograničavaju ili zahtijevaju određene vrste društvene strukture
pružatelja usluga itd.).Od Ugovora iz
Maastrichta Zajednica na unutarnjoj razini raspolaže i zakonodavnim
ovlastima koje u potpunosti obuhvaćaju članak XI. GATS-a. Taj članak
predviđa da članice WTO-a ne moraju primjenjivati ograničenja na
međunarodne prijenose i plaćanja za tekuće transakcije u vezi sa
specifičnim obvezama, osim kada je to dopušteno člankom XII.
(ograničenja radi zaštite bilance plaćanja). Naime, u pravu Zajednice
zabranjena su sva ograničenja kretanja kapitala i ograničenja u platnom
prometu među državama članicama te između država članica i trećih
zemalja (članak 73. B stavci 1. i 2. UEZ-a). Nadalje, članak 73. C
stavak 2. dodjeljuje Vijeću ovlasti potrebne za donošenje mjera koje se
odnose na kretanje kapitala u treće zemlje ili iz njih, što obuhvaća
izravna ulaganja.U području priznavanja
diploma, licencija i certifikata (članak VII. GATS-a) Komisija navodi da
Zajednica raspolaže unutarnjim ovlastima na temelju članaka 49., 57. i
66. Ugovora te da se, osim toga, njima i koristila.Komisija
u tom pogledu upućuje na Direktivu Vijeća 89/48/EEZ od 21. prosinca
1988. o općem sustavu za priznavanje visokoškolskih diploma dodijeljenih
nakon završetka stručnog obrazovanja i izobrazbe u trajanju od najmanje
tri godine (SL 1989., L 19, str. 16.) i na Direktivu Vijeća 92/51/EEZ
od 18. lipnja 1992. o drugom općem sustavu za priznavanje stručnog
obrazovanja i izobrazbe, kojom se dopunjava Direktiva 89/48/EEZ (SL L
209, str. 25.).Doista, Komisija priznaje da
se opći sustav uzajamnog priznanja koji je uspostavljen tim dvjema
direktivama ne odnosi na kvalifikacije ili profesionalno iskustvo
stečeno u trećoj zemlji. Međutim, prema mišljenju Komisije, iz izreke
presude od 9. veljače 1994., Tawil-Albertini (C-154/93, Zb., str.
I-451.), jasno proizlazi da je na razini Zajednice moguće priznanje
kvalifikacija ostvarenih u trećim zemljama (t. 11. do 15. presude).Naposljetku,
što se tiče svih oblika prometa, Zajednica na unutarnjoj razini
raspolaže širokim ovlastima za poduzimanje mjera koje su potrebne za
ostvarivanje posebnih ciljeva politike Zajednice (članci 74. et seq.
UEZ-a). Svi oblici prometa nadasve predstavljaju pružanje usluga za
koje je osobito nužno međunarodno djelovanje radi ostvarivanja ciljeva
Ugovora. Na taj način gore navedena Uredba br. 4055/86 propisuje pravila
o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između
država članica i trećih zemalja. Usto, Zajednica je već opsežno
koristila svoje ovlasti na vanjskoj razini.ii)  Ovlasti koje proizlaze iz općih odredaba (članci 100. A i 235. UEZ-a)U
slučaju da ovlasti Zajednice koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a
ne bi obuhvaćale cjelokupno područje GATS-a, Komisija navodi da je radi
takvog zaključka moguće pozvati se na članak 100. A. Prema mišljenju
Komisije, taj članak „jasno“ nameće Vijeću pravnu obvezu djelovanja radi
ostvarenja unutarnjeg tržišta.Ako bi se i
ta osnova ocijenila nedostatnom, Komisija tvrdi da je za dodjeljivanje
potrebnih vanjskih ovlasti institucijama Zajednice moguće pozvati se na
članak 235. Ugovora. Naime, države članice nemaju mogućnost zajedničkog
djelovanja u obliku sporazuma sklopljenog izvan okvira Zajednice ako su
ispunjene pretpostavke iz članka 235. Prema mišljenju Komisije, te su
pretpostavke ispunjene. Potreba sklapanja sporazuma nije osporena:
sporazum će doprinijeti ostvarenju ciljeva Ugovora te je u izravnom
odnosu s funkcioniranjem unutarnjeg tržišta. Jednostrano djelovanje
država članica izvan okvira Zajednice daleko je od doprinosa ostvarenju
posebnih ciljeva Zajednice, a moglo bi stvoriti prepreku tim ciljevima
te dovesti u pitanje i postupno razgraditi unutarnje tržište.b)     Potreba vanjskog djelovanja ZajedniceKao
prvo, Komisija naglašava da bi povezanost unutarnjeg tržišta bila
ugrožena ako bi Zajednica bila stranka sporazuma usporedno sa svojim
državama članicama. U tom pogledu navodi tri argumenta.Ponajprije,
uzimajući primjer financijskih usluga, Komisija tvrdi da bi priznanje
nadležnosti državama članicama stavilo one države članice koje raspolažu
razvijenim financijskim centrima u snažniji položaj u dvostranim
pregovorima s trećim zemljama. One bi kao protučinidbu za svoje
relativno velikodušne ponude bile u mogućnosti dobiti najveće ustupke.
Na taj bi način njihovi pružatelji usluga neproporcionalno poboljšali
svoj konkurentski položaj u odnosu na pružatelje usluga iz drugih država
članica.Prema mišljenju Komisije, upravo
je to situacija koju je gore navedena Druga bankovna direktiva 89/646
željela izbjeći. Naime, ta direktiva, koja usklađuje pretpostavke za
odobrenje unutar Zajednice, sadrži i odredbe o trgovini financijskim
uslugama s trećim zemljama (vidjeti glavu III. posvećenu odnosima s
trećim zemljama, članke 8. i 9.). Njome se nastoji izbjeći razlike u
pretpostavkama za pristup banaka trećih zemalja unutarnjem tržištu i,
obratno, osigurati da treće zemlje daju kreditnim institucijama
Zajednice, iz bilo koje države članice, stvaran pristup koji je
usporediv s onim koji Zajednica nudi njihovim kreditnim institucijama. U
vezi s potonjim, kada Komisija utvrdi da treća zemlja ne odobrava takav
pristup, „ona može predložiti Vijeću da joj se dodijeli prikladan
mandat za pregovore radi ostvarivanja usporedivih konkurentskih
mogućnosti za kreditne institucije Zajednice. Vijeće odlučuje
kvalificiranom većinom“ [neslužbeni prijevod] (vidjeti članak 9. stavak
3. Druge direktive).Nadalje, Komisija
naglašava da se nakon osnivanja društava kćeri banaka trećih zemalja u
državi članici, za koje se prema članku 58. Ugovora zatim smatra da
imaju poslovni nastan u Zajednici, one mogu natjecati s bankama drugih
država članica koje tome ne mogu prigovoriti. Naposljetku,
Komisija navodi da nije moguće stajalište da se, strogom primjenom gore
navedene presude AETR, nadležnost Zajednice ograničava na područja koja
su bila predmet usklađivanja na unutarnjoj razini s obzirom na to da
svi uslužni sektori nisu usklađeni. Naime, da je bio usvojen taj
kriterij podjele nadležnosti, države čiji su ključni uslužni sektori
predmet usklađenih pravila bile bi u potpunosti podvrgnute disciplini
Zajednice, dok bi one čiji glavni uslužni sektori nisu bili predmet
usklađenih pravila zadržale gotovo netaknutu slobodu pregovaranja. Prema
mišljenju Komisije, takva situacija lišila bi Zajednicu mogućnosti
uravnoteženog pregovaranja u interesu svih država članica u svim
uslužnim sektorima.Kao drugo, Komisija
navodi da kad bi države članice zadržale nadležnosti, to bi moglo
utjecati, ili izmijeniti, postojeća pravila Zajednice. Ona u tom pogledu
navodi tri argumenta.Ponajprije, Komisija
navodi da tri godine nakon stupanja na snagu Sporazuma o WTO-u članice
mogu jednostrano izmijeniti svoje obvezujuće rasporede posebnih obveza
uz kompenzaciju onim članicama GATS-a koje mogu pokazati da su njihova
prava „poništena ili ugrožena“ izmjenom. S obzirom na to da se
kompenzacije u sustavu GATS-a mogu sastojati samo od izmjene zakonskih
ili podzakonskih odredaba (primjerice, ublažavanje pretpostavki za
pristup tržištu u uslužnom sektoru), Komisija je mišljenja da one utječu
na zakonodavstvo Zajednice, odnosno da mu mijenjaju opseg. Stoga
državama članicama ne može biti priznata ovlast sklapanja GATS-a.Nadalje,
prema mišljenju Komisije, za utjecaj međunarodnih obveza na postojeća
pravila Zajednice nije nužno da su one u suprotnosti s njima. Dostatno
je da se odnose na područje koje je već „u velikom dijelu“ obuhvaćeno
pravilima Zajednice (vidjeti Mišljenje 2/91 od 19. ožujka 1993., Zb.,
str. I-1061., t. 25. i 26.). Uistinu, cjelokupno područje GATS-a
obuhvaćeno je pravilima Zajednice.Naposljetku,
Komisija navodi da u načelu nije moguća nikakva izmjena posebnih obveza
tijekom tri godine nakon stupanja na snagu Sporazuma o WTO-u i njegovih
priloga. Stoga, ako države članice sklapaju Sporazum o WTO-u u vlastito
ime, one bi se tijekom cijelog tog razdoblja mogle pozivati na moguću
nespojivost zakonodavstva Zajednice s njihovim obvezama na temelju
GATS-a kako ne bi primijenile pravo Zajednice.2.     Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanjaVijeće i vlade koje su podnijele očitovanja osporavaju stajalište Komisije.Države
kao i Vijeće ne navode nikakvo očitovanje koje se tiče nužnosti
vanjskog djelovanja Zajednice. Koji su to argumenti kojima osporavaju
tezu nadležnosti Zajednice koju Komisija nastoji utemeljiti na posebnim
odredbama Ugovora ili na općim odredbama članaka 100. A i 235. UEZ-a?i)     Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-aKao
prvo, Vijeće te španjolska i portugalska vlada navode da je pojam
usluga širi u GATS-u nego u pravu Zajednice. Naime, za razliku od
GATS-a, Ugovor ne obuhvaća besplatno pružanje usluga (članak 60.
Ugovora). Prema mišljenju Vijeća, Komisija
uklanja svako razlikovanje režima primjenjivog na državljane i društva
država članica i režima primjenjivog na državljane i društva trećih
zemalja. Vijeće navodi da članci Ugovora koji se odnose na pravo
poslovnog nastana i na slobodu pružanja usluga ne govore o postupanju
prema državljanima i društvima trećih zemalja. Jedina iznimka jest
članak 59. stavak 2. Ugovora. Ta odredba uspostavlja posebnu pravnu
osnovu za donošenje zakonodavstva u pogledu pružatelja usluga iz trećih
zemalja, pod uvjetom da su već osnovani unutar Zajednice. Ona bi bila u
potpunosti suvišna kada bi, kao što to navodi Komisija, Zajednica na
unutarnjoj razini već raspolagala nadležnostima prema državljanima
trećih zemalja u području slobode pružanja usluga i slobode poslovnog
nastana.Prema mišljenju Vijeća, pravo
Zajednice uređuje, što se tiče državljana trećih zemalja, samo pitanja
drugog poslovnog nastana i pružanja usluga prvog poslovnog nastana u
Zajednici. Što se tiče „komercijalne prisutnosti“, Vijeće razlikuje
društva kćeri društva iz treće zemlje od običnih podružnica društva iz
treće zemlje. Vijeće priznaje da se pravo Zajednice može primjenjivati
na društvo kćer društva iz treće zemlje u Zajednici. Nasuprot tomu,
obične podružnice društava iz treće zemlje, koje su osnovane u
Zajednici, obuhvaćene su nadležnošću država članica s obzirom na to da
se članak 58. Ugovora odnosi samo na društva. Vijeće
osporava nadležnost koju bi, prema mišljenju Komisije, Zajednica imala
za posebne obveze koje se odnose na pristup tržištima usluga. Naime,
obvezujući rasporedi posebnih obveza položeni su u ime Zajednice i
država članica nakon višestrukih rasprava, a ograničenja, kao i uvjeti
tih obveza, razlikuju se od države članice do države članice. Vijeće
naglašava da letimičan pregled dokumenta koji sadrži posebne obveze u
području usluga, a koji Vijeće smatra presudno važnim, dobro pokazuje da
se one izravno odnose na nacionalna zakonodavstva. Posljedično, ponuda
posebnih obveza Zajednice i država članica u najvećem dijelu ulazi u
nadležnost država članica. Prema mišljenju Vijeća, samo postojanje tog
rasporeda omogućava davanje odgovora na pitanja koja su postavljena
Sudu.Prema mišljenju španjolske vlade,
cijeli dijelovi GATS-a obuhvaćaju područja u kojima je Zajednica lišena
ovlasti na unutarnjoj razini. Tako u nadležnost država članica ulaze
odredbe GATS-a koje se odnose na:–        pružanje
usluga od strane društava iz trećih zemalja koja žele imati poslovni
nastan u Zajednici (komercijalna prisutnost);–        pružanje
usluga putem kretanja fizičkih osoba koje su državljani trećih zemalja;–        besplatno pružanje usluga;–        obveze
u području kretanja kapitala državljana trećih zemalja koji nemaju
poslovni nastan u Zajednici (članak XI. GATS-a), s obzirom na to da
članak 67. Ugovora zahtijeva uklanjanje ograničenja kretanja kapitala
samo za kapital koji pripada osobama koje borave u državi članici;–        obveze
koje se odnose na priznanje diploma i formalnih kvalifikacija stečenih u
trećim zemljama.Portugalska vlada
naglašava da oblici pružanja usluga obuhvaćeni GATS-om, osim
„prekograničnih pružanja usluga“, ulaze u nadležnost država članica.Portugalska
vlada naglašava činjenicu da „se najvažnija i najosjetljivija područja
međunarodne liberalizacije usluga odnose na uvjete poslovnog nastana
društava iz trećih zemalja i na režim koji je primjenjiv na
samozaposlene osobe i zaposlene osobe društava iz trećih zemalja“. Za
portugalsku vladu, ta su područja u nadležnosti država članica.Prema
mišljenju danske vlade, nesumnjivo je da se pravni akti Zajednice
doneseni u uslužnom sektoru odnose samo na određena područja. U tim
područjima, akti koji su doneseni odnose se samo na određene aspekte
pružanja usluga. Iz toga proizlazi da države članice imaju nadležnost za
sklapanje međunarodnih sporazuma kako u područjima u kojima ne postoji
propis Zajednice tako i u područjima gdje postoji propis Zajednice, ali
koji je fragmentaran.Nizozemska vlada
podržava stajalište Vijeća i izdvaja slučaj isključive nadležnosti
država članica – kretanje fizičkih osoba iz treće zemlje u Zajednicu
(mobilnost radnika).Sažeto, vlada
Ujedinjene Kraljevine smatra da Zajednica ima nadležnost za sudjelovanje
u sklapanju Sporazuma o WTO-u na temelju članaka 54., 57., 66., 75.,
84., 99. i 100. A UEZ-a. Naime, određeni aspekti Sporazuma ulaze u
područja nadležnosti Zajednice koja su obuhvaćena tim odredbama i u
kojima je Zajednica poduzela unutarnje mjere. Međutim, nisu sve
gospodarske aktivnosti koje su obuhvaćene GATS-om bile predmet propisa
Zajednice. A tamo gdje je takav propis donesen, često se sastojao od
mjera usklađivanja koje predviđaju minimalne standarde koje države
članice mogu premašiti. Iz toga proizlazi da su i države članice
nadležne za sudjelovanje u sklapanju GATS-a.Ujedinjena Kraljevina ponajprije naglašava da ni poglavlje o poslovnom nastanu ni poglavlje o uslugama ne uređuju:–        pružanje
usluge s državnog područja treće zemlje na državno područje države
članice (članak I. stavak 2. točka (a) GATS-a);–        pružanje
usluge od strane pružatelja usluge, koji je državljanin treće zemlje,
kroz komercijalnu prisutnost (osim društva na koje se odnosi članak 58.
UEZ-a) na državnom području države članice (članak I. stavak 2. točka
(c) GATS-a);–        pružanje
usluge od strane pružatelja usluge, koji je državljanin treće zemlje,
kroz prisutnost fizičkih osoba iz treće zemlje na državnom području
države članice (članak I. stavak 2. točka (d) GATS-a).Vlada
Ujedinjene Kraljevine posebno navodi da se nijedna odredba Ugovora ne
odnosi na prvi poslovni nastan fizičkih i pravnih osoba koje imaju
državljanstvo trećih zemalja i koje žele pružati usluge u državama
članicama. Ona naglašava da se članak 59. podstavak 2. Ugovora odnosi
samo na državljane trećih zemalja koji već imaju poslovni nastan u
Zajednici. U odsutnosti unutarnjeg zakonodavstva Zajednice, ta pitanja
ostaju u nadležnosti država članica.Što se
tiče društava kćeri i podružnica, vlada Ujedinjene Kraljevine ipak
priznaje da su institucije Zajednice poduzele mjere za utvrđivanje
„pravila o izvršavanju vanjske nadležnosti Zajednice koja se odnosi na
poslovne nastane državljana trećih zemalja u Zajednici“ na temelju
članka 57. stavka 2. UEZ-a.Na taj način
članak 9. stavak 3. Prve direktive Vijeća 77/780/EEZ od 12. prosinca
1977. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje
i obavljanje poslova kreditnih institucija (SL L 322, str. 30.)
propisuje da „[...] Zajednica može sporazumima sklopljenima u skladu s
Ugovorom s jednom ili više trećih zemalja ugovoriti primjenu odredaba
koje, na temelju načela uzajamnosti, daju podružnicama poslovnog nastana
koji ima svoje društveno sjedište izvan Zajednice isti tretman na
cjelokupnom području Zajednice.“ [neslužbeni prijevod] Također, članci
8. i 9. gore navedene Direktive 89/646 jamče da kreditne institucije
Zajednice, koje su aktivne u trećim zemljama, tamo uživaju pogodnosti
koje su jednake pogodnostima koje uživaju društva majke iz trećih
zemalja društava Zajednice, koja su društva u smislu članka 58. Ugovora.U
osiguravateljskom sektoru postoje slične odredbe. Na taj način članak
32. Direktive Vijeća 79/267/EEZ od 5. ožujka 1979. o usklađivanju zakona
i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje poslova
izravnog životnog osiguranja (SL L 63, str. 1.) propisuje da „Zajednica
može sporazumima sklopljenima u skladu s Ugovorom s jednom ili više
trećih zemalja ugovoriti primjenu odredaba koje su različite od odredaba
predviđenih u ovoj glavi radi osiguranja, pod uvjetom uzajamnosti,
dostatne zaštite osiguranika država članica.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 32.b uveden Direktivom Vijeća 90/619/EEZ od 8. studenoga 1990.
(SL L 330, str. 50.) predviđa u stavku 3. da „[k]ad Komisija utvrdi
[...] da treća zemlja ne daje osiguravateljskim društvima Zajednice
stvaran pristup tržištu, koji je usporediv s pristupom koji Zajednica
daje osiguravateljskim društvima iz te treće zemlje, ona može predložiti
Vijeću da joj se dodijeli prikladan mandat za pregovore radi
ostvarivanja usporedivih konkurentskih mogućnosti za osiguravateljska
društva Zajednice. Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom.“ [neslužbeni
prijevod]U području prvog poslovnog nastana
fizičkih osoba koje su državljani trećih zemalja, vlada Ujedinjene
Kraljevine također navodi postojanje odredbe sekundarnog prava.Članak
1. točka (c) Direktive Vijeća 73/148/EEZ od 21. svibnja 1973. o
ukidanju ograničenja kretanja i boravka unutar Zajednice za državljane
država članica na području nastana i pružanja usluga (SL L 172, str.
14.), donesen na temelju članka 54. stavka 2. i članka 63. stavka 2.,
daje pravo boravka supružniku i djeci državljana treće zemlje.Vlada
Ujedinjene Kraljevine dodaje da te iznimne odredbe u području prvog
poslovnog nastana pravnih ili fizičkih osoba koje imaju poslovni nastan
odnosno državljanstvo trećih zemalja često imaju ograničen opseg.Na
taj način glava III. gore navedene Prve bankovne direktive 77/780 ne
sprečava države članice da na podružnice kreditnih institucija trećih
zemalja, kod osnivanja ili obavljanja njihovih djelatnosti u Zajednici,
primjenjuju strože uvjete nego što je to slučaj s podružnicama kreditnih
institucija Zajednice (vidjeti u istome smislu uvodne izjave gore
navedene Druge direktive 89/646 i uvodnu izjavu 9. Direktive Vijeća
92/96/EEZ od 10. studenoga 1992., SL L 360, str. 1., u području
osiguranja).Vlada Ujedinjene Kraljevine
zaključuje da, ako nije drukčije propisano tim iznimnim odredbama, prvi
poslovni nastan pravnih i fizičkih osoba koje imaju poslovni nastan
odnosno državljanstvo trećih zemalja predstavlja područje u kojem države
članice zadržavaju prijelaznu nadležnost.Vlada
Ujedinjene Kraljevine nadalje ispituje nadležnosti država članica i
Zajednice u vezi s režimom kojem su podvrgnute djelatnosti društava
kćeri i podružnica društava iz trećih zemalja, nakon što su osnovane u
Zajednici.U tom pogledu ona navodi da je na
unutarnjoj razini, nakon što su društva kćeri ili podružnice društava
registriranih u trećoj zemlji osnovane u državi članici, Zajednica
nadležna za uređivanje njihovih djelatnosti na temelju poglavlja o
poslovnom nastanu i o uslugama. Ona također naglašava da je u određenim
sektorima Zajednica upotrijebila tu nadležnost.Na
taj se način Direktiva Vijeća od 13. veljače 1989. o obvezama
podružnica osnovanih u državi članici kreditnih i financijskih
institucija koje imaju sjedište izvan te države članice, u pogledu
objavljivanja godišnjih računovodstvenih dokumenata (89/117/EEZ) (SL L
44, 1989., str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje
6., svezak 8. str. 6.), primjenjuje ne samo na podružnice društava iz
Zajednice nego i na podružnice društava iz trećih zemalja (članci 1. i
3.). Također, Jedanaesta direktiva Vijeća od 21. prosinca 1989. o
zahtjevima objavljivanja podataka u vezi s podružnicama koje su u nekoj
državi članici otvorile određene vrste trgovačkih društava na koje se
primjenjuje pravo druge države (SL L 395, str. 36.) (SL, posebno izdanje
na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 3.) primjenjuje se
na podružnice društava iz trećih zemalja (članci 7. do 10.). Poglavlja
III. gore navedene Prve bankovne direktive 77/780 i gore navedene
Direktive 79/267 u području osiguranja također sadrže odredbe o
podružnicama poduzetnika koji imaju svoje društveno sjedište izvan
Zajednice.Međutim, u preostalome, ako ne
postoji unutarnje zakonodavstvo Zajednice, djelatnost društva kćeri ili
podružnice društva iz treće zemlje i dalje je podvrgnuto režimu koji
ulazi u nadležnost država članica.Što se
tiče članka VI. stavka 2. točke (a) GATS-a (uspostavljanje sudova ili
postupaka koji osiguravaju preispitivanje administrativnih odluka koje
utječu na trgovinu uslugama), vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da
pitanja koja se odnose na nadležnost, postupak i pravne lijekove ostaju u
nadležnosti država članica, osim nekoliko odredaba sekundarnog prava
koje usklađuju unutarnje postupke i pravne lijekove.U
tom pogledu vlada Ujedinjene Kraljevine navodi Direktivu Vijeća od 21.
prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na
primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i
javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom
jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.). Međutim, ona navodi da je ta
direktiva mjera djelomičnog usklađivanja koja ostavlja državama
članicama širok izbor sredstava za ostvarivanje njezinih ciljeva.Vlada
Ujedinjene Kraljevine zaključuje da su države članice nadležne za
sudjelovanje u sklapanju Sporazuma GATS u području koje je obuhvaćeno
njegovim člankom VI. stavkom 2. točkom (a).Naposljetku,
prelazeći na članak VII. GATS-a (priznavanje diploma i stručnih
kvalifikacija), vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da iako pravila
Zajednice predviđaju usklađivanje i uzajamno priznavanje stručnih
kvalifikacija ostvarenih u državama članicama, te države članice ipak
ostaju nadležne za stručne kvalifikacije izdane u trećim zemljama. U tom
pogledu upućuje na gore navedenu presudu Tawil-Albertini.ii)  Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)Vijeće
osporava da članci 100. A i 235. Ugovora nameću pravnu obvezu
djelovanja zakonodavcu Zajednice. Priznati jednu takvu ideju značilo bi
izbrisati razlikovanje postojanja nadležnosti i njezinog izvršavanja te
bi bilo u očitom nesuglasju s člankom 3. B Ugovora koji propisuje načelo
supsidijarnosti.Vlada Ujedinjene
Kraljevine tvrdi da Sud nije priznao direktive koje uspostavljaju
minimalne standarde kao izvor isključive nadležnosti Zajednice (vidjeti
gore navedeno Mišljenje 2/91, t. 21.). Naime, isključiva vanjska
nadležnost može se temeljiti samo na isključivim unutarnjim mjerama za
usklađivanje. Tim više isključiva vanjska nadležnost ne može, u
odsutnosti unutarnjih pravila, proizlaziti samo iz članka 100.Francuska
vlada ne tumači članak 235. Ugovora na isti način kao i Komisija. Za
razliku od Komisije, francuska vlada smatra da Vijeće raspolaže širokom
diskrecijskom ocjenom pitanja je li djelovanje Zajednice nužno za
ostvarenje jednog od ciljeva Zajednice. Ona smatra da u ovom slučaju ta
nužnost ne postoji.Njemačka vlada
objašnjava da članak 235. ne može dodijeliti ovlasti Zajednici u
područjima koja ulaze u isključivu nadležnost država članica i da, u
svakom slučaju, liberalizacija trgovine uslugama na svjetskoj razini
nije jedan od ciljeva Zajednice.Portugalska
vlada osporava to da je iz članka 235. Ugovora moguće zaključiti o
postojanju obvezne i isključive nadležnosti u određenom području na
unutarnjoj ili vanjskoj razini, a kako se čini da to smatra Komisija.
Portugalska vlada navodi sljedeće argumente.S
jedne strane, Vijeće ostaje slobodno ocijeniti koja je vrsta sredstava
najprikladnija za ostvarenje ciljeva Zajednice. Vijeće može primjerice,
zbog međunarodnih ili domaćih razloga, radije koristiti mehanizme
suradnje između Zajednice i država članica, što na razini međunarodnih
odnosa dovodi do sklapanja mješovitih sporazuma. Takvo je i mišljenje
Suda kad je smatrao da „iako članak 235. omogućava Vijeću donošenje
‚svih prikladnih odredabaʼ i u području vanjskih odnosa, taj članak ne
stvara nikakvu obvezu, nego Vijeću dodjeljuje mogućnost čiji izostanak
korištenja ne može utjecati na valjanost rasprave“ (gore navedena
presuda AETR, t. 95.). S druge strane, članak 235. ne omogućava da se
rezidualne i vlastite nadležnosti država članica prenesu na Zajednicu. U
tu bi svrhu bila neophodna revizija Ugovora.Španjolska vlada smatra da su članci 100. A i 235. Ugovora, među mnogim drugim odredbama, pravna osnova za nadležnost Zajednice.Europski
parlament navodi da se ni na koji način moguće korištenje članka 235.
UEZ-a ne može tumačiti tako da povređuje njegovu slobodu uskraćivanja
suglasnosti ako mu se sporazum čini neprihvatljivim, uzimajući u obzir
ciljeve Ugovora i interese građana.C –  TRIPS1.     Stajalište KomisijeKao
i za GATS, Komisijinu argumentaciju moguće je podijeliti na dva dijela.
U prvom dijelu, Komisija predlaže utvrđivanje unutarnjih nadležnosti
institucija iz kojih je moguće donijeti zaključak o postojanju
nadležnosti Zajednice na međunarodnoj razini. U drugom dijelu, Komisija
nastoji pokazati nužnost djelovanja Zajednice, odnosno rizik koji bi
uključivala neusklađena djelovanja država članica prema trećim zemljama.a)     Postojanje unutarnjih nadležnostiKomisija
ponajprije nastoji pokazati da nadležnost Zajednice na unutarnjoj
razini proizlazi iz akata sekundarnog prava koji postoje u području
intelektualnog vlasništva (i). Nadalje, u slučaju ocjene da Zajednica ne
raspolaže dostatnim ovlastima na temelju akata sekundarnog prava,
Komisija tvrdi da Zajednica može sklopiti TRIPS na temelju općih
odredaba Ugovora kao što su to članci 100. A i 235. (ii).i)     Nadležnosti koje proizlaze iz sekundarnog pravaŠto
se tiče TRIPS-a, Komisija ponajprije navodi da cilj članka 36. UEZ-a
nije zadržavanje određenih područja u isključivoj nadležnosti država
članica (vidjeti presudu od 4. listopada 1991., Richardt i „Les
Accessoires Scientifiques“, C‑367/89, Zb., str. I-4621., t. 19. do 21.).Komisija
zatim nastavlja s vrlo detaljnom usporedbom, točku po točku, između
Sporazuma TRIPS i relevantnih odredaba prava Zajednice radi općenitog
zaključka da Zajednica ima potrebnu vanjsku nadležnost za sklapanje
TRIPS-a u njegovoj cjelini. 1. Što se tiče
autorskog prava (dio II. odjeljak 1. članci 9. do 14. TRIPS-a), Komisija
prije svega priznaje da Zajednica nije članica ni Bernske konvencije
(Konvencija za zaštitu književnih i umjetničkih djela, Pariški akt od
24. srpnja 1971.) ni Rimske konvencije (Međunarodna konvencija za
zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za
radiodifuziju, od 26. listopada 1961.).Ona
naglašava da Sporazum TRIPS u dijelu II. odjeljku 1. u vezi s autorskim i
srodnim pravima obvezuje članice WTO-a da predvide minimalnu zaštitu.Komisija
podsjeća da je Vijeće donijelo veći broj direktiva u području autorskog
i srodnih prava kojima se na unutarnjoj razini nastoji obuhvatiti
područja na koja se odnose članci 10. do 14. TRIPS-a.Na
taj način članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 91/250/EEZ od 14.
svibnja 1991. o zakonskoj zaštiti računalnih programa (SL L 122, str.
42.) odgovara članku 10. stavku 1. Sporazuma TRIPS koji propisuje da se
računarski programi zaštićuju kao književna djela prema Bernskoj
konvenciji. Članak 2. stavak 1. Direktive Vijeća 92/100/EEZ od 19.
studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim
pravima koja su srodna autorskom pravu u području intelektualnog
vlasništva (SL L 346, str. 61.) odgovara, prema mišljenju Komisije,
članku 11. Sporazuma TRIPS koji se odnosi na prava najma. Članak 6.
stavak 1., članak 7. i članak 8. stavak 1. te direktive uređuju područje
članka 14. Sporazuma TRIPS (srodna prava). Direktiva Vijeća 93/98/EEZ
od 29. listopada 1993. kojom se usklađuje trajanje zaštite autorskog
prava i određenih srodnih prava (SL L 290, str. 9.) obuhvaća područje
članka 12. Sporazuma TRIPS u vezi s trajanjem zaštite autorskog prava.
Naposljetku, Komisija navodi da je Vijeću podnijela Prijedlog direktive o
pravnoj zaštiti baza podataka (SL C 308 od 15.11.1993., str. 1.) čiji
je cilj razjašnjenje zaštite baza podatka s obzirom na autorsko pravo te
dodjela prava na sprečavanje neovlaštenog preuzimanja informacija
sadržanih u bazi podataka. Ona pobliže navodi da taj prijedlog još nije
usvojen, ali naglašava da nije osporena ovlast Zajednice za donošenje
takve direktive.2. Što se tiče žigova (dio
II. odjeljak 2. članci 15. do 21. TRIPS-a), Komisija navodi da je u
unutarnjem poretku Vijeće donijelo Uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20.
prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) i Prvu
direktivu Vijeća 89/104/EEC od 21. prosinca 1988. o usklađivanju
zakonodavstva država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.).Komisija
priznaje da je Prva direktiva ograničena na nacionalne odredbe koje
najizravnije utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, ali naglašava
da se Vijeće izjasnilo spremnim za naknadno donošenje novih direktiva o
usklađivanju nacionalnih zakonodavstava o žigovima.3.
Što se tiče oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka zemljopisnog
podrijetla za vina i alkoholna pića (odjeljak 3. članci 22. do 24.
TRIPS-a), Komisija navodi da su odredbe Zajednice koje su u usvojene u
tom području preciznije i opsežnije od onoga što propisuje odgovarajući
odjeljak TRIPS-a.Ponajprije, Direktiva
Vijeća br. 79/112/EEZ od 18. prosinca 1978. o usklađivanju
zakonodavstava država članica o označivanju, predstavljanju i
oglašavanju hrane (SL 1979., L 33, str. 1.) zabranila je svako
označivanje hrane koje može dovesti potrošača u zabludu u vezi s
izvornošću ili podrijetlom hrane. Nadalje, Vijeće je donijelo Uredbu
(EEZ) br. 2081/92 od 14. srpnja 1992. o zaštiti oznaka zemljopisnog
podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih proizvoda i hrane (SL L
208, str. 1.). Naposljetku, u okviru zajedničkog uređenja tržišta vina,
odnosno na temelju članaka 43. i 100. A Ugovora, Vijeće je donijelo veći
broj uredbi koje uređuju označivanje i predstavljanje vina i jakih
alkoholnih pića.4. U području industrijskog
dizajna (modeli i uzorci) (obuhvaćenog dijelom II. odjeljkom 4.
člancima 25. i 26. TRIPS-a) Komisija navodi da je na temelju članka 100.
A Ugovora predstavila Vijeću prijedlog direktive namijenjene
usklađivanju nacionalnih zakonodavstava o modelima i uzorcima kao i
prijedlog uredbe koja uspostavlja žig Zajednice. Prema mišljenju
Komisije, razina zaštite predviđena tim prijedlozima mnogo je izraženija
nego opće obveze propisane u člancima 25. i 26. Sporazuma TRIPS.5.
U području patenata (obuhvaćenog dijelom II. odjeljkom 5. člancima 27.
do 34. TRIPS-a) Komisija navodi da su dio pravnog poretka Zajednice i
Konvencija o priznavanju europskih patenata iz Münchena od 5. listopada
1973. i Sporazum iz Luxembourga od 15. prosinca 1989. o patentima
Zajednice (SL L 401, str. 1.), koji su države članice potpisale, ali još
nije stupio na snagu. Komisija tvrdi da Zajednica ima ovlast donijeti
odredbe u području patentnog prava kad su te odredbe nužne za dobro
funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Nadalje, Vijeće je donijelo Uredbu
Vijeća (EEZ) br. 1768/92 od 18. lipnja 1992. koja se odnosi na
sastavljanje dodatne zaštitne potvrde za medicinske proizvode (SL L 182,
str. 1.) te je postiglo zajedničko stajalište o Prijedlogu direktive o
pravnoj zaštiti biotehnoloških izuma koja usklađuje pravo država članica
u vezi s patentiranjem biotehnoloških materijala.6.
U području topografije integriranih krugova Komisija navodi da je
Direktiva Vijeća 87/54/EEZ od 16. prosinca 1986. o pravnoj zaštiti
topografija poluvodičkih proizvoda (SL 1987., L 24, str. 36.) na
unutarnjoj razini pandan dijelu II. odjeljku 6. TRIPS-a (članci 35. do
38. o planovima rasporeda integriranih krugova).7.
U vezi s dijelom III. Sporazuma TRIPS, koji uspostavlja pravila o
provedbi prava intelektualnog vlasništva, Komisija naglašava da su
ovlasti Zajednice na unutarnjoj razini u tom području opsežne, kao što
su to i odredbe članaka 41. do 61. Sporazuma TRIPS. Komisija dodaje da
su ovlasti Zajednice već izvršene donošenjem gore navedene Uredbe br.
3842/86, koja utvrđuje mjere radi zabrane stavljanja u slobodan promet
krivotvorene robe.Sažeto, Komisija smatra
da sve odredbe Sporazuma TRIPS imaju svoj pandan na unutarnjem planu u
odredbama sekundarnog prava Zajednice.ii)  Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)Komisija
općenito navodi iste argumente za uporabu članka 100. A ili članka 235.
kao pravne osnove za sklapanje Sporazuma TRIPS, kao što su to argumenti
koje je iznijela u vezi s GATS-om. Jedini poseban argument u vezi s
TRIPS-om jest sljedeći. S obzirom na to da TRIPS utvrđuje pravila u
područjima u kojima ne postoje mjere Zajednice za usklađivanje, njegovo
bi sklapanje istodobno omogućilo unutarnje usklađivanje unutar Zajednice
i time bi doprinijelo uspostavi i funkcioniranju unutarnjeg tržišta.b)     Potreba vanjskog djelovanja ZajedniceKomisija
navodi da bi povezanost unutarnjeg tržišta bila dvostruko narušena kad
bi Zajednica, uz vlastite države članice, bila samo jedna od drugih
stranaka TRIPS-a. S jedne strane, došlo bi do narušavanja tržišnog
natjecanja, a s druge strane, mogućnosti tržišnog natjecanja na tržištu
trećih zemalja bile bi umjetno narušene.Prema
mišljenju Komisije, opasnost od narušavanja trgovine jest sljedeća: kad
bi države članice bile slobodne pregovarati i sklapati vlastite
sporazume u području koje je obuhvaćeno TRIPS-om, one bi mogle svoje
poduzetnike stavljati u povoljniju situaciju tržišnog natjecanja u
odnosu na poduzetnike iz drugih država članica i stoga pružiti svojem
gospodarstvu prednost koja je nespojiva s nenarušenim tržišnim
natjecanjem na unutarnjem tržištu. Komisija
navodi primjer akta sekundarnog prava koji ne omogućava državama
članicama slobodno pregovaranje o dvostranim sporazumima s trećim
zemljama.U okviru gore navedene Direktive
87/54 o pravnoj zaštiti topografija poluvodičkih proizvoda, države
članice ne mogu proširiti tu zaštitu na državljanine trećih zemalja osim
pod određenim uvjetima. Ta je direktiva već bila uporabljena više puta
radi proširenja zaštite topografija poluvodičkih proizvoda na temelju
uzajamnosti s ograničenim brojem zemalja koje zadovoljavaju kriterije iz
direktive i nude istu razinu zaštite državljanima Zajednice. Države
članice nisu ovlaštene odstupiti od odredaba odluka Vijeća koje nude tu
zaštitu. Razlog za to naveden je u uvodnim izjavama direktive, prema
kojima razlike koje obilježavaju pravnu zaštitu koja proizlazi iz
zakonodavstava država članica imaju izravne negativne učinke na
funkcioniranje zajedničkog tržišta. Što se
tiče opasnosti od povrede opće povezanosti pravila Zajednice u slučaju
podijeljene nadležnosti, Komisija tvrdi da sklapanje Sporazuma TRIPS i u
ime država članica i od strane Zajednice može „utjecati“ na pravo
Zajednice ili mu „izmijeniti opseg“ u smislu sudske prakse AETR, i to
zbog sljedećih razloga.Kao prvo, iako TRIPS
utvrđuje samo minimalne zahtjeve, on ipak „utječe“ na pravo Zajednice u
područjima gdje je razina zaštite koju pravo Zajednice osigurava niža
od one koju predviđa TRIPS.Kao drugo, iako
TRIPS predviđa samo minimalnu razinu zaštite, ona treba obuhvatiti sve
članice navedenog sporazuma. Kada bi države članice mogle pregovarati s
trećim zemljama izvan okvira Zajednice, radi proširenja zaštite
intelektualnog vlasništva na državljane trećih zemalja, u tom bi
području nastale razlike i mogući sukobi između njihovih vanjskih režima
i onih Zajednice.Kao treće, iako TRIPS
predviđa samo minimalne zahtjeve, pravila Zajednice u području
intelektualnog vlasništva ne utvrđuju minimalnu razinu zaštite.
Upućujući na gore navedeno Mišljenje 2/91, u kojem je Sud ocijenio da
usporedno postojanje međunarodnih pravila i pravila Zajednice koja
obuhvaćaju isto područje može utjecati na pravo Zajednice, čak i ako ne
postoji međusobna proturječnost, Komisija zaključuje da bi sklapanje
TRIPS-a od strane država članica „utjecalo“ na postojeća pravila
Zajednice.Kao četvrto, TRIPS ostavlja
svojim članicama mogućnost podizanja njihove razine zaštite pod uvjetom
da je nova razina zaštite usklađena s minimalnim odredbama sporazuma. S
obzirom na to da Zajednica primjenjuje načelo nacionalnog iscrpljenja
ili iscrpljenja „Zajednice“, dovoljno je da jedna država članica usvoji
načelo „međunarodnog iscrpljenja“ koje je predviđeno TRIPS-om pa da to
utječe na pravila Zajednice i na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Naposljetku,
kada bi TRIPS bio sklopljen i od strane Zajednice i od strane država
članica na temelju podijeljene nadležnosti, to bi snažno utjecalo na
pravo Zajednice jer bi to u praksi dovelo do „zamrzavanja“ ili
odbacivanja pravila usklađivanja Zajednice u području primjene
sporazuma. Također, „utjecaj“ na pravo Zajednice postoji u mjeri u kojoj
se države članice nastavljaju pouzdati u iznimku iz članka 36. UEZ-a
radi zaštite posebnog „predmeta“ prava intelektualnog vlasništva, što
onemogućuje usklađivanje na razini Zajednice i uspostavu, odnosno
funkcioniranje unutarnjeg tržišta.2.     Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanjaVijeće
ponajprije analizira zakonodavnu djelatnost Zajednice u području
intelektualnog vlasništva. Pritom razlikuje četiri „skupine“
zakonodavstva Zajednice.–        Prva
„skupina“ sastoji se od mjera Zajednice koje su donesene na temelju
članka 43. UEZ-a, koji se odnosi na zaštitu zemljopisnog podrijetla.Vijeće
ocjenjuje da opseg te prve „skupine“ odgovara opsegu dijela II.
odjeljka 3. TRIPS-a koji se odnosi na zemljopisne oznake te smatra da su
u tom slučaju, primjenom sudske prakse AETR, općenito ispunjene
pretpostavke za implicitnu vanjsku nadležnost.–        Druga
„skupina“ zakonodavstva sastoji se od mjera Zajednice za usklađivanje
nacionalnih zakonodavstava koje su donesene na temelju članka 100. A
Ugovora, kao i u određenim slučajevima na temelju članaka 57. i 66., te
koje se odnose na određene aspekte režima intelektualnog vlasništva.Riječ
je o direktivama o autorskom pravu i srodnim pravima (Direktiva Vijeća
92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe
te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u području
intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.); Direktiva Vijeća
93/83/EEZ od 27. rujna 1993. o koordinaciji određenih pravila s obzirom
na autorsko pravo i srodna prava koja se odnose na satelitsko emitiranje
i kabelsko reemitiranje (SL L 248, str. 15.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 77.); Direktiva Vijeća
93/98/EEZ od 29. listopada 1993. kojom se usklađuje trajanje zaštite
autorskog prava i određenih srodnih prava (SL L 290, str. 9.); Direktiva
Vijeća 91/250/EEZ od 14. svibnja 1991. o zakonskoj zaštiti računalnih
programa (SL L 122, str. 42.); Direktiva Vijeća 87/54/EEZ od 16.
prosinca 1986. o pravnoj zaštiti topografija poluvodičkih proizvoda (SL
1987., L 24, str. 36.) i Prva direktiva Vijeća 89/104/EEC od 21.
prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
(SL 1989., L 40, str. 1.)).Prema mišljenju
Vijeća, opseg druge „skupine“ zakonodavstva samo se djelomično preklapa s
područjima obuhvaćenima dijelom II. odjeljcima 1. i 2. TRIPS-a
(autorsko pravo i žigovi). Nasuprot tomu, Vijeće navodi da u području
industrijskog dizajna (modeli i uzorci) te patenata nije donesena
nijedna mjera usklađivanja (obuhvaćeno dijelom II odjeljcima 4. i 5.
TRIPS-a).U svakom slučaju, donošenje
odredaba prava Zajednice ne nameće obvezu njihove primjene na državljane
trećih zemalja, dok je predmet TRIPS-a upravo detaljno uređenje
minimalnih pravila koja moraju biti primijenjena na državljane tih
zemalja.–        Treća
„skupina“ zakonodavstva Zajednice sastoji se od mjera Zajednice koje se
odnose na uspostavu zaštitnog sustava Zajednice za određene aspekte
prava intelektualnog vlasništva, a koji se pridodaje režimima koje je
uspostavilo svako nacionalno zakonodavstvo. Riječ je o Uredbi Vijeća
(EEZ) br. 1768/92 od 18. lipnja 1992. koja se odnosi na sastavljanje
dodatne zaštitne potvrde za medicinske proizvode (SL L 182, str. 1.) i o
gore navedenoj Uredbi br. 40/94 o žigu Zajednice.Prema
mišljenju Vijeća, mjere koje se nalaze u toj trećoj „skupini“ odnose se
samo na uspostavljanje zaštitnog sustava Zajednice koji se nalazi iznad
nacionalnih sustava. Vijeće stoga smatra da iako teorija implicitnih
ovlasti, koja proizlazi iz presude AETR, može utjecati na propise
Zajednice, to je moguće samo u odnosu na predmet tih dodatnih sustava,
ali se ne proširuje na predmet nacionalnih sustava žigova (djelomično
usklađenih) i patenata (neusklađenih).–        Četvrta
„skupina“ zakonodavstva sastoji se od gore navedene Uredbe br. 3842/86 o
određivanju mjera radi zabrane stavljanja krivotvorene robe u slobodan
promet.Prema mišljenju Vijeća, ta uredba
odgovara jedino određenim odredbama dijela III. Sporazuma TRIPS (dio
koji se odnosi na provedbu prava intelektualnog vlasništva), odnosno
onima koje se odnose na zabranu stavljanja u promet krivotvorene robe
(članci 51. do 60. TRIPS-a). Nasuprot tomu, glavnina odredaba tog dijela
III. ulazi u nadležnost država članica (članci 41. do 50. te 61.). To
osobito vrijedi za odredbe koje se odnose na propisivanje kazni (članak
61. TRIPS-a).Stoga Vijeće smatra da je
sudska praksa AETR relevantna samo u vrlo ograničenoj mjeri u kojoj se
Uredba o zabrani stavljanja u promet krivotvorene robe preklapa s
nekoliko odredaba Sporazuma TRIPS.Vijeće iz toga zaključuje da su Zajednica i države članice zajednički nadležne za sklapanje Sporazuma TRIPS.Vlada
Ujedinjene Kraljevine ponajprije naglašava da je svaka od zakonodavnih
inicijativa Zajednice u području intelektualnog vlasništva uvijek bila
obazriva u priznanju trajnog postojanja nacionalnih prava intelektualnog
vlasništva.Stoga svaka država članica
zadržava vlastiti pravni sustav zaštite patenata, žigova, autorskog
prava i dizajna. Vlada Ujedinjene Kraljevine naglašava jednu misao: čak
će i žig Zajednice te patent Zajednice (kad se uvede) postojati
usporedno s nacionalnim pravima, koja u bitnome ostaju netaknuta.Nadalje,
vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da su rijetka pravila Zajednice koja
se odnose na sadržaj prava intelektualnog vlasništva. Postoji mali broj
primjera usklađivanja nacionalnih pravila koja utvrđuju specifičan
predmet intelektualnog vlasništva. Ujedinjena Kraljevina navodi dva
takva primjera: gore navedene Direktivu 89/104 o usklađivanju
zakonodavstava država članica o žigovima i Direktivu 87/54 o pravnoj
zaštiti topografija poluvodičkih proizvoda.Što
se osobito tiče autorskog prava i srodnih prava, Ujedinjena Kraljevina
navodi da se određeni broj odredaba TRIPS-a odnosi na sadržaj ili
specifičan predmet autorskog prava i srodnih prava, a da pritom nije
bilo nikakve inicijative usklađivanja na razini Zajednice o tim
pitanjima. Iz toga zaključuje da „države članice trebaju odrediti
sadržaj autorskog prava i srodnih prava u svojem nacionalnom
zakonodavstvu, upućujući ili ne na [Bernsku] konvenciju“.Ujedinjena
Kraljevina također podsjeća, u vezi s autorskim pravom, da članak 9.
Sporazuma TRIPS zahtijeva od svojih članica pridržavanje članaka 1. do
21. Bernske konvencije. S obzirom na to da Zajednica, kao takva, nije
članica Bernske konvencije, odluka o sklapanju sporazuma koji obvezuje
države članice na poštovanje načela konvencije u njihovim odnosima s
trećim zemljama u ovlasti je jedino država članica.Što
se tiče patenata, Ujedinjena Kraljevina podsjeća da na razini Zajednice
ne postoji nikakvo usklađivanje. Ujedinjena Kraljevina odgovara
Komisiji, koja se oslanja na konvenciju o patentu Zajednice, da ta
konvencija, koja nije stupila na snagu i o kojoj se pregovaralo na
međuvladinoj razini, a ne na razini Zajednice, ne utječe na nacionalne
sustave patenata.Osim područja patenata i
autorskog prava, Ujedinjena Kraljevina navodi osobito tri područja prava
intelektualnog vlasništva koja obuhvaća Sporazum TRIPS i za koja ne
postoji nikakva mjera usklađivanja Zajednice: industrijski dizajn
(modeli i uzorci), zaštita neobjavljenih informacija i provedba prava
intelektualnog vlasništva. Ujedinjena
Kraljevina naglašava da čak i tamo gdje je došlo do usklađivanja
nacionalnih pravila na razini Zajednice, to je bilo u ograničenom opsegu
izričitim upućivanjem na zakonodavstva država članica ili prešutnim
priznavanjem da države članice mogu nastaviti provoditi vlastite sustave
zaštite intelektualnog vlasništva u područjima koja nisu obuhvaćena
zakonodavstvom Zajednice.Ujedinjena Kraljevina u tom pogledu navodi nekoliko primjera.(a)      Odredbe
gore navedene Direktive 87/54 o pravnoj zaštiti topografija
poluvodičkih proizvoda ne utječu na prava država članica koja one
ostvaruju primjenom svojih obveza na temelju međunarodnih sporazuma.(b)      Gore
navedena Direktiva 89/104 o usklađivanju zakonodavstava država članica o
žigovima nema za cilj cjelovito usklađivanje predmetnih zakonodavstava
država članica, nego samo usklađivanje odredaba koje najizravnije utječu
na funkcioniranje unutarnjeg tržišta (uvodna izjava 3.). Države članice
zadržavaju, među ostalim, pravo na zaštitu žigova stečenih uporabom.(c)      Gore
navedena Direktiva Vijeća 91/250/EEZ o zakonskoj zaštiti računalnih
programa ne utječe na nacionalne odredbe u vezi s patentnim pravom,
žigovima, nepoštenim tržišnim natjecanjem, poslovnim tajnama, zaštitom
poluvodiča ili ugovornim pravom (članak 9. stavak 1.).(d)      Gore
navedena Direktiva Vijeća 92/100/EEZ o pravu iznajmljivanja i pravu
posudbe te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u području
intelektualnog vlasništva ostavlja državama članicama punu diskrecijsku
ovlast kod odlučivanja o mogućnosti da se društvima za kolektivno
upravljanje nametne samo obveza traženja pravične naknade kao i
utvrđivanje obveznika (članak 4.).(e)      Gore
navedena Direktiva Vijeća 93/83/EEZ o koordinaciji određenih pravila s
obzirom na autorsko pravo i srodna prava koja se odnose na satelitsko
emitiranje i kabelsko reemitiranje omogućava državama članicama da
predmetnim nositeljima prava pruže višu razinu zaštite nego što je to
pravo na prigovor difuziji, predviđeno u članku 8. Direktive 92/100
(članak 6.).Općenito, vlada Ujedinjene
Kraljevine također ističe, uz ograničenja određenih iznimaka koje
navodi, da se nijedna od mjera Zajednice u području intelektualnog
vlasništva ne odnosi na pitanja uzajamnosti, uzajamnog priznanja ili
prava koje je potrebno priznati državljanima trećih zemalja u Zajednici.Zaključno,
ona smatra da Zajednica i države članice imaju zajedničku nadležnost za
sudjelovanje u sklapanju Sporazuma TRIPS. Iako je Zajednica nadležna za
sudjelovanje u sklapanju TRIPS-a, države članice su na temelju doktrine
implicitnih ovlasti, s obzirom na to da su određeni ograničeni aspekti
tog sporazuma obuhvaćeni unutarnjim mjerama poduzetim primjenom članaka
100. A i 235. UEZ-a, također nadležne jer zadržavaju važnu unutarnju
nadležnost u područjima koja su predmet TRIPS-a.Što
se tiče TRIPS-a i implicitnih ovlasti, druge države članice osim
Ujedinjene Kraljevine općenito podržavaju očitovanja Vijeća. Jedino
njemačka, španjolska, francuska, portugalska i nizozemska vlada
detaljnije razmatraju to pitanje.Njemačka
vlada navodi da TRIPS treba sklopiti u obliku mješovitog sporazuma. S
jedne strane, Zajednica je nadležna u mjeri u kojoj je donosila propise u
području intelektualnog vlasništva. S druge strane, države članice su
također nadležne, i to zbog tri razloga. Autorsko pravo ostaje u velikoj
mjeri neusklađeno; međunarodnim konvencijama u tom području pristupale
su države članice; obveze koje proizlaze iz Sporazuma TRIPS države
članice ne mogu ispuniti u većem dijelu (riječ je osobito o obvezi
uvođenja građanskih, upravnih pa čak i kaznenih postupaka za provedbu
različitih prava intelektualnog vlasništva).Španjolska
vlada također smatra da TRIPS treba sklopiti u obliku mješovitog
sporazuma. Ponajprije, propisi Zajednice obuhvaćaju samo određene
aspekte prava intelektualnog i industrijskog vlasništva. Nadalje, njihov
cilj nije uvijek usklađivanje nacionalnih zakonodavstava. Na taj način,
gore navedena Uredba br. 40/94 o žigu Zajednice ne utječe na nacionalna
zakonodavstva u području žiga; ona samo uspostavlja sustav posebne
zaštite žiga Zajednice koji postoji usporedno s nacionalnim žigovima.
Naposljetku, određene odredbe Zajednice u tom području ograničavaju se
na utvrđivanje minimalne zaštite. Države članice zadržavaju, dakle,
mogućnost određivanja strožih mjera (vidjeti, primjerice, članak 18.
Uredbe Vijeća (EEZ) br. 823/87 od 16. ožujka 1987. o posebnim odredbama u
vezi s kvalitetnim vinima proizvedenima u određenim regijama (SL L 84,
str. 59.)).Španjolska vlada također smatra
da su u nadležnosti država članica odredbe TRIPS-a koje se odnose na
mjere za osiguranje učinkovite zaštite prava intelektualnog i
industrijskog vlasništva, kao što su to jamstvo poštenog i pravičnog
postupka, podnošenje dokaza, pravo na saslušanje, obrazloženje odluka,
pravo na pravni lijek, privremene i sigurnosne mjere, službeno
postupanje carinskih tijela, naknada štete i kazne. Naime, pravni
poredak Zajednice ne sadrži nikakve odredbe o tim pitanjima.Osim
toga, španjolska vlada kritizira Komisijino upućivanje na članak 36.
Ugovora. Prema njezinom mišljenju, to upućivanje nije relevantno. Članak
36. primjenjiv je samo na trgovinu „između država članica“ te se stoga
ne primjenjuje na ograničenja uvoza podrijetlom iz trećih zemalja radi
zaštite intelektualnog vlasništva (vidjeti presudu od 15. lipnja 1976.,
EMI, 96/75, Zb., str. 913.).Francuska vlada podržava očitovanje Vijeća.Usto,
francuska vlada naglašava da je sporno Komisijino stajalište u vezi s
patentima, što predstavlja bit Sporazuma TRIPS. Ona podsjeća na to da je
u europskim razmjerima cjelokupno područje uređeno međunarodnim
konvencijama od kojih glavna (gore navedena Konvencija o priznavanju
europskih patenata iz Münchena) prelazi okvir Zajednice, s obzirom na to
da joj je pristupilo 17. europskih zemalja.Nadalje,
francuska vlada dodaje da je jedna od posebnosti TRIPS-a to što se
nalazi u području u kojem je odavno donesen velik broj višestranih
konvencija koje su na snazi i koje primjenjuje Svjetska organizacija za
intelektualno vlasništvo (dalje u tekstu: WIPO), specijalizirana
institucija Ujedinjenih naroda. Zajednica nikada nije nastojala
zamijeniti države članice u tim konvencijama, ona nije članica WIPO-a
niti je to zatražila. Ako bi se usvojila Komisijina teza, države članice
bi izgubile svaku usporednu vanjsku nadležnost i više ne bi mogle
sklapati ni provoditi dvostrane ili višestrane ugovore u područjima koja
su obuhvaćena TRIPS-om.Što se tiče TRIPS-a, portugalska vlada također upućuje na stajališta Vijeća.Portugalska
vlada jednostavno naglašava da iz sudske prakse Suda (gore navedene
presude EMI i Phil Collins i dr.) proizlazi da je u trenutačnom stanju
prava Zajednice i u odsutnosti odredaba o usklađivanju zakonodavstava
Zajednice na državama članicama utvrđivanje uvjeta i načina zaštite
književnog i umjetničkog vlasništva. Prema njezinom mišljenju, mjere
usklađivanja Zajednice odnose se na samo vrlo ograničen dio područja
koje obuhvaća Sporazum TRIPS (dio II. odjeljak 6. u vezi s topografijama
integriranih krugova). Naposljetku,
portugalska vlada naglašava činjenicu da se sudjelovanje država članica
također nameće postojanjem odredaba u dijelu III. TRIPS-a koje se odnose
na sudske postupke (dio III. odjeljak 2. TRIPS-a) i na kaznene postupke
(dio III. odjeljak 5.), što su područja koja ulaze u vlastitu
nadležnost država članica.Nizozemska vlada
smatra da TRIPS u velikoj mjeri obuhvaća područja u kojima su nadležne
države članice s obzirom na to da nije ostvareno nikakvo usklađivanje na
razini Zajednice. Ona podsjeća da uredba o žigu Zajednice ne utječe na
nacionalna zakonodavstva u području žigova te da su, osim toga,
konvencijska pravila u području patenata međuvladina.Usto,
nizozemska vlada naglašava da TRIPS obuhvaća područja u kojima države
članice imaju isključivu nadležnost, osobito članak 61. TRIPS-a koji se
odnosi na kaznene postupke. Za razliku od svih drugih država članica,
nizozemska vlada upućuje na odredbe glave VI. Ugovora o Europskoj uniji
koje se odnose na suradnju u području pravosuđa i unutarnjih poslova.
Prema njezinom mišljenju, dodjeljivanjem posebnog mjesta odredbama
kaznenog prava u odnosu na odredbe UEZ-a, međuvladina konferencija jasno
je naznačila da to područje ulazi u nadležnost država članica. Ona
smatra da su sami ti razlozi dostatni kako bi se sudjelovanje država
članica u sklapanju Sporazuma TRIPS učinilo nužnim. To je tim više važno
jer jedino države članice mogu odgovarati za poštovanje obveza koje u
tom području proizlaze iz sporazuma.XIII –  Pitanje zastupanja određenih ovisnih područja država članica koja ne pripadaju ZajedniciŠto
se tiče ovisnih područja čiji su vanjski odnosi u nadležnosti određenih
država članica, prema mišljenju Komisije te države članice nesumnjivo
imaju ovlast sklapanja Sporazuma o WTO-u u ime tih područja u mjeri u
kojoj ta područja mogu sama biti stranke Sporazuma o WTO-u.Vijeće
navodi da, što se tiče GATT-a, određene države članice ostaju nadležne
za sklapanje i provedbu sporazuma za područja na koja se ne primjenjuju
ugovori o Europskim zajednicama, odnosno prekomorska područja.Vlada
Ujedinjene Kraljevine navodi da je ona sama nadležna za sklapanje
Sporazuma o WTO-u u ime onih ovisnih područja koja nisu pojedinačno
članovi WTO-a. Upućuje na gore navedeno Mišljenje 2/91 (t. 35.).Francuska
vlada naglašava, upućujući na isto mišljenje, da u slučaju kad su
odredbe međunarodnog sporazuma izvan područja koje se odnosi na režim
pridruživanja prekomorskih zemalja i područja, tada su za sklapanje
predmetnog sporazuma nadležne države članice koje su odgovorne za
međunarodne odnose tih područja.Sporazum o
WTO-u i njemu priloženi sporazumi u brojnim pitanjima izlaze iz područja
koje se odnosi na režim pridruživanja prekomorskih zemalja i područja.
To se, kao prvo, odnosi na materijalno područje primjene Sporazuma o
WTO-u i njegovih priloga: specifični sektori kao što su pružanje
prometnih usluga, ali i intelektualnog vlasništva, trenutačno nisu
obuhvaćeni režimom pridruživanja PZP-a (prekomorske zemlje i područja).
To također proizlazi iz osobnog područja primjene Sporazuma o WTO-u i
njegovih priloga. Naime, robna trgovina između prekomorskih zemalja i
područja te trećih zemalja kao i poslovni nastan te pružanje usluga
državljana ili poduzetnika iz trećih zemalja, pod uvjetom da potonji
nemaju poslovni nastan u državi članici Zajednice, nisu obuhvaćeni
odredbama režima pridruživanja PZP-a.Nizozemska
vlada smatra da su neovisno o konačnoj podjeli nadležnosti između
Zajednice i država članica potonje u najmanju ruku ovlaštene samostalno
sklopiti Sporazum o WTO-u radi zaštite interesa tih zemalja i područja
te djelovati u korist tih zemalja i područja prilikom provedbe tog
sporazuma, a s obzirom na njihovu povezanost s prekomorskim zemljama i
područjima.Ona u tom pogledu također
podsjeća na sudsku praksu Suda u gore navedenom Mišljenju 1/78 u vezi s
Međunarodnim sporazumom o prirodnom kaučuku i na gore navedeno Mišljenje
2/91 u vezi s Konvencijom br. 170. ILO-a.Nadalje,
nizozemska vlada upućuje na Izjavu o zastupanju prekomorskih zemalja i
područja navedenih u članku 227. stavcima 3. i 5. točkama (a) i (b)
UEZ-a, koja je donesena prilikom sklapanja Ugovora o Europskoj uniji.
Ona tu izjavu tumači na način da vrijedi za sva poglavlja Ugovora o
Europskoj uniji(14). Prema
njezinom stajalištu, na temelju te izjave država članica koja
međunarodno predstavlja ovisna područja dužna je skrbiti u mjeri u kojoj
je to moguće da njezina intervencija ne ide protivno općem stajalištu
koje je u tom području zauzela Zajednica. Ta načela, prema mišljenju
nizozemske vlade, također su relevantna u okviru upravljanja Sporazumom o
WTO-u.XIV –  Utjecaj pitanja nadležnosti na načine izražavanja stajališta u okviru WTO-aKomisija
navodi da je prihvatila članstvo država članica u WTO-u jer je iz
političkih razloga ocijenila prikladnim zadržavanje situacije koja je
postojala u okviru GATT-a, odnosno zajedničko članstvo Europskih
zajednica i država članica, koje je učvršćeno disciplinom Zajednice u
vezi sa stajalištima koje treba zauzeti u okviru GATT-a.Ona
smatra da sklapanje sporazuma samo od strane Zajednice dovodi do toga
da države članice koje postanu punopravne članice WTO-a, u skladu s
člancima XI. i XIV. Sporazuma o WTO-u (vidjeti gore II. Status Europskih
zajednica u WTO-u), neće više moći ostvarivati puninu svojih suverenih
prava u okviru WTO-a, nego će kao članice WTO-a biti podvrgnute
postupcima Zajednice koji proizlaze iz članka 113., odnosno drugih
relevantnih odredaba UEZ-a. Komisija bi, dakle, bila njihov
glasnogovornik, a službena stajališta u okviru WTO-a mogla bi biti
donesena samo na temelju postupaka iz članka 113. (odnosno drugih
relevantnih članaka Ugovora). Države članice bi mogle izraziti i
usvojiti stajalište samo u mjeri u kojoj bi bile na to posebno ovlaštene
ili ako bi se izražavale u ime jednoga od svojih „ovisnih područja”.
Takva je, naime, sadašnja situacija u okviru GATT‑a.Komisija
navodi da bi se države članice, baš kao i Zajednica, mogle naći u
pravnoj nemogućnosti korištenja prava na mjere križne retorzije ako bi
zadržale određene ovlasti za GATS ili TRIPS. Na taj način, u situaciji
kad je država članica u području svoje nadležnosti valjano ovlaštena
poduzeti retorzijske mjere, ali ocijeni da su one neučinkovite ako se
poduzmu u područjima obuhvaćenima GATS-om ili TRIPS-om, ona s obzirom na
pravo Zajednice ne bi bila ovlaštena poduzeti retorzijske mjere u
području trgovine robom jer je u svakom slučaju to područje u
isključivoj nadležnosti Zajednice na temelju članka 113. Ugovora.
Obratno, ako Zajednica dobije pravo retorzije u području robe, ali
ocijeni da ga nije u mogućnosti ostvariti, ona bi se našla u pravnoj
nemogućnosti poduzimanja retorzijskih mjera u području usluga ili
TRIPS-a jer bi potrebne ovlasti bile rezervirane za države članice.Prema
mišljenju Komisije, priznavanje nadležnosti državama članicama u
području GATS-a i TRIPS-a moglo bi dovesti do nepravičnih situacija,
kako za države članice tako i za Zajednicu. Na taj način, u situaciji
kad treća zemlja ostvari pravo na retorziju protiv Zajednice zbog
povrede GATT-a ili jednog od sporazuma o robi, ali joj je u konačnici,
prema postupku iz članka 22. Dogovora o rješavanju sporova, odobreno
poduzimanje retorzijskih mjera u području koje ulazi u nadležnost država
članica u okviru GATS-a ili TRIPS-a, države članice bi bile kažnjene za
povredu koja je pripisiva samoj Zajednici. Na isti način, Zajednica
može biti pogođena retorzijskim mjerama u robnom sektoru za povredu koju
je počinila jedna od njezinih država članica u okviru GATS-a ili
TRIPS-a.Vijeće snažno osporava navod da je
određivanje načina sudjelovanja Zajednice i njezinih država članica u
WTO-u političko pitanje. Ono smatra da je zajedničko sudjelovanje
Zajednice i država članica pravno opravdano i moguće uz poštovanje
načela koherentnosti vanjskog djelovanja Unije propisanog drugim
podstavkom članka C(15), drugom i trećom rečenicom članka J.1(16) Ugovora o Europskoj uniji, člankom 5. UEZ-a te pretpostavkama koje je utvrdio Sud u svojem gore navedenom Mišljenju 2/91.Vijeće
izjavljuje da je svjesno pravne obveze koju imaju institucije Zajednice
i države članice radi pronalaženja rješenja koja jamče zajedničko,
koordinirano i koherentno djelovanje Zajednice i država članica. Ono
priznaje da trenutačno nije u mogućnosti izložiti tekst koji definira
takve oblike sudjelovanja. Za tu činjenicu Vijeće pripisuje odgovornost
Komisiji koja je, imajući u vidu njezino „apsolutističko” stajalište o
isključivoj nadležnosti Zajednice za sklapanje Sporazuma o WTO-u i
njegovih priloga, odbila sudjelovati u raspravi o tom problemu.Prema
mišljenju Vijeća, taj problem nije nerješiv. Zajednica i države članice
vodile su pregovore u Urugvajskom krugu na način da osiguraju
jedinstveno djelovanje. Upravljanje sporazumima u okviru WTO-a
vjerojatno će biti manje komplicirano nego što su to bili pregovori.Ništa
ne opravdava Komisijinu pretpostavku da će se u budućnosti kršiti
zahtjevi iz Ugovora o Europskoj uniji, Ugovorâ i sudske prakse Suda.
Uostalom, Komisija može upotrijebiti sudska sredstva koja su joj na
raspolaganju (članci 169. i 173. Ugovora) za osiguranje usklađenosti
akata Vijeća i država članica s pravom Zajednice.Države članice koje su podnijele očitovanja u potpunosti podržavaju Vijeće.Vlada
Ujedinjene Kraljevine, nakon upućivanja na gore navedeno Mišljenje 2/91
i drugi podstavak članka C Ugovora o Europskoj uniji, kao što je to
učinilo i Vijeće, naglašava da je pregovore u Urugvajskom krugu
obilježila uska povezanost koja je predviđena tim tekstovima. Ti su
pregovori pokazali da je moguće pronaći i učinkovito provesti sustav
pregovora s trećim zemljama koji poštuje nadležnosti Zajednice i država
članica.Francuska vlada, navodeći da je
broj glasova Zajednice izravno i isključivo povezan s članstvom država
članica u WTO-u, smatra, kao i Vijeće, da se članstvo država članica ne
opravdava navodnim političkim razlozima, nego postojanjem njihovih
nadležnosti, odnosno nepostojanjem isključive nadležnosti Zajednice za
sklapanje tog sporazuma.Nizozemska vlada,
koja upućuje na gore navedeno Mišljenje 2/91, na obvezu lojalnosti
Zajednice utvrđenu u članku 5. UEZ-a kao i na nužnost osiguranja
koherentnosti vanjskog djelovanja Unije koje je navedeno u članku C
podstavku 2. Ugovora o Europskoj uniji, smatra da se Vijeće, Zajednica i
države članice mogu sporazumjeti o svim aspektima djelovanja koje se
poduzima u okviru WTO‑a, kao što su to međusobno približavanje
stajališta, obavljanje uloge glasnogovornika tijekom pregovora i
intervencija u okviru rješavanja sporova.Ona
naglašava da je izrada takvog sporazuma, uz poštovanje postojećih
nadležnosti Zajednice i nacionalnih nadležnosti, unutarnje pitanje koje
je potrebno urediti između Zajednice i država članica, što ništa ne
mijenja u odnosu na činjenicu da Zajednica ne raspolaže isključivim
ovlastima u područjima koja su obuhvaćena Sporazumom o WTO-u.Španjolska
vlada priznaje potrebu koordiniranja sadašnjeg i budućeg djelovanja
Zajednice i država članica u okviru nove organizacije u slučaju
zajedničkog sudjelovanja država članica i Zajednice u sklapanju
Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga. U tom pogledu navodi istu sudsku
praksu (mišljenja 1/78 i 2/91) i iste ugovorne tekstove kao i druge
vlade koje su podnijele očitovanja (obveza lojalnosti Zajednice
propisana u članku 5. UEZ-a).Helenska vlada
naglašava da zajedničko sudjelovanje Zajednice i država članica u
postupcima donošenja odluka u WTO-u može funkcionirati samo ako se
poštuje načelo koherentnosti vanjskog djelovanja Europske unije koje je
propisano u članku C podstavku 2. Ugovora o Europskoj uniji.XV –  Proračunska i financijska pitanjaŠto
se tiče financijskih odredaba Sporazuma o WTO-u, Komisija naglašava da
troškovi funkcioniranja WTO-a, iako važni za dobro djelovanje
Organizacije, nemaju središnje mjesto u okviru sporazuma kao što su to
imale financijske odredbe u strukturi Sporazuma o prirodnom kaučuku koji
je bio predmet gore navedenog Mišljenja 1/78 (t. 55.). Proračun WTO-a
jest samo posljedica ostvarivanja općih ciljeva Organizacije.Stoga,
iako plaćanje utvrđenih doprinosa trebaju izvršiti države članice, to
ne može dovesti u pitanje isključivu nadležnost Zajednice za sklapanje
Sporazuma o WTO-u: države članice bi samo izvršavale međunarodne obveze
za račun Zajednice koja je jedina ovlaštena da ih ugovori.U
slučaju da Sud ipak zauzme mišljenje da države članice mogu u vlastito
ime doprinositi u proračun WTO-a, Komisija naglašava da bi podijeljene
nadležnosti koje iz toga proizlaze bile ograničene na proračunska i
financijska pitanja nove organizacije.Portugalska
vlada smatra da je nacionalno financiranje troškova koji proizlaze iz
primjene Ugovora jedan od odlučujućih razloga zbog kojih Zajednica i
države članice mogu zajednički, ali autonomno, sklopiti međunarodni
sporazum. Sudska praksa Zajednice potvrdila je takvo tumačenje u gore
navedenom Mišljenju 1/78.Portugalska vlada
naglašava da će države članice financirati troškove koji proizlaze iz
osnivanja i funkcioniranja WTO-a s obzirom na to da su one izvorne
članice (vidjeti članak XI. Sporazuma o WTO-u). Ona smatra da je ta
činjenica dostatno opravdanje sudjelovanja država članica u sklapanju
Sporazuma, i to zbog dva razloga.Prvi
razlog proizlazi iz prava Zajednice: u praksi Zajednice činjenica da
financiranje troškova, koji proizlaze iz primjene Ugovora, tereti države
članice jedan je od odlučujućih razloga da međunarodni sporazum
sklapaju Zajednica i države članice.Suprotno
onome što navodi Komisija, nevažno je zauzima li ili ne financiranje
ključno mjesto u strukturi sporazuma (kao što je to bio slučaj kod
Sporazuma o prirodnom kaučuku koji je doveo do Mišljenja 1/78). Na taj
je način nakon Mišljenja 1/78 sklopljen cijeli niz međunarodnih
sporazuma o proizvodima u obliku mješovitog sporazuma jer je financijska
odgovornost bila na nacionalnim proračunima, iako su doprinosi služili
samo za pokrivanje troškova svojstvenih funkcioniranju tijela stvorenih
za upravljanje predmetnim sporazumima. Obratno, analogne sporazume
sklopila je samo Zajednica iz jedinog razloga što je bilo predviđeno
njihovo financiranje na teret proračuna Zajednice.Portugalska
vlada ističe i drugi razlog u prilog sudjelovanju država članica u
sklapanju Sporazuma o WTO-u, a koji se temelji na njezinom vlastitom
ustavnom pravu. Na temelju članka 164. točke (j) Ustava Portugalske
Republike, Parlament Republike potvrđuje međunarodne ugovore koji
predviđaju sudjelovanje Portugala u međunarodnim organizacijama, a zatim
ih predsjednik Republike ratificira (vidjeti članak 137. točku (b)).
Prema mišljenju portugalske vlade, pristupanje Portugala Europskim
zajednicama ne može zanemariti primjenu tih ustavnih odredaba, barem u
slučajevima gdje sudjelovanje Portugala u međunarodnim organizacijama
podrazumijeva financijske doprinose na teret nacionalnog proračuna.XVI –  Odgovori Komisije, Vijeća i država članica, koji su podnijeli očitovanja, na pitanja postavljena u zahtjevu za mišljenjeS
obzirom na prethodna razmatranja, Komisija i stranke koje su podnijele
očitovanja predlažu sljedeće odgovore na postavljena pitanja.Komisija predlaže:„–
dijelovi Sporazuma o osnivanju
Svjetske trgovinske organizacije (WTO) koji se odnose na trgovinu robom,
odnosno Sporazum GATT iz 1994. i njegovi prilozi, ulaze u isključivu
nadležnost Zajednice u okviru članka 113. UEZ-a, uz vjerojatnu iznimku
određenih aspekata u vezi s proizvodima EZUČ-a;–        dio
Sporazuma o WTO-u koji se odnosi na trgovinu uslugama (GATS) također
ulazi u isključivu nadležnost Zajednice u okviru članka 113. UEZ-a ili
članaka 235. i/ili 100. A navedenog ugovora te, ako je primjenjivo,
primjenom načela implicitnih ovlasti u smislu doktrine iz Mišljenja 1/76
i doktrine AETR;–        dio
Sporazuma o WTO-u koji se odnosi na trgovinu u području prava
intelektualnog vlasništva (TRIPS) također ulazi u isključivu nadležnost
Zajednice u okviru članka 113. UEZ-a ili članaka 100. A i/ili 235.
navedenog ugovora te, ako je primjenjivo, primjenom načela implicitnih
ovlasti u smislu doktrine iz Mišljenja 1/76 i doktrine AETR.“Vijeće predlaže:„PostupakVijeće
prepušta Sudu odluku je li dopušten (prethodni) zahtjev za mišljenje u
posebnim okolnostima ovog slučaja – riječ je o sporazumu koji nije
‚predviđenʼ, nego je već potpisan pod uvjetom sklapanja. Vijeće u svakom
slučaju smatra neophodnim da Sud preoblikuje pitanja koja je postavila
Komisija.MeritumZajednica
ima isključivu nadležnost u pogledu gotovo cjelokupnog Sporazuma GATT
osim iznimaka koje se posebice odnose na režim primjenjiv na proizvode
koji su obuhvaćeni Ugovorom EZUČ i prekomorska područja koja nisu
obuhvaćena Ugovorima Zajednice. Osim toga, primjenom sudske prakse AETR,
Zajednica ima isključivu nadležnost u pogledu određenih posebnih
aspekata sporazuma GATS i TRIPS.Nadalje i
uza sve to, u mjeri u kojoj je Vijeće već odlučilo ne izvršavati moguću
nadležnost Zajednice u pogledu sporazuma GATS i TRIPS, nadležnost država
članica je prevladavajuća u velikom broju područja obuhvaćenih tim
dvama sporazumima. Naposljetku, s obzirom na postojeće stanje Ugovora,
određena područja koja su obuhvaćena sporazumima GATS i TRIPS mogu u
svakom slučaju biti samo u nadležnosti država članica.“Vijeće predlaže:„da u mjeri u kojoj je zahtjev za mišljenje dopušten, Sud na njega odgovori na sljedeći način:Zajedničko
sklapanje Zajednice i država članica sporazuma proizašlih iz
Urugvajskoga kruga spojivo je s podjelom nadležnosti koja je utvrđena
Ugovorima o osnivanju Europskih zajednica“.Vlada Ujedinjene Kraljevine predlaže:„1)      Zajednica
je nadležna za sudjelovanje u sklapanju Sporazuma GATS na temelju
članaka 54., 57., 66., 75., 84., 99. i 100. A UEZ-a.2)      Države članice su također nadležne za sudjelovanje u sklapanju Sporazuma GATS.3)      Države članice su nadležne za sudjelovanje u sklapanju Sporazuma TRIPS.4)      Zajednica
je također nadležna za sudjelovanje u sklapanju sporazuma TRIPS na
temelju članaka 100. A, 113. i 235. UEZ-a.5)      Države
članice su nadležne za sudjelovanje u sklapanju Sporazuma o osnivanju
Svjetske trgovinske organizacije“.Francuska
vlada „poziva Sud da na Komisijin zahtjev odgovori da sklapanje
Sporazuma o WTO-u (skup sporazuma i priloga) ulazi u nadležnosti
Zajednice i nadležnosti država članica te da se, što se tiče Zajednice,
odluka ne može temeljiti na pravnoj osnovi koja je ograničena samo na
članak 113., odnosno samo na članke 100. A, 113. i 235. “.Španjolska
vlada poziva Sud da donese mišljenje kojim utvrđuje da postoji
podijeljena nadležnost između Zajednice i država članica u okviru
Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije te da je stoga
taj sporazum mješovit.Portugalska vlada predlaže:„–      Sporazum
o WTO-u u dijelu koji se tiče usluga, prava intelektualnog vlasništva i
uređenja trgovine proizvodima na koje se odnosi Ugovor o EZUČ-u uređuje
područja koja dijelom ulaze u usporednu ili vlastitu nadležnost država
članica;–        financiranje
troškova funkcioniranja WTO-a iz nacionalnih proračuna jest pitanje za
koje je zadržana vlastita nadležnost država članica;–        u
mjeri u kojoj su područja na koja se odnosi Sporazum o WTO-u dijelom u
nadležnosti Zajednice i dijelom u nadležnosti država članica, oblik
mješovitog sporazuma ne samo da je spojiv sa sustavom podijeljenih
ovlasti Zajednice, koji je predviđen temeljnim Ugovorima, nego je i
jedini koji osigurava jedinstvo i koherentnost u međunarodnom
predstavljanju interesa Europske unije i država članica u okviru
Svjetske trgovinske organizacije.“Njemačka vlada predlaže:„sporazumi
GATS i TRIPS, carinske pristojbe EZUČ-a i Sporazum o WTO-u moraju se
sklopiti u obliku mješovitih sporazuma. Njih mora ratificirati Savezna
Republika Njemačka“.Danska vlada predlaže:„Europske zajednice nemaju […] isključivu nadležnost za sklapanje Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije“.Prema mišljenju danske vlade_„države
članice mogu odlučiti treba li Zajednica sklopiti sporazum. Države
članice mogu odabrati i mješoviti oblik pa da sporazum sklopi i
Zajednica i države članice. Danska vlada smatra da se tom ocjenom treba
obuhvatiti pitanje provedbe sporazuma. U područjima u kojima države
članice imaju, sada ili u budućnosti, namjeru provedbe tog sporazuma na
nacionalnoj razini, nije prikladno da Zajednica sama sklapa sporazum. To
je slučaj s određenim dijelovima sporazuma GATS i TRIPS. Danska vlada
smatra da je u dvama područjima koja su obuhvaćena tim dvama sporazumima
potrebno zadržati mješovitu nadležnost te dodati sporazumu potrebnu
pravnu osnovu“.U slučaju da Sud utvrdi
dopuštenim Komisijin zahtjev za donošenje mišljenja, nizozemska vlada
smatra da sklapanje Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga ulazi u
zajedničku nadležnost država članica i Zajednice.Helenska vlada„očekuje od Suda da donese odluku u korist stajališta koje brani Vijeće.“Europski parlament predlaže Sudu da:„–      utvrdi
da Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije treba biti
sklopljen na temelju članka 228. stavka 3. podstavka 2. UEZ-a;–        utvrdi
da, neovisno o upravo navedenom, članak 113. UEZ-a ne predstavlja
dostatnu pravnu osnovu;–        utvrdi
da se ni na koji način moguća uporaba članka 235. UEZ-a ili sudska
praksa Suda ne može tumačiti tako da se podrazumijeva pravna obveza
davanja suglasnosti Parlamenta, pa i u slučajevima kad bi sklapanje
sporazuma s obzirom na njegov sadržaj bilo neprihvatljivo za Europski
parlament.“XVII –  Pitanja koja je Sud postavio Komisiji, Vijeću i državama članicama te odgovori na ta pitanjaSud je odlučio Komisiji i strankama koje su podnijele očitovanja uputiti sljedeća pitanja.A –  Prvo pitanjeOd
Komisije se traži da odgovori na argument Vijeća koji se temelji na
načinu na koji je sastavljen popis posebnih obveza koji je položen u ime
Zajednice i država članica. Naime, iz ispitivanja tog dokumenta
proizlazi da se pretpostavke za uklanjanje ograničenja pristupa tržištu
uslugama te granice tog uklanjanja razlikuju od države članice do države
članice.Komisija odgovara da smatra da
način na koji je ponuda Zajednice bila pripremljena, njezin sadržaj i
njezin naslov nemaju nikakav utjecaj na pitanje određivanja nadležnosti
Zajednice.Tako je Komisija prihvatila
polaganje popisa u ime Zajednice i svojih država članica samo kako bi
ublažila njihovu bojazan da neće moći steći svojstvo članice WTO-a ako
se u njihovo ime ne podnese ponuda „Usluge“. Taj čisto politički ustupak
ne podrazumijeva priznanje nadležnosti država članica za sklapanje
GATS-a.Razlike među državama članicama u
pretpostavkama za uklanjanje ograničenja pristupu tržištima usluga iz
jedne države članice u drugu proizlaze iz metodologije GATS-a te
nepotpunosti usklađenosti Zajednice.Temeljni
cilj GATS-a jest liberalizacija međunarodne trgovine uslugama. Međutim,
u cilju fleksibilnosti, članci XVI. i XVII. GATS-a ovlašćuju članice
WTO-a da utvrde ograničenja i pretpostavke u svojim popisima posebnih
obveza. Zbog transparentnosti smatralo se poželjnim navesti postojeće
vrste ograničenja umjesto utvrđivanja opće „standstill“ odredbe.Navođenje
postojećih ograničenja razlikuje se od države članice do države članice
jer nema potpunog usklađivanja Zajednice pa države članice još uvijek
raspolažu usporednom nadležnošću na unutarnjoj razini. Međutim, iz toga
ne proizlazi da su nadležnosti na vanjskoj razini također podijeljene. Područje
robe nudi očit primjer isključive vanjske nadležnosti Zajednice koja je
nadređena djelomično usporednoj unutarnjoj nadležnosti. Primjerice,
propis u području tehničkih prepreka trgovini i nadalje dijelom ulazi u
nadležnost država članica na unutarnjoj razini iako na međunarodnoj
razini Zajednica ima isključivu nadležnost na temelju članka 113.
Ugovora. Zajednica je na temelju te odredbe sklopila Kodeks o tehničkim
preprekama uz GATT. Kada bi se danas trebala pregledati situacija u
području standarda i tehničkih normi koji su primjenjivi na robu,
usporedivo s popisom obveza u području usluga, razlike bi bile značajne.
Međutim, to ne dovodi u pitanje isključivu nadležnost Zajednice za
sklapanje međunarodnog sporazuma o liberalizaciji u tom području.
Zajednica iz toga zaključuje da nije moguće donijeti nikakav argument na
temelju načina izrade sadržaja popisa posebnih obveza radi utvrđivanja
odnosnih nadležnosti Zajednice i država članica za sklapanje GATS-a.B –  Drugo pitanjeIz
Komisijinog sažetka Mišljenja 1/76 proizlazi da nadležnost Zajednice za
preuzimanje međunarodnih obveza nije ograničena na eventualnu situaciju
kada je već uporabljena unutarnja nadležnost, nego može postojati i kad
su unutarnje mjere Zajednice donesene tek prilikom sklapanja i stupanja
na snagu međunarodnih sporazuma. Od Komisije se traži da navede
unutarnje mjere koje se moraju donijeti prilikom sklapanja i stupanja na
snagu GATS-a i TRIPS-a.Komisija navodi da je u svojem prijedlogu provedbenih akata Urugvajskoga kruga, nedavno upućenih Vijeću, predložila:–        dopune
članaka 5. i 29. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o
žigu Zajednice (SL L 11, str. 1.);–        izmjenu
uredbi Vijeća o zaštiti zemljopisnih oznaka vina, aromatiziranih vina i
jakih alkoholnih pića (Uredbe Vijeća (EEZ) br. 822/87 od 16. ožujka
1987. o organizaciji zajedničkog tržišta vina (SL L 84, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]; Uredbe Vijeća br. 1576/89 od 29. svibnja 1989. o
utvrđivanju općih pravila o određivanju, opisivanju i predstavljanju
alkoholnih pića (SL L 160, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i Uredbe
Vijeća (EEZ) br. 1601/91 od 10. lipnja 1991. o utvrđivanju općih pravila
o određivanju, opisivanju i prezentiranju aromatiziranih vina,
aromatiziranih pića na bazi vina i aromatiziranih koktela na bazi vina
(SL L 149, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje
3., svezak 21., str. 16.));–        donošenje
odluke o proširenju zaštite Direktive Vijeća 87/54/EEZ od 16. prosinca
1986. o pravnoj zaštiti topografija poluvodičkih proizvoda (SL 1987., L
24, str. 36.) na fizičke i pravne osobe iz zemalja članica WTO-a;–        izmijenjeni
prijedlog uredbe koja utvrđuje mjere zabrane stavljanja u slobodan
promet, izvoza ili tranzita krivotvorene i piratizirane robe.Komisija
dodaje da se trenutačno ograničava na predlaganje samo onih mjera koje
su apsolutno nužne za pravilnu provedbu Sporazuma o WTO-u i njegovih
priloga. Stoga će tek naknadno osmisliti mjere Zajednice za provedbu
GATS-a.C –  Treće pitanje1.      Komisija
je navela da nijedna odredba poglavlja UEZ-a o pravu poslovnog nastana i
slobodi pružanja usluga ne obvezuje zakonodavca Zajednice da koristi
ovlasti koje su mu dodijeljene tim poglavljima samo na unutarnjoj razini
(odnosno u pogledu državljana država članica). Od Komisije se traži da
navede u kojim je slučajevima te na kojim stajalištima zakonodavac
Zajednice već koristio te ovlasti u pogledu državljana trećih zemalja.Komisija
je dala popis 33 akta sekundarnog prava koji sadrže vanjski aspekt.
Neki od tih akata doneseni su u bankovnom, financijskom,
osiguravateljskom odnosno telekomunikacijskom području te se temelje na
članku 54., članku 57. stavku 2. ili članku 66. Ugovora. Drugi akti
doneseni su u prometnom području te se temelje na članku 84. stavku 2.
Ugovora. Najvažnije akte koje navodi Komisija moguće je grupirati kako
slijedi.a)      Određeni
akti sekundarnog prava predviđaju da se njihove odredbe primjenjuju i
na podružnice društava trećih zemalja u Zajednici, pa čak propisuju i
posebne odredbe za njih.Vidjeti:–        članak
3. Direktive Vijeća br. 89/117/EEZ od 13. veljače 1989. o obvezama
podružnica osnovanih u državi članici kreditnih i financijskih
institucija koje imaju sjedište izvan te države članice, u pogledu
objavljivanja godišnjih računovodstvenih dokumenata (SL L 44, str. 40.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str.
6.) na temelju članka 54. Ugovora;–        članak
7. Jedanaeste direktive Vijeća br. 89/666/EEZ od 21. prosinca 1989. o
zahtjevima objavljivanja podataka u vezi s podružnicama koje su u nekoj
državi članici otvorile određene vrste trgovačkih društava na koje se
primjenjuje pravo druge države (SL L 395, str. 36.) (SL, posebno izdanje
na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 3.) na temelju
članka 54. Ugovora;–        Direktivu
Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja
financijskog sustava u svrhu pranja novca (SL L 166, str. 77.) na
temelju članka 57. stavka 2. i članka 100. A Ugovora;–        Direktivu
94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima
osiguranja depozita (SL L 135, str. 5.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.) na temelju članka
57. stavka 2. Ugovora. Članak 6. te direktive propisuje da države
članice provjeravaju imaju li podružnice, koje su osnovale kreditne
institucije sa sjedištem izvan Zajednice, pokriće istovrijedno onom koje
je propisano tom direktivom. Ne učine li to, države članice im mogu
odrediti da moraju pristupiti sustavima osiguranja depozita koji su u
funkciji unutar njihovih državnih područja.b)      Propisi
Zajednice u području financija primjenjuju se na sve vrijednosne papire
koji kotiraju ili za koje je podnesen prijedlog za službeno kotiranje
na burzi vrijednosnih papira koja ima sjedište ili djeluje u državi
članici, čak i kad izdavatelj tih papira ima sjedište u trećoj zemlji.Vidjeti
članak 1. Direktive Vijeća 79/279/EEZ od 5. ožujka 1979. o usklađivanju
uvjeta za uvrštenje vrijednosnih papira u službenu kotaciju burze (SL L
66, str. 21.) i članak 1. Direktive Vijeća 80/390/EEZ od 17. ožujka
1980. o usklađivanju zahtjeva za sastavljanje, provjeru i distribuciju
pojedinosti koje treba objaviti radi uvrštenja vrijednosnih papira u
službenu kotaciju burze (SL L 100, str. 1.), obje utemeljene na članku
54. stavku 3. točki (g) i članku 100. Ugovora.c)      Na
vrlo sličan način, jedna se direktiva primjenjuje na društva iz trećih
zemalja čije su dionice uvrštene u službenu kotaciju burze Zajednice.Vidjeti
Direktivu Vijeća 82/121/EEZ od 15. veljače 1982. o informacijama koje
društva, čije su dionice uvrštene u službenu kotaciju burze, moraju
redovito objavljivati (SL L 48, str. 26.) na temelju članka 54. stavka
3. točke (g) i članka 100. Ugovora.Druga se
direktiva primjenjuje na društva iz trećih zemalja koja stječu ili
otpuštaju značajan udio u društvu na koje se primjenjuje zakonodavstvo
jedne od država članica i čije su dionice uvrštene u službenu kotaciju
burze Zajednice.Vidjeti Direktivu Vijeća
88/627/EEZ od 12. prosinca 1988. o informacijama koje se moraju
objavljivati pri stjecanju ili otpuštanju većinskoga udjela u društvu iz
kotacije (SL L 348, str. 62.) na temelju članka 54. Ugovora.d)      Direktiva
„televizija bez granica“ obvezuje države članice da osiguraju da su s
pravom primjenjivim na emisije koje su namijenjene za javnost u toj
državi članici usklađene sve emitirane televizijske emisije, koje se
prenose bilo putem televizijskih kuća na koje se primjenjuje ta
direktiva bilo putem televizijskih kuća na koje se ta direktiva ne
primjenjuje, a koje koriste frekvenciju ili satelitske resurse koje je
ta država članica odobrila ili satelitsku vezu smještenu u toj državi
članici.Vidjeti članak 2. Direktive Vijeća
89/552/EEZ o usklađivanju određenih odredaba utemeljenih zakonom,
uredbom ili upravnim aktom u državama članicama u vezi s pružanjem
audiovizualnih medijskih usluga (SL L 298, str. 23.) na temelju članka
57. stavka 2. i članka 66. Ugovora.e)      Određeni
akti sekundarnog prava koji ovlašćuju Zajednicu na suradnju s tijelima
trećih zemalja radi jačanja učinkovitosti zakonodavstva Zajednice.Vidjeti:–        Direktivu
Vijeća 92/30/EEZ od 6. travnja 1992. o nadzoru kreditnih institucija na
konsolidiranoj osnovi (SL L 110, str. 52.) na temelju članka 57. stavka
2. Ugovora. Članak 8. ovlašćuje Vijeće na sklapanje sporazuma s trećim
zemljama u cilju dogovaranja načina provedbe nadzora na konsolidiranoj
osnovi, s jedne strane, kreditnih institucija čije poduzeće majka ima
svoje sjedište u trećoj zemlji i, s druge strane, kreditnih institucija
smještenih u trećoj zemlji čije poduzeće majka, bilo kreditna
institucija ili financijsko holding društvo, ima svoje sjedište u
Zajednici; –        Direktivu
89/592/EEZ od 13. studenoga 1989. o usklađivanju propisa o zloporabi
povlaštenih informacija u trgovanju vrijednosnim papirima (SL L 334,
str. 30.) na temelju članka 100. A Ugovora. Članak 11. ovlašćuje
Zajednicu na sklapanje sporazuma s trećim zemljama u područjima koje
uređuje ta direktiva.f)      Određeni
akti sekundarnog prava ovlašćuju Zajednicu na sklapanje sporazuma s
jednom ili više trećih zemalja radi utvrđivanja povoljnijih pravila za
podružnice društava tih trećih zemalja u Zajednici od onih predviđenih
aktima sekundarnog prava, pod uvjetom da je na podružnice društava
Zajednice u tim trećim zemljama primjenjiv usporediv tretman (načelo
uzajamnosti). Komisija u tom pogledu upućuje na:–        članak
9. stavak 3. Prve direktive Vijeća 77/780/EEZ od 12. prosinca 1977. o
usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i
obavljanje poslova kreditnih institucija (SL L 322, str. 30.) na temelju
članka 57. Ugovora;–        članak
32. Prve direktive Vijeća 79/267/EEZ od 5. ožujka 1979. o usklađivanju
zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje poslova
izravnog životnog osiguranja (SL L 63, str. 1.), također na temelju
članka 57. Ugovora;–        članak
29. Prve direktive Vijeća 73/239/EEZ od 24. srpnja 1973. o usklađivanju
zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje
poslova izravnog osiguranja osim životnog osiguranja (SL L 228, str. 3.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10.,
str. 3.) na temelju članka 57. stavka 2. Ugovora. Primjenom članka 29.
te direktive sklopljen je sporazum sa Švicarskom Konfederacijom na
temelju članka 57. stavka 2. i članka 235. Ugovora (SL 1991., L 205,
str. 2.).g)      Ostali
akti sekundarnog prava uređuju postupak trajne ocjene pristupa
gospodarskih subjekata Zajednice tržištima trećih zemalja. Kada se čini
da poduzetnici Zajednice ne uživaju u tim trećim zemljama pristup
tržištu koji je usporediv s pristupom koji Zajednica nudi poduzetnicima
tih trećih zemalja, Komisija može pokrenuti pregovore s predmetnom
trećom zemljom radi rješavanja te situacije, pa čak i predložiti Vijeću
zatvaranje tržišta Zajednice društvima kćerima društava iz tih trećih
zemalja u Zajednici.Komisija u tom pogledu upućuje:–        na
članke 8. i 9. Druge direktive Vijeća 89/646/EEZ od 15. prosinca 1989. o
usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i
obavljanje poslova kreditnih institucija i o izmjeni Direktive
77/780/EEZ (SL L 386, str. 1.) na temelju članka 57. stavka 2.;–        na
članak 4. Direktive Vijeća 90/618/EEZ od 8. studenoga 1990. o izmjeni,
posebice u pogledu osiguranja od odgovornosti za upotrebu motornih
vozila, Direktive 73/239/EEZ i Direktive 88/357/EEZ o usklađivanju
zakona i drugih propisa o izravnom osiguranju osim životnog osiguranja
(SL L 330, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje
6., svezak 10. str. 59.);–        na
članak 8. Druge direktive Vijeća 90/619/EEZ od 8. studenoga 1990. o
usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno životno
osiguranje, utvrđivanju odredaba za olakšanje stvarnog izvršavanja
slobode pružanja usluga i izmjeni Direktive 79/267/EEZ (SL L 330, str.
50.);–        na
članak 7. Direktive Vijeća 93/22/EEZ od 10. svibnja 1993. o
investicijskim uslugama u području vrijednosnih papira (SL L 141, str.
27.) na temelju članka 57. stavka 2. Ugovora.h)      Direktive
Vijeća u području financija ovlašćuju Zajednicu na sklapanje sporazuma s
trećim zemljama radi priznanja, pod uvjetom uzajamnosti, prospekata
utvrđenih i kontroliranih u skladu s propisima te ili tih trećih zemalja
u cilju uvrštenja u kotaciju ili javne ponude.Vidjeti
Direktivu Vijeća 87/345/EEZ od 22. lipnja 1987. o izmjeni Direktive
80/390/EEZ (SL L 185, str. 81.) na temelju članka 54. stavka 2. Ugovora
te Direktivu Vijeća 89/298/EEZ od 17. travnja 1989. o usklađivanju
preduvjeta za sastavljanje, kontrolu i distribuciju prospekata koji se
objavljuju prilikom javne ponude prenosivih vrijednosnih papira (SL L
124, str. 8.) na temelju članka 54. Ugovora.i)      U
području javne nabave jedna direktiva predviđa da se može odbiti ponuda
za dodjelu ugovora o javnoj nabavi robe, u kojoj dio proizvoda
podrijetlom iz trećih zemalja premašuje 50 % ukupne vrijednosti
proizvoda koji čine tu ponudu, ako Zajednica nije s tom trećom zemljom
sklopila sporazum kojim se osigurava usporediv i stvaran pristup
poduzetnika Zajednice njezinim tržištima.Vidjeti
članak 29. Direktive Vijeća 90/531/EEZ od 17. rujna 1990. o postupku
sklapanja ugovora u vodoprivrednom, energetskom, prometnom i
telekomunikacijskom sektoru (SL L 297, str. 1.) na temelju članka 57.
stavka 2., članka 66., članka 100. A i članka 113. Ugovora.Na
temelju članka 29. te direktive Europska zajednica sklopila je u obliku
memoranduma o razumijevanju sporazum sa Sjedinjenim Američkim Državama u
odnosu na javnu nabavu. On poduzetnicima Zajednice osigurava usporediv i
stvaran pristup tržištima Sjedinjenih Američkih Država što se tiče
sklapanja ugovora o nabavi robe i radova s njegovim naručiteljima u
sektoru električne energije (vidjeti Odluku Vijeća 93/323/EEZ od 10.
svibnja 1993. o potvrđivanju sporazuma (SL L 125, str. 1.) na temelju
članka 113. te Odluku Vijeća 93/324/EEZ od 10. svibnja 1993. o
proširenju primjene odredaba Direktive 90/531/EEZ na Sjedinjene Američke
Države, također na temelju članka 113. Ugovora (SL L 125, str. 54.)).Na
temelju jedne druge direktive, kad Komisija utvrdi da treća zemlja ne
daje poduzetnicima Zajednice stvaran pristup koji je usporediv s
pristupom koji Zajednica dodjeljuje poduzetnicima te treće zemlje u
odnosu na dodjelu ugovora o javnoj nabavi usluga, ona može predložiti
Vijeću donošenje odluke o obustavi ili ograničavanju dodjele ugovora o
javnoj nabavi usluga:–        poduzetnicima na koje se primjenjuje zakonodavstvo predmetne treće zemlje;–        poduzetnicima
koji su povezani s poduzetnicima navedenima u točki (a) čije se
društveno sjedište nalazi u Zajednici, ali koji nemaju izravnu i stvarnu
vezu s gospodarstvom države članice;–        poduzetnicima
koji podnose ponude čiji je predmet pružanje usluga iz predmetne treće
zemlje.Vidjeti članak 37. stavak 3.
Direktive Vijeća 93/38/EEZ od 14. lipnja 1993. o koordiniranju postupaka
nabave od strane subjekata koji djeluju u vodoprivrednom, energetskom,
prometnom i telekomunikacijskom sektoru (SL L 199, str. 84.) na temelju
članka 57. stavka 2., članka 66., članka 100. A i članka 113. UEEZ-a. j)      U
području pomorskog prometa, jedna uredba utvrđuje postupak uzvraćanja
na nepravedne prakse određivanja cijena određenih brodovlasnika koji su
državljani trećih zemalja i koji osiguravaju uslugu na međunarodnim
linijama prijevoza robe.Vidjeti Uredbu
Vijeća (EEZ) br. 4057/86 od 22. prosinca 1986. o nepravednoj praksi
određivanja cijena u pomorskom prometu (SL L 378, str. 14.) (SL, posebno
izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 9., str. 3.) na
temelju članka 84. stavka 2. Ugovora.Jedna
druga uredba uređuje postupak koji se primjenjuje u situaciji kad treća
zemlja ili njezini agenti poduzmu mjeru koja ograničava ili prijeti
ugrožavanju slobode pristupa brodarskih poduzeća država članica ili
brodova registriranih u državi članici (članak 1.). Ona se primjenjuje
na brodarska poduzeća treće zemlje koja osiguravaju uslugu između
njihove zemlje, ili druge treće zemlje, i jedne ili više država članica
(članak 2.). Članak 4. stavak 1. točka (b) dopušta usklađeno donošenje
protumjera protiv takvih poduzeća (točka (b)).Vidjeti
Uredbu Vijeća (EEZ) br. 4058/86 od 22. prosinca 1986. o usklađenom
djelovanju za zaštitu slobodnog pristupa teretu u oceanskoj plovidbi (SL
L 378, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje
7., svezak 22., str. 8.) na temelju članka 84. stavka 2. Ugovora.2.
Općenitije, u slučaju da je nadležnost, kao što to tvrde Vijeće i
određene države članice koje su podnijele očitovanja, ograničena na
državljane država članica, od Komisije se traži da izloži argumente koji
omogućavaju da se iz tako ograničene unutarnje nadležnosti utvrdi
postojanje vanjske nadležnosti koja obuhvaća postupanje prema
državljanima trećih zemalja. Uvodno,
Komisija naglašava da se i GATS i UEZ temelje na načelu nediskriminacije
te da koriste ista pravna sredstva za ostvarenje svojih ciljeva
liberalizacije pružanja usluga. Na taj način, članci 52. i 59. Ugovora
zabranjuju državama članicama poduzimanje mjera koje krše načelo
nediskriminacije na osnovi državljanstva. GATS zabranjuje svojim
članicama provođenje diskriminacije među državljanima različitih članica
(odredba o tretmanu najpovlaštenije nacije) kao i različito postupanje
prema nacionalnim i stranim pružateljima usluga što se tiče pristupa
tržištu i pretpostavki za obavljanje njihove djelatnosti (odredba o
pristupu tržištu i nacionalnom tretmanu).Stoga,
iako se Zajednici priznala vanjska nadležnost za sklapanje GATS-a na
temelju teorije o usporednim nadležnostima, to ne znači da vanjske
ovlasti Zajednice imaju širi opseg od njezinih unutarnjih ovlasti,
naprotiv, one imaju usporediv opseg, čak i uži.Komisija
zatim navodi dva argumenta u prilog vanjskoj nadležnosti Zajednice koja
obuhvaća postupanje prema državljanima trećih zemalja: s jedne strane,
potrebu vanjskog djelovanja i, s druge strane, opasnost od utjecaja na
pravila Zajednice.Što se tiče potrebe
vanjskog djelovanja, Komisija navodi da su gospodarske pogodnosti koje
pružatelji usluga Zajednice ostvaruju iz Ugovora dosegnule svoju
graničnu točku s ostvarenjem unutarnjeg tržišta. Upravo liberalizacija
trgovine uslugama s trećim zemljama trenutačno nudi najbolje mogućnosti
pružanja podrške gospodarskom razvoju država članica. Prema mišljenju
Komisije, Zajednica ne može tražiti ostvarenje gospodarskih pogodnosti
za gospodarske subjekte Zajednice na tržištima trećih zemalja, a da nije
u mogućnosti ponuditi usporedive pogodnosti pružateljima usluga iz
trećih zemalja na tržištu Zajednice, što podrazumijeva da je nadležna za
uređivanje njihovog pristupa tržištu Zajednice.Radi
prikaza uske međuovisnosti između tih dviju dimenzija djelovanja
Zajednice Komisija daje dva primjera: Sporazum od 10. listopada 1989.
između Europske ekonomske zajednice i Švicarske Konfederacije o izravnom
osiguranju, osim životnog osiguranja i gore navedenu Drugu bankovnu
direktivu. Sporazum sklopljen sa Švicarskom Konfederacijom „ima za cilj
utvrditi na temelju reciprociteta, potrebne i dostatne pretpostavke za
omogućavanje zastupništvima i podružnicama poduzetnika čije je društveno
sjedište na državnom području jedne od ugovornih stranka pristupanja
samostalnoj djelatnosti izravnog osiguranja, osim životnog osiguranja
ili obavljanja te djelatnosti“ (članak 1.). Druga bankovna direktiva
predviđa mogućnost obustave zahtjeva za odobrenje koje podnose društva
kćeri kreditnih institucija iz trećih zemalja u Zajednici, a kako bi se
Zajednici dalo sredstvo za pregovaranje o stvarnom pristupu tržištu
predmetne treće zemlje u korist društava kćeri kreditnih institucija
Zajednice koja su osnovana u toj zemlji.Drugi
Komisijin argument odnosi se na navod da bi u slučaju ograničenja
unutarnje nadležnosti Zajednice na državljane država članica mogao
postojati utjecaj na načela slobode poslovnog nastana i slobode pružanja
usluga.Ponajprije, pružanje usluga i
tržišno natjecanje mogli bi biti narušeni ako bi države članice mogle za
državljane trećih zemalja zasebno odrediti pravila koja uređuju pristup
njihovom tržištu te obavljanje samostalnih djelatnosti. Primjerice,
najliberalnija država članica u bankovnom i osiguravateljskom području
privukla bi većinu pružatelja usluga iz trećih zemalja predviđajući
blaže pretpostavke nego pravo Zajednice (u području minimalnoga
kapitala, tehničkih rezervi, margine solventnosti…), a osiguranici koji
borave u manje liberalnim državama članicama odvratili bi se od
osiguravateljskih poduzeća osnovanih u tim državama članicama u korist
osiguravateljskih poduzeća koja djeluju u najliberalnijoj državi.Nadalje,
postojao bi rizik od utjecaja na temeljna načela prava Zajednice,
neovisno o tome postoji li ili ne usklađivanje Zajednice. Primjerice,
ako država članica u području priznavanja profesionalnih kvalifikacija
predvidi povoljniji režim za državljane treće zemlje od režima za
državljane Zajednice, ona bi time na svojem državnom području ometala
pravo poslovnog nastana i pravo na slobodu pružanja usluga državljana
drugih država članica. Takav bi propis, uostalom, bio protivan načelu
koherentnosti ili prednosti Zajednice, odnosno čak i članku 5. Ugovora.D –  Četvrto pitanjeVijeće
smatra da se poglavlja UEZ-a o pravu poslovnog nastana i uslugama u
biti ne odnose na tretman državljana (društava i fizičkih osoba) trećih
zemalja. Nadalje, Vijeće razlikuje društva kćeri društva iz treće zemlje
i obične podružnice društva iz treće zemlje kod načina pružanja
„komercijalne prisutnosti“ prema izričaju GATS-a. Od Vijeća se traži da
detaljnije obrazloži svoje stajalište.Vijeće
je uvodno obavijestilo Sud da je tijekom sastanka Vijeća (za opće
poslove) 4. listopada 1994. u Luxembourgu potvrdilo nacrt odluke o
sklapanju Sporazuma iz Urugvajskoga kruga koji je upućen Europskom
parlamentu kako bi on bio spreman za donošenje svojeg stajališta u
okviru postupka suglasnosti. Taj će nacrt odluke eventualno biti
revidiran u svjetlu mišljenja koje će Sud donijeti 15. studenoga 1994. U
ovome trenutku, Vijeće je kao pravnu osnovu za nadležnost Zajednice
odabralo članke 43., 54., 57., 66., 75., članak 84. stavak 2., članke
99., 100., 100. A, 113. i 235., u vezi s člankom 228. stavkom 3.
podstavkom 2. UEZ-a.Nakon ročišta od 11.
listopada 1994. Vijeće je Sudu dostavilo „kodeks postupanja“ koji je
utvrđen zajedničkim sporazumom Vijeća, država članica i Komisije u vezi s
pregovorima o uslugama „nakon Urugvajskoga kruga“. Taj tekst glasi:„1.      U
odnosu na pregovore o trgovini uslugama, koji su predviđeni u
ministarskim odlukama usvojenim u Marakešu 15. travnja 1994. i u drugim
raspravama o trgovini uslugama vođenim pod okriljem Pripremnog odbora
Vijeća za trgovinu Svjetske trgovinske organizacije, dogovoreno je da,
uz pridržaj stajališta u odnosu na novi mandat i pitanje raspodjele
nadležnosti te podložno rezultatima Komisijinog zahtjeva Sudu za
donošenje mišljenja o nadležnosti, Komisija treba nastaviti(17):a)      pregovarati u ime Zajednice i država članica u okviru gore navedenih pregovora i rasprava;b)      obavještavati
države članice što je ranije moguće o datumu i mjestu svih predviđenih
rasprava ili pregovora s drugim strankama, bilo u okviru službenih ili
drugih pregovaračkih skupina, kad države članice nisu izravno
obaviještene;c)      izražavati
stajališta o svim pitanjima koja su utvrđena sukladno relevantnim
postupcima odlučivanja(18);d)      osigurati
da su zastupnici svih država članica u mogućnosti sudjelovati na svim
sastancima i pregovorima o meritumu, uzimajući u obzir da države članice
mogu zatražiti od Predsjedništva da ih zastupa;e)      proslijediti
bez odgađanja državama članicama svaku službenu ili neslužbenu bilješku
koju izradi Tajništvo GATT-a ili drugi sudionici, uključujući samu
Komisiju, a koja nije bila izravno poslana državama članicama.2.      Vijeće
odlučuje redovito pregledavati napredak pregovora na temelju izvješća
koje Komisija pravodobno podnosi Vijeću kako bi mu dala vrijeme za
pripremu njegovih radova. Vijeće ispituje oblikovanje ciljeva pregovora
za svaki uslužni sektor i zadržava pravo davanja Komisiji odgovarajućih
pravodobnih smjernica.“ [neslužbeni prijevod]Vijeće
u bitnome smatra da poglavlja UEZ-a koja se odnose na pravo poslovnog
nastana i na usluge ne uređuju tretman fizičkih ili pravnih osoba koje
su državljani trećih zemalja jer, prema njegovom mišljenju, iz samog
teksta članka 52. et seq., članka 59. et seq. te članka 221. proizlazi da UEZ državama članicama ne nameće nikakvu obvezu u vezi s tretmanom državljana trećih zemalja.Vijeće svoje stajalište pobliže objašnjava uz pomoć jednog primjera: privatizacija javnog poduzeća koje pruža usluge.U
odsutnosti mjera usklađivanja Zajednice u tom području, države članice
ostaju nadležne urediti uvjete privatizacije. Međutim, u izvršavanju te
nadležnosti države članice moraju poštovati uvjete i ograničenja koje im
nameću relevantne odredbe Ugovora (primjerice, načelo nediskriminacije
na temelju državljanstva koje članak 58. primjenjuje na društva). U tom
pogledu valja razlikovati društva osnovana u državama članicama i
„strana” društva, odnosno ona osnovana u trećim zemljama. Na taj način,
prilikom utvrđivanja u nacionalnom zakonu uvjeta pod kojima privatna
društva mogu pristupiti kapitalu poduzeća koje se privatizira nije
moguće provoditi diskriminaciju između društava osnovanih u državama
članicama zbog njihovog „državljanstva“. Nasuprot tomu, države članice u
odnosu na strana društva zadržavaju punu nadležnost koju mogu
ostvarivati a da se ne primjenjuje nijedna odredba prava Zajednice.Vijeće
koristi isti primjer za objašnjavanje razlike između društava kćeri i
podružnica ili zastupništava društava iz trećih zemalja u vezi s
pružanjem usluga u obliku „komercijalne prisutnosti“.Prema
mišljenju Vijeća, kad društvo iz treće zemlje ima dva društva kćeri
osnovana u različitim državama članicama, država članica koja provodi
privatizaciju ne može, na temelju članka 58. UEZ-a u vezi s člankom 52.,
provoditi diskriminaciju između tih dvaju društava kćeri prilikom
utvrđivanja uvjeta za pristup privatnih društava kapitalu.Nasuprot
tomu, ako društvo iz treće zemlje u državama članicama ima samo
podružnice ili zastupništva (koji, dakle, nemaju pravnu osobnost), tada
se ne primjenjuje članak 58., koji se odnosi samo na društva, te država
članica koja provodi privatizaciju može različito tretirati te različite
podružnice ili zastupništva.E –  Peto pitanjeUjedinjena
Kraljevina navodi da se nijedna odredba Ugovora ne odnosi na prvi
poslovni nastan pravnih ili fizičkih osoba državljana trećih zemalja
koji žele pružati usluge u državi članici. Međutim, Ujedinjena
Kraljevina navodi da su institucije Zajednice poduzele mjere koje
utvrđuju „pravila o izvršavanju vanjske nadležnosti Zajednice u vezi s
poslovnim nastanom državljana trećih zemalja u Zajednici”. Ujedinjena
Kraljevina u tom pogledu navodi direktive usvojene u bankovnom i
osiguravateljskom području. Od Ujedinjene Kraljevine se traži da navede
kako ona pomiruje tu praksu (koju ne osporava) s načelnim stajalištem
koje drugdje zauzima u vezi s opsegom poglavlja o poslovnom nastanu i
slobodi pružanja usluga.Vlada Ujedinjene
Kraljevine navodi da poglavlja UEZ-a o poslovnom nastanu i o uslugama ne
sadrže nikakve posebne odredbe o unutarnjoj nadležnosti Zajednice u
području prvog poslovnog nastana državljana trećih zemalja u državama
članicama. Jedini cilj poglavlja o pravu
poslovnog nastana jest jamčenje poslovnog nastana državljana države
članice na državnom području druge države članice. Cilj poglavlja o
slobodi pružanja usluga jest osiguranje te slobode državljanima države
članice koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici Zajednice.
Dakle, ta poglavlja ne slijede nikakav poseban cilj, u smislu sudske
prakse Suda o međunarodnoj nadležnosti, koji može predstavljati
implicitnu međunarodnu nadležnost za sklapanje sporazuma s trećim
zemljama.U tom pogledu postoji kontrast
između, s jedne strane, poglavlja o poslovnom nastanu i slobodi pružanja
usluga te, s druge strane, poglavlja o prometu.U
presudi od 14. srpnja 1976., Kramer (3/76, 4/76 i 6/76, Zb., str.
1279.) Sud je ocijenio da određene odredbe UEEZ-a i akta o pristupanju
kao i Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2142/70 od 20. listopada 1970. o
zajedničkoj organizaciji tržišta ribljim proizvodima (SL L 236, str. 5.)
dodjeljuju Zajednici unutarnju nadležnost za uređenje djelatnosti
ribolova na otvorenome moru radi očuvanja njezinih bioloških resursa.
Sud je smatrao da iz uspostavljenih obveza i dodijeljenih ovlasti
institucijama Zajednice na unutarnjoj razini proizlazi da Zajednica ima
ovlast preuzimanja međunarodnih obveza radi očuvanja bioloških resursa
na otvorenome moru. Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da je nadležnost
svake države na otvorenome moru ograničena na brodove koji plove pod
njezinom zastavom te da su riblje zalihe migracijske. Stoga mjere
zaštite koje poduzima jedna država (ili Zajednica za vode koje su
obuhvaćene suverenošću država članica) nemaju nikakav koristan učinak
ako susjedne države ne poduzimaju odgovarajuće mjere. Iz toga slijedi,
po prirodi stvari, da zaštita resursa na otvorenome moru ne može biti
ostvarena osim sklapanjem međunarodnih sporazuma između stranaka koje
imaju nadležnost nad tim vodama.Vlada
Ujedinjene Kraljevine naglašava da je Sud u presudi AETR mogao
zaključiti o unutarnjoj nadležnosti iz članaka 74. i 75. UEEZ-a temeljem
članka 75. točke (a), koja „se također odnosi, za dio putovanja na
državnom području Zajednice, na prijevoze iz ili prema trećim zemljama”.
Sud je na taj način mogao zaključiti „da se nadležnost Zajednice
proširuje na međunarodnopravne odnose i stoga u navedenom području
podrazumijeva nužnost sporazuma sa zainteresiranim trećim zemljama“.Nasuprot
tomu, temelj vanjske nadležnosti Zajednice za sklapanje GATS-a ne treba
tražiti u pravilima Ugovora o poslovnom nastanu i uslugama, nego u
pravilima sekundarnog prava usvojenima u okviru poglavlja o poslovnom
nastanu i uslugama.Činjenica da poglavlja o
poslovnom nastanu i uslugama ne utvrđuju nikakav poseban cilj što se
tiče prvog poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga državljana
trećih zemalja ne isključuje mogućnost da Zajednica u određenim
okolnostima usvoji akte koji se odnose na državljane trećih zemalja.
Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi dvije situacije u kojima Zajednica to
može učiniti.Kao prvo, u slučaju kad
Vijeće donosi unutarnja pravila u cilju olakšavanja državljanima država
članica ostvarivanja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja
usluga, ta unutarnja pravila mogu također uređivati situaciju državljana
trećih zemalja u mjeri u kojoj je to nužno za osiguranje da državljani
država članica djelotvorno ostvaruju navedena prava u uvjetima za
funkcioniranje unutarnjeg tržišta koji su predviđeni Ugovorom.
Ujedinjena Kraljevina daje dva primjera. Radi olakšanja prava na
poslovni nastan državljana država članica, jedna je direktiva članovima
njihovih obitelji, koji su državljani trećih zemalja, omogućila pravo
ulaska i boravka. Drugi primjer odnosi se na proširenje pravila o
podružnicama društava koja imaju svoje sjedište u državi članici na
podružnice društava koja imaju svoje sjedište u trećoj zemlji. Vlada
Ujedinjene Kraljevine upućuje u tom pogledu na Jedanaestu direktivu
Vijeća br. 89/666/EEZ od 21. prosinca 1989. o zahtjevima objavljivanja
podataka u vezi s podružnicama koje su u nekoj državi članici otvorile
određene vrste trgovačkih društava na koje se primjenjuje pravo druge
države (SL L 395, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku,
poglavlje 17., svezak 2., str. 3.) Kao
drugo, unutarnja pravila mogu izričitom odredbom predvidjeti vanjsku
nadležnost Zajednice u područjima koja pokrivaju. Na taj način unutarnja
pravila mogu predvidjeti sklapanje sporazuma s trećim zemljama koji
propisuje da se podružnice društava iz trećih zemalja moraju tretirati
na isti način u različitim državama članicama ili pak sklapanje
sporazuma s trećim zemljama koji propisuje da podružnice društava s
poslovnim nastanom u državama članicama uživaju tretman koji nije
nepovoljniji od onoga koji je odobren podružnicama društava iz trećih
zemalja u Zajednici. Ujedinjena Kraljevina u tom pogledu upućuje na
odredbe gore navedene Prve i druge bankovne direktive kao i na odredbe
Prve direktive Vijeća 79/267/EEZ od 5. ožujka 1979. o usklađivanju
zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje poslova
izravnog životnog osiguranja, koje su bile detaljnije obrazložene u
njezinim pisanim očitovanjima (točka XII. B. 2. i)).Naposljetku,
vlada Ujedinjene Kraljevine podsjeća da iz sudske prakse Suda proizlazi
da kad Zajednica na temelju poglavlja o poslovnom nastanu i uslugama
donese pravila koja sama po sebi utvrđuju mjere isključivog
usklađivanja, čak i ne predviđajući izričite odredbe o ostvarivanju
međunarodne nadležnosti, ta unutarnja pravila mogu sama po sebi
predstavljati temelj za implicitnu međunarodnu nadležnost Zajednice
(vidjeti gore navedenu presudu AETR). Međutim, tamo gdje relevantna
unutarnja pravila nisu mjere isključivog usklađivanja, niti vanjska
nadležnost izvedena iz izvršavanja unutarnje nadležnosti nije
isključiva.F –  Šesto pitanjeNi
Vijeće ni države članice koje su podnijele očitovanja ne odgovaraju na
Komisijine argumente koji upućuju na nužnost samostalnog vanjskog
djelovanja Zajednice. Od njih se zatražilo ili da na njih odgovore ili
da navedu zašto smatraju da na njih nije potrebno odgovarati.Vijeće
naglašava da se teško moglo shvatiti Komisijine argumente koji upućuju
na nužnost samostalnog vanjskog djelovanja Zajednice. Usto, Vijeće nije
ocijenilo nužnim da na njih izričito odgovori i to zbog sljedećih
razloga.Ponajprije, Vijeće navodi da se
presedan na koji se poziva Komisija za obranu „nužnosti“ samostalnog
sudjelovanja Komisije u sklapanju GATS-a odnosi na tzv. „europske“
sporazume sa zemljama Središnje i Istočne Europe koje su upravo
zajednički sklopile Zajednica i države članice.Nadalje,
Vijeće kao i Europski parlament smatraju da Komisija miješa dva
odvojena pitanja – pitanje pravnog okvira koji zakonodavac Zajednice
mora poštovati i pitanje kriterijâ političkog oportuniteta na temelju
kojih zakonodavac Zajednice odlučuje djelovati (ili ne djelovati) te o
opsegu njegovog djelovanja.Naposljetku,
Komisijin argument o opasnosti od neujednačenog međunarodnog djelovanja
država članica, ako one sklope GATS i TRIPS na temelju vlastitih
nadležnosti, prema mišljenju Vijeća, počiva na pogrešnom prikazu
činjenica.Vijeće tvrdi da do ovoga trenutka
nije bila osporavana nadležnost država članica u velikom dijelu
područja obuhvaćenih tim dvama sporazumima te je bila trajno ostvarivana
na međunarodnoj razini (primjerice, konvencije sklopljene pod okriljem
WIPO-a). To nije onemogućilo postupan razvoj zakonodavstva Zajednice i
međunarodnog djelovanja Zajednice.Danska i helenska vlada nisu dale Sudu nikakva dodatna pojašnjenja o tom pitanju.Prema
mišljenju njemačke vlade, pretpostavka, kao što to podredno navodi
Komisija, da Zajednica ima obvezu djelovanja korištenjem ovlasti koje su
joj dodijeljene člancima 100. A i 235. UEZ-a protivna je članku 4.
UEZ-a i dovodi do izmjena tog ugovora. Savezna vlada navodi
institucionalne probleme koje uzrokuje takvo stajalište s obzirom na
razmatranja Bundesverfassungsgerichta u njegovoj presudi od 12.
listopada 1993. o ratifikaciji Ugovora o Europskoj uniji, posebno dijelu
C II 3b koji propisuje:„Ugovor o Europskoj
uniji načelno razlikuje, s jedne strane, izvršavanje restriktivno
definirane nadležnosti javnih tijela i, s druge strane, reviziju
Ugovora; tumačenje Ugovora ne može rezultirati njegovim proširenjem;
takvo tumačenje pravila o nadležnosti ne bi bilo obvezujuće za
Njemačku.“Prema mišljenju španjolske vlade,
Komisijini argumenti koji upućuju na nužnost samostalnog vanjskog
djelovanja Zajednice protivni su načelu posebne dodjele nadležnosti u
članku 3. B i članku 4. stavku 1. UEZ-a. Tvrdnja o nužnosti vanjskog
djelovanja Zajednice ne može biti temelj za isključivu nadležnost
Zajednice ako joj nju nisu dodijelile države članice. Priznanje
suprotnog izmijenilo bi Ugovor povredom postupka predviđenog za tu svrhu
člankom N Ugovora o Europskoj uniji. Španjolska vlada dodaje da teorija
paralelizma unutarnjih i vanjskih nadležnosti, koju je razvila sudska
praksa Suda, ne znači da u područjima u kojima je Zajednica lišena
unutarnje nadležnosti ona može steći tu nadležnost sklapanjem
međunarodnog sporazuma i donošenjem propisa na unutarnjoj razini u
područjima u kojima to prije nije mogla činiti.Francuska
vlada smatra da članci 100. A i 235. UEZ-a, koje Komisija podredno
navodi kako bi utemeljila isključivu nadležnost Zajednice, daju Vijeću
široku ovlast ocjene jesu li ispunjene njihove pretpostavke.U
tom pogledu francuska vlada primjećuje da se u većini sektora
obuhvaćenih TRIPS-om i GATS-om ne mijenjaju već postojeća pravila
Zajednice. Također, radi ostvarenja ciljeva Zajednice nije nužno
samostalno djelovanje Zajednice. Osim nekoliko rijetkih iznimaka,
Zajednica ne provodi te sporazume, a države članice ostaju nadležne u
brojnim pitanjima. Francuska vlada iz toga zaključuje da nije ni nužno
ni moguće da Zajednica samostalno sklopi Sporazum o WTO-u.Prema
mišljenju nizozemske vlade, Komisijini argumenti koji upućuju na
nužnost samostalnog vanjskog djelovanja Zajednice proizlaze iz
Komisijine politike de lege ferenda. Međutim, u trenutačnom stanju integracije Zajednice, oni ne mogu dovesti do primjene sudske prakse AETR. Portugalska
vlada smatra da se vanjska nadležnost Zajednice mora temeljiti na
pravnim kriterijima, a ne može ovisiti o ocjeni naravi ili stupnju
potrebe zajedničkog djelovanja. Vanjska nadležnost može proizlaziti iz
odredaba Ugovora koje uspostavljaju unutarnju nadležnost pod uvjetom da
se izvršavanje te vanjske nadležnosti smatra nužnim za ostvarenje jednog
od ciljeva Zajednice te da ne dovodi do toga da Zajednica prisvaja
pravo na poduzimanje mjera u području vlastitih nadležnosti država
članica. Portugalska vlada također podsjeća na načelo posebne dodjele
nadležnosti koje, prema njezinom mišljenju, Komisijino stajalište
ugrožava.U tim uvjetima portugalska vlada
smatra da nužnost vanjskog djelovanja Zajednice nije dostatna kako bi se
dokazala isključivost nadležnosti Zajednice. Nesporno je da se Sporazum
o WTO-u u prilozima o GATS-u i TRIPS-u odnosi na područja koja su
dijelom u nadležnosti država članica pa Komisijini argumenti koji
upućuju na isključivost nadležnosti Zajednice u tom području odražavaju
samo političku ocjenu.U odgovoru Komisiji,
koja tvrdi da bi u slučaju priznanja podijeljene nadležnosti Zajednice i
država članica za sklapanje sporazuma bila ugrožena kohezija unutarnjeg
tržišta, da bi došlo do narušavanja tržišnog natjecanja i do
narušavanja mogućnosti tržišnog natjecanja na tržištima trećih zemalja,
vlada Ujedinjene Kraljevine naglašava da je situacija koju je Komisija
odabrala kao hipotezu ona koja je zapravo prevladavala tijekom pregovora
u Urugvajskom krugu. Od početka i tijekom pregovora jasno je bilo
naznačeno da se pregovori vode bez utjecaja na nadležnost Zajednice i
država članica na pojedina pitanja. Pregovore je vodila Komisija koja je
bila zadužena predstavljati Zajednicu i države članice. Interesi država
članica bili su zaštićeni postupcima Zajednice čija je namjena
postizanje konsenzusa. Sa stajališta država članica, pregovori su vođeni
pod pretpostavkom podijeljene nadležnosti Zajednice i država članica.
Rezultat tih pregovora u potpunosti je uzimao u obzir kako interese
Zajednice tako i interese država članica. Komisija
uzima sektor financijskih usluga kao primjer sektora gdje bi se moglo
narušiti tržišno natjecanje. Međutim, ta je pretpostavka bila testirana
tijekom višestranih pregovora (Ujedinjena Kraljevina podsjeća da GATS
sadrži prilog o financijskim uslugama). Vlada Ujedinjene Kraljevine
navodi da je tu moguće vidjeti izraz uravnotežene ovlasti pregovaranja
koju je, prema mišljenju Komisije, moguće ostvariti samo isključivom
nadležnošću Zajednice. Naime, prema mišljenju vlade Ujedinjene
Kraljevine, značajne su se poteškoće, kao što su one s kojima se susrelo
tijekom pregovora o prilozima GATS-a o financijskim uslugama, također
javile kod postizanja dogovora u okviru Vijeća o područjima za koja se
smatralo da su obuhvaćena isključivom nadležnošću Zajednice (uzajamnost
za kreditne institucije na temelju članka 9. Druge bankovne direktive).Prema
mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, Komisija opravdano sama priznaje
da između država članica ne postoji sloboda kretanja usluga. To znači
da pristup državljana treće zemlje tržištu države članice ne jamči tom
državljaninu samo po sebi pravo na pružanje usluga ili pravo poslovnog
nastana u drugim državama članicama jer se poglavlja o poslovnom nastanu
i uslugama primjenjuju samo na državljane država članica.Vlada
Ujedinjene Kraljevine navodi da Komisija ipak ustraje na dva argumenta.
Kao prvo, sklapanje sporazuma između država članica i trećih zemalja
stvorilo bi prednosti u određenim državama članicama, a u drugima ne,
što bi bilo neprihvatljivo narušavanje tržišnog natjecanja. Kao drugo,
državljani određenih država članica ostvarili bi na tržištima trećih
zemalja prednosti koje ne bi bile dostupne državljanima drugih država
članica.Međutim, Ujedinjena Kraljevina
navodi da se mogućnost da država članica sklopi sporazum s trećom
zemljom o uvjetima izvršavanja profesionalne djelatnosti na njezinom
državnom području ne može smatrati nespojivom s unutarnjim tržištem. Sud
je u presudi od 9. veljače 1994., Tawil-Albertini (C-154/93, Zb., str.
I-451.) presudio da Direktiva Vijeća 78/686/EEZ od 25. srpnja 1978. o
uzajamnom priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim
kvalifikacijama liječnika stomatologa koja uključuje i mjere za
olakšanje učinkovitog ostvarenja prava poslovnog nastana i slobodnog
pružanja usluga (SL L 233, str. 1.) ne utječe na nadležnost država
članica za sklapanje vanjskih sporazuma u tom području s trećim
zemljama. Također, ista nadležnost može dovesti do toga da su
kvalifikacije državljana jedne države članice priznate na državnom
području treće zemlje, a da nisu priznate kvalifikacije državljana druge
države članice, i to unatoč činjenici da se u Zajednici kvalifikacije
jednih i drugih trebaju smatrati jednakovrijednima. Takva situacija,
koja proizlazi iz podjele nadležnosti između Zajednice i država članica u
predmetnom sektoru, ne može se sama po sebi smatrati protivnom
unutarnjem tržištu. Takvo stajalište treba a fortiori biti isto u
pogledu mogućnosti država članica da sklapaju sporazume s trećim
zemljama u području usluga u sektorima za koje nisu donesena unutarnja
pravila.Osim toga, Vijeće može odlučiti da
će Zajednica imati isključivu vanjsku nadležnost (vidjeti primjerice
članak 9. Druge bankovne direktive) u sektorima u kojima su donesena
unutarnja pravila. Vijeće odlučuje, prilikom donošenja unutarnjih
pravila za pojedini sektor, treba li predvidjeti isključivu vanjsku
nadležnost Zajednice za područje koje je obuhvaćeno. Kada Vijeće
dodijeli Zajednici isključivu vanjsku nadležnost, to omogućuje
izjednačavanje uvjeta tržišnog natjecanja i unutar Zajednice i na
tržištima trećih zemalja između državljana različitih država članica. Na
taj način opseg vanjske nadležnosti ostavljene državama članicama nakon
donošenja unutarnjih pravila na temelju poglavlja o poslovnom nastanu i
uslugama ovisi o odluci zakonodavca Zajednice. Ta je analiza
prikladnija nego Komisijino stajalište prema kojem se iz odredaba samog
Ugovora automatski zasniva isključiva vanjska nadležnost Zajednice.
Prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, kad sama poglavlja Ugovora o
poslovnom nastanu i uslugama ne omogućavaju utvrđivanje „posebnog
cilja“ koji daje Zajednici implicitnu vanjsku nadležnost, tada nužno
unutarnja pravila sekundarnog prava, donesena na temelju tih poglavlja,
pružaju temelj vanjske nadležnosti Zajednice u području usluga. Međutim,
ta pravila ne postoje za cijelo područje gospodarskih djelatnosti
obuhvaćenih GATS-om, a kada postoje, ona ne usklađuju uvijek na
isključiv način sektor koji obuhvaćaju.Komisija
tvrdi da zajednička nadležnost država članica i Zajednice potkopava
unutarnje tržište. U prilog tom argumentu Komisija navodi da bi
pružatelji usluga koji su državljani trećih zemalja bili u mogućnosti
osnovati društvo na temelju prava države članice koje im to dopušta i
zatim osnovati zastupništva i podružnice u drugim državama članicama te
na taj način izložiti državljane tih država članica povećanom tržišnom
natjecanju od strane predmetnih društava iz treće zemlje. Vlada
Ujedinjene Kraljevine nije uvjerena u taj argument.Kao
prvo, društvo kći osnovano u državi članici od strane državljanina
treće zemlje podliježe nacionalnom pravu te države članice, a njegove
podružnice i zastupništva podliježu pravu država članica u kojima će
biti osnovani.Kao drugo, učinak GATS-a nije
takav da osnivanje društva u jednoj državi članici može poslužiti kao
odskočna daska za ulazak na tržišta drugih država članica. Popis
posebnih obveza u glavi „Ograničenja nacionalnog tretmana“ određuje da
„se društvima kćerima (društava iz trećih zemalja) koja su osnovana
prema zakonodavstvu države članice može odrediti nepovoljniji tretman
kada na državnom području Zajednice imaju samo registrirano sjedište,
osim ako se može dokazati da imaju stvarnu i trajnu vezu s gospodarstvom
države članice“ [neslužbeni prijevod]. Osim
toga, valja naglasiti da je osnivanje društva kćeri tek jedan od načina
pružanja usluga predviđenih GATS-om. Usluge tako mogu pružati i
zastupništva ili podružnice. Osnivanje zastupništva ili podružnica od
strane državljana trećih zemalja ne može ni u kojem slučaju imati one
posljedice za unutarnje tržište koje Komisija pripisuje osnivanju
društava kćeri u državama članicama od strane tih državljana. Naime,
podružnica ili zastupništvo koje je društvo s poslovnim nastanom u
trećoj zemlji osnovalo u državi članici nema ni pravo poslovnog nastana
ni pravo pružanja usluga na državnom području drugih država članica;
međutim, podložno gore navedenim ograničenjima, GATS se primjenjuje na
poslovni nastan zastupništava ili podružnica na isti način kako se
primjenjuje na poslovni nastan društava kćeri.Stoga
je nemoguće donijeti zaključak o isključivoj vanjskoj nadležnosti
temeljem posljedica koje ima članak 58. Ugovora na državljane trećih
zemalja koji osnuju poslovni nastan na državnom području države članice.
Komisijin argument na temelju članka 58. ne može stoga ni u kojem
slučaju utjecati na nadležnost država članica u vezi s primjenom GATS-a
na poslovni nastan zastupništava ili podružnica u državama članicama.Što
se tiče Komisijinog argumenta koji se temelji na mogućnosti poduzimanja
mjera križne retorzije, vlada Ujedinjene Kraljevine ocjenjuje da se
pitanje podjele nadležnosti između Zajednice i država članica radi
sklapanja međunarodnog sporazuma ne može riješiti u svjetlu jedne
njegove izolirane odredbe, nego je potrebno uzeti u obzir sve njegove
odredbe. Odredba o mjerama križne retorzije ne može sama po sebi
povećati nadležnosti Zajednice što se tiče sporazuma o uslugama ili
smanjiti nadležnosti država članica u pogledu istog sporazuma.Vlada
Ujedinjene Kraljevine odgovara da je potpuno netočna tvrdnja Komisije
koja navodi da bi sklapanje GATS-a od strane država članica utjecalo ili
izmijenilo pravo Zajednice jer pravila Zajednice obuhvaćaju cijeli
GATS. Naime, unutarnja pravila Zajednice ne odnose se na sve gospodarske
djelatnosti u području poslovnog nastana i usluga, a tamo gdje ta
pravila postoje, riječ je često o mjerama djelomičnog usklađivanja ili
mjerama koje su ograničene na utvrđivanje minimalnih standarda.Ujedinjena
Kraljevina iznenađena je Komisijinom tvrdnjom da bi GATS, na jedan ili
drugi način, mogao biti protivan primarnom ili sekundarnom pravu
Zajednice, što bi na temelju sudske prakse AETR nametnulo isključivu
nadležnost Zajednice za sklapanje GATS-a. Naime, prilikom pregovora o
GATS-u Komisija mora imati za cilj osiguranje njegove usklađenosti s
pravom Zajednice. Komisija navodi da je pregovarala uzimajući u obzir
sve postojeće pravo Zajednice. Vlada Ujedinjene Kraljevine ne može
prikriti osjećaj da Komisija po svaku cijenu nastoji otkriti sve
slučajeve neusklađenosti koji mogu postojati između GATS-a i prava
Zajednice pa da ih koristi kao povod za predlaganje isključive
nadležnosti Zajednice. Ujedinjena Kraljevina naglašava da Komisija
propušta pokazati postojanje stvarnih proturječnosti između GATS-a i
postojećih pravila Zajednice. U svakom slučaju, ako se i otkriju takve
proturječnosti između GATS-a i postojećih pravila Zajednice, to ne bi
isključilo nadležnost država članica u područjima izvan predmetnih
pravila Zajednice.Komisiji, koja tvrdi da
bi činjenica da države članice mogu sklopiti Sporazum TRIPS u svoje ime
mogla utjecati ili izmijeniti opseg prava Zajednice, Ujedinjena
Kraljevina odgovara da iako Zajednica ima nadležnost koja se odnosi na
TRIPS, ta je nadležnost ograničena u mjeri u kojoj TRIPS može utjecati
na mjere usklađivanja usvojene na temelju članka 100. A ili na uredbu o
žigu Zajednice donesenu na temelju članka 235. Ujedinjena Kraljevina
naglašava da se njezino neslaganje ne odnosi na vanjsku nadležnost
Zajednice u području obuhvaćenom TRIPS-om nego na isključivost te
nadležnosti.Ujedinjena Kraljevina upućuje
na načela koja je Sud oblikovao u svojem Mišljenju 2/91 i ocjenjuje da
je nadležnost za sklapanje TRIPS-a podijeljena između Zajednice i država
članica jer većina područja obuhvaćenih TRIPS-om ostaje u potpunosti
izvan usklađivanja Zajednice, odnosno predmet je djelomičnog
usklađivanja, ograničenog izričitim ili prešutnim priznanjem nacionalnog
prava intelektualnog vlasništva.Komisija
navodi tek jedan primjer područja u kojem se čini da su minimalne
pretpostavke utvrđene TRIPS-om strože od onih koje propisuje
zakonodavstvo Zajednice (riječ je o pretpostavkama za dodjelu obveznih
licencija u području topografija poluvodiča koje su detaljno navedene u
gore navedenoj Direktivi 87/54). Činjenica da TRIPS može utjecati ili
izmijeniti opseg te direktive jest dobar razlog zbog kojeg Zajednica
sudjeluje u sklapanju Sporazuma TRIPS. Međutim, to ne može opravdati
prijenos na Zajednicu vanjske nadležnosti za sklapanje sporazuma koji se
velikim dijelom odnosi na područja u kojima zakonodavac Zajednice nije
poduzeo nikakvo djelovanje ili u kojima je zadržavanje nadležnosti
država članica izričito priznato bilo UEZ-om bilo primjenjivim
sekundarnim pravom.Komisiji, koja tvrdi da
činjenica da države članice imaju ovlast djelovanja u području
obuhvaćenom TRIPS-om može dovesti do odstupanja i sukoba u njihovim
vanjskim režimima koji pak mogu utjecati na postojeće ili buduće
usklađivanje na razini Zajednice, Ujedinjena Kraljevina odgovara da
nadležnost koju države članice dijele sa Zajednicom u vezi sa sklapanjem
Sporazuma TRIPS ne ovlašćuje te države članice da u svakom slučaju
djeluju na način koji je nespojiv s postojećim pravilima Zajednice bilo
usvajanjem zakonodavstava bilo sklapanjem novih međunarodnih sporazuma
koji bi bili protivni pravu Zajednice.G –  Sedmo pitanjeOd
Komisije se traži da objasni argumente koje je navela kako bi pokazala
da bi u slučaju zajedničkog sudjelovanja Zajednice i država članica u
sklapanju sporazuma GATS i TRIPS došlo do utjecanja ili izmjene
postojećih pravila Zajednice.Prema
mišljenju Komisije, kada bi se priznala mješovita nadležnost u bankovnom
području, na pravila Zajednice moglo bi se utjecati ili bi ih se moglo
izmijeniti na tri načina u smislu sudske prakse AETR.Ponajprije,
kada bi države članice mogle odrediti vlastite posebne obveze u
području pristupa bankovnoj djelatnosti na svojem državnom području, to
bi utjecalo na odredbe gore navedene Druge bankovne direktive i to,
točnije, na odredbe koje se odnose na usklađivanje pretpostavki za
odobrenje (glava II.). Usto, mehanizam pregovora predviđen u članku 9.
Druge direktive radi ostvarivanja pristupa kreditnih institucija
Zajednice tržištima trećih zemalja, koji je usporediv s onim koji imaju
društva iz trećih zemalja na tržištu Zajednice, bio bi lišen sadržaja.
Time bi se vratilo u razdoblje u kojem je svaka država članica imala
vlastiti režim uzajamnosti.Nadalje, države
članice imaju mogućnost u okviru svojih nadležnosti određivanja naravi i
razine svojih posebnih obveza. Stoga, istodobno može postojati više
razina zahtjeva: za područja koja su obuhvaćena nadležnošću država
članica postoji razina A posebnih obveza u GATS-u, a za područja koja su
obuhvaćena nadležnošću Zajednice postoji, s jedne strane, propis
Zajednice (razina B) i, s druge strane, posebne obveze koje preuzima
Zajednica u okviru GATS-a (razina C). S obzirom na to da se te tri
razine mogu razlikovati, vjerojatno je da bi u smislu presude AETR
postojao utjecaj na pravila Zajednice, odnosno došlo bi do njihove
izmjene.Naposljetku, propis Zajednice o
pristupu bankovnom tržištu značajno bi izgubio na svojoj vrijednosti
kada bi svaka država članica mogla određivati svoje obveze koje bi, baš
kao i obveze Zajednice, trebale biti primjenjivane na osnovi načela
najpovlaštenije nacije. To bi osobito bio slučaj u područjima u kojima
se zahtijeva mješovita nadležnost zbog toga što propis Zajednice sadrži
minimalne odredbe. S obzirom na to da bi se u takvom slučaju nadležnosti
Zajednice i država članica odnosile na isti predmet, svaka obveza koju
bi preuzela jedna država članica lišila bi vrijednosti obvezu koju je
preuzela Zajednica.Komisija također
razmatra pitanje iscrpljivanja prava intelektualnog vlasništva. Ona
navodi da TRIPS daje slobodu državama članicama da odrede svoj režim
iscrpljivanja, pod uvjetom da ga primjenjuju u skladu s načelima
najpovlaštenije nacije i nacionalnog tretmana (vidjeti članak 6.) te da,
sa svoje strane, pravo Zajednice primjenjuje načelo iscrpljivanja
Zajednice. Stoga bi u slučaju mješovite nadležnosti mogla usporedno
postojati tri režima iscrpljivanja:–        određene
države članice mogle bi u okviru svoje nadležnosti primjenjivati sustav
međunarodnog iscrpljivanja prema trećim zemljama;–        druge države članice usvojile bi načelo nacionalnog iscrpljivanja;–        u
svakom slučaju sve države članice morat će primjenjivati načela
iscrpljivanja Zajednice u područjima koja ulaze u nadležnost Zajednice.S
obzirom na to da nije uvijek lako odrediti pod kojim su režimom
proizvod ili usluga koji sadrže pravo intelektualnog vlasništva uvezeni u
državu članicu, u državama članicama bi bilo moguće pokrenuti postupke
za povredu prava intelektualnog vlasništva. Postoji opasnost od utjecaja
na usporedne uvoze. Vjerojatno je da bi se izmijenio ili bi postojao
utjecaj na opseg načela slobode kretanja.Primjerice,
ako je nositelj prava intelektualnog vlasništva stavio robu na tržište
treće zemlje, ili je to učinjeno uz njegov pristanak, tu robu usporedni
uvoznik može uvesti u države članice Zajednice koje primjenjuju načelo
međunarodnog iscrpljivanja. Međutim, nositelj prava će biti u mogućnosti
usprotiviti se uvozu te robe u one države članice koje primjenjuju
nacionalno iscrpljivanje. Iz gore navedene presude Suda posredno
proizlazi da je nositelj prava u mogućnosti zabraniti uvoz predmetnog
proizvoda od strane usporednog uvoznika u druge države članice iz države
koja primjenjuje načelo međunarodnog iscrpljivanja. To je tako jer
nositelj prava u stvarnosti nije pristao na prvi uvoz robe u Zajednicu,
koji je ostvario usporedni uvoznik. Stoga ne bi bilo moguće primijeniti
načelo iscrpljivanja Zajednice. Dakle, usklađivanje se čini nužnim u tom
području te je već poduzeto za određena prava intelektualnog vlasništva
na način da je isključena mogućnost međunarodnog iscrpljivanja.Komisija
podsjeća da GATS ne omogućava jednostranu izmjenu popisa posebnih
obveza tijekom tri godine nakon njegova stupanja na snagu. Nakon toga,
ako takva izmjena ukine ili ugrozi prava drugih članica GATS-a, potonje
je potrebno obeštetiti (članak XXI.). Stoga Komisija smatra da bi se u
slučaju podijeljene nadležnosti države članice mogle protiviti svakom
novom razvoju prava Zajednice zbog bojazni od plaćanja odštete trećim
zemljama. Ta opasnost od zamrzavanja prava Zajednice predstavlja, prema
mišljenju Komisije, utjecaj na, odnosno, izmjenu prava Zajednice u
smislu sudske prakse AETR.Usto, Komisija
navodi da članak V. GATS-a predviđa opću derogaciju za gospodarske
integracije. Međutim, preostaju nesigurnosti u vezi s točnim opsegom
određenih odredaba članka V. Nije u potpunosti sigurno da europski
sporazumi sklopljeni sa zemljama Središnje i Istočne Europe (vidjeti
sporazume sklopljene između Zajednice ili Zajednica s Republikom
Poljskom od 16. prosinca 1991., SL 1993., L 348, str. 2.; s Češkom i
Slovačkom Federativnom Republikom od 16. prosinca 1991., SL 1992., L
115, str. 2.; s Republikom Mađarskom od 16. prosinca 1991., SL 1993., L
347, str. 2.; s Republikom Bugarskom od 8. ožujka 1993., SL L 323, str.
2.; s Rumunjskom od 1. veljače 1993., SL L 81, str. 2.) ispunjavaju
pretpostavke iz članka V. Ako bi se pokazalo da određeni sporazumi nisu
usklađeni s tom odredbom, oni bi mogli biti zadržani kao preferencijalni
sporazumi samo u slučaju postizanja derogacije načela najpovlaštenije
nacije. Ako bi države članice odbile takav zahtjev, pogodnosti tih
sporazuma morale bi se proširiti, na temelju načela najpovlaštenije
nacije, na sve članice GATS-a.Komisija
također naglašava da članak 6. gore navedene Direktive 87/54 o pravnoj
zaštiti topografija poluvodičkih proizvoda predviđa manje zahtjevne
uvjete nego što su to minimalni uvjeti koje sadrži TRIPS što se tiče
dodjele obveznih licencija. Pozivajući se na gore navedeno Mišljenje
2/91 (t. 25. i 26.) Komisija podsjeća da već samo usporedno postojanje
međunarodnih pravila i odredaba prava Zajednice u nekom području može
utjecati na pravo Zajednice, čak i u odsutnosti njihove međusobne
proturječnosti.Naposljetku, Komisija
primjećuje da zbog obilježja Sporazuma o WTO-u kao jedinstvenog paketa i
pravila o mjerama križne retorzije u Sporazumu o rješavanju sporova
povreda jednog od sporazuma u prilogu Sporazumu o WTO-u koju počini
država članica može, u slučaju da se prizna mješovita nadležnost,
dovesti do mjera retorzije u okviru sporazuma koji ulazi u područje
nadležnosti Zajednice. Sama ta mogućnost mjera križnih retorzija
predstavlja utjecaj ili izmjenu pravila Zajednice u smislu presude AETR.H –  Osmo pitanjeDio
II. odjeljak 3. Sporazuma o TRIPS-u obvezuje svaku članicu na zaštitu
oznaka zemljopisnog podrijetla drugih članica. Vijeće i Komisija navode
da Uredba (EEZ) br. 2081/92 od 14. srpnja 1992. o zaštiti oznaka
zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih proizvoda i
hrane (SL L 208, str. 1.) djelomično odgovara na taj zahtjev. Od Vijeća i
Komisije se traži da navedu na koji način ta uredba može biti temelj za
zaštitu oznaka podrijetla i oznaka izvornosti iz trećih zemalja.Komisija
navodi da se na temelju članka 12. ta uredba primjenjuje i na oznake
zemljopisnog podrijetla trećih zemalja: one koje zadovoljavaju uvjete
koje ta uredba postavlja (osobito, usklađenost sa specifikacijama i
podložnost nadzoru) mogu ostvariti, slijedeći isti postupak, posebnu
zaštitu koju daje članak 13. te uredbe.Vijeće
podsjeća da dio II. odjeljak 3. TRIPS-a obvezuje svaku ugovornu stranku
da odobri zaštitu zaštićenih naziva drugih ugovornih stranaka. Sama
logika sporazuma jest takva da može ugroziti zaštitu koju pružaju
propisi Zajednice.Kako bi prikazalo tu
situaciju, Vijeće daje primjer tužbe Republike Mađarske, članice WTO-a,
koja bi navodila da je zaštita koju Zajednica daje nazivu „Tokay“
protivna TRIPS-u jer on mora biti ograničen na vina proizvedena u
mađarskoj regiji Tokay. S obzirom na to da je naziv „Tokay“ zaštićen
zakonodavstvom Zajednice, Vijeće smatra da je Zajednica, a ne države
članice, nadležna za obranu od navoda Republike Mađarske u okviru takvog
spora.Međutim, Vijeće priznaje da se može
javiti i problem zaštite oznaka zemljopisnog podrijetla iz trećih
zemalja, a da to ne utječe na propise Zajednice, te da takav slučaj nije
predvidio u svojim pisanim očitovanjima.U
tom pogledu Vijeće navodi primjer zaštite kojom se u Španjolskoj štiti
alkoholno piće proizvedeno u Meksiku naziva „Meksička tekila“. Prema
mišljenju Vijeća, pod uvjetima akta sekundarnog prava Zajednice o tom
pitanju, taj problem je obuhvaćen nadležnošću država članica. U vezi s
potonjim primjerom, Vijeće bi željelo izmijeniti svoje pisano
očitovanje: opseg mjera Zajednice u području oznaka zemljopisnog
podrijetla ne poklapa se u potpunosti s dijelom II. odjeljkom 3.
TRIPS-a. Nadležnost Zajednice koja proizlazi iz doktrine AETR ne
obuhvaća, dakle, cjelokupan odjeljak 3. pa države članice ostaju
djelomično nadležne.I –  Deveto pitanjeOd
Komisije i Vijeća se traži da navedu postoji li za države članice
obveza primjene pravila, koja su dužne donijeti u pogledu državljana
trećih zemalja, ako postoji akt Zajednice o usklađivanju prava
intelektualnog vlasništva.Komisija smatra
da je u pogledu akata Zajednice koji usklađuju prava intelektualnog
vlasništva, koja su obuhvaćena Pariškom konvencijom za zaštitu
industrijskog vlasništva ili Bernskom konvencijom za zaštitu književnih i
umjetničkih djela, to pitanje uređeno samim tim međunarodnim
konvencijama.Naime, članci 2. i 3. Pariške
konvencije predviđaju za državljane zemalja Pariške unije, kao i za
osobe koje imaju prebivalište ili stvaran i ozbiljan poslovni nastan na
državnom području jedne od tih zemalja, nacionalni tretman za sadašnje i
buduće „pogodnosti“ odobrene zakonodavstvima u području industrijskog
vlasništva. Dakle, to se načelo primjenjuje automatski na odredbe Prve
direktive Vijeća 89/104/EEC od 21. prosinca 1988. o usklađivanju
zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.).Na
temelju članaka 3. i 5. Bernske konvencije, autori koji su državljani
jedne od zemalja Bernske unije ili koji u tim zemljama povremeno borave
uživaju sadašnja i buduća prava koje ta zakonodavstva odobravaju
državljanima.To načelo mora biti automatski primijenjeno u području autorskog prava na odredbe: –        Direktive
Vijeća 92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu
posudbe te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u
području intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.); –        Direktive
Vijeća 93/83/EEZ od 27. rujna 1993. o koordinaciji određenih pravila s
obzirom na autorsko pravo i srodna prava koja se odnose na satelitsko
emitiranje i kabelsko reemitiranje (SL L 248, str. 15.) (SL, posebno
izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 77.)Što
se tiče drugih prava intelektualnog vlasništva, odgovor se razlikuje
ovisno o aktima Zajednice. Na temelju članka 3. stavka 7. Direktive
Vijeća 87/54/EEZ od 16. prosinca 1986. o pravnoj zaštiti topografija
poluvodičkih proizvoda (SL 1987., L 24, str. 36.) Vijeće odlučuje o
proširenju zaštite na državljane trećih zemalja. U Direktivi Vijeća
92/100/EEZ od 19. studenoga 1992. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe
te o određenim pravima koja su srodna autorskom pravu u području
intelektualnog vlasništva (SL L 346, str. 61.) podrazumijeva se da
države članice nastavljaju odobravati ta prava na temelju reciprociteta i
odobravati nacionalni tretman državljanima zemalja koje su članice
Rimske konvencije. To je stajalište izričito potvrđeno Direktivom Vijeća
93/98/EEZ od 29. listopada 1993. kojom se usklađuje trajanje zaštite
autorskog prava i određenih srodnih prava (SL L 290, str. 9.). Naime,
uvodna izjava 23. upućuje na zaštitu državljana trećih zemalja na
temelju međunarodnog sporazuma.Vijeće
ponajprije tvrdi da kad načelno postoji akt Zajednice o usklađivanju
prava intelektualnog vlasništva, države članice nisu obvezne
primjenjivati pravila, koja su dužne donijeti, na državljane trećih
zemalja.Naime, općenito govoreći, mjere
usklađivanja odnose se na poslovni nastan i na funkcioniranje unutarnjeg
tržišta, a njihov cilj jest uklanjanje prepreka slobodi kretanja unutar
Zajednice. Njihov cilj nije usklađivanje tretmana prema državljanima i
društvima iz trećih zemalja. Uostalom, one najčešće ne uređuju tretman
koji svaka država članica može odobriti državljanima treće zemlje.Međutim,
Vijeće priznaje da mjere Zajednice o usklađivanju ponekad mogu
sadržavati opće pravilo koje je primjenjivo na svaku djelatnost koja se
poduzima na državnom području država članica, uključujući strane
državljane ili društva iz treće zemlje. Primjerice, mjera usklađivanja
može nametnuti obvezu registracije svakoj profesionalnoj osobi koja želi
obavljati svoje djelatnosti u Zajednici ili svakoj fizičkoj ili pravnoj
osobi koja želi zaštiti pravo intelektualnog vlasništva čiji je
nositelj. To bi se opće pravilo primjenjivalo i na državljane trećih
zemalja.Stoga Vijeće smatra da je odgovor
na deveto pitanje moguće dati samo s obzirom na postojeće stanje
usklađivanja Zajednice: u ovome trenutku zakonodavstvo Zajednice samo
iznimno nameće obveze državama članicama što se tiče prava
intelektualnog vlasništva koja se odobravaju državljanima trećih
zemalja.J –  Deseto pitanjeS
obzirom na to da Zajednica nije stranka većeg broja konvencija u
području intelektualnog vlasništva kojima upravlja WIPO, od Komisije se
traži da navede tko bi sudjelovao u upravljanju tim konvencijama ako bi
bila priznata isključiva nadležnost Zajednice za sklapanje konvencija s
trećim zemljama u području intelektualnog vlasništva.Uvodno,
Komisija pobliže objašnjava da je ona navela da bi Zajednica trebala
imati isključivu nadležnost za sklapanje Sporazuma o WTO-u jer je
poglavito riječ o sporazumu koji se odnosi na trgovinu (trade-related),
a nije navela to da bi Zajednica trebala imati isključivu nadležnost za
sklapanje svih konvencija s trećim zemljama u području intelektualnog
vlasništva.Prema mišljenju Komisije,
konvencije treba pojedinačno ispitati kako bi se utvrdilo je li riječ o
trgovinskom sporazumu te, u slučaju negativnog odgovora, je li
zakonodavac Zajednice već donio mjere na koje predmetna konvencija može
utjecati, odnosno, priprema li njihovo donošenje sklapanjem navedene
konvencije.Komisija naglašava da su
nadležnosti Zajednice evolutivne, osobito u području intelektualnog
vlasništva. Na taj način Zajednica trenutačno ne može postati članica
WIPO-a ili pristupiti postojećim konvencijama kao što su to Pariška
konvencija i Bernska konvencija jer je ta mogućnost otvorena samo
državama. Komisija ima samo status promatrača u WIPO-u gdje usklađeno
djeluje s državama članicama. Nasuprot tomu, Zajednica je bila uže
povezana s izradom dviju nedavno izrađenih WIPO konvencija, Ugovora iz
Washingtona od 26. svibnja 1989. o zaštiti intelektualnog vlasništva u
području integriranih krugova i Protokola iz Madrida od 28. lipnja 1989.
koji se odnosi na Madridski sporazum o međunarodnoj registraciji
žigova. Naime, Zajednica je sudjelovala na diplomatskoj Konferenciji u
statusu delegacije i može postati ugovorna stranka tih konvencija.K –  Jedanaesto pitanjeOd
Vijeća i država članica koje su podnijele očitovanja se traži da
pobliže navedu na koje je načine moguće osigurati jedinstvo vanjskog
djelovanja Zajednice i država članica u slučaju ocjene da sklapanje
Sporazuma GATS i TRIPS zahtijeva zajedničko sudjelovanje Zajednice i
država članica.Vijeće navodi da pitanje o
načinima zajedničkog sudjelovanja Zajednice i država članica u WTO-u još
uvijek nije riješeno jer postoji nesigurnost u vezi s postojanjem
podijeljene nadležnosti Zajednice i država članica sve dok Sud ne donese
svoje mišljenje.Vijeće navodi tek obrise rješenja koje bi se usvojilo u slučaju zajedničkog sudjelovanja.Ponajprije,
rješenje bi u potpunosti moralo poštovati Ugovore i pravnu stečevinu.
Nadalje, trebalo bi zadržati načelo jedinstvenog zajedničkoga
glasnogovornika, čak i u područjima koja nisu uopće obuhvaćena, ili to
nisu u cijelosti, isključivom nadležnošću Zajednice. Odluke, u užem
smislu riječi, trebale bi se donositi u okviru Vijeća, čak i u
područjima koja se ne odnose na Zajednicu, kako bi ono u potpunosti
ispunilo ulogu koju mu dodjeljuje Ugovor o Europskoj uniji. Naposljetku,
potrebno je usvojiti načelo jedinstvenog „poštanskog sandučića“ kako se
drugim članicama WTO-a ne bi nametnuo teret određivanja tko je
nadležan, Zajednica ili države članice. Svaki zahtjev za savjetovanje
ili svaki prigovor mogao bi se uputiti bilo „Europskoj uniji“ bilo
„Zajednici i državama članicama“ i trebao bi biti primljen neovisno o
tome tko je nadležan.Vijeće dodaje da Sud
ne mora biti upoznat s uređenjem koje će se usvojiti u slučaju
zajedničkog sudjelovanja Zajednice i država članica radi davanja
odgovora na pitanje koje mu je upućeno, tj. imaju li države članice
nadležnost za određeno područje u kojem GATS i TRIPS propisuju obveze.
Ono potvrđuje da je u svakom slučaju svjesno obveza koje mu pripisuju
članci Ugovora koji propisuju koherentnost vanjskog djelovanja Europske
unije.Prema mišljenju danske vlade, iz
članka C Ugovora o Europskoj uniji, članka 5. UEZ-a i sudske prakse Suda
proizlazi da su institucije Zajednice i države članice dužne lojalno
surađivati te da dužnost lojalne suradnje vrijedi i u slučaju isključive
nadležnosti Zajednice kao i u slučaju podijeljene nadležnosti između
Zajednice i država članica. U potonjem slučaju ta se zadaća nameće
neovisno o načinu na koji države članice izvršavaju svoje nadležnosti.Njemačka
vlada upućuje na „kodeks postupanja“ koji je Vijeće donijelo u svibnju
1994. kako bi omogućilo nastavak pregovora „post-Urugvajskoga kruga” u
području usluga (vidjeti gore tekst tog dogovora, u odgovoru na četvrto
pitanje) kao i na nacrt „kodeksa postupanja“ koji je na raspravi u
Vijeću, predviđen općenito u vezi s WTO-om. Ti kodeksi uklonit će
poteškoće povezane s očuvanjem jedinstva vanjskog djelovanja Zajednice i
država članica.Helenska vlada također
navodi da je jedinstvo djelovanja država članica i Zajednice u okviru
WTO-a moguće osigurati „kodeksom postupanja“ koji je usvojen odlukom
predstavnika vlada država članica koji su se sastali u okviru Vijeća.
Taj kodeks određuje Komisiju kao „zajedničkoga glasnogovornika“ država
članica i Zajednice u okviru WTO-a kako za pitanja o isključivoj
nadležnosti Zajednice tako i za pitanja o nadležnosti država članica.
Kad je riječ o drugoj kategoriji pitanja, države članice su pozvane
definirati zajednička stajališta koja će Komisija izlagati u okviru
nadležnih tijela WTO-a. Naposljetku, u slučaju da države članice ne
uspiju definirati zajedničko stajalište, i jedino u tom slučaju, one bi
mogle, prema mišljenju helenske vlade, braniti svoja nacionalna
stajališta u okviru WTO-a.Španjolska vlada
također naglašava nužnost donošenja kodeksa postupanja koji predviđa
korištenje postupaka određenih Ugovorima u područjima u nadležnosti
Zajednice te traženje konsenzusa između država članica u područjima u
njihovoj nadležnosti. Prema mišljenju španjolske vlade, ako bi se
postizanje konsenzusa pokazalo nemogućim, države članice bi bile
slobodne zastupati vlastito stajalište. Naposljetku, Komisija bi bila
pozvana izlagati i pregovarati u ime Zajednice i država članica slijedom
instrukcija, ovisno o slučaju, Vijeća ili država članica.Francuska
vlada također primjećuje da bi za primjenu sporazuma koji su proizašli
iz Urugvajskoga kruga trebala biti osigurana usklađenost djelovanja
Zajednice i država članica u skladu s člankom C podstavkom 2. Ugovora o
Europskoj uniji i člankom 5. UEZ-a. Prema mišljenju francuske vlade,
nacrt kodeksa postupanja koji je predmet rasprava u Vijeću omogućio bi
osiguranje jedinstva tog djelovanja. Taj tekst trebao bi sadržavati
sljedeće elemente: načelo jedinstvenoga glasnogovornika – Komisije – u
okviru WTO-a; vođenje pregovora u WTO-u od strane Komisije u ime
Zajednice i država članica u okviru mandata; redovita izvješća o
pregovorima Vijeću i njegovim drugim instancijama zaduženima za praćenje
pregovora; uključenost država članica u svim fazama pregovora ili
rasprava. Usto, Komisija bi trebala prihvatiti zahtjeve država članica
za održavanje konzultacija i privremeno obustaviti rasprave ako je to
nužno. Trebalo bi uspostaviti usku suradnju između Komisije, država
članica i Općeg tajništva Vijeća radi urednog vođenja pregovora. Sve
aktivnosti i stajališta trebali bi biti utemeljeni na zajedničkom
stajalištu koje je za područja u nadležnosti Zajednice usvojeno u skladu
s relevantnim odredbama Ugovora, a za područja u nacionalnoj
nadležnosti konsenzusom. Države članice mogle bi izražavati stajališta o
pitanjima iz nacionalne nadležnosti samo ako ne bi bilo moguće usvojiti
zajedničko stajalište.Nizozemska vlada
upućuje na Mišljenje 2/91 kako bi naglasila nužnost najuže moguće
suradnje između Zajednice i država članica u slučaju zajedničke
nadležnosti. Ta suradnja trebala bi se očitovati u donošenju kodeksa
postupanja. U tom pogledu nizozemska vlada podsjeća na stari sadržaj
članka 116. UEEZ-a, na postojeće uređenje u okviru FAO-a kao i na
postojeće postupke u okviru trećeg stupa Ugovora o Europskoj uniji,
osobito na postupak iz članka K.5.Prema
mišljenju portugalske vlade, moguće poteškoće koje bi se mogle javiti u
zastupanju vlastitih interesa država članica u okviru WTO-a ili u
oblikovanju njihovih želja ne određuju odgovor na pitanje podjele
nadležnosti te ne sprečavaju donošenje zaključka da je ovdje riječ o
mješovitim sporazumima. Portugalska vlada podsjeća na obveze suradnje i
koherentnosti propisane u članku C, članku J.1 stavku 4. i članku J.2
stavku 3. Ugovora o Europskoj uniji te u članku 5. UEZ‑a. Cilj jedinstva
djelovanja Zajednice i država članica postignut je tijekom pregovora
WTO-a. Tako stečeno iskustvo trebalo bi, prema mišljenju portugalske
vlade, služiti kao referentna točka za izradu kodeksa postupanja koji bi
definirao posebne zadaće Komisije kao glasnogovornika država članica te
način donošenja zajedničkih ili usklađenih stajališta država članica o
pitanjima koja ulaze u njihovu nadležnost. Kada je riječ o vitalnim ili
vrlo važnim interesima države članice, trebalo bi tražiti konsenzus za
donošenje odluke.Vlada Ujedinjene
Kraljevine naglašava da pravi značaj pitanja Suda leži u budućem
sudjelovanju Zajednice i država članica u WTO-u. Ona podsjeća da su
Zajednica i države članice učinkovito surađivale tijekom višestranih
pregovora u Urugvajskom krugu, na isti način kao što bi to učinile da su
sve stranke od početka priznale zajedničku nadležnost. To pokazuje da
je takva suradnja politički moguća i može biti posebno učinkovita radi
osiguranja poštovanja interesa Zajednice i država članica.Međutim,
jedna određena metoda suradnje nije nužno prikladna za sve sporazume u
svim okolnostima. Stoga Ujedinjena Kraljevina može samo naznačiti moguće
obrise postupka dogovaranja kojim bi se ostvarila koherentnost vanjskog
djelovanja u okviru WTO-a.1. Postupak bi
obuhvaćao ponašanje Zajednice i država članica u okviru WTO-a,
obuhvaćajući područja u nadležnosti Zajednice ili u nadležnosti država
članica.2. Komisija bi uobičajeno bila
jedinstveni „glasnogovornik“ te bi pregovarala za račun Zajednice i
država članica; međutim, u iznimnim slučajevima države članice bile bi
također u mogućnosti izraziti svoje stajalište i pregovarati.
Primjenjivi postupak bi odredio okolnosti u kojima bi one mogle
ostvarivati to pravo.3. Komisija bi informirala države članice o stanju pregovora i rasprava kako bi im omogućila odgovarajuće sudjelovanje.4. Komisija bi savjesno dostavljala državama članicama sve relevantne dokumente, uključujući tekstove.5. Komisija bi uzela u obzir stajališta država članica. Primjenjivi postupci bili bi predmet dogovora.6.
Stajališta ili djelovanja o kojima bi se donijela odluka bila bi
utemeljena na pravilima i postupcima Zajednice, ondje gdje se oni
primjenjuju (primjerice u okviru članka 228. stavka 1. druge rečenice
UEZ-a), a u drugim slučajevima bi proizlazili iz zajedničkog stajališta
postignutoga konsenzusom.7. Države članice
bi nastupale, kao što to čine danas, u vlastito ime o administrativnim i
proračunskim pitanjima, ali bi izbjegavale zauzimati neujednačena
stajališta.8. Bilo bi potrebno donijeti
odredbe radi utvrđivanja načina na koji Zajednica upravlja postupcima
rješavanja sporova u okviru WTO-a. Te odredbe trebale bi predvidjeti
usku suradnju između Komisije i država članica.9.
U slučaju kad bi određene države članice bile pogođene ponašanjem
drugih stranaka Sporazuma o WTO-u koje krše njegove odredbe, trebalo bi
odredbama predvidjeti postupak savjetovanja između Komisije i država
članica kao i usku međusobnu suradnju.Ujedinjena
Kraljevina ne sumnja da će postupak s gore navedenim obilježjima biti
utvrđen. Države članice nemaju namjeru potkopavanja goleme pregovaračke
moći koju zajednički ostvaruju; njihov prevladavajući interes jest
najučinkovitija moguća uporaba te pregovaračke moći. Stajalište Suda I - Uvod1.      Predmet
pitanja koje je Komisija uputila Sudu zahtjevom za mišljenje podnesenim
na temelju članka 228. stavka 6. UEZ-a jest ponajprije ima li ili ne
Zajednica isključivu nadležnost za sklapanje višestranih sporazuma o
trgovini robom u mjeri u kojoj se ti sporazumi odnose na proizvode
EZUČ-a i Euratoma. Nadalje, pitanja se odnose na pitanje isključive
nadležnosti koju bi na temelju bilo članka 113. UEZ-a bilo na temelju
usporednih unutarnjih i vanjskih nadležnosti bilo na temelju članka 100.
A ili članka 235. UEZ-a imala Zajednica za sklapanje Općeg sporazuma o
trgovini uslugama (u daljnjem tekstu: GATS) i Sporazuma o trgovinskim
aspektima prava intelektualnog vlasništva, uključujući trgovinu
krivotvorenom robom (u daljnjem tekstu: TRIPS).2.      Ti
različiti sporazumi nalaze se u prilogu Sporazumu o osnivanju Svjetske
trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: Sporazum o WTO-u). Sporazum o
WTO-u stvara zajednički institucionalni okvir za ostvarivanje
trgovinskih odnosa između zemalja članica u pitanjima vezanima za
sporazume i s njima povezane pravne instrumente sadržane u prilozima tom
sporazumu (članak II. stavak 1. Sporazuma o WTO-u). Ti različiti
sporazumi sadrže rezultate višestranih trgovinskih pregovora iz
Urugvajskoga kruga čija je polazišna točka bila Ministarska deklaracija
iz Punte del Este od 20. rujna 1986.3.      Vijeće
i države članice su prilikom prihvaćanja te deklaracije odlučile „radi
jamčenja maksimalne koherentnosti vođenja pregovora“ da „Komisija
djeluje kao jedinstveni pregovarač Zajednice i država članica“. Međutim,
u zapisniku sa sastanka je pojašnjeno da ta odluka „ne presumira
pitanje nadležnosti Zajednice i država članica o pojedinim područjima“.4.      Odbor
za trgovinske pregovore, tijelo koje je Konferencija iz Punte del Este
posebno osnovala za vođenje pregovora u Urugvajskom krugu, odobrio je
15. prosinca 1993. u sastavu na razini visokih dužnosnika Završni akt
koji je sadržavao rezultate višestranih trgovinskih pregovora u
Urugvajskom krugu.5.      Vijeće
je na svojoj sjednici 7. i 8. ožujka 1994. odlučilo nastaviti s
potpisivanjem Završnog akta i Sporazuma o WTO-u te je ovlastilo
predsjednika Vijeća i sir Leona Brittana, člana Komisije, da 15. travnja
1994. u Marakešu potpišu Završni akt i Sporazum o WTO-u u ime Vijeća
Europske unije. Smatrajući da se ti akti „odnose i na pitanja u
nacionalnoj nadležnosti“, predstavnici vlada država članica su se istoga
dana dogovorili nastaviti s potpisivanjem Završnog akta i Sporazuma o
WTO-u. Komisija je sa svoje strane u zapisnik unijela da „Završni akt
[…] i priloženi sporazumi ulaze u isključivu nadležnost Zajednice“.6.      Komisija je 6. travnja 1994. uputila zahtjev za mišljenje. Njezina pitanja glase:„S obzirom na rezultate trgovinskih pregovora u Urugvajskom krugu GATT-a sadržanih u Završnom aktu od 15. prosinca 1993:(1)      Ima
li Europska zajednica nadležnost za sklapanje svih dijelova Sporazuma o
WTO-u koji se odnose na trgovinu uslugama (GATS) i na trgovinske
aspekte prava intelektualnog vlasništva, uključujući trgovinu
krivotvorenom robom (TRIPS), na temelju UEZ-a, a osobito na temelju
samog članka 113. ili zajednički s člankom 100. A i/ili člankom 235.
navedenoga ugovora?(2)      Ima
li Europska zajednica nadležnost za sklapanje samo dijelova Sporazuma o
WTO-u koji se odnose na proizvode i/ili usluge koji ulaze u područje
primjene Ugovora o EZUČ-u i Ugovora o Euroatomu?(3)      Ako
je odgovor na prethodna pitanja potvrdan, utječe li to na sposobnost
država članica da sklope Sporazum o WTO-u, s obzirom na to da je već
dogovoreno da su one države osnivačice WTO-a?“7.      Sporazumi
iz Urugvajskoga kruga su stvarno potpisani 15. travnja 1994. u
Marakešu. Zajednica i njezine države članice izvršile su potpisivanje u
skladu s gore navedenim odlukama (vidjeti točku 5.).8.      Komisijin zahtjev za mišljenje dostavljen je Vijeću i državama članicama 24. svibnja 1994. II - Dopuštenost zahtjeva9.      Ponajprije
valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi mišljenje Suda,
na temelju članka 228. stavka 6. Ugovora, može odnositi na pitanja koja
se tiču podjele nadležnosti između Zajednice i država članica radi
sklapanja određenog sporazuma s trećim zemljama, kao što je to ovdje
slučaj (vidjeti osobito Mišljenje 1/75 od 11. studenoga 1975., Zb., str.
1355. i posebice str. 1360., Mišljenje 1/78 od 4. listopada 1979., Zb.,
str. 2871., t. 30. i Mišljenje 2/91 od 19. ožujka 1993., Zb., str.
I-1061., t. 3.).10.    Kraljevina
Španjolska navodi da je zahtjev nedopušten. Prema njezinom mišljenju,
postupak donošenja mišljenja na temelju članka 228. može se pokrenuti do
trenutka dok Zajednica još nije preuzela međunarodnu obvezu. Kraljevina
Španjolska naglašava da se potpisivanje Završnog akta u Marakešu
odnosilo na potvrđivanje tekstova koji su proizašli iz pregovora te je,
usto, sadržavalo obvezu potpisnica da te tekstove upute svojim odnosnim
vlastima na potvrđivanje. Vijeće i nizozemska vlada izražavaju sumnje o
pitanju je li sporazum koji je već potpisan još uvijek predviđeni
sporazum u smislu članka 228.11.    Te primjedbe i sumnje potrebno je odbiti.12.    Od
Suda se može zatražiti donošenje mišljenja na temelju članka 228.
stavka 6. Ugovora u svakom trenutku prije nego što je izražen konačan
pristanak Zajednice na obvezivanje sporazumom. Do tog pristanka sporazum
je predviđen. Stoga ništa nije protivno dopuštenosti ovog zahtjeva. III – Oblik Komisijinih pitanja13.    Vijeće
kritizira način na koji je Komisija oblikovala svoja pitanja. S obzirom
na to da se postupak odnosi na sporazum koji su potpisali Zajednica i
države članice na temelju svojih odnosnih nadležnosti, nije riječ o tome
može li Zajednica sama potpisati i sklopiti taj sporazum (što je prema
mišljenju Vijeća samo teorijsko pitanje), nego utvrditi je li
„zajedničko sklapanje sporazuma iz Urugvajskoga kruga od strane
Zajednice i država članica […] spojivo s podjelom nadležnosti
uspostavljenom Ugovorima o Europskim zajednicama“, što ne bi bio slučaj
kad bi sveukupnost sporazuma bila u isključivoj nadležnosti Zajednice.14.    Kritike
Vijeća, koje podupire portugalska vlada, potrebno je odbiti. Temeljno
pitanje jest odrediti je li nadležnost Zajednice za sklapanje Sporazuma o
WTO-u i njegovih priloga isključiva ili nije isključiva, a neovisno o
tome jesu li pitanja postavljena u izričaju koji predlaže Vijeće ili u
obliku koji koristi Komisija. Sud u nastavku ovog mišljenja namjerava
razmotriti upravo to temeljno pitanje, navodeći redom određene posebne
probleme koje uzrokuju višestrani sporazumi o trgovini robom, GATS i
TRIPS. Međutim, prethodno valja razmotriti argumente Vijeća i određenih
vlada, koje su podnijele očitovanja, u vezi sa zastupanjem ovisnih
područja država članica te argumente portugalske vlade koji se temelje
na financijskom sudjelovanju država u djelovanju WTO-a. IV - Zastupanje određenih ovisnih područja država članica15.    Vijeće
i nekoliko vlada, koje su podnijele očitovanja, proturječe isključivoj
nadležnosti Zajednice za sklapanje Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga,
na što se poziva Komisija, navodeći da određene države članice ostaju
nadležne za sklapanje i izvršavanje sporazuma u odnosu na područja na
koja se ne primjenjuju Ugovori o Europskim zajednicama.16.    Usto,
francuska vlada navodi da Sporazum o WTO-u i njegovi prilozi u brojnim
pitanjima izlaze iz područja koje se odnosi na režim pridruživanja PZP-a
(prekomorske zemlje i područja) te da je stoga u toj mjeri ona sama
nadležna za sklapanje Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga.17.    Kao
što je to Sud naveo u gore navedenom Mišljenju 1/78 (t. 62.), u mjeri u
kojoj predmetna područja ostaju izvan područja primjene UEEZ-a, ona se u
pogledu Zajednice nalaze u istom položaju kao treće zemlje. Stoga,
države koje imaju takva područja pozvane su sudjelovati u sporazumu ne
kao članice Zajednice, nego zato što osiguravaju međunarodne odnose
ovisnih područja koja ne čine dio prostora prava Zajednice.18.    Međutim,
kao što je to Sud naglasio u tom mišljenju (ista točka), poseban
položaj tih država članica ne može utjecati na rješenje problema u vezi s
ograničenjem razina nadležnosti unutar Zajednice. V – Proračunska i financijska pitanja19.    Upućujući
na članak VII. Sporazuma o WTO-u, koji propisuje da svaka članica
doprinosi za pokriće troškova WTO-a, i s obzirom na činjenicu da će
države članice Zajednice steći svojstvo izvornih članica WTO-a (vidjeti
članak XI. stavak 1.), portugalska vlada smatra da je ta okolnost
dostatna za opravdanje sudjelovanja država članica u sklapanju
sporazuma, unatoč tome što financiranje nema isti odlučan značaj kao u
međunarodnom sporazumu o kaučuku koji je bio predmet gore navedenog
Mišljenja 1/78. Portugalska vlada dodaje razlog koji se temelji na
njezinom vlastitom ustavnom pravu koji za međunarodne ugovore koji
predviđaju sudjelovanje Portugalske Republike u međunarodnim
organizacijama zahtijeva potvrdu nacionalnog parlamenta.20.    U
vezi s potonjim argumentom dostatno je odgovoriti da odredbe unutarnjeg
pravnog poretka, čak i ustavne naravi, ne mogu izmijeniti podjelu
međunarodnih nadležnosti između država članica i Zajednice, kako to
proizlazi iz Ugovora. 21.    Prvi
argument također nije moguće prihvatiti. Kad je riječ o međunarodnoj
organizaciji koja raspolaže samo funkcionalnim proračunom, a ne
instrumentom za financijsko djelovanje, tada pokrivanje troškova WTO-a
od strane država članica ne može ni u kojem slučaju samo opravdati
sudjelovanje država članica u sklapanju Sporazuma. VI – Višestrani sporazumi o trgovini robom22.    Što
se tiče višestranih sporazuma o trgovini robom, Komisija i stranke koje
su podnijele očitovanja slažu se da su oni u najvećem dijelu obuhvaćeni
isključivom nadležnošću Zajednice koju ona ima u području zajedničke
trgovinske politike na temelju članka 113. UEZ-a. Odstupanja se odnose
samo na posebna pitanja.23.    Komisijin
zahtjev za isključivu nadležnost Zajednice radi sklapanja višestranih
sporazuma o trgovini robom, pod uvjetom da se primjenjuju na proizvode
Euratoma, ne osporavaju ni Vijeće ni države članice koje su podnijele
očitovanja. Međutim, s obzirom na to da je taj problem Komisija navela u
svojem drugom pitanju, potrebno ga je ispitati.24.    Članak
232. stavak 2. UEZ-a navodi da odredbe tog ugovora „ne odstupaju od
odredaba Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju“. S
obzirom na to da Ugovor o Euratomu ne sadrži nijednu odredbu o vanjskoj
trgovini, ništa se ne protivi tome da se sporazumi sklopljeni na temelju
članka 113. UEZ-a prošire na međunarodnu trgovinu proizvodima Euratoma.25.    Nasuprot
tomu, slučaj proizvoda EZUČ-a predstavlja točku neslaganja između, s
jedne strane, Komisije za koju isključiva nadležnost Zajednice na
temelju članka 113. UEZ-a vrijedi i za proizvode EZUČ-a i, s druge
strane, Vijeća i većine država članica koje su podnijele očitovanja koji
predlažu državnu nadležnost upućujući na članak 71. Ugovora o EZUČ-u.26.    Doista,
u skladu s člankom 71. Ugovora o EZUČ-u, „primjena ovog Ugovora ne
utječe na nadležnost vlada država članica u području trgovinske
politike, osim ako nije drukčije određeno njegovim odredbama“
[neslužbeni prijevod]. Usto, članak 232. stavak 1. UEZ-a navodi da on ne
mijenja odredbe Ugovora o EZUČ-u, osobito što se tiče prava i obveza
država članica te ovlasti institucija.27.    Međutim,
s obzirom na to da je Ugovor o EZUČ-u sastavljen u vrijeme kad još nije
postojala Europska ekonomska zajednica, članak 71. tog ugovora mogao se
odnositi samo na proizvode od ugljena i čelika. U svakom slučaju,
nadležnost država članica mogla je biti utemeljena samo za sporazume
koji se posebno odnose na proizvode EZUČ-a. Nasuprot tomu, na temelju
članka 113. UEZ-a Zajednica je jedina nadležna za sklapanje općeg
vanjskog sporazuma, odnosno sporazuma koji obuhvaća sve vrste robe, čak i
ako su među tom robom proizvodi EZUČ-a. Kao što je Sud ocijenio u gore
navedenom Mišljenju 1/75 (str. 1365. treći podstavak), isključeno je da
članak 71. Ugovora o EZUČ-u može „onemogućiti provedbu članaka 113. i
114. UEEZ-a te utjecati na dodjele nadležnosti Zajednici za pregovaranje
i sklapanje međunarodnih sporazuma iz područja zajedničke trgovinske
politike“. U ovom slučaju, ispitivanje višestranih sporazuma o trgovini
robom pokazuje da se nijedan od njih ne odnosi posebno na proizvode
EZUČ-a. Iz toga proizlazi da nije moguće dovesti u pitanje isključivu
nadležnost Zajednice za sklapanje tih sporazuma, zbog toga što se
također primjenjuju na proizvode EZUČ-a. 28.    Vijeće
navodi da se korištenje članka 43. UEZ-a kao temelja odluke Vijeća o
sklapanju Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga nameće za Sporazum o
poljoprivredi jer se odnosi ne samo na trgovinske mjere koje su
primjenjive na međunarodnu trgovinu poljoprivrednim proizvodima nego i
nadasve na unutarnji režim uređenja poljoprivrednih tržišta. Vlada
Ujedinjene Kraljevine posebno objašnjava da će obveze smanjenja
unutarnje potpore i povrata izvoza koje sadrži Sporazum o
poljoprivrednim proizvodima utjecati na zajedničko uređenje tržišta te
da one izlaze iz okvira članka 113. UEZ-a jer se odnose na proizvode
Zajednice, a ne na uvezene proizvode.29.    Što
se tiče Sporazuma o poljoprivredi, doista je točno da je ocijenjeno da
je članak 43. prikladna pravna osnova direktive čiji je cilj jedinstveno
uređenje uvjeta prodaje proizvoda, ne samo u trgovini unutar Zajednice
nego i kod proizvoda s podrijetlom iz treće zemlje (vidjeti presudu od
16. studenoga 1989., Komisija/Vijeće, C-131/87, Zb., str. I-3764., t.
27.). Međutim, tu je bila riječ o direktivi koja se odnosila na
ostvarenje jednog ili više ciljeva zajedničke poljoprivredne politike
koji su utvrđeni u članku 39. Ugovora. To nije slučaj sa Sporazumom o
poljoprivredi u prilogu Sporazumu o WTO-u. Naime, njegov je cilj
uspostava na svjetskoj razini „pravedn[og] i tržišno orijentiran[og]
poljoprivredn[og] trgovinsk[og] sustav[a]“ (vidjeti preambulu Sporazuma o
poljoprivredi). Ako obveze navedene u okviru tog sporazuma
podrazumijevaju da unutarnje provedbene mjere trebaju biti donesene na
temelju članka 43. Ugovora, to ne znači da međunarodne obveze ne mogu
biti preuzete na temelju samog članka 113.30.    Vijeće
nadalje navodi da se korištenje članka 43. UEZ-a također nametnulo kao
temelj za njegovu odluku o sklapanju Sporazuma o primjeni sanitarnih i
fitosanitarnih mjera i to zbog istih razloga kao što su oni navedeni za
Sporazum o poljoprivredi.31.    To
stajalište treba odbiti. Sporazum o primjeni sanitarnih i
fitosanitarnih mjera ograničen je, kao što to proizlazi iz njegove
preambule, na „uspostav[u] multilateraln[og] okvir[a] pravila i
disciplina kojim bi se rukovodio razvitak, donošenje i provedba
sanitarnih i fitosanitarnih mjera uz njihov minimalni negativni učinak
na trgovinu“. Takav sporazum moguće je sklopiti na temelju samog članka
113.32.    Prema
mišljenju nizozemske vlade, zajedničko sudjelovanje Zajednice i država
članica u Sporazumu o WTO-u opravdano je s obzirom na to da države
članice imaju vlastitu nadležnost u području tehničkih prepreka u
trgovini, zbog neobaveznosti određenih direktiva Zajednice u tom
području te zato što u tom području nije ostvareno niti je predviđeno
cjelovito usklađivanje.33.    Taj
argument nije moguće prihvatiti. Sporazum o tehničkim preprekama u
trgovini ulazi u zajedničku trgovinsku politiku jer njegove odredbe
imaju namjeru da tehnički propisi i norme kao i postupci ocjenjivanja
sukladnosti s tehničkim propisima i normama ne stvaraju nepotrebne
prepreke u međunarodnoj trgovini (vidjeti preambulu i članke 2.2. i
5.1.2. Sporazuma).34.    Iz
prethodnih razmatranja proizlazi da je Zajednica sama nadležna na
temelju članka 113. UEZ-a za sklapanje višestranih sporazuma o trgovini
robom. VII – Članak 113. UEZ-a, GATS i TRIPS35.    Glavna
teza koju Komisija zastupa jest da sklapanje GATS-a i TRIPS-a ulazi u
isključivu nadležnost Zajednice koju ona ima u području trgovinske
politike na temelju članka 113. UEZ-a. To su stajalište žustro
osporavali Vijeće, države članice koje su podnijele očitovanja i
Europski parlament, kojemu je na njegov zahtjev odobreno podnošenje
očitovanja. Prvo valja ispitati tu glavnu tezu Komisije, razmatrajući
redom GATS i TRIPS. A - GATS36.    Pozivajući
se u biti na nerestriktivno tumačenje koje je sudska praksa Suda dala
pojmu zajedničke trgovinske politike (vidjeti gore navedeno Mišljenje
1/78, t. 44. i 45.), na veze ili preklapanja između robe i usluga, na
svrhu GATS-a kao i na uporabljene instrumente, Komisija zaključuje da
usluge ulaze u zajedničku trgovinsku politiku a da nije potrebno praviti
razliku između različitih oblika pružanja usluga te, osobito, između
izravnog prekograničnog pružanja usluga i usluga koje se pružaju
posredstvom komercijalne prisutnosti u zemlji u kojoj se nalazi adresat
te usluge. Komisija također navodi da međunarodni trgovinski sporazumi u
području prometa (za razliku od onih koji se odnose na pravila
sigurnosti) ulaze u zajedničku trgovinsku politiku, a ne u posebno
poglavlje Ugovora koje je posvećeno zajedničkoj prometnoj politici.37.    Prvo valja razmotriti druge usluge osim prometa, a zatim posebne usluge u vezi s prometom.38.    Što
se tiče prve kategorije, valja uvodno podsjetiti da je Sud u Mišljenju
1/75, gdje se trebao očitovati o opsegu nadležnosti Zajednice u vezi s
pravilom o lokalnim troškovima, ocijenio „da područje zajedničke
trgovinske politike, a osobito izvozne politike, nužno obuhvaća režime
potpore izvozu i osobito mjere koje se odnose na kredite namijenjene
financiranju lokalnih troškova povezanih s izvoznim operacijama“ (Zb.,
1975., str. 1362.). Lokalni troškovi o kojima je riječ odnosili su se
kako na troškove isporuke robe tako i na troškove pružanja usluga. Sud
je priznao isključivu nadležnost Zajednice ne razlikujući robu i usluge.39.    Sud
je u svojem gore navedenom Mišljenju 1/78 (t. 44.) odbio tumačenje
članka 113. „čiji bi učinak bilo ograničavanje zajedničke trgovinske
politike na uporabu instrumenata usmjerenih samo na tradicionalne
aspekte vanjske trgovine“. Naprotiv, Sud je smatrao da „pitanje vanjske
trgovine treba urediti u otvorenoj perspektivi“, što potvrđuje „okolnost
da je nabrajanje objekata trgovinske politike u članku 113. […]
zamišljeno kao otvoren popis“ (gore navedeno Mišljenje 1/78, t. 45.).40.    Komisija
u svojem zahtjevu za mišljenje naglašava da je u određenim razvijenim
zemljama uslužni sektor postao prevladavajući gospodarski sektor te da
je svjetsko gospodarstvo na putu temeljnog restrukturiranja, obična
industrija ima tendenciju prebacivanja prema zemljama u razvoju, dok su
razvijena gospodarstva uglavnom postala izvoznici usluga i robe s
visokom dodanom vrijednošću. Sud primjećuje da taj razvoj pokazuju
Sporazum o WTO-u i njegovi prilozi koji su predmet jednih pregovora o
robi i uslugama.41.    Uzimajući
u obzir taj razvoj međunarodne trgovine, otvorenost zajedničke
trgovinske politike u smislu Ugovora protivi se tome da se trgovina
uslugama odmah i načelno isključi iz područja članka 113., kao što bi to
željele određene vlade koje su podnijele očitovanja.42.    Kako
bi taj zaključak bio precizniji, valja ipak uzeti u obzir GATS-ovu
definiciju trgovine uslugama kako bi se vidjelo ograničava li cjeloviti
sustav Ugovora uključenje trgovine uslugama u članak 113.43.    Trgovina
uslugama u smislu GATS-a obuhvaća, na temelju njegovog članka I. stavka
2., četiri oblika pružanja usluga: 1.) prekogranično pružanje usluga
koje ne obuhvaća nikakvo kretanje osoba; 2.) potrošnju u inozemstvu koja
obuhvaća kretanje korisnika usluga na državno područje članice WTO-a
gdje pružatelj usluga ima poslovni nastan; 3.) komercijalnu prisutnost,
odnosno prisutnost društva kćeri ili podružnice na državnom teritoriju
članice WTO-a gdje se usluga pruža; 4.) prisutnost fizičkih osoba
članice WTO-a zahvaljujući kojoj pružatelj usluga iz jedne članice pruža
usluge na državnom području neke druge članice. 44.    Što
se tiče prekograničnog pružanja usluga, uslugu pruža pružatelj s
poslovnim nastanom u određenoj zemlji korisniku koji boravi u drugoj
zemlji. Ne postoji kretanje pružatelja usluge u zemlju korisnika, ni
obratno, kretanje korisnika u zemlju pružatelja usluge. Ta situacija
nije, dakle, bez analogije s trgovinom robom, koja je nesumnjivo
obuhvaćena zajedničkom trgovinskom politikom u smislu Ugovora. Dakle,
nikakav poseban razlog ne protivi se tome da takvo pružanje uđe u pojam
zajedničke trgovinske politike. 45.    Isto
ne vrijedi za druga tri načina pružanja usluga na koja se odnosi GATS;
potrošnju u inozemstvu, komercijalnu prisutnost i prisutnost fizičkih
osoba.46.    Što
se tiče fizičkih osoba, iz članka 3. Ugovora, koji razlikuje u točki
(b) „zajedničku trgovinsku politiku“, a u točki (d) „mjere koje se
odnose na ulazak i kretanje osoba“, proizlazi da se ne može smatrati da
je postupanje prema državljanima trećih zemalja prilikom prelaska
vanjskih granica država članica obuhvaćeno zajedničkom trgovinskom
politikom. Općenitije, postojanje posebnih poglavlja u Ugovoru koja se
odnose na slobodu kretanja osoba, fizičkih i pravnih, upućuje na to da
ta područja nisu obuhvaćena zajedničkom trgovinskom politikom.47.    Iz
toga proizlazi da oblici pružanja usluga koje GATS naziva „potrošnja u
inozemstvu“, „komercijalna prisutnost“ i „prisutnost fizičkih osoba“
nisu obuhvaćeni zajedničkom trgovinskom politikom.48.    Sada
valja ispitati posebne usluge u prometu. Te su usluge u Ugovoru dio
posebne glave (glava IV.), koja je različita od glave VII., koja se
odnosi na zajedničku trgovinsku politiku. Upravo je u vezi s prometnom
politikom Sud prvi put presudio da nadležnost Zajednice za sklapanje
međunarodnih sporazuma „proizlazi ne samo iz izričitog ovlaštenja
Ugovorom – kao što je to slučaj s člancima 113. i 114. za tarifne i
trgovinske sporazume i s člankom 238. za sporazume o pristupanju – nego i
iz drugih odredaba Ugovora i akata koje su u okviru tih odredaba
donijele institucije Zajednice“ (vidjeti presudu od 31. ožujka 1971.,
„AETR“, Komisija/Vijeće, 22/70, Zb., str. 263., t. 16.). Ideja u osnovi
te sudske prakse jest da međunarodni sporazumi u području prometa nisu
obuhvaćeni člankom 113.49.    Opseg
presude AETR ne može se smanjiti razlikovanjem sporazuma koji se odnose
na sigurnosna pravila, kao što su to pravila o trajanju i vremenu
vožnje profesionalnih vozača što je predmet AETR-a, od sporazuma
trgovinske naravi.50.    Naime,
presuda AETR ne sadrži nikakvo takvo razlikovanje. Sud je svoju analizu
potvrdio u Mišljenju 1/76 od 26. travnja 1977. (Zb., str. 741.) u vezi
sa sporazumom čiji je cilj bila gospodarska sanacija riječne plovidbe,
odnosno gospodarski sporazum koji nije povezan s utvrđivanjem
sigurnosnih pravila. Uostalom, na temelju glave „promet“ sklopljeni su
brojni sporazumi s trećim zemljama čiji je dugačak popis izložila vlada
Ujedinjene Kraljevine u svojim očitovanjima.51.    Komisija
je u prilog svojem stajalištu navela niz mjera embarga koje su bile
utemeljene na članku 113. i koje su se odnosile na prekid usluga prometa
(mjere protiv Iraka: Uredba Vijeća (EEZ) br. 2340/90 od 8. kolovoza
1990. o sprečavanju trgovine Zajednice u vezi s Irakom i Kuvajtom (SL L
304, str. 1.) i Uredba Vijeća (EEZ) br. 1194/91 od 7. svibnja 1991. o
izmjeni uredbi (EEZ) br. 2340/90 i (EEZ) br. 3155/90 o sprečavanju
trgovine Zajednice u vezi s Irakom i Kuvajtom (SL L 115, str. 37.);
mjere protiv Savezne Republike Jugoslavije (Srbija i Crna Gora): Uredba
Vijeća (EEZ) br. 990/93 od 26. travnja 1993. o trgovini između Europske
ekonomske zajednice i Savezne Republike Jugoslavije (Srbija i Crna Gora)
(SL L 102, str. 14.); mjere protiv Haitija: Uredba Vijeća (EEZ) br.
1608/93 od 24. lipnja 1993. o embargu na određenu trgovinu između
Europske ekonomske zajednice i Haitija (SL L 155, str. 2)). Ti presedani
nisu odlučni. Kao što je to opravdano naglasio Europski parlament,
embargo koji se odnosio na izvoz i uvoz proizvoda nije mogao biti
učinkovit a da se istodobno nije odlučilo prekinuti prometne usluge.
Takva se obustava čini nužnim dodatkom glavne mjere. Stoga, ti su
presedani nevažni za odgovor na pitanje ima li Zajednica isključivu
nadležnost na temelju članka 113. za sklapanje međunarodnih sporazuma u
području prometa.52.    U
svakom slučaju, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obična praksa Vijeća
ne može derogirati pravila Ugovora i ne može, stoga, stvoriti presedan
koji obvezuje institucije Zajednice u vezi s izborom pravilne pravne
osnove (presuda od 23. veljače 1988., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće,
68/86, Zb., str. 855., t. 24.).53.    Iz
prethodnih razmatranja slijedi da samo prekogranično pružanje usluga
ulazi u područje članka 113. Ugovora te da su iz njega isključeni
međunarodni sporazumi u području prometa. B - TRIPS54.    U
prilog isključivoj nadležnosti Zajednice na temelju članka 113.
Komisija u biti navodi da su pravila koja se odnose na prava
intelektualnog vlasništva usko povezana s trgovinom proizvodima i
uslugama na koje se primjenjuju.55.    Ponajprije
treba navesti da dio III. odjeljak 4. TRIPS-a, koji se odnosi na
provedbu prava intelektualnog vlasništva, sadrži posebne odredbe u vezi s
pograničnim mjerama. Kao što je to navela vlada Ujedinjene Kraljevine,
taj odjeljak nalazi svoj pandan u odredbama Uredbe Vijeća (EEZ) br.
3842/86 od 1. prosinca 1986. o određivanju mjera radi zabrane stavljanja
krivotvorene robe u slobodan promet (SL L 357, str. 1.). Ta se uredba,
pod uvjetom da se odnosi na zabranu stavljanja u slobodan promet
krivotvorene robe, opravdano temelji na članku 113. Ugovora: naime,
riječ je o mjerama koje su carinske vlasti dužne poduzeti na vanjskim
granicama Zajednice. S obzirom na to da te mjere mogu na samostalan
način usvojiti institucije Zajednice na temelju članka 113. UEZ-a, samo
je na Zajednici sklapanje međunarodnih sporazuma u tom području.56.    Osim
odredaba TRIPS-a koje se odnose na zabranu stavljanja u slobodan promet
krivotvorene robe, stajalište Komisije ipak nije moguće podržati.57.    Doista,
postoji veza između intelektualnog vlasništva i trgovine robom. Prava
intelektualnog vlasništva omogućavaju svojim nositeljima zabranu
određenih djelovanja trećim stranama. Ovlasti zabrane uporabe žiga,
izrade proizvoda, kopiranja modela, umnožavanja knjige, diska ili
videokazete nedvojbeno utječu na trgovinu. Prava intelektualnog
vlasništva su uostalom i zamišljena radi tih učinaka. No, to nije
dostatno kako bi ona bila obuhvaćena područjem članka 113. Naime, prava
intelektualnog vlasništva ne odnose se posebno na međunarodnu trgovinu:
ona se jednako, ako ne i više, odnose na unutarnju nego na međunarodnu
trgovinu.58.    Kao
što je to opravdano navela francuska vlada, glavni cilj TRIPS-a jest
jačanje i usklađivanje zaštite intelektualnog vlasništva na svjetskoj
razini. Sama je Komisija priznala da bi, s obzirom na to da TRIPS
utvrđuje pravila u područjima u kojima ne postoje mjere usklađivanja
Zajednice, njegovo sklapanje istodobno omogućilo ostvarivanje unutarnjeg
usklađivanja u Zajednici i time dalo doprinos uspostavi i
funkcioniranju zajedničkog tržišta.59.    U
tom pogledu valja naglasiti da na unutarnjoj zakonodavnoj razini
Zajednica u području intelektualnog vlasništva ima na temelju članaka
100. i 100. A nadležnost usklađivanja nacionalnih zakonodavstava te na
temelju članka 235. može stvarati nova prava koja su nadređena
nacionalnim pravima, kao što je to učinila s uredbom o žigu Zajednice
(Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL
L 11 od 14. siječnja 1994., str. 1.). Te su odredbe podložne pravilima o
glasanju (jednoglasnost što se tiče članaka 100. i 235.) i pravilima o
postupku (savjetovanje s Parlamentom u slučaju članka 100. i članka
235., postupak suodlučivanja u slučaju članka 100. A), koja su različita
od pravila koja su primjenjiva u okviru članka 113.60.    Ako
bi se Zajednici priznala isključiva nadležnost za sklapanje sporazuma s
trećim zemljama radi usklađivanja zaštite intelektualnog vlasništva i
radi istodobnog ostvarenja usklađivanja na razini Zajednice, institucije
Zajednice bi mogle izbjeći ograničenja koja su im nametnuta na
unutarnjoj razini što se tiče postupka i načina glasanja.61.    Institucionalna
praksa u vezi s autonomnim mjerama ili vanjskim sporazumima ne može
promijeniti taj zaključak.62.    Komisija
navodi tri slučaja u kojima je, na temelju „novog instrumenta
trgovinske politike“ (Uredba Vijeća (EEZ) br. 2641/84 od 17. rujna 1984.
o jačanju zajedničke trgovinske politike, osobito u području zaštite od
nepoštenih trgovinskih praksi (SL L 252, str. 1.), na temelju članka
113. Ugovora), pokrenut postupak radi zaštite interesa Zajednice u
području intelektualnog vlasništva (Odluka Komisije 87/251/EEZ od 12.
ožujka 1987. o pokretanju međunarodnog postupka savjetovanja i
rješavanja sporova u vezi s mjerom Sjedinjenih Američkih Država kojom se
isključuje uvoz određenih aramidnih vlakana u Sjedinjene Američke
Države (SL L 117, str. 18.); obavijest o pokretanju postupka
„nedopuštene trgovinske prakse“ u vezi s nedopuštenim umnožavanjem
nosača zvuka u Indoneziji (SL 1987., C 136, str. 3.); obavijest o
pokretanju ispitnog postupka u vezi s nedopuštenom trgovinskom praksom u
smislu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2641/84, koja se sastojala u
piratiziranju zvučnih zapisa Zajednice na Tajlandu (SL 1991., C 189,
str. 26.)).63.    Mjere
koje se mogu poduzeti na temelju te uredbe radi odgovora na manjak
zaštite u trećoj zemlji prava intelektualnog vlasništva čiji su
nositelji poduzetnici Zajednice (ili na diskriminaciju koja se prema
njima provodi u tom području) nisu povezane s usklađivanjem zaštite
intelektualnog vlasništva, što je glavni cilj TRIPS-a. Naime, prema
članku 10. stavku 3. gore navedene Uredbe br. 2641/84 riječ je
ponajprije o obustavi ili povlačenju svih koncesija proizašlih iz
pregovora o trgovinskoj politici, nadalje, povišenju postojećih
carinskih pristojbi ili uspostavi drugih nameta na uvoz i, naposljetku,
uspostavi količinskih ograničenja ili druge mjere koja mijenja uvjete
uvoza ili izvoza s dotičnom trećom zemljom. Po svojoj biti, sve su to
mjere trgovinske politike.64.    Komisija
također navodi argument u odnosu na mjere koje je donijela Zajednica u
pogledu Koreje u Uredbi Vijeća (EEZ) br. 4257/88 od 19. prosinca 1988. o
primjeni općih carinskih povlastica za 1989. godinu na određene
industrijske proizvode podrijetlom iz zemalja u razvoju (SL L 375, str.
1.). S obzirom na to da je Koreja provodila diskriminaciju između svojih
trgovinskih partnera u području zaštite intelektualnog vlasništva
(vidjeti uvodnu izjavu 18. uredbe), Zajednica je obustavila opće
carinske povlastice na njezine proizvode (članak 1. stavak 3. iste
uredbe).65.    Argument
nije ništa uvjerljiviji od prethodnog. S obzirom na to da je dodjela
općih povlastica mjera trgovinske politike, kao što je to Sud presudio
(vidjeti presudu od 26. ožujka 1987. o „općim carinskim povlasticama“,
Komisija/Vijeće, 45/86, Zb., str. 1493., t. 21.), isto vrijedi i za
njihovu obustavu. To ni na koji način ne upućuje na to da bi Zajednica
imala isključivu nadležnost na temelju članka 113. za sklapanje
sporazuma s trećim zemljama radi usklađivanja zaštite intelektualnog
vlasništva na svjetskoj razini.66.    Komisija
je u prilog svojem stajalištu navela i odredbe o zaštiti intelektualnog
vlasništva koje se nalaze u sporazumima s trećim zemljama koji su
sklopljeni na temelju članka 113. Ugovora.67.    Valja
naglasiti da je opseg tih odredaba iznimno ograničen. Sporazum između
Europske ekonomske zajednice i Narodne Republike Kine o trgovini
tekstilnim proizvodima, parafiran 9. prosinca 1988. (SL L 380, str. 1.),
kao i sporazum između Europske ekonomske zajednice i Saveza Sovjetskih
Socijalističkih Republika o trgovini tekstilnim proizvodima, parafiran
11. prosinca 1989. (SL L 397, str. 1.), jednostavno predviđaju postupak
savjetovanja o pitanju zaštite žiga ili dizajna tekstilnih proizvoda.
Usto, tri privremena sporazuma sklopljena između Zajednice i određenih
zemalja Istočne Europe (sporazum s Mađarskom od 16. prosinca 1991. (SL
1992., L 116, str. 1.); sporazum s Češkom i Slovačkom Federativnom
Republikom od 16. prosinca 1991. (SL 1992., L 115, str. 1.); sporazum s
Republikom Bugarskom od 8. ožujka 1993. (SL L 323, str. 1.)) sadrže
istovjetnu odredbu koja te zemlje poziva da unaprijede zaštitu
intelektualnog vlasništva kako bi se u određenom roku osigurala „slična
razina zaštite kao što je razina koja se jamči u Zajednici“ aktima
Zajednice. Kao što to opravdano naglašava francuska vlada, odredba te
vrste obvezuje samo treće zemlje, stranke sporazuma.68.    Činjenica
da su Zajednica i njezine institucije ovlaštene uključiti u vanjske
sporazume, koji su štoviše obuhvaćeni člankom 113., dodatne odredbe koje
uređuju postupke savjetovanja ili odredbe koje pozivaju drugu stranku
na podizanje razine zaštite intelektualnog vlasništva ne dovodi do
zaključka da je Zajednica jedina nadležna za sklapanje međunarodnog
sporazuma koji je takve naravi i širine kao što je to TRIPS.69.    Naposljetku,
doista je točno da se, kao što to navodi Komisija, u Sporazumu s
Republikom Austrijom od 23. prosinca 1988. o nadzoru i uzajamnoj zaštiti
kvalitetnih vina i vina „retsina“ (SL 1989., L 56, str. 1.) i u
Sporazumu s Australijom od 26. i 31. siječnja 1994. o trgovini vinom (SL
L 86, str. 1.) nalaze odredbe o uzajamnoj zaštiti naziva vina. Na taj
su način imena austrijskih vinskih regija isključivo rezervirana na
državnom području Zajednice za austrijska vina na koja se primjenjuju te
se mogu koristiti samo u uvjetima predviđenima austrijskim propisima
(članak 3. stavak 3. Sporazuma). Slična je odredba uključena u sporazum s
Australijom (članak 7. stavak 3.). 70.    Međutim,
kao što to proizlazi iz uvodnih izjava Odluke Vijeća 94/184/EZ od 24.
siječnja 1994. o sklapanju Sporazuma između Europske zajednice i
Australije o trgovini vinom (SL L 86, str. 1.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 22., str. 81.), taj je sporazum
donesen na razini Zajednice jer su njegove odredbe izravno povezane s
mjerama obuhvaćenim zajedničkom poljoprivrednom politikom, a posebno
propisima Zajednice o vinu i vinogradarstvu. Osim toga, iz tog presedana
nije moguće donijeti nijedan argument u vezi s patentima, zaštitom
neobjavljenih tehničkih informacija, žigovima ili autorskim pravom, koji
su također obuhvaćeni TRIPS-om.71.    S
obzirom na prethodna razmatranja valja zaključiti da, uz izuzetak
odredaba koje se odnose na zabranu stavljanja krivotvorene robe u
slobodan promet, TRIPS nije obuhvaćen zajedničkom trgovinskom politikom. VIII – Implicitne vanjske ovlasti Europske zajednice, GATS i TRIPS72.    Komisija
je za slučaj kada bi Sud odbio njezinu glavnu tezu o isključivoj
nadležnosti Zajednice na temelju članka 113. podredno navela da
isključiva nadležnost Zajednice za sklapanje GATS-a i TRIPS-a implicitno
proizlazi iz odredaba Ugovora koje uspostavljaju njezinu unutarnju
nadležnosti ili iz postojanja akata sekundarnog prava kojim se provodi
Ugovor ili pak iz nužnosti poduzimanja međunarodnih obveza radi
ostvarenja cilja koji je utvrđen na unutarnjem planu Zajednice. Ona
također navodi da u slučaju nepostojanja dostatnih ovlasti na temelju
posebnih odredaba Ugovora ili akata sekundarnog prava Zajednica ima
isključivu nadležnost na temelju članaka 100. A i 235. Ugovora.
Priznajući da Zajednica ima određene ovlasti, Vijeće i države članice
koje su podnijele očitovanja osporavaju da su one isključive. A - GATS73.    Što
se posebno tiče GATS-a, Komisija navodi tri moguća izvora isključive
vanjske nadležnosti Zajednice: ovlasti koje Ugovor dodjeljuje
institucijama Zajednice na unutarnjoj razini, nužnost sklapanja
sporazuma za ostvarenje cilja Zajednice te članci 100. A i 235.74.    Komisija
ponajprije navodi da u GATS-u ne postoji nijedno područje i nijedna
posebna odredba za koje Zajednica ne bi raspolagala odgovarajućim
ovlastima radi poduzimanja mjera na unutarnjoj razini. Te ovlasti
propisane su u poglavljima o pravu poslovnog nastana, o slobodi pružanja
usluga i o prometu. Iz tih ovlasti na unutarnjoj razini proizlazi
isključiva vanjska nadležnost.75.    To stajalište treba odbiti.76.    Sud
je u gore navedenoj presudi AETR (t. 27.) presudio „da se nadležnost
Zajednice proširuje na međunarodnopravne odnose i stoga u navedenom
području podrazumijeva nužnost sporazuma sa zainteresiranim trećim
zemljama“ temeljeći se pritom na odredbi članka 75. stavka 1. točke (a)
koja se odnosi, za dio putovanja na državnom području Zajednice, i na
promet iz trećih zemalja ili u treće zemlje. 77.    Međutim, isključiva vanjska nadležnost Zajednice u području prometa ne proizlazi ipso facto
iz njezine ovlasti donošenja pravila na unutarnjoj razini. Kao što je
to bilo naglašeno u presudi AETR (t. 17. i 18.), države članice, bilo da
djeluju individualno ili zajednički, gube pravo na ugovaranje obveza s
trećim zemljama tek postupno kako se uspostavljaju pravila Zajednice na
koja bi te obveze mogle utjecati. Vanjska nadležnost Zajednice postaje
isključiva tek u mjeri u kojoj se uspostavljaju pravila Zajednice na
unutarnjoj razini. No, sva pitanja u vezi s prometom nisu još bila
predmet pravila Zajednice.78.    Komisija
je na ročištu tvrdila da će sloboda država članica, koja im je
ostavljena u vođenju vanjske politike u dvostranim sporazumima s trećim
zemljama, nesumnjivo prouzročiti narušavanje kretanja usluga i postupno
će potkopati unutarnje tržište. Ona navodi da će putnici odabrati
zrakoplove u zračnoj luci države članice koja je sklopila dvostrani
sporazum „open-skies“ s trećom zemljom i njezinim zrakoplovnim
poduzetnikom, koji omogućuje ponudu najboljeg omjera kvalitete i cijene u
području prometa. Također, nastavno na postojanje njemačko‑poljskog
sporazuma kojim se njemački cestovni prijevoznici oslobađaju tranzitnog
poreza, a sličan sporazum između poljske i nizozemske nameće nizozemskim
prijevoznicima 650 njemačkih maraka poreza, doći će do narušavanja
tržišnog natjecanja između nizozemskih i njemačkih prijevoznika što se
tiče prometa prema Rusiji, Bjelorusiji i baltičkim zemljama.79.    Na
taj je argument dostatno odgovoriti da ništa u Ugovoru ne sprečava
institucije da pravilima Zajednice koja one donose utvrde usklađena
djelovanja prema trećim zemljama ili da propišu stajališta koja države
članice trebaju zauzeti u vanjskom postupanju. Uostalom, veći broj
propisa u području prometa, koje je Komisija navela u svojem odgovoru na
treće pisano pitanje koje joj je uputio Sud, svjedoči o toj mogućnosti.80.    Na
taj način članak 3. podstavak 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4058/86 od 22.
prosinca 1986. o usklađenom djelovanju za zaštitu slobodnog pristupa
teretu u oceanskoj plovidbi (SL L 378, str. 21.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 8.) propisuje da
Vijeće, u skladu s postupkom glasovanja određenim člankom 84. stavkom 2.
Ugovora, može odlučiti o usklađenom djelovanju kad mjera treće zemlje
ograničava brodarima država članica slobodan pristup linijskom
prijevozu. Također, Uredba Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca
1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu
između država članica te između država članica i trećih zemalja (SL L
378, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6.,
svezak 8., str. 3.) propisuje u članku 3. ukidanje ili usklađivanje
postojećih rješenja u vezi s podjelom tereta te u članku 5. podvrgava
rješenja vezana uz raspodjelu tereta u svim budućim sporazumima s trećim
zemljama postupku odobrenja Zajednice.81.    Za
razliku od poglavlja o prometu, poglavlja o pravu poslovnog nastana i
slobodi pružanja usluga ne sadrže nikakvu odredbu koja izričito
proširuje nadležnost Zajednice „na odnose međunarodnog prava“. Kao što
je to opravdano naglasilo Vijeće i većina država članica koje su
podnijele očitovanja, njihov je jedini cilj osiguranje prava poslovnog
nastana i slobode pružanja usluga u korist državljana država članica.
Ona ne sadrže nijednu odredbu koja uređuje pitanje prvog poslovnog
nastana državljana trećih zemalja i režim njihovog pristupa
djelatnostima samozaposlenja. Dakle, iz tih poglavlja nije moguće
donijeti zaključak o postojanju isključive nadležnosti Zajednice za
sklapanje sporazuma s trećim zemljama u odnosu na liberalizaciju prvog
poslovnog nastana i pristup drugim tržištima usluga, osim u odnosu na
tržišta koja su predmet prekograničnog pružanja usluga u smislu GATS-a,
koja su obuhvaćena člankom 113. (vidjeti gore t. 42.).82.    Upućujući
na gore navedeno Mišljenje 1/76 (točke 3. i 4.) Komisija, kao drugo,
navodi da isključiva vanjska nadležnost Zajednice nije ograničena na
slučajeve u kojima je već uporabljena unutarnja nadležnost radi
donošenja mjera koje ulaze u ostvarenje zajedničkih politika. Kad pravo
Zajednice utvrdi unutarnju nadležnost institucija radi ostvarenja
određenog cilja, međunarodna nadležnost Zajednice implicitno proizlazi
iz tih odredaba. Dostatno je da je sudjelovanje Zajednice u međunarodnom
sporazumu nužno za ostvarenje jednog od ciljeva Zajednice.83.    U
tom pogledu Komisija navodi unutarnje i vanjske razloge koji
opravdavaju sudjelovanje Zajednice, i to samo nje, u sklapanju GATS-a i
TRIPS-a. Komisija tvrdi da bi u protivnom na unutarnjoj razini bila
povrijeđena kohezija unutarnjeg tržišta. Na vanjskoj razini Europska
zajednica ne može si dopustiti pasivnost na međunarodnoj sceni: nužnost
sklapanja Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga, koji odražava globalni
pristup međunarodnoj trgovini (što obuhvaća robu, usluge i intelektualno
vlasništvo), nije sporna.84.    Takva primjena Mišljenja 1/76 u slučaju GATS-a ne može biti prihvaćena.85.    Mišljenje
1/76 odnosi se na drukčiji problem od onoga koji se javlja u vezi s
GATS-om. Ondje je bila riječ o gospodarskoj sanaciji riječne plovidbe u
rajnskom i mozelskom bazenu kao i na svim nizozemskim i njemačkim
plovnim putovima povezanima s rajnskim bazenom uklanjanjem kratkoročne
prekapacitiranosti. Uspostava zajedničkih samostalnih pravila nije
omogućila ostvarenje tog cilja zbog tradicionalne prisutnosti brodova iz
Švicarske u plovidbi predmetnim plovnim putovima. Dakle, bilo je
potrebno međunarodnim sporazumom povezati Švicarsku s predviđenim
režimom (vidjeti gore navedeno Mišljenje 1/76, t. 2.). Na isti način, u
području očuvanja morskih resursa, slaba je učinkovitost ograničavanja
unutarnjim zakonodavnim mjerama ribolovne djelatnosti brodova koji na
otvorenome moru plove pod zastavom države članice ako se ista
ograničenja ne bi trebala primijeniti na brodove koji plove pod zastavom
treće zemlje koja graniči s tim vodama. Podrazumijeva se dakle da se
vanjska nadležnost može izvršavati a da prethodno nije donesen unutarnji
zakonodavni akt te na taj način može postati isključiva.86.    To
nije slučaj u području usluga: ostvarenje slobode poslovnog nastana i
slobode pružanja usluga u korist državljana država članica nije
neodvojivo povezano s tretmanom državljana trećih zemalja u Zajednici
ili s tretmanom državljana država članica Zajednice u trećim zemljama. 87.    Komisija,
kao treće, upućuje na članke 100. A i 235. Ugovora kao temelj za
isključivu vanjsku nadležnost.88.    Što
se tiče članka 100. A, nije sporno da mjere usklađivanja koje su
propisane za provedbu nadležnosti usklađivanja mogu ograničiti slobodu
država članica za pregovore s trećim zemljama, pa ju čak i ukinuti.
Međutim, unutarnja nadležnost usklađivanja, koja nije provedena u
određenom području, ne može dovesti do stvaranja temelja za isključivu
vanjsku nadležnost Zajednice u tom području.89.    Kad
je riječ o članku 235., koji omogućuje Zajednici da ukloni nedostatke
ovlasti koje su joj izričito ili prešutno dodijeljene radi ostvarenja
njezinih ciljeva, on ne može kao takav stvoriti temelj za isključivu
nadležnost Zajednice na međunarodnoj razini. Naime, osim slučaja u kojem
se unutarnja nadležnost može stvarno uporabiti istodobno kad i vanjska
nadležnost (vidjeti gore navedeno Mišljenje 1/76 i gore t. 85.),
unutarnja nadležnost može biti temelj za isključivu vanjsku nadležnosti
samo ako se ona izvršava, a to a fortiori vrijedi za članak 235. 90.    Međutim,
iz činjenice da je jedini izričito navedeni cilj u poglavljima o pravu
poslovnog nastana i slobode pružanja usluga ostvarenje tih sloboda u
korist državljana država članica Zajednice, ne proizlazi da je
institucijama Zajednice zabranjena uporaba ovlasti koje su im u tom
okviru dodijeljene radi pobližeg definiranja tretmana koji treba
osigurati državljanima trećih zemalja. Brojni akti Vijeća – ali koje ono
nigdje ne spominje – na temelju članka 54. i članka 57. stavka 2.
Ugovora sadrže odredbe o tom pitanju. Komisija ih je navela u odgovoru
na pitanje Suda.91.    Iz
ispitivanja tih akata proizlazi da je moguće slijediti vrlo različite
ciljeve uključivanjem tih vanjskih odredaba.92.    Direktive
o usklađivanju u području objavljivanja podataka i financijskih
izvještaja društava primjenjuju se samo na društva, ali ne i na njihove
podružnice. To je dovelo do određenih razlika u razini zaštite članova
društva i trećih osoba između društava koja djeluju u drugim državama
članicama osnivanjem podružnica i društava koja tako djeluju osnivanjem
društava kćeri. Jedanaesta direktiva Vijeća br. 89/666/EEZ od 21.
prosinca 1989. o zahtjevima objavljivanja podataka u vezi s podružnicama
koje su u nekoj državi članici otvorile određene vrste trgovačkih
društava na koje se primjenjuje pravo druge države (SL L 395, str. 36.)
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str.
3.), na temelju članka 54. Ugovora, uredila je, dakle, obveze u
području objavljivanja podataka koje se propisuju takvim podružnicama.
Kako bi se izbjegla svaka diskriminacija na temelju zemlje podrijetla
društava, ta je direktiva također obuhvatila podružnice koje su osnovala
društva koja podliježu pravu trećih zemalja.93.    Također,
Druga direktiva Vijeća 89/646/EEZ od 15. prosinca 1989. o usklađivanju
zakona i drugih propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje poslova
kreditnih institucija i o izmjeni Direktive 77/780/EEZ (SL L 386, str.
1.), na temelju članka 57. stavka 2. Ugovora, sadrži glavu III. o
„odnosima s trećim zemljama“. Ta je direktiva uspostavila sustav
jedinstvenog odobrenja te je propisala uzajamno priznanje nadzora.94.    Nakon
dobivanja odobrenja države članice, kreditna institucija može obavljati
svoju djelatnost u drugoj državi članici, primjerice osnivajući u njoj
podružnicu, a da ne mora tražiti novo odobrenje od te države. U tim je
uvjetima dostatno da kreditna institucija sa sjedištem u trećoj zemlji
osnuje društvo kćer u državi članici ili da stekne nadzor nad
institucijom koja u njoj ima svoje sjedište kako bi mogla osnovati
podružnice u svim drugim državama članicama Zajednice, a da ne mora
tražiti nova odobrenja. Zbog toga glava III. te direktive predviđa niz
mjera, uključujući postupke pregovora, koje su namijenjene ostvarivanju
usporedivih mogućnosti tržišnog natjecanja kreditnih institucija
Zajednice u trećim zemljama. Slične su odredbe donesene u području
osiguranja (članak 4. Direktive Vijeća 90/618/EEZ od 8. studenoga 1990. o
izmjeni, posebice u pogledu osiguranja od odgovornosti za upotrebu
motornih vozila, Direktive 73/239/EEZ i Direktive 88/357/EEZ o
usklađivanju zakona i drugih propisa o izravnom osiguranju osim životnog
osiguranja (SL L 330, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom
jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 59.); članak 8. Druge direktive
Vijeća 90/619/EEZ od 8. studenoga 1990. o usklađivanju zakona i drugih
propisa koji se odnose na izravno životno osiguranje, utvrđivanju
odredaba za olakšanje stvarnog izvršavanja slobode pružanja usluga i
izmjeni Direktive 79/267/EEZ (SL L 330, str. 50.)) i u području
financija (članak 7. Direktive Vijeća 93/22/EEZ od 10. svibnja 1993. o
investicijskim uslugama u području vrijednosnih papira (SL L 141, str.
27.)).95.    Kada
je Zajednica u svoje unutarnje zakonodavne akte uključila odredbe o
tretmanu državljana trećih zemalja ili je izričito dodijelila svojim
institucijama nadležnost za pregovore s trećim zemljama, ona je stekla
isključivu vanjsku nadležnost u područjima koja su obuhvaćena tim
aktima.96.    Jednako
vrijedi, čak i u odsutnosti izričite odredbe koja ovlašćuje njezine
institucije za pregovore s trećim zemljama, i u slučaju kad je Zajednica
ostvarila cjelovito usklađenje režima pristupa djelatnosti
samozaposlenih osoba, s obzirom na to da bi se na tako donesena
zajednička pravila moglo utjecati u smislu prethodno navedene presude
AETR ako države članice zadrže slobodu pregovora s trećim zemljama.97.    Međutim, to nije slučaj u svim uslužnim sektorima, kao što je sama Komisija priznala.98.    Iz
prethodnih razmatranja proizlazi da je nadležnost za sklapanje GATS-a
podijeljena između Zajednice i država članica. B - TRIPS99.    Komisija
se radi potkrepljivanja zahtjeva za isključivu nadležnosti Zajednice za
sklapanje TRIPS-a poziva na postojanje akata sekundarnog prava na koje
je moguće utjecati u smislu gore navedene presude AETR ako bi države
članice zajednički sudjelovale u njegovom sklapanju, zatim, kao u
slučaju GATS-a, na nužnost sudjelovanja Zajednice u sporazumu radi
ostvarenja ciljeva koje joj je utvrdio Ugovor (doktrina Mišljenja 1/76)
kao i na članke 100. A i 235.100. Relevantnost
upućivanja na Mišljenje 1/76 također je sporno što se tiče TRIPS-a kao i
što se tiče GATS-a: ujednačavanje ili usklađivanje intelektualnog
vlasništva u okviru Zajednice ne mora nužno biti popraćeno sporazumima s
trećim zemljama kako bi imalo koristan učinak. 101. Što
se tiče članaka 100. A i 235. Ugovora, oni ne mogu, kao što je već bilo
navedeno, stvoriti osnovu za isključivu nadležnost Zajednice.102. Dakle,
potrebno je još ispitati može li na akte sekundarnog prava koji su
doneseni u okviru Zajednice postojati utjecaj u smislu gore navedene
presude AETR u slučaju sudjelovanja država članica u sklapanju TRIPS-a,
kao što to navodi Komisija.103. U
tom je pogledu dostatno navesti da je u svakom slučaju tek djelomično
ostvareno usklađivanje u okviru Zajednice u određenim područjima
obuhvaćenima TRIPS-om te da u drugim područjima nije predviđeno nikakvo
usklađivanje. Usklađivanje je tek djelomično u području žigova,
primjerice: iz uvodne izjave 3. Prve direktive Vijeća 89/104/EEC od 21.
prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
(SL 1989., L 40, str. 1.) proizlazi da je ona ograničena na
približavanje nacionalnih zakonodavstava koja imaju „najizravniji
utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta“. U drugim područjima
TRIPS-a nije donesen nijedan akt za usklađivanje Zajednice. Tako je u
području zaštite neobjavljenih tehničkih informacija, u području uzoraka
i modela za što su predstavljeni samo prijedlozi te u području
patenata. U području patenata Komisija se poziva samo na akte koji su po
naravi međuvladine konvencije, a ne na akte Zajednice: Konvencija o
priznavanju europskih patenata iz Münchena od 5. listopada 1973. (JORF,
Uredba br. 77-1151 od 27. rujna 1977., str. 5002.) i Sporazum iz
Luxembourga od 15. prosinca 1989. o patentima Zajednice (SL L 401, str.
1.), koji uostalom još nije stupio na snagu.104. Određene
vlade koje su podnijele očitovanja navele su da u nadležnost država
članica ulaze odredbe TRIPS-a koje se odnose na mjere za osiguranje
učinkovite zaštite prava intelektualnog vlasništva, kao što su to
jamstvo poštenog i pravičnog postupka, podnošenje dokaza, pravo na
saslušanje, obrazlaganje odluka, pravo na pravni lijek, privremene mjere
i naknada štete. Ako je taj argument potrebno shvatiti na način da sva
ta pitanja ulaze u područje koje je rezervirano za države članice, on ne
može biti prihvaćen. Zajednica zaista ima nadležnost za usklađivanje
nacionalnih pravila u tim područjima, pod uvjetom da ona, koristeći
izričaj članka 100. Ugovora, „neposredno utječu na uspostavu i
funkcioniranje zajedničkog tržišta“. Ostaje činjenica da institucije
Zajednice dosad nisu izvršavale ovlasti u području „zaštite prava
intelektualnog vlasništva“, osim u gore navedenoj (t. 55.) Uredbi Vijeća
(EEZ) br. 3842/86 od 1. prosinca 1986. o određivanju mjera radi zabrane
stavljanja krivotvorene robe u slobodan promet.105. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je nadležnost za sklapanje TRIPS-a podijeljena između Zajednice i država članica. IX - Obveza suradnje između država članica i institucija Zajednice106. Komisija
je na ročištu skrenula pozornost Suda na poteškoće koje će proizaći, na
razini upravljanja sporazumima, iz priznanja podijeljene nadležnosti
Zajednice i država članica za sudjelovanje u sklapanju sporazuma GATS i
TRIPS. Iako je u pregovorima o sporazumima prevladavao postupak iz
članka 113. Ugovora uz neke minimalne prilagodbe, države članice će u
okviru WTO-a nedvojbeno tražiti da se pojedinačno izražavaju o pitanjima
koja ulaze u njihovu nadležnost ako se neće moći ostvariti konsenzus.
Osim toga, uslijedit će beskonačne rasprave radi utvrđivanja ulazi li
takvo pitanje u nadležnost Zajednice, u kojem slučaju će se
primjenjivati mehanizmi Zajednice predviđeni relevantnim odredbama
Ugovora, ili u nadležnost država članica, što dovodi do primjene pravila
konsenzusa. Na taj će način jedinstvo vanjskog djelovanja Zajednice
biti potkopano, a njezina pregovaračka snaga uvelike oslabljena.107. Prilikom
odgovora na posve legitimnu zabrinutost, valja ponajprije naglasiti da
poteškoće koje bi se mogle pojaviti na razini provedbe Sporazuma o WTO-u
i njegovih priloga u vezi s nužnom koordinacijom radi osiguranja
jedinstva djelovanja u slučaju zajedničkog sudjelovanja Zajednice i
država članica nisu takve naravi da izmijene smisao odgovora na pitanje o
nadležnosti. Naime, to je prethodno pitanje. Kao što je to naglasilo
Vijeće, problem podjele nadležnosti ne (može) biti pravilo s obzirom na
moguće poteškoće koje se mogu javiti prilikom upravljanja sporazumima. 108. Nadalje,
valja podsjetiti da kad je područje sporazuma ili konvencije dijelom u
nadležnosti Zajednice, a dijelom u nadležnosti država članica, potrebno
je osigurati usku suradnju između država članica i institucija Zajednice
kako u pogledu postupka pregovora i sklapanja tako i u pogledu
izvršenja preuzetih obaveza. Ta obveza suradnje proizlazi iz zahtjeva
jedinstva međunarodnog predstavljanja Zajednice (Vijećanje 1/78 od 14.
studenoga 1978., Zb., str. 2151., t. 34. do 36. i gore navedeno
Mišljenje 2/91, t. 36.).109. Ta
dužnost suradnje tim se više nameće u slučajevima sporazuma kao što su
oni u prilogu Sporazumu o WTO-u, između kojih postoji nerazdvojiva veza,
te s obzirom na mehanizam križnih retorzija koji uspostavlja Dogovor o
pravilima i postupcima za rješavanje sporova. Na taj način, uslijed
izostanka uske suradnje, kada bi država članica u području svoje
nadležnosti bila valjano ovlaštena poduzeti mjere retorzije, ali bi
ocijenila da bi bile neučinkovite ako bi bile poduzete u područjima
obuhvaćenima GATS-om ili TRIPS-om, ona ne bi imala u pogledu prava
Zajednice ovlast poduzimanja mjera retorzije u području trgovine robom
jer to područje, u svakom slučaju, ulazi u isključivu nadležnost
Zajednice na temelju članka 113. Ugovora. Obratno, uslijed izostanka
iste uske suradnje, ako bi Zajednica ostvarila pravo na retorziju u
području robe, ali bi ocijenila da ju nije u mogućnosti ostvariti, našla
bi se u pravnoj nemogućnosti poduzimanja mjera retorzije u područjima
obuhvaćenima GATS-om i TRIPS-om koja ulaze u nadležnost država članica.110. S
obzirom na to da je Komisija svoje treće pitanje postavila samo u
slučaju da Sud prizna isključivu nadležnost Zajednice, na njega nije
potrebno davati odgovor.Iz toga proizlazi:SUDu
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, R. Joliet
(izvjestitelj), F. A. Schockweiler, P. J. G. Kapteyn i C. Gulmann,
predsjednici vijeća, G. F. Mancini, C. N. Kakouris, J. C. Moitinho de
Almeida, J. L. Murray, D. A. O. Edward i A. M. La Pergola, suci_saslušavši
F. G. Jacobsa, prvog nezavisnog odvjetnika, C. O. Lenza, G. Tesauroa,
G. Cosmasa, P. Légera i M. Elmera, nezavisne odvjetnike_daje sljedeće mišljenje:1.      Zajednica je sama nadležna na temelju članka 113. UEZ-a za sklapanje višestranih sporazuma o trgovini robom.2.      Nadležnost za sklapanje GATS-a podijeljena je između Zajednice i njezinih država članica.3.      Nadležnost za sklapanje TRIPS-a podijeljena je između Zajednice i njezinih država članica.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward       La PergolaU Luxembourgu 15. studenoga 1994.Tajnik       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS je skraćenica engleskog naziva „General Agreement on Trade in Services“.2 –	TRIPS je skraćenica engleskog naziva „Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights“.3 –      Direktiva
Vijeća 89/646/EEZ od 15. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih
propisa koji se odnose na osnivanje i obavljanje poslova kreditnih
institucija te o izmjeni Direktive 77/780/EEZ (SL L 386, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]4 –      Prva
direktiva Vijeća 73/239/EEZ od 24. srpnja 1973. o usklađivanju zakona i
drugih propisa koji [se odnose] na osnivanje i obavljanje poslova
izravnog osiguranja osim životnog osiguranja (SL L 228, str. 3.) (SL,
posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 3.)5 –      Direktiva
Vijeća 91/370/EEZ od 20. lipnja 1991. o sklapanju sporazuma između
Europske ekonomske zajednice i Švicarske Konfederacije koji se odnosi na
izravno osiguranje osim životnog osiguranja (SL L 205, str. 2.)
[neslužbeni prijevod]6 –      Uredba
Vijeća (EEZ) br. 2340/90 od 8. kolovoza 1990. o zabrani trgovine
Zajednice u vezi s Irakom i Kuvajtom (SL L 213, str. 1.) [neslužbeni
prijevod] 7 –      Uredba
od 17. rujna 1984. o jačanju zajedničke trgovinske politike, osobito u
području zaštite od nezakonitih trgovinskih praksi (SL L 252, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]8 –      Vidjeti
Uredbu Vijeća (EEZ) br. 4257/88 od 19. prosinca 1988. o primjeni općih
povlastica za 1989. godinu na određene industrijske proizvode
podrijetlom iz zemalja u razvoju (SL L 375, str. 1.) [neslužbeni
prijevod].9 –      Vidjeti
npr. članak 18. Sporazuma između Europske ekonomske zajednice i Narodne
Republike Kine o trgovini proizvodima od tekstila, parafiranog 9.
prosinca 1988. (SL L 380, str. 1.) [neslužbeni prijevod], i članak 20.
Sporazuma između Europske ekonomske zajednice i Saveza Sovjetskih
Socijalističkih Republika o trgovini proizvodima od tekstila,
parafiranog 11. prosinca 1989. (SL L 397, str. 1.) [neslužbeni prijevod]10 –      Vidjeti
npr. Sporazum s Kraljevinom Maroko: Uredba Vijeća (EEZ) br. 482/77 od
8. ožujka 1977. (SL L 65, str. 1.) [neslužbeni prijevod]; Sporazum s
Republikom Tunis: Uredba Vijeća (EEZ) br. 3618/87 od 30. studenoga 1987.
(SL L 340, str. 27.) [neslužbeni prijevod]; Sporazum s Austrijom:
Odluka Vijeća 89/146/EEZ od 12. prosinca 1988. (SL 1989., L 56, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]11 –      Vidjeti
npr. članak 35. Odluke Vijeća br. 92/230/EEZ od 25. veljače 1992. o
privremenom sporazumu s Republikom Mađarskom (SL L 116, str. 1.)
[neslužbeni prijevod]; članak 37. Odluke Vijeća 93/690/EZ od 10.
prosinca 1993. o privremenom sporazumu s Republikom Bugarskom (SL L 323,
str. 1.) [neslužbeni prijevod]; članak 36. Odluke Vijeća 92/229/EEZ od
25. veljače 1992. o privremenom sporazumu s Češkom i Slovačkom
Federativnom Republikom (SL L 115, str. 1.) [neslužbeni prijevod].12 –      SL L 357, str. 1.13 –      SL C 24 od 31.1.1991., str. 5.14 –      „Konferencija
je, primjećujući da u izvanrednim okolnostima može doći do razilaženja
između interesa Unije i interesa prekomorskih zemalja i područja iz
članka 227. stavka 3. i članka 227. stavka 5. točaka (a) i (b), suglasna
da Vijeće mora tražiti rješenje koje je u skladu sa stajalištem Unije.
Međutim, ako se pokaže da to nije moguće, konferencija je suglasna da
dotična država članica može djelovati odvojeno u interesu spomenutih
prekomorskih zemalja i područja bez utjecanja na interese Zajednice.
Dotična država članica obavješćuje Vijeće i Komisiju kad je vjerojatno
da će doći do razilaženja u interesima te, kad se odvojeno djelovanje
pokaže neizbježnim, daje na znanje da djeluje u interesu ranije
navedenog prekomorskog područja.      Ova se izjava također primjenjuje na Makao i Istočni Timor.“15 –      „Unija
posebice osigurava koherentnost svojih vanjskih aktivnosti kao cjeline u
okviru svojih vanjskih odnosa te sigurnosne, ekonomske i razvojne
politike. Vijeće i Komisija odgovorni su za osiguravanje te
koherentnosti. Oni osiguravaju provedbu tih politika, svaki sukladno
svojim ovlastima.“16 –      Na
temelju tog članka države članice „se suzdržavaju od svakog djelovanja
koje je suprotno interesima Unije ili koje bi moglo narušiti njezinu
učinkovitost kao kohezivne snage u međunarodnim odnosima. Vijeće
osigurava poštovanje tih načela“.17 –      U
zapisnik Vijeća unosi se sljedeća izjava: „Vijeće, države članice i
Komisija sporazumni su da prvi stavak ovoga kodeksa postupanja ne
sprečava Komisiju da pod vlastitom odgovornošću traži rješenja svih
pitanja o kojima su u tijeku pregovori.“18 –      U zapisnik Vijeća dodat će se sljedeće izjave:      a)
„Vijeće izjavljuje da se pod izrazom ‚relevantni postupci odlučivanja’,
koji se koristi u stavku 1. točki (c), podrazumijeva konsenzus u
slučaju nacionalne nadležnosti.“;      b)
„Komisija izjavljuje da tijekom primjene relevantnih postupaka
odlučivanja treba činiti maksimum radi postizanja konsenzusa.“