62002CC0460_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
–
Direktiiv 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades
–
Ebaõige ülevõtmine
–
Osaline loobumine
1. Käesolevas hagis palub Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud nõukogu 15. oktoobri 1996. aasta direktiivist 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades (edaspidi „direktiiv”)(2) tulenevaid kohustusi.
2. Oma hagi toetuseks väidab komisjon, et Itaalia Vabariik on rikkunud mitmeid direktiivi sätteid esiteks sellega, et:
– ei kehtesta maapealse käitluse teenuste osutajate valimisele kõige rohkem seitsme aasta pikkust tähtaega vastavalt direktiivi artikli 11 lõike 1 punktile d;
ja teiseks sellega, et võttis muu hulgas vastu kaks siseriiklikku õigusnormi, mis on direktiiviga vastuolus:
– sotsiaalmeetme, mis on vastuolus direktiivi artikliga 18;
– üleminekusätted, mida direktiiv ei võimalda.
I. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigusnormid
3. Direktiivi viienda põhjenduse kohaselt on tema eesmärgiks maapealse käitluse turu avamine liikmesriigi territooriumil asuvates mis tahes lennujaamades,(3) mis peaks aitama vähendada lennuettevõtjate tegevuskulusid ja parandama lennujaama kasutajatele osutatavate teenuste kvaliteeti. Vaba juurdepääsu maapealse käitluse turule peab kehtestama järk-järgult.(4)
4. Maapealse käitluse turu avamisel võivad liikmesriigid, lähtudes direktiivi eesmärgist, sätestada meetmed, et tagada ohutuse ja turvalisuse nõuete järgimine ning kehtestada keskkonnakaitse ja piisava sotsiaalkaitse taseme tagamise nõuded.(5)
5. Direktiivis(6) kasutatakse järgmisi mõisteid:
„[…]
d) lennujaama kasutaja
– iga füüsiline või juriidiline isik, kes vastutab reisijateveo, posti- ja/või kaubaveo eest õhu kaudu kõnealusest lennujaamast või kõnealusesse lennujaama;
e) maapealne käitlus
– lennujaamades lennujaama kasutajatele pakutavad lisas kirjeldatud teenused;
f) omakäitlus
– olukord, kus lennujaama kasutaja osutab otseselt endale üht või mitut liiki maapealse käitluse teenust ja ei sõlmi lepingut kolmanda isikuga selliste teenuste osutamiseks; selles määratluses ei loeta lennujaama kasutajaid omavahel kolmandateks isikuteks, kui:
− ühele kasutajale kuulub enamusosalus teises kasutajas,
või
− ühele kasutajale kuulub enamusosalus mõlemas kasutajas.
g) maapealse käitluse teenuste osutaja
– iga füüsiline või juriidiline isik, kes osutab kolmandatele isikutele üht või mitut liiki maapealse käitluse teenust.”
6. Siiski ei ole vaba juurdepääsu avamine lennujaama teenuste turule täielik; tegelikult võivad liikmesriigid piirata teenuseosutajate arvu või reserveerida ühele teenuse osutajale teatud maapealse käitluse liigi.(7) Liikmesriik võib direktiivi artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 2 kohaselt reserveerida või piirata maapealse käitluse teenuseosutajate või omakäitlusega tegelevate lennujaama kasutajate arvu mitte vähem kui kahele. Direktiiv võimaldab seda piirangut kohaldada üksnes „pagasikäitluse”, „perroonikäitluse”, „kütuse- ja õlikäitluse” ja „kauba ja posti käitluse” teenuste liikide puhul.
7. Direktiivi artikkel 9 näeb liikmesriikidele ette, et kui eriomased piirangud muu hulgas mahu osas teevad võimatuks turu avamise direktiiviga sätestatud ulatuses, võib liikmesriik kehtestada erandeid juurdepääsu avamisele lennujaama teenuste turule. Erandiga võib piirata või reserveerida maapealse käitluse teenuste osutajate või omakäitlusega tegelevate lennujaama kasutajate arvu, või keelata omakäitlusega tegelemine. Kõnealuste erandite suhtes kohaldatakse komisjonile teatamise menetlust.
8. Direktiiv sätestab artiklis 11 objektiivsetel kriteeriumidel põhineva erimenetluse nende teenuseosutajate valimiseks, kellel on lubatud osutada maapealse käitluse teenuseid lennujaamades, kus nende arv on tulenevalt eelnimetatud sätetest liikmesriigi otsusega piiratud. Vastavalt direktiivile valitakse teenuseosutajad kõige rohkem seitsmeks aastaks.
9. Direktiiv annab liikmesriikidele võimaluse maapealse käitluse teenuste osutaja või omakäitlust teostava lennujaama kasutaja maapealse käitlustegevuse tingimusena ette näha loa saamise lennujaama käitlejast sõltumatult ametiasutuselt.(8)
10. Lõpuks tuleb märkida, et direktiivi artikkel 18 näeb ette, et:
„Ilma et see piiraks käesoleva direktiivi kohaldamist ja vastavalt ühenduse õiguse muudele sätetele võivad liikmesriigid võtta vajalikke meetmeid tagamaks töötajate õiguste ning keskkonna kaitset.”
B. Siseriiklikud õigusnormid
11. Direktiiv võeti Itaalia õigusesse üle „direktiivi rakendava” 13. jaanuari 1999. aasta dekreetseadusega nr 18(9) (edaspidi „dekreetseadus nr 18/99”).
12. Ente nazionale per l’aviazione civile (riiklik lennuamet, edaspidi „ENAC”) on riigiasutusena vastutav dekreetseaduse nr 18/99 nõuetekohase rakendamise eest.
13. Itaalia Vabariik otsustas direktiivi artikli 6 lõike 2 alusel kasutada teenuseosutajate arvu piiramist, rakendades direktiivi artikli 11 kohast erimenetlust teenuseosutajate valimiseks.(10) Dekreetseadus nr 18/99 näeb ette ka maapealse käitluse teenuste osutajate heakskiitmise tingimused.
14. Dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 käsitleb täpsemalt sotsiaalkaitset ning sätestab:
„1. Maapealse käitluse turule vaba juurdepääsu kindlustamisel tuleb 30 kuu jooksul alates käesoleva seaduse jõustumisest tagada olemasoleva tööhõivetaseme säilimine ning eelmiste teenuseosutajate töösuhete jätkumine.
2. Igasugune teenuse üleminek – välja arvatud ettevõtte haru üleminek −, mis puudutab üht või mitut lisas A ja B sätestatud maapealse käitluse liiki, hõlmab ka töötajate ametiühingu heakskiidul valitud töötajate üleminekut eelmiselt teenuseosutajalt järgnevale proportsionaalselt liiklustiheduse või järgmise teenuseosutaja poolt üle võetavate tegevusalade skaalaga.”
15. Dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 20 sisaldab järgmist üleminekusätet:
„Maapealse käitluse töötajate 19. novembri 1998. aasta seisuga kehtivad lepingulised suhted, mis sisaldavad erinevaid organisatsioonilisi ja lepingulisi korraldusi, jäävad kehtima vastavate lepingute lõppemiseni ilma võimaluseta lepingut pikendada ja igal juhul mitte kauemaks kui kuueks aastaks.”
II. Kohtueelne menetlus
16. Olles 29. märtsil 1999 saanud Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (kasutaja- ja tarbijakaitse assotsiatsioon) üksikasjaliku kaebuse, vaatas komisjon üle dekreetseaduse nr 18/99 vastavad sätted, millega direktiiv üle võeti. Tõdedes, et mitmes aspektis esineb ühenduse õiguse rikkumist, saatis komisjon 3. mail 2000 Itaalia valitsusele märgukirja.
17. Leides, et kõnealuse valitsuse vastus ei olnud piisav, saatis komisjon 24. juuli 2001. aasta kirjas Itaalia valitsusele põhjendatud arvamuse. Oma alalise esinduse kaudu saatis Itaalia valitsus komisjonile mitu kirja. Seejärel korraldati komisjoni pädevate teenistuste ja Itaalia transpordiministeeriumi ekspertide vahel kohtumisi, mille käigus Itaalia valitsus esitas dekreetseaduse nr 18/99 sätete muudatusettepanekuid.
18. Alalise esinduse 10. mai 2002. aasta kirjas oli märgitud, et Itaalia ametiasutused jätsid endale õiguse teavitada komisjoni kõnealuse küsimuse edasistest arengutest ning avaldasid soovi olemasolevate lahkhelide lõpetamiseks. Kuna edasisest arengust komisjoni ei teavitatud, esitas viimane 19. detsembril 2002 EÜ artikli 226 alusel käesoleva hagi.
III. Hagi
19. Oma hagis esitab komisjon liikmesriigi vastu kolm etteheidet. Ta palub Euroopa Kohtul tuvastada, et Itaalia Vabariik:
– ei ole dekreetseaduses nr 18/99 üle võtnud maapealse käitluse teenuste osutajate valimisele maksimaalselt seitsme aasta pikkust tähtaega vastavalt direktiivi artikli 11 lõike 1 punktile d;
– sätestab dekreetseaduse nr 18/99 artiklis 14 sotsiaalmeetme, mis on vastuolus selle direktiivi artikliga 18, ja
– näeb dekreetseaduse nr 18/99 artiklis 20 ette üleminekusätted, mida direktiiv ei võimalda.
20. 19. jaanuari 2004. aasta kirjas teatas Itaalia valitsus Euroopa Kohtule, et 31. oktoobri 2003. aasta seadusega nr 306, mis muudab dekreetseadust nr 18/99, on lõpuks kehtestatud sõnaselge viide seitsme aasta pikkusele tähtajale teenuseosutajate valikul.
21. Kirjas, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 24. märtsil 2004, otsustas komisjon oma hagist osaliselt loobuda, mis puudutab esimest etteheidet(11) . Itaalia valitsus kiitis osalise loobumise 22. aprilli 2004. aasta kirjas heaks.
22. Seega tuleb esmalt hinnata komisjoni teist ja seejärel kolmandat etteheidet.
A. Direktiiviga vastuolus olevast sotsiaalmeetmest tulenev etteheide
1. Poolte argumendid
23. Komisjon heidab Itaalia Vabariigile ette, et viimane on vastu võtnud dekreetseaduse nr 18/99 artikli 14, mis on direktiiviga ja eelkõige selle artikliga 18 vastuolus. Artikkel 14 sätestab maapealse käitluse teenuste osutajate suhtes kohustuse tagada eelmise teenuseosutaja töötajate üleminek proportsionaalselt talle üle läinud tegevuse osaga.
24. Selline kohustus läheks kaugemale direktiivi artiklis 18 lubatust ja isegi sellest, mis on ette nähtud nõukogu direktiivis 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta.(12) Dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 kohustab töötajad ettevõtte üleminekul automaatselt üle viima, st igal juhul, mitte üksnes siis, kui ettevõtete ülemineku direktiiv seda ette näeb.
25. Komisjoni arvates paneb selline kohustus maapealse käitluse turu avamise raames soodsamasse olukorda juba tegutsevad ettevõtjad, kes ei pea teistest ettevõtetest töötajaid üle võtma; tegelikult ei saa turule siseneda soovivad ettevõtjad valida oma töötajaskonda, kuna nad peavad üle võtma eelmise teenuseosutaja personali. Selline olukord võib komisjoni arvates kujuneda uutele konkurentidele teenuste osutamise vabadust piiravaks.
26. Itaalia valitsuse arvates ei ole dekreetseaduse nr 18/99 artiklis 14 sätestatud sotsiaalkaitsemeetmed direktiivi elluviimisele takistuseks ning tegelikult konkretiseerivad liikmesriikidele direktiivi artikliga 18 antud pädevust. See artikkel on pealegi osa direktiiviga kehtestatud järkjärgulisest protsessist.
27. Itaalia valitsuse sõnul tuleb artiklit 14 vaadelda dekreetseaduse nr 18/99 kontekstis, mis võeti vastu olukorras, kus esiteks oli riigis eriti kõrge töötuse määr ja teiseks iseloomustasid lennujaamade tegevust pikaajalised kollektiivlepingud. Itaalia ametiasutused väidavad, et pidades silmas ametiühingute tugevat mõju, mis võib põhjustada võimalikke krahhe, oli mõistlik viia läbi järkjärguline muutus. Itaalia valitsus tahtis selles kontekstis järgida mõõdukat liini, kehtestades üleminekumeetme nende töötajate õiguste suhtes, kes vastasel juhul ei oleks enam Itaalia õiguskorraga kaitstud.(13)
28. Valitsuse sõnul võimaldavad nii direktiivi kaheksas ja kahekümne neljas põhjendus kui artikkel 18 liikmesriikidel kehtestada töötajate õiguste osas täiendavaid kaitsemeetmeid lisaks neile, mis on ühenduse õiguses juba olemas.(14) Direktiivi ülevõtvad siseriiklikud õigusnormid peavad vaieldamatult leidma tasakaalu kahe põhinõude, s.o maapealse käitluse turu avamise ja töötajate õiguste kaitse vahel. Tegelikult vaidlevad Itaalia ametivõimud vastu komisjoni seisukohale, mis seab esiplaanile liberaliseerimise.
29. Tasub märkida, et alalise esinduse 31. oktoobri 2001. aasta kirjas(15) teevad Itaalia ametiasutused ettepaneku asendada dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 täpsemalt määratletud sättega, mille eesmärgiks oleks see, et iga uus maapealse käitluse teenust pakkuda sooviv ettevõte annab teatavaks ajaks eelise ülevõetava ettevõtte töötajatele, kes on jäänud ilma tööta.(16)
2. Õiguslik hinnang
30. Teise etteheite hindamiseks tuleb uurida direktiivi artikli 18 ulatust. Seejärel tuleb määratleda, kuidas selle sätte ulatust tõlgendada. Kas liikmesriigi seadusandlik tegevus allub direktiivi eesmärkide rakendamisele, nagu väidab komisjon? Või tuleb vastupidi anda selline tõlgendus, mis ühtiks Itaalia valitsuse seisukohaga, et liikmesriikidele jäetakse teatud ulatuses seadusandlik autonoomia seoses sotsiaalkaitsega direktiivi rakendamisel?
31. Nagu komisjongi, olen seisukohal, et meetmed ei tohiks tõstatada direktiivi eesmärgi ja kasuliku mõju küsimust. Artikli 18 ulatuse määratlemiseks uurin ma vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusmeetoditele(17) kõnealuse sätte teksti ning ka ülesehitust ja eesmärke.
32. Nagu teada, näeb artikli 18 tekst ette, et „ [i]lma et see piiraks käesoleva direktiivi kohaldamist ja vastavalt ühenduse õiguse muudele sätetele võivad liikmesriigid võtta vajalikke meetmeid tagamaks töötajate õiguste […] kaitset.” Seda sätet tuleb lugeda koostoimes direktiivi kahekümne neljanda põhjendusega, mis näeb ette, et „liikmesriikidele peab jääma õigus tagada maapealse käitluse teenuseid osutavatele töötajatele piisav sotsiaalkaitse tase”.
33. Sellisest sõnastusest ilmneb, et liikmesriigid võivad direktiivi rakendades kehtestada sotsiaalkaitsemeetmeid. Kuid nende sätete sõnastus ei anna liikmesriigile piiramatut seadusandlikku pädevust sotsiaalkaitse valdkonnas. Tegelikult on see pädevus piiritletud kolme tingimusega. Esiteks, liikmesriik ei saa nimetatud pädevuse teostamisel riivata direktiivi tervikuna toimimist. Teiseks tuleb järgida muid ühenduse õiguse sätteid. Lõpuks peavad selle pädevuse alusel võetud meetmed olema töötajate õiguste kaitse tagamiseks vajalikud.
34. Esimese tingimuse kohaselt ei tohi liikmesriigi seadusandliku pädevuse teostamine takistada direktiivi nende eesmärkide saavutamist, mida ma käsitlen edaspidi. Teine tingimus, mis sisaldub direktiivi artikli 18 sõnastuses, osutab muude ühenduse õigusnormide järgimise kohustusele, kui liikmesriigid otsustavad võtta sotsiaalmeetmeid. Liikmesriigid ei tohi nende sotsiaalmeetmete, mida nad on otsustanud vastu võtta, rakendamisel kõrvale kalduda ettevõtete ülemineku direktiivist. Lõpuks nõuab nimetatud säte, et siseriiklikud meetmed oleksid proportsionaalsed.
35. Sotsiaalkaitset puudutava sätte süstemaatilisel tõlgendamisel on näha, kus artikkel 18 direktiivi ülesehituses paikneb. Pean märkima, et artikkel 18 on üks direktiivi viimastest artiklitest.(18) Esiteks kirjeldab direktiiv maapealse käitluse turule juurdepääsu piire, direktiivis kasutatavaid mõisteid ja direktiivi sätteid tervikuna, mis sisaldavad liikmesriikide suhtes maapealse käitluse turule juurdepääsu avamise raames kohaldatavaid ühenduse reegleid. Neid sätteid on palju ning nad puudutavad mitte ainult teenuseosutajate valimist, heakskiitmist ja erandeid, vaid ka vahenditele juurdepääsu puudutavaid reegleid.
36. Sotsiaalkaitsele pööratakse tähelepanu alles pärast maapealse käitlemise turule juurdepääsu ja liikmesriikide kohustust järgida ohutust ja turvalisust puudutavaid sätteid tervikuna.(19)
37. Selles kontekstis on artikli 18 sõnastus direktiivi ülesehitust arvestades ühemõtteline. Seda artiklit tuleks tõlgendada kui probleemi, mis on küll reaalne, aga mis üksnes täiendab direktiivi tervikuna rakendamist. Niisugune analüüs tundub mulle ka selle teksti eesmärkidega kooskõlas olevana.
38. Direktiivi eesmärke, nagu komisjon õigesti märkis, nagu nähtub tema põhjendustest, on kaks. Esiteks puudutab see turule juurdepääsu järkjärgulist teostamist ja teiseks maapealse käitluse turul ausa ja tegeliku konkurentsi sisseviimist.(20) Olen samuti märkinud, et need sätted tervikuna puudutavad üksikasjalisi eeskirju maapealse käitluse turule juurdepääsuks. Sotsiaalkaitsega seotud tegurid on seega teisejärgulised. Niisiis ei ole asjakohane, vastupidiselt Itaalia Vabariigi väärale väitele, anda direktiivis töötajate õigustega seotud sätetele eelis turgu liberaliseerivate sätete ees. Minu arvates puudutab direktiivi eesmärk ainult maapealse käitluse turgu. Direktiivi sätted on ette nähtud selle avanemise tagamiseks.
39. Direktiivi seda eesmärki ei tohi liikmesriikide poolt artikli 18 alusel võetavate sotsiaalmeetmetega ohtu seada. Leian, et dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 just nimelt ohustab direktiivi eesmärgi realiseerumist.
40. Itaalia ametiasutuste selgituste kohaselt ei takista Itaalia sätted maapealse käitluse sektori avanemist; sellega taheti üksnes vanalt korralt järk-järgult uuele üle minna, põhjustamata töötajate osas suuremaid probleeme. Itaalia Vabariik vaidleb vastu komisjoni väitele, mille kohaselt vaidlustatud õigusnormid kahjustavad lennujaamateenuste turul konkurentsi seal juba tegutsevate ettevõtjate kasuks ja potentsiaalsete konkurentide kahjuks. Tegelikult ei saa ettevõtjad tema arvates kasutada ettekäändena vaba konkurentsi põhimõtet, et hoiduda sotsiaalõigusaktidega asjaomases tegevusvaldkonnas sätestatud piirangutest.(21)
41. Tuletagem meelde, et dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 näeb ajutises korras(22) ette, et olemasoleva tööhõivetaseme säilimise ning eelmiste teenuseosutajate töösuhete jätkamise eesmärgil „igasugune tegevuse üleminek − välja arvatud ettevõtte haru üleminek –, mis puudutab üht või mitut lisas A ja B sätestatud maapealse käitluse liiki, hõlmab ka töötajate ametiühingu heakskiidul valitud töötajate üleminekut eelmiselt teenuseosutajalt järgnevale proportsionaalselt liiklustiheduse või järgmise teenuseosutaja poolt üle võetavate tegevusalade skaalaga”. Need sätted näevad seega ette täiendava sotsiaalkaitse lisaks ettevõtete ülemineku direktiivist tulenevale. Selline täiendav sotsiaalkaitse võib tugineda direktiivi artiklile 18 tingimusel, et järgitakse neid tingimusi, millele eespool viitasin.
42. Praktikas nõuavad siseriikliku õigusnormi sätted igalt uuelt turule tulijalt täiendava sotsiaalkaitsena eelmise teenuseosutaja personali ülevõtmist proportsionaalselt liiklustiheduse või järgmise teenuseosutaja poolt üle võetavate tegevusalade skaalaga. Ühinen komisjoni arvamusega, et selline kohustus võib kahjustada maapealse käitluse turu avanemist ning seega ohustada direktiivi kasulikku mõju. Direktiivi ülesandeks on avada konkurentsile see turg, mis varasemalt oli tegutsenud monopoolselt. See otsus, mida tuleb ellu viia etapiviisiliselt, kujutab endast erilist otsust seetõttu, et sellega lubatakse uutel ettevõtetel võtta üle need tegevused, mis varasemalt kuulusid ühele üksusele. Nagu komisjon märgib, võimaldab niisugune järkjärguline avanemine kasutada mõistlikult lennujaama infrastruktuure ja vähendada kulusid.
43. Nagu komisjongi, olen arvamusel, et Itaalia meede asetab potentsiaalsed uued konkurendid võrreldes juba tegutsevate ettevõtetega ebasoodsamasse olukorda. Maapealse käitluse turule tulemisest huvitatud ettevõtjad ei saa oma töötajaid valida. Kõnealust majandustegevust, st teenuste osutamist arvestades on personali valimine otsustavaks teguriks, kuna just personal on tegelikult see, kes teenust osutab. Piirates uute konkurentsiturule tulijate personalivaliku vabadust, kehtestab Itaalia õigusnorm piirangu, millel on uutele ettevõtetele rasked tagajärjed. Need piirangud seavad uued ettevõtted ebasoodsasse olukorda võrreldes juba tegutsevate ettevõtetega. Sellisel meetmel on tegelikult ka uute konkurentide manööverdamisvabadust piirav mõju, kui siseriiklik meede kehtestab nii olulise teguri nagu personalikorraldus.
44. Lisaks leian, et komisjon kinnitas õigesti, et Itaalia meede läheb kaugemale nendest meetmetest, mida võib pidada vajalikuks töötajate õiguste kaitseks vastavalt direktiivi artiklile 18.
45. Tegelikult näeb see meede ette, et uus teenuseosutaja võtab töötajad automaatselt – kuigi proportsionaalselt ülevõetavate tegevusalade skaalaga, aga siiski tingimusteta – üle. Leian, et see meede on ebaproportsionaalne. Siinkohal on huvitav uurida, et Itaalia valitsus tegi kohtueelses menetluses ettepaneku asendada dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 14 ja sätestada „uue ettevõtte kohustus anda töötajate värbamisel teatavaks ajaks eelis ülevõetava ettevõtte töötajatele, kes on jäänud ilma tööta”.(23) See alternatiiv dekreetseaduse nr 18/99 artikli 14 olemasolevatele sätetele oleks uutele konkureerivatele ettevõtetele jätnud suurema liikumisruumi.
46. Osundades komisjoni näidet, mille ta esitas kohtuistungil, leian, et on võimalik kehtestada ka alternatiivseid siseriiklikke meetmeid, mis selle asemel, et sundida uusi ettevõtteid olemasolevaid töötajaid üle võtma, jagaks kohustuse ja vastutuse eelmise teenuseosutaja töötajate õiguste kaitse osas eelmise ja uue teenuseosutaja vahel. Seega saaks uus ettevõte koos ülevõetud ettevõtte ja võib-olla ka ametiühingutega teatud töötajad ümber paigutada või neile hüvitist pakkuda. Sellise meetme eelis oleks see, et nii ei tõrjuta sotsiaalkohustustega eemale uusi ettevõtjaid, kes tahaksid konkurentsile avatud turule siseneda.
47. Seega, komisjoni etteheide, mis tuleneb direktiiviga kokkusobimatust sotsiaalmeetmest Itaalia õiguses, tuleb vastu võtta.
B. Direktiiviga mittelubatud üleminekukorra kehtestamisest tulenev etteheide
48. Oma hagiavalduses väidab komisjon, et dekreetseaduse nr 18/99 artikli 20 sätted rikuvad direktiivi, kuna võimaldavad „erineva organisatsioonilise korralduse puhul” jätkata omakäitlusega paralleelselt nende omakäitlust osutavate ettevõtetega, kes on selles direktiivis sätestatu kohaselt valitud. Komisjon märgib, et Itaalia ametiasutused tuginesid nende sätete ajutisele iseloomule ja väiksemale tähtsusele ning eesmärgile see artikkel tühistada.
49. Direktiiv määratleb selgelt nende maapealse käitluse ettevõtete kategooriad, keda võib käsitleda maapealse käitluse või omakäitluse teenust osutavate ettevõtetena. Need ettevõtted, kes ei vasta direktiivis sätestatud kriteeriumitele, võivad osutada teenuseid vaid kolmandatele isikutele. Tegelikult ei anna direktiiv liikmesriikidele võimalust võtta ajutisi meetmeid ettevõtete suhtes, kes on „erineva organisatsioonilise korraldusega”. Selliste ajutiste meetmete võtmisega kehtestas dekreetseadus nr 18/99 sätted, mis on vastuolus direktiivis ettenähtuga.
50. Dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 20 on seega direktiiviga vastuolus. Järelikult on sellele artiklile tuginev komisjoni etteheide põhjendatud.
IV. Ettepanek
51. Eeltoodud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1. Kuna 13. jaanuari 1999. aasta dekreetseaduse nr 18/99 artiklis 14 kehtestatakse kokkusobimatu sotsiaalmeede, siis on Itaalia Vabariik rikkunud nõukogu 15. oktoobri 1996. aasta direktiivi 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades artiklist 18 tulenevaid kohustusi.
2. Kuna 13. jaanuari 1999. aasta dekreetseaduse nr 18/99 artikkel 20 sisaldab nimetatud direktiivis mittelubatud üleminekukorda, siis on Itaalia Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
3. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
(1) .
(2)
–	EÜT L 272, lk 36; ELT eriväljaanne 07/02, lk 496. Direktiivi artikli 23 lõike 1 kohaselt jõustavad liikmesriigid direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt ühe aasta jooksul pärast selle avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas.
(3)
–	Direktiivi artikli 1 lõige 1.
(4)
–	10. põhjendus.
(5)
–	11., 22. ja 24. põhjendus.
(6)
–	Artikkel 2.
(7)
–	Vt direktiivi artiklid 6 ja 9.
(8)
–	Direktiivi artikkel 14, mis nõuab, et liikmesriikide kehtestatud kriteeriumid loa andmisele järgiksid teatavaid põhimõtteid, nt mittediskrimineerimise, soovitud eesmärgile vastavuse ja direktiiviga sätestatud tasemel turulepääsu või omakäitluse vabaduse tagamise põhimõtet.
(9)
–	4. veebruari 1999. aasta GURI
nr 28 regulaarne lisa.
(10)
–	Dekreetseaduse nr 18/99 artikli 4 lõige 2 ja artikli 11 lõige 1.
(11)
–	Komisjoni osaline loobumine toimus enne 25. märtsi 2004. aasta kohtuistungit, mille käigus komisjon oma loobumisest teatas. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib loobumine, eelkõige osaline loobumine, aset leida kirjaliku menetluse käigus või hiljem. Vt eelkõige 23. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas C-331/94: komisjon v . Kreeka (EKL 1996, lk I-2675, punktid 5 ja 6).
(12)
–		Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiiv (EÜT L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98; edaspidi „ettevõtete ülemineku direktiiv”). Dekreetseaduse nr 18/99 artiklis 14 sätestatud meetmeid võib õigustada üksnes ettevõtete ülemineku direktiivi rakendamise raames. Käesolevas asjas rõhutab komisjon, et Itaalia meetmed on kohaldatavad kõigis olukordades, kus on tegemist ettevõtete üleminekuga, ning neil on seega laiem kohaldamisala kui ettevõtete ülemineku direktiivil. Ettevõtete ülemineku direktiiv kehtestab ülemineku kohaldamiseks ranged eeskirjad. Asjaolu, et pakutavad teenused on sarnased, ei tähenda tingimata, et üle läheks kogu majandusüksus. Tegevuse sarnasus ei tähenda tingimata, et tegemist on „üleminekuga” ettevõtete ülemineku direktiivi tähenduses, või et töötajate õiguste säilimise nõuet kindlasti kohaldataks.
(13)
–	Kostja vastuse punkt 3.2, mis sisaldub ka alalise esinduse 18. juuli 2000. aasta kirjas nr 8679, mida kordab komisjon oma hagiavalduse punktis 34.
(14)
–	Kostja vastuse punkt 3.4.
(15)
–	Nr 13444.
(16)
–	Ettepanek, mis käesoleval hetkel jääb rakendamata, nagu komisjon oma hagiavalduse punktis 45 märgib.
(17)
–	Vt eelkõige 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-128/94: Hönig (EKL 1995, lk I‑3389, punkt 9); 23. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-208/98: Berliner Kindl Brauerei (EKL 2000, lk I-1741); 12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-372/98: Cooke (EKL 2000, lk I-8683), ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-341/01: Plato Plastik (EKL 2004, lk I-4883).
(18)
–	22. ja 24. põhjendus, mis samuti osutavad liikmesriikide pädevusele võtta direktiivi raames sotsiaalkaitsemeetmeid, on samuti viimaste põhjenduste hulgas.
(19)
–	Märgin ka seda, et tegemist on standardse artikliga, mis esineb ka teistes ühenduse õigusnormides liikmesriikidele täiendavaks arvessevõtmiseks. Vt nt selle kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi sadamateenuste turule juurdepääsu kohta ettepaneku (KOM (2001) 35 lõplik) (EÜT C 154, lk 290) artiklit 15.
(20)
–	Direktiivi 5. põhjenduses on märgitud, et nende kahe eesmärgiga soovitakse saavutada seda, et lennuettevõtjate tegevuskulud väheneksid ja lennujaama kasutajatele osutatavate teenuste kvaliteet paraneks. Need kaks eesmärki on praktikas ka saavutatud, nagu selgub direktiivi artikli 22 kohaselt läbi viidud komisjoni uurimisest, http://www.europa.eu.int/comm/transport/air/rules/doc/consultation_groundhandling_en.pdf punkt 1.2.
(21)
–	Kostja vastuse lk 7 ja 25. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-172/99: Liikenne (EKL 2001, lk I‑745, punkt 22).
(22)
–	Artikli 14 lõiget 1 kohaldatakse dekreetseaduse nr 18/99 jõustumisele järgneval esimesel 30 kuul.
(23)
–	Hagiavalduse punkt 45.