62005CC0062
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DÀMASO RUIZ-JARABO COLOMER
esitatud 16. jaanuaril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-62/05 P
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc (likvideerimisel) jt
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Määrus (EMÜ) nr 1430/79 — Imporditollimaksude vähendamine — Sigarettide saadetis sihtkohaga Hispaanias — Ühenduse transiiditoimingu käigus toime pandud pettus”
I. Sissejuhatus
1.
Apellatsioonkaebus esitati Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2004. aasta otsuse (
2
) peale, millega jäeti rahuldamata põhinõue tühistada komisjoni 28. juuni 2002. aasta otsus REM 14/01, millega jäeti rahuldamata Itaalia Vabariigi taotlus vähendada Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis ja Domenico D’Alessandro (edaspidi „Nordspedizionieri jt”) võlgnetavaid teatavaid imporditollimakse. (
3
)
2.
Vaieldakse konkreetselt ühenduse tollieeskirjade tähenduses „eriolukorra” tingimuste üle, sest ainult sellistel asjaoludel nähakse ette vabastus impordimaksude tasumisest. Arvestades, millal kohtuvaidluse asjaolud aset leidsid, tuleb analüüsis lähtuda läbisegi põimunud õigusaktidest, (
4
) mis kehtisid enne ühise tolliseadustiku vastuvõtmist. (
5
)
3.
Vaidlus sõltub ka liikmesriigi Itaalia ja tol ajal kolmanda riigi Sloveenia kahepoolse lepingu tõlgendamisest, millega seoses tekib küsimus Euroopa Kohtu pädevusest. (
6
)
II. Õiguslik raamistik
4.
Käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamiseks tuleb kontrollida ühelt poolt sätteid, mille rikkumist Esimese Astme Kohtule ette heidetakse – mis on kõik rangelt ühenduse sätted –, ja teiselt poolt mõnda Itaalia ja Jugoslaavia vahel 1965. aastal sõlmitud kahepoolse tollialase halduskoostöölepingu (edaspidi „Belgradi leping”) sätet. (
7
)
5.
Kuna ratione temporis ei ole ühenduse tolliseadustik kohaldatav, sest faktilised asjaolud ilmnesid enne selle õigusakti vastuvõtmist, on asjaomased õigussätted laiali eri eeskirjades, mis on peaaegu alati osalised ja mis on küll enamjaolt ametlikult kehtetuks tunnistatud, aga mis on paljudel juhtudel jäänud varjatult kehtima arvukates harudes, mida see seadustik alates 1992. aastast hõlmab.
A. Ühenduse õigus
6.
Nii oli see näiteks ühenduse transiidi tollikorraga, mille nägi ette määrus (EMÜ) nr 222/77, (
8
) mille artikli 36 lõikes 1 märgitakse, et kui ühenduse transiiditoimingu käigus või sellega seoses tuvastatakse, et teatavas liikmesriigis on toimunud eeskirjade rikkumine või eiramine, tuleb kõnealusel liikmesriigil kooskõlas enda haldus- ja õigusnormidega sisse nõuda võimalikud tasumisele kuuluvad tollimaksud ja muud maksud, mis ei piira kriminaalõiguslike meetmete võtmist.
7.
Määrusega (EMÜ) nr 474/90 (
9
) lisati nimetatud artiklisse 36 kolmas lõige tollimaksude ja muude maksude sissenõudmise tarvis rikkumise koha kindlaks määramiseks, kui puuduvad tõendid transiiditoimingus õiguspärasuse või õigusnormide rikkumise tegeliku koha kohta.
8.
Määrust (EMÜ) nr 1062/87, (
10
) millega rakendati ja lihtsustati määrust (EMÜ) nr 222/77, muudeti omakorda määrusega nr 1429/90, (
11
) lisades selle jaotisesse Ia „Sihttolliasutusele esitamata kaubasaadetistele kohaldatavad sätted” artikli 11a, mis näeb ette:
„1.   Kui sihttolliasutusele kaubasaadetist ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, teatab lähtetolliasutus printsipaalile sellest võimalikult kiiresti ning igal juhul enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu.
2.   Lõikes 1 osutatud teade peab eelkõige sisaldama tähtaega, milleks tuleb lähtetolliasutusele esitada pädevaid ametiasutusi rahuldavad tõendid transiiditoimingu õiguspärasuse või selle koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus.
Tähtaeg on kolm kuud alates lõikes 1 nimetatud teatamiskuupäevast. Kui nimetatud tähtaja lõpuks kõnesolevat tõendit ei esitata, võtab pädev liikmesriik meetmed, et tasutaks asjaomased tolli- ja muud maksud. […]”
9.
Ühenduse tollieeskirjades on lubatud ka tasutud impordi- või eksporditollimaksu osaliselt või täielikult tagastada või tollivõlga osaliselt vähendada. Käesoleval juhul olid selle maksusoodustuse kohaldamiseks sätestatud nõuded ette nähtud määruse (EMÜ) nr 1430/79 (
12
) artikli 13 lõikes 1 selle määrusega (EMÜ) nr 3069/86 (
13
) muudetud redaktsioonis järgmiselt:
„Imporditollimakse võib tagasi maksta või vähendada eriolukordades, mis ei hõlma osades A kuni D märgitud olukordi ning mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast isikut ei saa süüdistada pettuses ega ilmses hooletuses.
[…]”
B. Belgradi leping
10.
See leping Itaalia ja Jugoslaavia tolliasutuste koostöö tugevdamiseks kuulub tol ajal sõlmitud samalaadsete lepingute hulka, nagu näitab põgus võrdlus lepinguga, mille sõlmisid 1967. aastal selles valdkonnas kuus asutajaliikmesriiki ja mis on tuntud „Rooma konventsioonina”. (
14
)
11.
Pärast peamiste eesmärkide, nimelt rikkumiste ennetamise, uurimise ja karistamise (artikkel 1) sätestamist määratletakse Belgradi lepingus mõiste „tollisätted” (artikkel 2) ja kehtestatakse ühise piiri tolliasutuste kohustus teha intensiivset koostööd (artikkel 3).
12.
Käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamiseks on oluline põhiliselt artikkel 4, milles lepingupooled kohustuvad teostama kahtlaseks peetavate isikute, kaupade ja sõidukite liikumise erijärelevalvet (lõige 1).
13.
Artikli 4 lõige 2 sätestab salakaubaveo takistamise kohustuse, nähes teises lõigus ette, et:
„Erijärelevalvet tehakse [teise lepingupoole] taotluse alusel, juhul kui tegemist on kaubaga, millelt teise lepingupoole territooriumil tuleb tasuda erilisi ja kõrgendatud määraga makse”.
III. Apellatsioonkaebuse taust
A. Esimeses astmes tuvastatud faktilised asjaolud
14.
Täisühing Nordspedizionieri di Danielis Livio & C., mille moodustavad tolliagendid ja mille asukoht on Triestes (Itaalia), esitas ettevõtte Cumberland Ltd palvel Fernetti (Itaalia) tolliasutusele kolm järjestikust ühenduse välistransiidideklaratsiooni Sloveenia äriühingult Proexim Export-Import ostetud pappkarpide saatmiseks veoautoga Hispaaniasse.
15.
Vastavates tollidokumentides oli märgitud, et 30. oktoobri 1991. aasta laadungis oli 1400 karpi kogukaaluga 12620 kg; sama aasta 5. novembri koormas oli neid 1210 tükki kogukaaluga 12510 kg ja sama kuu 16. kuupäeva saadetis oli 1500 pakki kaaluga kokku 12842 kg.
16.
Pärast kolmanda veo formaalsuste täitmist lubati veoautol teekonda jätkata. Veidi aega pärast seda palus Fernetti tolliasutuse direktor sama asukoha maksupolitseil veoauto koormat kontrollida. Kuna veoauto oli juba tollitsoonist välja sõitnud, jälitas maksupolitsei autot ja peatas selle mõne kilomeetri kaugusel pärast piiri. Politsei eskortis veoauto kontrollimiseks tagasi tollipunkti ning avastas, et pappkarbid ei olnud tühjad, nagu oli märgitud transiidideklaratsioonil, vaid nendes oli 8190 kg ühendusevälise päritoluga sigarette, mis olid jagatud 819 pakki. Veoautojuht C. lasti vahistada ning veoauto ja laadung arestiti koos vahistatu valdusest leitud dokumentidega.
17.
Itaalia ja Sloveenia tolli koostöös läbiviidud uurimise tulemusel tuvastati, et C. oli osalenud veel kolmes sarnases sigarettide salakaubaveos, kasutades Nordspedizionieri jt koostatud 30. oktoobri ja 5. novembri 1991. aasta transiidideklaratsioone, samuti äriühingu Centralsped Srl koostatud 16. septembri 1991. aasta transiidideklaratsiooni.
18.
Ilmnes, et 30. oktoobri ja 5. novembri 1991. aasta vedudel esitati Sloveenia tolliasutustele – põhiliselt töödeldud tubaka kohta – ja Fernetti tollipunktile erinevad deklaratsioonid, millest viimastel olid märgitud pappkarbid. Samuti tuvastati, et pärast tolliformaalsuste täitmist viimati nimetatud tollipunktis jätkas veoauto sõitu tollivormidel märgitust erinevasse sihtkohta ja kaup laaditi salaja maha Itaalias.
19.
Uurimise käigus avastas Itaalia politsei Bareggios (Itaalia) õigusvastaselt imporditud kauba lao, kus nad 8. aprillil 1992 arestisid 801 kasti (8010 kg sigarette).
20.
Trieste kesktolliasutuse tulude osakond saatis 16. oktoobril 1992 Nordspedizionierile kui printsipaalile 30. oktoobri ja 5. novembri 1991. aasta transiiditoimingute osas ühenduse transiidikorra raames korralduse tasuda 2501239200 Itaalia liiri (ITL) tollimaksu, pluss intressid summas 450223100 ITL maksuvõlgnevuse eest 1700 kasti (kokku 17000 kg) töödeldud tubaka eest, mis imporditi ebaseaduslikult ühenduse territooriumile ja mida seal ebaseaduslikult turustati. Kuna Itaalia toll pidas 16. novembri 1991. aasta kaubasaadetise kinni enne selle turustamist, ei nõudnud nad selle partii eest tollimaksu tasumist.
21.
Maksekorraldus vaidlustati Tribunale civile e penale di Triestes (esimese astme kohus), kes tühistas selle 1994. aasta septembris. Selle otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse lahendas sama linna Corte d’appello (apellatsioonikohus) 5. septembril 1996, vastupidiselt madalamale kohtuastmele, mõistes Nordspedizionierilt ja teise võimalusena tema osanikelt solidaarselt välja nimetatud 2951462300 ITL. Corte suprema di cassazione (Itaalia ülemkohus) jättis 26. jaanuari 1999. aasta kohtuotsusega Corte d’appello otsuse peale tolliagentide esitatud kassatsioonkaebuse rahuldamata.
22.
Vahepeal oli Tribunale civile e penale di Trieste eeluurimiskohtunik 1994. aasta jaanuaris andnud Nordspedizionieri osaniku ja nimetatud äriühingu väljastatud ja salakaubaveos kasutatud kolme transiidideklaratsiooni koostanud G. Baldi vastu sigarettide salakaubaveos algatatud kriminaalasja registrist kustutamise määruse.
23.
2000. aasta novembris palusid Nordspedizionieri jt komisjonil Itaalia tolli nõutud tollimaksu (summas 497589687 ITL (256983,63 eurot)) vähendada; seda taotlust toetas Itaalia riik, kes esitas 2001. aasta juunis samasisulise taotluse.
24.
Komisjon jättis 28. juunil 2002 Itaalia Vabariigi taotluse rahuldamata (edaspidi „vaidlustatud otsus”), sest tegemist ei olnud eriolukorraga, mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul Nordspedizionierit jt ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses, mistõttu imporditollimaksu vähendamine nimetatud summas ei ole põhjendatud.
25.
Nordspedizionieri ja L. Danielis ja D. D’Alessandro kaebasid 30. oktoobril 2002 komisjoni akti edasi Esimese Astme Kohtusse.
B. Vaidlustatud kohtuotsus
26.
Apellantide põhinõue oli vaidlustatud otsus tühistada ja vähendada imporditollimakse ning põhines kahel väitel, millest esimene oli, et otsuses on teatavaid sisulisi vigu, ja teine, et tegemist on eriolukorraga ilma pettuse ja ilmse hooletuseta määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses.
27.
Esimese Astme Kohus ei võtnud vastu kumbagi nendest väidetest.
28.
Ta lükkas esimese väite (
15
) tagasi, sest ta ei leidnud vaidlustatud aktis ühtegi viga, vastupidiselt sellele, mida väitsid apellandid, kelle arvates komisjon moonutas faktilisi asjaolusid, märkides vaidlustatud otsuse põhjenduses 4, et 16. novembri toimingut oli kontrollitud Fernetti tollitsoonis. Apellantide sõnul ei vastanud see väide tõele, sest maksupolitsei oli veoautot kontrollinud pärast tolliformaalsuste lõpetamist.
29.
Pealegi lükkas Esimese Astme Kohus sama väite sees vastuvõetamatuse tõttu tagasi etteheite, et tollimaksu vähendamise taotluse esemeks olev summa oli valesti arvutatud, (
16
) argumendiga, et selle summa väljaarvutamiseks on pädevad ainult liikmesriigi ametiasutused.
30.
Määruse nr 1430/79 artiklis 13 nimetatud kahe tingimuse täitmise kohta väitsid apellandid (
17
) esiteks, et nad on sellise pettuse ohvrid, mis ületas nende kutsealase tegevusega seotud äririski; teiseks, et Itaalia ametiasutused hoidusid tahtlikult tegevusest lubades sooritada õigusvastaseid toiminguid, et saaks lõhkuda salakaubavedajate võrgustiku; kolmandaks, et toll rikkus riiklikke tollitoimingute kontrollimise kohustusi; neljandaks, et apellantidel oli võimatu veotoiminguid kontrollida; ja viiendaks, et vaidlustatud otsuses ei kaalunud komisjon asjaomaseid huve.
31.
Esimese Astme Kohus lükkas need argumendid siiski üksteise järel tagasi, sest need ei olnud piisavalt tõendatud (esimene ja kolmas väide) või põhjendatud (teine, neljas ja viies väide).
32.
Selles apellatsioonkaebuses on väga tähtis tees, et liikmesriigi ametiasutused ei täitnud Belgradi lepingust tulenevat kauba piiril kontrollimise kohustust, sest Esimese Astme Kohus järeldas, et leping ei sätesta, et Sloveenia tollil tuleks viivitamatult teavitada Itaalia tolli kõigist tema territooriumilt Itaaliasse suunduvatest tubakavedudest. (
18
)
33.
Esimese Astme Kohus leidis, et lepingus nähakse ette üksnes mõlema riigi tolliasutuste vastastikune abistamine ja nende tihe koostöö, märkimisväärse ebaseadusliku veona määratletud kauba ja sõidukite liikumise erijärelevalve, ning teabevahetus eelkõige tollieeskirjade rikkumiste esemeks olevate kaubarühmade osas.
34.
Kuna Esimese Astme Kohus ei tuvastanud eriolukorda, ei kontrollinud ta teist tingimust – et tegemist ei ole pettuse või ilmse hooletusega (
19
) – ning jättis hagi rahuldamata.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
35.
Nordspedizionieri jt apellatsioonkaebus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 11. veebruaril 2005; komisjon vastas sellele sama aasta 19. aprillil. Repliik ja vasturepliik registreeriti vastavalt 22. septembril ja 8. novembril 2005.
36.
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
—
tühistada käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olev Esimese Astme Kohtu otsus;
—
tühistada komisjoni 28. juuni 2002. aasta otsus (REM 14/01), millega jäetakse rahuldamata Itaalia Vabariigi taotlus vähendada võlgnetavat imporditollimaksu summas 256983,63 eurot, ja tunnistada, et tegemist on erakorraliste asjaoludega, milles ei esine hooletust ega pettust;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
37.
Komisjon seevastu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta Nordspedizionieri jt apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata;
—
mõista apellantide endi ja komisjoni kohtukulud nii esimeses astmes kui ka Euroopa Kohtus välja apellantidelt.
38.
30. novembril 2006 toimunud kohtuistungil esitasid oma seisukohad ja nõuded mõlema poole esindajad.
V. Apellatsioonkaebuse väidete analüüs
39.
Nordspedizionieri jt esitavad neli apellatsioonkaebuse väidet, heites ette määruse nr 222/77 artikli 36 lõike 3 rikkumist; faktiliste asjaolude moonutamist, millega kaasneb tühisus, sest vaidlustatud kohtuotsus ei ole põhjendatud vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 81 eelviimasele lausele; (
20
) määruse nr 1430/79 artikli 13 eiramist, ja väidavad, et ei esine pettust ega hooletust viimati nimetatud sätte tähenduses.
40.
Komisjon väidab, et esimene väide on vastuvõetamatu ja kaudselt ka teine, mistõttu tuleks neid väiteid uurida.
A. Mõne väite vastuvõetavus
1. Apellatsioonkaebuse esimene väide
41.
Tuginedes määruse nr 222/77 artikli 36 lõikele 3, vaidlustavad apellandid tollivõla, sest ei ole täidetud võla tekke põhinõue – nimelt ei ole printsipaalile viivitamatult ja hiljemalt enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu saadetud teadet selle kohta, et kaubasaadetist ei ole sihttolliasutusele esitatud.
42.
Enda teesi toetuseks viitavad nad Euroopa Kohtu praktikale nimetatud sätte kohta, mis lubab liikmesriigil, kus asub lähtetolliasutus, imporditollimaksu sisse nõuda ainult siis, kui ta on andnud printsipaalile kolmekuulise tähtaja selleks, et tõendada, kus kohas eeskirjade rikkumine või eiramine toimus, ja kui seda ei ole ettenähtud tähtajaks tõendatud. (
21
)
43.
Komisjon põhjendab vastuvõetamatuse vastuväidet sellega, et väidet ei esitatud eelneva haldusmenetluse etapis tollimaksude vähendamise menetluses ega Esimese Astme Kohus, ja sellega, et kuna igal juhul puudutab see väide ühenduse tolliõiguse rakendamise eest ainuvastutava liikmesriigi tolliasutuse õigusakte, tuleks see lahendada liikmesriigi kohtus.
44.
Sellegipoolest paistab, et tegemist ei ole uue väitega, sest Nordspedizionieri jt märgivad repliigis, et Esimese Astme Kohus oleks võinud seda Fernetti tolliasutuse väljastatud maksekorralduse tühisuse põhjust kontrollida omal algatusel; selle argumendi saab loogiliselt esimest korda esitada alles Euroopa Kohtus.
45.
Ühtlasi nähtub praegu vaidlustatud kohtuotsusest, et apellandid seadsid juba menetluses Esimese Astme Kohtus maksekorralduse täpsuse kahtluse alla, mistõttu nüüd on ainult muudetud nõutava summa arvutamisel tehtud vea määra ja õiguslikku alust. (
22
) Järelikult vormilisest seisukohast jääb väite ese samuti muutumatuks, kuigi see tugineb teistsugustele argumentidele.
46.
Seevastu põhiküsimuses tuleb arvestada komisjoni ideed ühenduse kohtute pädevuse puudumise kohta.
47.
Nagu märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses, (
23
) võimaldab määruse nr 1430/79 artikkel 13 ainult vabastada teatud ettevõtjad tollivõla tasumisest juhul, kui esinevad teatavad erakorralised asjaolud ning puudub pettus või hooletus, jättes kehtima põhimõtte, et tollivõlg kuulub sissenõudmisele. (
24
)
48.
Sellest tulenevalt võtab Euroopa Kohus vastu ainult väiteid, milles tuginetakse erakorralistele asjaoludele ja apellantide hooletuse või pettuse puudumisele, aga mitte teisi, milles vaidlustatakse tollimaksu sissenõudmiseks liikmesriigi pädevate ametiasutuste tehtud otsuste õiguspärasus, sest see aspekt tuleb lahendada liikmesriigi pädevasse kohtusse pöördudes. (
25
)
49.
Kuigi väide ei ole uus, ei ole menetlusloogikaga kooskõlas, et Esimese Astme Kohus käsitleb omal algatusel õigusnormi, mida ta ei ole pädev kohaldama, mistõttu esimene apellatsioonkaebuse väide langeb ära ja seda ei saa vastu võtta.
50.
Lisaks, isegi kui seda väidet pidada vastuvõetavaks, ei annaks see tulemusi, sest kohtutoimikust ei nähtu, et eeskirjade eiramise või rikkumise toimumise koht oleks selgusetu, nagu nõuab määruse nr 222/77 artikli 36 lõige 3. Teist lahendust ei ole, sest tubakasaadetise ühenduse transiit toimus Itaalias, kuna Sloveenia ei kuulunud asjaolude ilmnemise ajal ühendusse. Seega ei olnud kahtlust, kus õigusnormide rikkumine toimus, mis on nimetatud sätte kohaldamiseks tingimata vajalik eeldus, ilma et Fernetti tolliasutus oleks pidanud andma apellantidele tähtaja seaduserikkumise toimumise koha tõendamiseks.
51.
Kokkuvõttes soovitan ma esitatud põhjendustest lähtudes otsustada, et esimene väide on vastuvõetamatu.
2. Apellatsioonkaebuse teise väite vastuvõetavus
52.
Nordspedizionieri jt leiavad, et Esimese Astme Kohus moonutas kohtuvaidluse asjaolusid, kui ta ei võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29 vastu nende väidet, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 4 on sisuline viga, sest seal märgitakse, et Fernetti tolliasutus oli palunud maksupolitseil kontrollida 16. novembril 1991 deklareeritud laadungit, samas kui tegelikult viidi kontroll läbi väljaspool tollitsooni, kui piiriformaalsused olid täidetud ja veoauto oli juba mõned kilomeetrid Itaalia territooriumile sisse sõitnud.
53.
Faktide õige ajalise järjestuse ja kaupa kontrollima sundinud tegelike põhjuste tõendamiseks esitasid apellandid vaidlusaluste asjaolude aset leidmise ajal Fernetti tolliasutuse direktoriks olnud Vito Portale allkirjastatud tunnistuse. Nende kahe elemendiga: faktiliste asjaolude moonutamine ja nimetatud dokument, püüavad nad anda asjaoludele õige hinnangu, millest tuleks selgelt välja, et tegemist on „eriolukorraga” vastavalt määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikele 1.
54.
Komisjoni arvates on eelmistes punktides esitatud kriitika eesmärk kohtuvaidluse asjaolude uuesti kontrollimine, mistõttu ta teeb ettepaneku lugeda nimetatud kriitika, sealhulgas V. Portale tunnistus vastuvõetamatuks.
55.
Komisjoni liiga lihtsustatud argumendid mind ei veena.
56.
Esiteks on Euroopa Kohus tunnistanud (
26
) võimalust ümber lükata nii kohtuvaidluste asjaolude tuvastamine kui ka kvalifitseerimine esimeses astmes, minnes kaugemale iseenda algsest kohtupraktikast. (
27
)
57.
Teiseks, kui apellatsioonkaebuses vaidlustatakse faktiliste asjaolude tõesus või nende hindamine, tuleb neid uuesti hinnata, sest vastasel juhul ei saaks kunagi tugineda faktide või tõendite moonutamisele.
58.
Nordspedizionieri jt esitasid apellatsioonkaebuse kavatsusega asendada Esimese Astme Kohtu hinnang vaidlustatud otsuse põhjenduses 4 esitatud faktidele iseenda omaga, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 52, mistõttu tuleb see nõue rahuldada ja lükata tagasi komisjoni vastuvõetamatuse vastuväide.
59.
Apellantide eesmärki on siiski raske mõista, sest isegi kui möönda, et faktiliste asjaolude kirjeldamisel eksiti, langeb Nordspedizionieri jt seletus täpselt kokku vaidlustatud kohtuotsuse punktides 10-19 esitatud kirjeldusega ja konkreetselt punktis 11 antud seletusega.
60.
Nendel asjaoludel osutuvad apellantide väide ja V. Portale tunnistus (
28
) ülearuseks, sest kuna nende versioon asjaoludest on identne, ei sea need kahtluse alla Esimese Astme Kohtu otsuses esitatud versiooni.
61.
Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb teine väide ainetuse tagasi lükata.
B. Apellatsioonkaebuse kolmas väide
62.
Siin tuginevad apellandid sellele, et vaidlustatud kohtuotsuses eirati määruse nr 1430/79 artiklit 13, kui eitati, et tegemist on „eriolukorraga” vastavalt määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikele 1. Komisjon palub seevastu väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
63.
Pikad, keerukad ja keerutavad selgitused apellatsioonkaebuses ja vastaspoole mitte vähem pikad vastused sunnivad määratlema nõude eset, et pärast kontrollida seda sisuliselt.
1. Väite piiritlemine
64.
Nordspedizionieri jt ehitavad selle väite viie Esimese Astme Kohtus esitatud väite ümber, (
29
) nimelt, et nad on sellise pettuse ohvrid, mis ületas nende kutsealase tegevusega seotud äririski; et Itaalia ametiasutused hoidusid tahtlikult tegevusest lubades sooritada õigusvastaseid toiminguid, et saaks lõhkuda salakaubavedajate võrgustiku; et rikuti riiklikke kontrollikohustusi; et apellantidel oli võimatu veotoiminguid kontrollida; ja et vaidlustatud otsuses ei kaalutud asjaomaseid huve.
65.
Peale selle, et apellandid kordavad oma väidetes sisuliselt esimeses astmes esitatud põhjendusi, soovivad nad, et faktilisi asjaolusid hinnataks uuesti, mida Euroopa Kohtul ei ole oma põhikirja artikli 58 alusel lubatud teha, mistõttu tuleb seega nende analüüs käesolevast apellatsioonkaebuse raames kõrvale jätta.
66.
Apellantide strateegia on siin selge: asjaolud esitatakse teistmoodi kui esimeses astmes, et need sarnaneksid asjaoludele kohtuotsuses De Haan, (
30
) milles Euroopa Kohus sedastas, „et kui maksukohustuslast ei saa süüdistada mis tahes pettuses ja hooletuses ja juhul, kui viimast ei ole teavitatud uurimisest, võivad siseriiklike ametiasutuste juhitud uurimisest tulenevad vajadused kujutada endast eriolukorda määruse nr 1430/79 artikli 13 lõike 1 tähenduses, kui asjaolu, et siseriiklikud asutused on uurimise huvides teadlikult lasknud rikkumisi ja eiramisi toime panna, tuues sellega printsipaalile kaasa tollivõla, asetab viimase erandlikku olukorda võrreldes samal alal tegutsevate teiste ettevõtjatega”. (
31
)
67.
Järelikult, kuna nimetatud kaitsevõtted tuleb nende faktilise laadi tõttu kõrvale jätta, puudutab ainus väide, mida tasuks uurida, õigusnormi rikkumist, mille pani toime Esimese Astme Kohus Belgradi lepingu tõlgendamisel, sest Nordspedizionieri jt usuvad, et see asjaolu on võrreldav sama laadi õigusnormi rikkumisega, mille tõttu oli määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikes 1 ette nähtud eriolukorra esinemine kohtuotsuses De Haan õigustatud.
68.
Nimetatud lepingu laadist – liikmesriigi (Itaalia) ja asjaolude ilmnemise ajal kolmanda riigi (Sloveenia) kahepoolne leping – tulenevalt aga tuleb kõigepealt uurida küsimust, kas Euroopa Kohus on pädev tõlgendama seda laadi õigusnorme, seda enam kui Esimese Astme Kohus ei avaldanud selle kohta seisukohta vaidlustatud kohtuotsuses. Kui see raskus on kõrvaldatud, saab kontrollida, kas kaebus on põhjendatud.
2. Euroopa Kohtu pädevus tõlgendada Belgradi lepingut
a) Rahvusvahelised lepingud Euroopa Kohtus
69.
Lähtepunktiks on EÜ artiklis 220 üldiselt Euroopa Kohtule antud pädevused, mille kohaselt Euroopa Kohus „taga[b], et [asutamislepingu] tõlgendamisel ja kohaldamisel peetakse kinni seadusest”.
70.
Võimalik kahtlus seoses sellega, mis määral on ühenduste kohtutel õigus tõlgendada rahvusvahelisi lepinguid, mis ei kuulu nende olemusest tulenevalt formaalselt EÜ asutamislepingusse, hajutati kohtuotsus Haegeman, (
32
) milles käsitleti assotsiatsioonilepingut Kreekaga (
33
) ja milles loeti seda tüüpi lepinguid EÜ artiklis 234 nimetatud ühenduse institutsioonide antud õigusaktideks, leides seega, et nende sätted kuuluvad jõustumise hetkest alates ühenduse õiguskorda. (
34
)
71.
Vaidlus jätkus segalepingute, see tähendab selliste lepingute valdkonnas, mille on ühendus ja liikmesriigid sõlminud jagatud seadusandliku pädevuse tõttu kolmandate riikidega, ning vaidluses otsustati, et Euroopa Kohus on pädev.
72.
Nii järeldub esiteks kohtuotsusest Demirel, (
35
) kus Euroopa Kohus pidas ennast pädevaks selle põhjal, et assotsiatsioonilepingud hõlmavad kõiki EÜ lepingus reguleeritud valdkondi; (
36
) seda seisukohta kinnitati teiseks kohtuotsuses Hermès, (
37
) milles ta järeldas oma õigust TRIPS-lepingu (
38
) artikli 50 üle otsustada sellest, et ühendus ja liikmesriigid on mõlemad pädevad seda lepingut sõlmima.
73.
Selline Euroopa Kohtu tõlgendamispädevuse joondamine ühenduse pädevusega, mida kinnitati kohtuotsuses Dior jt, (
39
) sunnib käesoleval juhul kontrollima, kas Belgradi lepingu ese kuulub nüüd ühenduse pädevusse, mis õigustaks Euroopa Kohtu tõlgendajarolli, või kas tuleks uurida muid võimalusi.
74.
Olen teadlik eelmistes punktides nimetatud kohtuotsuste erinevustest ja konkreetselt sellest, et käesolevas kohtuvaidluses ei sõlminud lepingut ühendus, vaid liikmesriik ja kolmas riik, ning sellest, et vaidlus algatati otse Euroopa Kohtusse antud hagi abil, mille peale on nüüd edasi kaevatud, ja mitte eelotsusemenetluse korras.
75.
Kuigi need tõigad mõjutavad edasist arutluskäiku, saaks liikmesriikide, ühenduse või jagatud pädevuse raamistiku täpsustamisega pädevuste joondamisel põhinevat argumenti vähemalt kinnitada või, kui mitte, siis tagasi lükata. Seega tuleb selle tagajärgi põhjalikult analüüsida.
b) Ühenduse tollialane pädevus: areng
76.
Belgradi lepingu ulatusega seoses, mis piirdub vastastikuse haldusabiga tollinormide rikkumise ennetamisel, uurimisel ja karistamisel, oleks ülearune selles valdkonnas pädevuste jagunemise igasugune üksikasjalik analüüs, alates selle sätestamisest EMÜ lepingu artiklites 18–29, mis on nüüdseks enamjaolt kehtetuks tunnistatud, (
40
) kuni ühenduse tolliseadustiku jõustumiseni 1993. aastal.
77.
Selles valdkonnas saavutatud integratsioon on vabastanud liikmesriigid tollimaksude ja samaväärse toimega maksude haldamisest, välja arvatud konkreetsete rakendusmeetmete ja eeskirjade rikkumise karistamise meetmete võtmisest. (
41
) Piisab seega sellest, kui täpsustada Belgradi lepingu eset, et kontrollida, kas liikmesriikide pädevuses, mida leping puudutab, on toimunud sama areng või on need algsetele omanikele alles jäänud.
78.
Ma juba nimetasin 1967. aasta Rooma konventsiooni, (
42
) mis reguleeris üksikasjalikult teabe- ja uurimisteenistuste vahelist suhtlemist ja koostöökorda praegu arutamisel olevatega sarnaste õiguserikkumiste ennetamisel ja karistamisel, ja millele heideti ühe tõsisema puudusena ette, et ei olnud ette nähtud selle tõlgendamist Euroopa Kohtus. (
43
)
79.
Nii annab see arengulugu väga olulise andme: 1981. aastal kuulutati välja määrus (EMÜ) nr 1468/81, (
44
) mis EÜ artiklile 308 tuginedes „tõi ühenduse tasandile” mõned 1967. aasta Rooma konventsiooni põhielemendid. Õiguslik operatsioon seisnes selles, et tolli seisukohast rangelt funktsionaalne, nimelt vastastikune haldusabi, eraldati liikmesriikide ainupädevusse kuuluvate ülesannete tuumikust, konkreetselt õigusalast koostööd kriminaalasjades reguleerivatest normidest. (
45
)
80.
Sel viisil jättis nimetatud Rooma konventsioon õigusalase koostöö ühenduse lepingutest välja ja nüüd kuulub see niinimetatud „kolmandasse sambasse”; seevastu kõrvaldati sellest riikidevaheline tollikoostöö.
81.
Arvestades õigusliku alusena kasutatud sätte – EÜ artikli 308 – olemust, et see on klausel, millega antakse pädevus ühendusele, kui tekivad lahknevused ühenduse eesmärkide ja tema organite volituste vahel, (
46
) mis kompenseerib selle, et liidu institutsioonid ei saa asutamislepingu raames tegutseda, (
47
) ei ole kahtlust, et määruses nr 1468/81 (
48
) sätestatud pädevused, millega on täiendatud „ettenägematute” pädevuste loetelu, on ühenduse pädevused. (
49
)
82.
Kuigi Belgradi leping oli kohtuvaidluse asjaolude aset leidmise ajal kahepoolne leping kolmanda riigiga, tuleks pärast sündmuste arengut seda pidada ühenduse pädevusse kuuluvaks rakendusmeetmeks, kuna see on Euroopa tollialaste pädevuste laiendamise protsessis oma rahvusvahelise olemuse minetanud.
83.
Kokkuvõttes tuleb eespool kirjeldatud tingimustel Euroopa Kohtu tõlgendamispädevuste ühenduse pädevustega joondamise meetodit kasutades järeldada, et vähemalt oluline osa Belgradi lepingust kuulub liidu pädevusalasse.
84.
Pealegi see dünaamiline areng jätkub, sest 1967. aasta Rooma konventsioon asendati 1998. aasta konventsiooniga, (
50
) mis reguleerib riigi pädevusse kuuluvaid ülesandeid õigus- ja siseküsimuste alases koostöös, milles on erilise tähtsusega artikkel 26, milles volitatakse Euroopa Kohut seda konventsiooni tõlgendama, kuigi mõne olulise erinevusega tavalisest eelotsusemenetlusest. (
51
)
c) Konkreetse kohtuasja erijooned
85.
Neile, kes kahtlevad pädevuste joondamise meetodi kasutamises käesolevas kohtuvaidluses kas sellepärast, et nad peavad seda ebasobivaks väljaspool segalepinguid (
52
) või sellepärast, et nad tunnevad ülimat austust õigusliku formalismi vastu ning ei nõustu, et sellist kahepoolset lepingut nagu Belgradi leping saaks kohandada Euroopa integratsiooni protsessi arenguga, tuleb anda teisi mitte vähem veenvaid põhjuseid.
86.
Esiteks on Euroopa Kohus pidanud ennast pädevaks kahepoolsete lepingute suhtes, mis ei kuulu ühenduse valdkondadesse, sealhulgas pärast seda, kui ta on kinnitanud vastupidist.
87.
Nii kinnitas Euroopa Kohus kohtuotsuses Vandeweghe (
53
) oma pädevust vastata eelotsuse küsimusele Belgia Kuningriigi ja Saksamaa Liitvabariigi vahel 7. detsembril 1957 sõlmitud sotsiaalkindlustuse üldkonventsiooni kolmanda lisalepingu artikli 2 kohta, järeldades oma pädevuse sellest, kuidas määruse (EMÜ) nr 1408/71 (
54
) mõne sätte tõlgendamine mõjutas seda lisalepingut. (
55
)
88.
Teiseks rõhutab kohtujurist Trabucchi oma ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas Bresciani, vajadust kasutada täiendavat rahvusvahelise õiguse normi, nagu 1963. aasta Yaundé konventsiooni, riigi kohustuste ulatuse kindlaks määramiseks, hoolimata kahtlustest, mida tekitas Euroopa Kohtu pädevuse kohta pelgalt ühenduse akti tõlgendamisest ja selle kehtivuse tuvastamisest kaugemale minek. (
56
)
89.
Need kaks näidet annavad tunnistust püüdest seada kohtutegevuse huvid kõrgemale rangest formalismist, võimaldades Euroopa ja liikmesriigi õiguskorda integreerida, rikkumata ühtegi õigusnormi ja seadmata ohtu EÜ asutamislepingus ette nähtud institutsionaalset tasakaalu.
90.
Kui ühenduse õigusnormide täiendamiseks on EÜ artiklis 234 mööndud Euroopa Kohtu pädevust tõlgendada põhimõtteliselt selle õiguskorra väliseid õigusakte, oleks raske keelata seda talle käesoleval juhul, kui apellatsioonkaebuse lahendamiseks on vaja kahepoolset lepingut kasutades täiendada määruse nr 1430/79 artikli 13 lõiget 1 mitte sellepärast, et selle sätte hindamiseks on vaja sellist tõlgendamisabi, vaid sellepärast, et Belgradi lepingu õigest tõlgendamisest sõltub, kas kohtuvaidluses on täidetud faktilised eeltingimused nimetatud sätte kohaldamiseks eespool viidatud De Haani kohtupraktika tähenduses, nimelt et Sloveenia ametiasutused ei täitnud oma seadusest tulenevat kohustust.
91.
Seega on tegemist pelgalt õigussüsteemi täiendamisega, nii et selle lepingu tõlgendamine ei ole olemuselt erga omnes kohaldatav, vaid on ainult instrumentaalset laadi.
92.
Nendel asjaoludel tähendaks otsustada, et Euroopa Kohtul puudub pädevus lõppkokkuvõttes mitte täita oma kohust, põhjustades õigusemõistmisest keeldumise, mis on selle kõrge ühenduse kohtu ülesannetega lepitamatu vastavalt EÜ artiklile 220. (
57
)
93.
Vastavalt esitatud põhjendustele Euroopa Kohtu pädevuse kohta tõlgendada Belgradi lepingut tuleb selle kohtu pädevust vaid kinnitada, sest seda ei saa mingil viisil kummutada.
3. Apellatsioonkaebuse väite analüüs
94.
Nordspedizionieri jt jaoks nõudis vaidlusalune leping sisuliselt, et Sloveenia ametiasutused teataksid kõikidest „kahtlastest” kaubavedudest Fernetti tollile. Kuna neile on teada kõik veoauto piiriületused alates 30. oktoobrist 1991 ja nad teadsid ka, et laadung sisaldas sigarette, millelt tuleb Itaalias tasuda erilisi ja kõrgendatud määraga makse, oleks Sloveenia piirikontroll pidanud sellest teavitama Itaalia julgeolekujõude, vastavalt Belgradi lepingu artiklile 4.
95.
Kuna sellest vastutusest hoiti Sloveenias kõrvale, toodi tubakatooted ebaseaduslikult Itaalia territooriumile, millega kahjustati tolliagente, kes ei oleks juhul, kui salakaubavedu oleks avastatud õigeaegselt, vastavaid makse tasuma pidanud. Esimese Astme Kohus leidis, et nimetatud säte ei kehtestanud selgesõnalist kohustust kaubast teatada, millist seisukohta aga apellandid kritiseerivad, pidades seda õiguslikult vääraks.
96.
Järelikult tuleb välja selgitada, kas selline tõlgendus oli õige, nagu väidab komisjon vaidlustatud otsuses.
97.
Jagan mõtet, et Belgradi lepingu võimalik rikkumine võrdub õigusnormi rikkumisega, mille tõttu tunnistati kohtuotsuses De Haan, et on õigustatud määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikes 1 ette nähtud erikorra esinemine, sest vastasel korral ei oleks mõtet väite analüüsimist jätkata.
98.
Kindlasti paistab lepingu ulatus lepingu kohustuslikkust puudutavas esmapilgul üsna selge. Nii nähtub näiteks selle eesmärgist – võitlemine mõlema riigi tollialaste õigusnormide rikkumise vastu ja konkreetselt õigusnormide rikkumise ennetamine (artikli 1 lõige 1).
99.
Lisaks kohustuvad lepinguosalised tegema „tihedat koostööd ühise piiri tolliasutuste vahel” (artikli 1 lõige 1), mis viitab lepingu rangele kohaldamisele.
100.
Peale selle kehtestab artikkel 4 teatud tüüpi isikute, sõidukite ja kaupade „erijärelevalve” (lõige 1), millest saab „erijärelevalve”„eksporditava kauba [suhtes], millelt teise lepingupoole territooriumil tuleb tasuda erilisi ja kõrgendatud määraga makse” (lõike 2 teine lõik).
101.
Nende sätete siduv jõud aga väheneb, kui arvestada lepingu piire, näiteks prioriteeti, et tollikontrollid peavad olema lihtsad ja kiired (artikli 3 punktid b ja c), ja erijärelevalvekohustuse kergendamine (artikli 4 lõige 1).
102.
Sellega seoses on erilise tähtsusega teatavate kaupade „erijärelevalve”, mida tehakse üksnes „[teise lepingupoole] taotlusel” (artikli 4 lõike 2 teine lõik), mille hulka kuuluvad igal juhul sigaretid, millest nähtub, et Sloveenia tolliasutused on lepingut rikkunud ainult juhul, kui Itaalia riik oleks teiselt lepingupoolelt seda järelevalvet mingil moel taotlenud.
103.
Teistsugune selgitus oleks alusetu, sest oleks absurdne, et rahvusvaheline leping kohustab lepinguosalist riiki ilma eelnevate juhisteta ära tundma teises lepinguriigis eriliselt maksustatavaid kaupu. Seda laadi nõue läheks kaugemale sellest, mida rahvusvahelises õiguses lojaalsest koostööst mõistuspäraselt oodatakse. (
58
)
104.
Seega ei täheldata, et Esimese Astme Kohus oleks õigusnormi rikkunud, kui ta leidis, et Belgradi leping ei kohusta kummagi riigi tolliasutusi teatama sellise kauba veost üle piiri, mida maksustatakse naaberriigis eriliselt ja kõrgemalt.
105.
Esitatut arvestades tuleb käesoleva apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi lükata.
C. Apellatsioonkaebuse neljas väide
106.
Nordspedizionieri jt kritiseerivad siinkohal seda, et vaidlustatud kohtuotsust ei ole põhjendatud, sest Esimese Astme Kohus jättis kontrollimata määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikes 1 sätestatud teise tingimuse, et ei ole tegemist pettuse või ilmse hooletusega, olles hinnanud, et tegemist ei ole eriolukorraga, (
59
) mis on tollimaksude vähendamiseks tingimata vajalik nõue.
107.
Aga oleks ebaloogiline nõuda, et analüüsitaks ühe õigusnormi kumulatiivseid tingimusi. Kui Esimese Astme Kohus uurib tolliagendilt nõutava tollivõla vähendamise võimalust, ei paluta temalt, et ta koostaks täieliku aruande kõikidest tingimustest, mis on konkreetsel juhul täidetud, vaid et ta otsustab, kas kõik nõutavad tingimused on täidetud; kui üks on puudu, tuleb nõue seaduse alusel rahuldamata jätta, ning ülejäänud tingimuste üle otsustamine on ülearune.
108.
Kohtupraktikas ei ole kahtlust ühenduste kohtute rolli suhtes kumulatiivsete tingimuste osas, näiteks ühenduse lepinguvälise vastutuse alal, kus hagi edu sõltub sellest, et tõendatakse ühenduse institutsioonide õigusvastast toimimist, tekitatud kahju tegelikkust ja nende kahe vahelist põhjuslikku seost, nii et kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, siis hagi ei rahuldata. (
60
)
109.
Määruse nr 1430/79 artikli 13 lõike 1 sõnastus nõuab, et oleks samal ajal täidetud kaks nimetatud tingimust, mistõttu Esimese Astme Kohus ei teinud viga ega jätnud täitmata põhjendamiskohustust, kui ta jättis välja selgitamata, kas teine tingimus on täidetud, ning seetõttu tuleb neljas väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
110.
Arvestades, et analüüsitud apellatsioonkaebuse väited on osaliselt vastuvõetamatud või ainetud ja osaliselt põhjendamatud, tuleb teha ettepanek hagi tervikuna rahuldamata jätta.
VI. Kohtukulud
111.
Vastavalt kodukorra artiklile 122 koostoimes kodukorra artikli 69 lõikega 2, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud. Kui apellatsioonkaebuse väited lükatakse tagasi, nagu ma soovitan, tuleb apellatsioonimenetluse kohtukulud välja mõista apellantidelt.
112.
Komisjon nõudis, et esimese astme kohtukulud mõistetaks välja Nordspedizionieri jt-lt. Sellegipoolest on vaidlustatud kohtuotsuses need kulud juba välja mõistetud apellantidelt, mistõttu tuleb ühenduse institutsiooni uut nõuet pidada ainetuks.
VII. Ettepanek
113.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis ja Domenico D’Alessandro apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2004. aasta otsuse peale kohtuasjas T-332/02 osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning mõista kohtukulud välja apellantidelt.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Kohtuotsus T-332/02: Nordspedizionieri di Danielis Livio jt vs. komisjon (EKL 2004, lk II-4405)
(
3
)	Sellega koos esitati täiendav taotlus vähendada tollivõlga 8010 kg välismaise töödeldud tubaka eest, mille Itaalia ametiasutused konfiskeerisid Bareggio salalaos 8. aprillil 1992. aastal, aga kuna see taotlus ei puutu apellatsioonkaebuses asjasse, ei ole vaja seda käesolevas ettepanekus käsitleda.
(
4
)	Nende õigusaktide keerukus seletab Berr, Claude J. väidet artiklis „Union douanière” väljaandes Revue trimestrielle de droit européen, 37 (3), juuli-sept 2001, lk 627 jj, et teistes valdkondades, nagu rahaliidu või sotsiaalse ühtekuuluvuse suhtes tekkivad probleemid panevad rohkem kaasa mõtlema kui tariifne klassifitseerimine või päritolusertifikaatide kehtivus, mistõttu tolliõigus on muutunud vähestele spetsialistidele reserveeritud alaks.
(
5
)	Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).
(
6
)	Juhin sellega seoses tähelepanu asjaolule, et Esimese Astme Kohus ei arutanud käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevas kohtuotsuses iseenda pädevust või vähemalt ei märkinud sellealast kahtlust.
(
7
)	Belgradis 10. novembril 1965 sõlmitud Accordo di mutua assistenza amministrativa per la prevenzione e la repressione delle frodi doganali fra la Repubblica Italiana e la Repubblica Socialista Federativa di Jugoslavia (Itaalia Vabariigi ja Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi vaheline tollipettuste ennetamisel ja tõkestamisel osutatava vastastikuse haldusabi leping), itaaliakeelses versioonis kättesaadav: Bollettino Ufficiale (Trattati e convenzioni), 1967, CIV kd – nr 178; siseriiklik rakendusseadus on avaldatud: Gazzetta Ufficiale8.7.1967, nr 169. See jõustus 1. veebruaril 1968.
(
8
)	Nõukogu 13. detsembri 1976. aasta määrus ühenduse transiidi kohta (EÜT L 38, lk 1). Välistransiiti reguleerivad tolliseadustiku artiklid 91-97 ja sisetransiiti artiklid 163-165, aga määrus nr 222/77 oli asendatud nõukogu 17. septembri 1990. aasta määrusega (EMÜ) nr 2726/90 ühenduse transiidi kohta (EÜT L 262, lk 1); kuna seda aga ei kohaldatud artikli 47 lõike 1 alusel enne 1. jaanuarit 1993, ei tule see arvesse käesolevas kohtuvaidluses, mille asjaolud ilmnesid enne seda kuupäeva.
(
9
)	Nõukogu 22. veebruari 1990. aasta määrus, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 222/77 ühenduse sisepiiri ületamisel transiiditeatise esitamise nõude kaotamiseks (EÜT L 51, lk 1).
(
10
)	Komisjoni 27. märtsi 1987. aasta määrus ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta (EÜT L 107, lk 1).
(
11
)	Komisjoni 29. mai 1990. aasta määrus, millega muudetakse määrust nr 1062/87 (EÜT L 137, lk 21).
(
12
)	Nõukogu 2. juuli 1979. aasta määrus impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmise või vähendamise kohta (EÜT L 175, lk 1).
(
13
)	Nõukogu 7. oktoobri 1986. aasta määrus, millega muudetakse määrust nr 1430/79 (EÜT L 286, lk 1).
(
14
)	Roomas 7. septembril 1967 sõlmitud konventsiooniga Convention entre la Belgique, la République Fédérale d’Allemagne, la France, l’Italie, le Luxembourg et les Pays-Bas, pour l’assistance mutuelle entre les administrations douanières respectives saab tutvuda väljaandes Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden, 1968, nr 172.
(
15
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 27–30.
(
16
)	Punktid 31–39.
(
17
)	Punktid 43–89.
(
18
)	Punkt 79.
(
19
)	Punktid 90–96.
(
20
)	Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu kodukord, 2. mai 1991 (EÜT 1991, L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 01/06, lk 33, parandus EÜT L 317, 19.11.1991, lk 34, ja muudatus ELT 2005, L 298, lk 1).
(
21
)	21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-233/98: Lensing & Brockhausen (EKL 1999, lk I-7349, punkt 31).
(
22
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 31.
(
23
)	Kohtuotsuse punkt 33.
(
24
)	12. märtsi 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 244/85 ja 245/85: Cerealmangimi ja Italgrani vs. komisjon (EKL 1987, lk 1303, punkt 11) ja 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-121/91 ja C-122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs. komisjon (EKL 1993, lk I-3873, punkt 43).
(
25
)	Eespool viidatud kohtuotsus CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs. komisjon, punktid 44 ja 45.
(
26
)	2. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C-53/92 P: Hilti vs. komisjon (EKL 1994, lk I-667, punktid 42 ja 43.
(
27
)	1. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-283/90 P: Vidrányi vs. komisjon (EKL 1991, lk I-4339, punkt 12), mida nimetas komisjon oma vastuses.
(
28
)	See tõendamisvahend tekitas teatud poleemikat nii selle vastuvõetavuse (komisjon leidis, et see on asjakohatu) kui ka kasulikkuse osas. Apellantide arutluskäik selle kohta, et nad esitasid selle väite esimest korda apellatsioonkaebuses õigel ajal arvestades asjaoluga, et endine tollidirektor alguses tunnistuse andmisest keeldus, tuleb pikemalt kaalumata tagasi lükata, sest Esimese Astme Kohtu kodukord, mis reguleerib tunnistaja ütlusi artiklis 68 jj, näeb ette, kuidas vältida võimalikke raskusi tunnistajate ütluste saamisel. Nii kohustab artikli 69 lõige 1 tunnistajaid kohtusse ilmuma trahvi ähvardusel, ja sama karistust kohaldatakse ka tunnistajale, kes ilma mõjuva põhjuseta keeldub andmast ütlusi. Seega on Esimese Astme Kohtul piisavalt võimalusi tunnistajate veenmiseks. Mõnel juhul võib lisaks esitada õigusabitaotluse tunnistaja või eksperdi ärakuulamiseks. Sellest tulenevalt oli selle tõendi (hilinenult) esitamise ainus eesmärk parandada kahetsusväärset asjaolu, et see jäeti esimeses astmes esitamata. Kokkuvõttes, nagu märgib komisjon oma vastuses, kinnitab V. Portale kirjaliku tunnistuse sisu Esimese Astme Kohtu versiooni ning ei oma seega erilist tähtsust.
(
29
)	Käesoleva ettepaneku punkt 30.
(
30
)	7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-61/98 (EKL 1999, lk I-5003).
(
31
)	Ibidem, punkt 56.
(
32
)	30. aprilli 1974. aasta otsus kohtuasjas 181/73 (EKL 1974, lk 449). Seda kohtuotsust kinnitasid hiljem 5. veebruari 1976. aasta otsus kohtuasjas 87/75: Bresciani (EKL 1976, lk 129), mis tehti 1963. aasta Yaundé konventsiooni tõlgendamise kohta; 24. novembri 1977. aasta otsus kohtuasjas 65/77: Razanatsimba (EKL 1977, lk 2229) Lomé konventsiooni tõlgendamise kohta, ja hiljutisemad 31. jaanuari 1991. aasta otsus kohtuasjas C-18/90: Kziber (EKL 1991, lk I-199) ja 5. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C-103/94: Krid (EKL 1995, lk I-719) koostöölepingute kohta Maroko ja Alžeeriaga; samuti 26. aprilli 1977. aasta arvamus 1/76 (EKL 1977, lk 741, punkt 18).
(
33
)	Euroopa Majandusühenduse ja Kreeka assotsiatsioonileping, mis kiideti heaks nõukogu 25. septembri 1961. aasta otsusega 63/106/EMÜ (EÜT 1963, 26, lk 293).
(
34
)	Eespool viidatud kohtuotsus Haegeman, punktid 3–6.
(
35
)	30. septembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 12/86 (EKL 1987, lk 3719, punkt 9).
(
36
)	Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus tõstatasid avalikult küsimuse Euroopa Kohtu pädevusest Türgiga sõlmitud assotsiatsioonilepingus isikute vaba liikumist käsitlevate sätete suhtes.
(
37
)	16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-53/96 (EKL 1998, lk I-3603, punktid 28 ja 29).
(
38
)	Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping, mis on esitatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1C, mis on Euroopa Ühenduse nimel tema pädevusse kuuluvates küsimustes heaks kiidetud nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ (EÜT L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
(
39
)	14. detsembri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-300/98 ja C-392/98 (EKL 2000, lk I-11307, punktid 35 jj).
(
40
)	Amsterdami lepinguga, milles jäid kehtima ainult artiklid 28 ja 29 (nüüd muudetuna vastavalt EÜ artiklid 26 ja 27). Nende artiklite väljajätmine õigusakti tekstist tuli pigem tehnilisest kui poliitilisest vajadusest, sest tegelikkuses olid nendes sätetes seatud eesmärgid täielikult täidetud, ning need olid aegunud ja ülearused tulevikus kohaldamiseks.
(
41
)	Berr, C. J., Op. cit., lk 632.
(
42
)	Käesoleva ettepaneku punktis 10.
(
43
)	Vaulont, N., La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europe, OPOCE, Luxembourg, 1981, lk 12.
(
44
)	Nõukogu 19. mai 1981. aasta määrus liikmesriikide haldusasutuste vastastikusest abist ning haldusasutuste ja komisjoni vahelisest koostööst tolli- ja põllumajandusküsimusi käsitlevate õigusaktide nõutava kohaldamise tagamiseks (EÜT L 144, lk 1).
(
45
)	Määruse nr 1468/81 eelviimane põhjendus.
(
46
)	Rossi, M., „Artikel 308 EG-Vertrag”, Callies, C./Ruffert, M. teoses Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, 2. täiendatud ja läbivaadatud trükk, Neuwied/Kriftel, 2002, lk 2538.
(
47
)	28. märtsi 1996 arvamus 2/94 (EKL 1996, lk I-1759, punkt 29).
(
48
)	Asendatud nõukogu 13. märtsi 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 515/97 liikmesriikide haldusasutuste vastastikusest abist ning haldusasutuste ja komisjoni vahelisest koostööst tolli- ja põllumajandusküsimusi käsitlevate õigusaktide nõutava kohaldamise tagamiseks (EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 02/08, lk 217).
(
49
)	Nii nimetab seda Alonso García, R., Derecho Comunitario – Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad europea, kirj Centro de Estudios Ramón Areces, S.A., Madrid, 1994, lk 570.
(
50
)	Euroopa Liidu lepingu artiklil K.3 põhinev konventsioon tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö kohta (EÜT 1998, C 24, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 80).
(
51
)	Viitan üksikasjalikuma teabe allikana eelmises joonealuses märkuses viidatud konventsiooni seletuskirjale, mille nõukogu kiitis heaks 28. mail 1998 (EÜT C 189, lk 1).
(
52
)	Selle kohta, et kõiki lepinguid, sealhulgas eri liiki segalepinguid on raske tõlgendada ühtemoodi, on kasulik kohtujurist Tesauro ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Hermès, eriti selle punkt 18.
(
53
)	27. novembri 1973. aasta otsus kohtuasjas 130/73 (EKL 1973, lk 1329).
(
54
)	Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35).
(
55
)	Eespool viidatud kohtuotsus Vandeweghe, punkt 3.
(
56
)	Kohtujurist Trabucchi ettepanek eespool viidatud kohtuasjas, punkt 4. Kohtuotsuses seevastu seda küsimust ei käsitletud.
(
57
)	Simon, D., Le système juridique communautaire, Presses Universitaires de France, 2. trükk Pariis, 1998, lk 332. Ka 12. juuli 1957. aasta otsus liidetud kohtuasjades 7/56 ja 3/57–7/57: Algera jt (EKL 1957, lk 81, lk 115).
(
58
)	Ministero delle Finanze 14. jaanuari 1985. aasta ringkiri, millele pooled kohtuistungil viitasid, sisaldab ainult Belgradi lepingu rakendamise tehnilist juhendit Sloveenia piiril asuvatele Itaalia tolliasutustele, mis ei kummuta minu arutluskäiku.
(
59
)	Käesoleva ettepaneku punkt 34.
(
60
)	15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-146/91: KYDEP vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1994, lk I-4199, punkt 19); 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-257/98 P: Lucaccioni vs. komisjon (EKL 1999, lk I-5251, punkt 14) ja 14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-104/97 P: Atlanta vs. Euroopa Ühendus (EKL 1999, lk I-6983, punkt 65).