61999CJ0324_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑324/99,
mille ese on Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel esitatud Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa) taotlus nimetatud kohtus pooleliolevas kohtuvaidluses järgmiste poolte vahel:
DaimlerChrysler AG
ja
Land Baden‑Württemberg,
eelotsuse tegemiseks nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (EÜT L 30, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 176) tõlgendamise küsimuses,
EUROOPA KOHUS,
koosseisus: president G. C. Rodríguez Iglesias, koja esimees N. Colneric, kohtunikud C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (ettekandja), L. Sevón, M. Wathelet, R. Schintgen, V. Skouris, J. N. Cunha Rodrigues ja C. W. A. Timmermans,
kohtujurist: P. Léger,
kohtusekretär: vanemametnik H. A. Rühl,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– DaimlerChrysler AG, esindaja: Rechtsanwalt
L. Giesberts,
– Land Baden-Württemberg, esindaja: Rechtsanwalt
C. Weidemann,
– Saksamaa valitsus, esindajad: W.-D. Plessing ja B. Muttelse-Schön,
– Taani valitsus, esindaja: J. Molde,
– Madalmaade valitsus, esindaja: A. Fierstra,
– Austria valitsus, esindaja: C. Stix‑Hackl,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: J. E. Collins, keda abistas D. Wyatt, QC,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: G. zur Hausen,
arvestades kohtuistungi ettekannet,
olles 27. märtsi 2001. aasta istungil ära kuulanud suulised märkused, mille esitasid DaimlerChrysler AG, Land Baden‑Württemberg, Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon,
olles 20. septembri 2001. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. 24. juuni 1999. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse sama aasta 30. augustil, esitas Bundesverwaltungsgericht EÜ artikli 234 alusel neli eelotsuse küsimust, mis käsitlesid nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (EÜT L 30, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 176; edaspidi „määrus”) tõlgendamist.
2. Need küsimused tõusetusid DaimlerChrysler AG (edaspidi „DaimlerChrysler”) ja Land Baden‑Württembergi (Baden‑Württembergi liidumaa) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutas selle liidumaa valitsuse ning keskkonna- ja transpordiministri niisuguse määruse õiguspärasust, mis sätestas kohustuse pakkuda teatavaid kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud asutusele.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
3. Nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiiv 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), mida on muudetud nõukogu 18. märtsi 1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (EÜT L 78, lk 32; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3; edaspidi „direktiiv”), on suunatud liikmesriikide jäätmekäitlust käsitlevate õigusaktide ühtlustamisele.
4. Direktiivi artiklid 3, 4 ja 5 sätestavad järgmised eesmärgid: esiteks jäätmete tekkimise vältimine ja vähendamine, taaskasutamine ning kasutamine, seejärel inimeste tervise ja keskkonna kaitse nii taaskasutamisele kui ka kõrvaldamisele suunatud jäätmete töötlemisel ning viimasena ühtse jäätmekõrvaldamisrajatiste võrgustiku loomine ühenduse tasandil ja võimaluse korral liikmesriigi tasandil.
5. Direktiivi artikkel 5 sätestab:
„1. Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed ja kui see on vajalik või soovitav, siis koostöös teiste liikmesriikidega, et luua ühtne ja sobiv jäätmekõrvaldamisrajatiste võrgustik, võttes arvesse parimat võimalikku tehnoloogiat, mis ei põhjusta liigseid kulutusi. Selline võrgustik peab tagama ühenduse kui terviku sõltumatuse jäätmete kõrvaldamise valdkonnas ning võimaldama liikmesriikidel omaette seda eesmärki püüelda, arvestades geograafilisi tingimusi ning vajadust spetsiaalsete rajatiste järele teatud jäätmeliikidega seoses.
2. Võrgustik peab ka võimaldama jäätmete kõrvaldamist lähimas sobivas rajatises sobivaima meetodi ja tehnoloogia abil, et tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitse kõrge tase.”
6. Määrus reguleerib eelkõige liikmesriikidevaheliste jäätmesaadetiste järelevalvet ja kontrolli.
7. Määruse II jaotis pealkirjaga „Liikmesriikidevahelised jäätmesaadetised” sisaldab peatükki A, mis reguleerib kõrvaldatavatele jäätmetele kohaldatavat menetlust.
8. Määruse artikli 4 lõike 2 punkti c kohaselt, mis kuulub mainitud peatükki A, peavad vastuväited ja tingimused, mida sihtkoha, lähtekoha ja transiitkoha pädevad ametiasutused võivad esitada vastavalt punktile a ja b, põhinema selle sätte lõikel 3.
9. Määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunkt i sätestab:
„Läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtete rakendamiseks nii ühenduse kui ka siseriiklikul tasandil vastavalt direktiivile 75/442/EMÜ võivad liikmesriigid kooskõlas asutamislepinguga võtta meetmeid, et täielikult või osaliselt keelata või järjekindlalt hukka mõista jäätmete saatmine. Sellistest meetmetest tuleb viivitamatult teatada komisjonile, kes informeerib neist teisi liikmesriike.”
Siseriiklik õigus
10. Baden‑Württembergi liidumaa seaduse, mis reguleerib jäätmetekke vähendamist jäätmete tekkimise kohas, jäätmekäitlust ja jääkreostusobjektide likvideerimist („Landesabfallgesetz”, edaspidi „LAbfG”), 15. oktoobri 1996. aasta redaktsiooni ( GBl, lk 617), mida on viimati muudetud 16. juuli 1998. aasta seaduse ( GBl, lk 422) §-ga 4, § 9 lõike 1 esimene lause sätestab, et selle liidumaa ametiasutused loovad koos jäätmetekitajate ja jäätmevaldajatega erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete jaoks jäätmekäitluskeskused.
11. LAbfG § 9 lõike 2 teine lause annab liidumaa valitsusele volituse otsustada määrusega, et erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete tekitajad ja valdajad peavad neid pakkuma jäätmekäitluskeskuste käitajatele või ohtlike jäätmete ametile, mis on asutatud vastavalt sama seaduse § 28 1
lõikele 1.
12. LAbfG § 9 lõike 2 kolmanda lause kohaselt suunatakse jäätmed, mida ei ole võimalik käidelda jäätmekäitluskeskustes, jäätmetekitaja või -valdaja poolt valitud jäätmekäitluskohta.
13. Baden‑Württembergi liidumaa valitsuse ning keskkonna- ja transpordiministri 12. septembri 1996. aasta määrus teatavate erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete ja ohtlike jäätmete ameti kohta ( GBl, lk 73, edaspidi „ohtlike jäätmete määrus”) võeti vastu LAbfG § 9 lõike 2 teise lause alusel.
14. Ohtlike jäätmete määruse § 1 lõike 1 kohaselt haldab erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete käitlemise keskusi 1973. aastal asutatud äriühing Sonderabfallentsorgung Baden‑Württemberg GmbH (edaspidi „äriühing SBW”), milles enamusosalus kuulub Baden‑Württembergi liidumaale.
15. Ohtlike jäätmete määruse § 1 lõike 2 kohaselt on ladustatavate jäätmete puhul jäätmekäitluskeskuseks Billingheimi (Saksamaa) ohtlike jäätmete prügila ja põletatavate jäätmete puhul Hamburgis (Saksamaa) asuva äriühingu Abfall‑Verwertungsgesellschaft mbH (edaspidi „äriühing AVG”) jäätmepõletustehas, arvestades „kehtivaid tarnekohustusi”.
16. Ohtlike jäätmete määruse § 3 lõike 1 esimesest lausest tulenevalt on niisuguste erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete tekitajad ja valdajad, mis on tekitatud Baden‑Württembergi liidumaal või mida tuleb seal töödelda, ladustada või ladestada, kohustatud pakkuma neid jäätmeid ohtlike jäätmete ametile, mis suunab need ohtlike jäätmete määruse § 4 lõike 1 kohaselt käitluskeskusse. Ohtlike jäätmete määruse § 3 lõike 1 teine lause sätestab aga sellest kohustusest erandid, mis puudutavad eelkõige teatud künnisest väiksemaid jäätmekoguseid või olukorda, kus jäätmed kõrvaldatakse teatud tingimustel jäätmetekitajate või jäätmevaldajate käitluskohas.
17. Ohtlike jäätmete määruse § 4 lõige 1 näeb ette:
„Ohtlike jäätmete amet saadab talle pakutud jäätmed § 1 lõike 2 kohaselt äriühingule SBW Sonderabfallentsorgung Baden‑Württemberg GmbH käitlemiseks käitluskeskustes, kui nende jäätmete käitlemine on nimetatud keskustes võimalik. Äriühingu Abfall‑Verwertungsgesellschaft mbH Hamburgis asuva spetsiaalse jäätmepõletuskeskuse puhul tuleb järgida kohustust tarnida aastas 20 000 tonni jäätmeid. Viimane suunab talle saadetud jäätmed esimese lause kohaselt käitluskeskustesse.”
18. Ohtlike jäätmete määruse § 4 lõike 3 kohaselt suunab ohtlike jäätmete amet pakutud jäätmed, mida ei ole saadetud ühte kahest käesoleva kohtuotsuse punktis 15 nimetatud keskustest, jäätmetekitaja või -valdaja poolt soovitatud käitluskohta, kui neid on võimalik seal käidelda kooskõlas Saksamaa keskkonnakaitset reguleerivate õigusaktidega.
19. Ohtlike jäätmete määruse § 1 lõikes 2 ja § 4 lõikes 1 nimetatud tarnekohustus, mille aastane maht on 20 000 tonni ja mis on seatud Hamburgi spetsiaalse jäätmepõletuskeskuse kasuks, tuleneb äriühingute SBW ja AVG vahel 5. mail 1994 sõlmitud lepingust (edaspidi „leping”).
20. Selle 15 aastaks sõlmitud lepingu preambuli kohaselt annab Hamburgi liidumaa osa oma jäätmepõletusvõimsusest Baden‑Württembergi liidumaa käsutusse, et töödelda äriühingult SBW pärinevaid ohtlikke jäätmeid hinnaga 1200 Saksa marka tonni põletatud jäätmete eest. Põletamine toimub äriühingu AVG jäätmepõletustehases.
21. Leping lubab äriühingul SBW tarnida äriühingule AVG aastas maksimaalselt 30 000 tonni jäätmeid. Lisaks võtab äriühing SBW endale kohustuse tarnida minimaalselt 20 000 tonni aastas ja maksta selle koguse käitlemisele vastavat hinda ka siis, kui tegelik tarnekogus on sellest kogusest väiksem. Äriühingu SBW võimaliku kahjumi katmise tagamiseks peab Baden‑Württembergi liidumaa andma garantii summas 180 miljonit Saksa marka.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
22. DaimlerChrysler vaidlustas ohtlike jäätmete määruse õiguspärasuse ja nõudis 4. detsembril 1996 Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württembergile (Saksamaa) esitatud kaebuses selle määruse tühistamist.
23. DaimlerChrysler leiab, et kohustus pakkuda ohtlikke jäätmeid Hamburgis asuvale jäätmepõletuskeskusele kahjustab teda, kuna see takistab tal tema Baden‑Württembergi liidumaa tehastes tekitatud jäätmete odavamat põletamist välisriigis, eelkõige Belgias. Jäätmete transportimine Hamburgi käitluskohta ehk umbes 600–800 kilomeetri kaugusele toob talle igal aastal kaasa lisakulutusi summas 2,2 miljonit Saksa marka.
24. DaimlerChrysler väidab oma kaebuse põhjenduseks eelkõige, et ohtlike jäätmete määruses sätestatud kohustus pakkuda jäätmeid äriühingu AVG põletuskeskusele kujutab endast koguselist ekspordipiirangut, mis on EÜ artikli 34 (muudetuna EÜ artikkel 29) kohaselt keelatud ning vastuolus ka direktiivi ja määruse sätetega.
25. Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg leidis, et tühistamiskaebus ei ole põhjendatud ja jättis selle 24. novembri 1997. aasta otsusega rahuldamata. Bundesverwaltungsgericht andis 14. mai 1998. aasta määrusega DaimlerChrysleri kaebuse alusel viimase kassatsioonile menetlusloa.
26. Eelotsusetaotluses leiab Bundesverwaltungsgericht, et ohtlike jäätmete määrus ei ole vastuolus siseriikliku õigusega. Ohtlike jäätmete määruse vastavuse kohta ühenduse õigusele märgib ta, et kõrvaldatavate jäätmete tekitajatele ja valdajatele pandud kohustust pakkuda neid jäätmeid ohtlike jäätmete ametile tuleb pidada jäätmete eksportimise keeluks, mis on kooskõlas määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktiga i.
27. Kuid kuna Bundesverwaltungsgerichtil tekkisid kahtlused seoses ohtlike jäätmete määruse muude aspektide vastavusega ühenduse õigusele, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kui on kehtestatud üldine keeld eksportida erilist järelevalvet vajavaid kõrvaldatavaid jäätmeid, mis on õigustatud lähtuvalt läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtteist, siis kas määruse (EÜ) nr 259/93 artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i kasutatud väljendit „kooskõlas asutamislepinguga” tuleb mõista selliselt, et lisaks tuleb ka kontrollida, kas ekspordikeeld on kooskõlas Euroopa Liidu esmase õigusega ja eelkõige EÜ artiklitest 28 ja järgnevatest artiklitest tuleneva koguseliste kaubanduspiirangute keeluga?
2. Kui vastus on jaatav, siis kas juhul, kui ekspordikeeld puudutab vaid piiratud koguseid ja on sätestatud seaduses, võib ühenduse õigusele vastavuse kontrolli korral piirduda üksnes õigusakti endaga või tuleb vastavust ühenduse õigusele kontrollida iga konkreetse juhtumi puhul, kui kavandatav eksportimine selle õigusakti alusel keelatakse? Kas neil asjaoludel võib õiguspäraselt, kehtestades kohustuse pakkuda erilist järelevalvet vajavaid kõrvaldatavaid jäätmeid liikmesriigi territooriumil asuvale käitluskeskusele, „seada” 15 aastaks keelu neid jäätmeid eksportida, kui selle kohustuse kehtestamise hetkel ei olnud jäätmekäitluses eesmärgiks seatud käitluskindlust võimalik saavutada muul viisil kui sellise kestusega lepingu sõlmimise teel kõnesoleva keskuse käitajaga?
3. Kas määruse (EÜ) nr 259/93 artikli 4 lõige 3 lubab liikmesriikidel võtta vastu sellise regulatsiooni, mis kohustuste kaudu pakkuda erilist järelevalvet vajavaid kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud keskusele seab nende jäätmete saatmise teistesse liikmesriikidesse sõltuvusse tingimusest, et kavandatav kõrvaldamine vastab lähteriigi keskkonnakaitsenõuetele?
4. Kas määruse (EÜ) nr 259/93 artikkel 3 ja järgnevad artiklid lubavad liikmesriigil kohaldada enne teatamismenetlust liikmesriigi iseseisvat menetlust seoses jäätmete pakkumise ja jaotamisega, mida kohaldatakse erilist järelevalvet vajavate kõrvaldatavate jäätmete kavandatud transpordile?”
28. Kõigepealt tuleb esile tuua, nagu seda teeb õigustatult komisjon, et kuigi liikmesriigi kohus viitab oma küsimustes „erilist järelevalvet vajavate” jäätmete kõrvaldamisele, ei erista määrus oma II jaotise peatükis A kõrvaldatavate jäätmete liikmesriikidevahelistele saadetistele kohaldatavat menetlust reguleerides jäätmete olemusest lähtuvalt erinevaid jäätmekategooriaid. Järelikult kehtib nendele küsimustele antav vastus vahet tegemata kõigile kõrvaldatavate jäätmete saadetistele, mida määrus reguleerib, ilma et oleks sealjuures tarvis arvestada asjaol uga, kas tegemist on erilist järelevalvet vajavate jäätmetega.
Esimene küsimus
29. Alustuseks tuleb nentida, et ohtlike jäätmete määruse § 3 lõike 1 esimene lause, mis kehtestab kohustuse pakkuda kõrvaldatavaid jäätmeid kohalikule tunnustatud organisatsioonile, võeti vastu määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunkti i alusel, mis lubab liikmesriikidel teatud tingimustel võtta üldmeetmeid, millega piiratakse liikmesriikidevahelisi jäätmete saadetisi, ning et eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on see siseriiklik säte kooskõlas määruse nimetatud sättega.
30. Lisaks tuleb esile tuua, et siseriiklik kohus ei ole EÜ asutamislepingu artiklitele 30 (muudetuna EÜ artikkel 28), 34 ja 36 (muudetuna EÜ artikkel 30) tuginedes kahtluse alla seadnud määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunkti i kehtivust.
31. Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimest küsimust mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas olukorras, kus kõrvaldatavate jäätmete eksporti keelustav üldkohaldatav meede on vastavalt määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktile i õigustatud lähtuvalt läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtteist, on arvestades selles sättes kasutatud väljendit „kooskõlas asutamislepinguga” lisaks vaja eraldi kontrollida, kas see siseriiklik meede on kooskõlas asutamislepingu artiklitega 34 ja 36.
32. Selle kohta tuleb meelde tuletada, et kui teatud valdkond on ühenduse tasandil ühtlustatud, tuleb seda puudutavat siseriiklikku meedet hinnata lähtuvalt selle ühtlustamismeetme sätteist, mitte asutamislepingu artiklite 30, 34 ja 36 alusel (vt selle kohta 12. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑37/92: Vanacker ja Lesage, EKL 1993, lk I‑4947, punkt 9).
33. Kõigepealt tuleb märkida, et määrusega tühistati ja asendati nõukogu 6. detsembri 1984. aasta direktiiv 84/631/EMÜ ohtlike jäätmete piiriüleste vedude järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses (EÜT L 326, lk 31), mis kehtestas – nagu Euroopa Kohus on tõdenud – kõikehõlmava süsteemi, mis puudutas eelkõige ohtlike jäätmete piiriüleseid liikumisi eesmärgiga tagada nende kõrvaldamine konkreetselt selleks mõeldud käitluskohas, ja tugines jäätmevaldaja üksikasjalikule etteteatamiskohustusele (9. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑2/90: komisjon vs.
Belgia, EKL 1992, lk I‑4431, punkt 20, ja 10. mai 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑422/92: komisjon vs.
Saksamaa, EKL 1995, lk I‑1097, punkt 32).
34. Määruse aluseks on nõukogu määruse ettepanek (EMÜ) 90/C 289/05 jäätmeveo järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (EÜT C 289, lk 9), mille komisjon esitas 10. oktoobril 1990. Selle ettepaneku põhjendustest selgub, et määruse vormi valimine jäätmevedu reguleerivate ühenduse õigusaktide muudatuste rakendamiseks oli tingitud soovist tagada nende õigusnormide samaaegne ja ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides.
35. Lisaks nähtub määruse neljast esimesest põhjendusest, et see võeti vastu direktiivi 84/631 asendamiseks määrusega, et võtta arvesse kohustusi, mille ühendus on võtnud, ühinedes erinevate rahvusvaheliste konventsioonidega ja iseäranis seoses ohtlike jäätmete riikidevahelise veo ja nende kõrvaldamise kontrolli Baseli konventsiooniga, mis kirjutati alla Baselis (Šveits) 22. märtsil 1989 ja kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 1. veebruari 1993. aasta otsusega 93/98/EMÜ ohtlike jäätmete üle piiri viimise ja kõrvaldamise kontrolli käsitleva konventsiooni (Baseli konventsiooni) ühenduse nimel sõlmimise kohta (EÜT L 39, lk 1; ELT eriväljaanne 11/18, lk 301).
36. Määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda jäätmesaadetiste suhtes ühenduse piires, ühendusse sisseveo ja ühendusest väljaveo korral, kui sama sätte lõigetes 2 ja 3 ei ole ette nähtud teisiti.
37. Määruse II jaotis käsitleb liikmesriikidevahelisi jäätmesaadetisi ja selles eristatakse kõrvaldatavaid jäätmeid (peatükk A, artiklid 3–5) ja taaskasutatavaid jäätmeid (peatükk B, artiklid 6–11). Nagu selgub selle määruse põhjendusest 9, kehtestab see jaotis süsteemi, mille kohaselt tuleb jäätmesaadetistest eelnevalt teatada pädevatele ametiasutustele, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud eriti jäätmete liigist, edasitoimetamisest ja kõrvaldamisest või taaskasutamisest, et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed inimeste tervise ja keskkonna kaitseks, kaasa arvatud võimalus esitada saadetise suhtes põhjendatud vastuväiteid.
38. Määruse artikkel 13, mis moodustab selle III jaotise, reguleerib jäätmesaadetisi liikmesriikide piires. Kõnesoleva määruse põhjenduse 5 kohaselt vastutavad jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli eest liikmesriigi piires riigid ise. Jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli süsteemi puhul, mille need riigid selleks kehtestavad, peab siiski arvestama vajadusega tagada selle süsteemi ühilduvus määrusega kehtestatud ühenduse süsteemiga (artikli 13 lõige 2). Liikmesriigid võivad oma jurisdiktsioonile alluvas piirkonnas kohaldada ka süsteemi, mis on määruses ette nähtud liikmesriikidevaheliste saadetiste jaoks (artikli 13 lõige 4).
39. Määruse jaotised IV, V jaVI kehtestavad eeskirjad, mis reguleerivad vastavalt jäätmete eksporti ühendusest väljapoole, jäätmete importi ühendusse ning väljastpoolt ühendust pärit ja väljaspool ühendust kõrvaldatavate või taaskasutatavate jäätmete transiiti läbi ühenduse.
40. Määruse jaotis VII pealkirjaga „Ühised sätted” näeb muu hulgas ette tingimused, mille esinemisel loetakse jäätmete vedu õigusvastaseks, ja sellises olukorras võetavad meetmed (artikkel 26).
41. Euroopa Kohus sedastas määruse peale esitatud tühistamishagi lahendades, et selles on määratletud tingimused, mis peavad olema täidetud liikmesriikidevahelistel jäätmevedudel ja menetlused, mida tuleb nende lubamisel järgida, kusjuures kõik need tingimused ja menetlused on vastu võetud keskkonnakaitse eesmärgil ning arvestades keskkonnapoliitika valdkonda kuuluvaid eesmärke, nagu läheduse, taaskasutamise eelistamise ning ühenduse ja liikmesriigi tasandil iseseisvuse põhimõtted (28. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑187/93: parlament vs.
nõukogu, EKL 1994, lk I‑2857, punktid 21 ja 22). Hindamaks selle määruse vastuvõtmise õiguspärasust EÜ artikli 130 S (muudetuna EÜ artikkel 175) alusel, tõi Euroopa Kohus lisaks esile, et määruse eesmärk on kehtestada ühtlustatud menetlusreeglite kogum, mille kaudu saaks keskkonnakaitse huvides piirata jäätmete liikumist (eespool viidatud kohtuotsus parlament vs.
nõukogu, punkt 26).
42. Määruse vastuvõtmise kontekstist, selle olemusest, eesmärkidest ja sisust tuleneb seega, et määrus ühtlustab ühenduse tasandil jäätmete transpordi valdkonna, et tagada keskkonna kaitse.
43. Järelikult tuleb kõiki jäätmete vedu reguleerivaid siseriiklikke meetmeid hinnata lähtuvalt selle määruse sätteist, mitte EÜ artiklite 30, 34 ja 36 alusel.
44. Määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i kasutatud väljendit „kooskõlas asutamislepinguga” ei saa seega mõista nii, et selle sätte nõuetele vastava siseriikliku normi puhul tuleks lisaks eraldi kontrollida, kas see on kooskõlas asutamislepingu artiklitega 30, 34 ja 36.
45. Väljend „kooskõlas asutamislepinguga” ei tähenda aga ka seda, et kõiki määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i ette nähtud jäätmete saatmist piiravaid siseriiklikke meetmeid tuleks süstemaatiliselt pidada ühenduse õigusega kooskõlas olevaks üksnes seetõttu, et nendega tahetakse rakendada ühte või mitut selles sättes loetletud põhimõtet. Pigem tuleb seda väljendit tõlgendada nii, et lisaks määrusega kooskõlas olemisele peavad kõnealused siseriiklikud meetmed järgima ka neid asutamislepingu eeskirju ja üldpõhimõtteid, millele jäätmesaadetiste valdkonnas vastu võetud õigusaktid otseselt ei viita.
46. Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kui kõrvaldatavate jäätmete eksporti täielikult keelustav meede on vastavalt määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktile i õigustatud lähtuvalt läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtteist, ei ole lisaks vajalik eraldi kontrollida, kas see siseriiklik meede on kooskõlas asutamislepingu artiklitega 34 ja 36.
Teine küsimus
47. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas teise küsimuse üksnes puhuks, kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis ei ole vajadust sellele vastata.
Kolmas küsimus
48. Kolmanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas määruse artikli 4 lõige 3 lubab liikmesriigil, kes on vastu võtnud regulatsiooni, mis paneb kohustuse pakkuda kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud organisatsioonile, sätestada, et kui neid jäätmeid ei anta niisugusesse organisatsiooni kuuluvale käitluskeskusele, siis on nende saatmine teistes liikmesriikides asuvaisse jäätmekäitluskohtadesse lubatud vaid tingimusel, et kavandatud kõrvaldamine vastab selle liikmesriigi keskkonnakaitsenõuetele.
49. Selle kohta tuleb märkida, et tulenevalt määruse artikli 4 lõike 2 punktist c peavad vastuväited jäätmesaadetistele põhinema selle sätte lõikel 3.
50. Olukorrad, kus liikmesriigid võivad esitada vastuväiteid liikmeriikidevaheliste kõrvaldatavate jäätmete saadetiste kohta, on seega ammendavalt loetletud määruse artikli 4 lõikes 3.
51. Määruse artikli 4 lõike 3 punkt a käsitleb olukordi, kus liikmesriigid võivad võtta meetmeid, et kõrvaldatavate jäätmete saatmine täielikult või osaliselt keelata või järjekindlalt hukka mõista. Artikli 4 lõike 3 punktid b ja c puudutavad olukordi, mille puhul liikmesriigid võivad esitada vastuväiteid konkreetse jäätmesaadetise kohta.
52. Põhikohtuasjas vaidluse all olevad õigusnormid, millele viitab kolmas küsimus, kehtestavad süsteemi, mille eesmärk on põhimõtteliselt keelata jäätmete eksport, kui mõned erandid kõrvale jätta. Esimese erandikategooria puhul on jäätmetekitaja või -valdaja vabastatud kohustusest pakkuda jäätmeid tunnustatud jäätmekäitlusorganisatsioonile ja see puudutab eelkõige olukordi, kus jäätmekogused on teatud künnisest väiksemad. Teine kategooria erandeid, mille kohta käib konkreetselt ka kolmas küsimus, seisneb selles, kui olukorras, kus jäätmeid on pakutud kõrvaldatavate jäätmete käitlusega tegelevale tunnustatud organisatsioonile, kuid neid ei ole võimalik käidelda sellesse organisatsiooni kuuluvas käitluskeskuses, kuna sellise keskuse käitlusvõimsus on ületatud, lubatakse need jäätmed saata jäätmetekitaja või -valdaja soovitatud käitluskohta tingimusel, et nende kavandatav kõrvaldamine vastab lähteriigis keskkonnakaitset reguleerivate õigusaktide nõuetele.
53. Nagu DaimlerChrysler õigustatult märkis, on ohtlike jäätmete määrus, mille õiguspärasus on vaidlustatud põhikohtuasjas, abstraktne ja üldine liikmesriigi õigusakt, mida on silmas peetud määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i, mistõttu küsimust, kas selline siseriiklik meede nagu kõnesolev ohtlike jäätmete määrus on ühenduse õigusest tulenevalt lubatav, tuleb hinnata lähtuvalt määruse sellest sättest, mitte aga muude kõnesoleva artikli 4 lõike 3 sätete alusel.
54. Baden‑Württembergi liidumaa märgib ohtlike jäätmete määruse vastavuse kohta määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktile i, et kuivõrd see säte lubab liikmesriigil jäätmete ekspordi täielikult keelata, siis peab sellele liikmesriigile olukorras, kus ta ei ole niisugust keeldu seadnud, jääma igal juhul õigus nõuda – mida on kasutatud põhikohtuasjas kõne all olevas õigusaktis –, et jäätmete välisriigis kõrvaldamise korral järgitaks tema enda keskkonnanorme.
55. Sellise argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
56. Niisugust õigusakti, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, mida tuleb pidada jäätmesaadetisi osaliselt keelavaks meetmeks, saab liikmesriik, niisamuti kui määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i nimetatud meetmeid jäätmesaadetiste täielikuks keelamiseks või järjekindlaks hukkamõistmiseks, õiguspäraselt vastu võtta üksnes siis, kui see vastab nimetatud sättes kehtestatud tingimustele ehk rakendab nii ühenduse kui ka siseriiklikul tasandil kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtteid.
57. Kuna määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunkt i ei näe iseenesest ette võimalust keelata jäätmesaadetisi, kui nende kõrvaldamine ei vasta lähteriigis keskkonnakaitset reguleerivate õigusaktide nõuetele, siis tuleb hinnata, kas niisugune võimalus võib olla õigustatud tulenevalt mõnest selles sättes nimetatud kolmest põhimõttest.
58. Kõigepealt tuleb märkida läheduse põhimõtte kohta, et seda põhimõtet rakendavaks ei saa pidada siseriiklikku õigusakti, mis juhul, kui see lubab jäätmete kõrvaldamisele saatmist teise liikmesriiki, seab saatmisele loa andmise sõltuvusse tingimusest, et see kõrvaldamine peab olema teostatav kooskõlas lähteriigis keskkonnakaitset reguleerivate õigusaktide nõuetega.
59. Niisugune õigusakt ei arvesta kuidagi selle käitluskoha lähedusega, mida jäätmetekitaja või -valdaja soovitas kasutada.
60. Teiseks tuleb märkida seoses direktiivi artikli 3 lõike 1 punktist b tuleneva taaskasutuse eelistamise põhimõttega, mille kohaselt peavad liikmesriigid võtma jäätmete taaskasutamise edendamiseks vajalikke meetmeid, et seda ei saa juba selle põhimõtte määratlusest lähtudes rakendada siseriikliku õigusaktiga, mille eesmärk ei ole mitte taaskasutamise edendamine, vaid üksnes jäätmete kõrvaldamiseks sobiva käitluskoha kindlaksmääramine.
61. Kolmandaks, mis puudutab ühenduse ja siseriiklikul tasandil iseseisvuse põhimõtet, siis selle kohta nähtub direktiivi artikli 5 lõikest 1, et selle eesmärk on tagada ühtse ja sobiva jäätmekõrvaldamisrajatiste võrgustiku kaudu ühenduse kui terviku sõltumatus jäätmete kõrvaldamise valdkonnas ning võimaldada liikmesriikidel omaette selle eesmärgi poole püüelda.
62. Selle põhimõtte rakendamine võib reeglina tõepoolest olla õigustuseks niisugusele õigusaktile, mis kehtestab kohustuse pakkuda kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud organisatsioonile, kes saadab need enda kontrollitavatesse käitluskohtadesse, kui see kohustus on õigustatud vajadusega tagada nende käitluskohtade rentaabluseks hädavajalik tegevusaktiivsus ja sellest tulenevalt võimaldab säilitada käitlusvõimsusi, mis aitavad kaasa siseriiklikul tasandil iseseisvuse põhimõtte saavutamisele.
63. Kuid tingimus, et kõrvaldatavate jäätmete saadetised on lubatud üksnes juhul, kui kõrvaldamine toimub kooskõlas lähteriigis keskkonnakaitset reguleerivate õigusaktide nõuetega, ei aita mingil moel kaasa iseseisvuse põhimõtte rakendamisele, kuivõrd seda kohaldatakse üksnes olukordades, kus asjaomased jäätmed, mida ei ole võimalik käidelda tunnustatud jäätmekäitlusorganisatsiooni kuuluvas käitluskohas, saadetakse igal juhul jäätmetekitaja või -valdaja soovitatud käitlusrajatisse.
64. Eelnevast järeldub, et kui liikmesriik lubab jäätmete saatmist tema enda määratud rajatiste asemel jäätmetekitaja või -valdaja soovitatud teise liikmesriigi käitlusrajatistesse, siis ei võimalda määruse artikli 4 lõige 3 tal seada tingimust, et kavandatav kõrvaldamine peab vastama tema enda õigusaktide nõuetele.
65. Kolmandale küsimusele tuleb seega vastata, et määruse artikli 4 lõige 3 ei luba liikmesriigil, kes on vastu võtnud regulatsiooni, mis paneb kohustuse pakkuda kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud organisatsioonile, sätestada, et kui neid jäätmeid ei anta niisugusesse organisatsiooni kuuluvale käitluskeskusele, siis on nende saatmine teistes liikmesriikides asuvaisse jäätmekäitluskohtadesse lubatud vaid tingimusel, et kavandatud kõrvaldamine vastab selle liikmesriigi keskkonnakaitsenõuetele.
Neljas küsimus
66. Neljanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas määruse artiklid 3–5 lubavad liikmesriigil kohaldada kõrvaldatavate jäätmete liikmesriikidevahelistele saadetistele enne selles määruses ette nähtud teatamismenetlust selle liikmesriigi iseseisvat menetlust, mis reguleerib jäätmete pakkumist ja jaotamist.
67. Tuleb märkida, et määrusega jäätmesaadetiste valdkonnas teostatud ühtlustamine ei puuduta mitte üksnes nende saadetiste tegemise sisulist külge, vaid ka nendele saadetistele kohaldatavat menetlust.
68. Määruse artiklite 3–5 kohaselt iseloomustab kõrvaldatavate jäätmete liikmesriikidevahelistele saadetistele kohaldatavat menetlust jäätmeid saata kavatsevale jäätmetekitajale või -valdajale pandud kohustus teatada sellest kavatsusest sihtkoha pädevale ametiasutusele.
69. Niisugune teatamine on põhimõttelise tähtsusega menetluses, mis on selliste saadetiste jaoks ette nähtud määrusega, milles on üksikasjalikult kindlaks määratud saadetist puudutav teave, mida see teatamine peab sisaldama ja mis sätestab, et vastuvõtukviitungi väljastamisest hakkavad kulgema erinevad tähtajad, mis on antud sihtkoha, lähtekoha ja transiitkoha pädevatele ametiasutustele selleks, et nad saaksid teostada määruses sätestatud õigust esitada saadetise kohta vastuväiteid või seada sellele tingimusi.
70. Niisugune määrusega kindlaks määratud menetlus tagab teataja jaoks, et tema jäätmete saatmise kava vaadatakse läbi määruses sätestatud tähtaegade jooksul ja et teda teavitatakse hiljemalt nende tähtaegade möödumisel, kas ja võimaluse korral ka mis tingimustel ta võib saatmise ellu viia.
71. Sellist siseriiklikku õigusakti, mis paneb jäätmeid saata kavatsevale jäätmetekitajale või ‑valdajale kohustuse järgida enne ühenduse menetlust – mis algab määrusega ette nähtud teatamisest – jäätmete pakkumist ja jaotust puudutavat eraldiseisvat menetlust, millel on omad vorminõuded ja tähtajad, ei saa pidada määruse artiklites 3–5 kehtestatud menetlusega kooskõlas olevaks.
72. Eelnevast järeldub, et määruse artiklid 3–5, mis määratlevad liikmesriikidevahelistele kõrvaldatavate jäätmete saadetistele kohaldatava menetluse, ei luba liikmesriigil kohaldada enne selles määruses ette nähtud teatamismenetlust selle liikmesriigi iseseisvat menetlust seoses jäätmete pakkumise ja jaotamisega.
73. Seda tõlgendust ei muuda Baden‑Württembergi liidumaa argumentatsioon, et kuna määrus lubab artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i liikmesriikidel võtta meetmeid jäätmete saatmise täielikuks keelamiseks, siis tuleb kindlasti tunnustada nende õigust kehtestada nende siseriiklike meetmete rakendamiseks iseseisev menetlus, mille raames tuleb jäätmete saatmise taotlus eelnevalt läbi vaadata.
74. Kui liikmesriigid kasutavad määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis i antud võimalust võtta meetmeid jäätmete saatmise täielikuks keelamiseks, siis ei saa nad kalduda kõrv ale selles määruses sätestatud teatamismenetlusest. Nad peavad, vastupidi, rakendama selle võimaluse määrusega sätestatud menetluslikus raamistikus, mille kohaselt on eelnev teatamine saadetise kavast esimeseks etapiks selle võimaliku lubamise menetluses.
75. Eriti olukorras, kus liikmesriik võtab määruse artikli 4 lõike 3 punkti a alapunkti i kohaselt meetme jäätmete saatmise osaliseks keelamiseks, mille kohaselt tuleb teatud jäätmeid pakkuda jäätmete kõrvaldamisega tegelevale tunnustatud organisatsioonile ja mis sätestab, et nende saatmine teises liikmesriigis asuvasse jäätmete kõrvaldamise kohta on lubatud üksnes siis, kui neid jäätmeid ei ole võimalik käidelda sellesse organisatsiooni kuuluvas käitluskohas, tuleb lähtekoha ametiasutuse võimalik vastuväide sellisele saadetisele, mida põhjendatakse viitega kõnealusele keelumeetmele, esitada määruses sätestatud eeskirjade kohaselt.
76. Neljandale küsimusele tuleb seega vastata, et määruse artiklid 3–5 ei luba liikmesriigil kohaldada kõrvaldatavate jäätmete liikmesriikidevahelistele saadetistele enne selles määruses ette nähtud teatamismenetlust selle liikmesriigi iseseisvat menetlust, mis reguleerib jäätmete pakkumist ja jaotamist.
Kohtukulud
77. Märkusi esitanud Saksamaa, Taani, Madalmaade, Austria ja Ühendkuningriigi valitsuse ning komisjoni kulusid ei hüvitata. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks küsimustele, mille talle 24. juuni 1999. aasta otsusega esitas Bundesverwaltungsgericht, otsustab:
1. Kui kõrvaldatavate jäätmete eksporti täielikult keelustav meede on vastavalt nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktile i õigustatud lähtuvalt läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtteist, ei ole lisaks vajalik eraldi kontrollida, kas see siseriiklik meede on kooskõlas asutamislepingu artiklitega 34 ja 36 (muudetuna EÜ artiklid 29 ja 30).
2. Määruse nr 259/93 artikli 4 lõige 3 ei luba liikmesriigil, kes on vastu võtnud regulatsiooni, mis paneb kohustuse pakkuda kõrvaldatavaid jäätmeid tunnustatud organisatsioonile, sätestada, et kui neid jäätmeid ei anta niisugusesse organisatsiooni kuuluvale käitluskeskusele, siis on nende saatmine teistes liikmesriikides asuvaisse jäätmekäitluskohtadesse lubatud vaid tingimusel, et kavandatud kõrvaldamine vastab selle liikmesriigi keskkonnakaitsenõuetele.
3. Määruse nr 259/93 artiklid 3–5 ei luba liikmesriigil kohaldada kõrvaldatavate jäätmete liikmesriikidevahelistele saadetistele enne selles määruses ette nähtud teatamismenetlust selle liikmesriigi iseseisvat menetlust, mis reguleerib jäätmete pakkumist ja jaotamist.