62008CC0439_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolev eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta(2) artikli 2, artikli 5, artikli 15 lõike 3 ja artikli 35 tõlgendamist.
2. Sisuliselt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas eespool nimetatud sätete kohaselt on liikmesriikide konkurentsiasutustel lubatud või on neil lausa kohustus esitada kirjalikke märkusi või vastustaja vastus sellise menetluse raames, mis on algatatud ühe kõnealuse asutuse tehtud otsuse tühistamiseks.
II. Õiguslik raamistik
A. Euroopa Liidu õigusnormid
3. Määruse nr 1/2003 artikkel 2 pealkirjaga „Tõendamiskohustus” sätestab:
„Kõigi asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaldamisega seotud siseriiklike või ühenduse menetluste puhul lasub asutamislepingu artikli 81 lõike 1 või artikli 82 rikkumisega seotud tõendamiskohustus osapoolel või asutusel, kes teeb avalduse väidetava rikkumise kohta. Asutamislepingu artikli 81 lõikest 3 tulenevat eelist taotleval ettevõtjal või ettevõtjate ühendusel lasub kohustus tõendada, et kõnealuse lõike tingimused on täidetud.”
4. Määruse nr 1/2003 artikkel 5 sätestab:
„Liikmesriikide konkurentsiasutustel on asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaldamise õigus üksikjuhtudel. Sel eesmärgil võivad nad omal algatusel või kaebuse põhjal teha järgmised otsused:
– nõuda rikkumise lõpetamist,
– kehtestada ajutisi meetmeid,
– kiita heaks kohustusi,
– kehtestada trahve, karistusmakseid või muid siseriiklikus õiguses sätestatud sanktsioone.
Kui keelamise tingimused ei ole nende valduses oleva teabe põhjal täidetud, võivad nad ka otsustada, et neil ei ole põhjust meetmeid võtta.”
5. Kõnealuse määruse artikkel 15 pealkirjaga „Koostöö siseriiklike kohtutega” sätestab:
„1. Asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaldamisega seotud menetluste puhul võivad liikmesriikide kohtud paluda komisjonil edastada neile tema valduses olev teave või esitada oma arvamus ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldamisega seotud küsimuste kohta.
2. Liikmesriigid edastavad komisjonile koopia siseriiklike kohtute kõigist kirjalikest otsustest, mis käsitlevad asutamislepingu artikli 81 või 82 kohaldamist. Koopia edastatakse kohe pärast seda, kui osapooltele on kirjalikult esitatud kohtuotsuse terviktekst.
3. Liikmesriikide konkurentsiasutused võivad omal algatusel esitada oma liikmesriigi siseriiklikele kohtutele kirjalikke märkusi asutamislepingu artiklite 81 või 82 kohaldamisega seotud küsimuste kohta. Kõnealuse kohtu loal võivad nad esitada oma liikmesriigi siseriiklikele kohtutele ka suulisi märkusi. Kui see on vajalik asutamislepingu artiklite 81 või 82 ühetaoliseks kohaldamiseks, võib komisjon omal algatusel esitada kirjalikke märkusi liikmesriikide kohtutele. Kõnealuse kohtu loal võib ta esitada ka suulisi märkusi.
Liikmesriikide konkurentsiasutused ja komisjon võivad ainult oma märkuste ettevalmistamise eesmärgil paluda liikmesriigi asjaomasel kohtul edastada neile juhtumi hindamiseks vajalikud dokumendid või tagada nende edastamine.
4. Käesolev artikkel ei piira liikmesriigi konkurentsiasutustele selle liikmesriigi õigusaktidega antud laialdasemat õigust esitada kohtutele märkusi.”
6. Lõpuks näeb määruse nr 1/2003 artikkel 35 ette:
„1. Liikmesriigid määravad ühe või mitu konkurentsiasutust, kes vastutavad asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaldamise eest, tagades käesoleva määruse sätete järgimise. Meetmed, mis on vajalikud, et anda neile asutustele volitused kõnealuste artiklite kohaldamiseks, tuleb võtta enne 1. maid 2004. Määratud asutuste hulka võivad kuuluda ka kohtud.
2. Kui ühenduse konkurentsiõiguse rakendamine usaldatakse siseriiklikele haldus‑ ja kohtuasutustele, võivad liikmesriigid määrata nendele haldus‑ ja kohtuasutustele erinevad volitused ja ülesanded.
3. Artikli 11 lõike 6 mõju hõlmab liikmesriikide määratud asutusi, sealhulgas kohtuid, kes täidavad artiklis 5 ettenähtud eri liiki otsuste ettevalmistamise ja vastuvõtmisega seotud ülesandeid. Artikli 11 lõike 6 mõju ei laiene kohtutele, kui need tegutsevad artiklis 5 ettenähtud eri liiki otsuste puhul apellatsioonikohtuna.
4. Olenemata lõikest 3, piirdub liikmesriigis, kus artiklis 5 ettenähtud otsuste vastuvõtmise eesmärgil esitab asutus asja kohtule, mis on menetlusasutusest eraldi seisev asutus, tingimusel, et käesoleva lõike tingimused on täidetud, artikli 11 lõike 6 mõju kõnealuse juhtumiga tegeleva asutusega, kes võtab tagasi kohtule esitatud taotluse pärast komisjoni menetluse algatamist, kusjuures see tagasivõtmine lõpetab täielikult siseriikliku menetluse.”
B. Siseriiklikud õigusnormid
7. Wet tot bescherming van de economische mededinging’i(3) (seadus majandusliku konkurentsi kaitse kohta, edaspidi „WBEM”), mis jõustus 1. oktoobril 2006, artiklis 1 on Belgia konkurentsiasutus määratletud järgmiselt:
„4º Belgia konkurentsiasutus: Federale Overheidsdienst Economie, KMO, Middenstand en Energie juures tegutsevad Raad voor de Mededinging (konkurentsinõukogu, edaspidi „konkurentsinõukogu”) ja Dienst voor de Mededinging (konkurentsiteenistus, edaspidi „konkurentsiteenistus”) nendele käesoleva seadusega antud pädevuste raames.
Belgia konkurentsiasutus on […] määruse [nr 1/2003] artiklis 35 nimetatud konkurentsiasutus, kes vastutab asutamislepingu artiklite 81 ja 82 rakendamise eest.”
8. WBEMi artikli 2 § 1 sätestab:
„Ilma et eelnevalt oleks vaja teha vastavat otsust, on keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mille eesmärgiks või tagajärjeks on märkimisväärselt takistada, piirata või kahjustada konkurentsi asjaomasel Belgia turul või selle olulises osas, ning iseäranis sellised kokkulepped, otsused ja tegevus, millega:
1. otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu‑ või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused;
[…]”
9. WBEMi artikkel 11 sätestab:
„§ 1. Asutatakse konkurentsinõukogu. See on halduskohus, millel on otsuste tegemiseks vajalik pädevus ning muud käesoleva seadusega antud õigused.
§ 2. Konkurentsinõukogu koosneb:
1º konkurentsinõukogu üldkoosolekust;
2º auditiosakonnast;
3º kantseleist.
[…]”
10. WBEMi artikkel 12 näeb ette:
„§ 1. Üldkoosolekust võtavad osa selle kaksteist liiget. […]”
11. Kõnealuse seaduse artikkel 20 täpsustab:
„Iga konkurentsinõukogu koda ja selle president või liige, keda ta volitab ajutiste meetmete puhul, lahendavad neile esitatud vaidlused põhjendatud otsusega pärast seda, kui nad on ära kuulanud huvitatud isikud, samuti võimalikud kaebuse esitajad nende palvel või nende valitud nõustajad.”
12. WBEMi artikliga 25 asutatakse konkurentsinõukogu juurde auditiosakond, mis koosneb vähemalt kuuest ja kõige rohkem kümnest liikmest, kelleks on peaaudiitor ja audiitorid või aseaudiitorid.
13. Sama seaduse artikkel 29 sätestab:
„§ 1. Audiitorite ülesanne on:
1º võtta vastu konkurentsi kahjustavat tegevust puudutavaid kaebusi ja ajutiste meetmete taotlusi ning teatisi koondumiste kohta;
2º juhtida ja korraldada uurimist ning tagada konkurentsinõukogu otsuste täitmine;
3º anda konkurentsiteenistuse ametnikele tööülesandeid […];
4º koostada põhjendatud aruanne ja esitada see konkurentsinõukogule;
5º lõpetada kaebuste ja ajutiste meetmete taotluste menetlusi;
[…]
§ 2. […] Ilma et see piiraks artikli 27 kohaldamist, ei või audiitorid taotleda ega vastu võtta ühtki korraldust artikli 44 § 1 alusel esitatud toimikute läbitöötamise kohta või oma seisukohavõttude kohta auditiosakonna koosolekutel, mille eesmärk on määrata kindlaks seaduse rakendamise poliitika prioriteedid ning kinnitada toimikute läbitöötamise järjekord.
§ 3. Kui auditiosakond otsustab algatada uurimise artikli 44 § 1 alusel, siis määrab konkurentsiteenistuse juhtiv ametnik koostöös peaaudiitoriga need teenistuse ametnikud, kes moodustavad uurimisrühma.
Teatavas uurimisrühmas töötavad ametnikud võivad vastu võtta korraldusi vaid asjaomast uurimist juhtivalt audiitorilt.
[…]”
14. WBEMi artikli 34 kohaselt tegeleb konkurentsiteenistus nimelt II peatükis nimetatud tavade uurimise ja hindamisega auditiosakonna alluvuses.
15. Vastavalt WBEMi artikli 45 § 4 esimesele lõigule, juhul kui auditiosakond otsustab, et kaebus, taotlus või võimalik omal algatusel uurimine on põhjendatud, siis esitab audiitor auditiosakonna nimel konkurentsinõukogu kojale põhjendatud aruande. Kõnealune aruanne koosneb uuringu aruandest, vastuväidetest ja otsuse ettepanekust. Sellele lisatakse uurimise toimik ja loetelu selles sisalduvatest dokumentidest. Loetelus määratakse kindlaks iga dokumendi konfidentsiaalsus seoses iga osapoolega, kellel on ligipääs toimikule.
16. WBEMi artikkel 75 sätestab:
„Konkurentsinõukogu ja selle presidendi otsuste […] peale […] saab esitada kaebuse Hof van beroep te Brussel’ile (Brüsseli apellatsioonikohus), välja arvatud juhtudel, mil konkurentsinõukogu otsustab artikli 79 alusel.(4)
Hof van beroep te Brussel’il on kohtumõistmise pädevus oletatavate piiravate konkurentsi kahjustavate tegevuste ning vajaduse korral määratavate karistuste […] suhtes. Hof van beroep te Brussel võib võtta arvesse arenguid, mis on toimunud pärast seda, kui nõukogu tegi vaidlustatud otsuse.
Hof van beroep te Brussel saab käesoleva seaduse IV peatüki VIII osas sätestatud tingimustel määrata rahatrahve ja karistusmakseid.”
17. WBEMi artikkel 76 sätestab:
„§ 1. Nende otsuste peale, millega konkurentsinõukogu saadab kohtuasja audiitorile käsitlemiseks, ei saa eraldi kaebust esitada.
§ 2. Artiklis 75 ette nähtud kaebusi võivad esitada konkurentsinõukogus toimunud vaidluse pooled, kaebaja ning iga isik, kes näitab ära artikli 48 § 2 ja artikli 57 § 2 järgi huvi ning on taotlenud ärakuulamise konkurentsinõukogus. Minister võib esitada kaebuse ilma nimetatud huvi näitamata ning konkurentsinõukogu ette astumata.
[…]
Selleks et kaebus ei kaotaks kehtivust, peab taotleja viie päeva jooksul alates taotluse esitamisest saatma taotluse koopia vastuvõtuteatisega tähitud kirja teel pooltele, kellele vaidlustatud otsus on teatavaks tehtud, nagu nähtub artiklis 67 sätestatud otsusest teatamise kirjast, samuti konkurentsinõukogule ja ministrile, kui ta ei ole taotluse esitaja.
Esitada võib vastukaebuse. See on vastuvõetav vaid juhul, kui see on esitatud kuu aja jooksul alates eelmises lõigus nimetatud kirja kättesaamisest.
[…]
Hof [van beroep te Brussel] võib paluda konkurentsinõukogu auditiosakonnal viia läbi uuring ning esitada talle selle kohta aruande. Sellisel juhul on auditiosakonnal uurimise pädevus, mis on ette nähtud IV peatüki I osas.
[…]
Minister võib esitada kirjalikke märkusi Hof van beroep te Brussel’i kantseleile ning tutvuda toimikuga kantseleis kohapeal. Hof van beroep te Brussel määrab märkuste esitamise tähtajad. Kantselei teavitab pooli esitatud märkustest.
[…]”
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18. Pärast leivahinna vabakslaskmist Belgias 1. juulil 2004 saatis Minister van Economie (majandusminister) konkurentsinõukogule kirja, milles palus esmajärjekorras uurida, kas pagariühendused ja pagarid on sõlminud omavahel hinnakokkuleppeid.
19. Konkurentsiteenistus saatis 20. aprillil 2005 välja teabenõuded, eelkõige Vlaamse federatie van verenigingen van Brood‑ en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW’le (Flandria piirkonna pagarite, kondiitrite, jäätise‑ ja šokolaaditootjate ühenduste föderatsioon, edaspidi „VEBIC”), mis on mittetulundusühing ning on loodud selleks, et kaitsta eelkõige Flandria piirkonna pagarite ja kondiitrite piirkondlike ühenduste huvisid. VEBIC edastas nõutud teabe.
20. Pärast mitmesuguste teiste uurimismeetmete võtmist edastas konkurentsinõukogu peaaudiitor 8. juunil 2007 kõnealuse nõukogu presidendile oma aruande koos märkustega puuduste kohta ning uurimistoimikuga, mis edastati VEBICile. Aruandes märgiti, et pagarite ühenduste otsused ei saanud potentsiaalselt kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ning seetõttu e i saa uuritud tegevusele kohaldada ühenduse konkurentsieeskirju. Kuid auditiosakond järeldas siiski, et VEBIC on rikkunud WBEMi artikli 2 § 1, kuna ta sisuliselt avaldas ja levitas oma liikmetele leiva hinna indeksit ning hinnastruktuuri.
21. Peaaudiitor tegi konkurentsinõukogu kojale ettepaneku ühelt poolt määrata VEBICile rahatrahv, arvestades seejuures raskendavaid asjaolusid, kuna kõnealune organisatsioon oli teadlik hinnakokkulepete ebaseaduslikkusest ning ei olnud kasutanud võimalust esitada konkurentsiasutusele hinna arvestamise meetodit, ning teiselt poolt keelata süüks pandud tegevus karistusmakse ähvardusel.
22. VEBIC esitas 13. augustil 2007 auditiosakonna aruande peale kirjalikud märkused.
23. Konkurentsinõukogu märkis oma 25. jaanuari 2008. aasta otsuses, et VEBIC oli ajavahemikus 1. juulist 2004 kuni 8. juunini 2007 rikkunud WBEMi artiklit 2, keelas kõnealuse tegevuse ning määras VEBICile rahatrahvi summas 29 121 eurot.
24. VEBIC esitas 22. veebruaril 2008 kaebuse kõnealuse otsuse tühistamiseks Hof van beroep te Brussel’ile (Brüsseli apellatsioonikohus, Belgia)
25. Kõnealune kohus leidis, et WBEMi sätted ning eelkõige selle artiklid 75 ja 76 ei võimalda auditiosakonnal ega ka konkurentsinõukogul osaleda Hof van beroep te Brussel’i menetluses. Selline välistamine on kõnealuse kohtu arvates auditiosakonna puhul kaudne, kuna Hof van beroep te Brussel võib paluda auditiosakonnalt uuringu teostamist. Ainult majandusküsimuste eest vastutav föderaalminister võib taotleda konkurentsinõukogu otsuse muutmist ning asuda menetluse osapooleks Hof van beroep te Brussel’is.
26. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib põhikohtuasjas siiski seda, et apellatsioonimenetluse osapool on üksnes VEBIC, kuna minister ei ole kasutanud talle antud õigust esitada kirjalikke märkusi.
27. Kui võtta arvesse probleemi, mis tuleneb asjaolust, et põhikohtuasja kaebuse esitajal ei ole WBEMi kohaselt ühtki vastustajat, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas selline menetlus on kooskõlas määruse nr 1/2003 sätetega eelkõige seetõttu, et ühenduse konkurentsieeskirjade tõhusus ei näi olevat tagatud ning tundub, et asjaomane seadus ei võimalda kaitsta üldist majandushuvi.
28. Mis puudutab kõnealuste küsimuste asjakohasust seoses Euroopa Liidu õigusega, mille tõlgendamist ta palub, täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et asjaomaseid menetlusnorme tuleb kohaldada ühtselt olenemata sellest, kas konkurentsinõukogu algatatud menetlus põhineb siseriiklikel konkurentsieeskirjadel või EÜ artiklitel 81 ja 82. Teiselt poolt leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja toimikus esitatud asjaolud võivad lubada tal muuta konkurentsinõukogu otsust nii, et käsitletav tegevus mõjutab siiski liikmesriikidevahelist kaubavahetust ning kuulub seega EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse.
29. Neil asjaoludel peatas Hof van beroep te Brussel menetluse ning esitas Euroopa Kohtule järgmised neli eelotsuse küsimust:
„1. Kas [määruse nr 1/2003 artiklit 2, artikli 15 lõiget 3 ja artikli 35 lõiget 1] tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi konkurentsiasutused võivad vahetult [kõnealuste sätete] kohaselt esitada kirjalikke märkusi põhjenduste kohta, mida esitatakse nende otsuse peale esitatud kaebuse menetluses, ning esitada ise õiguslikke ja faktilisi põhjendusi ja kas nimetatud normides antud pädevust saab liikmesriigi poolt ära võtta?
2. Kas nimetatud õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et ühenduse konkurentsireeglite tõhusaks kohaldamiseks üldise huvi kaitseks on pädevatel konkurentsiasutustel õigus ja kohustus osaleda nende otsuste peale esitatud kaebuste menetlemisel, esitades oma seisukoha õiguslike ning faktiliste põhjenduste kaudu?
3. Kui [esimesele ja teisele] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas nimetatud õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui konkurentsiasutuse osalemise kohta edasikaebemenetluses puuduvad siseriiklikud sätted ning pädevad oleksid mitu erinevat haldusasutust, osaleb tema otsuse peale esitatud kaebuse menetlemisel asutus, milline on pädev määruse [nr 1/2003] artiklis 5 nimetatud otsuste tegemiseks?
4. Kas küsimustele tuleb vastata teisiti, kui konkurentsiasutus tegutseb siseriiklike õigusnormide järgi kohtuna ja/või lõplik otsus tehakse pärast uuringut, mille viib läbi selle kohtu juurde kuuluv institutsioon, mille ülesandeks on ära näidata puudused ning teha ettepanek otsuse tegemiseks?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
30. Hof van beroep te Brussel palus Euroopa Kohtul kohaldada eelotsusetaotluse suhtes kiirendatud menetlust Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104a kohaselt.
31. Euroopa Kohtu president jättis selle taotluse 3. detsembri 2008. aasta määrusega rahuldamata.
32. Kirjalikud märkused esitasid VEBIC, Raad voor de Mededinging (konkurentsinõukogu), Belgia ja Poola valitsus ning komisjon. Kõnealuste huvitatud isikute kohtukõned kuulati ära 20. jaanuari 2010. aasta kohtuistungil.
V. Õiguslik analüüs
A. Vastuvõetavus ja Euroopa Liidu õigusnormide palutud tõlgendamise asjakohasus
33. Euroopa Kohtu istungil väitis VEBIC, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna määruse nr 1/2003 sätete või üldisemalt Euroopa Liidu õiguse palutud tõlgendamine ei ole põhikohtuasja vaidluse lahendamise seisukohast asjakohane. Sisuliselt tuleks VEBICi arvates kas tõdeda, et kõik põhikohtuasja vaidluse asjaolud on seotud olukorraga ainult ühe liikmesriigi territooriumil, või siis nentida, et Euroopa Kohus peaks vastama asjasse mittepuutuvatele või hüpoteetilistele küsimustele.
34. Ma ei nõustu nende väidetega.
35. Esimese vastuväite puhul nõustun ma meeleldi asjaoluga, mida on rõhutatud ka eespool esitatud põhikohtuasja kokkuvõttes, st et eelotsusetaotluse esitanud kohtule on esitatud kaebus Belgia konkurentsinõukogu sellise otsuse tühistamiseks, mis põhineb ainuüksi siseriiklikul konkurentsiõigusel, kuna puudub mõju liikmesriikidevahelisele kaubavahetusele.
36. Kuid ometigi, hoolimata sellest, et on ebaselge, milliseid järeldusi peaks Euroopa Kohus tegema juhul, kui ta otsustab, et eelotsusetaotlus põhineb faktilistel ja õiguslikel asjaoludel, millel puudub seos Euroopa Liidu õigusega,(5) nähtub eelotsusetaotlusest samuti, et mitmesuguste eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud asjaolude põhjal võiks kõnealune kohus kasutada talle WBEMi artikliga 75 antud pädevust muuta konkurentsinõukogu otsuseid nii, et põhikohtuasjas kohaldataks EÜ artiklit 81.
37. Kuid vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on EÜ artiklis 234 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames ainult liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust.(6)
38. Juhul kui liikmesriikide kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse sätte tõlgendamist, on Euroopa Kohus seega üldjuhul kohustatud neile vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et eelotsusetaotluse eesmärk on saada Euroopa Kohtult otsus kunstliku vaidluse alusel või kohtu soovituslikke arvamusi üldiste või oletuslike küsimuste kohta, või et ühenduse õiguse tõlgendamine, mida palutakse, ei ole mingil viisil seotud kohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.(7)
39. Sellega seoses tundub mulle, et nõustuda ei saa ka VEBICi teise väitega, mille kohaselt see, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole enne eelotsusetaotluse esitamist teinud lõplikku otsust EÜ artikli 81 kohaldatavuse kohta, tähendab seda, et Euroopa Kohus peaks vastama asjakohatutele või hüpoteetilistele küsimustele.
40. Üldiselt ma arvan, et vastuvõetavuse üle otsustamise staadiumis on oluline uurida, kas näib, et olenemata Euroopa Kohtu vastusest eelotsuse küsimusele, ei mõjutaks see vastus ilmselgelt põhikohtuasja lahendamist, sest sel juhul ei oleks taotletud ühenduse õiguse tõlgendamine siseriikliku kohtu poolt tehtava otsuse jaoks objektiivselt vajalik.(8)
41. See ei ole aga kindlasti nii käesoleva kohtuasja puhul, kuna, nagu on nentinud konkurentsinõukogu ja Belgia valitsus, on võimalik, et määruse nr 1/2003 palutud tõlgendus annab liikmesriigi konkurentsiasutusele eelotsusetaotluse esitanud kohtus põhikohtuasja osapoole staatuse, mida WBEM praegusel hetkel ei võimalda. Lisaks saab asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole teinud lõplikku otsust EÜ artikli 81 kohaldatavuse kohta, mida ta kavatseb omal algatusel läbi vaadata, väga loogiliselt selgitada eelotsusetaotluse esemega, mis käsitleb menetlusõigusi, mis tuleb anda liikmesriigi konkurentsiasutusele tema töös tagada EÜ artiklite 81 ja 82 täielik toime.
42. Seetõttu oleks minu arvates vastupidiselt VEBICi väidetele vähemalt vastuoluline see, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks tegema lõpliku otsuse küsimuse kohta, mida ta kavatseb läbi vaadata omal algatusel ilma liikmesriigi konkurentsiasutuse osaluseta, samas kui sisuliselt käsitlevad tema küsimused kõnealuse asutuse võimalust saada osapoole staatus vaidluses, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus lahendab, ning seega võimalus esitada kõnealuse vaidluse raames vastustaja vastus, ning Hof van beroep te Brussel’i arvates võib see võimalus tuleneda vaid määruse nr 1/2003 sätete tõlgendusest.
43. Teiste sõnadega: kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oleks teinud lõpliku otsuse EÜ artikli 81 kohaldatavuse kohta, mida ta kavatseb omal algatusel läbi vaadata, siis oleks ta jätnud tunnustamata nende Euroopa Liidu õiguse sätete, mille tõlgendamist ta Euroopa Kohtult palub, kohaldamise ühe võimaliku tagajärje, st vaidluse ühe osapoole kaitseõiguste järgimise. Seega ei või asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole teinud lõplikku otsust EÜ artikli 81 kohaldatavuse kohta, kuidagi kahjustada tema esitatud eelotsusetaotluse vastuvõetavust.
44. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
B. Põhiküsimus
1. Esimesed kaks eelotsuse küsimust
45. Esimese kahe eelotsuse küsimusega, mida minu arvates tuleb vaadelda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1/2003 artikli 2, artikli 15 lõike 3 ja artikli 35 lõike 1 alusel on liikmesriikide konkurentsiasutusel lubatud või on tal otsene kohustus esitada kirjalike märkustena fakti‑ ja/või õigusväiteid siseriiklikule kohtule, kellele on apellatsiooni korras esitatud kaebus mõne tema otsuse peale.
46. Sellele küsimusele vastamine eeldab seda, et määratakse kindlaks, mil määral võivad liikmesriikide konkurentsiasutused astuda siseriiklike kohtute menetlustesse juhul, kui viimased kohaldavad Euroopa Liidu konkurentsiõigust.
47. Nagu ma juba olen märkinud oma kohtuasjas X BV(9) tehtud ettepaneku punktis 41, nõuab üleminek EÜ artiklite 81 ja 82 eriti tsentraliseeritud kohaldamiselt, mida järgiti nõukogu määruse nr 17(10) alusel, ühenduse konkurentsieeskirjade detsentraliseeritud rakendamisele, mille näeb ette määrus nr 1/2003, selliste kordade kasutamist, mis tagaksid EÜ artiklite 81 ja 82 sätete „tegeliku”, „tõhusa”, „ühtse” ja/või „ühetaolise” kohaldamise, vastavalt määruses nr 1/2003 kasutatud erinevatele väljenditele.(11)
48. Seega – samas kui määruse nr 1/2003 põhjendus 34 märgib, et määruse eesmärk on „ühenduse konkurentsieeskirjade tõhusa kohaldamise tagamine”, täpsustab põhjendus 6, et sellise eesmärgi saavutamiseks „peaksid liikmesriikide konkurentsiasutused selles aktiivsemalt osalema”; liikmesriikide konkurentsiasutused kohaldavad kõiki EÜ artiklite 81 ja 82 sätteid „rakendava riigiasutusena”(12) ning tihedas koostöös komisjoniga vastavalt kõnealuse määruse artiklitele 5 ja 11. Koos komisjoniga moodustavad kõnealused asutused seega ametiasutuste võrgu, kus ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldamine toimub tihedas koostöös.(13)
49. Nagu Euroopa Kohus on sedastanud eespool viidatud kohtuotsuses X BV, kuulub määruse nr 1/2003 IV peatükis kehtestatud komisjoni, liikmesriikide konkurentsiasutuste ja liikmesriikide kohtute vaheline koostöökord EÜ artiklis 10 ette nähtud ning liikmesriikide ja Euroopa Liidu institutsioonide vahelisi suhteid reguleeriva lojaalse koostöö üldpõhimõtte alla.(14)
50. Määruse nr 1/2003 IV peatükki kuuluva artikli 15 lõike 3 esimese lõigu esimese ja teise lause kohaselt võivad liikmesriikide konkurentsiasutused omal algatusel esitada kirjalikke märkusi ning asjaomase siseriikliku kohtu loal ka suulisi märkusi oma liikmesriigi siseriiklikele kohtutele asutamislepingu artikli 81 ja/või artikli 82 kohaldamisega seotud küsimuste kohta .
51. Kui võtta arvesse kõnealuse sätte sõnastust, siis näib, et liikmesriikide konkurentsiasutustel on see võimalus kõikidel puhkudel, mil siseriiklik kohus kohaldab EÜ artiklit 81 ja/või EÜ artiklit 82. Selline võib olukord olla näiteks juhul, kui liikmesriigi kohus otsustab eraõiguslike isikute vahelise vaidluse üle või kui liikmesriigi kohtule esitatakse kaebus liikmesriigi konkurentsiasutuse sellise otsuse peale, mille puhul on kohaldatud EÜ artiklit 81 ja/või EÜ artiklit 82, või ka sellisel juhul, nagu põhikohtuasjas käsitletav, kui kõnealune kohus soovib sellist otsust muuta nii, et kohaldataks üht või teist kõnealust artiklit.
52. Nagu komisjon Euroopa Kohtu istungil märkis, ei ole kaks viimast juhtu tüüpilised näited määruse nr 1/2003 artikli 15 lõike 3 esimese lõigus sätestatud korra kohaldamisest.
53. Kõnealuse artikli 15 lõike 3 teises lõigus on täpsustatud, et „[l]iikmesriikide konkurentsiasutused [...] võivad ainult oma märkuste ettevalmistamise eesmärgil paluda liikmesriigi asjaomasel kohtul edastada neile juhtumi hindamiseks vajalikud dokumendid või tagada nende edastamine”, ning see näib eeldavat, et esimeses lõigus liikmesriikide konkurentsiasutuste jaoks sätestatud korda kasutatakse peamiselt sellistes olukordades, kus kõnealustel asutustel ei ole muul alusel
õigust tutvuda kas või osaliselt siseriiklikus kohtus käsitletava kohtuasja toimikuga. Seda hinnangut näib a contrario
kinnitavat sama määruse põhjendus 21, mis täpsustab, et need märkused tuleks esitada selliste siseriiklike menetluseeskirjade kohaselt, mis käsitlevad poolte
õiguste kaitset.
54. Seega võiks juhul, kui pädevale siseriiklikule kohtule esitatakse liikmesriigi konkurentsiasutuse otsuse peale kaebus, pidada määruse nr 1/2003 artikli 15 lõike 3 esimese lõigu esimese lausega antud õigust üldjuhul üleliigseks, kuna kõnealusel asutusel on põhimõtteliselt siseriiklikus kohtus käsitletava vaidluse osapoole staatus, mis võimaldab tal tutvuda kõikide toimikus esitatud materjalidega (mis pealegi pärinevad enamasti kõnealusest asutusest) ning seega täita asjakohaselt oma ülesandeid ametiasutusena, kes tagab Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade tõhusa kohaldamise avaliku huvi kohaselt, nii nagu seda nõuab määrus nr 1/2003.
55. See selgitaks, miks määrus nr 1/2003 ei reguleeri sõnaselgelt liikmesriigi konkurentsiasutuse menetlusse astumise küsimust, kuna kõnealuse määruse andmise ajal lähtus ühenduse seadusandja ilmselt eeldusest, et igal liikmesriigi konkurentsiasutusel on õigus kaitsta oma otsuseid selle liikmesriigi kohtutes, mille territooriumil ta asub. Sellega seoses on oluline meenutada, et määruse nr 1/2003 andmise ja selle jõustumise ajal oli Belgia konkurentsiasutusel selline õigus siseriiklikes kohtutes olemas ning kõnealune õigus kaotati alles 2006. aastal, kui WBEMiga anti konkurentsinõukogule kohtu staatus Belgia õiguse tähenduses.
56. Siiski arvan esiteks, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, mil liikmesriigi konkurentsiasutus ei saa olla osapool vaidluses, milles on esitatud apellatsioonkaebus tema otsuse peale, ehkki asja menetlev siseriiklik kohus kavatseb kohaldada EÜ artiklit 81, peab kõnealusel asutusel siiski selgelt olema õigus esitada asjaomasele kohtule märkusi määruse nr 1/2003 artikli 15 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud korra kohaselt.
57. Vastavalt lojaalse koostöö põhimõttele, mida Euroopa Kohus on nimetanud eespool viidatud kohtuotsuses X BV, ning eesmärgile kohaldada tõhusalt Euroopa Liidu konkurentsieeskirju, peab kõnealust võimalust esitada kirjalikke märkusi olema võimalik kasutada tõhusalt, liikmesriikide menetluste eripärasid arvestades.
58. Kuid sellega seoses tekib mul küsimus, kas põhikohtuasja sarnases kohtuasjas on liikmesriigi konkurentsiasutuse käsutuses ikka kõik tõhusad vahendid selleks, et tegelikult kasutada talle kuuluvat õigust omal algatusel esitada kirjalikke märkusi EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamise kohta vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 15 lõike 3 esimesele lõigule, kuna nagu nii konkurentsinõukogu kui ka Belgia valitsus on kohtuistungil tõdenud, ei kohusta ükski siseriikliku õiguse säte Hof van beroep te Brussel’it juhul, kui ta kavatseb omal algatusel läbi vaadata Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade kohaldamise teatava juhtumi puhul, teavitama sellest liikmesriigi konkurentsiasutust.
59. Kui sellist teavitamist ei toimu ja kuna WBEMi ja eelotsusetaotluses esitatud teabe kohaselt ei ole liikmesriigi konkurentsiasutusel ka õigust olla osapool eelotsusetaotluse esitanud kohtu lahendatavas vaidluses, siis tähendab see minu arvates seda, et kõnealune asutus jäetakse tegelikult ilma õigusest kasutada määruse nr 1/2003 artikli 15 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud võimalust.(15)
60. Kõnealust puudust võiks leevendada see, kui teiseks
oleks nii, nagu sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et määruse nr 1/2003 sätete kohaselt peaks liikmesriigi konkurentsiasutus saama osapoole staatuse menetluses apellatsioonikohtus, mis on pädev arutama sellise asutuse või sellise asutuse osa otsuse peale esitatud kaebust.
61. Euroopa Kohtule märkusi esitanud huvitatud isikute arvamused selles küsimuses lahknevad. Poola valitsuse ja komisjoni arvates eeldab määruse nr 1/2003 sätetega taotletav EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine seda, et juhul, kui siseriiklik kohus kohaldab kõnealuseid artikleid, peaksid liikmesriikide konkurentsiasutused saama kasutada õigust osaleda vastustajana täiel määral nende otsuse peale esitatud kaebuse menetluses, kuid ilma et see oleks kohustuslik. Seevastu Belgia valitsus, konkurentsinõukogu ja VEBIC on sisuliselt arvamusel, et kuna määruse nr 1/2003 üheski sättes seda küsimust ei käsitleta, on liikmesriikidel õigus menetlusautonoomia ja subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt seda vabalt reguleerida. Sellega seoses leiavad kõnealused huvitatud isikud, et asjaolu, et liikmesriigi konkurentsiasutusel puudub õigus põhikohtuasjas vaidlustatud otsust eelotsusetaotluse esitanud kohtus kaitsta, selgitab see, et konkurentsinõukogul on WBEMi kohaselt kohtu staatus. Siinkohal lisab VEBIC, et kui sellisele esimese astme kohtule nagu konkurentsinõukogu antaks võimalus olla osapool apellatsioonikohtus käsitletavas vaidluses, tähendaks see VEBICi kaitseõiguste rikkumist.
62. Mina isiklikult kaldun järgnevalt esitatud põhjustel arvama, et EÜ artiklite 81 ja 82 täieulatusliku rakendamise järgimisest peaks tulenema see, et liikmesriigi konkurentsiasutusele antakse talle määrusega nr 1/2003 antud vastutust arvesse võttes osapoole staatus vaidluses, mis käsitleb kõnealuse asutuse osa otsuse õiguspärasust ning mis puudutab Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade kohaldamist.
63. Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt isegi juhul, kui ühenduse õigus puudub, piirab liikmesriikide menetlusautonoomiat määrata kindlaks pädevad kohtud ja vastavate kaebuste menetlemise kord, tagades samas õigussubjektidele ühenduse õigusega antud õiguste kaitse, kohustus järgida võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.(16)
64. Lisaks tähendab kohtupraktika kohaselt liikmesriikidelt nõutav tõhususe põhimõtte (mis on ainsana asjakohane käesolevas kohtuasjas) järgimine seda, et liikmesriikide kindlaks määratav kaebuste menetlemise kord ei tohiks muuta ühenduse õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.(17)
65. Veel on Euroopa Kohus otsustanud, et iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mingi siseriiklik menetlusnorm muudab ühenduse õiguskorraga eraõiguslikele isikutele antud õiguste kasutamise võimatuks või ülemäära raskeks, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle sätte asukohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes. Seega leiab Euroopa Kohus, et vajaduse korral tuleb arvesse võtta siseriikliku õigussüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid nagu kaitseõiguse tagamine, õiguskindluse põhimõte ja nõuetekohane menetluse kulgemine.(18)
66. Konkurentsinõukogu esimene väide selle kohtupraktika kohaldamise osas põhikohtuasja sarnasele kohtuasjale, mille kohaselt tõhususe põhimõte kaitseb ainult neid õigusi, mis tulenevad eraõiguslikele isikutele Euroopa Liidu õigusest, tuleb minu arvates tagasi lükata.
67. On küll tõsi, et Euroopa Kohtu praktikas ei ole siiani kontrollitud tõhususe põhimõtte kohaldatavust siseriiklike asutuste kasuks eesmärgiga jätta kohaldamata siseriiklikud menetlusnormid.
68. Kuid käesolevas kohtuasjas ei ole küsimus tegelikult selles. Küsimus on pigem selles, kas Euroopa Liidu õigusest tuleneva tõhususe põhimõttega on vastuolus selliste siseriiklike menetlusnormide kohaldamine, mis muudavad ülemäära raskeks või praktiliselt võimatuks selliste erikohustuste
täitmise, mis on liikmesriikide konkurentsiasutustele pandud Euroopa Liidu õigusnormidega, käesoleval juhul määruse nr 1/2003 sätetega.
69. Nagu on juba mainitud, paneb Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade kohaldamise detsentraliseerimise raames määrus nr 1/2003 liikmesriikide poolt nimetatud konkurentsiasutustele kohustuse tagada EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine üldise huvi kohaselt. Seega on kõnealuste asutuste kohustus koos komisjoniga tagada selliste põhisätete tõhus kohaldamine, mis on hädavajalikud siseturu toimimiseks.(19)
70. Kõnealune kohustus hõlmab eelkõige sõnaselgelt õigust esitada omal algatusel asjaomase liikmesriigi kohtutele kirjalikke märkusi vastavalt kõnealuse määruse artikli 15 lõikele 3 EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamisega seotud küsimuste kohta, ning samuti suulisi märkusi kõnealuste kohtute loal.
71. Minu meelest tähendab kõnealune kohustus ka seda, et liikmesriikide konkurentsiasutustel peab olema võimalus olla ärakuulatud kohtumenetluses, mis käsitleb nimetatud asutuste otsuste õiguspärasust ning mille puhul nad ise ja/või siseriiklik kohus on arvamusel, et kohaldada tuleb EÜ artiklit 81 ja/või EÜ artiklit 82.
72. Kui see nii ei oleks, oleks kõnealuste artiklite kasulik mõju palju väiksem, kuna liikmesriigi konkurentsiasutus ei saaks asja arutavas siseriiklikus kohtus kuidagi kaitsta seisukohta, mille ta on võtnud üldist huvi arvestades, ega oleks tal võimalust olla ärakuulatud siseriikliku kohtu selliste küsimuste osas, mille puhul kohus peab oma kohustuseks neid omal algatusel läbi vaadata.
73. Käesolevas kohtuasjas on oluline märkida, et WBEMi artikkel 75 annab Hof van beroep te Brussel’ile täieliku pädevuse nii selleks, et hinnata, kas EÜ artikleid 81 ja 82 on rikutud, kui ka selleks, et hinnata karistatavatele ettevõtjatele määratud võimaliku rahatrahvi suurust, ning see pädevus hõlmab võimalust, mida on pealegi sõnaselgelt nimetatud kõnealuses WBEMi artiklis, võtta arvesse arenguid, mis on toimunud pärast seda, kui konkurentsinõukogu tegi Hof van beroep te Brussel’is vaidlustatud otsuse.
74. See, et liikmesriigi konkurentsiasutusele ei anta vaidluse osapoole staatust ning seega takistatakse tal kaitsta otsust, mille ta on teinud üldist huvi arvestades, toob käesoleval juhul kaasa ohu, et apellatsioonikohus jääb täielikult nende väidete ja argumentide „vangiks”, mida kaebuse esitanud ettevõtja või ettevõtjad esitavad konkurentsinõukogu otsuse vastu.
75. Kuid konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamise valdkonna sarnases valdkonnas, kus tuleb anda keerukaid õiguslikke ja majanduslikke hinnanguid ning määrata rahatrahve, mis tihtipeale vaidlustatakse siseriiklikes kohtutes või Euroopa Kohtus, võib juba ainuüksi sellise ohu olemasolu seada küsimärgi alla selle liikmesriikide konkurentsiasutustele määrusega nr 1/2003 pandud erikohustuse täitmise, mis seisneb EÜ artiklite 81 ja 82 tõhusa kohaldamise tagamises.
76. Lisaks tähendab asjaolu, et liikmesriigi konkurentsiasutusele ei anta põhikohtuasja sarnases olukorras vaidluse osapoole staatust, seda, et kõnealusel asutusel puudub võimalus kasutada muid õiguskaitsevahendeid, nagu näiteks võimalus esitada kassatsioonkaebus apellatsioonikohtu otsuse peale, millega tühistatakse ja/või muudetakse konkurentsinõukogu otsust, ning seda on Euroopa Kohtu istungil kinnitanud nii Belgia valitsus kui ka konkurentsinõukogu.
77. Seega ei saa sellises olukorras ükski ametiasutus, mille ülesanne on tagada määruse nr 1/2003 kohaselt Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade täielik tõhusus, vaidlustada Hof van beroep te Brusseli’i kõnealuste eeskirjade võimalikku väära tõlgendust.
78. Muidugi võib ette kujutada, et liikmesriigi konkurentsiasutus võiks kasutada õigust esitada vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 15 lõikele 3 märkusi Hof van Cassatie’le (kassatsioonkohus). Kuid ka sellise võimaluse olemasolu ei leevenda puudusi, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku eelnevates punktides, kuna määruse nr 1/2003 artikli 15 lõikes 3 sätestatud korra kohaldamine eeldab igal juhul seda, et üks Hof van beroep te Brussel’is käsitletava vaidluse osapool esitaks enne kassatsioonkaebuse. Kuid selge on see, et kõnealused osapooled võivad erinevatel subjektiivsetel põhjustel leida, et sellise kaebuse esitamine ei ole nende huvides.
79. Seega on liikmesriigi konkurentsiasutus minu meelest olukorras, kus talle määrusest nr 1/2003 tulenevate kohustuste täitmise muudavad ülemäära raskeks siseriiklikud menetlusnormid, mis ei võimalda tal astuda osapoolena kohtumenetlusse, mis puudutab tema otsust, ning milles käsitletakse EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamist.
80. Lisaks, vastupidiselt Belgia valitsuse ja konkurentsinõukogu väidetele, ei ole võimalik seda, et konkurentsinõukogu ei saa olla osapool Hof van beroep te Brussel’is käsitletavas vaidluses, korvata käesolevas kohtuasjas föderaalsele majandusministrile antud õigusega selliseks osapooleks saada. On selge, et Belgia Kuningriik ei ole kõnealust ministrit nimetanud „liikmesriigi konkurentsiasutuseks” määruse nr 1/2003 tähenduses ning seega ei ole talle kõnealuse määruse kohaselt antud ülesannet tagada EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine üldise huvi kohaselt.
81. Kõnealust puudust ei leevenda ka see, et Hof van beroep te Brussel võib paluda auditiosakonnalt täiendava uuringu teostamist, kuna selline meede on juba oma olemuselt piiratud ning selle kohaldamine sõltub nii kohtuasja etapist kui ka kõnealuse kohtu tahtest.
82. Veenvam ei ole ka VEBICi ja Belgia valitsuse esitatud argument, mille kohaselt takistab WBEMiga konkurentsinõukogule antud kohtu staatus liikmesriigi konkurentsiasutusel olla osapool Hof van beroep te Brussel’is käsitletavas vaidluses. Nagu nähtub WBEMi artiklist 1, on konkurentsinõukogu vaid üks osa liikmesriigi konkurentsiasutusest, mille Belgia Kuningriik on määranud vastavalt määrusele nr 1/2003, ning mille kohta Belgia valitsus möönis Euroopa Kohtu istungil, et tegemist on segapädevusega asutusega, mis on pooleldi kohus ja pooleldi haldusasutus. Samal põhjusel tuleb kõrvale jätta ka väide, mille VEBIC esitas Euroopa Kohtu istungil ning mille kohaselt tähendaks see, kui siseriiklikule esimese astme kohtule antaks osapoole staatus põhikohtuasjas, VEBICi kaitseõiguste rikkumist. Sellist nõuet määrusest nr 1/2003 ei tulene.
83. Võttes arvesse, et EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine eeldab minu arvates seda, et siseriiklikul asutusel, kelle ülesanne on kõnealuste artiklite rakendamine riigi territooriumil üldise huvi kohaselt, peab olema võimalus olla osapool eelotsusetaotluse esitanud kohtus käsitletavas vaidluses, mis puudutab kõnealuseid sätteid, nõuab Euroopa Liidu õigus ka seda, et kõnealune asutus saaks kasutada õigusi, mis see staatus talle annab, ning eeskätt võistlevuse põhimõtte järgmisega seotud õigust.
84. Meenutan sellega seoses, et Euroopa Kohus on otsustanud, et kui kohtuotsus põhineks asjaoludel ja dokumentidel, millega pooled või üks neist
ei ole saanud tutvuda ja mille suhtes nad ei ole seetõttu saanud seisukohta võtta, oleks see elementaarsete õiguspõhimõtete
rikkumine,(20) ja et võistlevuse põhimõte hõlmab üldiselt veel ka poolte õigust tutvuda kohtu omal algatusel tõstatatud õiguslike väidetega, millele kohus kavatseb oma otsuses tugineda, ning nende üle vaielda,(21) ning need põhjendused tulenevad ka 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõike 1 järgimisest.(22)
85. Selle nurga alt on täiesti mõistetavad ka põhjused, mis viisid eelotsusetaotluse esitanud kohtu selleni, et kuna ta otsustas põhistada tehtava kohtuotsuse EÜ artikliga 81, siis ilma et kaebuse esitanud osapool oleks seda palunud, peatas kõnealune kohus menetluse ning esitas Euroopa Kohtule küsimuse, kas määruse nr 1/2003 sätete alusel tuleb liikmesriigi konkurentsiasutusele tagada esindatus kõnealuses kohtus ning täielik kaitseõiguste teostamine.
86. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlus on minu arvates seda mõistetavam, et kõnealusel kohtul on WBEMi alusel täielik pädevus ning seega on tal õigus võtta arvesse asjaolusid, mis on ilmnenud pärast seda, kui konkurentsinõukogu tegi otsuse, ning õigus asendada konkurentsinõukogu otsus enda omaga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näibki kahtlemata õigustatult arvavat, et sellise pädevuse teostamist ei saa lahutada võistlevuse põhimõttest tulenevate menetlusnormide järgimisest.(23)
87. Kõigist neist kaalutlustest lähtudes leian, et arvestades liikmesriikide konkurentsiasutuste kohustust tagada EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine määruse nr 1/2003 alusel, tuleb kõnealust määrust tõlgendada nii, et liikmesriikide konkurentsiasutused peavad saama osapoole staatuse kohtumenetluses, mis käsitleb mõne nende otsuse õiguspärasust ning EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamist.
88. Seevastu eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele tuleb vastata nii, nagu on väitnud ka kõik huvitatud pooled, et EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine ei saa minna nii kaugele, et liikmesriigi konkurentsiasutust sunnitaks kaitsma oma otsuste õiguspärasust eranditult kõikidel juhtudel.
89. Siiski tuleb lisada, nagu komisjon on põhjendatult väitnud, et liikmesriigi konkurentsiasutuse peaaegu süstemaatiline kohtusse mitteilmumine seaks ohtu nii lojaalse koostöö üldpõhimõtte järgimise kui ka EÜ artiklite 81 ja 82 tõhusa mõju.
2. Kolmas ja neljas eelotsuse küsimus
90. Kolmanda küsimusega, mis on esitatud vaid eeldusel, et kahele esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt täpsustada, kas liikmesriigi konkurentsiasutus, mis on pädev tegema määruse nr 1/2003 artiklis 5 loetletud otsuseid, peab osalema kaebuse menetlemisel. Neljanda küsimusega soovib kõnealune kohus teada, kas kolmele esimesele küsimusele tuleks vastata teisiti, kui ühel liikmesriigi konkurentsiasutuse osal oleks kohtu staatus või kui üks kõnealuse asutuse juurde kuuluv organ viib läbi uuringu, millel põhineb vajaduse korral kõnealuse asutuse juurde kuuluva kohtu lõplik otsus.
91. Ehkki ma teen ettepaneku vastata jaatavalt vaid esimesele küsimusele, jäävad kolmas ja neljas küsimus ka sellisel juhul igati asjakohasteks. Seega tuleb ka neile vastata.
92. Seoses küsimuste sõnastusega tuletan meelde, et WBEMi kohaselt on Belgia Kuningriik määruse nr 1/2003 tähenduses nimetanud ühe ainsa konkurentsiasutuse, mis koosneb vastavalt WBEMi artiklile 1 kahest eri organist. Kolmas ja neljas küsimus saavad seega käsitleda vaid kõnealuse asutuse eri osade vahelist pädevuse jaotust.
93. Arvan niisiis, et vastus nendele küsimustele peitub liikmesriikide menetlusautonoomias.
94. Nagu ma olen eelnevalt täpsustanud, kui liikmesriigid peavad andma sellisele liikmesriigi konkurentsiasutusele, kelle ülesanne on tagada EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine üldise huvi kohaselt, õiguse olla osapool vaidluses, mis puudutab mõnda kõnealuse asutuse otsust, siis kuna puuduvad asjaomased Euroopa Liidu õigusnormid, on need samad riigid ka pädevad nimetama kõnealuse asutuse organi või organid, kellel on pädevus sellist õigust kasutada. EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine ei nõua minu arvates liikmesriikide otsustusruumi piiramist selles suhtes.
95. Käesoleva vastuse ja Euroopa Kohtule esitatud kahe esimese eelotsuse küsimuse vastuste sisu ei muutu minu arvates juhul, kui liikmesriigi konkurentsiasutuse ühel osal on siseriikliku õiguse tähenduses kohtu staatus.(24)
96. Juhul kui Euroopa Kohus nõustub minu ettepanekuga neljale eelotsuse küsimusele antavate vastuste kohta, on tõenäoline, et liikmesriigi seadusandja peab muutma WBEMi selliselt, et üks konkurentsiasutuse osadest saaks osapoole staatuse Hof van beroep te Brussel’is käsitletavas vaidluses.
97. Kuid põhikohtuasja puhul on vägagi tõenäoline, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa oodata liikmesriigi seadusandja sekkumist selleks, et probleemi lahendada.
98. Välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et ta peab peatama menetluse kuni WBEMi muudatuse jõustumiseni, peab ta vastavalt EÜ artikli 10 alusel liikmesriikide kõigile ametiasutustele siduvale kohustusele võtta kõik vajalikud üld‑ või erimeetmed, et tagada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmine, asjassepuutuvat siseriiklikku seadust kohaldades tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses viisil, mis on kooskõlas ühenduse õiguse nõuetega.(25)
99. Siseriiklikule kohtule selliselt kehtestatud kohustust on piiratud väljendiga „võimalikult suures ulatuses”, st et see kehtib vaid juhul, kui asjaomase siseriikliku õigusnormi sõnastus võimaldab erinevaid tõlgendusi. Selline kohustus ei nõua seega siiski siseriiklike õigusnormide contra legem
tõlgendust.(26)
100. Ehkki sellise hinnangu andmine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, näib mulle, et WBEMi tõlgendamine vastavalt EÜ artiklite 81 ja 82 täieulatusliku rakendamise järgimisega seotud nõudele ei ole võimatu, võttes arvesse ühelt poolt seda, et liikmesriigi konkurentsiasutus, mille Belgia Kuningriik on nimetanud vastavalt määrusele nr 1/2003, on pooleldi haldusasutus ja pooleldi kohus, ning teiselt poolt ka eelotsusetaotluses mainitud asjaolu, et liikmesriigi seadusandja ainuke selge kavatsus on olnud välistada võimalus, et kõnealuse asutuse kohtu osa saab poole staatuse Hof van beroep te Brussel’is käsitletavas vaidluses juhul, kui kaebus on esitatud konkurentsinõukogu otsuse peale.
101. Seetõttu teen ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandale ja neljandale küsimusele nii, et kuna puuduvad asjaomased Euroopa Liidu õigusnormid, siis on liikmesriikidel endiselt pädevus nimetada organ, millel on määruse nr 1/2003 sätete alusel nimetatud liikmesriigi konkurentsiasutuse sees pädevus kasutada õigust olla osapool vaidluses, mis puudutab kõnealuse asutuse otsust ning EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamist, olenemata sellest, kas ühel kõnealuse asutuse osadest on siseriikliku õiguse tähenduses kohtu staatus.
VI. Ettepanek
102. Kõikidest eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen ettepaneku vastata Hof van beroep te Brussel’i esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
„1. Arvestades liikmesriikide konkurentsiasutuste kohustust tagada EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta alusel, tuleb kõnealust määrust tõlgendada nii, et liikmesriikide konkurentsiasutused peavad saama osapoole staatuse kohtumenetluses, mis käsitleb teatava nende otsuse õiguspärasust ning EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamist. Seevastu EÜ artiklite 81 ja 82 tõhus kohaldamine ei saa minna nii kaugele, et liikmesriigi konkurentsiasutust sunnitaks kaitsma oma otsuste õiguspärasust eranditult kõikidel juhtudel.
2. Kuna puuduvad asjaomased Euroopa Liidu õigusnormid, siis on liikmesriikidel endiselt pädevus nimetada organ, millel on määruse nr 1/2003 sätete alusel nimetatud liikmesriigi konkurentsiasutuse sees pädevus kasutada õigust olla osapool vaidluses, mis puudutab kõnealuse asutuse otsust ning EÜ artikli 81 ja/või EÜ artikli 82 kohaldamist, olenemata sellest, kas ühel kõnealuse asutuse osadest on siseriikliku õiguse tähenduses kohtu staatus.”
(1) .
(2)  –	EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205.
(3)  –	Moniteur belge, 29.9.2006, lk 50613.
(4)  – WBEMi artikli 79 (mis ei ole põhikohtuasjas asjakohane) kohaselt vaatab konkurentsinõukogu läbi kaebusi, mis on esitatud eri sektorite reguleerivate asutuste tehtud otsuste peale. WBEMi artikli 81 alusel võib otsuste peale, mis konkurentsinõukogu on teinud WBEMi artikli 79 kohaselt, esitada kassatsioonkaebuse Hof van Cassatie’le.
(5)  –	Sellega seoses on võimalik nimetada vähemalt nelja olemasolevat kohtupraktika suunda. Neist esimese ja vanima puhul märgib Euroopa Kohus, et EÜ asutamislepingu sätteid ei kohaldata olukorras, mis piirdub igas suhtes üheainsa liikmesriigiga (vt eelkõige 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑97/98: Jägerskiöld, EKL 1999, lk I‑7319, punkt 45, samuti 19. juuni 2008. aasta määrus kohtuasjas C‑104/08: Kurt, EKL 2008, lk I‑97, punkt 20, avaldatud lühendatult). Teise suuna raames on Euroopa Kohus vastuses otsustanud, et asjaomased siseriiklikud õigusnormid ei ole vastuolus asjakohase Euroopa Liidu õigusega (vt eelkõige 5. aprilli 2004. aasta määruse kohtuasjas C‑3/02: Mosconi ja Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia resolutsioon, samuti 21. jaanuari 2008. aasta määrus kohtuasjas C‑229/07: Mayeur, EKL 2008, lk I‑8, punkt 20, avaldatud lühendatult ja 17. märtsi 2009. aasta määrus kohtuasjas C‑217/08: Mariano, EKL 2009, lk I‑35, punktid 30 ja 31, avaldatud lühendatult). Kolmanda suuna puhul on Euroopa Kohus leidnud, et tal puudub pädevus esitatud küsimustele vastata (vt eelkõige 29. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑299/95: Kremzow, EKL 1997, lk I‑2629, punkt 15, samuti 6. oktoobri 2005. aasta määrus kohtuasjas C‑328/04: Vajnai, EKL 2005, lk I‑8577, punkt 13; 25. jaanuari 2007. aasta määrus kohtuasjas C‑302/06: Koval’ský, EKL 2007, lk I‑11, punktid 20 ja 23, avaldatud lühendatult, ning 16. jaanuari 2008. aasta määrus kohtuasjas C‑361/07: Polier, EKL 2008, lk I‑6, punktid 11 ja 16, avaldatud lühendatult). Neljanda kohtupraktika suuna puhul on Euroopa Kohus möönnud, et sellised eelotsusetaotluse küsimused, mis põhinevad asjaoludel, mis on seotud ainult olukorraga ühes liikmesriigis, on vastuvõetavad eelkõige juhul, kui siseriiklik õigus kohustaks siseriiklikku kohut andma selle liikmesriigi kodanikule, kus kohus asub, samu õigusi, mis samas olukorras tekivad mõne teise liikmesriigi kodanikule Euroopa Liidu õiguse alusel (vt muu hulgas 5. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑448/98: Guimont, EKL 2000, lk I‑10663, punkt 23; 15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑300/01: Salzmann, EKL 2003, lk I‑4899, punktid 33–35 ja 31. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑380/05: Centro Europa 7, EKL 2008, lk I‑349, punkt 69).
(6)  –	Vt eelkõige 14. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑217/05: Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (EKL 2006, lk I‑11987, punkt 16) ja 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑260/07: Pedro IV Servicios (EKL 2009, lk I‑2437, punkt 28).
(7)  –	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika.
(8)  –	Vt 21. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑206/99: SONAE (EKL 2001, lk I‑4679, punktid 45 ja 46) ning minu ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud otsus Pedro IV Servicios, ettepaneku punkt 40.
(9)  –	11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑429/07: X BV (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
(10)  –	6. veebruari 1962. aasta määrus nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), mida on muudetud nõukogu 10. juuni 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1216/1999 (EÜT L 148, lk 5).
(11)  –	Määruse nr 1/2003 prantsuskeelses versioonis kasutatakse sõna „effectif[ve]” (eestikeelses versioonis „tõhus”) põhjendustes 5 ja 8 ning määrsõnana kõnealuse määruse artikli 35 lõikes 1; sõna „efficace” (eestikeelses versioonis „tõhus”) kasutatakse põhjendustes 6 ja 34; sõna „uniforme” (eestikeelses versioonis „ühetaoline”) kasutatakse põhjenduses 22 ja määruse nr 1/2003 artikli 16 pealkirjas; sõna „cohérent(e)” (eestikeelses versioonis „järjekindel”) kasutatakse põhjendustes 14, 17, 19 ja 21 ning määruse nr 1/2003 artikli 15 lõikes 3. Nagu ma olen rõhutanud oma eespool viidatud kohtuasjas X BV tehtud ettepaneku punktis 33, ei pruugi neid erisusi kõikides määruse nr 1/2003 keeleversioonides esineda.
(12)  –	Vt eelkõige määruse nr 1/2003 põhjendus 35.
(13)  –	Määruse nr 1/2003 põhjendus 15.
(14)  –	Punktid 20 ja 21.
(15)  –	Mainin igaks juhuks, et asjaolu, et liikmesriigi konkurentsiasutust tuleb määruse nr 1/2003 põhjenduse 21 ja WBEMi artikli 76 kohaselt teavitada tema otsuse peale esitatud kaebusest, ei muuda midagi, kuna käesoleval juhul ei heida VEBIC vähemalgi määral konkurentsinõukogule ette EÜ artikli 81 kohaldamata jätmist.
(16)  –	Vt selle kohta 14. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑430/93 ja C‑431/93: van Schijndel ja van Veen (EKL 1995, lk I‑4705, punkt 17); 9. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑129/00: komisjon vs . Itaalia (EKL 2003, lk I‑14637, punkt 25); 13. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑295/04–C‑298/04: Manfredi jt (EKL 2006, lk I‑6619, punktid 62 ja 71); 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑222/05–C‑225/05: van der Weerd jt (EKL 2007, lk I‑4233, punkt 28) ning 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact (EKL 2008, lk I‑2483, punktid 44–46).
(17)  –	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused van Schijndel ja van Veen (punkt 17), van der Weerd jt (punkt 28) ja Impact (punkt 46).
(18)  –	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus van der Weerd jt (punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(19)  –	Vt selle kohta 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑126/97: Eco Swiss (EKL 1999, lk I‑3055, punkt 36).
(20)  –	Vt 22. märtsi 1961. aasta otsus liidetud kohtuasjades 42/59 ja 49/59: SNUPAT vs . ülemamet (EKL, lk 101, 156); 10. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑480/99 P: Plant jt vs . komisjon ja South Wales Small Mines (EKL 2002, lk I‑265, punkt 24); 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑199/99 P: Corus UK vs . komisjon (EKL 2003, lk I‑11177, punkt 19) ja 2. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑89/08 P: komisjon vs . Iirimaa jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 52).
(21)  –	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs . Iirimaa jt (punkt 55). Vt ka 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑197/09 RX-II: M vs . Euroopa Ravimiamet, uuesti läbivaatamine (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 57).
(22)  –	Vt selle kohta 14. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑450/06: Varec (EKL 2008, lk I‑581, punktid 46 ja 47), samuti eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs . Iirimaa jt (punktid 54–58).
(23)  –	Vt seoses sellega, kuidas on kõnealust põhimõtet järgitud Euroopa Liidu kohtutes, eespool viidatud kohtuotsus M vs . Euroopa Ravimiamet, uuesti läbivaatamine (punkt 58).
(24)  –	Selles suhtes tuleb meenutada, et selline staatus ei mõjuta liikmesriigi kohtu mõistet EÜ artikli 234 tähenduses. Vt näiteks selle kohta, et Kreeka siseriiklik konkurentsiasutus ei ole kohus EÜ artikli 234 tähenduses, 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑53/03: Syfait jt (EKL 2005, lk I‑4609, punktid 30–37).
(25)  –	Vt selle kohta eelkõige 27. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑115/08: ČEZ (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 138).
(26)  –	Vt selle kohta muu hulgas 17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑54/96: Dorsch Consult (EKL 1997, lk I‑4961, punkt 45).