62024CJ0008
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
17. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Määrus (EL) 2018/1805 – Artikli 1 lõiked 1 ja 4 – Kriminaalmenetluse raames tehtud konfiskeerimisotsus – Artikli 2 punkt 2 ja punkti 3 alapunktid a ja d – Konfiskeerimine seoses kuriteoga, kuid ilma lõpliku süüdimõistva kohtuotsuseta – Konfiskeerimisotsus, mis on tehtud õigeksmõistvas kohtuotsuses, milles on tuvastatud, et konfiskeerimisele kuuluv vara on muu kuriteoga saadud tulu, kui see tegu, mille asjas see kohtuotsus tehti ja milles osalesid ka muud isikud kui õigeks mõistetud süüdistatavad – Nende isikute suhtes süüdistusakti puudumine – Artikli 19 lõike 1 punkt h – Konfiskeerimisotsuste tunnustamata ja täitmata jätmise alused – Erandjuhud, mil konkreetsete ja objektiivsete tõendite põhjal on põhjendatult alust arvata, et tulenevalt asja konkreetsetest asjaoludest rikuks konfiskeerimisotsuse täitmine ilmselgelt Euroopa Liidu põhiõiguste hartas sätestatud põhiõigust – Põhiõiguste harta artikkel 47 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja kaitseõigused – Tõhusate õiguskaitsevahendite kasutamata jätmine taotlevas liikmesriigis
Kohtuasjas C‑8/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Visoki kazneni sudi (kõrgem kriminaalkohus, Horvaatia) 4. oktoobri 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 9. jaanuaril 2024, kriminaalmenetluses järgmise isiku suhtes:
D. d.o.o.,
menetluses osales:
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. Condinanzi ja F. Schalin, kohtunikud S. Rodin, E. Regan (ettekandja), N. Piçarra, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni ja N. Fenger,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: ametnik M. Longar,
arvestades kirjalikku menetlust ja 3. veebruari 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu, esindaja: S. Blažević,
–
Horvaatia valitsus, esindaja: G. Vidović Mesarek,
–
Sloveenia valitsus, esindaja: A. Dežman Mušič,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: R. Mrljić, J. Vondung ja I. Zaloguin,
olles 12. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta määruse (EL) 2018/1805, mis käsitleb arestimis- ja konfiskeerimisotsuste vastastikust tunnustamist (ELT 2018, L 303, lk 1), artikli 1 lõike 2 ja artikli 2 punktide 3 ja 10 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud apellatsioonkaebuse raames, mille esitas Horvaatias asutatud D. d.o.o. (edaspidi „äriühing D.“), et vaidlustada sellise konfiskeerimisotsuse tunnustamine ja täitmine, mille Sloveenia ametiasutused edastasid Horvaatia ametiasutustele äriühingu L.Z. d.d. (edaspidi „äriühing L.Z.“) aktsiate kohta, mis kuuluvad äriühingule D.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Arestimis- ja konfiskeerimisotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevad õigusnormid
3
Määruse 2018/1805 põhjendustes 1–4, 11–13, 18, 31 ja 34 on märgitud:
„(1)
[Euroopa] Liit on seadnud endale eesmärgiks säilitada ja arendada vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala.
(2)
Kriminaalasjades tehtav õigusalane koostöö liidus põhineb kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttel, mida on liidus 15.–16. oktoobril 1999 Tamperes toimunud Euroopa Ülemkogu kohtumisest alates üldiselt nimetatud kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö nurgakiviks.
(3)
Kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimine ja konfiskeerimine on ühed kõige tulemuslikumad kuritegevusega võitlemise vahendid. […]
(4)
Kuna kuritegevus on sageli rahvusvaheline, on tulemuslik piiriülene koostöö kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimisel ja konfiskeerimisel esmatähtis.
[…]
(11)
Arestimis- ja konfiskeerimisotsuste tulemusliku vastastikuse tunnustamise tagamiseks tuleks nende otsuste tunnustamise ja täitmise normid kehtestada õiguslikult siduva ja vahetult kohaldatava liidu õigusaktiga.
(12)
Tähtis on hõlbustada arestimis- ja konfiskeerimisotsuste vastastikust tunnustamist ja täitmist selliste normide kehtestamise abil, mis kohustavad liikmesriike täiendavate formaalsusteta tunnustama teise liikmesriigi poolt kriminaalasjades läbiviidavate menetluste raames tehtud arestimis- ja konfiskeerimisotsuseid ning neid oma territooriumil täitma.
(13)
Käesolevat määrust tuleks kohaldada kõikide arestimis- ja konfiskeerimisotsuste suhtes, mis on tehtud kriminaalasjades läbiviidavate menetluste raames. „Kriminaalasjades läbiviidavad menetlused“ on liidu õiguse autonoomne mõiste, nii nagu seda on tõlgendanud Euroopa Liidu Kohus, olenemata Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast. Seetõttu hõlmab mõiste iga liiki arestimis- ja konfiskeerimisotsuseid, mis on tehtud kuriteoga seotud menetlustes, mitte üksnes [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta] direktiiviga 2014/42/EL [kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus (ELT 2014, L 127, lk 39)] hõlmatud otsuseid. Ühtlasi hõlmab see muud liiki otsuseid, mis on tehtud ilma lõpliku süüdimõistva otsuseta. Kuigi sellised otsused ei pruugi liikmesriigi õigussüsteemis olla ette nähtud, peaks asjaomane liikmesriik saama tunnustada ja täita sellist otsust, mille on teinud mõni teine liikmesriik. Kriminaalasjades läbiviidav menetlus võiks samuti hõlmata politsei ja muude õiguskaitseasutuste kriminaaluurimisi. Käesoleva määruse kohaldamisalast tuleks välja jätta tsiviil- või haldusasjades läbiviidavate menetluste raames tehtud arestimis- ja konfiskeerimisotsused.
[…]
(18)
[Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiivis 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (ELT 2010, L 280, lk 1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivis 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivis 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (ELT 2013, L 294, lk 1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivis (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1),] […] sätestatud menetlusõigusi tuleks nimetatud direktiivide kohaldamisala piires kohaldada käesoleva määrusega hõlmatud kriminaalmenetluste suhtes nende liikmesriikide puhul, kelle suhtes nimetatud direktiivid on siduvad. Igal juhul tuleks ELi põhiõiguste hartast tulenevaid kaitsemeetmeid kohaldada kõigi käesoleva määrusega hõlmatud menetluste suhtes. Eelkõige tuleks ELi põhiõiguste hartas sätestatud olulisi kriminaalmenetluste kaitsemeetmeid kohaldada käesoleva määrusega hõlmatud selliste kriminaalasjades läbiviidavate menetluste puhul, mis ei ole kriminaalmenetlused.
[…]
(31)
Arestimis- või konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest ei tohiks keelduda muudel kui käesolevas määruses sätestatud alustel. […]
[…]
(34)
Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomine liidus põhineb vastastikusel usaldusel ja eeldusel, et teised liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eelkõige põhiõigusi. Erandjuhtudel, kui konkreetsete ja objektiivsete tõendite põhjal on põhjendatult alust arvata, et tulenevalt asja konkreetsetest asjaoludest tooks arestimis- või konfiskeerimisotsuse täitmine kaasa asjakohase ELi põhiõiguste hartas sätestatud põhiõiguse ilmselge rikkumise, peaks täitval asutusel olema võimalik teha otsus jätta asjaomane otsus tunnustamata või täitmata. Põhiõigused, mis peaksid sel juhul asjakohased olema, on eelkõige õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, õigus õiglasele kohtulikule arutamisele ja õigus kaitsele. Õigus omandile ei peaks põhimõtteliselt asjakohane olema, kuna vara arestimine ja konfiskeerimine tähendab sekkumist isiku omandiõigusesse ning sellega seoses on vajalikud kaitsemeetmed liidu õiguses, sealhulgas käesolevas määruses, juba ette nähtud.“
4
Määruse artiklis 1 „Reguleerimisese“ on ette nähtud:
„1.   Käesoleva määrusega kehtestatakse õigusnormid, mille alusel liikmesriik tunnustab ja täidab oma territooriumil arestimis- ja konfiskeerimisotsuseid, mille mõni teine liikmesriik on kriminaalasjades läbiviidavate menetluste raames teinud.
2.   Käesolev määrus ei muuda kohustust austada [ELL] artiklis 6 sätestatud põhiõigusi ja õiguspõhimõtteid.
[…]
4.   Käesoleva määruse kohaldamisalasse ei kuulu tsiviil- või haldusasjades läbiviidavate menetluste raames tehtud arestimis- ja konfiskeerimisotsused.“
5
Määruse artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„arestimisotsus“ – taotleva asutuse tehtud või kinnitatud otsus eesmärgiga takistada vara hävitamist, muutmist, eemaldamist, üleandmist või käsutamist selle konfiskeerimise tagamiseks;
2)
„konfiskeerimisotsus“ – lõplik karistus või meede, mille kohus on määranud kuriteoga seotud menetluses ning mille tulemusena võetakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult vara lõplikult ära;
3)
„vara“ – igasugune vara, kehaline või mittekehaline ese, kinnis- või vallasvara, ning sellise vara omandiõigust või muid selle varaga seotud õigusi tõendavad õiguslikud dokumendid või aktid, mis taotleva asutuse arvates
a)
on kuriteoga saadud tulu või sellise tulu väärtusele kas täielikult või osaliselt vastav tulu;
[…]
d)
kuulub kuriteoga seotud menetluse tulemusena konfiskeerimisele selliste taotleva riigi õiguse muude sätete kohaselt, mis puudutavad konfiskeerimispädevust, sealhulgas konfiskeerimist lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral;
[…]
10)
„puudutatud isik“ – füüsiline või juriidiline isik, kelle suhtes on tehtud arestimis- või konfiskeerimisotsus, või füüsiline või juriidiline isik, kellele kuulub asjaomases otsuses käsitletav vara, ning kõik kolmandad isikud, kelle asjaomase varaga seotud õigusi see otsus täitva riigi õiguse kohaselt otseselt piirab.“
6
Määruse artiklis 3 „Kuriteod“ on sätestatud:
„1.   Arestimis- või konfiskeerimisotsus täidetakse ilma sellise otsuse aluseks olnud teo topeltkaristatavust kindlaks tegemata, kui maksimaalne karistus sellise teo eest on taotlevas riigis vähemalt kolme aasta pikkune vabadusekaotus ning see tegu on taotleva riigi õiguse kohaselt üks või mitu järgmistest kuritegudest:
[…]
9) kriminaaltulu rahapesu;
[…]
2. Muude kui lõikes 1 osutatud kuritegude puhul võib täitev riik seada arestimis- või konfiskeerimisotsuse tunnustamise ja täitmise tingimuseks, et arestimis- või konfiskeerimisotsuse aluseks olev tegu on kuritegu täitva riigi õiguse kohaselt, olenemata selle kuriteokoosseisu tunnustest või sellest, kuidas kuritegu on kirjeldatud taotleva riigi õiguses.“
7
Määruse 2018/1805 II peatükk „Arestimisotsuste edastamine, tunnustamine ja täitmine“ sisaldab artikleid 4–13 ning III peatükk „Konfiskeerimisotsuste edastamine, tunnustamine ja täitmine“ sisaldab artikleid 14–22.
8
Määruse 2018/1805 artikli 14 „Konfiskeerimisotsuste edastamine“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Konfiskeerimisotsus edastatakse konfiskeerimistunnistuse abil. Taotlev asutus edastab artiklis 17 sätestatud konfiskeerimistunnistuse otse täitvale asutusele või asjakohasel juhul artikli 24 lõikes 2 osutatud keskasutusele kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis ja tingimustel, mis võimaldavad täitval asutusel konfiskeerimistunnistuse ehtsuse kindlaks teha.
2.   Liikmesriigid võivad teha avalduse, milles nad teatavad, et kui neile edastatakse konfiskeerimistunnistus konfiskeerimisotsuse tunnustamiseks ja täitmiseks, peab taotlev asutus edastama koos konfiskeerimistunnistusega ka konfiskeerimisotsuse originaali või selle kinnitatud ärakirja. Artikli 17 lõike 2 kohaselt tuleb aga tõlkida üksnes konfiskeerimistunnistus.“
9
Määruse artikli 17 „Standardne konfiskeerimistunnistus“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Konfiskeerimisotsuse edastamiseks täidab taotlev asutus II lisas sätestatud konfiskeerimistunnistuse, allkirjastab selle ning kinnitab selle sisu täpsust ja õigsust.
2.   Taotlev asutus annab täitvale asutusele konfiskeerimistunnistuse eksemplari, mis on tõlgitud täitva riigi ametlikku keelde või mõnda teise keelde, mida täitev riik lõike 3 kohaselt aktsepteerib.“
10
Määruse artikli 18 „Konfiskeerimisotsuste tunnustamine ja täitmine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Täitev asutus tunnustab kooskõlas artikliga 14 edastatud konfiskeerimisotsust ja võtab meetmed, mis on vajalikud, et täita see samal viisil nagu riigisisene konfiskeerimisotsus, mille on teinud täitva riigi asutus, välja arvatud juhul, kui kõnealune täitev asutus kasutab ühte artiklis 19 sätestatud konfiskeerimisotsuste tunnustamata ja täitmata jätmise alustest või ühte artiklis 21 sätestatud täitmise edasilükkamise alustest.“
11
Määruse artikli 19 „Konfiskeerimisotsuste tunnustamata ja täitmata jätmise alused“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Täitev asutus võib otsustada jätta konfiskeerimisotsused tunnustamata ja täitmata üksnes juhul, kui:
[…]
c)
konfiskeerimistunnistus on puudulikult täidetud või ilmselgelt väär ning seda ei ole täiendatud pärast lõikes 2 osutatud konsulteerimist;
[…]
h)
erandjuhtudel on konkreetsete ja objektiivsete tõendite põhjal põhjendatult alust arvata, et tulenevalt asja konkreetsetest asjaoludest rikuks konfiskeerimisotsuse täitmine ilmselgelt asjakohast ELi põhiõiguste hartas sätestatud põhiõigust, eelkõige õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, õigust õiglasele kohtulikule arutamisele või õigust kaitsele.
2.   Enne konfiskeerimisotsuse täieliku või osalise tunnustamata või täitmata jätmise üle otsustamist konsulteerib täitev asutus lõikes 1 osutatud juhul asjakohaste vahendite abil taotleva asutusega ja palub asjakohasel juhul taotleval asutusel edastada talle viivitamata kogu vajalik teave.“
12
Määruse 2018/1805 artikli 23 „Täitmist reguleeriv õigus“ lõige 1 sätestab:
„Arestimis- või konfiskeerimisotsuse täitmise suhtes kohaldatakse täitva riigi õigust ning üksnes täitva riigi asutused on pädevad otsustama selle täitmise korra üle ja määrama kindlaks kõik sellega seotud meetmed.“
13
Määruse artiklis 25 „Teabe edastamine“ on ette nähtud:
„1.   Taotlev asutus ja täitev asutus konsulteerivad vajaduse korral viivitamata üksteisega, et tagada käesoleva määruse tõhus kohaldamine, kasutades kõiki asjakohaseid sidevahendeid.
2.   Kogu teabe edastamine, sealhulgas tegelemine arestimis- või konfiskeerimisotsuse täitmiseks vajalike dokumentide edastamise või ehtsuse kindlakstegemisega seotud probleemidega, toimub taotleva asutuse ja täitva asutuse vahel otse, ning kui liikmesriik on artikli 24 lõike 2 kohaselt määranud keskasutuse, osaleb selles asjakohasel juhul kõnealune keskasutus.“
14
Määruse artikli 33 „Täitva riigi õiguskaitsevahendid arestimis- või konfiskeerimisotsuse tunnustamise ja täitmise vastu“ lõigetes 2 ja 4 on sätestatud:
„2.   Arestimis- või konfiskeerimisotsuse tegemise sisulisi põhjuseid ei saa täitva riigi kohtus vaidlustada.
[…]
4.   Käesolev artikkel ei piira direktiivi 2014/42/EL artikli 8 kohaste kaitsemeetmete ja õiguskaitsevahendite kohaldamist taotlevas riigis.“
Arestimis- ja konfiskeerimisotsuste miinimumeeskirju käsitlevad õigusnormid
15
Direktiivi 2014/42 artikli 1 „Reguleerimisese“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiiviga kehtestatakse miinimumeeskirjad vara arestimiseks võimaliku hilisema konfiskeerimise eesmärgil ja vara konfiskeerimiseks kriminaalasjades.“
16
Direktiivi artiklis 8 „Kaitsemeetmed“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et kõigil isikutel, keda käesolevas direktiivis sätestatud meetmed mõjutavad, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, et nad saaksid oma õigusi kaitsta.
[…]
6.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et konfiskeerimisotsus oleks põhjendatud ning et selline otsus tehtaks mõjutatud isikule teatavaks. Liikmesriik tagab isikule, kes on konfiskeerimisotsuse adressaat, reaalse võimaluse otsus kohtus vaidlustada.
7.   Ilma et see piiraks direktiivi 2012/13/EL ja direktiivi 2013/48/EL kohaldamist, on isikul, kelle vara konfiskeerimisotsus mõjutab, õigus kasutada advokaati kogu konfiskeerimismenetluse vältel tulu ja kuriteovahendite kindlaks tegemisel, et tema õigused oleksid kaitstud. Asjaomast isikut tuleb kõnealusest õigusest teavitada.
[…]“.
Euroopa vahistamismäärust ning süüdimõistvate kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevad õigusnormid
– Raamotsus 2002/584/JSK
17
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34) artikli 1 „Euroopa vahistamismääruse määratlus ja selle täitmise kohustus“ lõikes 3 on sätestatud:
„Käesolev raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud [ELL] artiklis 6.“
– Raamotsus 2008/909/JSK
18
Nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/909/JSK vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil (ELT 2008, L 327, lk 27), artikli 3 „Eesmärk ja reguleerimisala“ lõikes 4 on ette nähtud:
„Käesolev raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse aluspõhimõtteid, mis on kirja pandud [ELL] artiklis 6.“
Sloveenia õigus
19
Karistusseadustiku (Kazenski zakonik) artiklid 227 ja 245 käsitlevad vastavalt võlausaldajate kahjustamises seisnevat kuritegu ja rahapesu.
20
Kriminaalmenetluse seadustiku (Zakon o kazenskem postopku) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „ZKP“) on artiklis 498 a sätestatud:
„(1)   Lisaks juhtudele, kus kriminaalmenetluses tehakse kohtuotsus, millega mõistetakse süüdistatav süüdi, konfiskeeritakse karistusseadustiku […] artiklis 245 nimetatud ebaseaduslikult saadud raha või vara ka siis:
1)
kui on tõendatud karistusseadustiku […] artiklis 245 ette nähtud kuriteokoosseisu tunnused, mis viitavad sellele, et selles artiklis nimetatud raha või vara on saadud kuritegudega […]
[…]
(2)   Kolleegium teeb selles asjas erimääruse prokuröri põhjendatud taotluse alusel […]; enne seda peab eeluurimiskohtunik kolleegiumi taotlusel koguma teavet ja uurima kõiki asjaolusid, mis on olulised raha või vara ebaseadusliku päritolu kindlakstegemiseks […]
(3)   Eelmises lõikes nimetatud määruse kinnitatud ärakiri antakse konfiskeeritava raha või vara omanikule […], kui tema isik on teada. […]
(4)   Konfiskeeritava raha või vara omanikul […] on õigus esitada käesoleva artikli lõikes 2 nimetatud määruse peale kaebus, kui ta leiab, et konfiskeerimiseks puudub õiguslik alus.“
21
ZKP artiklis 500 on sätestatud:
„(1)   Kui kohaldatakse kriminaaltulu konfiskeerimist teiselt tulusaajalt (karistusseadustiku artiklid 75, 77, 77a ja 77b), tuleb ta kutsuda kohtueelsele menetlusele ja põhikohtuistungile ärakuulamiseks. Juriidilise isiku puhul tuleb kutsuda tema esindaja. Kutses tuleb märkida, et menetlus viiakse läbi ka tema puudumise korral.
(2)   Juriidilise isiku esindaja kuulatakse ära põhikohtuistungil pärast süüdistatavat. Sama kehtib ka teise tulusaaja kohta, kui teda ei ole tunnistajana kohtusse kutsutud.
(3)   Tulusaajal ja juriidilise isiku esindajal on õigus esitada kriminaaltulu tuvastamise kohta tõendeid ning esitada kolleegiumi loal süüdistatavale, tunnistajatele ja ekspertidele küsimusi.
[…]
(5)   Kui kohus avastab alles põhikohtuistungil, et kriminaaltulu konfiskeerimine on kohaldatav, peab ta põhikohtuistungi peatama ja kutsuma tulusaaja või juriidilise isiku esindaja kohale.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
22
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus, Sloveenia) alustas 29. mail 2017 esitatud süüdistusakti alusel kriminaalkohtumenetlust nelja isiku (edaspidi „neli süüdistatavat“) suhtes, keda kahtlustati ametiseisundi või võimu kuritarvitamise kuriteo toimepanemises, kuna nad andsid ajavahemikul 15.–25. juulini 2007 äriühingule I.J.S. d.d. (edaspidi „äriühing I.J.S.“) äriühingu L.Z. aktsiate ostmisel õigusvastase varalise eelise.
23
Samuti tuvastas liikmesriigi kohus selles menetluses, et kahe teise kuriteo – nimelt äriühingu I.J.S. võlausaldajate kahjustamine ja rahapesu – koosseisu tunnused olid täidetud muude isikute puhul kui need neli süüdistatavat. Sellega seoses tuvastas nimetatud kohus muu hulgas, et 2013. aasta juunis müüs äriühingu I.J.S. – mis oli sel ajal maksejõuetu – ametlik juht äriühingu L.Z. aktsiad ilma tegeliku makseta V.K. d.o.o‑le. Seejärel müüs viimati nimetatud äriühing 2013. aasta juulis need aktsiad äriühingule D. ühe oma juhatuse liikme vahendusel, et varjata nende päritolu.
24
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) tegi kohtueelses kriminaalmenetluses seoses kuriteoga, mis seisnes äriühingu I.J.S. võlausaldajate kahjustamises, 16. juunil 2014 äriühingule D. kuuluvate äriühingu L.Z. aktsiate kui kuriteoga saadud tulu suhtes arestimisotsuse. See arestimisotsus – mis oli alates selle tegemise kuupäevast kohaldatav esialgu kolm kuud, nimelt kuni 15. septembrini 2014 – keelas äriühingul D. neid aktsiaid üle kanda ja teavitas äriühingut tema õigusest esitada selle peale vastuväide. Prokuröri taotlusel tegi see kohus mitu otsust, millega pikendati nimetatud aktsiate arestimist. Horvaatia ametiasutused tunnustasid ja täitsid need arestimisotsused. Kuna aga need aktsiad ei olnud raskuste tõttu nende otsuste tunnustamise menetluses ajavahemikul 16. septembrist kuni 20. oktoobrini 2014 kaitstud, kanti need 13. oktoobril 2014 usalduskontodele, mis ei võimaldanud kindlaks teha tegelikke omanikke.
25
Äriühing D. esitas kahel korral arestimisotsuste peale kaebuse, mis jäeti rahuldamata. Lisaks jäeti rahuldamata tema kaebus Županijski sud u Zagrebule (Zagrebi maakonnakohus, Horvaatia), millega ta vaidlustas nende otsuste tunnustamise ja täitmise Horvaatia ametiasutuste poolt, ning samuti ei rahuldatud selle rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud apellatsioonkaebust.
26
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) kuulas 27. jaanuaril 2020 käesoleva kohtuotsuse punktides 22 ja 23 nimetatud kriminaalmenetluses üle äriühingu D. esindaja Z. Z‑i. Ülekuulamise käigus teavitati Z. Z‑i võimalusest, et konfiskeeritakse äriühingule D. kuuluvad äriühingu L.Z. aktsiad, mida arestimisotsused puudutavad, ning vastavalt ZKP artiklile 500 võimalusest olla seoses sellise konfiskeerimisega ära kuulatud ning esitada tõendeid ja küsimusi. Z. Z. teatas omakorda, et teda on nendest arestimisotsustest teavitatud, et tema arvates on need põhjendamatud, ning et seetõttu esitas ta oma kaitsja vahendusel eelmises punktis nimetatud kaebuse Županijski sud u Zagrebule (Zagrebi maakonnakohus), et vaidlustada nende otsuste tunnustamine ja täitmine Horvaatia ametiasutuste poolt. Samuti kinnitas ta, et nende aktsiate konfiskeerimise otsuse korral esitab ta apellatsioonkaebuse.
27
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) korraldas 22. mail 2020 selles menetluses põhikohtuistungi prokuröri, nelja süüdistatava ja nende kaitsjate osavõtul. Prokurör tegi oma lõppjäreldustes ettepaneku aktsiad konfiskeerida, kuna tema hinnangul tuleb neid pidada selliste kuritegudega saadud tuluks, mis seisnevad võlausaldajate kahjustamises ja rahapesus.
28
Nende kahe kuriteo kohta ei koostatud aga ühtegi süüdistusakti.
29
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) mõistis 27. mai 2020. aasta kohtuotsusega käesoleva kohtuotsuse punktis 22 nimetatud ametiseisundi või võimu kuritarvitamise kuriteos need neli süüdistatavat õigeks, kuid tegi ZKP artikli 498a lõike 1 punkti 1 alusel konfiskeerimisotsuse äriühingu L.Z. aktsiate kohta, mis kuulusid äriühingule D (edaspidi „vaidlusalune konfiskeerimisotsus“). Konfiskeerimise kohta on nimetatud kohtuotsuses eelkõige märgitud, et tõendite kogumise menetluses tuvastatud asjaoludest nähtub, et need aktsiad on käesoleva kohtuotsuse punktides 23 ja 27 viidatud kuritegudest, st võlausaldajate kahjustamisest ja rahapesust saadud tulu. Prokurör esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Višje sodišče v Mariborule (Maribori apellatsioonikohus, Sloveenia), kes jättis apellatsioonkaebuse 24. novembri 2021. aasta kohtuotsusega rahuldamata, mille tagajärjel jõustus see konfiskeerimisotsus 22. detsembril 2021.
30
Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) väljastas 17. veebruaril 2022 määruse 2018/1805 artikli 17 lõikes 1 ja II lisas ette nähtud konfiskeerimistunnistuse, milles käsitleti äriühingule D. kuuluvaid L.Z. aktsiaid kui „kuriteoga saadud tulu“ selle määruse artikli 2 punkti 3 alapunkti a tähenduses ja märgitud, et need kuuluvad „kuriteoga seotud menetluse tulemusena konfiskeerimisele […] lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“ nimetatud määruse artikli 2 punkti 3 alapunkti d tähenduses.
31
Vaidlusaluse konfiskeerimisotsuse tunnustamise ja täitmise eesmärgil edastas see kohus määruse 2018/1805 artikli 14 lõike 1 alusel selle tunnistuse Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebule (Zagrebi maakonnaprokuratuur, Horvaatia). Tunnistusele olid lisatud tõlge horvaadi keelde esiteks käesoleva kohtuotsuse punktis 29 mainitud 27. mai 2020. aasta kohtuotsuse väljavõtetest – mis käsitlevad sissejuhatust, resolutsiooni, põhjendusi konfiskeeritud tulu kohta ja viidet õiguskaitsevahendile – ning teiseks samas punktis mainitud Višje sodišče v Mariboru (Maribori apellatsioonikohus) 24. novembri 2021. aasta kohtuotsuse sissejuhatusest ja resolutsioonist, millega jäeti rahuldamata prokuröri apellatsioonkaebus selle kohtuotsuse peale.
32
Županijski sud u Zagrebu (Zagrebi maakonnakohus), kelle poole Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (Zagrebi maakonnaprokuratuur) pöördus, tunnustas vaidlusalust konfiskeerimisotsust oma 25. novembri 2022. aasta kohtuotsusega.
33
Äriühing D. esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Visoki kazneni sudile (kõrgem kriminaalkohus, Horvaatia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
34
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb ühelt poolt selles, kas vaidlusaluse konfiskeerimisotsuse esemeks olev vara kuulub määruse 2018/1805 kohaldamisalasse.
35
Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kriminaalmenetlust, mis on lõpetatud õigeksmõistva kohtuotsusega, mille tulemusel tehakse konfiskeerimisotsus, mis põhineb selle kohtuotsuse esemeks olevast kuriteost erineva kuriteo kohta tehtud järeldustel, mille on toime pannud muud – kui selles kohtuotsuse subjektiks olevad – isikud, kelle suhtes ei ole süüdistusakti koostatud, võib pidada „kuriteoga seotud menetluseks“ määruse 2018/1805 artikli 2 punkti 2 tähenduses, mis võib viia „konfiskeerimiseni lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“ selle määruse artikli 2 punkti 3 alapunkti d tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et ZKP kohaselt võib vara konfiskeerimise ette näha üksnes süüdimõistvas kohtuotsuses või kohtuotsuses, milles tuvastatakse, et puudutatud isik on toime pannud õigusvastase teo, mis on kriminaalmenetluse esemeks.
36
Teiselt poolt on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas kriminaalmenetluses, mille tulemusel tehti vaidlusalune konfiskeerimisotsus, on tagatud äriühingu D. hartast tulenevad põhiõigused.
37
Täpsemalt, kuna määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h kohaselt on konfiskeerimisotsuse tunnustamisest keeldumine puudutatud isiku põhiõiguste rikkumise tõttu võimalik kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtet arvestades üksnes erandjuhtudel, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, mil määral võivad selle otsuse tunnustamine ja täitmine olla selle määrusega, eelkõige selle artikli 1 lõikega 2, ja harta artikliga 47 vastuolus juhul, kui ilmneb, et neid põhiõigusi on rikutud.
38
Esiteks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 27. jaanuari 2020. aasta kohtuistungil Okrožno sodišče v Mariborus (Maribori regionaalne kohus) kuulati Z. Z. äriühingu D. esindajana üle ning teda teavitati võimalusest, et põhikohtuasjas kõne all olevad aktsiad võidakse konfiskeerida, ning võimalusest esitada menetluse käigus tõendeid ja küsimusi. Seevastu ei teavitatud teda direktiivi 2014/42 artikli 8 lõikes 7 ette nähtud õigusest kaitsjale kogu konfiskeerimismenetluse vältel.
39
Teiseks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kõne all olevate aktsiate konfiskeerimise taotlust ei olnud kohtuistungi toimumise ajaks veel esitatud, kuna prokurör esitas selle alles oma lõppjäreldustes, st 22. mai 2020. aasta kohtuistungil. Seega pidas Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) kohtuistungi 2017. aastal koostatud süüdistusakti alusel.
40
Kolmandaks tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kõne all olevast konfiskeerimistunnistusest nähtub, et Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) toimetas 13. oktoobril 2020 äriühingule D. koos horvaadikeelse tõlkega kätte oma 27. mai 2020. aasta kohtuotsuse – milles tehti vaidlusalune konfiskeerimisotsus – väljavõtted, mis käsitlesid sissejuhatust, resolutsiooni, põhjendusi konfiskeeritud tulu kohta ja viidet õiguskaitsevahendile.
41
Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt teada, kas selle kohtuotsuse terviktekst kui põhidokument oleks tulnud äriühingule D. kätte toimetada, et tagada talle õiglane kohtulik arutamine.
42
Teiselt poolt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et äriühing D. vaidleb vastu sellele, et selle kohtuotsuse väljavõtted toimetati talle tegelikult kätte 13. oktoobril 2020, ning et see äriühing teeb ettepaneku tõendada seda sel kuupäeval toimunud kättetoimetamist tõendava tunnistuse ja käekirjaekspertiisi abil. Äriühing kinnitab, et ta sai selle kohtuotsuse koopia alles pärast seda, kui oli seda taotlenud, ning see leidis aset 2022. aasta veebruaris.
43
Neljandaks ja viimaseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et äriühing D. ei esitanud vaidlusalust konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse peale kaebust.
44
Neid järeldusi arvestades soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millise ulatusega kontrolli peab ta põhikohtuasjas läbi viima, ning mil määral peab ta selles kontekstis konsulteerima vaidlusaluse konfiskeerimisotsuse teinud asutusega, võttes arvesse vastastikuse tunnustamise põhimõtet ja määruse 2018/1805 artikli 33 lõiget 2, milles on ette nähtud, et sellise otsuse tegemise sisulisi põhjusi ei saa vaidlustada täitva liikmesriigi kohtus.
45
Neil asjaoludel otsustas Visoki kazneni sud (kõrgem kriminaalkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas mõiste „kuriteoga seotud menetlus, mis võib tuua kaasa vara konfiskeerimise ka lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“ määruse 2018/1805 artikli 2 punkti 3 tähenduses hõlmab õigeksmõistva kohtuotsusega [lõpetatud] kriminaalmenetlust?
2.
Kas mõiste „kuriteoga seotud menetlus, mis võib tuua kaasa vara konfiskeerimise ka lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“ määruse 2018/1805 artikli 2 punkti 3 tähenduses hõlmab õigeksmõistva kohtuotsusega [lõpetatud] kriminaalmenetlust, mis sisaldab konfiskeerimisotsust vara suhtes, mis kujutab endast ebaseaduslikku tulu, mis on saadud teisest kuriteost, mitte sellest, mille kohta tehti õigeksmõistev otsus ja mille toimepanemises ei osalenud mitte süüdistatavad, vaid isikud, kelle kohta ei ole süüdistusakti koostatud?
3.
Kas määrusega 2018/1805, määruse artikli 1 lõikega 2 ja põhiõiguste harta artikliga 47 on vastuolus sellise konfiskeerimisotsuse tunnustamine, mis on tehtud kriminaalmenetluses, milles isik(ut), keda konfiskeerimisotsus selle määruse artikli 2 punkti 10 kohaselt puudutab:
–
ei olnud kutsutud osalema kriminaalmenetluse kõigis etappides;
–
ei olnud teavitatud õigusest kaitsjale kogu menetluse käigus;
–
ei saanud [vaidlusalust] konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse kogu teksti talle arusaadavas keeles, vaid ainult väljavõtted sellest kohtuotsusest, ega esitanud nii teatavaks tehtud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebust?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
46
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse 2018/1805 artikli 1 lõikeid 1 ja 4 ning artikli 2 punkti 2 ja punkti 3 alapunkte a ja d tuleb tõlgendada nii, et see määrus on kohaldatav konfiskeerimisotsusele, mis on tehtud kriminaalmenetluse tulemusel kohtuotsuses, millega on süüdistatavad mõistetud õigeks selle menetluse esemeks olnud kuriteos ja milles tuvastatakse, et konfiskeerimisele kuuluv vara on sellest kuriteost erineva kuriteoga saadud tulu ja selles osales õigeks mõistetud süüdistatavatest erinev isik, kelle kohta ei ole ühtegi süüdistusakti koostatud.
47
Tuleb märkida, et määruse 2018/1805 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud, et sellega kehtestatakse eeskirjad, mille kohaselt liikmesriik tunnustab ja täidab oma territooriumil arestimis- ja konfiskeerimisotsuseid, mille on teinud teine liikmesriik kriminaalasjades läbiviidavate menetluste raames. Selle määruse artikli 1 lõike 4 kohaselt ei kohaldata seda seevastu arestimis- ja konfiskeerimisotsuste suhtes, mis on tehtud tsiviil- ja haldusmenetlustes.
48
Sellega seoses on kõnealuse määruse artikli 2 punktis 2 täpsustatud, et mõiste „konfiskeerimisotsus“ selle määruse tähenduses tähendab lõplikku karistust või meedet, mille kohus on määranud kuriteoga seotud menetluses ja mille tulemusena võetakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult vara lõplikult ära.
49
Määruse 2018/1805 artikli 2 punkti 3 alapunktides a ja d on mõiste „vara“ määratletud nii, et see hõlmab muu hulgas vara, mis on taotleva asutuse hinnangul kuriteoga saadud tulu või mis kuulub taotleva riigi õiguse kohaselt konfiskeerimisele kuriteoga seotud menetluse tulemusel, sealhulgas „lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“.
50
Nende sätete sõnastusest nähtub seega, et määruse 2018/1805 kohaldamisala hõlmab igat liiki konfiskeerimisotsuseid, mis on tehtud kuriteoga seotud menetluse tulemusel, sealhulgas konfiskeerimisotsuseid, mis on tehtud ilma lõpliku süüdimõistva kohtuotsuseta. Nagu on täpsustatud selle määruse põhjenduses 13, peaks liikmesriikidel olema võimalik tunnustada ja täita selliseid otsuseid, mis on tehtud taotleva liikmesriigi õiguse alusel kooskõlas nimetatud määrusega, isegi kui täitva liikmesriigi õigussüsteemis ei ole selliseid otsuseid ette nähtud.
51
Sellest tuleneb – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 28–36 ja nagu väitsid kõik kirjalikud seisukohad esitanud huvitatud isikud –, et määrus 2018/1805 on kohaldatav sellisele konfiskeerimisotsusele, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Nimelt tegi selle otsuse pädev liikmesriigi kohus sellise kriminaalmenetluse tulemusel, milles ta leidis, et konfiskeeritud vara kujutab endast „kuriteoga saadud tulu“ selle määruse artikli 2 punkti 3 alapunkti a tähenduses, nimelt sellise kuriteoga, mis seisneb võlausaldajate kahjustamises ja rahapesus, ning et see vara kuulub Sloveenia õiguse kohaselt „konfiskeerimisele lõpliku süüdimõistva otsuse puudumise korral“ nimetatud määruse artikli 2 punkti 3 alapunkti d tähenduses. Sealjuures ei ole tähtsust asjaolul, et nende kahe kuriteoga seoses ei koostatud süüdistusakti ja et selles menetluses mõisteti õigeks teised isikud kui need, kes nendes kuritegudes osalesid.
52
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määruse 2018/1805 artikli 1 lõikeid 1 ja 4 ning artikli 2 punkti 2 ja punkti 3 alapunkte a ja d tuleb tõlgendada nii, et see määrus on kohaldatav konfiskeerimisotsusele, mis on tehtud kriminaalmenetluse tulemusel kohtuotsuses, millega on süüdistatavad mõistetud õigeks selle menetluse esemeks olnud kuriteos ja milles tuvastatakse, et konfiskeerimisele kuuluv vara on sellest kuriteost erineva kuriteoga saadud tulu ja selles osales õigeks mõistetud süüdistatavatest erinev isik, kelle kohta ei ole ühtegi süüdistusakti koostatud.
Kolmas küsimus
53
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h koostoimes selle määruse artikli 1 lõikega 2 ja harta artiklit 47 arvestades tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi täitev asutus võib keelduda konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest selle tõttu, et taotlevas liikmesriigis on väidetavalt rikutud selle isiku põhiõigusi, keda konfiskeerimisotsus määruse artikli 2 punkti 10 tähenduses puudutab, esiteks põhjusel, et seda isikut ei kutsutud osalema kriminaalmenetluse – mille tulemusel see otsus tehti – kõigis etappides, teiseks põhjusel, et teda ei teavitatud tema õigusest kaitsjale kogu selle menetluse jooksul, ning kolmandaks põhjusel, et talle ei toimetatud konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse kogu teksti kätte talle arusaadavas keeles, ja see on nii vaatama sellele, et see isik ei ole kasutanud õiguskaitsevahendeid, mis olid taotlevas liikmesriigis tema käsutuses, et see kohtuotsus vaidlustada.
Vastuvõetavus
54
Sloveenia valitsus väidab, et kolmas küsimus on vastuvõetamatu, kuna põhiõiguste rikkumise hüpoteesid, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus selles küsimuses kirjeldas, ei vasta põhikohtuasja faktilistele asjaoludele.
55
Siinkohal tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on kohtuasja lahendamisel asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (8. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Euroopa Prokuratuur (menetlustoimingute kohtulik kontroll), C‑292/23, EU:C:2025:255, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
56
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes lahendab vaidlust, mis puudutab muus liikmesriigis kui Horvaatia Vabariik läbi viidud kriminaalmenetluse tulemusel tehtud konfiskeerimisotsuse tunnustamist ja täitmist, soovib oma kolmanda küsimusega teada, kas menetluses, mille tulemusel see otsus tehti, rikuti puudutatud isiku põhiõigusi, mis võib määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h kohaselt anda alust keelduda seda otsust tunnustamast ja täitmast.
57
Neil tingimustel ja arvestades, et üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas faktilised asjaolud, millele ta oma küsimuses seoses selliste võimalike rikkumistega viitab, on õiged, ei saa asuda seisukohale, et liidu õiguse tõlgendusel, mida ta selle küsimusega taotleb, ei ole ilmselgelt mingit seost tema menetluses oleva vaidluse faktiliste asjaolude või esemega või et see küsimus on hüpoteetiline.
58
Järelikult on kolmas küsimus vastuvõetav.
Sisulised küsimused
59
Kõigepealt tuleb meenutada, et eelkõige määruse 2018/1805 artikli 1 lõikest 1, arvestades määruse põhjendusi 1–4 ning 11 ja 12, nähtub, et kuna ühelt poolt on kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimine ja konfiskeerimine ühed kõige tulemuslikumad kuritegevusega võitlemise vahendid ja kuna teiselt poolt nõuab kuritegevuse sageli rahvusvaheline laad selles valdkonnas tõhusa piiriülese koostöö tagamist, on selle määruse eesmärk kehtestada normid, mis kohustavad liikmesriike tunnustama teise liikmesriigi poolt kriminaalasjades läbiviidavates menetlustes tehtud arestimis- ja konfiskeerimisotsuseid. See mehhanism põhineb kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttel, mis on kriminaalasjades tehtava liikmesriikide õigusalase koostöö „nurgakivi“ ning mille eesmärk on aidata kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala säilitamisele ja arendamisele, tugevdades seda koostööd.
60
Täpsemalt on liikmesriik vastavalt vastastikuse tunnustamise põhimõttele, mis on määruse 2018/1805 olemuse aluseks, selle määruse artikli 18 lõike 1 kohaselt – tõlgendatuna selle põhjendusi 12 ja 31 arvestades – põhimõtteliselt kohustatud ilma täiendavate formaalsusteta tunnustama teise liikmesriigi tehtud konfiskeerimisotsuseid, mis on talle selle määruse artikli 14 kohaselt edastatud, ning võtma nende täitmiseks vajalikud meetmed, samamoodi nagu riigi tasandil tehtud konfiskeerimisotsuste puhul, välja arvatud juhtudel, mis on sõnaselgelt ette nähtud nimetatud määruses, eelkõige selle artiklis 19, milles on sätestatud alused, millest lähtudes võib liikmesriik otsustada konfiskeerimisotsuse tunnustamata ja täitmata jätta.
61
Tunnustamisest ja täitmisest keeldumise aluste hulgas on määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punktis h ette nähtud alus, mille korral võib liikmesriigi täitev asutus otsustada teises liikmesriigis tehtud konfiskeerimisotsuse tunnustamata ja täitmata jätta, kui erandjuhtudel on konkreetsete ja objektiivsete tõendite põhjal põhjendatult alust arvata, et tulenevalt asja konkreetsetest asjaoludest rikuks selle otsuse täitmine ilmselgelt asjakohast hartas sätestatud põhiõigust, eelkõige õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõigusi.
62
Sellest järeldub, et liidu seadusandja nägi artikli 19 lõike 1 punktis h ette konfiskeerimisotsuse tunnustamata ja täitmata jätmise konkreetse aluse, mille eesmärk on tagada, et hartas tunnustatud põhiõigusi austataks, ja mis täpsustab selle määruse artikli 1 lõiget 2, mille kohaselt ei muuda see määrus kohustust austada ELL artiklis 6 sätestatud põhiõigusi ja õiguspõhimõtteid.
63
Sellega seoses nähtub määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h sõnastusest – mida on korratud ka selle määruse põhjenduses 34 –, et selles sättes on viidatud ohule, et „tulenevalt asja konkreetsetest asjaoludest“ tooks konfiskeerimisotsuse täitmine kaasa asjakohase hartas sätestatud põhiõiguse ilmselge rikkumise.
64
Seega, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 68 ja nagu väitis ka Euroopa Komisjon Euroopa Kohtu istungil, soovis liidu seadusandja – kui ta kehtestas selle konkreetse põhiõiguste rikkumisest tuleneva aluse konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest keeldumiseks – nõuda, et asjaomase liikmesriigi täitev asutus hindaks üksnes individuaalselt, kas esineb sellise põhiõiguse ilmselge rikkumise oht.
65
Täpsemalt ei nõua määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkt h, et enne sellist individuaalset hindamist peaks asjaomase liikmesriigi täitev asutus tingimata tuvastama, et taotlevas liikmesriigis esineb süsteemseid või üldisi puudusi või puudusi, mis mõjutavad konkreetsemalt tuvastatavat isikute rühma. Seevastu nõuab Euroopa Kohus, et selle tuvastuseni jõutakse kahe eraldi etapis toimuva kontrolli raames, mis tuleb raamotsuste 2002/584 ja 2008/909 kontekstis põhimõtteliselt läbi viia, et hinnata Euroopa vahistamismääruse täitmise menetluses ning süüdimõistva kohtuotsuse tunnustamise ja täitmise menetluses, kas harta artiklitega 4, 7, 24 ja 47 tagatud põhiõiguste rikkumise oht on olemas (vt selle kohta eelkõige 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru, C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punktid 88–94; 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, punktid 25–30, ning 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punktid 52–54).
66
Kui puudub konkreetne alus tunnustamisest ja täitmisest keeldumiseks liidu seadusandja kehtestatud põhiõiguste rikkumise tõttu, põhineb see kaheetapiline kontroll selle üldnormi tõlgendusel, mis on sätestatud vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõikes 3 ja raamotsuse 2008/909 artikli 3 lõikes 4, mis vastavad käesoleva kohtuotsuse punktis 62 viidatud määruse 2018/1805 artikli 1 lõikele 2.
67
Tuleb aga tõdeda, et selle määruse artikli 19 lõike 1 punktis h tegi liidu seadusandja konfiskeerimisotsuste tunnustamise ja täitmise korra puhul sõnaselge valiku täpsustada seda üldnormi sellise tunnustamisest ja täitmisest keeldumise konkreetse, spetsiifilisel kontrollikorral põhineva alusega, mis nõuab üksnes põhiõiguste ilmselge rikkumise ohu individuaalset hindamist.
68
Neil asjaoludel tuleb märkida, et kuigi individuaalse hindamise käigus võib taotlevas liikmesriigis süsteemsete või üldiste puuduste olemasolu või selliste puuduste olemasolu, mis mõjutavad konkreetsemalt tuvastatavat isikute rühma hartast tulenevate põhiõiguste austamisel, vajaduse korral aidata tuvastada nende õiguste ilmselge rikkumise ohu olemasolu, ei ole liikmesriigi täitev asutus siiski kohustatud viima läbi kontrolli kahes eraldiseisvas etapis, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktis 65, selleks et saaks tugineda konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest keeldumise konkreetsele alusele, mis on ette nähtud määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punktis h.
69
Samas tuleb ühelt poolt märkida, nagu tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 78, et kuna selles sättes ette nähtud tunnustamisest ja täitmisest keeldumise alus on selle sätte sõnaselge sõnastuse kohaselt piiratud „erandjuhtudega“ ja nõuab tõendamist, et „konkreetsete ja objektiivsete tõendite“ põhjal on „põhjendatult alust“ arvata, et konfiskeerimisotsuse täitmine „rikuks […] ilmselgelt“ hartas sätestatud asjakohast põhiõigust, näeb see säte ette ranged tingimused ja sellise rikkumise raskusastme kõrge künnise.
70
Teiselt poolt tuleb sellist tunnustamisest ja täitmisest keeldumise alust tõlgendada kitsalt, kuna see kujutab endast erandit vastastikuse tunnustamise ja usalduse põhimõtetest, millel põhineb liikmesriikidevaheline kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö süsteem (vt analoogia alusel 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus GN (lapse parimatel huvidel põhinev keeldumise alus), C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 37 ja viidatud kohtupraktika).
71
Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas taotlevas liikmesriigis austatakse selle isiku põhiõigusi, keda vaidlusalune konfiskeerimisotsus puudutab, kuna seda isikut ei kutsutud osalema kõigis kriminaalmenetluse – mille tulemusel see otsus tehti – etappides, teda ei teavitatud tema õigusest kaitsjale kogu selle menetluse jooksul ning talle ei toimetatud konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse kogu teksti kätte talle arusaadavas keeles.
72
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et nagu nähtub direktiivi 2014/42 artikli 1 lõikest 1, kohustab see direktiiv liikmesriike kehtestama ühised miinimumeeskirjad kuritegudega seotud vahendite ja tulu konfiskeerimiseks, et eelkõige hõlbustada kriminaalmenetluses tehtud konfiskeerimisotsuste vastastikust tunnustamist (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus 1Dream jt, C‑767/22, C‑49/23 ja C‑161/23, EU:C:2024:823, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).
73
Nii paneb selle direktiivi artikli 8 lõige 1 liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed tagamaks, et selles direktiivis sätestatud meetmetest puudutatud isikutel, kelleks ei ole Euroopa Kohtu praktika kohaselt mitte ainult isikud, kes on süüdi mõistetud kuriteos, vaid ka kolmandad isikuid, kelle vara konfiskeerimisotsus puudutab (21. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Okrazhna prokuratura – Varna, C‑845/19 ja C‑863/19, EU:C:2021:864, punkt 76), on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, et nad saaksid oma õigusi kaitsta.
74
Eelkõige peavad liikmesriigid vastavalt selle direktiivi 2014/42 artikli 8 lõikele 6 võtma vajalikud meetmed selle tagamiseks, et konfiskeerimisotsus oleks põhjendatud ning et selline otsus tehtaks puudutatud isikule teatavaks. Samuti peavad nad võimaldama isikul, kelle suhtes on otsustatud konfiskeerimine, seda otsust tegelikult kohtus vaidlustada. Lisaks on sama direktiivi artikli 8 lõikes 7 ühelt poolt sätestatud, et ilma et see piiraks direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamist, on isikutel, kelle vara selline otsus puudutab, õigus kasutada kaitsjat kogu konfiskeerimismenetluse vältel, mil tulu ja kuriteovahendeid kindlaks tehakse, et nende isikute õigused oleksid kaitstud, ning teiselt poolt tuleb puudutatud isikuid sellest õigusest teavitada.
75
Lisaks, nagu nähtub määruse 2018/1805 põhjendusest 18, kohaldatakse menetlusõigusi, mis on tagatud mitme muu selles põhjenduses nimetatud direktiiviga, selle määrusega hõlmatud kriminaalmenetluste suhtes nende liikmesriikide puhul, kelle jaoks need direktiivid on siduvad.
76
Igal juhul peavad hartas ette nähtud tagatised – sõltumata käesoleva kohtuotsuse punktides 72 ja 75 nimetatud teisese õiguse aktide kohaldamisala piiridest –, olema kohaldatavad kõigile määruse 2018/1805 kohaldamisalasse kuuluvatele menetlustele, nagu on rõhutatud ka selle määruse põhjenduses 18.
77
Seega on liikmesriigid kohustatud konfiskeerimisotsuse tunnustamise ja täitmise taotluse kohta määruse 2018/1805 kohaselt otsuse tegemisel austama hartaga tagatud põhiõigusi, kuna nad kohaldavad sel juhul liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.
78
Nende põhiõiguste hulka kuuluvad eelkõige harta artiklis 47 sätestatud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, mis koosneb mitmest elemendist, mille hulka kuuluvad eelkõige kaitseõigused, poolte võrdsuse põhimõte, õigus lasta end nõustada, kaitsta ja esindada (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika). Õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõigusi on pealegi sõnaselgelt nimetatud määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punktis h.
79
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kriminaalasjades tehtava liikmesriikide õigusalase koostöö süsteemi raames eelkõige taotleva liikmesriigi ülesanne tagada need põhiõigused (vt analoogia alusel 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punktid 32 ja 52 ning seal viidatud kohtupraktika).
80
Sellest järeldub – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 93 sisuliselt märkis –, et isikut, keda konfiskeerimisotsus puudutab, ei saa juhul, kui ta ei ole kasutanud õiguskaitsevahendeid, mis on talle taotlevas liikmesriigis kättesaadavad, pidada erandlikus olukorras olevaks, mida iseloomustab konkreetsete ja objektiivsete tõendite olemasolu, mis võivad anda põhjendatult alust arvata, et selle otsuse täitmine tooks konkreetsetel asjaoludel kaasa hartas sätestatud põhiõiguse ilmselge rikkumise määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h tähenduses, välja arvatud juhul, kui ta suudab tõendada, et konkreetsed asjaolud muudavad tema jaoks nende õiguskaitsevahendite kasutamise võimatuks või vähemalt ülemäära raskeks või et nimetatud asjaolud mõjutavad nende vahendite tõhusust.
81
Käesoleval juhul ilmneb eelotsusetaotluses esitatud andmetest, et ühelt poolt näeb ZKP artikkel 500 konfiskeerimismeetmete korral juriidilistele isikutele ette õiguse olla ära kuulatud oma esindaja kaudu nii kohtueelses menetluses kui ka põhikohtuistungil ning sellele esindajale õiguse esitada tõendeid ja küsimusi. Teiselt poolt on ZKP artikli 498 a lõigetes 3 ja 4 sätestatud, et selles artiklis nimetatud konfiskeerimisotsuse kinnitatud ärakiri antakse üle konfiskeeritud vara omanikule, kui tema identiteet on teada ja tal on õigus see otsus edasi kaevata. Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et kuigi äriühing D. esitas oma kaitsja vahendusel kaebuse tema suhtes tehtud arestimisotsuste peale, ei kasutanud ta seevastu taotleva liikmesriigi õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendeid vaidlusaluse konfiskeerimisotsuse vaidlustamiseks.
82
Neil asjaoludel ja kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, saab selline juriidiline isik nagu äriühing D. – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 92 – tugineda teda puudutava konfiskeerimisotsuse tunnustamise ja täitmise etapis tema põhiõiguste rikkumisele, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 53 ja mis on väidetavalt toime pandud menetluses, mille tulemusel see otsus taotlevas liikmesriigis tehti, viidates sealjuures määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punktis h sätestatud tunnustamisest ja täitmisest keeldumise alusele, vaid siis, kui ta suudab tõendada, et esinevad konkreetsed asjaolud, mis muutsid tema jaoks võimatuks või vähemalt ülemäära raskeks nende õiguskaitsevahendite kasutamise, mõjutades nende tõhusust.
83
Sellega seoses – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 41, 42 ja 44 – nähtub eelotsusetaotlusest ühelt poolt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas Okrožno sodišče v Mariboru (Maribori regionaalne kohus) 27. mai 2020. aasta kohtuotsuse – millega tehti vaidlusalune konfiskeerimisotsus – terviktekst oleks tulnud äriühingule D. kätte toimetada, et tagada talle õiglane kohtulik arutamine. Teiselt poolt, kuna äriühing D. vaidleb põhikohtuasjas vastu sellele, et selle kohtuotsuse väljavõtted ja teave taotlevas liikmesriigis kasutatavate õiguskaitsevahendite kohta toimetati talle tegelikult kätte 13. oktoobril 2020, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas ta saab kontrollida selle kättetoimetamise tõelevastavust ja kas ta peab selles kontekstis konsulteerima taotleva asutusega.
84
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele austamine nii otsuste tegeliku ja tõhusa kättesaamise tagamist, see tähendab adressaadile nende otsuste teatavakstegemist, kui ka seda, et teatavakstegemine võimaldab neil täpselt teada saada põhjusi, millel põhineb nende suhtes tehtud otsus, ning õiguskaitsevahendeid sellise otsuse edasikaebamiseks ja selleks ette nähtud tähtaega, et nad saaksid tõhusalt oma õigusi kaitsta ning otsustada täielikult informeerituna, kas on tarvis see otsus kohtus vaidlustada (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
85
Antud juhul nähtub eelotsusetaotlusest – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 40 –, et põhikohtuasjas kõne all olev konfiskeerimistunnistus, mille taotlev asutus edastas määruse 2018/1805 artikli 14 lõike 1 alusel, sisaldab märget, et kohtuotsuse – milles tehti vaidlusalune konfiskeerimisotsus – väljavõtted, mis käsitlesid sissejuhatust, resolutsiooni, põhjendusi konfiskeeritud tulu kohta ja viidet õiguskaitsevahenditele, toimetati koos tõlkega horvaadi keelde äriühingule D. kätte.
86
Vaidlusalust konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse nende väljavõtete kättetoimetamine – tingimusel, et need toimetati kätte äriühingule D. – näib aga põhimõtteliselt olevat selline, mis võimaldab sellel äriühingul tõhusalt kasutada õiguskaitsevahendeid, mis olid taotlevas liikmesriigis tema käsutuses, et ta saaks tugineda väitele, et menetluses, mille tulemusel see otsus tehti, on rikutud tema põhiõigusi. Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 22–29, põhines vaidlusalune konfiskeerimisotsus muudel kuritegudel kui see, milles selles kohtuotsuses neli süüdistatavat õigeks mõisteti. Selles osas ei näi, et viimati nimetatud kuritegu ja õigeksmõistmist käsitlevate kohtuotsuse nende osade kättetoimetamine äriühingule D. oleks olnud hädavajalik nende õiguskaitsevahendite tõhusaks kasutamiseks, aga seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
87
Mis puudutab asjaolu, et äriühing D. vaidleb eelotsusetaotluse esitanud kohtus vastu sellele, et see kättetoimetamine tegelikult toimus, siis tuleb märkida, et kuna konfiskeerimistunnistuse eesmärk on hõlbustada konfiskeerimisotsuste vastastikust tunnustamist – ja võttes arvesse vastastikust usaldust, mis peab liikmesriikide kohtute vahel olema –, pidi täitev asutus selles tunnistuses sisalduvaid märkeid usaldama, kui puudusid piisavalt konkreetsed ja objektiivsed tõendid, mis oleksid seadnud nende usaldusväärsuse kahtluse alla (vt selle kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkt 115 ja seal viidatud kohtupraktika).
88
Igal juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtul peaks konkreetsete ja objektiivsete tõendite põhjal ning hoolimata sellises tunnistuses sisalduvatest märgetest olema kahtlus, kas vaidlusalune konfiskeerimisotsus toimetati kätte, või üldisemalt, kas menetluses, mille tulemusel see otsus tehti, austati puudutatud isiku põhiõigusi, on ta määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 2 kohaselt kohustatud enne, kui ta otsustab selle otsuse artikli 19 lõike 1 punkti h alusel täielikult või osaliselt tunnustamata või täitmata jätta, konsulteerima taotleva asutusega ja sellisel juhul paluma taotleval asutusel esitada viivitamata kogu vajalik teave, et teha kindlaks, kas need kahtlused on põhjendatud või mitte.
89
Selles kontekstis tuleb veel märkida, et Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil väitis komisjon, et pärast põhikohtuasja riigisisese toimikuga tutvumist tuvastas ta, et kohtuotsuse, milles tehti vaidlusalune konfiskeerimisotsus, teatud osad olid halva trükikvaliteedi tõttu loetamatud.
90
Sellega seoses tuleb igaks juhuks meelde tuletada, et määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti c kohaselt võib liikmesriigi täitev asutus otsustada konfiskeerimisotsuse tunnustamata ja täitmata jätta, kui selle määruse artiklis 17 ja II lisas ette nähtud konfiskeerimistunnistus on puudulikult täidetud või on ilmselgelt väär ning seda ei ole pärast artikli 19 lõikes 2 osutatud konsulteerimist täiendatud.
91
On tõsi, et määruse 2018/1805 artikli 14 lõike 1 kohaselt on konfiskeerimistunnistus põhimõtteliselt vahend, mille abil peab taotlev asutus mis tahes konfiskeerimisotsuse täitvale asutusele selle otsuse tunnustamiseks ja täitmiseks edastama.
92
Samas võivad liikmesriigid määruse 2018/1805 artikli 14 lõike 2 alusel teha avalduse, milles nad teatavad, et kui neile edastatakse selline tunnistus sellel eesmärgil, peab taotlev asutus edastama koos tunnistusega ka konfiskeerimisotsuse originaali või selle kinnitatud ärakirja. Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et Horvaatia Vabariik on sellise avalduse teinud.
93
Kuna määruse artikli 18 lõige 1 kohustab tunnustama ja täitma iga konfiskeerimisotsust, kui see on edastatud „kooskõlas artikliga 14“, võib sellisel juhul vaidlusalust konfiskeerimisotsust sisaldava kohtuotsuse originaali või selle kinnitatud ärakirja loetamatus kuuluda selle määruse artikli 19 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse.
94
Kuid nagu nähtub viimati nimetatud sätte sõnastusest ja nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 88, on täitev asutus määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 2 kohaselt kohustatud enne konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest keeldumise otsuse tegemist konsulteerima taotleva asutusega, et viimane edastaks talle konfiskeerimisotsuse originaali või selle kinnitatud ärakirja loetava versiooni. Konsulteerimiskohustus tuleneb ka selle määruse artiklist 25, mille lõikes 1 on ette nähtud, et taotlev asutus ja täitev asutus konsulteerivad vajaduse korral viivitamata üksteisega, et tagada nimetatud määruse tõhus kohaldamine, kasutades kõiki asjakohaseid sidevahendeid, ning mille lõikes 2 on konkreetselt silmas peetud probleeme, mis on seotud konfiskeerimisotsuse täitmiseks vajalike dokumentide edastamise või nende ehtsuse kindlakstegemisega.
95
Seega võib täitev asutus keelduda kõnealuse konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punktis c sätestatud alusel üksnes juhul, kui taotlev asutus ei ole mõistliku aja jooksul edastanud konfiskeerimisotsuse originaali või selle kinnitatud ärakirja loetavat versiooni.
96
Kõiki eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h koostoimes selle määruse artikli 1 lõikega 2 ja harta artiklit 47 arvestades tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi täitev asutus ei või keelduda konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest selle tõttu, et taotlevas liikmesriigis on väidetavalt rikutud selle isiku põhiõigusi, keda konfiskeerimisotsus määruse artikli 2 punkti 10 tähenduses puudutab, kui see isik – kellele on talle arusaadavas keeles tegelikult kätte toimetatud kohtuotsuse need osad, mis on piisavad selleks, et tal oleks võimalik selle otsuse peale kaebus esitada – ei ole kasutanud õiguskaitsevahendeid, mis olid taotlevas liikmesriigis tema käsutuses, et see konfiskeerimisotsus vaidlustada.
Kohtukulud
97
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. novembri 2018. aasta määruse (EL) 2018/1805, mis käsitleb arestimis- ja konfiskeerimisotsuste vastastikust tunnustamist, artikli 1 lõikeid 1 ja 4 ning artikli 2 punkti 2 ja punkti 3 alapunkte a ja d
tuleb tõlgendada nii, et
see määrus on kohaldatav konfiskeerimisotsusele, mis on tehtud kriminaalmenetluse tulemusel kohtuotsuses, millega on süüdistatavad mõistetud õigeks selle menetluse esemeks olnud kuriteos ja milles tuvastatakse, et konfiskeerimisele kuuluv vara on sellest kuriteost erineva kuriteoga saadud tulu ja selles osales õigeks mõistetud süüdistatavatest erinev isik, kelle kohta ei ole ühtegi süüdistusakti koostatud.
2.
Määruse 2018/1805 artikli 19 lõike 1 punkti h, koostoimes selle määruse artikli 1 lõikega 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 arvestades
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi täitev asutus ei või keelduda konfiskeerimisotsuse tunnustamisest ja täitmisest selle tõttu, et taotlevas liikmesriigis on väidetavalt rikutud selle isiku põhiõigusi, keda konfiskeerimisotsus määruse artikli 2 punkti 10 tähenduses puudutab, kui see isik – kellele on talle arusaadavas keeles tegelikult kätte toimetatud kohtuotsuse need osad, mis on piisavad selleks, et tal oleks võimalik selle otsuse peale kaebus esitada – ei ole kasutanud õiguskaitsevahendeid, mis olid taotlevas liikmesriigis tema käsutuses, et see konfiskeerimisotsus vaidlustada.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: horvaadi.