A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. április 23.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – 2008/115/EK irányelv – Harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak kiutasítása – A 11. cikk (2) bekezdése – Beutazási tilalom – Időtartam – Főszabályként egyes esetekben határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalmat előíró nemzeti szabályozás – Terrorfenyegetés ”
A C‑446/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási felsőbírósága, Németország) a Bírósághoz 2024. június 25‑én érkezett, 2024. június 17‑i határozatával terjesztett elő
a Freie Hansestadt Bremen
és
DT
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer, E. Regan (előadó), D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: M. Siekierzyńska tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. június 19‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a Freie Hansestadt Bremen képviseletében F. Müller, meghatalmazotti minőségben,
–        DT képviseletében C. Graebsch egyetemi oktató,
–        a német kormány képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–        a dán kormány képviseletében D. Elkan, M. Jespersen és C. A.‑S. Maertens, meghatalmazotti minőségben,
–        a svéd kormány képviseletében J. Olsson, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében A. Katsimerou és M. Wasmeier, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. október 2‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 3. cikke 6. pontjának és 11. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet a Freie Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros, Németország; a továbbiakban: Bréma tartomány) és DT között az ez utóbbival szemben, Németország területére vonatkozóan elrendelt beutazási és tartózkodási tilalom tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3        A 2008/115 irányelv (2), (6) és (14) preambulumbekezdése kimondja:
„(2)      Az Európai Tanács 2004. november 4–5‑i brüsszeli ülése sürgette egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon, és emberi jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza.
[…]
(6)      A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárok illegális tartózkodását tisztességes és átlátható eljárással szüntessék meg. Az EU általános jogelveinek megfelelően az ezen irányelv értelmében meghozott határozatokat eseti alapon és tárgyilagos kritériumok szerint kell elfogadni, ami azt vonja maga után, hogy az illegális tartózkodás puszta tényén kívül egyéb szempontokat is figyelembe kell venni. A tagállamoknak, amennyiben a kiutasítással kapcsolatos határozatok, azaz a kiutasítási határozatok és – amennyiben elrendelik – a beutazási tilalomról és a kitoloncolásról szóló határozatok meghozatalakor egységes formanyomtatványt használnak, tiszteletben kell tartaniuk ezt az elvet és teljeskörűen be kell tartaniuk az ezen irányelvben foglalt valamennyi alkalmazandó rendelkezést.
[…]
(14)      A nemzeti kiutasítási intézkedések hatályát európai szintre kell kiterjeszteni a minden tagállam területére érvényes, a beutazást és a tartózkodást megakadályozó beutazási tilalom megállapításával. A beutazási tilalom időtartamát az egyes esetek körülményeinek alapos mérlegelése után kell meghatározni, és ez rendes körülmények között nem haladhatja meg az öt évet. […]”
4        Ezen irányelv „Tárgy” című 1. cikke a következőket írja elő:
„Ez az irányelv megállapítja a tagállamok által alkalmazandó, a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatéréséről szóló közös normákat és eljárásokat, összhangban a közösségi jog általános elveiként szereplő alapvető jogokkal és a nemzetközi joggal, beleértve a menekültek védelmét és az emberi jogi kötelezettségeket.”
5        Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” című 3. cikke ekként rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
4.      »kiutasítási határozat«: közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki;
[…]
6.      »beutazási tilalom«: a kiutasítási határozatot kísérő közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely meghatározott időtartamra megtiltja a tagállamok területére való beutazást és a tagállamok területén való tartózkodást;
[…]”
6        Ugyanezen irányelv „Beutazási tilalom” című 11. cikke értelmében:
„(1)      A kiutasítási határozatokkal együtt beutazási tilalmat kell elrendelni:
a)      ha az önkéntes távozásra nem állapítottak meg határidőt, vagy
b)      ha a visszatérési kötelezettség teljesítésére nem került sor.
Egyéb esetekben a kiutasítási határozatok párosulhatnak beutazási tilalommal.
(2)      A beutazási tilalom időtartamát minden egyes eset idevágó körülményeinek alapos megfontolása alapján kell meghatározni, és az elméletilegnem haladja meg az öt évet. Mindazonáltal túllépheti az öt évet, ha a harmadik országbeli állampolgár a közrendre, a közbiztonságra vagy a nemzetbiztonságra nézve komoly fenyegetést jelent.
(3)      A tagállamoknak mérlegelniük kell, hogy visszavonják vagy felfüggesztik‑e a beutazási tilalmat, amennyiben az a harmadik országbeli állampolgár, akivel szemben az (1) bekezdés második albekezdésének megfelelően beutazási tilalmat rendeltek el, bizonyítani tudja, hogy a kiutasítási határozatnak teljes mértékben eleget téve elhagyta a tagállam területét.
[…]
A tagállamok egyedi esetekben humanitárius okokból tartózkodhatnak a beutazási tilalom elrendelésétől, visszavonhatják a tilalmat, vagy felfüggeszthetik azt.
A tagállamok egyedi esetekben vagy egyes esetkategóriákban egyéb okokból is visszavonhatják vagy felfüggeszthetik a beutazási tilalmat.
[…]”
A német jog
7        A 2004. július 30‑i Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (a külföldieknek az országban való tartózkodásáról, munkavállalásáról és integrációjáról szóló törvény; BGB1. 2004 I., 1950. o.) alapügy tényállására alkalmazandó változatának (a továbbiakban: AufenthG) „Beutazási és tartózkodási tilalom” című 11. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(4)      A beutazási és tartózkodási tilalom a külföldi személy méltányolható érdekeinek védelme érdekében, illetve akkor, ha a tilalom célja azt már nem indokolja, visszavonható, vagy annak időtartama lecsökkenthető. […]
[…]
(5a)      […] A beutazási és tartózkodási tilalom visszavonása vagy időtartamának lecsökkentése főszabály szerint kizárt. A legfelsőbb tartományi hatóság egyedi esetben kivételt engedélyezhet.
(5b)      Ha a külföldi személyt az 58a. § szerinti kiutasítási határozat alapján utasítják ki az ország területéről, főszabály szerint határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalmat kell elrendelni. Az (5a) bekezdésben említett esetekben, vagy ha a külföldi személyt az 54. § (1) bekezdésének 1., 2. vagy 2a. pontjában említett kiutasítási okok valamelyike miatt utasították ki, eseti alapon határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalom rendelhető el. Az (5a) bekezdés harmadik és negyedik mondata értelemszerűen alkalmazandó.”
[…]”
8        Az AufenthG „Kiutasítási határozat” című 58a. §‑a az (1) bekezdésében előírja, hogy:
„A legfelsőbb tartományi hatóság a Németországi Szövetségi Köztársaság biztonságát fenyegető különleges veszély vagy terrorfenyegetés elhárítása érdekében a külföldi személlyel szemben tényeken alapuló előrejelzés alapján a kiutasításra való előzetes figyelmeztetés nélkül is hozhat kiutasítási határozatot. A kiutasító határozat azonnal végrehajtható; a kiutasításra vonatkozó előzetes figyelmeztetés nem szükséges.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
9        Az alapeljárás felperese egy orosz állampolgár, aki tartózkodási engedéllyel élt Brémában (Németország).
10      2017. március 13‑án Bréma tartomány Senator für Innerese (belügyminiszter, a továbbiakban: belügyminiszter) az AufenthG 58a. §‑a alapján elrendelte a felperesnek az Oroszországi Föderáció területére történő kiutasítását, mivel az illetékes nemzetbiztonsági hatóságok megállapításai szerint fennállt a veszélye annak, hogy az említett felperes Németországban terrortámadást követ el.
11      A Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország), a Bundesverfassungsgerichthez (szövetségi alkotmánybíróság, Németország) és az Emberi Jogok Európai Bíróságához benyújtott sikertelen jogorvoslati kérelmeket követően ugyanezen felperest 2017. szeptember 4‑én kitoloncolták az Oroszországi Föderáció területére. A felperes jelenleg is e harmadik országban él.
12      2017. december 1‑jén kelt határozatában a kommunale Ausländerbehörde der Stadtgemeinde Bremen (Bréma város idegenrendészeti hatósága, Németország) úgy határozott, hogy az AufenthG 58a. §‑án alapuló kiutasítás hatálya nem lehet határozott időtartamú.
13      A Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási bírósága, Németország) a 2021. december 3‑i jogerős ítéletében hatályon kívül helyezte ezt a határozatot azzal az indokolással, hogy az alapügy felperesére még nem szabtak ki a tagállamok területére vonatkozó beutazási és tartózkodási tilalmat.
14      A belügyminiszter a 2022. február 1‑jei határozatával az alapügy felperesével szemben határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalmat rendelt el Németország területére vonatkozóan. E határozat indokolásában lényegében azt fejtette ki, hogy az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondata alapján főszabály szerint ilyen határozatlan időre szóló tilalmat kell elrendelni azon személyekkel szemben, akiket az AufenthG 58a. §‑a szerinti kiutasítási határozat alapján utasítottak ki az országból. A belügyminiszter álláspontja szerint a felperes esetében nem volt ok arra, hogy ettől kivételesen eltérjen, figyelembe véve az érintett nemzetbiztonsági hatóságok által, az említett felperes kiutasítás utáni magatartására vonatkozóan tett megállapításokat, valamint a Németországhoz fűződő társadalmi és családi kapcsolatait. A belügyminiszter úgy vélte, hogy továbbra is tartani lehet attól, hogy ugyanezen felperes az ország területére való beutazását követően terrortámadást követ el Németországban.
15      Az alapeljárás felperese által e 2022. február 1‑jei határozattal szemben benyújtott kereset tárgyában eljáró Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási bírósága) megsemmisítette e határozatot azzal az indokkal, hogy az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondata nem alkalmazható, mivel a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalom elrendelése nem egyeztethető össze a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontjával és 11. cikkének (2) bekezdésével.
16      Bréma tartomány fellebbezést nyújtott be a Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási bírósága) ítéletével szemben az Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremenhez (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási felsőbírósága, Németország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
17      Az előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az alapügy felperesével szemben az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondata alapján Németország területére vonatkozóan határozatlan időre szóló beutazási és tartózkodási tilalmat rendeltek el. A 2008/115/EK irányelv 3. cikkének 6. pontja a „beutazási tilalom” fogalmát a kiutasítási határozatot kísérő közigazgatási vagy bírósági határozatként vagy intézkedésként határozza meg, amely „meghatározott időtartamra megtiltja” a tagállamok területére való beutazást és a tagállamok területén való tartózkodást, valamint ezen irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerint ezen beutazási tilalom „időtartamát” meg kell határozni. Felmerül tehát a kérdés, hogy az említett irányelv rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondatában főszabályként előírt, a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási tilalom elrendelése azon külföldiekkel szemben, akik tartózkodási jogát az AufenthG törvény 58a. §‑a alapján terrorfenyegetés elhárítása érdekében szüntették meg.
18      Az előterjesztő bíróság szükségesnek tartja, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen a Bíróság elé, mivel a Bíróság még nem foglalt állást e kérdésben, és arra a nemzeti bíróságok, a német kormány és a német jogirodalom eltérő válaszokat ad.
19      Közelebbről, a német jogirodalom egy része alapján a Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási bírósága) ítélete helyes. A jogirodalom e része szerint a Bíróság a 2013. szeptember 19‑i Filev és Osmani ítéletben (C‑297/12, EU:C:2013:569, 27. pont) már kimondta, hogy a 2008/115 irányelv 11. cikke (2) bekezdésének első mondatában szereplő „[a] beutazási tilalom időtartamát […] kell meghatározni” fordulatból világosan kitűnik, hogy a tagállamoknak kötelezettségük van arra vonatkozóan, hogy bármely beutazási tilalom időbeli hatályát korlátozzák, függetlenül attól, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár előterjeszt‑e erre irányuló kérelmet. Ezt az értelmezést megerősíti a „beutazási tilalom” fogalmának az ezen irányelv 3. cikkének 6. pontjában szereplő meghatározása. Nem következik ennek ellenkezője különösen a tagállamok illetékes hatóságai által a visszatéréssel kapcsolatos feladatok ellátása során használandó közös „visszatérési kézikönyv” létrehozásáról szóló, 2017. november 16‑i (EU) 2017/2338 bizottsági ajánlásból (HL 2017. L 339., 83. O.) sem, amely többek között kimondja: „A korlátlan beutazási tilalom kizárása: a beutazási tilalom időtartama a beutazási tilalomról szóló határozat kulcsfontosságú eleme”.
20      A német jogirodalom egy másik része azonban úgy véli, hogy az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondatában előírt határozatlan idejű beutazási és tartózkodási tilalom összeegyeztethető a 2008/115/EK irányelv 3. cikkének 6. pontjával és 11. cikkének (2) bekezdésével. Az ezen értelmezést támogató egyes szerzők úgy vélik, hogy az említett ajánlás által létrehozott visszatérési kézikönyvben az Európai Bizottság úgy ítélte meg, hogy ellentétes ezen irányelvvel az, „ha […] minden esetben következetesen élethosszig tartó beutazási tilalmat rendelnek el, figyelmen kívül hagyva az egyedi eset körülményeit”. Álláspontjuk szerint az AufenthG 11. §‑a (5b) bekezdésének első mondata összeegyeztethető az említett irányelvvel, mivel az kizárólag az e törvény 58a. §‑ában említett esetekre alkalmazandó, többek között azokra, amelyek terrorfenyegetést jelentő személyekre vonatkoznak. Végül a 2013. szeptember 19‑i Filev és Osmani ítélet (C‑297/12, EU:C:2013:569) 27. pontját az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés összefüggésébe kell helyezni. E kérdés kizárólag arra vonatkozott, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti rendelkezés, amely a beutazási tilalom időbeli korlátozását az érintett harmadik országbeli állampolgár erre irányuló kérelmének előterjesztéséhez köti.
21      E körülmények között az Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Bréma szabad hanzaváros tartományi közigazgatási felsőbírósága) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2008/115 irányelv] 3. cikkének 6. pontját és 11. cikkének (2) bekezdését, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az olyan személlyel szemben, akinek tartózkodási jogát visszavonták, és akivel szemben az általa jelentett terrorfenyegetés miatt kiutasítási határozatot hoztak, főszabály szerint határozatlan időre szóló beutazási tilalmat kell elrendelni?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Előzetes észrevételek
22      Az alapeljárás felperese azt állítja, hogy az alapügyben szóban forgó kiutasítási határozat 2017. március 13‑i elfogadása és az őt érintő beutazási tilalom 2022. február 1‑jei elfogadása között eltelt időre tekintettel e tilalom nem tekinthető e kiutasítási határozathoz kapcsolódónak, ahogy azt a 2008/115 irányelv megköveteli. Érvelésével az alapeljárás felperese tehát ezen irányelvnek az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetre való alkalmazhatóságát vitatja.
23      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontja a „beutazási tilalmat” olyan, a „kiutasítási határozatot kísérő” közigazgatási vagy bírósági határozatként vagy intézkedésként határozza meg, amely meghatározott időtartamra megtiltja a tagállamok területére való beutazást és a tagállamok területén való tartózkodást, és ez utóbbi határozatot ezen irányelv 3. cikkének 4. pontja úgy határozza meg, mint olyan közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki.
24      Egyébiránt az említett irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a kiutasítási határozatokkal „együtt” beutazási tilalmat kell elrendelni, ha az önkéntes távozásra nem állapítottak meg határidőt, vagy ha a visszatérési kötelezettség teljesítésére nem került sor. Egyéb esetekben a kiutasítási határozatok „párosulhatnak beutazási tilalommal”.
25      A jelen ítélet 23. és 24. pontjában kifejtett megfontolásokból következik, hogy a 2008/115 irányelv értelmében vett „beutazási tilalom” a kiutasítási határozat kiegészítésére irányul, megtiltva az érintett számára, hogy a 2008/115 irányelv 3. cikkének 3. pontjában meghatározottak szerinti „kiutasítás[át]” és így a tagállamok területéről való távozását követő meghatározott ideig újból beutazzon e területre, és ott tartózkodjon. Következésképpen a beutazási tilalom csak attól az időponttól fejti ki hatását, amikor az érintett ténylegesen elhagyja a tagállamok területét (2021. június 3‑i Westerwaldkreis ítélet, C‑546/19, EU:C:2021:432, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26      Márpedig, amint az az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a beutazási tilalmat nem kell szükségszerűen a kiutasítási határozattal egyidejűleg meghozni, sem pedig az ilyen határozat meghozatalát követő rövid határidőn belül elrendelni (lásd ebben az értelemben: 2025. augusztus 1‑jei Al Hoceima és Boghni ítélet, C‑636/23 és C‑637/23, EU:C:2025:603, 66. pont). Elegendő tehát, ha e „beutazási tilalmat” azon határozat meghosszabbításaként fogadták el, amellyel a fogadó tagállam az érintett harmadik országbeli állampolgártól ugyanazon okból visszavonta a területére vonatkozó tartózkodási jogát (lásd analógia útján: 2023. április 27‑i M. D. [A Magyarországra való beutazás tilalma] ítélet, C‑528/21, EU:C:2023:341, 80. pont).
27      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felperesének a Németországba való beutazását megtiltó határozat „kapcsolódik” a Németország területén való tartózkodási jogának visszavonásáról és a kiutasításáról szóló határozathoz, amelyet ugyanazon okból hoztak meg, nevezetesen, hogy az illetékes nemzetbiztonsági hatóságok szerint fennállt a veszélye annak, hogy az alapügy felperese Németországban terrortámadást követ el.
28      Ezenkívül úgy tűnik – amit azonban a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia –, hogy az alapügyben szóban forgó kiutasítási határozatot az önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítása nélkül hozták meg, így a 2008/115 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének megfelelően az illetékes német hatóságnak beutazási tilalmat kellett elrendelnie az alapeljárás felperesével szemben, amint az a jelen ítélet 24. pontjából kitűnik.
29      E körülmények között nem állapítható meg, hogy a kiutasítási határozat elfogadása és az alapügyben szóban forgó beutazási tilalom között eltelt idő következtében e beutazási tilalom kikerülne a 2008/115 irányelv hatálya alól.
Az ügy érdeméről
30      Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontját és 11. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében főszabály szerint a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási tilalmat kell elrendelni egy harmadik ország jogellenesen tartózkodó és kiutasítási határozat hatálya alatt álló állampolgárával szemben, ha ez utóbbi határozat terrorfenyegetés fennállásán alapul.
31      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem annak szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az említett rendelkezés részét képezi (2025. február 13‑i Latvijas Sabiedriskais Autobuss ítélet, C‑684/23, EU:C:2025:90, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32      Először is a 2008/115 irányelv 3. cikke 6. pontjának és 11. cikke (2) bekezdésének szövegét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ez előbbi rendelkezés a „beutazási tilalom” fogalmát a kiutasítási határozatot kísérő közigazgatási vagy bírósági határozatként vagy intézkedésként határozza meg, amely „meghatározott időtartamra” megtiltja a tagállamok területére való beutazást és a tagállamok területén való tartózkodást. Ezen irányelv 11. cikke (2) bekezdésének első mondata úgy rendelkezik, hogy a beutazási tilalom időtartamát „minden egyes eset idevágó körülményeinek” alapos megfontolása alapján kell meghatározni, és főszabály szerint nem haladja meg az öt évet, míg a második mondata pontosítja, hogy a beutazási tilalom időtartama „mindazonáltal túllépheti az öt évet”, ha a harmadik országbeli állampolgár a közrendre, a közbiztonságra vagy a nemzetbiztonságra nézve komoly fenyegetést jelent.
33      Először is magából e 11. cikk (2) bekezdése első mondatának szövegéből kitűnik, hogy a beutazási tilalom időtartamát főszabály szerint öt évre kell korlátozni.
34      Ezzel szemben semmilyen maximális időbeli korlát nincs kifejezetten előírva arra az esetre, ha a harmadik országbeli állampolgár a közrendre, a közbiztonságra vagy a nemzetbiztonságra nézve komoly fenyegetést jelent, mivel a 2008/115 irányelv 11. cikke (2) bekezdésének második mondata annak kimondására szorítkozik, hogy a beutazási tilalom időtartama ilyen esetben „mindazonáltal túllépheti az öt évet”. Márpedig az e bekezdés első mondatában az „elméletileg” öt évre korlátozott maximális időtartamra való kifejezett utalás arra enged következtetni, hogy ha az uniós jogalkotó maximális időtartamot kívánt volna előírni arra az esetre is, ha a harmadik országbeli állampolgár a közrendre, a közbiztonságra vagy a nemzetbiztonságra nézve komoly fenyegetést jelent, arról kifejezetten rendelkezett volna (lásd analógia útján: 2013. szeptember 19‑i Filev és Osmani ítélet, C‑297/12, EU:C:2013:569, 30. pont).
35      Ebből a szempontból a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontjában található arra való hivatkozást, hogy a beutazási tilalom „meghatározott” időtartamra megtiltja a tagállamok területére való beutazást és a tagállamok területén való tartózkodást, nem feltétlenül úgy kell értelmezni, mint amely arra kötelezi a nemzeti hatóságokat, hogy minden esetben kimondják, hogy a meghozott beutazási tilalom időtartama korlátozott, hanem úgy is lehet értelmezni – amint azt a dán és a svéd kormány állította, és amint arra a főtanácsnok az indítványának 25. pontjában rámutatott –, mint amely azt jelenti, hogy az illetékes nemzeti hatóságok minden esetben kötelesek az ilyen tilalmat kimondó határozatban pontosan és indokolással ellátott módon „megszabni” annak időtartamát, függetlenül attól, hogy az határozott vagy határozatlan időre szól.
36      Másodszor, magából a 2008/115 irányelv 11. cikke (2) bekezdése első mondatának szövegéből kitűnik, hogy a beutazási tilalom időtartamát minden egyes eset idevágó, sajátos körülményeinek alapos megfontolása alapján kell meghatározni. Márpedig, noha – amint az a jelen ítélet 34. pontjából kitűnik – e bekezdés második mondata lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a közrendet, a közbiztonságot vagy a nemzetbiztonságot érintő komoly fenyegetés esetén túllépjék az említett első mondatban főszabályként előírt ötéves időtartamot, e második mondat még ilyen esetben sem ír elő kivételt e tagállamok azon kötelezettsége alól, hogy alaposan megfontolják az adott eset valamennyi sajátos körülményét.
37      Ezt követően, ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontja és 11. cikkének (2) bekezdése illeszkedik, először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése felsorolja azokat a körülményeket, amelyek fennállása esetén a tagállamok egyrészt kötelesek mérlegelni a beutazási tilalom visszavonásának vagy felfüggesztésének lehetőségét, másrészt tartózkodhatnak az ilyen tilalom elrendelésétől, azt visszavonhatják vagy felfüggeszthetik. Márpedig e kötelezettségek és lehetőségek adott esetben lehetővé teszik az ezen irányelvben előírt anyagi jogi és eljárási garanciák tiszteletben tartásának biztosítását, valamint azt, hogy a határozatlan időre szóló tilalom nem vált ki joghatásokat azon időponton túl, amelytől kezdve már nem tekinthető szükségesnek és arányosnak az általa elérni kívánt célhoz képest.
38      Másodszor, a 2008/115 irányelv (6) preambulumbekezdése kimondja, hogy az ezen irányelv értelmében meghozott határozatokat „eseti alapon” kell elfogadni, míg az említett irányelv (14) preambulumbekezdése, amely az irányelv 11. cikke (2) bekezdése első mondatának alapjául szolgál, előírja, hogy a beutazási tilalom időtartamát „az egyes esetek körülményeinek alapos mérlegelése után” kell meghatározni, megerősítve ezáltal ez utóbbi rendelkezés azon értelmezését, amely szerint a beutazási tilalom időtartamára vonatkozó határozatnak – az ezen irányelv alapján hozott valamennyi határozathoz hasonlóan – még terrorfenyegetés esetén is mérlegelni kell a konkrét ügy valamennyi sajátos körülményét.
39      Végül, ami a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontja és 11. cikkének (2) bekezdése, valamint általánosságban véve az ezen irányelv által követett célokat illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv 11. cikke (2) bekezdésének célja többek között annak biztosítása, hogy a beutazási tilalom időtartama ne haladja meg az öt évet, kivéve ha az érintett személy a közrendre, a közbiztonságra vagy a nemzetbiztonságra nézve komoly fenyegetést jelent (2013. szeptember 19‑i Filev és Osmani ítélet, C‑297/12, EU:C:2013:569, 32. pont).
40      Egyébiránt a Bíróság már kimondta, hogy a beutazási tilalom a kiutasítás területén folytatott európai uniós politika hatékonyságának növelésére szolgáló eszköznek minősül, amely biztosítja, hogy valamely jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár a kitoloncolását követő bizonyos időtartamig nem térhet jogszerűen vissza a tagállamok területére. Ez az eszköz tehát magának az említett irányelvnek a célkitűzésébe illeszkedik, amely – amint az a (2) preambulumbekezdéséből következik – egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozására irányul annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon, és alapvető jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza (lásd ebben az értelemben: 2023. április 27‑i M. D. [A Magyarországra való beutazás tilalma] ítélet, C‑528/21, EU:C:2023:341, 72. és 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41      A 2008/115 irányelv célja ugyanis – amint az az 1. cikkéből kitűnik – a tagállamok által alkalmazandó, a harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatéréséről szóló közös normák és eljárások megállapítása, összhangban az uniós jog általános elveinek részét képező alapvető jogokkal és a nemzetközi joggal, beleértve a menekültek védelmét és az emberi jogi kötelezettségeket.
42      Márpedig a 2008/115 irányelv 3. cikke 6. pontjának és 11. cikke (2) bekezdésének olyan értelmezése, amely elismeri az illetékes nemzeti hatóságok azon lehetőségét, hogy a konkrét ügy valamennyi körülményét mérlegelve úgy döntsenek, hogy a terrorfenyegetés fennállása igazolja az érintett harmadik országbeli állampolgárral szembeni határozatlan idejű beutazási tilalom elrendelését, egyáltalán nem sérti e rendelkezéseknek a jelen ítélet 39. pontjában felidézett célját. Ez az értelmezés éppen ellenkezőleg lehetővé teszi, hogy a tagállamok teljes mértékben kihasználhassák a beutazási tilalom által jelentett hatékony eszközt területük biztonságának megóvása érdekében, biztosítva ugyanakkor, hogy ezen eszköz érvényességi ideje a konkrét ügy sajátos körülményeire tekintettel és az érintett személyek alapvető jogainak tiszteletben tartása mellett igazolva legyen.
43      Az említett értelmezést megerősíti az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata, amely szerint az, hogy valamely harmadik országbeli állampolgár olyan komoly fenyegetést jelent a közrendre, mint például a terrorfenyegetés, önmagában elegendő lehet annak megállapításához, hogy az illetékes nemzeti hatóságok az e személy helyzetére vonatkozó valamennyi releváns körülmény vizsgálatára tekintettel jogosultak ezen állampolgárral szemben nem csupán az ország területéről való kiutasítást elrendelő intézkedést hozni, hanem határozatlan idejű beutazási tilalmat is elrendelni anélkül, hogy ezzel megsértenék az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezménynek (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) a magán‑ és családi élet tiszteletben tartásához való jogra vonatkozó 8. cikkét (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2010. március 25., Mutlag kontra Németország [CE:ECHR:2010:0325JUD004060105, 60–63. §]; EJEB, 2021. november 30., Avci kontra Dánia [CE:ECHR:2021:1130JUD004024019, 35–39. §]; EJEB, 2022. március 22., Laraba kontra Dánia [CE:ECHR:2022:0322DEC002678119, 32–35. §]; EJEB, 2023. szeptember 5., Al‑Masudi kontra Dánia [CE:ECHR:2023:0905JUD003574021, 33–36. §]).
44      A jelen ügyben Bréma tartomány és a német kormány először is hangsúlyozza, hogy az alapügyben szóban forgó szabály maga is lehetővé teszi az egyes esetek sajátos körülményeinek mérlegelését, mivel a nemzeti jogalkotó azáltal, hogy különbséget tett a jogsértések súlya, valamint a megelőzendő kockázatok jellege és súlyossága alapján, egységes szabályokat vezetett be a helyzetek bizonyos kategóriáira vonatkozóan, anélkül azonban, hogy minden esetben korlátlan időtartamú beutazási tilalom elrendelését írta volna elő.
45      Másodszor, a Bíróság elé terjesztett információkból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó „főszabály” alól vannak kivételek, mivel bizonyos kivételes és atipikus körülmények esetről esetre lehetővé teszik az e szabálytól való eltérést. Így különösen, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a jelen ügyben a belügyminiszter úgy ítélte meg, hogy az alapeljárás felperese esetében nem indokolt eltérni az említett szabálytól, figyelembe véve az illetékes nemzetbiztonsági hatóságok által, e felperes kiutasítás utáni magatartására vonatkozóan tett megállapításait, valamint a Németországhoz fűződő társadalmi és családi kapcsolatait. Következésképpen meg kell állapítani, hogy még ha létezik is az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetekre alkalmazandó általános szabály, attól el lehet térni a konkrét ügy sajátos körülményeinek mérlegelésével.
46      Harmadszor, Bréma tartomány és a német kormány hangsúlyozza, hogy lehetőség van annak felülvizsgálatára, hogy továbbra is fennállnak‑e azok a sajátos körülmények, amelyek a határozatlan időre szóló beutazási tilalom elrendeléséhez vezettek. A harmadik országbeli állampolgár magatartásának tartós megváltozása esetén az AufenthG 11. §‑ának (4) és (5b) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a beutazási és tartózkodási tilalom utólag visszavonható, vagy annak időtartama lerövidíthető.
47      Végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyben szóban forgó német szabályozás lehetővé teszi‑e az egyes konkrét esetek valamennyi releváns körülményének tényleges mérlegelését oly módon, hogy az igazolja nemcsak a terrorfenyegetés fennállásának megállapítását, hanem azon szabály alkalmazhatóságát is, amely főszabály szerint a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási tilalmat ír elő az ilyen veszély fennállásán alapuló kiutasítási határozat meghozatala esetén.
48      A fentiek összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelv 3. cikkének 6. pontját és 11. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében főszabály szerint a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási tilalmat kell elrendelni egy harmadik ország jogellenesen tartózkodó és kiutasítási határozat hatálya alatt álló állampolgárával szemben, ha ez utóbbi határozat terrorfenyegetés fennállásán alapul, feltéve hogy az illetékes nemzeti hatóság alaposan mérlegelheti az egyes konkrét esetek valamennyi sajátos körülményét az ilyen veszély fennállása megállapításának, valamint e szabályozásnak az érintett konkrét ügyben való alkalmazhatóságának igazolása érdekében.
A költségekről
49      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének 6. pontját és 11. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében főszabály szerint a tagállamok területére vonatkozó határozatlan időre szóló beutazási tilalmat kell elrendelni egy harmadik ország jogellenesen tartózkodó és kiutasítási határozat hatálya alatt álló állampolgárával szemben, ha ez utóbbi határozat terrorfenyegetés fennállásán alapul, feltéve hogy az illetékes nemzeti hatóság alaposan mérlegelheti az egyes konkrét esetek valamennyi sajátos körülményét az ilyen veszély fennállása megállapításának, valamint e szabályozásnak az érintett konkrét ügyben való alkalmazhatóságának igazolása érdekében.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: német.