62001CC0164_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen fellebbezési eljárás az Elsőfokú Bíróságnak a T‑143/97. sz. ügyben 2001. január 31-én hozott ítélete(2) ellen (a továbbiakban: megtámadott ítélet) irányul, amellyel a Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánította és elutasította a Gerhardus van den Berg holland tejtermelő által a Tanács és a Bizottság ellen benyújtott kártérítés iránti keresetet.
2. Ez az eljárás egyike azoknak az egymással összefüggő jogvitáknak, amelyek az ún. SLOM-termelők(3) tejkvóta-rendszeren belüli helyzetét érintik, tehát azon tejtermelőkét, akik az 1078/77/EGK rendelet(4) alapján kötelezettséget vállaltak arra, hogy öt éves időszak során tartózkodnak a tej és a tejtermékek piaci értékesítésétől (a továbbiakban: értékesítésmegszüntetési kötelezettség), vagy kötelezettséget vállaltak a tejelő állomány hústermelésre történő átállítására (a továbbiakban: átállítási kötelezettség).
3. E problémakör abból fakad, hogy a tejkvóta-rendszer 1984. április 1‑jei bevezetésekor, amely a tejtermelés korlátozása céljából bizonyos referenciamennyiségeket, illetve ezek túllépése esetén fizetendő illetékeket határozott meg, a SLOM-termelők helyzetét nem vették figyelembe. A referenciamennyiségek kiszámítását egyedileg szabályozó, 1984. március 31-i 857/84/EGK tanácsi rendelet eredeti változata(5) szerint ugyanis a referenciamennyiségeket egy adott referenciaévben történt éves tejszolgáltatás alapján kell meghatározni, amely referenciaév – mint kiderült – részben vagy egészben átfedésben volt a SLOM-termelők értékesítésmegszüntetési kötelezettségvállalásának érvényességi idejével. Ennek eredménye az lett, hogy e tejtermelők – a referenciaévben történő tejtermelés kiesése miatt – nem kaptak referenciamennyiséget, és ezért egyáltalán nem, vagy kizárólag illetékfizetési kötelezettség mellett termelhettek tejet.
4. A SLOM-termelők ebből eredő, és részben a közösségi törvényhozó „reparációs intézkedései” miatt elhúzódó, további jogi szempontokkal „gazdagodó” hátrányos helyzete különböző vonatkozásaiban immár több, mint egy évtizede foglalkoztatja a közösségi bíróságokat, és több másodlagos jogforrás kibocsátásához is vezetett. Ezek az ítéletek és másodlagos jogi aktusok – amelyek tárgya részben a referenciamennyiségek kiosztásának szabályozása (annak érvényessége), részben a SLOM-termelők e szabályozásból eredő kárainak megtérítése – azt az alább részletesebben bemutatott jogi környezetet képezik, amelybe a jelen jogvita illeszkedik.
5. A C‑162/01. P. és C‑163/01. P. sz. egyesített ügyekre(6) vonatkozó, 2003. szeptember 18-i indítványomban már állást foglaltam a SLOM-termelők helyzetével kapcsolatos felelősség kérdésében, amely ügyekben az volt a fő kérdés, hogy a Közösség felelőssége az értékesítésmegszüntetési kötelezettség lejártát követően a termelés újrakezdésétől, vagy a SLOM-termelők erre irányuló szándéknyilatkozatától függ-e.
6. A jelen fellebbezés hasonló jogi és ténybeli háttérrel különösen két kérdést vet fel: egyfelől, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság joggal indult‑e ki abból, hogy a Közösség felelőssége a referenciamennyiség ki nem osztásából eredő károkért véget ér, ha az érintett SLOM-termelő megváltoztatja mezőgazdasági üzemét, másfelől pedig, hogy az Elsőfokú Bíróság helytállóan állapította-e meg, hogy a szóban forgó kártérítési igények megszakadás és nyugvás hiányában már elévültek.
II – Jogi háttér
7. A továbbiakban csak a fellebbezési jogalapokkal közvetlenül összefüggő közösségi jogi aktusokat fogom bemutatni. A jelen ügyre is vonatkozó szélesebb jogi kontextussal kapcsolatban utalok a Bouma és Beusmans egyesített ügyekre vonatkozó, 2003. szeptember 18-i indítványomban bemutatott jogi háttérre(7) .
A – A kifejezetten a mezőgazdasági üzem átruházása szempontjából releváns, a referenciamennyiség kiosztására vonatkozó szabályok
8. A 857/84/EGK rendelet módosításáról szóló, 1989. március 20-i 764/89/EGK tanácsi rendelet(8) által az előbbi rendelet 3a. cikkébe iktatott (1) bekezdés szerint a tejtermelők kérelmükre ideiglenesen különleges referenciamennyiséget kaphatnak többek között azzal a feltétellel, hogy
„a) […] az értékesítésmegszüntetési vagy átállítási kötelezettség letelte előtt nem ruházták át tejtermelő üzemük egészét;
b) [...] a kérelem alátámasztására bizonyítják, hogy a kérvényezett teljes mennyiséget meg tudják termelni üzemükben […].”[nem hivatalos fordítás]
9. A 804/68/EGK tanácsi rendelet(9) 5c. cikkében említett kiegészítő illeték alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1988. június 3-i 1546/88/EGK bizottsági rendelet 3a. cikke (1) bekezdésének az 1989. április 20-i 1033/89/EGK bizottsági rendelettel(10) módosított változata szerint a különleges referenciamennyiség kiosztása iránti kérelmet a termelőnek „a tagállam által megnevezett illetékes intézményhez […] kell benyújtania, feltéve, hogy igazolni tudja, hogy […] a támogatás kérelmezésének időpontjában általa […] működtetett üzemben még teljesen vagy részben folytatja a termelést”[nem hivatalos fordítás].
10. Ezt követően a 857/84 rendelet 7. cikkének az 1985. február 26-i 590/85/EGK tanácsi rendelettel(11) módosított változatára kell utalni, amely kivonatosan a következőképpen hangzik:
„(1) Valamely üzem értékesítés, bérbeadás vagy öröklés útján történő átszállása esetén a megfelelő referenciamennyiség a még meghatározandó részletes szabályok szerint részben vagy teljes egészében a vevőre, a bérlőre vagy az örökösre száll át.
A földek hatóságokra történő és/vagy közérdekű célú átruházása esetén, a (3) bekezdés második albekezdésének sérelme nélkül a tagállamok akként rendelkezhetnek, hogy az átruházás tárgyát képező üzemre vagy az üzem adott részére irányadó referenciamennyiség egy részét vagy egészét a volt termelő részére jóváírják, amennyiben a tejtermelést folytatni kívánja.
[...]
(4) Abban az esetben, ha a földhaszonbérlet futamideje lejár, és a bérlő nem jogosult a bérlet hasonló feltételek szerinti meghosszabbítására, a tagállamok akként rendelkezhetnek, hogy a bérlet tárgyát képező üzemre irányadó referenciamennyiség egy részét vagy egészét a volt bérlő részére jóváírják, amennyiben a tejtermelést folytatni kívánja.” [nem hivatalos fordítás]
11. Ezzel kapcsolatban újra csak az 1546/88 rendelet 7. cikke a következő végrehajtási rendelkezéseket tartalmazza:
„A 857/84/EGK rendelet 7. cikkének alkalmazása szempontjából, valamint e cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül a termelők és vevők által az A és B képletek alkalmazásával szerzett referenciamennyiségek és a közvetlenül fogyasztásra értékesítő termelők referenciamennyiségei az alábbi feltételek mellett szállnak át:
1) az üzem egészének értékesítés, bérbeadás vagy öröklés útján történő átszállása esetén a megfelelő referenciamennyiség arra a termelőre száll át, aki átveszi az üzemet;
2) az üzem egy részének értékesítése, bérbeadása vagy öröklése esetén az adott referenciamennyiség a tejtermelésre használt területek szerint vagy a tagállamok által meghatározott más objektív kritériumok szerint kerül felosztásra az üzemet átvevő termelők között. Figyelmen kívül kell hagyni azokat az átadott üzemrészeket, amelyeknek a tejtermelésre használt területe nem éri el a tagállamok által meghatározandó minimumterületet. A referenciamennyiség e területekre eső részét teljes egészében hozzá lehet adni a tartalékmennyiséghez.
3) az 1. és 2. pont, valamint a negyedik albekezdés rendelkezései analógia útján a különböző nemzeti szabályozásoknak megfelelően a termelők számára hasonló joghatásokat eredményező, átruházást megvalósító egyéb esetekre is alkalmazandók;
4) a 857/84/EGK rendelet 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének és (4) bekezdésének alkalmazása esetén, amely egyrészről a földnek hatóságokra történő és/vagy közérdekű célú átruházására, másrészről a lejárt futamidejű és hasonló feltételek szerint meg nem hosszabbítható földhaszonbérletre vonatkozik, az esettől függően az átruházás vagy a bérlet tárgyát képező üzemre vagy az üzem egy részére irányadó referenciamennyiség egy részét vagy egészét az érintett termelő részére kell jóváírni, amennyiben a termelő a tejtermelést folytatni kívánja, feltéve, hogy a referenciamennyiség ily módon jóváírt összege és az azon üzemekre vonatkozó ilyen összeg, amelyet átvesz vagy amelyen a termelést folytatja, nem haladja meg azt a referenciamennyiséget, amellyel a föld átruházása vagy a földhaszonbérlet lejárta előtt rendelkezett.
A tagállamok a referencia-időszakban történt átruházások esetében alkalmazhatják az 1., 2. és 4. pont rendelkezéseit.
[...]” [nem hivatalos fordítás]
B – A Tanács és a Bizottság jogi aktusai a SLOM-termelők kárainak megtérítésével kapcsolatban
12. A Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 1992. május 19-én hozott ítélet(12) kapcsán a Tanács és a Bizottság 1992. augusztus 5-én kiadta a 92/C‑198/04. sz. közleményt(13) .
13. A közlemény 1. pontja utalást tartalmazott arra, hogy a Közösség minden termelővel szemben felelős, aki teljesíti a Mulder II-ügyben hozott ítéletben meghatározott kritériumokat és feltételeket. A közlemény további pontjainak szövege kivonatosan a következő:
„2) Az intézmények az 1. pontban említett valamennyi termelővel szemben kötelezettséget vállalnak arra, hogy a 3. pont szerinti határidő lejártáig lemondanak arról, hogy a Bíróság alapokmánya 43. cikkének rendelkezéseiből következő elévülési kifogást emeljenek, amennyiben a kártérítési igény a jelen közleménynek az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
való megjelenése időpontjában vagy abban az időpontban, amikor a termelő valamelyik intézményhez fordult, még nem évült el.
3) Az 1992. május 19-i ítélet érvényesülésének teljes biztosítása érdekében az intézmények gyakorlati szabályokat fogadnak el az érintett személyek kárainak megtérítésére vonatkozóan, beleértve a kamatokat is […].” [nem hivatalos fordítás]
14. A Mulder II-ügyben hozott ítélet végrehajtására a Tanács ezt követően kibocsátotta a tevékenységük folytatásában átmenetileg akadályozott tej- vagy tejterméktermelők kárainak megtérítésére vonatkozó ajánlatról szóló, 1993. július 22-i 2187/93/EGK rendeletet(14) . Ezzel a rendelettel azon termelők számára, akik véglegesen kaptak különleges referenciamennyiséget(15), átalány-kártérítést ajánlottak fel mindazon károk fedezésére, amelyek a Mulder II.-ügyben hozott ítélet tárgyát képező szabályozásra visszavezethetően következtek be.
15. E rendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerint a kártérítés csak arra az időszakra jár, amelyre nézve a kártérítési igény nem évült el. Ezt az időszakot a 8. cikk (2) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg:
„a) a Bíróság alapokmányának 43. cikkében meghatározott ötéves elévülési idő megszakadásának azt az időpontot kell tekinteni, amikor a Közösség valamelyik intézményéhez a kérelmet benyújtották vagy – a Bírósághoz benyújtott kereset esetén – amikor a keresetlevelet Bíróság Hivatala nyilvántartásba vette, de legkésőbb 1992. augusztus 5-ét, azaz azt a napot, amikor az intézmények közleményét az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
C 198. számában közzétették;
b) A kártérítés szempontjából figyelembe vehető időszak az elévülés megszakadásának napjától visszafelé számított öt évvel kezdődik, legkorábban azonban 1984. április 2-án, illetve azon a napon, amikor az értékesítésmegszüntetési vagy átállítási kötelezettség véget ért.
c) A kártérítés szempontjából figyelembe vehető időszak azon termelők számára, akik a 764/89/EGK rendelet alapján kaptak különleges referenciamennyiséget, 1989. március 29-én, míg azok számára, akik az 1639/91/EGK rendelet alapján kaptak különleges referenciamennyiséget, 1991. június 15-én ér véget [nem hivatalos fordítás].”
16. A kártérítési kérelem benyújtására vonatkozóan ezen túlmenően a 2187/93 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése a következőt tartalmazza:
„A termelőnek kérelmét az illetékes hatósághoz kell benyújtania. A termelő kérelmének elutasítás terhe mellett legkésőbb 1993. szeptember 30-ig kell az illetékes hatósághoz megérkeznie.
A Bíróság alapokmányának 43. cikkében foglalt elévülési idő valamennyi termelő szempontjából az első albekezdésben foglalt időponttól kezdődően újra megindul, ha az e bekezdésben említett kérelmet nem ezen időpontot megelőzően nyújtották be, kivéve, ha az elévülési idő a Bíróság alapokmánya 43. cikkének megfelelően a Bírósághoz benyújtott keresetlevél miatt szakadt meg.” [nem hivatalos fordítás]
III – Tényállás
17. Az eljárás alapját képező tényállást a megtámadott ítélet(16) a következőképpen írja le:
„14 A felperes hollandiai tejtermelő. Mivel az 1078/77 rendelet keretében értékesítésmegszüntetési kötelezettséget vállalt, amely 1985. február 23-án járt le, a 857/84 rendelet alapján megállapított referenciaévben nem termelt tejet. Ennek következtében e rendelet hatálybalépését követően nem juttattak részére referenciamennyiséget.
15 A felperes 1985. május 1-jén megszerzett egy üzemet Dalfsenben (Hollandia), amelyet egy évig a Wijheben (Hollandia) lévő eredeti üzemével párhuzamosan működtetett. Wijhei üzemét 1986. május 13-án értékesítette.
16 Ügyvédje 1989. március 31-én kelt levélében a felperes és további 351, közösen SLOM-termelőnek nevezett és e levél mellékletében felsorolt termelő, akik az 1078/77 rendelet alapján vállalt kötelezettségük teljesítése miatt a referenciaévben nem szállítottak tejet, közölték az [Európai Unió] Tanácsával és az [Európai Közösségek] Bizottságával, hogy a Közösséget teszik felelőssé azért a kárért, amely őket a 857/84 rendeletnek a Bíróság által a Mulder I.-ügyben hozott ítéletben megállapított érvénytelensége miatt érte. Az intézmények nem válaszoltak a levélre.
17 A Mulder I.-ügyben hozott ítéletet és a 764/89 rendelet elfogadását követően a felperes 1989 júniusában újra kérte, hogy számára juttassanak kvótát. Ezt a kérelmet 1989 augusztus 30-án azzal az indokkal utasították el, hogy a felperes már nem ugyanazt az üzemet működteti, mint az értékesítésmegszüntetési kötelezettség idején.
18 A felperes eredménytelenül támadta meg ezt az elutasító határozatot a nemzeti bíróságok előtt. A határozat ezért hatályban maradt.
19 A felperes jogi képviselője 1992. július 14-i levelében előadta, hogy a felperes és az 1989. március 31-i levél mellékletében említett termelők szempontjából az elévülési idő ez utóbbi levél napjával megszakadt. A Tanács Jogi Szolgálatának főigazgatója 1992. július 22-i levelében azt a választ adta, hogy az elévülési idő újra megindult a felperest is magában foglaló azon 348 termelő tekintetében, akik nem nyújtottak be keresetet. A főigazgató mindazonáltal elismerte, hogy az 1992. július 14-i levél e termelők részéről a Bíróság alapokmányának 43. cikke értelmében újabb előzetes igényérvényesítésnek minősülhet. Közölte ezenkívül, hogy a Tanács eltekint attól, hogy az e nap és 1992. szeptember 17-i közötti időszakra vonatkozóan az elévülésre hivatkozzon, feltéve, hogy az érintett személyek kártérítési igényei 1992. július 14-én még nem évültek el. Végezetül kijelentette, hogy:
»Ez idő alatt az intézmények törekednek arra, hogy a Bíróság ítéletének megfelelően közösen meghatározzák a kártérítés gyakorlati szabályait.
Ezért tehát a két időpont között az elévülés megszakadásának fenntartása érdekében szükségtelen a Bírósághoz keresetet benyújtani.
Amennyiben e szabályokat a következő év szeptember 17-éig [nem állapítják meg], a Tanács tájékoztatni fogja Önöket arról, hogy azt követően miként [kell] eljárniuk.«
20 Az egyes termelők kárainak a 2187/93 rendelet keretében történő megtérítéséről szóló, 1993. szeptember 10-i levelében a Bizottság az alábbiakról tájékoztatta a holland hatóságokat:
»Mellékelve küldjük azon SLOM-kérelmezők listáját, akik tekintetében a közösségi intézmények által kibocsátott 1992. augusztus 5-i általános közlemény értelmében a kártérítés iránti kérelmeikre vonatkozó elévülési idő megszakadt, mivel e személyek a Bizottsághoz, a Tanácshoz vagy a Bírósághoz fordultak.«
21 A felperes neve szerepelt e listán, és számára az 1992. augusztus 5-i közlemény értelmében az elévülési idő megszakadásának időpontját 1989. március 31-ben jelölték meg.”
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
18. Ilyen előzmények után G. van den Berg (a továbbiakban: felperes) az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1997. április 29-én érkezett keresetlevelével az EK‑Szerződés 178. cikke és 215. cikkének második bekezdése (jelenleg EK 235. cikk és az EK 288. cikk második bekezdése) alapján keresetet nyújtott be a Tanács és a Bizottság ellen azon kárainak megtérítése iránt, amelyek amiatt következtek be, hogy az 1371/84 rendelettel kiegészített 857/84 rendelet következtében akadályoztatva volt a tejértékesítésben.
19. A felperes 606 315 holland gulden összegű kártérítést és a keresetindítás időpontjától kezdve évi 8 %‑os mértékű késedelmi kamatot követelt a referenciamennyiség jogellenes megtagadásával okozott kárért, amely értékesítésmegszüntetési kötelezettségének 1985. február 23-i lejárta óta, tehát attól a naptól kezdve érte, amelytől kezdve az illetékekről szóló szabályozás hatálya kiterjedt rá(17) .
20. Az alperesek vitatták a felperes álláspontját, miszerint fennállnak a feltételei a Közösség felelősségének a felperest ért károk tekintetében, és elfogadhatatlansági kifogást terjesztettek elő, mivel szerintük az érvényesíteni kívánt igények már elévültek(18) .
21. Az Elsőfokú Bíróság 1997. június 24-i végzésével a Mulder III.-ügyben hozott ítélet kihirdetéséig felfüggesztette az eljárást.
22. Az Elsőfokú Bíróság 1999. március 11-i végzésével elrendelte az eljárás folytatását.
23. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánította és elutasította a keresetet. Az ítélet indokolása lényegében a következőt tartalmazza:
24. Az Elsőfokú Bíróság először azt vizsgálja ítéletében, hogy felelőssé tehető-e a Közösség az EK‑Szerződés 215. cikke (jelenleg EK 288. cikk) alapján, és ha igen, mely időpontig. Ezt követi annak vizsgálata, hogy az érvényesítendő igények elévültek-e(19) .
Az ítélet indokolása a Közösség felelősségével kapcsolatban
25. A Közösség SLOM-termelőkkel szembeni szerződésen kívüli, a bizalmi elv megsértésén alapuló esetleges felelősségének bemutatása után az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az 1985. február 23-a és 1986. május 13-a, vagyis a felperes SLOM-üzeme értékesítésének napja közötti időszakra vonatkozó kártérítési igénnyel kapcsolatosan nem vitatott, hogy a felperes a 857/84 rendelet következtében nem tudott tejet értékesíteni, és hogy az ebből eredő kárért a Közösség felel(20) .
26. Az 1986. május 13-a után bekövetkezett esetleges kár vonatkozásában viszont az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja, hogy az mennyiben vezethető vissza arra, hogy a felperestől először 1985-ben tagadták meg a kvótát. Ezzel kapcsolatban az alábbiakat állapítja meg(21) :
„44 Emlékeztetni kell arra, hogy a felperes gazdasági hatékonysági megfontolásból 1986-ban SLOM-üzemét átruházta, és termelési tevékenységét egy másik üzembe helyezte át. Ebből egyértelműen kitűnik, hogy a felperes e döntése, amelyet önként hozott meg, semmilyen összefüggésben nincs azzal, hogy értékesítésmegszüntetési kötelezettségének 1985-ös megszűnésekor megtagadták részére a kvóta juttatását.
45 Ezenkívül az 1985. február 26-i 590/85/EGK tanácsi rendelet által módosított 857/84 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének és az 1546/88/EGK rendelet […] 7. cikkének együttes olvasatából az következik, hogy – még az értékesítésmegszüntetési vagy átállítási kötelezettséget nem vállaló tejtermelő esetében is – az üzem kvótájának másik üzemre történő átvitele kizárólag a föld hatóságokra történő és/vagy közérdekű célú átruházása esetén [7. cikk, (1) bekezdés] vagy a lejárt futamidejű, meg nem hosszabbítható földhaszonbérlet esetén [7. cikk, (4) bekezdés] volt lehetséges.
46 Ezért, még ha helytálló is lenne annak feltételezése, hogy 1985–1986-ban a referenciamennyiséggel rendelkező termelők a holland közigazgatási gyakorlat szerint átruházhatták referenciamennyiségüket, ez a körülmény nem a közösségi jogalkotónak tulajdonítható, és így a holland hatóságok feladata, hogy az adott esetben a felperes részére hátrányos megkülönböztetéstől mentes elbánást biztosítsanak.
47 A 764/89 rendelet hatályba lépését követően a felperes kérelmét az e rendelet alapján történő kvóta-kiosztás iránt az 1546/88 rendelet 3a. cikkének (1) bekezdése értelmében utasították el (lásd a fenti 7. pontot), amely a különleges referenciamennyiség megadását annak bizonyításától tette függővé, hogy a termelő a kérelem benyújtásának időpontjában részben vagy teljes egészében működteti-e a SLOM-üzemet.
48 Márpedig a felperes állításával szemben – amint azt a Bíróság már több ízben megállapította (lásd különösen a C‑98/91. sz. Herbrink-ügyben 1994. január 27-én hozott ítéletet [EBHT 1994., I‑223. o.]) – e követelmény pusztán a különleges referenciamennyiségekre vonatkozóan terjeszti ki a 857/84 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt azon elvet, miszerint a referenciamennyiség azzal a földdel együtt száll át, amelyre tekintettel azt juttatták (13. pont). Ilyen körülmények között a felperes nem állíthatja, hogy e követelmény alkalmazása vele szemben a bizalomvédelem elvének megsértésével járt, mivel SLOM-üzemének átruházásakor nem láthatta előre, hogy később ilyen rendelkezés születik.
49 Mivel a felperes nem annak következtében értékesítette SLOM-üzemét, hogy 1985-ben részére jogtalanul megtagadták a kvóta juttatását, és mivel az értékesítésre nem a 857/84 rendeletben az átruházási lehetőségekre megállapított feltételeknek megfelelően került sor, sem az nem róható fel a Közösségnek az, hogy a felperes a 764/89 rendeletnek megfelelően nem volt képes kvótát szerezni, sem pedig az ebből következő kár.”
27. Az Elsőfokú Bíróság ezért arra a következtetésre jut, hogy csak az 1986. május 13-ig bekövetkezett károk keletkeztek a referenciamennyiség megtagadása miatt(22), ezek után pedig azt vizsgálja, hogy a felperes ezzel kapcsolatos követelése elévült-e.
Az ítélet indokolása az elévülés vonatkozásában
28. Az elévüléssel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az elévülési idő a bírósági eljárás vonatkozásában 1985. február 23-án kezdődött meg, azon a napon, amelytől fogva a 857/84 rendelet hatálya a felperesre is kiterjed. A kártérítési igény egymást követő időszakokat érint, amelyek azon a napon kezdődnek, amikor az értékesítés nem volt lehetséges(23) .
29. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint azonban, mivel a felperes SLOM-üzemét 1986. május 13-án eladta, ettől az időponttól kezdve már nem volt jogosult referenciamennyiségre. „Tekintettel arra a megállapításra, hogy a felperes állítása szerint az üzem értékesítését követően elszenvedett kárai és a 857/84 rendelet rá vonatkozó alkalmazása között semmilyen összefüggés nincsen, az elévülés öt évvel 1986. május 13-át követően, tehát 1991. május 13-án következett be, feltéve, hogy az előzőleg nem szakadt meg”(24) .
30. Az Elsőfokú Bíróság ezért az elévülés bekövetkezése ellen emelt felperesi kifogásokat a következőképpen utasítja el(25) :
„62 A Bíróság alapokmányának 43. cikke szerint az elévülést kizárólag az szakítja meg, ha a Bírósághoz keresetet nyújtottak be, vagy ezt megelőzően a károsult követelésével a Közösség megfelelő intézményéhez fordult; ez utóbbi esetben viszont a megszakadás joghatásai csak akkor állnak be, ha az EK‑Szerződés 173. (módosítást követően jelenleg EK 230. cikk) vagy 175. cikke (jelenleg EK 232. cikk) szerinti megfelelő határidőn belül az igényérvényesítést keresetindítás követi (a Bíróság 11/72. sz., Giordano kontra Bizottság ügyben 1973. április 5-én hozott ítéletének [EBHT 1973., 417. o.] 6. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑222/97. sz., Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben 1998. november 25-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑4175. o.] 35. és 42. pontja).
63 Ebből következik, hogy a felperes a Közösség intézményeihez intézett 1989. március 31-i levélből nem vezetheti le az elévülés megszakadását a Bíróság alapokmányának 43. cikke alapján, mivel e levelet követően nem nyújtottak be keresetet az Elsőfokú Bírósághoz.
64 A felperes előadása szerint az 1992. augusztus 5-i közleményből számára az következik, hogy az alperesek kötelezettséget vállaltak arra, hogy 1989. március 31-től, azaz attól a naptól kezdve, amikor hozzájuk fordult, lemondanak arról, hogy az elévülésre hivatkozzanak.
65 E tekintetben ki kell emelni, hogy az 1992. augusztus 5-i közlemény – amelyben az intézmények lemondtak az elévülésre való hivatkozás jogáról – egyoldalú jognyilatkozat volt, amely a bírósági keresetek számának csökkentése érdekében arra irányult, hogy a termelőket ösztönözze arra, hogy azok várják be a 2187/93 rendeletben foglalt átalány-kártérítési rendszer bevezetését (a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 38. pontja).
66 E közlemény kifejezetten azon termelők számára készült, akiknek a kártérítési igénye még nem évült el, amikor a közleményt a Hivatalos Lapban közzétették, vagy amikor valamely intézményhez fordultak (lásd a fenti 11. pontot). Ez utóbbi fordulattal az alperesek azon termelőkre utaltak, akik a Mulder II.-ügyben hozott ítéletre alapozott kártérítési igényük érvényesítésével a fenti közlemény közzététele előtt fordultak az intézményekhez, és akiktől azt kérték, hogy az átalány-kártérítést megállapító rendeletet bevárva ne nyújtsanak be kártérítés iránti keresetet. E fordulat célja ugyanis e termelők kártérítési igényének fenntartása volt.
67 Márpedig meg kell állapítani, hogy az 1989. március 31-i levélre az alperesek sohasem válaszoltak, és következésképpen e napon semmilyen kötelezettséget nem vállaltak a felperessel szemben. Ilyen körülmények mellett a felperes nem hivatkozhat az 1992. augusztus 5-i közleményre.
68 Továbbá elfogadhatatlan az a felperesi érvelés, hogy az ő neve szerepel azon a listán, amelyet a Bizottság a 2187/93 rendelet hatályba lépése után küldött meg a holland hatóságok részére, és amelyen azok a termelők voltak feltüntetve, akikkel szemben az 1992. augusztus 5-i közleményben a Bizottság lemondott az elévülésre való hivatkozás lehetőségéről.
69 Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy e listát a nemzeti hatóságok részére küldték meg annak érdekében, hogy – arra az esetre, ha a 2187/93 rendelet által előirányzott kárrendezés keretén belül a kártérítés iránti kérelmeket e hatóságokhoz címeznék – jelezzék, hogy a kérelmekre vonatkozó elévülés mely időponttal szakadt meg. A lista nem tett különbséget a SLOM-termelők – akik részére végleges referenciamennyiséget osztottak szét, és akikre így a 2187/93 rendelet keretén belüli kiegyezéses ajánlat kiterjedt – és azon termelők között, akik a felpereshez hasonlóan nem szereztek kvótát, és ennélfogva nem estek a kárrendezés alkalmazási körébe. Ebből következően a felperes neve tévedésből szerepelt a listán.
70 Mindenesetre e tévedés nem volt olyan jellegű, amely a felperesben azt a benyomást kelthette, hogy rá kiterjed az 1992. augusztus 5-i közleményben szereplő kötelezettségvállalás, és hogy kérelmének elévülése 1989. március 31-én megszakadt. Ugyanis a kérdéses lista megküldésének időpontjában, 1993. szeptember 10-én a felperes már tudatában volt annak, hogy a 2187/93 rendeletben foglalt kárrendezési ajánlat rá nem vonatkozik, és hogy ennélfogva a fenti kötelezettségvállalás őt nem érinti.
71 Emellett az alpereseknek a kereset elévülésével kapcsolatos álláspontja nem képez a felperessel szemben megkülönböztető bánásmódot a Bizottságnak azon SLOM-termelőkre vonatkozó álláspontjához képest, akik kártérítésre vonatkozó ajánlatot kaptak, mivel – amint ez feljebb megállapításra került (lásd a fenti 69. pontot) – a felperes helyzete eltért a 2187/93 rendelet kedvezményezettjeinek helyzetétő l.
72 Végül a felperes Booss úr állítólagos kijelentéseire vonatkozó előadásával kapcsolatban elegendő annyit megjegyezni, hogy ezt semmilyen bizonyíték nem támasztja alá.”
31. A fenti indokok alapján az Elsőfokú Bíróság végül arra a következtetésre jut, hogy az 1997. április 29-én benyújtott kereset elkésett, mivel a felperes kártérítési igénye megszakadás vagy nyugvás hiányában 1991. március 31-én elévült(26) .
V – A fellebbezés
32. Az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen G. van den Berg (a továbbiakban: fellebbező fél) 2001. április 13-án a jelen fellebbezést nyújtotta be a Bírósághoz. Azt kéri, hogy a Bíróság:
– semmisítse meg az Elsőfokú Bíróságnak a T‑143/97. sz. ügyben 2001. január 31-én hozott, megtámadott ítéletét;
– az Elsőfokú Bírósághoz 1997. április 29-én benyújtott kereset tárgyában történő határozathozatalra utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz; és
– kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot mind az első- mind a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
33. A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
– a fellebbezést mint részben elfogadhatatlant, de mindenképpen mint teljes egészében megalapozatlant utasítsa el, és
– kötelezze a fellebbező felet a költségek viselésére.
34. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
– állapítsa meg, hogy a fellebbezés alaptalan,
– másodlagosan, a fellebbezést nyilvánítsa elfogadhatatlannak,
– kötelezze a fellebbező felet a költségek viselésére.
VI – Jogi álláspont
35. A fellebbező fél három jogalapra alapítja fellebbezését. Az első jogalap azt a kérdést érinti, hogy hibás volt-e az Elsőfokú Bíróság jogi megítélése a Közösség felelősségét illetően az üzem megváltoztatását követő időszakban bekövetkezett károkért. A második és harmadik jogalappal a fellebbező fél az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását támadja, amelyek szerint a kártérítési igények már elévültek. Mivel mindkét utóbb említett fellebbezési jogalap lényegében ugyanazon a kifogáson alapul, a továbbiakban ezeket együtt tárgyalom.
A – A Közösségnek az eredeti SLOM-üzem értékesítése utáni időszakra vonatkozó felelősségéről (első fellebbezési jogalap)
1. A felek lényegi előadásai
36. Az első fellebbezési jogalappal a fellebbező fél lényegében arra hivatkozik, hogy jogilag hibás az Elsőfokú Bíróságnak a 43–50. pontban tett azon megállapítása, miszerint a Közösség nem felel azért a kárért, amelyet a felperes az 1986. május 13-i üzemváltást követően szenvedett el.
37. Szerinte az Elsőfokú Bíróság először is rosszul értékelte a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztást. Az ítélet 46. pontjára utalva a fellebbező fél kifejti, hogy itt igenis a közösségi intézményeket, nem pedig a nemzeti hatóságokat terhelő kötelezettségről van szó. A nemzeti hatóságokat a közösségi rendeletek megakadályozták abban, hogy az üzem átruházása esetén referenciamennyiséget adjanak, emiatt az ezzel kapcsolatos felelősség a Közösséget terheli.
38. A fellebbező fél álláspontja szerint ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 48. pontjában nem tulajdonít megfelelő jelentőséget a bizalomvédelem elvének, valamint a Herbrink-ügyben hozott ítéletnek. Szerinte úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság itt azt akarta kifejezésre juttatni, hogy a fellebbező fél azért nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére, mert ezt a bizalmat nem kell védelemben részesíteni. Ő azonban az abba vetett bizalmára hivatkozik, hogy minden termelővel szemben azonos bánásmódot kell alkalmazni, vagyis más szóval: nem lehet többletkorlátozásokat alkalmazni valamely termelővel szemben kizárólag azért, mert SLOM-termelőről van szó. A Bíróság a fellebbező fél szerint a Herbrink-ügyben hozott ítéletben(27) éppen e bizalom létjogosultságát ismerte el. Ha a haszonbérlő – amint ebből az ítéletből levezethető – átviheti a referenciamennyiségét valamely másik üzemre, akkor a SLOM-termelő szintén átviheti új üzemébe a számára biztosított referenciamennyiséget. Sajnálatos, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ismerte fel ezt a Herbrink-üggyel fennálló párhuzamot.
39. A fellebbező fél hangsúlyozza, hogy az üzemváltást – régi és új üzemének egy éven keresztül történő párhuzamos működtetésével – pontosan azon a módon bonyolította le, amellyel a holland közigazgatási gyakorlat szerint minden termelő számára lehetséges volt a referenciamennyiségnek az új üzemre való átvitele. Az sem volt soha vitatott, hogy ez a gyakorlat megfelel a közösségi jognak. Az 1033/89 rendelet azzal a váratlan és visszaható hatályú követelménnyel, hogy a SLOM-termelőknek igazolniuk kell, hogy a támogatás kérelmezésének időpontjában működtetett üzemük egészében vagy egy részében még mindig folytatják a termelést, megsértette az abba vetett indokolt bizalmát, hogy ezen a gondosan és körültekintően megválasztott módon ő is, mint minden szokványos termelő, átvihesse a referenciamennyiségét. Mindenesetre elfogadhatatlan az Elsőfokú Bíróság, illetve az alperesek érvelése, miszerint a felperes a közösségi jogszabályok szerint szokványos termelőként sem vihette volna át a referenciamennyiségét, illetve, hogy nem hivatkozhat a holland közigazgatási gyakorlatra.
40. A fellebbező fél ezenkívül előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság, amint az a fentiekből is kiderül, a tényállás ok-okozati elemét tévesen vizsgálta. A referenciamennyiség megadásának megtagadása nem az üzem megváltoztatásának tényére, hanem az alkalmazandó közösségi jogszabályokra vetethető vissza. Az Elsőfokú Bíróság az oksági összefüggést helytelenül az eredeti illetékszabályozás és az üzem 1986-os megváltoztatása viszonylatában vizsgálta, ilyen összefüggés azonban természetesen nem létezik. A releváns okozati összefüggés a közösségi jogalkotó jogellenes cselekménye és a fellebbező fél által elszenvedett bevételkiesés között áll fenn.
41. A Tanács és a Bizottság tagadja, hogy az Elsőfokú Bíróság azzal a döntésével, hogy a Közösségnek nem kell felelnie a felperesnél az üzem megváltoztatását követően bekövetkezett károkért, jogilag hibásan értékelte az oksági összefüggést, vagy pedig nem vette figyelembe a Herbrink-ügyben hozott ítéletet.
42. Mindkettejük előadásának lényege, hogy – amint azt szerintük az Elsőfokú Bíróság helytállóan megállapította – mind az idevágó rendeletek, mind pedig a Herbrink-ügyben hozott ítélet szerint a közösségi jogban az az elv érvényesül, hogy a referenciamennyiséget átruházzák azzal a földdel együtt, amelyre azt kiadták. A közösségi jog szerint ezért az üzem olyan megváltoztatása esetében, mint a jelen ügyben, a „szokványos” termelő sem vihetné át a referenciamennyiségét az új üzemre. A fellebbező fél által állított átviteli lehetőség legfeljebb csak a holland közigazgatási gyakorlatban létezik.
43. Ezzel kapcsolatban a Tanács a legmagasabb hollandiai fellebbezési fórum SLOM-ügyekben hozott egyik ítéletére(28) utalva kétségét fejezi ki a tekintetben, hogy a fellebbező fél által vázolt átviteli lehetőség egyáltalán létezett a holland jogban. A Bizottság hangsúlyozza, hogy ha létezett is ilyen gyakorlat, azt soha nem ismerte el.
44. Így a Tanács és a Bizottság lényegében egybehangzó állítása szerint, ha egyáltalán megállapítható a „szokványos” termelőkhöz képest kedvezőtlenebb bánásmód, akkor erre csakis a nemzeti jog alapján, és nem a közösségi jogból fakadóan vagy annak megfelelően kerülhet sor. Az Elsőfokú Bíróság ezért alappal indult ki abból, hogy a bizalomvédelem elvének megsértése semmiképp sem róható a közösségi jogalkotó terhére. Ráadásul az állítólagos károk bekövetkezése, mint azt az Elsőfokú Bíróság megállapította, nem az illetékfizetési szabályokkal, hanem az üzemnek a fellebbező fél szabad akaratából történő megváltoztatásával áll okozati összefüggésben.
2. Álláspont
45. Annak megállapításához, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag hibásan állapította-e meg, hogy a Közösség csak azokért a károkért felel, amelyek 1986. május 13-ig következtek be a felperesnél, a megtámadott ítélet megfelelő részét összefüggéseiben kell vizsgálni.
46. Amint az ítéletből kiderül(29), a fellebbező fél az alapeljárásban azon kár megtérítését kérte, amely azáltal érte őt, hogy értékesítésmegszüntetési kötelezettségének megszűnése, 1985. február 23-a után a 857/84 rendelet alapján nem kaphatott referenciamennyiséget, és azok a rendeletek, amelyekkel ezt a helyzetet orvosolni akarták, nem írtak elő referenciamennyiséget azon SLOM-termelők számára, akik eredeti üzemüket önként egy másik üzemre cserélték. A fellebbező fél tehát összességében – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 41. pontjában megállapította – a referenciamennyiség jogellenes megtagadásából eredő, 1985. február 23-án kezdődő időszakban máig bekövetkezett károk megtérítése iránti igényét érvényesíti.
47. Az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényállás szerint két eseményről állapítható meg, hogy a fellebbező féllel szemben az értékesítésmegszüntetési kötelezettség lejárta után megvalósult a referenciamennyiség megtagadása. Egyfelől megtagadták tőle a referenciamennyiséget közvetlenül az értékesítésmegszüntetési határidő lejárta után. Másfelől elutasították a 764/89 rendelet hatályba lépését követően újra benyújtott (különleges) referenciamennyiség megadása iránti kérelmét.
48. Ennek megfelelően a közösségi intézmények felelősségét két jogszabály alapozhatja meg.
49. A fellebbező félnél állítása szerint felmerült kár egyrészt arra vezethető vissza, hogy a 857/84 rendeletben a közösségi jogalkotó nem volt tekintettel a SLOM-termelők helyzetére azáltal, hogy az illetékmentes referenciamennyiségek kiszámításához megállapított referenciaévek átfedésben voltak az értékesítésmegszüntetési határidőkkel. A Bíróság a Mulder II.-ügyben hozott ítéletben megállapította, hogy a közösség felelős minden e szabályozás alkalmazásából eredő kárért(30) .
50. Másrészről a referenciamennyiség ismételt visszatartása a 764/89 rendelet hatályba lépése után, valamint az ezzel okozott kár azon szabályozás rovására írható, amely szerint a termelő kizárólag akkor kaphat referenciamennyiséget, ha az eredeti üzeme még megvan.
51. Az Elsőfokú Bíróság kifogásolt megállapításait tehát arra figyelemmel kell szemlélni, hogy az nyilvánvalóan megvizsgálta, hogy a referenciamennyiségek szétosztását szabályozó két említett rendelet alapján felmerülhet-e kártérítési igény, és ha igen, milyen feltételek mellett.
52. A megtámadott ítélet 42–46. pontja először azt a kérdést érintik, hogy mely károkért felelős a Közösség abból eredően, hogy a 857/84 rendeletet csak az értékesítésmegszüntetés lejárta után lehetett a fellebbező fél vonatkozásában alkalmazni, és azért vonták meg tőle a referenciamennyiséget, mert ez a rendelet figyelmen kívül hagyta, hogy a SLOM-termelők a referenciaévben nem termelhettek tejet.
53. Ebben az összefüggésben meg kell vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróság az okozati összefüggés mint tényállási elem fényében jogilag hibásan állapította-e meg, hogy csak az eredeti üzem értékesítése előtt keletkezett kárért terheli felelősség a Közösséget, az ezt követően keletkezett kárért viszont nem.
54. Pontosabban, az a kérdés, hogy a fent leírt szabályozás és a károk bekövetkezése közötti ok-okozati láncolatot megszakította-e az üzem 1986. május 13-án történt értékesítése.
55. Az ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi intézmények aktusa akkor áll okozati összefüggésben a bekövetkezett kárral, ha ez a kár közvetlenül és kizárólag ezen aktusra vezethető vissza(31) .
56. Ezzel szemben (már) nem állapítható meg az okozati összefüggés, ha a kár a közösségi intézmények kérdéses aktusa nélkül is ugyanúgy bekövetkezett volna(32) .
57. A jelen ügyre vetítve ez azt jelenti, hogy a fellebbező fél által elszenvedett kár azért nem vezethető vissza arra a körülményre, hogy a 857/84 rendelet alapján a SLOM-termelők nem kaphattak referenciamennyiséget, mivel e rendelettől függetlenül, illetve további feltételek teljesülésének hiánya miatt sem járt volna neki referenciamennyiség, és így a kár ugyanúgy bekövetkezett volna.
58. Ez a helyzet úgy tekinthető, mint az ok-okozati láncolat megszakadásának, illetve a károsult magatartása miatt megindult utólagos okozati folyamat különös formája(33) . A károsult saját magatartásával olyan helyzetbe hozta magát, amelyben a kár a közösségi intézmények kérdéses jogellenes aktusa nélkül is bekövetkezett volna, ezért ez a kár már nem vezethető vissza közvetlenül és kizárólag ezen aktusra(34) .
59. Az üzem értékesítése ezért az okozati folyamatot megszakító körülménynek tekinthető abban az esetben, ha a referenciamennyiségekre vonatkozó közösségi jogi szabályozás szerint ilyen esetben egyébként sem volna lehetséges a referenciamennyiség átvitele.
60. Az ítélkezési gyakorlat szerint a 857/84 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében gyökerezik a referenciamennyiségekre vonatkozó szabályozás egészére érvényes azon alapelv, hogy a referenciamennyiség átruházásra kerül azzal a földdel együtt, amelyre tekintettel azt kiosztották. A referenciamennyiség tehát főszabál yként a földet követi, és nem a termelőt(35) .
61. A referenciamennyiség izolált átvitele a közösségi jog szerint csak az 590/85 rendelettel a 857/84 rendelet 7. cikkébe iktatott azon két kivétel esetében lehetséges, amikor a föld hatóságokra kerül átruházásra és/vagy azt közérdekű célra hasznosítják, illetve olyan lejáró haszonbérleti szerződések esetében, amelyek keretében a szerződés nem hosszabbítható meg. Találóan mutatott rá erre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában.
62. Amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 46. pontjában kifejtette, a fellebbező fél által hivatkozott, az üzem megváltoztatásakor lehetséges átvitel legfeljebb a nemzeti jogban, vagy a tagállami közigazgatási gyakorlatban létezett.
63. A lényeg itt azonban az, hogy a közösségi jog szerint az üzem értékesítése esetén a referenciamennyiség nem volt átvihető másik üzemre – és nemcsak a SLOM-termelők esetében.
64. Így az Elsőfokú Bíróság helyesen indult ki abból, hogy az eredeti üzem értékesítése után esetlegesen bekövetkezett kár nem a referenciamennyiség értékesítésmegszüntetési kötelezettség lejárta utáni jogellenes megtagadására, tehát a közösségi intézmények kérdéses aktusára vezethető vissza, mivel a fellebbező fél ettől az időponttól kezdve más okokból kifolyólag egyébként sem kaphatott volna referenciamennyiséget.
65. Mindenesetre az megállapítható, hogy az okozati összefüggés követelményének hibás alkalmazása miatti kifogás alapos, amennyiben a megtámadott ítélet 44. és ennek következtében 49. pontjában is az Elsőfokú Bíróság a referenciamennyiség megtagadása és a SLOM-üzem értékesítése közötti okozati összefüggés lehetőségét elveti. Mint az előző fejtegetésből kitűnik, amint arra a fellebbező fél is helyesen rámutatott, az a kérdés, hogy a kár mennyiben tekinthető a referenciamennyiség 857/84 rendelet keretei között történő jogellenes megtagadása következményének.
66. A megtámadott ítélet 47. és 48. pontját ezután azon kérdés alapján kell vizsgálni, hogy alapozható-e kártérítési igény az 1546/88 rendelet 3a. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelményre, miszerint a termelőnek még rendelkeznie kell a SLOM-üzemmel ahhoz, hogy a 857/84 rendelet 3a. cikkének a 764/89 rendelet szerinti változata alapján különleges referenciamennyiséget igényelhessen. Itt pontosabban arról van szó, hogy e szabályozás esetében a megvalósul-e jogellenesség, mint a felelősség egyik feltétele.
67. A fellebbező fél ezzel kapcsolatban előadta, hogy az Elsőfokú Bíróság a 48. pontban jogellenesen állapította meg, hogy e követelmény alkalmazása vele szemben nem sérti a bizalomvédelem elvét.
68. Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint sérti azon termelők megalapozott bizalmát, akiket a közösség valamely jogi aktusa arra ösztönzött, hogy a közérdekre tekintettel és támogatás ellenében meghatározott időre tartózkodjanak a tejértékesítéstől, ha az önként vállalt értékesítésmegszüntetési kötelezettségük lejártát követően olyan korlátozásokat alkalmaznak velük szemben, amelyek e kötelezettség miatt különösen súlyosan érintik őket(36) .
69. Amint azonban az Elsőfokú Bíróság a 48. pontban megállapította, a kérdéses követelmény csak a 857/84 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésben megfogalmazott általános elvnek felel meg, amely szerint a referenciamennyiségek csak azzal a földdel együtt ruházhatók át, amelyre tekintettel azokat kiosztották(37) . Mivel ezért a közösségi jog szerint a „szokványos” termelőkre is ugyanazok a feltételek vonatkoznak, a fellebbező fél nem hivatkozhat arra, hogy éppen az általa vállalt értékesítésmegszüntetési kötelezettség miatt különleges korlátozások alá esett.
70. Más volt viszont a helyzet azzal a termelővel, akiről a Herbrink-ügyben volt szó. Ez a SLOM-termelő ugyanis haszonbérlő volt. A lejáró haszonbérleti szerződések esetében viszont a 857/84 rendelet 7. cikkének (4) bekezdése az 590/85 rendelet szerinti változatában – együtt olvasva az 1546/88 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének 4. pontjával – megengedi a tagállamoknak, hogy a haszonbérbe adott üzemre eső referenciamennyiségek a volt haszonbérlőre átruházhatók legyenek. Amennyiben az érintett tagállam élt ezzel a felhatalmazással, a SLOM-termelő a bizalomvédelem elvének megfelelően alappal bízhatott abban, hogy a haszonbérleti szerződés lejártakor ugyanúgy megkapja a különleges referenciamennyiséget(38) .
71. A közösségi jogi felelősség alátámasztására a fellebbező fél egyébként a bizalomvédelem elvével összefüggésben sem hivatkozhat arra, hogy Hollandiában állítólag a „szokványos” termelők is átvihették volna a referenciamennyiségüket egy másik üzemre. Mivel ez az átviteli lehetőség – ahogy a fentebb előadottakból kitűnik – nem a közösségi jogban gyökerezik, abból nem vezethető le a közösségi intézmények részéről a bizalomvédelem elvének megsértése. Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis közösségi jogszabállyal szemben általában csak akkor lehet a bizalomvédelem elvére hivatkozni, ha maga a Közösség idézett elő olyan helyzetet, amely indokolt elvárásra adhat okot(39) .
72. Így elutasítandók a fellebbező fél azon kifogásai, miszerint az Elsőfokú Bíróság nem tulajdonított kellő jelentőséget a bizalomvédelem elvének, a Herbrink-ügyben hozott ítéletnek vagy a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztásnak.
73. Mindezek után az Elsőfokú Bíróság helytállóan állapította meg, hogy a Közösség csak azért a kárért felelős, amely 1986. május 13-át megelőzően érte a felperest. Még ha hibásak is az Elsőfokú Bíróságnak az okozati összefüggés követelményére vonatkozó megállapításai, az ítélkezési gyakorlat alapján megállapítható, hogy ez semmilyen következménnyel nem jár abban az esetben, ha más okokból az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a felelősség feltételeinek hiányát vagy meglétét(40) . Amint az általam eddig kifejtettekből kiderül(41), itt erről van szó.
74. Ilyen körülmények között az első fellebbezési jogalap elutasítandó.
B – A kártérítési igények elévüléséről (második és harmadik jogalap)
1. A felek lényeges érvei
75. A második és harmadik jogalap egyaránt az Elsőfokú Bíróság azon álláspontja ellen irányul, miszerint az eljárás tárgyát képező kártérítési igények már elévültek. A fellebbező fél a második jogalap keretei között azt kifogásolja, hogy a megtámadott ítéletben az elévülés értékelése jogilag hibás, mert az Elsőfokú Bíróság nem ismerte el az elévülés nyugvását az 1989. március 31. és az 1992. augusztus 5-i közlemény megjelenése közötti időszakra vonatkozóan. A harmadik jogalap keretei között azt kifogásolja, hogy az elévülés értékelése jogilag hibás, mert az Elsőfokú Bíróság az 1992. augusztus 5-ével kezdődő időszakra vonatkozóan sem állapította meg az elévülés nyugvását vagy megszakadását. Mindkét jogalap lényegében két támponton alapszik. A fellebbező fél egyrészt abból indul ki, hogy az Elsőfokú Bíróság túlzott jelentőségűnek értékelte az 1992. augusztus 5-i közleményt, illetve abból az elévüléssel kapcsolatban helytelen következtetéseket vont le. Másrészt arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság lényeges tényeket figyelmen kívül hagyott, és megsértette indokolási kötelezettségét(42) . Ezért az ítélet sérti az egyenlőség, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét, valamint az indokolási kötelezettséget.
76. Lényegében a fellebbező fél pontosabban arra hivatkozik, hogy a Tanács és a Bizottság az 1992. augusztus 5-i közleménnyel a SLOM-termelők egy csoportjával szemben – amelybe ő is beletartozott – lemondott arról, hogy a kártérítési igények elévülésére hivatkozzon, illetve saját aktusa következtében vesztette el e jogát. Álláspontja szerint e közlemény megfogalmazása szándékosan tágabb, mint a Bíróság alapokmányának 43. cikke (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke(43) ), és vonatkozik az 1989. március 31-i levélre is. Egyébként a fellebbező fél szerint a Bíróság alapokmánya 43. cikkének értelmezése nem döntő, mivel ő a Bíróság előtt a közlemény által eredményezett jogvesztésre, nem pedig e rendelkezésre hivatkozott. Az 1992. augusztus 5-i közlemény szövegéből mindenesetre szerinte egyértelműen következik, hogy a Közösség ezt követően egyetlenegy olyan SLOM-termelővel szemben sem hivatkozhat a kártérítési igények elévülésére, akinek a 2187/93 rendelet szerint kártérítési ajánlatot tettek.
77. A fellebbező fél szerint a Bizottság az 1993 után folytatott kártalanítási tárgyalások során sem hivatkozott az elévülésre azon SLOM-termelőkkel szemben, akikre az 1989. március 31-i levél vonatkozott, függetlenül attól, hogy az adott SLOM-termelő indított-e keresetet a Bíróság előtt vagy sem. Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság ezt a körülményt helytelenül figyelmen kívül hagyta.
78. Az Elsőfokú Bíróság továbbá nem vette figyelembe azt a körülményt, hogy az Antonissen kontra Bizottság és Tanács ügyben(44) a Bizottság az írásbeli eljárás során az 1989. március 31-i levél alapján visszavonta az elévülésre vonatkozó előadását, és ezzel újra elismerte, hogy a Közösség nem hivatkozhat az elévülésre. Egyebekben az Elsőfokú Bíróság a fellebbező fél álláspontja szerint a 72. pontban jogellenesen hárította rá a bizonyítási terhet egy bizottsági alkalmazott nyilatkozataival kapcsolatban, és figyelmen kívül hagyta, hogy ezek a nyilatkozatok az 1989. március 31-i levél megszakító hatásának legalább hallgatólagos elismerését jelentik az 1992. augusztus 5-i közleménnyel összefüggésben.
79. Ezután a fellebbező fél konkrétabban bírálja az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 62–70. pontjában tett megállapításokat. Az ítélet 62. és 63. pontját illetően a fellebbező fél kifejti, hogy ő az elévülés megszakadásával kapcsolatban nem a Bíróság alapokmányának 43. cikkére, hanem az 1992. augusztus 5-i közleményre hivatkozott. Az ítélet 65. pontjának azon megállapítása, miszerint az 1992. augusztus 5-i közleményben az elévülésre hivatkozásról való lemondás egyoldalú nyilatkozat, a fellebbező fél szerint nem releváns jogai szempontjából. Nem arról van ugyanis szó, hogy általában véve mi volt a Tanács és a Bizottság szándéka a közleménnyel, hanem arról, hogy milyen jogviszonyban áll egymással a Közösség és a fellebbező fél, tekintettel a közlemény tartalmára és az említett egyéb körülményekre.
80. Az Elsőfokú Bíróság érvelése a 66. és 67. pontban érthetetlen és hibás, mert az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta egyrészt az 1992. augusztus 5-i közlemény és a Bíróság alapokmányának 43. cikkének szövege közötti különbséget, másrészt nem vette figyelembe azt, hogy amint fentebb bemutattam, a Bizottság milyen jelentőséget tulajdonított a közleménynek a gyakorlatban, illetve az 1989. március 31-i levél vonatkozásában.
81. A megtámadott ítéletből továbbá nem derül ki, hogy miért lehetne a fellebbező féllel szemben eltérő bánásmódot alkalmazni, mint azon SLOM-termelőkkel szemben, akik esetében a Bizottság minden bizonnyal elfogadta, hogy az elévülés megszakadásának joghatásaival az 1992. augusztus 5-i közleménnyel kapcsolatban az 1989. március 31-i levélre hivatkoztak.
82. Ráadásul a 68. és 69. pontban az Elsőfokú Bíróság nincs tekintettel annak a listának a jelentőségére, amelyet a Bizottság készített a holland hatóságok számára röviddel a 2187/93 rendelet hatályba lépését követően. A fellebbező fél álláspontja szerint a lista további bizonyíték arra, hogy az 1989. március 31-i levelet aláírókkal szemben a Bizottság a kérdéses közleményben lemondott arról a jogáról, hogy az elévülésre hivatkozzon. Ebből az is következik, hogy nem helyes a 70. pontban tett megállapítás, miszerint a fellebbező fél téves feltüntetése ezen a listán nem volt alkalmas arra, hogy azt a meggyőződést keltse benne, hogy a közleményből eredő kötelezettségvállalás előnyeit élvezze.
83. A fellebbező fél összefoglalásként arra az eredményre jut, hogy az Elsőfokú Bíróság hibásan értékelte a kártérítési kereset elévülésének kérdését. Szerinte ehelyett csak az a következtetés vonható le, hogy vele szemben a Közösség nem hivatkozhat az elévülésre, legalábbis az 1993. szeptember 30-ig(45) tartó időszak vonatkozásában. Mivel szerinte az Elsőfokú Bíróság abból indult ki, hogy a követelései ebben az időpontban már teljesen elévültek, egyáltalán nem vizsgálta, hogy ezen időpont és az 1997. április 29-i keresetindítás között bekövetkezett-e részleges elévülés. Ezt a kérdést az Elsőfokú Bíróságnak az elutasítást követően még tisztáznia kellene.
84. A Tanács visszautasítja a fellebbező fél kifogásait, amelyek álláspontja szerint részben elfogadhatatlanok, de mindenképpen alaptalanok.
85. Álláspontja szerint a fellebbező fél azt próbálja elérni, hogy újra az Elsőfokú Bíróság elé kerüljön az egész jogvita, különösen ami a tényállás értékelését illeti. A fellebbező fél azon hivatkozása mindenképpen elfogadhatatlan, hogy az Elsőfokú Bíróság hibásan értékelte vagy figyelmen kívül hagyta a releváns körülményeket. A Tanács itt különösen a fellebbező fél Booss úrral kapcsolatos előadásaira utal. Ezenfelül, e kifogások ráadásul megalapozatlanok. Mint elfogadhatatlan új kifogást, a Tanács szerint el kell utasítani azt a tézist, hogy a Bizottság az 1989. március 31. és 1992. augusztus 5. közötti időszakra vonatkozóan lemondott volna arról a jogáról, hogy az elévülésre hivatkozzon. A fellebbező fél inkább az 1989. március 31-i levélnek az 1989. március 31. előtti időszakra vonatkozó elévülést megszakító hatását akarta elismertetni az Elsőfokú Bíróság előtt. Ezzel kapcsolatban a Tanács megjegyzi, hogy ha 1992. augusztus 5-éig feltételeznénk az elévülésről való lemondást, az kizárná az elévülés kifogásának alkalmazását az ezen időpontot megelőző időszak vonatkozásában. Ha viszont az elévülés megszakadását feltételezzük, az ítélkezési gyakorlat szerint annak kedvező hatása teljesen elvész, ha az előírt határidőn belül nem indítanak keresetet az Elsőfokú Bíróság előtt. A Tanács általánosságban azt is megjegyzi, hogy a fellebbező fél csak a Bizottságra vonatkozóan állítja, hogy lemondott az elévülésre történő hivatkozásról, holott az ilyen lemondás csak abban az esetben lenne érvényes, ha azt mindkét érintett intézmény megtette volna.
86. A Tanács álláspontja szerint megalapozatlan a fellebbező fél azon érvelése, hogy az Elsőfokú Bíróság nem értékelte megfelelően az 1992. augusztus 5-i közlemény és az 1989. március 31-i levél jelentőségét, és az ezekből levonható következtetéseket. A Tanács különösen a Bíróság alapokmányának 43. cikkére utal. Ha a közösségi intézmény elutasította valamely igény érvényesítését, e rendelkezés szerint a felelősségi igények elévülése csak abban az esetben szakad meg, ha két hónapon belül keresetet nyújtanak be a Bírósághoz. A Tanács nem válaszolt az 1989. március 31-i levélre, ami hallgatólagos elutasításnak felel meg, a fellebbező fél pedig nem indított keresetet az előírt két hónapos határidőn belül.
87. A Tanács vitatja azt a tézist, hogy az 1992. augusztus 5-i közlemény az 1989. március 31-i levelet is érinti, és ezért az elévülés megszakadása visszamenő hatállyal rendelkezett volna. Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen értelmezte a közleményt a Bíróság alapokmányának 43. cikke alapján, amely mint elsődleges jogi rendelkezés, kötelező a közösségi intézményekre nézve.
88. A Tanács továbbá előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen járt el, amikor megállapította, hogy a bizottsági határozatok nem keletkeztetnek olyan jogokat a fellebbező fél számára, mint egyes SLOM-termelők számára, mivel a fellebbező fél helyzete az övékével nem összehasonlítható. Az e termelőkkel szembeni lemondás azzal a szándékkal függhet össze, hogy azokkal szemben, akiknek a kártérítési igényei még nem évültek el teljesen, és akik esetében a kártérítés szóba jöhet, elérjék a helyzet peren kívüli rendezését. Nem a Közösséget a Bíróság alapokmányának 43. cikke alapján megillető jogokról való absztrakt vagy általános lemondásról van szó. A Tanács arra is emlékeztet, hogy a fellebbező fél pusztán tévedésből került rá a feltehetően érintett termelők listájára.
89. A Bizottság maradéktalanul osztja a Tanács jogi nézeteit. Az elévülés kérdése az ő álláspontja szerint is a Bíróság alapokmányának 43. cikke alapján ítélendő meg.
90. Álláspontjának lényege, hogy a fellebbező fél nem vitatta az Elsőfokú Bíróság – egyébként helytálló – megállapítását, miszerint a kártérítési igények elévülése 1991. május 13-án következett be, amennyiben ezt megelőzően az elévülés nem szakadt meg. Az elévülést megszakító cselekményként egyedül az 1989. március 31-i levél jöhet szóba. Mivel a levél nyomán mégsem került sor a Bíróság alapokmányának 43. cikke szerinti határidőn belüli keresetindításra, és az intézmények soha nem válaszoltak a levélre, inkább az a kérdés, hogy az intézmények keltették-e azt a benyomást a fellebbező félben, hogy vele szemben nem fognak az elévülésre hivatkozni. A közlemény címzettjei azonban egyértelműen azok a termelők voltak, akik teljesítették a Mulder II.-ügyben hozott ítéletben foglalt követelményeket, vagyis rendelkeztek végleges referenciamennyiséggel, és az igényeik még nem évültek el. A fellebbező fél tehát nem tartozott azon termelők közé, akikkel szemben a Bizottság lemondott az elévülésre való hivatkozásról. Ezen az sem változtat, hogy felvették a holland hatóságoknak készített listára, mivel részére nem lehetett a 2187/93 rendelet keretei között kártérítési ajánlatot tenni, a kérdéses lista pedig pontosan ezzel a céllal készült. Az ítélet 68–71. pontjában az Elsőfokú Bíróság mindezt helyesen kifejtette.
2. Álláspont
a) A kártérítési igények elévülésének megszakadásáról és nyugvásáról általában
91. Hogy az ítélet indokolásának kifogásolt részeit megvizsgálhassuk, és megfelelően hozzárendelhessük ezekhez a fellebbező fél kifogásait, először a szerződésen kívüli kártérítési igények elévülésének szabályaival kell foglalkozni.
92. Először is le kell szögezni, hogy a Bíróság alapokmányának 43. cikkében (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke(46) ), amely elsődleges jogként szabályozza a szerződésen kívüli felelősségi igények elévülését, kizárólag az elévülés megszakadásáról van szó, nem pedig az elévülés nyugvásáról(47) .
93. Amint az Elsőfokú Bíróság a 62. pontban helyesen kifejtette, a rendelkezés szövegéből az következik, hogy az elévülés megszakadása két módon következhet be: vagy a Bíróság előtti keresetindítással, vagy pedig azáltal, hogy a károsult fél az eljárás megindítása előtt követelésével a Közösségek megfelelő intézményéhez fordul. Az utóbbi esetben az elévülés azonban csak akkor szakad meg, ha a követelés előterjesztése után az EK 230. vagy EK 232. cikk szerinti megfelelő határidőn belül keresetindításra kerül sor(48) .
94. Az Elsőfokú Bíróság azonban – amint azt a Bíróság a Roquette Frères kontra Bizottság ítéletben leszögezte – az alapokmány 46. cikke alapján az elévülés kérdését hivatalból nem vetheti fel(49) .
95. Az ellenérdekű alperes intézmények ezért a kártérítési igény elutasítását az alapokmány 46. cikke szerint bekövetkezett elévülés alapján megakadályozhatják – és így az elévülési idő meghosszabbodását idézhetik elő – azáltal, ha eltekintenek az elévülésre történő hivatkozástól.
96. Ilyen körülmények között ítélkezési gyakorlatában a Bíróság a SLOM-termelők kártalanításával kapcsolatban elismerte, hogy a közösségi intézmények előzetesen és egy meghatározott csoporttal szemben is, illetve egy meghatározott időszak vonatkozásában is lemondhatnak az elévülési kifogás érvényesítéséről(50) .
97. Míg ez önmagában az említett Roquette Frères ügyben hozott ítéletben foglaltak továbbvitelének tekinthető, amelyben a Bíróság az alapokmány 46. cikke szerinti elévülést alapvetően olyan kifogásnak tekintette, amelynek előterjesztéséről le lehet mondani, a kérdés az, hogy milyen következményekkel jár az elévülési kifogásról való előzetes lemondás, ha a közösségi intézmények e lemondás ellenére az Elsőfokú Bíróság előtt mégis hivatkoznak a kártérítési igény alapokmány 46. cikke szerinti elévülésére.
98. Ebben az esetben úgy tekinthetnénk, hogy az Elsőfokú Bíróság teljes mértékben, tehát a teljes elévülési időszak vonatkozásában kötve van az alapokmány 46. cikkének alkalmazásához, méghozzá azzal a következménnyel, hogy adott esetben meg kell állapítania a kártérítési igények elévülését. A károsult fél, akinek az elévülési kifogásról való lemondásra ígéretet tettek, és aki ezért eltekintett egy korábbi keresetindítástól, ezután csak elkülönülő, a bizalomvédelem elvének megsértésén alapuló kártérítési igénnyel követelhet kártérítést.
99. Az Elsőfokú Bíróság azonban ítéletében más utat követett. Az elévülési kifogásról történő ilyenfajta előzetes lemondásokat önkéntes kötelezettségvállalásnak tekintette, amelyek meggátolják, hogy az intézmények a konkrét esetben a lemondással érintett időszak vonatkozásában az elévülésre hivatkozzanak. A lemondással érintett időszak nem számít be az elévülési időbe, tehát a kifogásról történő lemondás voltaképpen az elévülés nyugvását eredményezi(51) .
100. Az ítélkezési gyakorlat szerint az elévülés nyugvását feltételező megoldás a jogbiztonság és a pergazdaságosság szempontjából mindenképpen ajánlatos.
101. Mivel az elévülés nyugvásának ez a lehetősége nem annyira az alapokmány 46. cikkének rendelkezésein, hanem sokkal inkább azon alapul, hogy az illető ellenérdekű fél lemond az e cikkre történő hivatkozásról, e lehetőséget nézetem szerint nem zárja ki az a tény, hogy ebben a cikkben csak az elévülés megszakadásáról van szó.
102. A kártérítési igények elévülési idejének leteltével kapcsolatban ennek alapján különbséget kell tenni az elévülésnek a Bíróság alapokmánya 46. cikkében szabályozott megszakadása, illetve a leírtak szerinti nyugvása között.
b) Az elévülésnek a megtámadott ítéletben való különös értékelése
103. Ami az elévülés értékelését illeti a megtámadott ítéletben, meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság először a 62. és 63. pontban vizsgálta, hogy megállapítható-e az alapokmány 46. cikke szerinti megszakadás.
104. A megszakadás kérdésével kapcsolatban, mint a korábban előadottakból kitűnik, a Bizottság és a Tanács helyesen utalt arra, hogy a fellebbező fél (a közösségi intézményekhez írt 1989. március 31-i levél következményeként) nem indított keresetet, és az Elsőfokú Bíróság emiatt a 63. pontban a megszakadást nem állapította meg.
105. A megtámadott ítélet ezt követő pontjaiban az Elsőfokú Bíróság mégsem az elévülés megszakadásának kérdésével foglalkozik, hanem azzal, hogy lehetséges‑e az elévülés nyugvása a fentebb vázoltak szerint(52), tehát hogy nem az a döntő, hogy megtörtént-e az alapokmány 46. cikke szerinti keresetindítás, hanem az, hogy lemondtak-e az elévülésre való hivatkozásról.
106. Amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 64. pontjában kifejtette, a fellebbező fél az előtte folyó eljárás során azt nyilatkozta, hogy a Bizottság és a Tanács vele szemben kötelezettséget vállaltak arra, hogy az 1989. március 31-ét követő időszakra vonatkozóan lemondanak az elévülési kifogás érvényesítéséről.
107. Ezért az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 65–72. pontjában azt vizsgálja, hogy a fellebbező fél által megnevezett cselekmények és körülmények, különösen az 1992. augusztus 5-i közlemény 1989. március 31-i levél fényében valóban lemondott-e a Tanács és a Bizottság az elévülésre való hivatkozásról a fellebbező féllel szemben.
108. Az a kérdés, hogy a Tanács és a Bizottság az 1992. augusztus 5-i közleménnyel a fellebbező fél 1989. március 31-i levelével kapcsolatosan és az általa megnevezett egyéb körülmények következtében ténylegesen tettek-e olyan kijelentést a fellebbező fél felé, hogy lemondanak az elévülésre való hivatkozásról, a tényállás értékelésének körébe tartozik, amire viszont a Bíróság hatásköre nem terjed ki. A Bíróság következetes ítélkezési gyakorlata szerint fellebbezést csak jogszabálysértésre, és nem pedig a tényállás értékelésével kapcsolatos jogalapra hivatkozva lehet benyújtani(53) .
109. Ennyiben tehát a fellebbező fél e pontokkal kapcsolatos, a második és harmadik jogalap lényegét képező kifogásai, amelyek az 1992. augusztus 5-i közlemény, az 1989. március 31-i levél, a holland hatóságok részére megküldött lista és Booss úr nyilatkozatainak jelentőségét érintik, elfogadhatatlanok és visszautasítandók.
110. Amennyiben végül a fellebbező fél kifogásait úgy kellene érteni, hogy az Elsőfokú Bíróság az elévülés megítélése során megsértette indokolási kötelezettségét, elegendő annak megállapítása, hogy az Elsőfokú Bíróság kitért a fellebbező fél által az elévülés ellen felhozott, a megtámadott ítélet 52–57. pontjában összefoglalt érvekre, azokat megvizsgálta abból a szempontból, hogy a megszakadás(54) vagy a nyugvás(55) bekövetkezett-e, és ennek alapján arra a következtetésre jutott, hogy az elévülés megszakadás vagy nyugvás hiányában már 1991. május 13-án bekövetkezett. Az Elsőfokú Bíróság ezzel eleget tett indokolási kötelezettségének.
111. Mindebből az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság elévüléssel kapcsolatos jogi értékelése nem volt hibás, és a második, valamint a harmadik jogalapot mint elfogadhatatlant, egyebekben pedig mint alaptalant el kell utasítani.
VII – Költségekről
112. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amely a 118. cikk alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, a pervesztes felet kötelezik a költségek viselésére. Ha a fellebbező fél által hivatkozott fellebbezési jogalap minden része javaslatainknak megfelelően mint elfogadhatatlan és megalapozatlan elutasításra kerül, a fellebbező felet kötelezni kell a költségek viselésére.
VIII – Végkövetkeztetések
113. Mindezek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy
– a fellebbezést utasítsa el, és
– a fellebbező felet kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	A T‑143/97. sz., Van den Berg kontra Tanács és Bizottság ügyben 2001. január 31-én hozott ítélet (EBHT 2001., II‑277. o.).
(3)
–	A „SLOM” kifejezés a holland nyelvből származik, ahol ez a rövidítés különböző nézetek, illetve hagyományok szerint a holland gyakorlatban használt „Stopzetting Leveranties en Omschakeling Melkproduktie“ („az értékesítés megszüntetése és a tejtermelés átállítása“), „slachten en omschakelen“ („levágás és átállítás“), illetve a „slacht- en omschakelingspremie“ („levágási és átállítási támogatás“), vagy a „slachtoffers omschakeling“ („átállítás miatti károsult“) kifejezésekre vezethető vissza.
(4)
–	A tej és a tejtermékek piaci értékesítésének megszüntetését, valamint a tejelő állomány átállítását támogató jövedelemtámogatási rendszer bevezetéséről szóló 1977. május 17-i 1078/77/EGK tanácsi rendelet (HL L 131., 1. o.).
(5)
–	A 804/68/EGK rendelet 5c. cikkében említett illetéknek a tej- és tejtermékágazatban történő alkalmazására vonatkozó általános szabályok elfogadásáról szóló, 1984. március 31-i 857/84/EGK tanácsi rendelet (HL L 90., 13. o.).
(6)
–	A C‑162/01. P. és C‑163/01. P. sz., E. Bouma kontra Tanács és Bizottság és B. Beusmans kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó, 2003. szeptember 18-i indítvány (A Bíróság előtt folyamatban levő ügy).
(7)
–	Az indítvány (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 6–26. pontja.
(8)
–	HL L 84., 2. o.
(9)
–	HL L 139., 12. o.
(10)
–	HL L 110., 27. o.
(11)
–	A 804/68/EGK rendelet 5c. cikkében említett illetéknek a tej- és tejtermékágazatban történő alkalmazására vonatkozó általános szabályok elfogadásáról szóló 857/84/EGK rendelet módosításáról szóló rendelet (HL L 68., 1. o.).
(12)
–	A C‑104/89. és C‑37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3061. o.).
(13)
–	HL C 198., 4. o.
(14)
–	HL L 196., 6. o.
(15)
–	Méghozzá e rendelet 2. cikkével összhangban a 857/84 rendelet 3a. cikkének (3) bekezdésében írt feltételek szerint, a 764/89 rendelettel összhangban 1991. március 29-ével, illetve az 1639/91 rendeletnek megfelelően 1993. július 1-jével.
(16)
–	14–21. pont
(17)
–	Lásd a megtámadott ítélet 27–41. pontjait.
(18)
–	A megtámadott ítélet 30. pontja.
(19)
–	Lásd 31. pont.
(20)
–	A megtámadott ítélet 38–42. pontja.
(21)
–	A megtámadott ítélet 44–49. pontja.
(22)
–	A megtámadott ítélet 50. pontja.
(23)
–	A megtámadott ítélet 59. és 60. pontja.
(24)
–	A megtámadott ítélet 61. pontja.
(25)
–	A megtámadott ítélet 62–72. pontja.
(26)
–	A megtámadott ítélet 73. pontja.
(27)
–	A Herbrink-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 15. pontja.
(28)
–	A College van Beroep voor het bedrijfsleven 1996. július 3-i 94/1619/060/198. sz. ítélete.
(29)
–	Különösen a megtámadott ítélet 32. pontja.
(30)
–	Lásd Mulder II.-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a12. lábjegyzetben)22. pontját.
(31)
–	Lásd többek között a 180/87. sz., Hamill kontra Bizottság ügyben 1988. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1988., 6141. o.) 14. pontját, valamint a 64/76.. és 113/76., 167/78. és 239/78., 27/79., 28/79. és 45/79. sz., Dumortier Frères és társai kontra Tanács egyesített ügyekben 1979. október 4-én hozott ítélet (EBHT 1979., 3091. o.) 21. pontját.
(32)
–	Lásd többek között a 29/63., 31/63., 36/63., 39/63–47/63., 50/63. és 51/63. sz., SA des Laminoirs, Hauts Fourneaux, Forges, Fonderies et Usines de la Providence és társai kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1965. december 9-én hozott ítélet (EBHT 1965., 1198. o.) 1234. és azt követő pontjait, valamint az 5/66., 7/66. és 13/66–24/66. sz. Firma E. Kampffmeyer és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1967., 332. o.) 352. és azt követő pontjait.
(33)
–	Az okozati folyamat károsult általi megszakításával kapcsolatban lásd például Van Gerven főtanácsnok Mulder II-ügyben (hivatkozás a 12. lábjegyzetben), 1992. január 28-án ismertetett indítványának 38. pontját, valamint a 26/81. sz., Oleifici Mediterranei ügyben 1982. szeptember 29-én hozott ítélet (EBHT 1982., 3057. o.) 23. pontját.
(34)
–	Hasonló helyzetre – amikor a közösségi aktus valamely feltételének jogellenes alkalmazása miatt keletkezett kárért való felelősség nem volt megállapítható, mivel nem volt bizonyított, hogy e cselekvés egyéb feltételei teljesültek – lásd példaként az Elsőfokú Bíróság T‑478/93. sz., Wafer Zoo kontra Bizottság ügyben 1995. május 18-án hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑1479. o.) 49. pontját.
(35)
–	Lásd a C‑15/95. sz., EARL de Kerlast ügyben 1997. április 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑1961. o.) 17. pontját és a Herbrink-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 27. lábjegyzetben) 13. pontját.
(36)
–	Lásd többek közt a 120/86. sz. Mulder-ügyben 1988. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1988., 2321. o.) 24. pontját, a 170/86. sz. Von Deetzen-ügyben 1988. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1988., 2355. o.) 13. pontját és a C‑264/90. sz. Wehrs-ügyben 1992. december 3-án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6285. o.) 8. pontját, illetve a bizalomvédelem elvével kapcsolatban kifejtetteket a E. Bouma kontra Tanács és Bizottság és B. Beusmans kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 2003. szeptember 18-án ismertetett indítványomat, különösen annak 74. és azt követő pontjait.
(37)
–	Lásd a Herbrink-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 13. pontját.
(38)
–	A Herbrink-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 15. pontja.
(39)
–	Lásd többek közt a C‑14/01. sz., Molkerei Wagenfeld ügyben 2003. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2279. o.) 56. pontját, a C‑63/93. sz., Duff és társai ügyben 1996. február 15-én hozott ítélet (EBHT 1996., I–569. o.) 20. pontját, valamint a C‑177/90. sz. Kühn-ügyben 1992. január 10-én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑35. o.) 14. pontját.
(40)
–	Lásd többek közt a C‑93/02. P. sz., Biret kontra Tanács és Bizottság ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10497. o.) 60. pontját, a C‑472/00. P. sz., Bizottság kontra Fresh Marine ügyben 2003. július 10-én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑7541. o.) 23. pontját, a C‑30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9-én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3755. o.) 28. pontját, a C‑36/92. P. sz., SEP kontra Bizottság ügyben 1994. május 19-én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1911. o.) 33. pontját és a C‑294/95. P. sz., Ojha kontra Bizottság ügyben 1996. november 12-én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5863. o.) 52. pontját.
(41)
–	Lásd különösen az 58–69. pontot.
(42)
–	Ehhez lásd a fellebbező fél második és harmadik fellebbezési jogalappal kapcsolatos előadásait a válasz 27. és 28. pontjában.
(43)
–	Ennek következtében a felek érveléseiben a Bíróság alapokmányának 43. cikkére történő hivatkozás marad meg.
(44)
–	Az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑179/96. R. sz., Antonissen kontra Bizottság és Tanács ügyben 1997. március 21-én hozott végzése (EBHT 1997., II‑425. o.)
(45)
–	Addig a napig, amikor az elévülés nyugvása – amint a fellebbező fél kifejti – a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének megfelelően véget ért.
(46)
–	Az álláspont kifejtése során az alapokmány 46. cikkéről van szó.
(47)
–	Lásd a Bíróság C‑136/01. P. sz., Autosalone Ispra kontra Európai Atomenergia-közösség ügyben 2002. július 18-án hozott végzésének (EBHT 2002., I‑6565. o.) 56. pontját.
(48)
–	Lásd különösen a 11/72. sz., Giordano kontra Bizottság ügyben 1973. április 5-én hozott ítélet (EBHT 1973., 417. o.) 6. pontját.
(49)
–	A 20/88. sz., Roquette-Frères kontra Bizottság ügyben 1989. május 30-án hozott ítélet (EBHT 1989., 1553. o.) 12. pontja.
(50)
–	Lásd különösen az Elsőfokú Bíróság Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletének (hivatkozás fent) 37–41. pontját, valamint a T‑195/94. és T‑202/94. sz., Quiller és Heusmann kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 1997. december 9-én hozott ítéletének (EBHT 1997., II‑2247. o.) 136. pontját; lásd ehhez továbbá Ton Heukels és Alison McDonnell: „Limitation of the Action for Damages Against the Community: Considerations and New Developments”, in Ton Heukels és Alison McDonnell: The Action for Damages in Community Law., 1997., 217. o., valamint 239. és azt követő oldalak.
(51)
–	Lásd többek közt az Elsőfokú Bíróság Quiller und Heusmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletének (hivatkozás az 50. lábjegyzetben) 137–139., illetve 142. pontját, és a T‑20/94. sz., Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. április 16-án hozott ítéletének (EBHT 1997., II–595. o.) 135–140. pontját; lásd ezzel kapcsolatban még S. Hackspiel: „Kommentar zu Artikel 43”, in: H. von der Groeben, J. Thiesing és C. Ehlermann (Hrsg.): Kommentar zum EU-/EG-Vertrag, 5. Auflage 1997, Band 4, 858. o. (6. széljegyzet), illetve M. Núñez Müller: Die Verjährung außervertraglicher Schadenersatzansprüche gegen die EG, EuZW 20/1999., 611. o., valamint 614. és azt követő oldalak.
(52)
–	Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 73. pontjában megállapítja, hogy az elévülés „megszakadás vagy nyugvás hiányában” bekövetkezett.
(53)
–	Lásd különösen a C‑121/01. P. sz., Eoghan O’Hannrachain kontra Parlament ügyben 2003. június 5-én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5539. o.) 35. pontját, a C‑122/01. P. sz., T. Port kontra Bizottság ügyben 2003. május 8-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4261. o.) 27. pontját, a C‑449/99. P. sz., EBB kontra Hautem ügyben 2001. október 2-án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6733. o.) 44. pontját és a C‑184/01. P. sz. Hirschfeldt-ügyben 2002. november 7-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10173. o.) 40. pontját.
(54)
–	Lásd a megtámadott ítélet 63. pontját.
(55)
–	Lásd a megtámadott ítélet 64–72. pontját.