62021CC0524
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. szeptember 29. (
1
)
C‑524/21. és C‑525/21. sz. egyesített ügyek
IG
kontra
Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (C‑524/21)
és
Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti
kontra
IM (C‑525/21)
(a Curtea de Apel Bucureșt [bukaresti ítélőtábla, Románia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 2008/94/EK irányelv – A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén – A munkabér‑követeléseknek a garanciaintézet általi átvállalása – A garanciaintézetek fizetési kötelezettségének korlátozása – Visszatéríttetés a fizetésképtelenségi eljárás megkezdését megelőző/követő három hónapos időszak túllépése esetén”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgya a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
2
) értelmezése.
2.
E kérelmeket egyrészt az IG és az Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (jilfói kerületi munkaügyi központ, Románia, a továbbiakban: A.J.O.F.M. Ilfov) közötti jogvita (C‑524/21. sz. ügy), másrészt pedig az Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă Bucureşti (Bukarest önkormányzatának munkaügyi központja, Románia, a továbbiakban: A.M.O.F.M. București) és IM közötti jogvita (C‑525/21. sz. ügy) keretében terjesztették elő a munkáltató fizetésképtelensége miatt ki nem fizetett munkabér‑követelések címén valamely garanciaintézet által kifizetett összegek visszatéríttetésével kapcsolatban. Felmerül ugyanis a kérdés, hogy ezen összegeket vissza lehet‑e követelni a munkavállalótól, és ha igen, hogyan, ha azokat nem a 2008/94 irányelvben előírt referencia‑időszak t fizették ki, vagy amennyiben azokat a nemzeti elévülési időn kívül igényelték.
3.
A jelen indítványban ‑ amely a Bíróság kérésének megfelelően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és ötödik kérdésre összpontosít ‑, kifejtem azon okokat, amelyek miatt a 2008/94 irányelvet, valamint az egyenértékűség, a tényleges érvényesülés és a bizalomvédelem elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás és gyakorlat, amely átmeneti intézkedések nélkül lehetővé teszi a szabályozási keretet meghaladó időszakokra, vagy az elévülési időn túl követelt időszakokra vonatkozóan jogtalanul kifizetett összegek visszatéríttetését, amennyiben az érintett volt munkavállalók már nem igényelhetik a garanciaintézettől a ki nem fizetett bérek kifizetését.
4.
Azokban az esetekben, amikor a munkavállalók a visszatéríttetés vagy az eljáró bíróság határozatának időpontjában még érvényesíthetnék a 2008/94 irányelvből eredő jogaikat, a kérdést előterjesztő bíróságnak vizsgálnia kell, hogy ezen irányelvnek az első kifizetett összegek visszatéríttetésére vonatkozó végrehajtási módjai megfelelnek‑e egyrészről az egyenértékűség elvének, amely megköveteli, hogy ezen eljárási szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, tisztán nemzeti helyzetek kezelésére vonatkozó rendelkezések, másrészről pedig a tényleges érvényesülés elvének, amely megköveteli, hogy ezen eljárási szabályok a gyakorlatban nem tehetik lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását.
II. Jogi háttér
A.
A 2008/94 irányelv
5.
A 2008/94 irányelv (2), (3) és (7) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(2)
A munkavállalók alapvető szociális jogairól 1989. december 9‑én elfogadott közösségi charta 7. pontja értelmében a belső piac megvalósulásának a munkavállalók élet‑ és munkakörülményeinek javulását kell eredményeznie az Európai Unióban, és ennek a javulásnak szükség esetén ki kell terjednie a foglalkoztatási rendelkezések egyes olyan elemeinek kidolgozására, mint a csoportos létszámleépítés és a csőd esetén alkalmazandó eljárások.
(3)
A munkáltató fizetésképtelensége esetén szükséges a munkavállalók védelméről rendelkezni és számukra egy minimális szintű védelmet biztosítani, különösen a fennálló követelések kifizetésének biztosítása érdekében, mindeközben figyelembe véve a[z Unión] belüli kiegyensúlyozott gazdasági és szociális fejlődés szükségességét. E célból a tagállamok kötelesek egy olyan intézetet létrehozni, amely szavatolja az érintett munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítését.
[…]
(7)
A tagállamok korlátozhatják a garanciaintézetek felelősségét, amennyiben ez összeegyeztethető az irányelv szociális céljával, és figyelembe veszi a követelések különböző szintjeit.”
6.
Ezen irányelv „Hatály és fogalom‑meghatározások” című I. fejezete tartalmazza az irányelv 1. és 2. cikkét.
7.
Az említett irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni.”
8.
A 2008/94/EK irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában fizetésképtelen a munkáltató, amennyiben a munkáltató fizetésképtelensége alapján az adott tagállam törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerinti kollektív eljárás kezdeményezésére irányuló kérelmet terjesztettek elő, amely a munkáltató vagyonának részleges vagy teljes lefoglalásával, valamint felszámoló vagy hasonló feladatot ellátó személy kinevezésével jár, és az említett rendelkezések alapján az illetékes hatóság:
a)
elhatározta az eljárás megkezdését;
b)
vagy megállapította, hogy a munkáltató vállalkozása vagy üzeme végleg megszűnt, és a rendelkezésre álló eszközök nem elegendőek az eljárás megkezdésének biztosítására.”
9.
A 2008/94 irányelvnek „A garanciaintézetekre vonatkozó előírások” című II. fejezete foglalja magában a 3‑5. cikket.
10.
Ezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk hatálya alá tartozó garanciaintézetek [helyesen: a garanciaintézetek a 4. cikk sérelme nélkül] biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.
A garanciaintézet által átvállalt követelések azok a fennálló fizetési követelések [helyesen: bérkövetelések], amelyek a tagállamok által meghatározott időpont előtti és/vagy ‑ adott esetben ‑ utáni időszakra vonatkoznak.”
11.
Az említett irányelv 4. cikkének szövege a következő:
„(1)   A tagállamok korlátozhatják a garanciaintézetek 3. cikkben említett felelősségét.
(2)   Amennyiben a tagállamok élnek az (1) bekezdésben említett lehetőséggel, akkor meghatározzák annak az időszaknak a hosszát, amely alatt a garanciaintézet köteles kifizetni a fennálló követeléseket. Ez az időszak azonban nem lehet rövidebb, mint a 3. cikk második bekezdésében említett időpont előtt és/vagy után a munkaviszony utolsó három hónapjára járó fizetési igényre vonatkozó időszak.
A tagállamok ezt a három hónapos minimális időszakot beszámítják [helyesen: beszámíthatják] a legalább hat hónapos referencia‑időszakba.
A legalább 18 hónapos referencia‑időszakot előíró tagállamok nyolc hétre korlátozhatják azt az időszakot, amely alatt a garanciaintézet teljesíti a fennálló követeléseket. Ebben az esetben a munkavállaló számára a legkedvezőbb időszakokat alkalmazzák [helyesen: kell figyelembe venni] a minimális időszakok kiszámítására.
(3)   A tagállamok felső határt állapíthatnak meg a garanciaintézet által teljesítendő kifizetésekre. Ezek a felső határok nem lehetnek alacsonyabb mértékűek, mint amely szociálisan összeegyeztethető ezen irányelv szociális céljával.
Ha a tagállamok élnek e lehetőséggel, akkor tájékoztatják a[z Európai] Bizottságot arról, hogy a kötelezettség felső határát milyen módszerekkel állapították meg.”
12.
Ugyanzen irányelv 12. cikkének a) pontja a következőket írja elő:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy
a)
megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket.”
B.
A román jog
13.
A 2006. május 22‑i Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap létrehozásáról és felhasználásáról szóló 200/2006. sz. törvény) (
3
) 2. cikke a következőket írja elő:
„A Fondul de garantare [pentru plata creanțelor salariale (munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap, Románia, a továbbiakban: garanciaalap)] biztosítja a munkavállalók által azon munkáltatókkal kötött egyéni munkaszerződésekből és kollektív munkaszerződésekből eredő munkabér-követelések kifizetését, akikkel szemben fizetésképtelenségi eljárást megindító jogerős bírósági határozatot hoztak, és elrendelték a vagyon feletti rendelkezési jog teljes vagy részleges visszavonására irányuló intézkedést […]”
14.
E törvény 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőket írja elő:
„A jelen fejezetben előírt korlátozásokkal és feltételekkel a garanciaalap forrásai fedezik a munkabér‑követelések alábbi kategóriáit:
a)
munkabér‑hátralékok.”
15.
Az említett törvény 14. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A garanciaalap által átvállalt munkabér‑követelések teljes összege nem haladhatja meg munkavállalónként a nemzeti bruttó átlagbér háromszorosának összegét.”
16.
Ugyanezen törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 13. cikk (1) bekezdésének a), c), d) és e) pontjában említett munkabér‑követelések fedezete 3 naptári hónapig biztosított.
(2)   Az (1) bekezdésben említett időszak a követelések igénylésének időpontját megelőző és a fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontját megelőző vagy követő időszaknak felel meg.”
17.
A 2006. december 21‑i Normele metodologiceă de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap létrehozásáról és felhasználásáról szóló [200/2006. sz. törvény]) végrehajtási szabályai (
4
) 5. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A [200/2006. sz. törvény] 13. cikke (1) bekezdésének a), c), d) és e) pontjában említett munkabér‑követelések az [e] törvény 15. cikkének (1) bekezdésében említett három naptári hónapos időszakra vonatkoznak, amely megelőzi azt a hónapot, amelynek folyamán a jogok biztosítását kérelmezik.”
18.
A végrehajtási szabályok 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben a fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak követelései megelőzik a fizetésképtelenségi eljárás megindításának hónapját, a [200/2006. sz.] törvény 15. cikkének (1) bekezdésében előírt három naptári hónap megelőzi az eljárás megindításának időpontját.
(2)   Amennyiben a fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak követelései a fizetésképtelenségi eljárás megindításának hónapját követően keletkeztek, a törvény 15. cikkének (1) bekezdésében említett időszak az eljárás megindításának időpontját követi.”
19.
A 2002. január 16‑i Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (a munkanélküliségi biztosítási rendszerről és a foglalkoztatás ösztönzéséről szóló 76/2002. sz. törvény) (
5
) 47. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A munkanélküli‑biztosítási költségvetésből jogosulatlanul kifizetett összegeket, valamint a munkanélküli‑biztosítási költségvetést terhelő, a munkáért fizetett biztosítási járuléktól eltérő egyéb terheket a munkaügyi központok […] határozatai alapján kell behajtani, amelyek végrehajtható jogcímeknek minősülnek.”
20.
A Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (az államháztartásról szóló, 2002. július 11‑i 500/2002. sz. törvény) (
6
) 73.1. cikke a következőket írja elő:
„A közpénzekben megjelenő hiánynak/a közpénzek szabálytalan folyósításának minősülő összegek visszatéríttetését az illetékes ellenőrző szervek által meghatározottak szerint a költségvetési bevételekre alkalmazandó kamatokkal és ‑ adott esetben ‑ késedelmi bírságokkal vagy késedelmi pótlékokkal kell végrehajtani, amelyeket a kár bekövetkezésétől/folyósítás időpontjától az összegek visszatéríttetéséig terjedő időszakra kell kiszámítani.”
III. Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A.
A C‑524/21. sz. ügy
21.
A 2017. március 13‑i határozattal az A.J.O.F.M. Ilfov helyt adott a 2017. február 8‑án, bírósági felszámoló által benyújtott arra irányuló kérelemnek, hogy határozzák meg és fizessék ki a garanciaalap által átvállalt, IG‑t a munkáltatójával szembeni fizetésképtelenségi eljárás következtében 2013. májustól júliusig megillető munkabér‑követelések összegét. E munkabér‑követelések összegét 1308 román lejben (RON) (hozzávetőleg 287 euró) állapították meg (
7
).
22.
A 200/2006. sz. törvény 15. cikke (1) és (2) bekezdésének az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék, Románia) 2018. március 5‑i, 16/2018. sz. ítéletében (
8
) foglalt értelmezése alapján a Curtea de Conturi (számvevőszék, Románia) a 2019. augusztus 6‑i határozatával elrendelte, hogy az Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (nemzeti munkaügyi központ, Románia) alkalmazza a veszteség mértékének meghatározására, és egyes fizetésképtelen munkáltatókat terhelő, a szabályozási kereteken túli időszakokra vonatkozó, a garanciaalap által kifizetett munkabér‑hátralékok visszatéríttetésére irányuló intézkedéseket.
23.
E határozatot követően az A.J.O.F.M. Ilfov ügyvezető igazgatója 2019. december 31‑én elrendelte a munkabér‑követelések kamatokkal és késedelmi bírságokkal növelt összegének IG‑től történő visszatéríttetését. Határozatának alátámasztására úgy vélte, hogy az e követeléseknek a garanciaalap általi átvállalására irányuló kérelmet 2017. február 8‑án nyújtották be, míg az IG korábbi munkáltatója elleni fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontja ‑ amely meghatározta volna azt a referencia‑időszakot, amely alatt egy ilyen kérelmet be lehetett nyújtani ‑, 2010. március 19. volt. Ebből következően az A.J.O.F.M. Ilfov szerint ezen átvállalás iránti kérelmet a törvényes határidőn kívül terjesztették elő, ezért elfogadhatatlan volt.
24.
IG 2020. március 17‑én keresetet terjesztett elő az A.J.O.F.M. Ilfov határozatával szemben a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék, Románia) előtt. 2020. május 25‑i polgári ítéletében ez utóbbi IG keresetét mint megalapozatlant elutasította.
25.
A Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) e következtetés levonásához egyrészről a semmítőszék 2018. március 5‑i ítéletére támaszkodott, amely szerint lényegében az a három hónapos időszak, amely alatt a garanciaalap átvállalhatja és kifizetheti a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni munkabérbér‑követeléseket, kizárólag a fizetésképtelenségi eljárás megkezdésének időpontját veszi alapul. Márpedig a jelen esetben, mivel az eljárást hivatalosan 2010. március 19-én kezdték meg a korábbi munkáltatója ellen, IG‑nek csak a 2009. december és 2010. február, illetve a 2010. április és 2010. június közötti időszakra vonatkozó munkabér‑követelések kifizetésében kellett volna részesülnie.
26.
Ezenkívül, mivel a bírósági felszámoló által benyújtott kereset a 2013. május‑július hónapokat érintő munkabér‑követelésekre vonatkozott, és így kívül esett a Cour de cassation (semmítőszék) 2018. március 5‑i ítéletében megállapított referencia‑időszakon, a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) úgy ítélte meg, hogy nincs jogalap e követeléseknek a kért időszakra vonatkozó átvállalására.
27.
Másrészről IG keresetének elutasítása érdekében e bíróság elutasította azon érvelését is, amely szerint az A.J.O.F.M. Ilfov nem rendelkezett hatáskörrel a szóban forgó munkabér‑követelések összegének megállapítására és beszedésére. E tekintetben az említett bíróság azzal érvelt, hogy a román jogalkotó kifejezetten úgy rendelkezett, hogy a munkanélküli‑biztosítás költségvetéséből jogosulatlanul juttatott összegeket ‑ az IG által kapott munkabér‑követelésekhez hasonlóan ‑ a kedvezményezettektől vissza kell téríttetni, akik a garanciaalapot illetően a munkavállalók, és nem a munkáltatók, mivel ez utóbbiak lényegében az adóalanyok.
28.
IG fellebbezést terjesztett elő a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) ítéletével szemben a Curtea de Apel Bucureşti (bukaresti ítélőtábla, Románia) előtt. Fellebezése alátámasztására IG először is arra hivatkozik, hogy az elsőfokú bíróság értékelése az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) által a rá vonatkozó releváns rendelkezések téves alkalmazásán alapult, mivel ezen értékelés megkérdőjelezi a fellebbezőnek az A.J.O.F.M. Ilfov 2017. március 13‑i határozata révén jogszerűen megszerzett munkabér‑jogosultságát, mivel e közigazgatási aktus a polgári per miatt már nem vonható vissza.
29.
Másodszor, IG úgy véli, hogy a 200/2006. sz. törvény 15. cikke (2) bekezdésének a Cour de cassation (semmítőszék) 2018. március 5‑i ítéletében értelmezettek szerinti rendelkezéseit már nem lehet az A.J.O.F.M. Ilfov 2017. március 13‑i határozata jogalapjának tekinteni, mivel azokat a Curtea Constituțională (alkotmánybíróság, Románia) határozata a Constituția‑val (Alkotmány) ellentétesnek nyilvánította (
9
).
30.
Harmadszor, IG kiemeli, hogy a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) tévesen utasította el az A.J.O.F.M. Ilfov hatáskörének hiányán alapuló érvelést, mivel összetévesztette a 200/2006. sz. törvény rendelkezéseinek kedvezményezettjét. Ezzel kapcsolatban IG azt állítja, hogy a munkavállaló nem kedvezményezettje e törvénynek, mivel ő az elvégzett munka eredményeként munkabér‑jogosultságot szerez, míg a munkáltató az, aki a garanciaalapba befizeti a járulékot.
B.
A C‑525/21. sz. ügy
31.
A 2018. március 14‑i határozattal az A.M.O.F.M. București helyt adott a bírósági felszámoló által benyújtott, arra irányuló kérelemnek, hogy határozzák meg és fizessék ki a garanciaalap által átvállalt, IM‑et 2017. október és november hónapra, a munkáltatójának fizetésképtelensége miatt megillető munkabér‑követelések összegét. E munkabér‑követelések összegét 3143 RON‑ban (hozzávetőleg 674 euró) állapították meg (
10
).
32.
A jelen indítvány 22. pontjában leírtak szerint a Curtea de Conturi (számvevőszék) 2019. augusztus 6‑i határozata alapján az A.M.O.F.M. București ügyvezető igazgatója a 2019. december 6‑án kiegészített, 2019. december 2‑i határozatával (a továbbiakban: a 2019. december 6‑i határozat) megsemmisítette az A.M.O.F.M. București 2018. március 14‑i határozatát, mivel úgy ítélte meg, hogy a munkabér‑követelések kifizetésével érintett időszak nem felel meg a Cour de cassation (semmítőszék) 2018. március 5‑i ítéletében meghatározott referencia‑időszaknak.
33.
Ezenkívül a 2019. december 6‑i határozatban megállapították, hogy azon időszak, amelyre vonatkozóan a garanciaalap átvállalhatta és kifizethette IM munkabér‑követeléseit, kizárólag a munkáltatója elleni fizetésképtelenségi eljárás megkezdésének időpontjára, azaz 2015. január 22‑re vonatkozott, így e követelések összegét indokolatlanul fizették volna ki. Ebből következően az A.M.O.F.M. București ügyvezető igazgatója elrendelte a szóban forgó összeg visszatéríttetését.
34.
A 2020. január 21‑én benyújtott keresetével IM a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) előtt megtámadta a 2019. december 6‑i határozatot, és a szóban forgó összeg megfizetése alóli mentesítését, valamint az érdemi döntés meghozataláig a szóban forgó aktus végrehajtásának felfüggesztését kérte.
35.
E bíróság a 2020. július 14‑i polgári ítéletével helyt adott IM kérelmének, és megsemmisítette a 2019. december 6‑i határozatot. E tekintetben egyrészről megállapította, hogy a 200/2006. sz. törvény 15. cikke (2) bekezdésének a Cour de cassation (semmítőszék) 2018. március 5‑i ítéletében értelmezett rendelkezései a jelen ügyben nem alkalmazhatók, mivel azokat a Curtea Constituțională (alkotmánybíróság) alkotmányellenesnek nyilvánította (
11
).
36.
Másrészről a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) az Emberi Jogok Európai Bíróságának (
12
) ítélkezési gyakorlatát alkalmazta, amelynek értelmében a jogosulatlanul kifizetett szociális juttatások visszamenőleges hatályú visszatéríttetésére irányuló kereset sérti az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének rendelkezéseit (
13
). E bíróság először is úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó szociális juttatások kifizetése az említett egyezmény értelmében vett „tulajdon” és a „bizalomvédelem” fogalmába tartozik, és másodszor, hogy a közigazgatási hatóság által IM‑mel szemben e szociális juttatások visszafizetésére vonatkozó kötelezettség sérti az arányosság elvét.
37.
A Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) megállapította, hogy IM, mivel nem járult hozzá a garanciaalap által kifizetett munkabér‑követelések odaítéléséhez, nem tehető felelőssé az A.M.O.F.M. Bucureşti hibájáért, mivel ez utóbbi feladata volt a bírósági felszámoló kérelmének a saját hatásköre fényében történő elemzése.
38.
Ezt követően az A.M.O.F.M. Bucureşti fellebbezést terjesztett elő a Tribunalul Bucureşti (bukaresti törvényszék) ítéletével szemben a Curtea de Apel Bucureşti‑hez (bukaresti ítélőtábla). E szervezet lényegében azzal érvel, hogy az elsőfokú bíróság tévesen értelmezte és megsértette a Cour de cassation (semmítőszék) 2018. március 5‑i ítéletének hatályát, valamint a 200/2006. sz. törvény több rendelkezését.
39.
Az A.M.O.F.M. Bucureşti pontosabban azzal érvel, hogy az IM részére munkabér‑követelések címén kifizetett összeg őt nem illeti meg, mivel az igényelt egyéni jog nem illeszkedik a munkáltatóval szembeni fizetésképtelenségi eljárás megkezdésének időpontját megelőző vagy azt követő három hónapos jogi keretbe.
C.
A kérdést előterjesztő bíróság indokolása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
40.
A fenti megfontolásokra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy noha az A.J.O.F.M. Ilfov (C‑524/21. sz. ügy) és az A.M.O.F.M. Bucureşti (C‑525/21. sz. ügy) a 2008/94 irányelvet átültető 200/2006. sz. törvényt hajtotta végre azáltal, hogy a garanciaalap által biztosított munkabér‑követeléseket kifizette IG és IM részére, a Curtea de Conturi (számvevőszék) 2019. augusztus 6‑i határozata az ezen alap által már elfogadott fizetési kérelmek utólagos újraértékeléséhez vezetett. Ebből következően ezen újraértékelés az egyes munkavállalóknak a jogi keretet meghaladó időszakra vonatkozó, vagy az elévülési időn túl benyújtott kártalanítási kérelem kifizetéséhez való egyéni jogának újraértékelését jelenti.
41.
A kérdést előterjesztő bíróság értelmezése szerint egy ilyen közigazgatási gyakorlat súlyos helyzetet teremtene e munkavállalók számára, nem csupán azáltal, hogy a már kifizetett munkabér‑követelések újraértékelése révén sértené a jogviszonyok biztosságát és biztonságát, hanem azáltal is, hogy elrendelné a kapott összegek ‑ adott esetben adókamattal és késedelmi bírsággal növelt ‑ visszatéríttetését, anélkül, hogy erre bármilyen jogalap lenne.
42.
E bíróság ezenkívül úgy véli, hogy ez a közigazgatási gyakorlat ellentétes a 2008/94 irányelv (3) és (7) preambulumbekezdésében meghatározott szociális céljával, és hogy ezen irányelv releváns rendelkezéseinek a Bíróság általi értelmezése hozzájárulna a nemzeti bíróságok által eltérően elbírált, hasonló tényállású nagyszámú jogvita megoldásához.
43.
E körülmények között a Curtea de Apel București (bukaresti ítélőtábla) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Ellentétes‑e a [2008/94 irányelv] 1. cikke (1) bekezdésének és 2. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseivel a »fizetésképtelenség« önálló fogalma tekintetében [ezen] irányelvet átültető nemzeti szabályozás – a [200/2006. sz. törvény végrehajtási szabályainak] 7. cikkével összefüggésben értelmezett [200/2006. sz. törvény] 15. cikkének (1) és (2) bekezdése – az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfelsőbb semmítő‑ és ítélőszéknek a jogkérdések elbírálásáért felelős tanácsa, Románia) által a 16/2018. sz. határozatban adott értelmezés alapján, amely szerint az a 3 hónapos időszak, amely alatt a garanciaalap átvállalhatja és megfizetheti a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni munkabér–követeléseket, kizárólag a fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontjára vonatkozik?
2)
Ellentétes‑e a 2008/94 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseivel a [200/2006. sz. törvény] 15. cikkének (1) és (2) bekezdése az Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drepta (legfelsőbb semmítő‑ és ítélőszéknek a jogkérdések elbírálásáért felelős tanácsa) által a 16/2018. sz. határozatban adott értelmezés alapján, amely szerint az a legfeljebb 3 hónapos időszak, amely alatt a garanciaalap átvállalhatja és megfizetheti a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni munkabér‑követeléseket, a referencia‑időszakba illeszkedik, amely a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző 3 hónapon és a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül követő 3 hónapon belüli időszakot foglalja magában?
3)
Összeegyeztethető‑e a 2008/94 irányelv szociális céljával és az irányelv 12. cikke a) pontjának rendelkezéseivel az a nemzeti közigazgatási gyakorlat, amely szerint a Curtea de Conturi (számvevőszék, Románia) határozata alapján és a munkavállalót visszafizetésre kötelező különös nemzeti szabályozás hiányában behajtják a munkavállalótól a szabályozási keretbe nem tartozó időszakokra állítólagosan kifizetett vagy a jogszabályban előírt elévülési időn túl követelt összegeket?
4)
A 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontjában szereplő »visszaélés« fogalmának értelmezése során kellően objektív igazolásnak minősül‑e az alap által kifizetett munkabér‑követeléseknek a munkavállalótól felszámoló útján az általános elévülési idő tiszteletben tartásának meghatározott céljával történő visszatéríttetését?
5)
Összeegyeztethető‑e az irányelv rendelkezéseivel és céljával az olyan értelmezés és nemzeti közigazgatási gyakorlat, amellyel a munkavállalókkal visszatéríttetett munkabér‑követeléseket azonosan kell kezelni a kamatokat és késedelmi bírságot maga után vonó adójóváírással?”
44.
A román és a spanyol kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
IV. Elemzés
45.
Elöljáróban szeretném jelezni, hogy valamely fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak a garanciaintézet által a 2008/94 irányelv alapján kifizetett összegek visszatéríttetésének lehetősége és szabályai különböznek azon kérdésektől, amelyek egyrészről azon referencia‑időszak meghatározására vonatkoznak, amelyben a bérkövetelések garantálására vonatkozó három hónapos minimális időszak található, másrészről ezen irányelv 12. cikkének a) pontja értelmében vett „visszaélés” fogalmának meghatározására.
46.
Ezért a Bíróság kérésének megfelelően csak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és ötödik kérdéssel foglalkozom, amelyeket egyébiránt a két ügyben együtt lehet elemezni és megválaszolni. A kérdést előterjesztő bíróság által jelzettek alapján tehát feltételezem, hogy a visszatéríttetni tervezett kifizetéseket olyan időszakokra teljesítették, amelyek nem tartoznak a szabályozási keretbe, vagy amelyeket az elévülési időn túl igényeltek.
47.
Mivel a 2008/94 irányelv nem szabályozza e kérdést, a jogellenesen kifizetett munkabér‑követelések visszatéríttetésének szabályai a tagállamok eljárási autonómiájába tartoznak (
14
). Így a Bíróság a 80/987/EGK irányelv (
15
) alapján már megállapította, hogy a jogosulatlan kifizetések elévülésére vagy visszatéríttetésére vonatkozó szabályokat az érintett tagállam nemzeti jogszabályaiban kell keresni (
16
).
48.
Mindazonáltal nem vitatott az sem, hogy ezen autonómiát a hatékony érvényesülés és az egyenértékűség elve tiszteletben tartásának szükségessége övezi (
17
), amelyhez ebben az esetben hozzáadható a bizalomvédelem elve.
49.
Mielőtt megvizsgálnám az egyes elvek tekintetében a jelen ügyekben alkalmazott végrehajtási eljárást, három körülményre kívánom felhívni a figyelmet.
50.
Először is a 2008/94 irányelv szociális célkitűzése egyértelműen megjelenik a (3) és (7) preambulumbekezdésben. E célkitűzést ezenkívül a Bíróság is elismerte, amely megállapította, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezen irányelv szociális célja az, hogy valamennyi munkavállaló számára garantáljon egy minimális szintű európai uniós védelmet a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó olyan fennálló követelések kielégítése révén, amelyek egy meghatározott időpont előtti időszak díjazását érintik (
18
). Következésképpen e célkitűzésnek kell vezérelnie a tagállamokat az említett irányelvből eredő jogok érvényesítése során (
19
).
51.
Továbbá a Bíróság rámutatott, hogy a 2008/94 irányelv azáltal, hogy bizonyos mértékig lehetővé teszi a tagállamok számára az általuk nyújtandó garancia korlátozását, figyelembe veszi e tagállamok fizetőképességét és garanciaintézeteik pénzügyi egyensúlyának megóvására törekszik (
20
). A jelen indítvány 18. lábjegyzetében idézett ítéletek alapjául szolgáló ügyekben azonban a jogvita a kért kártérítés kifizetéséről szóló határozat meghozatalakor merült fel, és nem a már kifizetett kártérítés visszatéríttetésének szakaszában.
52.
Végül számomra úgy tűnik, hogy onnantól kezdve, hogy a kártérítési kérelmet egy szakképzett személy terjeszti elő, nem pedig közvetlenül a munkavállaló, a visszaélés kockázata ki van zárva, még akkor is, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekből nem tűnik ki egyértelműen az alapügyekben visszaélésről volna szó.
53.
Először is, az egyenértékűség elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ezen elv alkalmazása megköveteli az uniós jog által előírt vitatott eljárás és a nemzeti jog szerinti hasonló eljárások hasonló helyzetekben történő összehasonlítását annak biztosítása érdekében, hogy az első eljárás feltételei nem kedvezőtlenebbek (
21
).
54.
A kérdést előterjesztő bíróság utal arra, hogy a nemzeti jog szerinti eljárás, amelyen – jogi szabályozás hiányában – a jelen ügyben alkalmazott visszatéríttetési eljárás analógia útján alapul, a meg nem fizetett adótartozások behajtására irányuló eljárás, amely kamatok és késedelmi bírságok alkalmazását foglalja magában.
55.
Amint arra a Bizottság rámutat, a meg nem fizetett adótartozások behajtása nem hasonlítható össze a túlfizetett munkabér‑követelések visszatéríttetésével, különösen a jelen ügyhöz hasonló esetekben. A munkavállaló ugyanis, aki a fizetésképtelen munkáltatónak a ki nem fizetett munkabérek tekintetében hitelezője, olyan helyzetbe kerül, hogy egy vélhetően nem neki felróható hiba következtében tévesen kapta meg az esedékes munkabér kifizetését biztosító összegeket, de azokat kamatokkal és késedelmi bírsággal együtt vissza kell fizetnie. Így nem csupán a munkabér‑követelése marad kifizetetlen, noha háromhavi bért kellett volna számára biztosítani, hanem ezenkívül késedelmi kamatot és késedelmi bírságot is fizetnie kell az összegek kifizetéséről szóló határozatot követő egy hónap elteltével kezdődő időszakra (C‑524/21. sz. ügy).
56.
Ezért úgy tűnik számomra, hogy az egyenértékűség elvének való megfelelés értékelése érdekében az összehasonlítást nem az adókövetelések behajtására irányuló eljárásokkal, hanem a jogosulatlanul kifizetett társadalombiztosítási juttatások visszatéríttetésére irányuló eljárásokkal kell elvégezni. Emlékeztetni kell arra is, hogy a Bíróság megállapította, hogy „a munkavállaló fennálló, díjazással kapcsolatos követeléseinek garanciaalap által történő megfizetése iránti kérelem, és a munkavállalónak a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni kérelme nem azonos” (
22
).
57.
A Pasquini ítélet alapjául szolgáló ügyben, amely az öregségi nyugdíjakra vonatkozó jogosulatlan kifizetések visszatérítése iránti keresetre vonatkozott, a Bíróság megállapította, hogy az egyenértékűség elve szerinti felülvizsgálat mind az elévülésre, mind a jogosulatlan kifizetések visszatérítésére, és tágabb értelemben a hasonló helyzetek kezelésére vonatkozó valamennyi eljárási szabályra (
23
), valamint a jóhiszeműség figyelembevételére vonatkozik (
24
).
58.
Mindenesetre az alapeljárásokban, ha kamatot kellene fizetni, azt csak attól kezdődően lehetne igényelni, amikor a munkavállalókat értesítették a tévesen kifizetett összegek visszafizetésére vonatkozó kötelezettségről, és nem pedig ‑ mint az alapeljárásokban alkalmazott adóbehajtási eljárásokban ‑ a közpénzeket érintő „kár bekövetkezésének/szabálytalan kifizetés” megvalósulásának napjától (
25
).
59.
Így a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az egyenértékűség elvének fényében vizsgálja a következő körülményeket: a jogsértés megismétlésének lehetősége, a jóhiszeműség figyelembevétele és adott esetben a késedelmi kamat kezdő időpontja.
60.
Másodszor, a tényleges érvényesülés elvét illetően a Bíróság kimondta azt a szabályt, amely szerint a nemzeti jog alapján alkalmazott eljárási szabályok nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé az uniós jogrend által elismert jogok gyakorlását (
26
).
61.
A jelen esetben, ha a visszatéríttetés befejeződik, a munkavállalóknak vissza kell fizetniük a kapott összegeket, kamattal és késedelmi bírsággal növelve, holott a 2008/94 irányelv rendelkezései a munkáltató fizetésképtelensége esetén legalább háromhavi munkabér kifizetését biztosítják számukra.
62.
E lehetőség két nehézséget vet fel a hatékony érvényesülés elve tekintetében.
63.
Egyrészről ugyanis az alapügyekben leírt tényállások arra utalnak, hogy ‑ a garantált összegek kifizetése iránti kérelemért felelős szakképzett ‑ bírósági felszámoló, valamint a kifizetést engedélyező és végrehajtó munkaügyi központ, valamint a garanciaintézet által végzett ellenőrzés elmulasztásának következményei a munkavállalót terhelik, aki arra kényszerülhet, hogy több évvel a kifizetés után vissza kell fizetnie ezen összegeket. Márpedig erre nem kerülhet sor annak érdekében, hogy a munkavállaló számára biztosítsák a 2008/94 irányelvből eredő jogainak gyakorlását, anélkül, hogy azt túlságosan megnehezítenék. Különösen az a lehetőség, hogy az illetékes közigazgatási szerv több évvel később, vagy akár elévülési idő nélkül is keresetet indíthat a jogosulatlanul kifizetett összegek visszatéríttetése iránt, és az adócsalásra fenntartott eljárást alkalmazhatja, visszatarthatja a munkavállalót e jogok gyakorlásától. Ezenkívül, ha a visszatéríttetést olyan időpontban kezdik, amikor a munkavállaló munkabér kifizetése iránti keresete elévült, vagy ha a visszatéríttetéstolyan bírósági felszámolón keresztül kell foganatosítani, aki esetleg már nincs hivatalban, a munkavállaló nem kaphatja meg az ezen irányelvben biztosított munkabért. A hatékony érvényesülés elvét tehát nem tartják be.
64.
Másrészről, még ha egy új kártérítési igény továbbra is lehetséges lenne, az első kifizetésre vonatkozó kamatok és késedelmi bírságok megfizetésére vonatkozó kötelezettség a tényleges érvényesülés elvének megsértéseként elemezhető. Mivel a 2008/94 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy legalább az utolsó három munkabér összegét kell garantálni, az olyan visszatéríttetés előírása, amely szerint a munkavállalónak többet kell fizetnie, mint amennyit kapott, erősítené ezen elv megsértését.
65.
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróságnak vizsgálnia kell, hogy a visszatéríttetés foganatosításának időpontja lehetővé teszi‑e a munkavállaló számára, hogy a 2008/94 irányelv 3. cikkének második albekezdésében előírt, a munkabér‑követelésekre vonatkozó garanciára hivatkozzon, és amennyiben igen, akkor a jogosulatlan kifizetésre vonatkozó kamatok és késedelmi bírságok alkalmazása nem csökkenti‑e az említett irányelv rendelkezései által garantált összeget. E feltételek mellett biztosítják a nemzeti szabályok és a gyakorlat e jogok hatékony érvényesülését.
66.
Mindenesetre a referencia‑időszakra vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmezése (
27
), majd a Curtea de Conturi (számvevőszék) azon rendelkezése, hogy a korábban a referencia‑időszakon kívül folyósított kifizetéseket átmeneti intézkedések nélkül hajtsák be, már önmagában sérti a hatékony érvényesülés elvének betartását. Ha ugyanis analógia útján érvelünk, a Bíróság egy olyan ügyben, amely az uniós jog megsértésével kifizetett összegek visszafizetésére vonatkozó határidő csökkentésére vonatkozott, megállapította, hogy „[a]z átmeneti rendszer [amely kellő határidőt biztosít a jogalanyoknak arra, hogy a visszatérítési kérelmet benyújthassák, amelyre a régi szabályozás jogosultak] szükséges, mivel a korábban hatályosnál rövidebb elévülési idő ezekre az igényekre történő azonnali alkalmazása azt eredményezné, hogy a jogalanyokat visszamenőlegesen megfosztanának a visszatérítéshez való joguktól, vagy túlságosan rövid időt biztosítanának számukra e joguk érvényesítésére (
28
). Még inkább úgy tűnik számomra, hogy a munkavállalók szerzett jogainak megőrzését célzó átmeneti intézkedések nélkül végrehajtott visszatéríttetés ellentétes a hatékony érvényesülés elvével.
67.
Végül harmadszor szeretném megemlíteni a szóban forgó nemzeti szabályozásnak és gyakorlatnak a bizalomvédelem elvével való összhangját. Ezen elv védi az egyéneket „a jogszabály olyan módosításaival szemben, amelyek, még ha jogszerűek is, olyan drasztikusak, hogy következményeik elkerülhetetlenül megrázók” (
29
).
68.
A Bíróság elismerte, hogy a bizalomvédelem elve az Unió alapelvei közé tartozik (
30
) és megállapította, hogy „senki sem bízhat a jogszabály‑módosítások teljes hiányában, hanem csak e módosítások végrehajtásának módját vonhatja kétségbe” (
31
).
69.
A Bíróság megállapította, hogy „a bizalomvédelem elvére való hivatkozás joga minden jogalanyt megillet, akiben valamely uniós intézmény – konkrét ígéretet téve neki – megalapozott várakozásokat keltett. Ezzel szemben senki nem hivatkozhat ezen elv megsértésére az említett ígéretek hiányában” (
32
). Azt is elismerte, hogy a tagállamoknak ‑ az uniós szabályozások végrehajtása során ‑ tiszteletben kell tartaniuk a bizalomvédelem elvét (
33
).
70.
Noha ezen elvet a Bíróság többnyire a tagállamok által az uniós jog megsértésével jogellenesen kivetett adók visszatérítése (
34
) vagy állami támogatások visszafizettetése (
35
) esetén alkalmazza, mindazonáltal alkalmazta már jogosulatlanul kifizetett öregségi nyugdíjak visszatéríttetése esetén is (
36
).
71.
Ennélfogva véleményem szerint lehetséges és kívánatos a szóban forgó esetre alkalmazni, mivel a munkavállalók az igényelt összegeket, azaz három havi munkabért a 2008/94 irányelvben előírt minimális időtartamra kapták meg. Következésképpen kellő okkal hihették, hogy ezen összegekre jogosultak, annál is inkább, mivel az összegeket a fizetésképtelenségi eljárásban jártas szakember, bírósági felszámoló igényelte, és az illetékes intézmény, a garanciaintézet fizette ki.
72.
Ha a Bíróság a bizalomvédelem elvének tiszteletben tartása címén ellenőrzi azokat az átmeneti intézkedéseket, amelyeket valamely tagállam az érintett személy számára hátrányos jogszabályváltozás esetén az uniós jog alapján szerzett jogok védelme érdekében hoz (
37
), akkor véleményem szerint ugyanezt kell alkalmazni az alapeljárások tárgyát képező helyzetekben kapott összegek visszatéríttetése esetén is.
73.
A 2008/94 irányelv alapján szerzett jogok megőrzését célzó átmeneti intézkedésekkel nem kísért ítélkezési gyakorlat megváltoztatását követően ugyanis a 2008/94 irányelv alapján szerzett jogok megőrzését célzó átmeneti intézkedések nélkül a megváltoztatás előtt kifizetett összegek visszatérítése, amelyet olyan időpontban kezdeményeztek, amikor az új ítélkezési gyakorlat követelményeinek megfelelő új kifizetési kérelem már nem lenne lehetséges, akár az e kérelemre alkalmazandó elévülési idő miatt, akár a felszámoló megbízatásának megszűnése miatt, ha a munkavállalók nem tudják maguk igényelni a kifizetést, sérti a bizalomvédelem elvét.
74.
Következésképpen véleményem szerint a 2008/94 irányelvet, valamint az egyenértékűség, a hatékony érvényesülés és a bizalomvédelem elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás és gyakorlat, amely átmeneti intézkedések nélkül előírja a szabályozási keretet meghaladó időszakokra tévesen kifizetett vagy az elévülési időn kívül követelt összegek visszatéríttetését, amennyiben az érintett korábbi munkavállalók már nem tudják a garanciaintézettől igényelni a ki nem fizetett munkabérek kifizetését.
75.
Azokban az esetekben, amelyekben a visszatéríttetés, vagy az eljáró bíróság határozatának időpontjában a munkavállalók még érvényesíthetik a 2008/94 irányelvből eredő jogaikat, a kérdést előterjesztő bíróságnak vizsgálnia kell, hogy ezen irányelvnek az első kifizetett összegek visszatéríttetésére vonatkozó végrehajtási szabályai megfelelnek‑e egyrészről az egyenértékűség elvének, amely megköveteli, hogy ezen eljárási szabályok ne legyenek kedvezőtlenebbek, mint a tisztán belső jellegű, hasonló helyzetek kezelésére vonatkozó szabályok, másrészről a hatékony érvényesülés elvének, amely megköveteli, hogy az említett eljárási szabályok ne tegyék lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé a gyakorlatban az irányelv által biztosított jogok gyakorlását.
V. Végkövetkeztetés
76.
A fenti megfontolások fényében azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Curtea de Apel București (bukaresti ítélőtábla, Románia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és ötödik kérdésre a következő választ adja:
1)
A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet, valamint az egyenértékűség, a tényleges érvényesülés és a bizalomvédelem elvét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás és gyakorlat, amely átmeneti intézkedések nélkül előírja a szabályozási keretet meghaladó időszakokra jogalap nélkül kifizetett, vagy az elévülési időn kívül követelt összegek visszatérítését, amennyiben az érintett volt munkavállalók már nem tudják a garanciaintézettől igényelni a ki nem fizetett bérek kifizetését.
2)
Azokban az esetekben, amikor a visszatéríttetés, vagy az eljáró bíróság határozatának időpontjában a munkavállalók még érvényesíthetik a 2008/94 irányelv szerinti jogaikat, a kérdést előterjesztő bíróságnak vizsgálnia kell, hogy ezen irányelvnek az első kifizetett összegek visszatéríttetésére vonatkozó végrehajtási szabályai megfelelnek‑e egyrészről az egyenértékűség elvének, amely megköveteli, hogy ezen eljárási szabályok ne legyenek kedvezőtlenebbek, mint a tisztán belső jellegű, hasonló helyzetek kezelésére vonatkozó szabályok, és másrészről a hatékony érvényesülés elvének, amely megköveteli, hogy az említett eljárási szabályok ne tegyék lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé a gyakorlatban az irányelv által biztosított jogok gyakorlását.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2008. L 283., 36. o.
(
3
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 453. sz., 2006. május 25., a továbbiakban: 200/2006. sz. törvény.
(
4
)	Monitorul Oficial al României, I. rész 1038. sz., 2006. december 28., a továbbiakban: végrehajtási szabályok.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 103. sz., 2002. február 6.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 597. sz., 2002. augusztus 13.
(
7
)	A 2017. március 13‑i átváltási árfolyamon.
(
8
)	A továbbiakban: a semmítőszék 2018. március 5‑i ítélete. Ebben az ítéletben a bíróság megállapította, hogy a 200/2006 törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében az a referencia‑időszak, amelyre vonatkozóan a fizetésképtelen munkáltatókkal szemben fennálló munkabérbér‑hátralékok kifizetése megítélhető, a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónap és az azt követő három hónap. DEEPL
(
9
)	Lásd: Curtea Constituțională (alkotmánybíróság) 2020. július 8‑i 565. sz. határozata.
(
10
)	A 2018. március 14‑i átváltási árfolyamon.
(
11
)	Lásd a jelen indítvány 9. lábjegyzetét.
(
12
)	E bíróság az EJEB 2018. április 26‑i Čakarević kontra Horvátország ítéletére (CE:ECHR:2018:0426JUD004892113) hivatkozik.
(
13
)	Aláírására 1950. november 4-én, Rómában került sor.
(
14
)	Lásd: 2009. július 16‑iVisciano ítélet (C‑69/08, a továbbiakban: Visciano ítélet, EU:C:2009:468, 30. pont).
(
15
)	A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i tanácsi irányelv (HL 1980. L 283., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 1. kötet 217. o.).
(
16
)	Lásd analógia útján az öregségi nyugdíjjal kapcsolatban jogosulatlanul kapott összegek tekintetében: 2003. június 19‑iPasquini ítélet (C‑34/02, a továbbiakban: Pasquini ítélet, EU:C:2003:366, 53. pont).
(
17
)	Lásd: Visciano ítélet (39. pont).
(
18
)	Lásd: 2018. július 25‑iGuigo ítélet (C‑338/17, EU:C:2018:605, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2020. november 25‑iSociálna poisťovňa ítélet (C‑799/19, EU:C:2020:960, 64. pont).
(
19
)	Lásd: 2018. július 25‑iGuigo ítélet (C‑338/17, EU:C:2018:605, 29. pont).
(
20
)	Lásd: 2018. július 25‑iGuigo ítélet (C‑338/17, EU:C:2018:605, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)	Lásd: Visciano ítélet (39. pont).
(
22
)	Lásd: Visciano ítélet (41. pont).
(
23
)	Lásd: Pasquini ítélet (62. pont, valamint rendelkező rész harmadik albekezdés).
(
24
)	Lásd: Pasquini ítélet (63. pont).
(
25
)	Lásd: az államháztartásról szóló 500/2002. sz. törvény, 73.1. cikk.
(
26
)	Lásd: Pasquini ítélet (58. pont); Visciano ítélet (39. pont).
(
27
)	Lásd: semmítőszék 2018. március 5‑i ítélet. Emlékeztetőül, ebben az ítéletben e bíróság megállapította, hogy a 200/2006. sz. törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a referencia‑időszak, amely alatt a fizetésképtelen munkáltatókat terhelő munkabér hátralék címén fennálló munkabér‑követelések kifizethetők, a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónapra, illetve az azt követő három hónapra terjed ki.
(
28
)	Lásd: 2002. július 11‑iMarks & Spencer ítélet (C‑62/00, a továbbiakban: Marks & Spencer ítélet, EU:C:2002:435, 38. pont).
(
29
)	Lásd: Puissochet, J.‑P., „Vous avez dit confiance légitime?: Le principe de confiance légitime en droit communautaire”, L’État de droit, Mélanges en l’honneur de Guy Braibant, Dalloz, Párizs, 1996., 581‑596. o., különösen 593. o.
(
30
)	Lásd: 2005. június 7‑iVEMW és társai ítélet (C‑17/03, EU:C:2005:362, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. március 14‑iAgrargenossenschaft Neuzelle ítélet (C‑545/11, EU:C:2013:169, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	2005. június 7‑iVEMW és társai ítélet (C‑17/03, EU:C:2005:362, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd: 2020. december 16‑iTanács és társai kontra K. Chrysostomides & Co. és társai ítélet (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P és C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, 178. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	Lásd: Marks & Spencer ítélet (44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Lásd: Marks & Spencer ítélet (46. pont); 2013. december 12‑iTest Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation ítélet (C‑362/12, EU:C:2013:834, 45. pont).
(
35
)	Lásd különösen: 1990. szeptember 20‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑5/89, EU:C:1990:320 16. pont).
(
36
)	Lásd: Pasquini ítélet (71. pont).
(
37
)	Lásd: Marks & Spencer ítélet (38., 45. és 46. pont).