61982C0297
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN 5. OKTOBER 1983 (
1
)
Høje Domstol.
1. Spørgsmålet, dets baggrund og de problemer det rejser
1.1. En forste vurdering af det stillede præjudicielle spørgsmål
Østre Landsret har i sin forelæggelsesbeslutning af 19. november 1982 stillet Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal EØF-traktaten, særlig anden del, afsnit II om landbruget, især artiklerne 39 og 40, og de i medfør af Traktaten udstedte retsakter fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat gennemfører en midlertidig forøgelse af beskatningen af landbrugsejendommes værdi, når dette sker i umiddelbar forbindelse med en af Rådet foretaget devaluering af medlemsstatens ’grønne valuta’, og når beskatningsforøgelsen har til formål at inddrage en væsentlig del af den indkomstforøgelse, som devalueringen medfører for landbrugerne, til fordel for statskassen som led i en økonomisk helhedsplan, der berører de fleste grupper af befolkningen?«
Ved første øjekast synes besvarelsen af dette spørgsmål enkel, når henses til Domstolens dom i de forenede sager Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl. mod den irske regering mil. af 10. marts 1981 (Sml. 1981, s. 735). Et nærmere studium af de forskellige elementer i spørgsmålet og af de herom afgivne skriftlige og mundtlige indlæg i den præjudicielle sag viser imidlertid, at det spørgsmål, der nu forelægges Domstolen, indebærer et problem af anselig rækkevidde. Ganske vist spillede dette problem ligeledes en rolle i Irish Creamery-sagen, men til syvende og sidst kunne det dog i den sag holdes i baggrunden. Jeg sigter her til problemet vedrørende kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne med hensyn til indkomstdannelsen for landbrugsproducenterne. Dette problem kunne i den irske sag holdes i baggrunden, fordi det drejede sig om en indirekte afgift på indenlandske landbrugsprodukter, hvorved disse produkters markedspris tjente som afgiftsgrundlag. Hovedvægten kunne derved i Domstolens dom lægges på de virkninger, som den pågældende irske afgift havde for prisdannelsen på markedet og for dettes forsyning. Jeg henviser herved til præmisserne 15-20 og det tredje og fjerde punkt i konklusionen i Domstolens dom.
I denne sag er sagsøgerne, de tre regeringer, der har afgivet indlæg i sagen, og Kommissionen enige om, at den omtvistede grundskyld ingen følger har for prisdannelsen, de frie varebevægelser og tilførslerne til markedet for landbrugsprodukter, men nok for landbrugsproducenternes indkomster. Hovedvægten i Domstolens svar på det nu stillede spørgsmål må derfor lægges på foreneligheden af nationale indkomstpolitiske foranstaltninger som dem, der her er tale om, med den fælles landbrugspolitik i almindelighed og med rådsbeslutningen om devaluering af den grønne danske krone i særdeleshed. Det er påfaldende, at kun den italienske regering i denne forbindelse i sine skriftlige og mundtlige indlæg uden videre har foreslået et svar på linje med sidste punktum i præmis 13 i Domstolens dom i den irske sag. Dette sidste punktum i den nævnte præmis 13 lyder således:
»Fastsættelsen af fælles priser i forbindelse med de fælles markedsordninger har i øvrigt ikke til formål at garantere landbrugsproducenterne en nettopris, der er uafhængig af enhver af de nationale myndigheder foretagen beskatning, og selve ordlyden af artikel 39, stk. 1, litra b), viser, at forhøjelsen af de individuelle indkomster for landbrugerne i første række er tænkt at skulle ske ved hjælp af de i litra a) beskrevne strukturforanstaltninger.«
Hvis man udvider dette princip til at omfatte alle markedsordningsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, herunder agromonetære foranstaltninger som de omhandlede, vil Domstolens svar faktisk primært kunne baseres på dette princip. Som jeg nærmere skal redegøre for, kan der faktisk fremføres stærke juridiske argumenter for et sådant svar, der også vil være i overensstemmelse med de økonomiske realiteter. Derimod vil et sådant konsekvent svar, i betragtning af den fælles landbrugspolitiks politiske realiteter, rejse en række problemer, som jeg ligeledes skal gennemgå. Før jeg går nærmere ind på disse spørgsmål, anser jeg det imidlertid for ønskeligt først kort at gengive baggrunden for problemstillingen.
1.2. Baggrunden for det ¡tillede spørgsmål
Som anført i forelæggelsesbeslutningen går spørgsmålet ud på, om lov nr. 541 af 28. 12. 1979 om grundskyld til staten af landbrugsejendomme er gyldig, eller om den er uforenelig med de i spørgsmålet nævnte fællesskabsretlige regler. Loven pålagde for en etårig periode landbrugsjord en skat på 7 promille af den grundværdi, der fastsættes i henhold til lov om vurdering af fast ejendom. Da grundskylden til staten ikke kan fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, ville grundskylden og den almindelige indkomstskat gennemsnitligt for landbruget som helhed svare til indkomstforøgelsen som følge af devalueringen af den »grønne« danske krone. Under behandlingen i folketinget blev den foreslåede grundskyldspromille nedsat fra 11 til 7. Samtidig blev dog forslag om påtænkte tilskud til landbruget på ca. 200 millioner danske kroner trukket tilbage, hvorved den samlede virkning af nedsættelsen af den foreslåede grundskyld blev udlignet. Provenuet af skatten indgik i statskassen uden at være øremærket til et bestemt formål.
Mens disse kendsgerninger allerede fremgår af forelæggelsesbeslutningen, er det under retsforhandlingerne med hensyn til den pågældende grundskyld endvidere blevet fremført, at der ved ejendommenes vurdering hverken blev taget hensyn til værdien af de på ejendommene producerede landbrugsprodukter eller til de pågældende landbrugsejendommes strukturelle forbedringer. Det er også blevet fremført, at grundskylden ganske vist blev opkrævet hos grundejerne, men at 85 % af landbrugsjorden i Danmark ifølge sagsøgeren i hovedsagen ikke dyrkes af forpagtere, men af landbrugsproducenter, der ligeledes er ejere af jorden. For så vidt ejendommene ikke drives af ejerne selv, vil grundskylden desuden i et ikke nøjagtigt kendt antal tilfælde blive overvæltet på forpagterne. Det kan derfor antages, at beskatningen ud fra en samlet vurdering faktisk hovedsageligt ramte landbrugsproducenternes indkomster.
Den midlertidige grundskyldsforanstaltning blev ifølge forelæggelsesbeslutning truffet som et led i en »flerårig helhedsløsning« for den økonomiske politik, som blev nævnt i den danske regerings erklæring af 3. december 1979. I henhold hertil skulle der gennemføres en række indgreb, bl.a. med det sigte at opnå en afdæmpning af indkomstudviklingen for alle grupper i samfundet og at sikre, at de byrder, der herved blev pålagt befolkningen, blev retfærdigt fordelt. Den pågældende beskatningsforanstaltning stod i forbindelse med den nedskrivning af den danske krones »grønne« kurs, som blev gennemført den 3. december 1979 på den danske regerings anmodning ved Rådets forordning nr. 2717/79 (EFT L 309, 1979, s. 1). Den havde navnlig til formål at inddrage den forøgelse af landbrugets nettoindtjening i 1980 (på 800 millioner DKR), som man måtte forudse i forbindelse med den gennemførte kursjustering. Af betragtningerne til den nævnte rådsforordning fremgår det klart, at den navnlig havde til formål at undgå indførelse af monetære udligningsbeløb i Danmark, som ville have været den normale følge af den ændring i centralkursen for den danske krone, der blev indført med virkning pr. 30. november 1979 inden for rammerne at Det europæiske monetære System. En sådan målsætning er fuldt ud i overensstemmelse med princippet om frie varebevægelser, der også gælder for landbrugsprodukter.
Det står derfor fast, at den pågældende beskatningsforanstaltning var en indkomstpolitisk foranstaltning, der blev truffet som et led i den danske regerings indkomstpolitik, som berørte alle samfundsgrupper, og som hang sammen med devalueringen af den danske krone.
1.3. Præcisering af de problemer, som det stillede spørgsmål rejser
Det synes også at stå fast, at den nævnte ændring af den danske krones »grønne« kurs, i modsætning til hvad sagsøgerne i hovedsagen ifølge forelæggelsesbeslutningen mener, på ingen måde havde til formål at forøge indkomsterne i det danske landbrug. Den danske beskatningsforanstaltning til delvis inddragelse af denne indkomstforøgelse vil derfor for så vidt heller ikke kunne komme i strid med den nævnte rådsforordning. Endvidere anføres det i forelæggelsesbeslutningen, at der mellem parterne (i modsætning til, hvad der var tilfældet i den irske sag, vil jeg tilføje) er enighed om, »at skatten ikke påvirker prisdannelsen, varernes frie bevægelighed eller mængden af varer på markedet, og at den ikke har virkning som en told eller tilsvarende virkning«. Også for så vidt er alt således tilsyneladende i skønneste orden.
Alligevel kan jeg ikke afslutte min gennemgang med en så enkel konklusion.
For det første vil rigtigheden af et svar på det stillede spørgsmål, som er baseret på sådanne faktiske konstateringer, være tvivlsom, når Rådet ved fastlæggelsen af den fælles landbrugspolitik i almindelighed og ved fastsættelsen af »grønne kurser« i særdeleshed vil være forpligtet til også at tage hensyn til de trufne foranstaltningers indkomstpolitiske følger for landbrugsproducenten. Det er almindeligt bekendt, og sagsøgerne i hovedsagen har under retsforhandlingerne med rette henvist hertil, at Rådet i hvert enkelt tilfælde ved fastsættelsen af »grønne kurser« i forbindelse med den årlige fastlæggelse af landbrugsprispolitikken faktisk tager hensyn til de indkomstpolitiske følger af sådanne agromonetære foranstaltninger.
Ved formuleringen af Domstolens svar på det stillede spørgsmål må der tages hensyn til denne politiske realitet for at forhindre uønskede følger af Domstolens svar for andre tilfælde. Såfremt man mener, at Rådet i henhold til EØF-traktatens artikel 39 også er forpligtet til at tage hensyn til de indkomstpolitiske følger af dets beslutninger for landbrugets indkomster, vil man endvidere kunne forudsætte, at Rådet i dette tilfælde også forudsætningsvis har gjort dette. Også fortolkningen af EØF-traktatens artikel 39 må derfor overvejes nærmere.
Dernæst fremgår det af Domstolens praksis (bl.a. af punkt tre i domskonklusionen i den nævnte irske sag), at Domstolen ikke alene anser nationale foranstaltninger, som forhindrer målsætningerne med den fælles landbrugspolitik, for uforenelige med fællesskabsretten. Afgørende for, om de nationale foranstaltninger, der skal prøves, er lovlige, er ifølge Domstolen tværtimod altid, om den fælles landbrugspolitik derved hindres i at fungere. I denne sag står det fast, at den omtvistede beskatningsforanstaltnings formål og følge var at neutralisere den indkomstpolitiske virkning af den af Rådet trufne foranstaltning med hensyn til den danske krones »grønne kurs« (for ca. halvdelens vedkommende). I den irske sag var der ikke tale om en tilsvarende direkte sammenhæng med en konkret fællesskabsretlig foranstaltning med følger for landbrugets indkomster. Også Kommissionen erkender i sidste afsnit på side 14 i sit skriftlige indlæg udtrykkeligt, at der kunne anføres stærke argumenter for, at den danske beskatningsforanstaltning er uforenelig med den nævnte devaluerings-beslutning. Den vej, som Kommissionen derefter på side 15 i sit indlæg slår ind på for alligevel at nå til det resultat, at foranstaltningen er forenelig med fællesskabsretten, har den danske regering med rette betegnet som »slynget«. Den er foruden »slynget« efter min mening også lidet overbevisende, fordi Kommissionen her uden nærmere argumentation fremfører den opfattelse — nemlig at nationale direkte skatter er forenelige med den fælles landbrugspolitik — som den netop med hensyn til det foreliggende tilfælde havde forkastet i sidste afsnit på side 14 i sit indlæg. Den på side 15 anførte opfattelse, at agromonetære foranstaltninger som den her omhandlede ikke i højere grad end markedsordningen selv har til formål at varetage landbrugsproducenternes interesser (in casu nettopriserne), og at disse agromonetære foranstaltninger kun har til formål at sikre den egentlige markedsordnings rette funktion, kan ses som en bestræbelse på at forskyde problemstillingen til spørgsmålet, om den danske foranstaltning er forenelig med den fælles markeds- og prispolitik, som heller ikke bestrides af sagsøgerne.
I sit indlæg bemærker Kommissionen endvidere med rette, at den danske beskatningsforanstaltning i dette tilfælde også med hensyn til sine strukturpolitiske følger skal prøves i forhold til fællesskabspolitikken. Hvis den blev opretholdt i en længere periode end et år, vil den faktisk kunne føre til ændringer i produktionsstrukturen, som vil kunne komme i strid med den fælles landbrugspolitiks formål. Ved Domstolens besvarelse af spørgsmålet må også dette aspekt efter min mening tages i betragtning.
2. Spørgsmålets besvarelse
Som et første led i Domstolens besvarelse kan der henvises til alle procesdeltagernes opfattelse, hvorefter medlemsstaternes skattemæssige kompetence i princippet ikke berøres af EØF-traktaten. De undtagelser fra dette princip, som Kommissionen nævner, vedrører hovedsageligt indirekte skatter og er allerede derfor ikke af afgørende betydning fotden foreliggende sag. De domme, som sagsøgerne i hovedsagen har påberåbt sig, er lige så lidt af betydning i denne forbindelse, idet de vedrører afgifter, som direkte havde betydning for bestemte varer eller tjenesteydelser eller for transaktioner med eller prisdannelsen på landbrugsprodukter (sagerne 2/73, Geddo; 51/74, van der Hulst; 77/76, Cucchi og 177/78, McCarren). De domme, som sagsøgerne i hovedsagen har påberåbt sig i sagerne 31/74, Galli, 154/77, Dechmann, 223/78, Grosoli og 5/79, Buys mil., er lige så lidt af betydning for den foreliggende problemstilling, da de angår ikke-skattemæssige foranstaltninger af markedsordnende art, som direkte eller indirekte griber ind i de pågældende landbrugsmarkedsordningers prismekanisme. Som tidligere bemærket er parterne enige om, at dette ikke er tilfældet i denne sag. De af sagsøgerne anførte domme i sagerne 39/72, Kommissionen mod Italien, 42/82, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, 261/81, Rau og 5/79, Buys mil., angik helt andre emner end det her foreliggende. Endelig må sagsøgernes henvisning til Cassis de Dijon-dommen forkastes, fordi denne dom angår en helt anden problematik vedrørende EØF-traktatens artilder 30-36, mens der her er tale om en prøvelse i forhold til den fælles landbrugspolitik.
Et andet led i Domstolens svar vil som tidligere bemærket kunne knyttes til det princip, der blev bragt til udtryk i det tidligere citerede sidste punktum i præmis 13 i dommen i den irske sag, som med rette er blevet nævnt så ofte i den foreliggende sag. I EØF-traktatens artikel 39, stk. 1, litra b), fastsættes faktisk som formål for den fælles landsbrugspolitik »herigennem« (dvs. ved at forøge landbrugets produktivitet og altså ikke ved markedsordningsforanstaltninger) »at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, især ved en forhøjelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskæftigede personer«. I det »Landbrugsprogram 1980«, som Kommissionen fastsatte den 18. december 1968, blev der som bekendt med dette formål for øje fastsat et stort antal strukturpolitiske foranstaltninger, herunder indkomsttilskud til bl.a. »bjergbønder«. En række af disse strukturpolitiske foranstaltninger er også blevet gennemført siden da. Derimod opstilles i artikel 39 som formål for den egentlige markedsordningspolitik alene at stabilisere markederne, at sikre forsyningerne og at sikre forbrugerne rimelige priser på landbrugsprodukter, men ikke også at sikre landbrugerne en rimelig indkomst (artikel 39, stk. 1, litra c), d) og e)). Også den italienske regering har i sit skriftlige indlæg (side 4 og 5) lagt stor vægt på disse argumenter, der udledes af artikel 39.
De økonomiske realiteter bekræfter efter min mening rigtigheden af disse af artikel 39 udledte argumenter, for så vidt som det er almindeligt kendt, at den fælles landbrugsmarkedsordning — også når der er tale om de samme produkter — i de forskellige medlemsstater har ført til stærkt divergerende indkomster for landbrugerne. Landbrugsmarkedsordningen har således — trods bestræbelser herpå — notorisk ikke kunnet sikre en ensartet udvikling af landbrugernes indkomster i hele Fællesskabet. Udviklingen af landbrugernes indkomster er åbenbart primært afhængig af produktionsstrukturen, forskelle i klimaet og jordbundens beskaffenhed og af de almindelige økonomiske, sociale, skattemæssige og valutariske forhold i de forskellige medlemsstater. Hvad angår det sidstnævnte aspekt, er der i den foreliggende sag fra forskellig side med rette blevet henvist til, at artikel 39, stk. 2, litra c), udtrykkeligt pålægger fællesskabsinstitutionerne at tage hensyn til »den kendsgerning, at landbruget i Medlemsstaterne udgør en sektor, som er snævert forbundet med økonomien som helhed«. Det kan tilføjes, at medlemsstaterne ¡følge EØF-traktatens artikel 104 primært er ansvarlige for at sikre ligevægten på deres betalingsbalance, tilliden til deres valuta, en høj beskæftigelsesgrad og et stabilt prisniveau. Som bekendt kan en samlet indkomstpolitik, som i dette tilfælde den danske regerings, udgøre en væsentlig del heraf. Der kan således anføres overbevisende juridiske såvel som økonomiske argumenter for den af den italienske regering hævdede opfattelse, at indkomstpolitiske målsætninger for landbrugerne højst kan opfyldes gennem den fælles landbrugspolitiks strukturpolitiske del, men ikke gennem den egentlige markedspolitik, hvortil også den agromonetære politik hører. Indkomstpolitik i almindelighed og også for landbruget er da i øvrigt medlemsstaternes anliggende. Svaret på det spørgsmål, der er forelagt Domstolen i denne sag, bliver da enkelt. Når landbrugsmarkedsordnings-politikken ikke må have indkomstpolitiske formål, kan nationale indkomstpolitiske foranstaltninger heller ikke være i strid med denne del af den fælles landbrugspolitik.
Som tidligere bemærket afviger de politiske realiteter imidlertid indtil nu desværre i nogen grad fra, hvad disse realiteter på grundlag af de nævnte juridiske og økonomiske argumenter skulle være (
2
). I praksis blev der også i den egentlige markedspolitik og senere i forbindelse med agromonetære foranstaltninger faktisk taget hensyn til indkomstpolitiske overvejelser. Hvis Domstolen på grundlag af denne politiske praksis vil udlede af ordlyden af artikel 39, at dette ganske vist ikke er nogen forpligtelse, men en ikke udtrykkeligt udelukket kompetence for fællesskabsinstitutionerne, må Domstolen i sit svar tage hensyn til denne mulighed. Sidste punktum i præmis 13 i Domstolens dom i de forenede sager 36 og 71/80 (Irish Creamery) udelukker efter min mening faktisk ikke en sådan fortolkning, men vil da ved gentagelse i den dom, Domstolen nu skal afsige, kunne præciseres i overensstemmelse hermed. For denne sag er det herved af betydning, at Rådet i dette tilfælde ved devalueringen af den grønne danske krone klart ikke har gjort brug af en sådan kompetence.
Endelig vil der kunne tages hensyn til de af Kommissionen nævnte strukturpolitiske aspekter af den danske beskatnings-foranstaltning på den af Kommissionen angivne måde.
3. Sammenfatning
Jeg foreslår på grundlag af ovenstående betragtninger, at Domstolen besvarer det i denne sag stillede spørgsmål således:
»EØF-traktaten, særlig anden del, afsnit II, især artiklerne 39, 40 og 41, og de i medfør af traktaten udstedte retsakter skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat gennemfører en midlertidig forøgelse af beskatningen af landbrugsejendommes værdi, når dette sker i umiddelbar forbindelse med en af Rådet foretaget devaluering af medlemsstatens ’grønne valuta’, og når beskatningsforøgelsen har til formål at inddrage en væsentlig del af den indkomstforøgelse, som devalueringen medfører for landbrugerne, til fordel for statskassen som led i en økonomisk helhedsplan, der berører de fleste grupper af befolkningen. Dette gælder afgjort, for så vidt en sådan devaluering ikke udtrykkeligt har indkomstpolitiske formål, og denne forenelighed gælder desuden med det forbehold, at en sådan beskatningsforanstaltning hverken kan føre til, at de ved de pågældende fælles markedsordninger indførte mekanismer med hensyn til den fælles prisdannelse og reguleringen af udbud og efterspørgsel hindres i at fungere, eller — navnlig såfremt den opretholdes i en længere periode end et år — til ændringer i landbrugets produktionsstruktur, som vil føre til forvridninger på markederne for landbrugsprodukter, eller til, at fælles strukturpolitiske foranstaltninger hindres i at fungere.«
Til belysning af det foreslåede svar bemærker jeg som supplement til min hidtidige argumentation endnu blot følgende:
a)
I modsætning til Kommissionen anser jeg det for ønskeligt også at nævne sammenhængen med den generelle indkomstpolitik, fordi der ved en beskatningsforanstaltning, der er begrænset til landbruget, vil kunne opstå det spørgsmål, om der er tale om en foranstaltning, der vil kunne fremkalde fordrejninger i den i EØF-traktatens artikler 101 og 102 forudsatte betydning. Jeg anser det imidlertid ikke for strengt nødvendigt at tilføje denne del af problemstillingen, da de nævnte traktatartikler ifølge Domstolens praksis ikke har direkte virkning.
b)
Til Kommissionens forbehold har jeg tilføjet, at beskatningsforanstaltningen heller ikke må hindre de fælles strukturpolitiske foranstaltninger i at fungere. Jeg anser denne tilføjelse for væsentlig, fordi der som tidligere nævnt ikke kan være tvivl om, at netop fælles strukturpolitiske foranstaltninger kan have indkomstpolitiske formål. I denne forbindelse er en henvisning til traktatens artikel 41 efter min mening også ønskelig.
c)
Endelig er det efter min mening ikke uvæsentligt at bemærke, at uden de foreliggende fiskale inddragelsesforanstaltninger ville faren for, at de fælles markedsordningsmekanismer blev forhindret i at fungere, ikke havde været mindre, men netop meget større, end efter vedtagelsen af disse foranstaltninger. Ved samme eller endog i nogen grad stigende nettopriser, udtrykt i danske kroner, ville de danske landbrugere jo så kunne udføre flere produkter til andre medlemsstater og tredjelande. Omvendt ville indførsel fra andre medlemsstater da have stødt på en konkurrencemæssig ulempe, fordi den måtte konkurrere med potentielt lavere danske landbrugspriser. I disse risici ligger som bekendt grundene til princippet om indførelse af monetære udligningsbeløb efter en devaluering af en »grøn valuta«, men Rådet har i dette tilfælde efter anmodning fra den danske regering set bort herfra for at afværge nye hindringer i samhandelen mellem medlemsstaterne, som efter deres natur ville følge af indførelsen af sådanne monetære udligningsbeløb.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk
(
2
) – I sin læseværdige afhandling, der udkom i 1982, »Aufbaujahre der Europäischen Gemeinschaft«, s. 97-110 og 300-305, redegor det tidligere kommissionsmedlem von der Groeben udførligt for, hvorledes Kommissionens ideer, som i den angivne forstand er i overensstemmelse med traktaten, blev undergravet i politisk praksis. Af hans oplysninger fremgår det også, at Kommissionen fra forste færd indså, at anvendelsen af interventionspriser med indkomstpolitiske formal ville bringe det foreskrevne formål, nemlig stabilisering af markederne, i fare og ville kunne fore til overproduktion. Kommissionens henvisning under den mundtlige forhandling til traktatens artikel 41 til stolte for en anden fortolkning af artikel 39 må forkastes, allerede fordi denne artikel netop vedrorer strukturpolitiske foranstaltninger. Lige sa lidt kan et argument for en anden fortolkning baseres på artikel 40, stk. 2 og 3, fordi denne artikel ved henvisning til artikel 39 naturligvis ikke medforer nogen ændring i denne artikel selv.