61996CJ0068_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-68/96,
angaaende en anmodning, som Tribunale di Trento (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Grundig Italiana SpA
mod
Ministero delle Finanze,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 95,
har
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, H. Ragnemalm, og dommerne G.F. Mancini og J.L. Murray (refererende dommer),
generaladvokat: C.O. Lenz
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Grundig Italiana SpA ved advokat Enrico Giammarco, Trento
- den italienske regering ved afdelingschef, professor Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Ivo M. Braguglia
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Enrico Traversa, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget
- EOES-Tilsynsmyndigheden ved direktoer Haakan Berglin, Afdelingen for Retlige og Kommercielle Anliggender, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at den italienske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 12. juni 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 15. juli 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 15. februar 1996, indgaaet til Domstolen den 14. marts 1996, har Tribunale di Trento i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 95.
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en retssag, som Grundig Italiana SpA (herefter »Grundig Italiana«) har anlagt mod Ministero delle Finanze (Finansministeriet) med paastand om tilbagebetaling af et beloeb paa 112 236 330 770 ITL med tillaeg af renter efter loven, som selskabet har betalt i national forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske varer i perioden 1. januar 1983 - 31. december 1992.
3 Ved artikel 4 i lovdekret nr. 953 af 30. december 1982 (GURI nr. 359 af 31.12.1982), som senere blev afloest af lov nr. 53 af 28. februar 1983 (GURI, Supplemento Ordinario til nr. 58 af 1.3.1983, der blev offentliggjort i en konsolideret udgave i GURI nr. 65 af 8.3.1983, herefter »lov nr. 53«), blev der med virkning fra den 1. januar 1983 i Italien indfoert en forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske varer. Denne afgift blev opkraevet saavel af varer fremstillet i Italien som af indfoerte varer. For de foerstnaevnte varer var afgiftsgrundlaget vaerdien franco fabrik (»valore franco fabbrica«), og for de sidstnaevnte toldvaerdien franco italienske graense (»valore in dogana franco frontiera nazionale«). Afgiften udgjorde 16% af varernes vaerdi uanset oprindelsen, for tv-apparater dog kun 8%.
4 Den 23. marts 1983 udstedte Ministero delle Finanze en anordning om gennemfoerelse af lov nr. 53 (GURI nr. 83 af 25.3.1983, senere aendret ved ministeriel anordning af 10.6.1983, 23.10.1984 og 10.4.1985, der er offentliggjort henholdsvis i GURI nr. 193 af 15.7.1983, nr. 303 af 3.11.1984 og nr. 92 af 18.4.1985, herefter »gennemfoerelsesanordningen«). I artikel 2, stk. 7, heri var det bestemt, at for varer indfoert til Italien fastlaegges toldvaerdien franco italienske graense paa grundlag af definitionen af begrebet toldvaerdi i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldvaerdi (EFT L 134, s. 1) med tillaeg af eventuelle omkostninger og udgifter til transporten til den italienske graense og med fradrag i den pris, der er betalt, eller som skal betales, af de dele, der vedroerer eventuel transport og forhandling paa det nationale toldomraade. I gennemfoerelsesanordningens artikel 2, stk. 5, var det desuden bestemt, at som afgiftsgrundlag for varer fremstillet i Italien, kunne benyttes den for varerne fakturerede salgspris med fradrag af en fast andel paa 35%.
5 I artikel 4, stk. 3, andet punktum, i lov nr. 53 bestemtes endvidere, at indenlandske producenter til myndighederne skulle afgive erklaering med oplysninger om de vigtigste elementer for afgiftens beregning inden en maaned efter det kvartal i kalenderaaret, som erklaeringen vedroerte, idet det afgiftsbeloeb, der var forfaldent til betaling, blev opgjort paa grundlag af samtlige salg af audiovisuelle og fotooptiske apparater i det paagaeldende kvartal. Ifoelge gennemfoerelsesanordningens artikel 2, stk. 9, skulle afgiften for importoerer opgoeres og opkraeves ved anmeldelsen til toldvaesenet af indfoerslen.
6 Den nationale forbrugsafgift blev ophaevet med virkning fra den 1. januar 1993 ved lovdekret nr. 331 af 30. august 1993, der er konverteret til lov nr. 427 af 29. oktober 1993.
7 Den 22. juli 1993 anlagde Grundig Italiana sag ved Tribunale di Trento med paastand om, at Ministero delle Finanze doemtes til at tilbagebetale selskabet et beloeb paa 112 236 330 770 ITL med tillaeg af renter efter loven, som selskabet havde betalt i det tidsrum, de nationale bestemmelser om forbrugsafgiften paa audiovisuelle og fotooptiske varer havde vaeret i kraft, under anbringende af, at disse bestemmelser var i strid med faellesskabsretten.
8 Tribunale di Trento fandt, at sagens afgoerelse afhang af fortolkningen af traktatens artikel 95, og forelagde derfor Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Skal EF-traktatens artikel 95 fortolkes saaledes, at der gaelder et forbud mod, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en forbrugsafgift som den afgift, der er omhandlet i artikel 4 i lovdekret af 30. december 1982, som konverteret ved lov nr. 53 af 28. februar 1983, og for hvis anvendelse der senere er givet bestemmelser i Finansministeriets anordning af 23. marts 1983, for saa vidt som der herefter gaelder forskellige regler om afgiftsgrundlagets beregning for henholdsvis indenlandsk fremstillede varer og varer indfoert fra andre medlemsstater og er fastsat forskellige regler for opkraevning af afgiften for identiske varer?«
9 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Tribunale di Trento naermere bestemt oensker oplyst, om traktatens artikel 95 er til hinder for, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en forbrugsafgift, naar afgiftsgrundlaget og reglerne for afgiftens opkraevning er forskellige for henholdsvis indenlandske varer og varer indfoert fra andre medlemsstater.
10 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen i dom af 13. juli 1994, sag C-130/92, OTO (Sml. I, s. 3281, praemis 11), der vedroerte fortolkningen af faellesskabsretten i forhold til de samme italienske bestemmelser, har fastslaaet, at en afgift, som den i hovedsagen omhandlede nationale forbrugsafgift, maa anses for et led i en generel intern afgiftsordning i henhold til traktatens artikel 95, hvorfor spoergsmaalet om dens forenelighed med faellesskabsretten maa vurderes paa grundlag af denne artikel.
11 Det fremgaar endvidere af fast retspraksis, at artikel 95 har til formaal at sikre fri bevaegelighed for varer mellem medlemsstaterne paa normale konkurrencevilkaar gennem fjernelse af enhver form for beskyttelse som foelge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater. Artikel 95 omfatter alle varer med oprindelse i medlemsstaterne, herunder varer med oprindelse i tredjelande, som er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne (dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 25, 26 og 29).
12 Heraf foelger, at et afgiftssystem kun kan anses for foreneligt med artikel 95, saafremt det godtgoeres, at det er opbygget saaledes, at det under alle omstaendigheder er udelukket, at der svares hoejere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer (jf. bl.a. dom af 26.6.1991, sag C-152/89, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3141, praemis 21-25).
13 Ved vurderingen af, om en afgiftsordning er diskriminerende, skal der ikke blot tages hensyn til afgiftssatserne, men ogsaa til reglerne om beskatningsgrundlaget og opkraevningen af de forskellige afgifter (jf. dom af 27.2.1980, sag 55/79, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 481, praemis 8). Det afgoerende sammenligningskriterium ved anvendelsen af artikel 95 er nemlig, hvor meget den enkelte afgift faktisk paavirker den indenlandske produktion paa den ene side og importerede varer paa den anden side. Selv ved en ensartet opkraevningssats kan afgiftens virkning aendres af de regler om beskatningsgrundlaget og opkraevningen, der gaelder for henholdsvis indenlandsk produktion og importerede varer.
14 Med hensyn til den i hovedsagen omtvistede forbrugsafgift fremgaar det af sagen, for det foerste, at for varer, der er fremstillet i Italien, medregnes ingen transport- eller forhandlingsomkostninger ved beregningen af afgiftsgrundlaget, mens dette for varer, der er indfoert fra andre medlemsstater, udgoeres af toldvaerdien med tillaeg af eventuelle omkostninger og udgifter, der er afholdt indtil den italienske graense med fradrag af de transport- eller forhandlingsomkostninger, der er paaloebet i Italien.
15 Den italienske regering har anfoert, at den omhandlede afgift paalaegges varer, der skal forbruges paa det nationale marked, hvorfor den skal beregnes paa grundlag af disse varers vaerdi paa det tidspunkt, hvor de udbydes til de italienske forbrugere, hvilken vaerdi omfatter transportomkostninger indtil den italienske graense.
16 Det fremgaar af fast retspraksis, at forbuddet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 95 overtraedes, naar der for en afgift, der beregnes paa grundlag af varens vaerdi, alene for den indfoerte vare tages hensyn til vurderingselementer, som kan oege dennes vaerdi i forhold til den tilsvarende indenlandske vare (dom af 22.3.1977, sag 74/76, Iannelli & Volpi, Sml. s. 557, praemis 21).
17 Det fremgaar for det andet af forelaeggelseskendelsen, at for indenlandske varer holdes samtlige omkostninger, der afholdes paa det italienske omraade i forbindelse med markedsfoeringen dér, uden for afgiftsgrundlaget, mens for indfoerte varer udgifter til markedsfoering paa det italienske omraade, som er blevet afholdt uden for dette omraade, medregnes heri. Disse bestemmelser finder som omtalt af generaladvokaten i punkt 37 i forslaget til afgoerelse ogsaa anvendelse, naar disse markedsfoeringsomkostninger har vaeret omfattet af en centraliseret omkostningsbetalingsordning.
18 En importoer af de omhandlede varer kan saaledes ikke som en indenlandsk producent i afgiftsgrundlaget fradrage samtlige de markedsfoeringsomkostninger, der vedroerer markedsfoeringen i Italien.
19 Det fremgaar for det tredje af forelaeggelseskendelsen, at indenlandske producenter har mulighed for i afgiftsgrundlaget for deres varer at fradrage en fast andel paa 35% af fakturaprisen, hvilken mulighed ikke foreligger for varer, der indfoeres fra de oevrige medlemsstater.
20 Den italienske regering har anfoert, at dette faste fradrag skal svare til den del af salgsprisen, som markedsfoeringsomkostningerne for den indenlandske vare udgoer. Denne mulighed, der alene foreligger for indenlandske producenter, til at fradrage en fast andel medfoerer naturligvis, at de hurtigere og lettere kan beregne afgiftsgrundlaget for indenlandske varer. Men formaalet med denne praksis er alene at goere stillingen for henholdsvis indenlandske og indfoerte varer sammenlignelig. Afgiftsgrundlaget er nemlig langt vanskeligere at beregne for indenlandske producenter, der skal fastlaegge vaerdien franco fabrik, end for importoerer, der kan laegge toldvaerdien til grund, og dermed benytte sig af det formelle grundlag, der foreligger med toldanmeldelserne.
21 Det bemaerkes, at situationen for importoerer og indenlandske producenter kan sammenlignes for saa vidt som begge grupper oensker fradrag for transport- og markedsfoeringsomkostninger.
22 Det fremgaar endelig af forelaeggelseskendelsen, at afgiften for indfoerte varer forfalder til betaling paa tidspunktet for anmeldelsen til toldvaesenet om indfoerslen, mens afgiften for indenlandske varer foerst forfalder til betaling ved den indenlandske producents indgivelse af erklaering til afgiftsmyndighederne i loebet af den maaned, der foelger efter det kvartal, i hvilket varerne er blevet bragt paa markedet, selv om den afgiftsudloesende begivenhed er varens udbydelse paa det indenlandske marked.
23 Det skal herved fremhaeves, at ifoelge fast retspraksis indebaerer en fordel, der alene i form af betalingshenstand ydes den indenlandske produktion, en forskelsbehandling til skade for varer indfoert fra andre medlemsstater, der udgoer en overtraedelse af forbuddet i traktatens artikel 95 (jf. sagen Kommissionen mod Irland, a.st.).
24 Paa baggrund heraf kan den italienske regerings argument om, at de forskellige regler for opkraevning for henholdsvis indenlandske og indfoerte varer har til formaal at fritage de indenlandske producenter for pligten til at indgive afgiftserklaering for hver enkelt vare, ikke anerkendes. Naar det er godtgjort, at der foreligger forskelsbehandling, har den paagaeldende medlemsstat nemlig ikke ifoelge artikel 95 nogen mulighed for at paaberaabe sig, at denne forskelsbehandling er begrundet.
25 Paa baggrund af det anfoerte maa foelgelig traktatens artikel 95 anses for tilsidesat ved nationale bestemmelser om indfoerelse af en forbrugsafgift
- for saa vidt som ingen transport- eller forhandlingsomkostninger medregnes i afgiftsgrundlaget for varer, der er fremstillet i denne stat, mens afgiftsgrundlaget for varer, der er indfoert fra andre medlemsstater, udgoeres af toldvaerdien med tillaeg af eventuelle omkostninger og udgifter, der er afholdt indtil den italienske graense, og med fradrag af de transport- eller forhandlingsomkostninger, der er afholdt i Italien
- for saa vidt som alle udgifter, der for indenlandske varer er afholdt paa det nationale omraade i forbindelse med markedsfoeringen dér, holdes uden for afgiftsgrundlaget, mens for indfoerte varer de omkostninger i forbindelse med markedsfoeringen paa det nationale omraade, der er afholdt uden for dette omraade, medregnes deri
- for saa vidt som muligheden for at foretage et fast fradrag ved beregningen af afgiftsgrundlaget udelukkende foreligger for indenlandske varer,
- for saa vidt som afgiften for indfoerte varer forfalder til betaling ved anmeldelse til toldvaesenet om varernes indfoersel, mens den for indenlandske varer foerst forfalder til betaling ved den indenlandske producents indgivelse af erklaering til afgiftsmyndighederne i loebet af den maaned, der foelger efter det kvartal, i hvilket varerne er blevet bragt paa markedet, selv om den afgiftsudloesende begivenhed indtraeder ved varens udbydelse paa det indenlandske marked.
26 Det forelagte spoergsmaal skal derfor bevares med, at traktatens artikel 95 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en forbrugsafgift, naar afgiftsgrundlaget og reglerne for afgiftens opkraevning er forskellige for henholdsvis indenlandske varer og varer indfoert fra andre medlemsstater.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale di Trento ved kendelse af 15. februar 1996, for ret:
EF-traktatens artikel 95 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en forbrugsafgift, naar afgiftsgrundlaget og reglerne for afgiftens opkraevning er forskellige for henholdsvis indenlandske varer og varer indfoert fra andre medlemsstater.