61996CC0309_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Pretura circondariale di Roma har med forelaeggelsen for Domstolen af to praejudicielle spoergsmaal i naervaerende sag oensket at faa oplyst, om nationale bestemmelser, der i vaesentligt omfang uden erstatning begraenser ejendomsretten, og som begrundes i miljoebeskyttelse og vaern af kulturarven, er i strid med de grundrettigheder, som ejendomsretten, erhvervsfriheden og retten til ligebehandling udgoer, samt med EOEF-traktatens artikel 40, stk. 3.
II - De nationale bestemmelser
2 Ved artikel 1 i regionen Lazio's regionallov nr. 22 af 20. juni 1996 (1) blev den regionale naturpark og det arkaeologiske omraade »Inviolata« i kommunen Guidonia-Montecelio i naerheden af Rom oprettet.
Artikel 2, stk. 1, i denne lov, der blev kundgjort i henhold til regionallov nr. 46 af 28. november 1977 og lov nr. 394 af 6. december 1991, angiver, at parken oprettes med det formaal at beskytte og udnytte miljoeet og de kulturelle vaerdier i det paagaeldende omraade.
Med disse formaal for oeje er der i regionallovens artikel 7 indfoert et forbud mod forskellige former for virksomhed paa parkens omraade, herunder jagt, opfoerelse af indretninger til bortskaffelse af affald, aendringer af den landbrugsmaessige udnyttelse og jordflytninger, koersel med og parkering af motorkoeretoejer, anlaeg af veje samt byggeri af enhver art. Fra disse forbud kan der goeres undtagelse i visse saerlige tilfaelde, som har med virkeliggoerelsen af parkens formaal at goere, og som generelt kraever saerlig tilladelse.
Efter lovens artikel 8 kan der undtagelsesvis gives tilladelse til forskellige former for mindre indgribende virksomhed, navnlig forskningsvirksomhed og videnskabelige aktiviteter samt kollektiv turisme i visse saerligt fastlagte omraader.
Endelig omhandles i lovens artikel 9 forskellige tilfaelde, i hvilke der kan ydes erstatning for indtaegtstab til personer, der beroeres af parkens drift, med midler, der bevilges over regionens budget.
III - Faktiske omstaendigheder
3 Sagsoegeren i hovedsagen, Daniele Annibaldi, er italiensk statsborger og ejer af en landbrugsejendom paa 65 ha i Guidonia kommune. Fra 1996 er en del af denne ejendom, der omfatter 35 ha, blevet inddraget under naturparken og det arkaeologiske omraade.
4 Den 8. august 1996 afslog borgmesteren for Guidonia kommune som den for parkens drift ansvarlige myndighed sagsoegerens ansoegning om tilladelse til at anlaegge en frugtplantage paa et areal paa 3 ha i den del af hans ejendom, der ligger i parkens omraade.
5 Den 26. august 1996 anlagde sagsoegeren i hovedsagen i medfoer af den italienske retsplejelov (codice di procedura civile) sag ved Pretura circondariale di Roma - sezione distaccata di Tivoli. Han gjorde herved gaeldende, at det afslag, han havde faaet paa sin ansoegning, udgjorde en ulovlig begraensning af hans ejendomsret og hans ret til at drive sin landbrugsbedrift. Fremdeles gjorde han gaeldende, at bestemmelserne i naevnte regionallov nr. 22, der udgjorde hjemmelen for afslaget paa hans ansoegning, og navnlig denne lovs artikel 7 og 8 er i strid med den italienske forfatning, med faellesskabsrettens almindelige principper om beskyttelse af grundrettigheder samt med EOEF-traktatens artikel 40 og 52.
IV - De praejudicielle spoergsmaal
6 Den nationale ret var af den opfattelse, at tvisten rejste spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsretten og besluttede derfor at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
»1) Er en bestemmelse i national ret, hvorved det paalaegges virksomheder, der ligger i en naturpark og et arkaeologisk omraade, at afholde sig fra enhver form for virksomhed paa de af parken omfattede arealer - saaledes at der reelt bliver tale om ekspropriation af bedrifterne paa parkens omraade, uden at der er truffet foranstaltninger med henblik paa erstatning til ejerne - i strid med grundrettigheder som f.eks. ejendomsretten, erhvervsfriheden og retten til ligebehandling fra de nationale myndigheders side?
2) Det spoerges - idet der ses bort fra den besvarelse, som Domstolen vaelger at give det foerste spoergsmaal - om de foranstaltninger, der er fastlagt i artikel 7 i den i sagen omhandlede regionallov (der for saa vidt angaar den faellesskabsretlige proevelse har samme rang som andre nationale retsregler), er i strid med ligebehandlingsprincippet og det dermed sammenhaengende forbud mod forskelsbehandling ifoelge Rom-traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit?«
V - Formaliteten
7 Som det vil fremgaa i fortsaettelsen i dette forslag til afgoerelse har Domstolen ikke kompetence til at besvare de praejudicielle spoergsmaal, idet det retsforhold, der er omtvistet i hovedsagen, ikke henhoerer under faellesskabsretten. Jeg anser det imidlertid for hensigtsmaessigt foerst at behandle forskellige indsigelser, som regionen Lazio, der er part i hovedsagen, har fremfoert, og hvorefter anmodningen om en praejudiciel afgoerelse skal forkastes paa grund af fejl, der er saeregne for selve forelaeggelseskendelsen.
8 Jeg anser det dog for noedvendigt indledningsvis at naevne, at parterne i hovedsagen i en praejudiciel sag alene opfordres til at udtale sig gennem indgivelse af indlaeg til Domstolen (2). Disse indlaeg maa haenge sammen med de praejudicielle spoergsmaal og saa vidt muligt vaere en hjaelp for Domstolen, hvis opgave det er at skabe ensartethed i fortolkningen af de faellesskabsretlige spoergsmaal, der er blevet rejst, end at faa de praejudicielle spoergsmaal erklaeret genstandsloese (3). Det maa antages, at forpligtelsen hertil i saerlig grad er et udtryk for den pligt til samarbejde, som paahviler alle, der deltager i en praejudiciel sag og ikke blot den forelaeggende ret. Denne pligt paalaegger efter min mening helt specielt de offentlige myndigheder, der har vedtaget de omtvistede bestemmelser, og som har vaeret parter i tvisten i hovedsagen, jf. det foreliggende tilfaelde, ikke blot at fjerne de virkelige eller formodede fejl ved forelaeggelseskendelsens oplysninger om sagens faktiske omstaendigheder eller de bestemmelser, som de selv har vedtaget, men at give Domstolen de oplysninger, som haevdes at mangle eller vaere ufuldstaendige, og som de naevnte myndigheder med god grund kan forventes at vaere bedre bekendt med end andre.
9 Det goeres i foerste raekke gaeldende, at forelaeggelseskendelsen skal afvises, idet den nationale ret ved blot at gengive sagsoegerens udtalelser ikke tilstraekkeligt har redegjort for sagens faktiske og retlige omstaendigheder eller tilstraekkelig uddybet de grunde, den har haft til at stille de praejudicielle spoergsmaal, hvilket har gjort det umuligt for medlemsstaterne og andre mulige beroerte at tage praecis stilling i deres indlaeg til Domstolen.
I denne sammenhaeng maa det fastslaas, at ifoelge Domstolens praksis er det noedvendigt, at den nationale ret fastlaegger den faktiske og retlige baggrund for de forelagte spoergsmaal, eller i al fald redegoer for de faktiske omstaendigheder, der er lagt til grund, saaledes at ikke blot Domstolen bliver i stand til at give hensigtsmaessige svar, men ogsaa de andre beroerte parter, som kendelsen er blevet forkyndt for, faar mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen (4). En forelaeggelseskendelse, der ikke imoedekommer disse krav, skal, som det fremgaar af den naevnte praksis, afvises.
Saaledes stiller sagen sig imidlertid ikke her. De faktiske og retlige omstaendigheder i hovedsagen er tilstraekkelig klarlagt i forelaeggelseskendelsen i forbindelse med parternes indlaeg og navnlig gennem Kommissionens indlaeg, saaledes at det er muligt at forstaa grundene til anmodningen om en praejudiciel afgoerelse uafhaengigt af, hvorledes spoergsmaalene vil blive besvaret. Desuden har de nationale retter i paakommende tilfaelde pligt til enten af egen drift eller efter anmodning fra parterne at stille Domstolen et praejudicielt spoergsmaal (5). Det har derfor i sig selv ingen betydning i det foreliggende tilfaelde, at den nationale ret har fulgt sagsoegerens oenske om, at sagen blev forelagt Domstolen. Anbringendet herom skal derfor forkastes.
10 For det andet goeres det gaeldende, at sagsoegeren i hovedsagen reelt direkte har anfaegtet bestemmelserne i regionallov nr. 22 af 1996, og at det proceskrav, han dermed har formuleret, raekker ud over enhver italiensk rets kompetenceomraade. Regionen Lazio goer paa grundlag heraf gaeldende, at hovedsagen har en fuldstaendig hypotetisk og fiktiv karakter, og at den praejudicielle sag skal afvises.
Det bemaerkes i den forbindelse, at efter fast praksis tilkommer det udelukkende de nationale retsinstanser, for hvem en tvist er indbragt, at vurdere, saavel om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spoergsmaal, de forelaegger. Naar de forelagte spoergsmaal vedroerer faellesskabsrettens fortolkning er Domstolen i princippet forpligtet til at besvare dem, medmindre det klart fremgaar, at den oenskede fortolkning eller vurdering af en faellesskabsbestemmelses gyldighed savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (6).
I det foreliggende tilfaelde har sagsoegeren, som det klart fremgaar af forelaeggelseskendelsen, ikke anfaegtet de nationale bestemmelser, men derimod den begraensning af hans rettigheder, som den forvaltning, der har anvendt de naevnte bestemmelser, har givet anledning til. Det kan derfor paa ingen maade siges, at tvisten har en hypotetisk eller fiktiv karakter, og et anbringende herom skal forkastes.
11 Endelig spiller spoergsmaalet om kompetencefordelingen mellem nationale retter og om anvendelsen af de nationale processuelle regler ingen rolle for spoergsmaalet om, hvorvidt den praejudicielle anmodning skal admitteres (7). Herefter kan de andre af sagsoegte i hovedsagen fremfoerte argumenter om, at sagsoegeren skulle have anfaegtet forvaltningens afslag ved forvaltningsdomstolene, men ikke ved Pretura circondariale di Roma, ikke anerkendes.
12 For det tredje goeres det gaeldende, at den praejudicielle anmodning skal afvises, idet Domstolen anmodes om direkte at tage stilling til nationale bestemmelsers gyldighed efter faellesskabsretten, samt at der ikke i det foreliggende tilfaelde kan ske en »omformulering« af de praejudicielle spoergsmaal.
Det er i den forbindelse tilstraekkeligt at henvise til, at saafremt Domstolen savner kompetence til som led i den praejudicielle procedure at traeffe afgoerelse om, hvorvidt en national ordning er forenelig med faellesskabsretten, kan den forsyne den nationale ret med alle de fortolkningsbidrag vedroerende faellesskabsretten, som kraeves, for at retten selv kan vurdere, om de nationale bestemmelser er forenelige med faellesskabsretten (8).
I det foreliggende tilfaelde kan det paa grundlag af forelaeggelseskendelsen - naar denne fortolkes rigtigt - let konstateres, at den nationale ret anmoder Domstolen om at faa de fortolkningsoplysninger vedroerende faellesskabsretten, paa grundlag af hvilke den i paakommende tilfaelde selv kan vurdere, om de nationale bestemmelser er gyldige. Da dette uden videre fremgaar af forelaeggelseskendelsen, bliver der ikke tale om en »omformulering« af de praejudicielle spoergsmaal - selv om Domstolen under alle omstaendigheder har en adgang hertil (9). Indsigelsen herom skal - saaledes som den er formuleret - forkastes.
13 Endelig bemaerkes det, at sagsoegeren i hovedsagen i sit skriftlige indlaeg foruden til de i det foerste spoergsmaal naevnte grundlaeggende frihedsrettigheder har henvist til det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning samt til etableringsfriheden i henhold til traktatens artikel 52. Da sagsoegeren imidlertid med paaberaabelsen af disse principper utilboerligt udvider sagens genstand, skal sagen for saa vidt angaar disse punkter afvises (10).
VI - Domstolens kompetence
14 Baade regionen Lazio og Kommissionen har gjort gaeldende, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare de praejudicielle spoergsmaal, idet genstanden for tvisten i hovedsagen ikke henhoerer under faellesskabsretten. De praejudicielle spoergsmaal maa derfor undersoeges ud fra dette synspunkt.
A - Det foerste spoergsmaal
15 Den nationale ret oensker med det foerste spoergsmaal at faa oplyst, om en bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede er i strid med grundrettigheder som f.eks. ejendomsretten, erhvervsfriheden og retten til ligebehandling, der er sikret ved Faellesskabets retsorden.
16 Det bemaerkes indledningsvis, at det fremgaar af Domstolens faste praksis (11), at grundrettighederne hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte. I den forbindelse laegger Domstolen de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. Den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter »konventionen«), hvortil der udtrykkeligt henvises i praeamblen til den europaeiske faelles akt samt i praeamblen og i artikel F, stk. 2, artikel I.1, stk. 2, femte led, og artikel K.2, stk. 1, i traktaten om Den Europaeiske Union er herved af saerlig betydning (12). Som Domstolen ligeledes har fastslaaet, foelger det heraf, at foranstaltninger, som er uforenelige med overholdelsen af de ved konventionen anerkendte og sikrede menneskerettigheder, ikke er tilladt i Faellesskabet (13).
17 Navnlig er ifoelge praksis foerst og fremmest Faellesskabets institutioner forpligtet til at opfylde de krav, der foelger af beskyttelsen af grundrettighederne i Faellesskabets retsorden. Domstolen har saaledes fastslaaet, at »... overholdelsen af menneskerettighederne ... er en betingelse for, at Faellesskabets retsakter er lovlige« (14).
18 Endvidere er disse krav naturligvis ogsaa bindende for medlemsstaterne i disses virksomhed paa omraader, der henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade. Ifoelge Domstolen er disse krav »... om beskyttelse af de grundlaeggende rettigheder ogsaa bindende for medlemsstaterne, naar disse gennemfoerer faellesskabsbestemmelserne« (15).
19 Domstolens kompetence til praejudicielt at tage stilling til fortolkningen af de grundrettigheder, der er beskyttet ved faellesskabsretten, gaelder i samme omfang som medlemsstaternes forpligtelse til at respektere disse rettigheder. Ifoelge fast retspraksis skal Domstolen saaledes, naar en national retsforskrift falder inden for anvendelsesomraadet for faellesskabsretten, i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kraeves for, at den nationale ret kan vurdere, om en saadan retsforskrift er i overensstemmelse med de grundrettigheder, som Domstolen skal beskytte, saaledes som de navnlig fremgaar af konventionen. Domstolen har derimod ikke denne kompetence med hensyn til nationale retsforskrifter, som ikke omfattes af faellesskabsretten (16).
20 En af de grundrettigheder, der er sikret i Faellesskabets retsorden, er ejendomsretten, der er naevnt i den foerste af de protokoller, der er knyttet til konventionen (17).
21 For saa vidt angaar ejendomsretten indeholder EOEF-traktatens artikel 222 foelgende bestemmelse: »De ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne beroeres ikke af denne traktat.« Domstolen har ved fortolkningen af denne artikel fastslaaet, at »... selv om traktatens artikel 222 ikke griber ind i medlemsstaternes ret til at indfoere en ordning, hvorefter offentlige myndigheder kan ekspropriere, er en saadan ordning imidlertid omfattet af det grundlaeggende princip om forbud mod forskelsbehandling, der ligger til grund for traktatens kapitel om etableringsretten« (18).
Domstolen har desuden fastslaaet, at industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder henset til deres kommercielle og formueretlige karakter, »skoent de reguleres af national lovgivning, er underlagt traktatens krav og henhoerer under dennes anvendelsesomraade« (19), og har derfor henfoert dem under traktatens anvendelsesomraade i artikel 7, stk. 1's forstand (20). Hermed forkastede Domstolen indirekte det argument, at disse rettigheder var omfattet af traktatens artikel 222.
Det foelger af denne praksis, at artikel 222 principielt overlader det til medlemsstaterne at fastlaegge den ejendomsretlige ordning, herunder begraensningerne i denne ret af hensyn til almenvellet, idet de nationale bestemmelser dog ikke maa gribe ind i de ved traktaten beskyttede frihedsrettigheder. Det kan ogsaa af denne praksis udledes, at nationale foranstaltninger, der regulerer ejendomsretlige spoergsmaal, principielt udgoer et indre anliggende for medlemsstaten, medmindre de traeffes paa omraader, der henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade, enten saaledes, at anvendelsen af dem indeholder elementer, der faar betydning for andre medlemsstaters statsborgere (som i Fearon-dommen), eller fordi de har en speciel blandet karakter.
Naar derfor et praejudicielt spoergsmaal som det er tilfaeldet i den foreliggende sag omhandler problemer i forbindelse med statens indgriben paa ejendomsrettens omraade, maa Domstolen, hvad enten den erklaerer sig for inkompetent eller tager stilling til sagens realitet, besvare dette spoergsmaal ikke blot paa baggrund af traktatens artikel 222, men ogsaa noedvendigvis gennem en undersoegelse af, om den paagaeldende nationale bestemmelse henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade.
22 I det foreliggende tilfaelde kan den omstaendighed, at sagsoegeren i hovedsagens ejendomsret muligt beroeres af de i sagen omtvistede bestemmelser, ikke begrunde en kompetence for Domstolen til at traeffe praejudiciel afgoerelse, idet disse bestemmelser ikke henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade (21).
23 For dels er sagsoegeren i hovedsagen nemlig italiensk statsborger, og dels udgoer de italienske bestemmelser en vidtgaaende begraensning af ejendomsretten, mens det klart fremgaar, at de ikke er blevet indfoert under henvisning til faellesskabsretlige bestemmelser, eller at de havde til formaal at sikre, at faellesskabsretlige bestemmelser blev overholdt. Desuden er der ikke i sagsoegerens forhold nogen som helst tilknytning til udlandet.
24 Paa samme maade forholder det sig med hensyn til erhvervsfriheden og den frie udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed i almindelighed, der ogsaa beskyttes ved faellesskabsretten (22). Bortset fra, at begraensningen af denne frihed her blot fremtraeder som en foelge af begraensningen af ejendomsretten (23), foreligger der intet om, at forholdene i den sag, der verserer for den forelaeggende ret, henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade.
25 Jeg kan endelig ikke give udtryk for nogen anden opfattelse, for saa vidt angaar den paastaaede tilsidesaettelse af det faellesskabsretlige princip om ligebehandling, hvorefter sammenlignelige situationer skal behandles paa samme maade (24). Sagsoegeren i hovedsagen har i sit indlaeg gjort gaeldende, at han er offer for forskelsbehandling, idet artikel 7 i regionallov nr. 22 ikke indeholder nogen bestemmelse om erstatning for de begraensninger af den landbrugsmaessige virksomhed, som loven medfoerer, naar det i samme lovs artikel 13 anerkendes, at en losseplads fortsat drives andetsteds i parken. Men hvad enten der her nu er tale om forskelsbehandling eller ej, er spoergsmaalet herom et rent internretligt problem, der ikke beroerer faellesskabsretten.
26 Resultatet bliver, at den sag, der verserer for den forelaeggende ret, har en rent internretlig karakter, og at Domstolen ikke har kompetence til at besvare det foerste spoergsmaal.
B - Det andet spoergsmaal
27 Den forelaeggende ret oensker med det andet praejudicielle spoergsmaal at faa oplyst, om en national bestemmelse som den, der er omtvistet i sagen, er i strid med traktatens artikel 40, stk. 3, tredje afsnit, der har foelgende ordlyd: »Den faelles ordning skal begraenses til at forfoelge de i artikel 39 anfoerte maal og boer udelukke enhver form for forskelsbehandling af Faellesskabets producenter eller forbrugere.«
28 Forbuddet mod forskelsbehandling, som det er formuleret i denne bestemmelse, er kun en saerlig udformning af lighedsprincippet, som er et af faellesskabsrettens grundprincipper (25). For at afgoere, om en national bestemmelse eventuelt er i strid med denne bestemmelse, skal den vaere vedtaget i henhold til en bestemmelse i en faellesskabsretlig retsakt, der vedroerer den faelles landbrugspolitik (26).
29 Der synes ikke i det foreliggende tilfaelde at vaere nogen som helst sammenhaeng mellem den omtvistede nationale bestemmelse og en faelles markedsordning, og der bliver derfor ikke tale om at anvende bestemmelser, der paa en eller anden maade hoerer med til reguleringen gennem en saadan ordning. Domstolen er derfor ikke kompetent til at give den oenskede fortolkning.
VII - Forslag til afgoerelse
Paa baggrund af det anfoerte foreslaar jeg Domstolen at besvare spoergsmaalene fra den forelaeggende ret paa foelgende maade:
»Domstolen kan ikke i forbindelse med en anmodning om en praejudiciel afgoerelse forsyne den nationale ret med de fortolkningselementer, som er noedvendige for den nationale rets vurdering af en national retsforskrifts forenelighed med grundrettigheder, hvis overholdelse Domstolen garanterer, naar den paagaeldende internretlige bestemmelse vedroerer en situation, som ikke henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade.
Domstolen kan heller ikke forsyne den nationale ret med fortolkningselementer med henblik paa vurderingen af en internretlig bestemmelses forenelighed med EOEF-traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, naar den paagaeldende bestemmelse ikke er blevet vedtaget i henhold til en faellesskabsretlig bestemmelse vedroerende det faelles landbrugsmarked.«
(1) - Supplemento ordinario nr. 2
til Bollettino ufficiale della Regione Lazio nr. 18 af 1.7.1996, s. 3.
(2) - Dom af 19.1.1994, sag C-364/92, SAT Fluggesellschaft, Sml. I, s. 43, praemis 9.
(3) - Jf. Domstolens dom af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, praemis 8 og 11, org. ref.: Rec. s. 1191.
(4) - Jf. bl.a. kendelse af 2.2.1996, sag C-257/95, Bresle, Sml. I, s. 233, praemis 16 og 19, og af 21.12.1995, sag C-307/95, Max Mara, Sml. I, s. 5083, praemis 6-9.
(5) - Dom af 10.7.1997, sag C-261/95, Palmisani, Sml. I, s. 4025, praemis 20.
(6) - Jf. bl.a. den i note 5 naevnte Palmisani-dom, praemis 18, samt dom af 21.3.1996, sag C-297/94, Bruyère m.fl., Sml. I, s. 1551, praemis 19, og af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, praemis 59, og andre domme.
(7) - Dom af 3.3.1994, forenede sager C-332/92, C-333/92 og C-335/92, Eurico Italia m.fl., Sml. I, s. 711, praemis 13.
(8) - Jf. dom af 1.2.1996, sag C-177/94, Perfili, Sml. I, s. 161, praemis 9.
(9) - Jf. dom af 17.7.1997, sag C-334/95, Krueger, Sml. I, s. 4517.
(10) - Jf. Domstolens dom af 12.11.1992, forenede sager C-134/91 og C-135/91, Kerafina - Keramische und Finanz-Holding og Vioktimatiki, Sml. I, s. 5699, praemis 16, og af 15.7.1982, sag 270/81, Felicitas, Sml. s. 2771, praemis 9, og andre domme.
(11) - Jf. bl.a. dom af 29.5.1997, sag C-299/95, Kremzow, Sml. I, s. 2629, praemis 14, udtalelse 2/94 af 28.3.1996, Sml. I, s. 1759, praemis 35, og dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 41, og andre domme.
(12) - Jf. bl.a. den i foregaaende note naevnte udtalelse 2/94, praemis 32.
(13) - Jf. de i note 11 naevnte domme Kremzow, praemis 14, og ERT, praemis 41.
(14) - Den ovenfor i note 11 naevnte udtalelse 2/94, praemis 34.
(15) - Dom af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, praemis 29, af 14.7.1994, sag C-351/92, Graff, Sml. I, s. 3361, praemis 17, og af 13.7.1989, sag 5/88, Wachauf, Sml. s. 2609, praemis 19.
(16) - Jf. den ovenfor i note 11 naevnte Kremzow-dom, praemis 15; den ovenfor i note 8 naevnte Perfili-dom, praemis 20; dom af 4.10.1991, sag C-159/90, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, Sml. I, s. 4685, praemis 31, den ovenfor i note 11 naevnte ERT-dom, praemis 42; dom af 30.9.1987, sag 12/86, Demirel, Sml. s. 3719, praemis 28, og dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque m.fl., Sml. s. 2605, praemis 26, og andre domme.
(17) - Dom af 13.12.1979, sag 44/79, Hauer, Sml. s. 3727, praemis 17. Jf. endvidere dom af 17.7.1997, forenede sager C-248/95 og C-249/95, SAM Schiffahrt og Stapf, Sml. I, s. 4475, praemis 72.
(18) - Dom af 6.11.1984, sag 182/83, Fearon, Sml. s. 3677, praemis 7. I denne sag var der spoergsmaal om retmaessigheden efter faellesskabsretten af betingelserne for tvungen ekspropriation i henhold til irske bestemmelser af et areal, der tilhoerte et irsk selskab, hvis aktionaerer var statsborgere i Det Forenede Kongerige.
(19) - Jf. dom af 20.10.1993, forenede sager C-92/92 og C-326/92, Phil Collins m.fl., Sml. I, s. 5145, praemis 22.
(20) - Naevnte dom, praemis 28.
(21) - Det er herefter ikke noedvendigt at undersoege: a) spoergsmaalet om, hvorvidt den omtvistede nationale bestemmelse virkelig er en bestemmelse om ekspropriation, som sagsoegeren i hovedsagen goer gaeldende, og som den forelaeggende ret tilsyneladende anerkender, eller en begraensning af ejendomsretten i henhold til den ejendomsretlige regulering, hvilket sidste efter min mening er det rigtigste (med hensyn til forskellen henvises til Hauer-dommen, praemis 19, samt generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i Wachauf-sagen, punkt 24. Med hensyn til det foerstnaevnte synspunkt henvises til Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 18.2.1991, Fredin mod Sverige, serie A.192 og af 29.11.1995, Pine mod Valley, serie A.222; b) spoergsmaalet om, hvorvidt indgrebet i det foreliggende tilfaelde var begrundet (vedroerende de betingelser, der skal vaere opfyldt for at goere indgreb i grundrettighederne henvises til Domstolens dom af 30.7.1996, sag C-84/95, Bosphorus, Sml. I, s. 3953, praemis 21, samt til de ovenfor naevnte domme SAM Schiffahrt og Stapf, praemis 72, Wachauf, praemis 18, og Hauer, praemis 30); c) spoergsmaalet om, hvorvidt der i det foreliggende tilfaelde skulle betales erstatning (jf. vedroerende dette spoergsmaal Wachauf-dommen, praemis 24, samt generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse, punkt 24. Jf. endvidere Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 27.10.1994, Katte Klitsche de la Grane mod Italien, serie A.293-B, vedroerende afslaget paa at yde erstatning for begraensninger i ejendomsretten, der var begrundet i byplanlaegning).
(22) - Jf. den ovenfor i note 17 naevnte SAM Schiffahrt og Stapf-dom, samme praemis.
(23) - Jf. vedroerende den omstaendighed, at begraensningen i udoevelsen af en landbrugsmaessig, faglig eller kommerciel virksomhed i det foreliggende tilfaelde foerst og fremmest foelger af de begraensninger, der er gjort i brugen og udnyttelsen af ejendommen, dvs. landbrugsejendommen, den i note 17 naevnte Hauer-dom, praemis 33.
(24) - Jf. bl.a. SAM Schiffahrt og Stapf-dommen, praemis 50.
(25) - Jf. den ovenfor i note 15 naevnte Duff m.fl.-dom, praemis 26.
(26) - Jf. den ovenfor i note 15 naevnte Graff-dom, praemis 16, 17 og 18.