61988CC0208_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol.
1. Kommissionen har, i det vaesentlige af de samme grunde, anlagt to traktatbrudssager mod henholdsvis Danmark og Irland i anledning af nogle foranstaltninger, som disse to medlemsstater har truffet, og som angaar rejsendes indfoersel til deres omraade af oel, der er indkoebt i en anden medlemsstat. Som led i gennemfoerelsen af Raadets direktiv 69/169/EOEF af 28. maj 1969 (1) har Irland ved en administrativ foranstaltning begraenset den maengde oel, som rejsende kan indfoere afgiftsfrit over landegraensen, til 12 liter pr. person, saaledes at indfoersel, der overstiger denne maengde, beskattes, mens der i Danmark ved bekendtgoerelse af 9. juni 1986 fra Ministeriet for Skatter og Afgifter er indfoert bestemmelse om, at rejsende afgiftsfrit hoejst kan indfoere 10 liter oel pr. person, saaledes at maengder herudover beskattes. Kommissionen har mod disse foranstaltninger, hvis indhold ligner hinanden meget, fremsat det generelle klagepunkt, at de strider mod direktiv 69/169, fordi dette opstiller det princip, at der gaelder en bestemt afgiftsfritagelse for varer, som rejsende, der kommer fra andre medlemsstater, medfoerer i deres personlige bagage; afgiftsfritagelsen var paa tidspunktet for indfoerelsen af den irske og den danske ordning fastsat til en samlet vaerdi paa 350 ECU, og Kommissionen har anfoert, at oel ikke er en af de kategorier af varer, for hvilke der i form af en fravigelse af den naevnte vaerdigraense gaelder nogen kvantitative begraensninger. Kommissionen har paa denne baggrund nedlagt paastand om, at Domstolen statuerer, at Irland og Danmark ved at indfoere de naevnte ordninger, som strider mod direktivet, har tilsidesat deres forpligtelser i henhold til Traktaten.
2. Artikel 2, stk. 1, i direktiv 69/169 bestemmer, at varer, som rejsende, der kommer fra Faellesskabets medlemsstater, medfoerer i deres personlige bagage, fritages for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoerslen under forudsaetning af, at de er erhvervet under almindelige beskatningsbetingelser for hjemmemarkedet i en af medlemsstaterne, og for saa vidt indfoerslen ikke har erhvervsmaessig karakter, samt at varernes vaerdi ikke overstiger et bestemt beloeb pr. person. Dette beloeb, der i oejeblikket er fastsat til 390 ECU (2), var som jeg naevnte foer 350 ECU (3), da de anfaegtede foranstaltninger blev truffet. Jeg tager derfor i resten af dette forslag til afgoerelse udgangspunkt i sidstnaevnte vaerdigraense.
3. I henseende til ordningen efter direktiv 69/169 er to former for undtagelser til princippet om afgiftsfritagelse inden for en samlet vaerdigraense paa 350 ECU relevante for naervaerende sager.
4. Den foerste undtagelse er omhandlet i direktivets artikel 4. Denne bestemmelse fastsaetter for en raekke udtrykkeligt opregnede varers vedkommende nogle kvantitative begraensninger, naermere bestemt hvad angaar tobaksvarer, visse alkoholholdige drikkevarer, parfume, kaffe og te. Hvad naermere angaar alkoholholdige drikkevarer, omfatter disse begraensninger siden Raadets direktiv 72/230/EOEF af 12. juni 1972 (4) destillerede drikkevarer og andre spiritusholdige drikkevarer, aperitiffer fremstillet paa basis af vin eller alkohol, mousserende vin og hedvin samt ikke-mousserende vin. Ved artikel 1, stk. 2, i direktiv 85/348 (5) blev denne liste udvidet, saaledes at der blev indfoert kvantitative begraensninger for tafia, saké eller lignende drikkevarer. I henhold til disse saerlige begraensninger gaelder det i rejsetrafikken mellem medlemsstaterne, at afgiftsfri indfoersel af de naevnte former for drikkevarer er begraenset til 1,5 liter, henholdsvis 3 liter, idet graensen for ikke-mousserende vin dog er 5 liter.
5. Den anden undtagelse er, at inden for den samlede vaerdigraense paa 350 ecu er det et krav, jf. artikel 2, stk. 1, i direktiv 69/169, at indfoerslen "ikke har erhvervsmaessig karakter", idet direktivets artikel 3, stk. 2, naermere indeholder foelgende bestemmelser herom:
"Som indfoersel af ikke-erhvervsmaessig karakter anses indfoersel,
a) der finder sted lejlighedsvis, og
b) som udelukkende vedroerer varer, der er bestemt til brug eller forbrug for den rejsende personligt eller dennes husstand eller beregnet til gaver; disse varer maa hverken efter deres art eller maengde give anledning til nogen formodning om, at indfoerslen sker af erhvervsmaessige grunde."
6. Det fremgaar, at hvad angaar undtagelserne i artikel 4 i direktiv 69/169, dvs. de saerlige kvantitative begraensninger, er oel ikke omfattet af listen over de alkoholholdige drikkevarer, der er genstand for undtagelserne. I henhold til direktivet gaelder der saaledes ikke nogen kvantitativ begraensning for oel. Det kan i denne forbindelse ikke bestrides, at de anfaegtede irske og danske foranstaltninger saa at sige udvider direktivet ved at fastsaette en kvantitativ begraensning for oel.
7. Paa dette grundlag er det vanskeligt at forsvare det synspunkt, at foranstaltningerne er forenelige med faellesskabsretten. Ifoelge Domstolens praksis, jf. senest den nyligt afsagte dom af 12. juni 1990 (6) i den af Kommissionen mod Irland anlagte traktatbrudssag angaaende en ordning, hvorefter afgiftsfritagelsen kun gjaldt rejsende, der har opholdt sig mindst 48 timer uden for Irland, har medlemsstaterne med hensyn til reglerne om afgiftsfritagelse i direktiv 69/169 kun bevaret "den begraensede kompetence, som direktivernes bestemmelser tillaegger dem" (7). Der er hverken i direktiv 69/169 eller i direktiverne om aendring af dette fastsat nogen kvantitativ begraensning for oel, og jeg kan vanskeligt se nogen hjemmel for medlemsstaterne til at indfoere en saadan begraensning. Listen over kvantitative begraensninger i artikel 4 i direktiv 69/169 kan ikke anses for blot at vaere af vejledende karakter for medlemsstaterne, saaledes at disse skulle kunne udvide listen. Noget saadant ville i realiteten fuldstaendigt udhule direktivet. Det gaelder om direktiver i almindelighed og om direktiv 69/169 i saerdeleshed, at medlemsstaterne ikke paa nogen maade ensidigt kan aendre den retstilstand, der fremgaar heraf, heller ikke paa grundlag af analogislutninger som dem, Danmark og Irland vil drage, naar disse medlemsstater anfoerer, at alkoholindholdet i 10 eller 12 liter oel svarer til alkoholindholdet i de alkoholholdige drikkevarer, der er omfattet af de foernaevnte kvantitative begraensninger i artikel 4. Man ville ganske fjerne indholdet af begrebet saerlig kvantitativ begraensning, saafremt man antog, at medlemsstaterne under henvisning til forskellige former for analogislutninger kunne indfoere begraensninger for andre varer end dem, der udtrykkeligt er naevnt i direktivet.
8. Indfoerelse af en kvantitativ begraensning for en vare, der ikke er naevnt i artikel 4 i direktiv 69/169, kan kun ske ved en formel aendring af direktivet. Noget saadant skete ved direktiv 85/348, hvorved der blev fastsat begraensninger for tafia, saké og andre lignende drikkevarer, der ikke tidligere var underlagt nogen kvantitativ begraensning. Der kan endvidere for en medlemsstat indfoeres midlertidige undtagelser til direktivet i form af kvantitative begraensninger for en eller flere varer. Et eksempel herpaa er, at Danmark ved artikel 1 i direktiv 77/800/EOEF af 19. december 1977 (8) fik tilladelse til indtil den 31. december 1980 ikke at anvende reglerne om afgiftsfritagelse, naar opholdet uden for Danmark var af mindre end 72 timers varighed, og til fra den 1. januar 1981 og indtil den 31. december 1982 ikke at anvende disse regler, naar der var tale om ophold af mindre end 48 timers varighed, naermere bestemt saaledes, at der kunne indfoeres en begraensning til 2 liter for oel. Ved artikel 1 i Raadets direktiv 83/2/EOEF af 30. december 1982 (9) skete der en forlaengelse indtil den 31. december 1983 af begraensningen til 2 liter for oel, for saa vidt angik rejser af mindre end 48 timers varighed, idet begraensningen herefter blev aendret til 4 liter indtil den 31. december 1984, og til 6 liter indtil den 31. december 1985, saaledes at der efter den 31. december 1985 ikke laengere skulle gaelde nogen begraensning for oel (10).
9. Danmark kunne rent faktisk i en vis periode opretholde en kvantitativ begraensning for oel, uden at dette var hjemlet i et direktiv. Men denne undtagelse var ikke resultatet af et ensidigt dansk skridt, men af en egentlig bestemmelse i tiltraedelsesakten. I henhold til artikel 133 i og bilag VII til tiltraedelsesakten kunne denne nye medlemsstat saaledes indtil den 31. december 1975 undtage oel fra reglerne om afgiftsfritagelse, for saa vidt angaar maengder paa over 2 liter.
10. Det er saaledes uden for enhver diskussion, at en medlemsstat principielt ikke kan indfoere andre kvantitative begraensninger end dem, der er foreskrevet i artikel 4 i direktiv 69/169 eller et direktiv om undtagelser herfra.
11. Til stoette for de indfoerte ordninger har Danmark og Irland dog fremsat andre argumenter, som jeg nu vil undersoege.
12. De to sagsoegte medlemsstater har i det vaesentlige gjort gaeldende, at de var noedsaget til at gribe ind over for, at personer afgiftsfrit indfoerte oel i maengder til en vaerdi af 350 ECU, idet der for Danmarks vedkommende skal have vaeret tale om maengder paa 500 liter svarende til 1 500 flasker fordelt paa 50 kasser, og idet Irland har oplyst, at der i 1984 var tilfaelde, hvor enkeltpersoner indfoerte op til 120 liter oel. Det var paa denne baggrund ikke mindst noedvendigt at gribe ind, naar henses til, at det i en raekke tilfaelde kunne konstateres, at det indfoerte oel blev videresolgt. Danmark og Irland fandt herefter, at fastsaettelsen af en kvantitativ begraensning paa 10, henholdsvis 12, liter oel var et lovligt middel til at sikre overholdelsen af artikel 2, stk. 1, i direktiv 69/169, der indeholder bestemmelse om, at afgiftsfritagelsen kun gaelder, for saa vidt indfoerslen ikke har erhvervsmaessig karakter, og af direktivets artikel 3, stk. 2, der naermere fastlaegger, hvad der skal forstaas ved, at indfoerslen ikke har erhvervsmaessig karakter. De sagsoegte medlemsstater fremstiller det paa den maade, at de anfaegtede nationale foranstaltninger grundlaeggende set ikke er en udvidelse af listen over saerlige undtagelser i artikel 4 i direktiv 69/169, der som saadan ville vaere ulovlig, men en gennemfoerelse af den generelle undtagelsesregel i artikel 2, stk. 1, idet der er blevet indfoert bestemmelser om en begraenset maengde, ud over hvilken en indfoersel ikke laengere kan anses for ikke at have erhvervsmaessig karakter.
13. Den maengde, som Irland har indfoert bestemmelse om, nemlig 12 liter, repraesenterer angiveligt den stoerste maengde, som en rejsende kan transportere uden vanskeligheder, dvs. en karton paa 24 daaser, hver indeholdende 500 ml oel, hvilket vejer i alt 12,6 kg. For Danmarks vedkommende gaelder det, at den indfoerte graense paa 10 liter svarer til en kasse oel indeholdende 30 flasker a 33 cl, hvilket angiveligt normalt er den stoerste maengde, som en dansk husholdning koeber ad gangen. De to sagsoegte medlemsstater har endvidere foretaget en sammenligning, for saa vidt angaar henholdsvis alkoholstyrken i de drikkevarer, der i henhold til direktivet udtrykkeligt er underlagt kvantitative begraensninger, og oels alkoholstyrke, idet de to medlemsstater herved har fastlagt den maengde oel, ud over hvilken en indfoersel faar erhvervsmaessig karakter. Ifoelge de "alkoholaekvivalens-beregninger", som den danske og den irske regering har foretaget, maa man gaa ud fra en maengde oel paa mellem 10-13 liter, hvilket godtgoer, at de begraensede maengder, der er indfoert bestemmelse om i Irland og Danmark ved de anfaegtede foranstaltninger, er rimelige. Danmark har anfoert, at Domstolens dom af 12. juli 1983 i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (11), der angik den britiske afgiftsordning for vin, i betragtning af metoden til sammenligning af vin og oel, der blev lagt til grund, kan stoette argumentet om en sammenligning paa grundlag af alkoholindholdet, for saa vidt angaar spoergsmaalet om afgiftsfritagelse.
14. Endelig har Irland og Danmark gjort gaeldende, at foranstaltningerne til begraensning af den maengde oel, der kan indfoeres afgiftsfrit, var rimelige modtraek mod en situation, hvor der skete misbrug af retten efter direktivet til afgiftsfri indfoersel. En delvis ophaevelse af afgiftsfritagelsen ved hjaelp af kvantitative begraensninger til imoedegaaelse af forhold, der formelt var i overensstemmelse med direktiv 69/169, men som i virkeligheden var udtryk for misbrug af den i direktivet knaesatte ret, kan ikke betragtes som en tilsidesaettelse af direktivet.
15. De forskellige argumenter, som de to sagsoegte medlemsstater har fremfoert, giver mig anledning til den bemaerkning, at de stillet over for en situation, der alt taget i betragtning med rette kunne anses for dramatisk, foretog et indgreb, som retligt set er behaeftet med mangler. Man kan forstaa, at myndighederne i en medlemsstat stiller sig selv det spoergsmaal, om "individuel" indfoersel af f.eks. 50 kasser oel med et indhold paa i alt 500 liter virkelig opfylder det krav i direktiv 69/169, at der skal vaere tale om indfoersel, som ikke har erhvervsmaessig karakter, ikke mindst naar det konstateres, at der i praksis herefter i nogle tilfaelde sker videresalg. Men efter min opfattelse er det udelukket, at de paagaeldende medlemsstater uden at tilsidesaette faellesskabsretten kan reagere herpaa ved ensidigt og generelt at indfoere en kvantitativ begraensning.
16. Som det fremgaar af Domstolens dom af 14. februar 1984 i Rewe II-sagen (12), er det et led i overholdelsen af direktiv 69/169, at medlemsstaternes myndigheder ikke indroemmer afgiftsfritagelse ved indfoersel, der ikke opfylder de krav, der gaelder for en saadan fritagelse. Jeg mener paa dette grundlag, at de nationale myndigheder ikke alene kan, men skal foere tilsyn med, at der ikke indroemmes afgiftsfritagelse ved indfoersel af oel, der ikke er af en saadan art, at den ikke har erhvervsmaessig karakter. Men de nationale myndigheder savner kompetence til at goere dette ved at indfoere bestemmelser i national ret, der fastlaegger en begraenset maengde, ud over hvilken enhver indfoersel altid anses for at vaere af erhvervsmaessig karakter. En saadan fremgangsmaade er i realiteten udtryk for, at man snarere unddrager sig den kontrolforpligtelse, der fremgaar af direktivets artikel 2, stk. 1, frem for rent faktisk at opfylde denne.
17. Efter min opfattelse er det ikke udtryk for en overholdelse af direktivet, naar man ved at indfoere en generel kvantitativ begraensning paa forhaand udelukker en afgiftsfritagelse for enhver indfoersel, der overstiger den paagaeldende maengde, saaledes at man vil frigoere sig fra forpligtelsen til at efterproeve, om indfoerslen ikke er af en saadan art, at den ikke har erhvervsmaessig karakter. Jeg finder med forbehold af den raekke af undtagelser, som udtrykkeligt er fastlagt i direktiv 69/169, som f.eks. de saerlige kvantitative begraensninger og undtagelserne vedroerende stykvaerdien for visse varer, at der for enhver indfoersel, som en rejsende foretager inden for den samlede vaerdigraense paa 350 ECU, forudsat at den ikke har erhvervsmaessig karakter, boer indroemmes afgiftsfritagelse. En korrekt anvendelse af direktivet forudsaetter saaledes, at det altid er muligt at hense til den ikke-erhvervsmaessige karakter af en indfoersel af varer, hvis samlede vaerdi ikke overstiger 350 ECU, saaledes at der i saa fald ikke naegtes en afgiftsfritagelse. Dette er ikke tilfaeldet, saafremt en medlemsstat, ved at fastsaette en kvantitativ begraensning paa 10 eller 12 liter for oel, ganske udelukker en afgiftsfritagelse, for saa vidt angaar maengder herudover, uanset indfoerslens reelle karakter. En saadan generel ordning er ensbetydende med, at der opstilles en uafkraeftelig formodning for, at indfoerslen har erhvervsmaessig karakter.
18. Jeg er - for at imoedegaa et argument fra den danske regering - saaledes af den opfattelse, at direktiv 69/169, uanset om man fortolker dette paa grundlag af den tyske, den franske eller den engelske version, indebaerer en forpligtelse for de nationale myndigheder til at gennemfoere en faktisk kontrol paa stedet, hvorved der eventuelt vil kunne tages hensyn til den ikke-erhvervsmaessige karakter af en betydelig indfoersel omfattende et antal liter oel, som umiddelbart maa anses for hoejt. Forudsaetter dette noedvendigvis en kontrol i hvert enkelt tilfaelde, der - som de sagsoegte medlemsstater med rette har anfoert - er ressourcekraevende og vanskelig paa det konkrete plan? I realiteten maa det antages, at toldmyndighederne i medlemsstaterne udmaerket i et vist omfang vil kunne tilrettelaegge en hensigtsmaessig kontrolordning. Som erkendt af Kommissionen under den mundtlige forhandling, kan man forestille sig, og noget saadant vil vaere i overensstemmelse med direktivet, at toldembedsmaendene kan gaa ud fra, at overstiger indfoerslen en bestemt maengde, er der en formodning for, at indfoerslen har erhvervsmaessig karakter, uden at dette fuldstaendigt udelukker muligheden for, at en rejsende godtgoer, at dette ikke er tilfaeldet. Der er en forskel mellem paa den ene side at fastlaegge en absolut regel, hvorefter der ikke kan tages hensyn til saerlige tilfaelde, og paa den anden side en fremgangsmaade, hvorved der f.eks. i form af interne instrukser i en myndighed opstilles et kvantitativt kriterium, hvorefter der er en formodning for, at en indfoersel har erhvervsmaessig karakter, uden at det dermed forbydes, at en rejsende godtgoer, at dette ikke er tilfaeldet. Jeg mener paa ingen maade, at en saadan fremgangsmaade vil stride mod direktivets artikel 7a (13), saaledes at den mulighed, som rejsende har for "stiltiende eller ved en simpel mundtlig erklaering at bekraefte, at de har overholdt begraensningerne og betingelserne for de tilladte fritagelser" (14), falder bort, saafremt indfoerslen omfatter en bestemt maengde, hvortil der ud fra praktiske overvejelser maa vaere knyttet en simpel formodning for, at indfoerslen ikke er af en saadan art, at den ikke har erhvervsmaessig karakter. Kommissionens befuldmaegtigede anfoerte da ogsaa for Domstolen, at saa laenge en saadan kvantitativ begraensning svarer til et rimeligt og ikke for lavt niveau, vil de nationale myndigheder kunne anlaegge en streng praksis med hensyn til beviset for, at indfoerslen ikke har erhvervsmaessig karakter.
19. Jeg mener saaledes, at der er mulighed for en anvendelse af direktivet, som er lagt inden for nogenlunde faste rammer, og som hverken gaar for vidt og faktisk umuliggoer en kontrol i hvert enkelt tilfaelde, men som heller ikke undergraver kernen i den faellesskabsretlige ordning i form af en indskraenkning af direktivets anvendelsesomraade paa grundlag af ensidige nationale bestemmelser. Under disse omstaendigheder kan det af Danmark og Irland anfoerte - hvorefter det er noedvendigt at foere kontrol med, at kravet i artikel 2, stk. 1, i direktiv 69/169 om, at indfoerslen ikke maa have erhvervsmaessig karakter, overholdes, og om misbrug af retten til afgiftsfritagelse - ikke begrunde en fastsaettelse af en generel kvantitativ begraensning paa 10 eller 12 liter oel, der indskraenker omfanget af den i direktivet fastsatte afgiftsfritagelse. Medlemsstaterne kan i henhold til direktivet anvende dette inden for rimelige administrative rammer, uden at de paagaeldende myndigheder udsaettes for store vanskeligheder, og hverken Danmark eller Irland var i denne forbindelse noedsaget til at indfoere nationale bestemmelser om kvantitative begraensninger ud over dem, som direktivet indeholder bestemmelse om.
20. Jeg bemaerker endelig - for at imoedegaa et argument fra den irske og den danske regering - at den omstaendighed, at Kommissionen ikke foreslog Raadet at indfoere undtagelser for oel, saaledes som den gjorde det for tafia og saké, paa ingen maade indebaerer, at en medlemsstat kan saette sig i stedet for faellesskabsinstitutionerne.
21. Vi staar i naervaerende to sager som i den sag, hvori Domstolen afsagde dom den 12. juni i aar, over for faenomener, som undertiden kan vaere spektakulaere og vanskelige for medlemsstaterne at haandtere, og som skyldes de ulemper, som den manglende harmonisering af omsaetningsafgifter og punktafgifter skaber for ordningen vedroerende afgiftsfritagelse i rejsetrafikken inden for Faellesskabet. De paagaeldende forskelle med hensyn til beskatningen af lignende varer mellem de medlemsstater, der har en faelles graense, medfoerer oekonomiske vanskeligheder for de medlemsstater, der har de hoejeste beskatningsniveauer. Man maa haabe, at disse vanskeligheder kun er midlertidige, naar henses til den snarlige gennemfoerelse af det indre marked, men man maa samtidig, saaledes som det anfoeres i Domstolens dom af 12. juni 1990, holde sig for oeje, at naar den oekonomiske situation i en medlemsstat goer det noedvendigt at indfoere bestemmelser, der indskraenker anvendelsesomraadet for direktiv 69/169, kan disse kun udstedes i form af, at der vedtages et direktiv, som giver hjemmel til undtagelser, saaledes som det skete, for saa vidt angaar indfoersel af oel til Danmark indtil den 31. december 1984, idet der dog kan indfoeres beskyttelsesforanstaltninger, naar betingelserne herfor i Traktatens artikler 108 og 109 er opfyldt. Faellesskabets institutioner, der netop soeger at fremme en harmonisering, boer imidlertid ikke udelukke en indfoerelse af saadanne undtagelser i tilfaelde af, at en medlemsstat er udsat for meget alvorlige vanskeligheder. Men en medlemsstat kan ikke inden for rammerne af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab ensidigt indfoere undtagelser til direktiv 69/169.
22. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen i sagerne C-208/88 og C-367/88
- giver Kommissionen medhold i dens traktatbrudspaastand mod henholdsvis Danmark og Irland
- tilpligter disse medlemsstater at betale sagsomkostningerne.
( *) Originalsprog: fransk.
(1) Direktiv om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel i den internationale rejsetrafik (EFT 1969 I, s. 218).
(2) Jf. artikel 1 i Raadets direktiv 88/664/EOEF af 21.12.1988 om niende aendring af direktiv 69/169/EOEF (EFT 1988, L 382, s. 41).
(3) Jf. artikel 1 i Raadets direktiv 85/348/EOEF af 8.7.1985 om aendring af direktiv 69/169/EOEF (EFT 1985, L 183, s. 24).
(4) Direktiv om harmonisering af lovgivning om reglerne for omsaetningsafgifter og punktafgifter i den internationale rejsetrafik (EFT 1972 II, s. 544).
(5) Jf. fodnote 3.
(6) C-158/88, endnu ikke trykt i Domssamlingen.
(7) C-158/88, jf. ovenfor, praemis 7.
(8)
Direktiv om en undtagelse for Kongeriget Danmark med hensyn til ordningen for omsaetningsafgifter og punktafgifter i den internationale rejsetrafik (EFT 1977, L 336, s. 21).
(9) Direktiv om en undtagelse for Danmark med hensyn til ordningen for omsaetningsafgifter og punktafgifter i den internationale rejsetrafik (EFT 1983, L 12, s. 48).
(10) Jeg bemaerker, at direktiv 83/2/EOEF blev ophaevet den 31.12.1984, jf. artikel 3, stk. 2, i Raadets direktiv 84/231/EOEF af 30.4.1984 om aendring af direktiverne 69/169/EOEF og 83/2/EOEF (EFT 1984, L 117, s. 42).
(11) Sag 170/78, Sml., s. 2265.
(12) Sag 278/82, Sml. 1984, s. 721.
(13) Indsat ved artikel 5 i direktiv 72/230, jf. fodnote 4.
(14) Artikel 7a i direktiv 69/169.