62021CJ0567
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 8. junija 2023 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člena 33 in 36 – Priznanje sodne odločbe, izdane v državi članici – Uveljavljanje kot predhodno vprašanje pred sodiščem druge države članice – Učinki, ki jih ima ta odločba v državi izvora – Dopustnost tožbe, vložene v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, po izdaji navedene sodne odločbe – Nacionalna postopkovna pravila, ki nalagajo združevanje zahtevkov v enem postopku“
V zadevi C‑567/21,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) z odločbo z dne 8. septembra 2021, ki je na Sodišče prispela 15. septembra 2021, v postopku
BNP Paribas SA
proti
TR,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi K. Jürimäe, predsednica senata, M. Safjan, N. Piçarra, N. Jääskinen (poročevalec) in M. Gavalec, sodniki,
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za BNP Paribas SA V. Bringer, N. Coutrelis in M. Lévis, avocats,
–
za TR A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen in F. Thiriez, avocats,
–
za francosko vlado A. Daniel in A.-L. Desjonquères, agentki,
–
za švicarsko vlado N. Marville-Dosen in J. Schickel-Küng, agentki,
–
Za Evropsko komisijo S. Noë in W. Wils, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. februarja 2023
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 33 in 36 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo BNP Paribas SA in osebo TR v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi te osebe, glede katere je bila izdana odločba angleškega sodišča, katere učinki na dopustnost tožbe, ki je bila pozneje vložena pri francoskih sodiščih, se izpodbijajo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba št. 44/2001
3
V uvodnih izjavah 2, 6, 16 in 19 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
„(2)
Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.
[…]
(6)
Zaradi doseganja cilja prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba zagotoviti in je primerno, da pravila, ki urejajo pristojnost ter priznanje in izvršitev sodnih odločb, ureja zavezujoč in neposredno uporabljiv pravni akt Skupnosti.
[…]
(16)
Medsebojno zaupanje v ustreznost sodnega varstva znotraj Skupnosti opravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ne da bi bil za to potreben kakršen koli postopek, razen v primerih njihovega izpodbijanja.
[…]
(19)
Zagotoviti je treba kontinuiteto med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [te] konvencije s strani Sodišča […]“.
4
V poglavju III navedene uredbe, ki se nanaša na priznavanje in izvrševanje, je v oddelku 1, naslovljenem „Priznanje“, vsebovan člen 33, ki določa:
„1.   Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek.
2.   Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje sodne odločbe, lahko v skladu s postopkom iz oddelkov 2 in 3 tega poglavja zahteva, da se sodna odločba prizna.
3.   Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče.“
5
V tem oddelku 1 člen 36 Uredbe št. 44/2001 določa:
„Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“
6
Ta uredba je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1). Vendar se v skladu s členom 66(2) Uredbe št. 1215/2012 Uredba št. 44/2001 še naprej uporablja za sodne odločbe, izdane v sodnih postopkih, ki so bili začeti pred 10. januarjem 2015, ki spadajo na področje uporabe te zadnje uredbe.
Sporazum o izstopu
7
Sporazum o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 2020, L 29, str. 7, v nadaljevanju: Sporazum o izstopu) je bil sprejet 17. oktobra 2019 in je začel veljati 1. februarja 2020.
8
Člen 67 tega sporazuma, naslovljen „Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb ter sodelovanje osrednjih organov v zvezi z njimi“, v odstavku 2(a) določa:
„V Združenem kraljestvu in v državah članicah se v razmerah, v katerih je vključeno Združeno kraljestvo, za priznavanje in izvrševanje sodb, sklepov, javnih listin, sodnih poravnav in dogovorov uporabljajo naslednji akti ali določbe:
(a)
Uredba […] št. 1215/2012 se uporablja za priznavanje in izvrševanje sodb, izdanih v sodnih postopkih, ki so se začeli pred koncem prehodnega obdobja […]“.
9
Člen 126 navedenega sporazuma določa prehodno obdobje, ki se začne na datum začetka veljavnosti tega sporazuma in konča 31. decembra 2020, med tem obdobjem pa se v skladu s členom 127(1), prvi pododstavek, tega sporazuma za Združeno kraljestvo in v njem uporablja pravo Unije, če ni v Sporazumu o izstopu določeno drugače.
Nacionalno pravo
Francosko pravo
10
Člen L. 1234‑5, prvi odstavek, code du travail (zakonik o delovnih razmerjih) določa:
„Kadar delavec ne uveljavlja odpovednega roka, ima pravico do denarnega povračila, razen če je storil hudo kršitev.“
11
Člen L. 1234‑9, prvi odstavek, tega zakonika določa:
„Delavec s pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ki mu je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi […], ima pravico do odpravnine, razen v primeru hude kršitve.“
12
Člen L. 1235‑3 navedenega zakonika določa, da če do odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu pride iz razloga, ki ni dejanski in resen, lahko sodišče predlaga vrnitev delavca na delovno mesto v podjetju z ohranitvijo pridobljenih ugodnosti, in če ena ali druga stranka zavrne to vrnitev na delo, sodišče delavcu dodeli denarno povračilo, ki ga plača delodajalec.
13
Člen R. 1452‑6 istega zakonika je v različici, ki je veljala pred njegovo razveljavitvijo z décret no 2016‑660, du 20 mai 2016, relatif à la justice prud’homale et au traitement judiciaire du contentieux du travail (odlok št. 2016‑660 z dne 20. maja 2016 o delovnopravnem sodstvu in sodnem obravnavanju delovnih sporov) (JORF z dne 25. maja 2016, besedilo št. 30), določal:
„Vsi zahtevki v zvezi s pogodbo o zaposlitvi med istima strankama so predmet istega postopka, ne glede na to, ali jih vloži tožeča ali tožena stranka.
To pravilo se ne uporablja, če se podlaga za zahtevke pojavi ali razkrije po vložitvi tožbe pri conseil de prud'hommes [(delovno sodišče)].“
Pravo Združenega kraljestva
14
Employment Rights Act 1996 (zakon iz leta 1996 o pravicah delavcev, v nadaljevanju: ERA 1996) vsebuje del X, naslovljen „Nezakonita odpoved“.
15
Poglavje I tega dela X, naslovljeno „Pravica ne biti deležen nezakonite odpovedi zaposlitve“, vsebuje člen 98, ki določa:
„1. Pri ugotavljanju, ali je v smislu tega dela odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu upravičena ali nezakonita, mora delodajalec dokazati:
(a)
razlog (ali, če jih je več, glavni razlog) za odpoved pogodbe o zaposlitvi in
(b)
da gre za razlog, ki spada v odstavek 2, ali za drug utemeljen razlog, ki upravičuje odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca na delovnem mestu, na katerem je bil.
2. Razlog spada v ta odstavek, če:
[…]
(b)
se nanaša na ravnanje delavca.
[…]
4. Če je delodajalec izpolnil zahteve iz odstavka 1, je odločitev, ali je odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca upravičena ali nezakonita (glede na razlog, ki ga dokaže delodajalec):
(a)
odvisna od tega, ali je glede na okoliščine (vključno z velikostjo in upravnimi viri podjetja delodajalca) delodajalec ravnal razumno s tem, da je to štel za zadosten razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu, in
(b)
bo sprejeta ob upoštevanju pravičnosti in glede na utemeljenost zadeve.
[…]“.
16
Poglavje II navedenega dela X, naslovljeno „Tožba v primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi“, vsebuje člen 118, ki določa, da kadar sodišče dodeli denarno povračilo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca v skladu s členom 112(4) in členom 117(3), je to denarno povračilo sestavljeno iz (a) osnovnega povračila (basic award) ter (b) kompenzacijskega povračila (compensatory award).
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
17
Družba BNP Paribas, nekdanja BNP SA, je 25. avgusta 1998 na podlagi pogodbe angleškega prava zaposlila toženo stranko iz postopka v glavni stvari za delo v podružnici te francoske družbe v Londonu (Združeno kraljestvo).
18
Ti stranki sta 2. aprila 2009 podpisali pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas po francoskem pravu, ki je določala napotitev zadevne osebe v Singapur. Nato je bila ta na podlagi aneksa k tej pogodbi z dne 16. avgusta 2010 razporejena v londonsko podružnico.
19
Toženi stranki iz postopka v glavni stvari je bila z dopisom z dne 30. septembra 2013 odpovedana pogodba o zaposlitvi zaradi hude kršitve, in sicer zaradi dejstev, ki so se zgodila med njeno napotitvijo v Singapur, ta pa je navedeno odpoved zaposlitve izpodbijala.
20
Iz spisa, ki ga ima Sodišče na voljo, je razvidno, da je ta delavec 20. decembra 2013 pri Employment Tribunal, London Central (delovno sodišče v Londonu, Združeno kraljestvo, v nadaljevanju: angleško sodišče) vložil tožbo za ugotovitev nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi in za plačilo odškodnine iz tega naslova, pri čemer je podal pridržek, da bo poleg tega vložil zahtevke za plačilo v zvezi s prenehanjem njegove pogodbe o zaposlitvi.
21
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 26. septembra 2014 (v nadaljevanju: britanska sodba) to tožbo razglasilo za utemeljeno glede na pravo Združenega kraljestva in je druga vprašanja v zvezi z odškodninskimi ukrepi predložilo v kasnejšo obravnavo. Družba BNP Paribas je zadevni osebi kot kompenzacijsko povračilo plačala 81.175 britanskih funtov (GBP) (približno 96.517 EUR). Navedeno sodišče je v tej sodbi med drugim navedlo, da je družba BNP Paribas svojega zaposlenega kaznovala v skladu s francoskim zakonikom o delovnih razmerjih, vendar da se je svetovalec te družbe strinjal, da bo o sporu odločeno na podlagi ERA 1996 in sodne prakse Združenega kraljestva.
22
Navedeni delavec je 27. novembra 2014 pri conseil de prud’hommes de Paris (delovno sodišče v Parizu, Francija) vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se družbi BNP Paribas naloži, naj mu izplača različne zneske, zlasti odškodnino zaradi odpovedi brez dejanskega in resnega razloga, denarno povračilo namesto odpovednega roka, odpravnino ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter bonuse in nagrade, določene v njegovi pogodbi o zaposlitvi. Ti zahtevki so bili s sodbo z dne 17. maja 2016 razglašeni za nedopustne zaradi pravnomočnosti britanske sodbe.
23
Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu, Francija) je s sodbo z dne 22. maja 2019 sodbo z dne 17. maja 2016 razveljavilo. Menilo je, da je britanska sodba v delu, v katerem je bilo ugotovljeno, da odpoved pogodbe o zaposlitvi ne temelji na dejanskem in resnem razlogu, pravnomočna, vendar da so zahtevki, ki jih je delavec vložil v Franciji, vseeno dopustni. Navedeno sodišče je poudarilo, da je bilo v tožbi, vloženi pri angleškem sodišču, izrecno navedeno, da zadevna oseba zahteva „osnovno in kompenzacijsko povračilo“, ne pa „odškodnino in ugodnosti v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi“, ki jih je nameravala dobiti z vložitvijo tožbe pri drugem sodišču. Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu) je ugotovilo, da denarni zahtevki, vloženi pri angleškem sodišču, niso enaki in nimajo enakega temelja kot zahtevki, vloženi pri njem, tako da zoper njih ni mogoče uveljavljati pravnomočnosti. Družbi BNP Paribas je naložilo plačilo odškodnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi brez dejanskega in resnega razloga, denarnega povračila namesto odpovednega roka, odpravnine ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter bonuse in nagrade na podlagi francoskega prava in pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari.
24
Družba BNP Paribas je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), ki je predložitveno sodišče v tem postopku. Sklicuje se zlasti na člen 33 Uredbe št. 44/2001 in trdi, da francoska sodišča zaradi britanske sodbe niso bila upravičena preučiti zahtevkov, ki jih je vložil zadevni delavec. V zvezi s tem meni, na prvem mestu, da bi bilo treba ugovor pravnomočnosti presojati glede na veljavnost in učinkovitost, ki jo ima tuja sodba v državi članici, v kateri je bila izdana, in da bi bilo treba raziskati, ali ta sodba preprečuje, da bi sodišča druge države članice odločala o zahtevkih, ki bi lahko bili podani že v postopku, začetem v tej prvi državi. Na drugem mestu, trdi, da imajo v sporu o glavni stvari zahtevki, ki jih je delavec vložil v Franciji, isti predmet, in sicer odškodnino za posledice odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi, in isti temelj, in sicer pogodbo o zaposlitvi, podpisano 2. aprila 2009, kot zahtevka, o katerih je že odločalo angleško sodišče, tako da naj bi se s temi zahtevki posegalo v pravnomočnost odločitve zadnjenavedenega sodišča in naj bi bili torej nedopustni.
25
V zvezi s tem se Cour de cassation (kasacijsko sodišče) sprašuje, prvič, ali lahko glede na člena 33 in 36 Uredbe št. 44/2001 priznanje sodne odločbe, ki jo je izdalo sodišče države članice, povzroči nedopustnost tožbe med istima strankama, ki temelji na isti pogodbi in je bila pozneje vložena v drugi državi članici, da bi se odločilo o zahtevkih, ki niso bili vloženi pri navedenem tujem sodišču, če je v pravu države članice izvora, torej te prve države, določeno pravilo o združevanju zahtevkov ali o enotnosti postopka in je v pravu države članice, v kateri se zahteva priznanje, torej v pravu te druge države, eventualno določeno podobno pravilo.
26
V skladu z navedbami predložitvenega sodišča se v obravnavani zadevi družba BNP Paribas, kar zadeva pravo Združenega kraljestva, sklicuje na pravilo „abuse of process“, ki izhaja iz sodbe Court of Chancery (England & Wales) (sodišče za gospodarske zadeve (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo) z dne 20. julija 1843 v zadevi Henderson proti Hendersonu, v skladu s katerim „naj bi morali stranki, kadar njuno vprašanje postane predmet spora pred pristojnim sodiščem, celotno zadevo predložiti zadnjenavedenemu, da bi se lahko o vseh vidikih tega vprašanja odločilo – s pridržkom pritožbe – enkrat za vselej“. Predložitveno sodišče dodaja, da je, kar zadeva francosko pravo, tako imenovano pravilo „unicité d’instance“ iz člena R. 1452-6 zakonika o delovnih razmerjih, v skladu s katerim morajo biti vsi zahtevki v zvezi s pogodbo o zaposlitvi med istima strankama načeloma predmet enega samega postopka, še vedno veljalo ob predložitvi zadeve conseil de prud’hommes de Paris (delovno sodišče v Parizu).
27
Drugič, če bi bilo razsojeno, da v takih okoliščinah iz učinkov tuje sodne odločbe v smislu člena 36 Uredbe št. 44/2001 nedopustnost ne izhaja, se predložitveno sodišče sprašuje o vplivu morebitne istovetnosti „temelja“ in „predmeta“ na uporabo členov 33 in 36 te uredbe, zlasti ob upoštevanju specifičnih zahtevkov, ki so bili v obravnavani zadevi vloženi pri angleškem sodišču in pri francoskih sodiščih.
28
V zvezi s tem želi na eni strani predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba vse zahtevke, katerih namen je denarno sankcioniranje neizpolnitve obveznosti iz iste pogodbe o zaposlitvi, opredeliti, kot da imajo „isti predmet“, ali pa je treba razlikovati med temi zahtevki glede na to, ali se nanašajo bodisi na obveznosti, ki so neločljivo povezane z izpolnjevanjem te pogodbe, bodisi na obveznosti, ki so značilne za njeno prenehanje.
29
Na drugi strani se to sodišče natančneje sprašuje, ali obstaja istovetnost „predmeta“ med, na eni strani, kompenzacijskim povračilom, dolgovanim v primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kot je v pravu Združenega kraljestva določeno z ERA 1996, in, na drugi strani, povračilom, ki ga je treba plačati v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi brez dejanskega in resnega razloga, kot je v francoskem pravu določeno v členu L. 1235-3 zakonika o delovnih razmerjih, ali eventualno povračilom namesto odpovednega roka in odpravnino, kot sta določena v členu L. 1234‑5, prvi odstavek, oziroma v členu L. 1234‑9, prvi odstavek, tega zakonika.
30
Tretjič in nazadnje, izvedeti želi, ali je treba za tožbo, kot je tožba za ugotovitev nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki obstaja v Združenem kraljestvu, in tožbo za izplačilo bonusov ali nagrad, določenih s pogodbo o zaposlitvi, šteti, da imata „isti temelj“ in „isti predmet“, kadar ti tožbi temeljita na istem pogodbenem razmerju med strankama.
31
V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 33 in 36 Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da če pravo države članice izvora odločbe tej odločbi priznava tako veljavnost, ki preprečuje, da bi isti stranki začeli nov postopek za odločitev o zahtevkih, ki bi lahko bili vloženi že v prvem postopku, učinki, ki jih ima ta odločba v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, nasprotujejo temu, da bi sodišče zadnjenavedene države, katere pravo, ki se je uporabljalo ratione temporis, je v delovnem pravu določalo podobno obveznost združevanja zahtevkov, odločalo o takih zahtevkih?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali je treba člena 33 in 36 Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da ima tožba, kakršna je tožba zaradi ‚unfair dismissal‘ v Združenem kraljestvu, isti tožbeni temelj in isti predmet kot tožba, kakršna je tožba zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga v francoskem pravu, tako da so zahtevki za odškodnino zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga, za denarno povračilo namesto odpovednega roka in za odpravnino, ki jih delavec vloži pri francoskem sodišču po tem, ko je v Združenem kraljestvu pridobil sodno odločbo, s katero je razglašena ‚unfair dismissal‘ in so dodeljena povračila iz tega naslova (compensatory award), nedopustni? Ali je treba v zvezi s tem razlikovati med odškodnino zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga, ki bi lahko imela isti tožbeni temelj in isti predmet kot ‚compensatory award‘, ter odpravnino in denarnim povračilom namesto odpovednega roka, ki se v francoskem pravu dolgujeta, če odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji na dejanskem in resnem razlogu, vendar se ne dolgujeta, če odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji na hudi kršitvi?
3.
Prav tako, ali je treba člena 33 in 36 Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da imata tožba, kot je tožba zaradi ‚unfair dismissal‘ v Združenem kraljestvu, in tožba za izplačilo bonusov in nagrad, določenih v pogodbi o zaposlitvi, isti tožbeni temelj in isti predmet, če ti tožbi temeljita na istem pogodbenem razmerju med strankama?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
32
Na prvem mestu, v zvezi z uporabo ratione temporis Uredbe št. 44/2001 je treba navesti, da je bila ta razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 1215/2012, da pa se na podlagi člena 66(2) zadnjenavedene uredbe prva uredba še naprej uporablja za sodne odločbe, izdane v sodnih postopkih, ki so bili začeti pred 10. januarjem 2015.
33
Tako je treba v okviru zahteve za priznanje ali izvršitev sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, za ugotovitev, katera od teh dveh uredb se uporablja ratione temporis, upoštevati datum vložitve tožbe, na podlagi katere je bila izdana odločba, katere priznanje ali izvršitev se zahteva (glej v tem smislu sodbo z dne 6. junija 2019, Weil, C‑361/18, EU:C:2019:473, točka 24).
34
V obravnavani zadevi je bila tožba, na podlagi katere je bila izdana odločba, katere priznanje je predmet postopka v glavni stvari, vložena 20. decembra 2013 pri angleškem sodišču. Iz tega sledi, da se za spor, o katerem odloča predložitveno sodišče, ratione temporis uporablja Uredba št. 44/2001.
35
Na drugem mestu, v zvezi z uporabo ratione loci Uredbe št. 44/2001 ne glede na izstop Združenega kraljestva iz Evropske unije je treba poudariti, da se v skladu s členom 67(2)(a) Sporazuma o izstopu v povezavi z njegovima členoma 126 in 127 Uredba št. 1215/2012 uporablja v Združenem kraljestvu in v državah članicah v razmerah, v katerih je vključeno Združeno kraljestvo, za priznavanje in izvrševanje sodb, izdanih v sodnih postopkih, ki so se začeli pred koncem prehodnega obdobja, tj. 31. decembra 2020.
36
Iz tega izhaja, da se določbe o priznavanju in izvrševanju iz Uredbe št. 44/2001, ki je bila ob sprejetju Sporazuma o izstopu že razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 1215/2012, še naprej uporabljajo pod enakimi pogoji.
37
V obravnavani zadevi je bila britanska sodba, katere priznanje se zahteva v Franciji, izdana v okviru tožbe, vložene 20. decembra 2013, zato se za spor o glavni stvari ratione loci uporablja Uredba št. 44/2001.
38
Na tretjem mestu, v zvezi z razlago Uredbe št. 44/2001 je treba opozoriti, da – kot izhaja iz uvodne izjave 19 te uredbe in ker ta uredba glede odnosov med državami članicami nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija) – razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov šteti za enakovredne (sodba z dne 14. septembra 2017, Nogueira in drugi, C‑168/16 in C‑169/16, EU:C:2017:688, točka 45 in navedena sodna praksa).
39
Glede določb, na katere se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe posebej nanaša, je treba navesti, da taka enakovrednost obstaja med členoma 26 in 29 Bruseljske konvencije na eni strani ter členoma 33 in 36 Uredbe št. 44/2001 na drugi, ker je bilo besedilo teh prvih členov v bistvenem prevzeto v teh drugih členih. Zato razlaga, ki jo je Sodišče že podalo v zvezi z enima, velja tudi za druga.
40
Na četrtem in zadnjem mestu, glede obsega vprašanj, postavljenih v obravnavani zadevi, je treba pojasniti, prvič, da položaj iz postopka v glavni stvari ustreza primeru iz člena 33(3) Uredbe št. 44/2001, in sicer tistemu, v katerem se priznanje sodne odločbe, izdane v državi članici, imenovani „država članica izvora“, uveljavlja kot predhodno vprašanje pred sodiščem druge države članice, imenovane „država članica, v kateri se zahteva priznanje“. Drugič, iz poročila o Bruseljski konvenciji, ki ga je pripravil P. Jenard (UL 1979, C 59, str. 44), izhaja, da se člen 26, tretji odstavek, te konvencije, ki je enakovreden členu 33(3) te uredbe, „nanaša na primere, v katerih se priznanje uveljavlja kot predhodno vprašanje, to je kot ugovor pravnomočnosti v drugem postopku“, da bi se preprečilo, da bi se z vložitvijo zahtevkov v tej drugi državi članici, ki se nanašajo na ista vprašanja kot so tista, o katerih je bilo odločeno s to sodno odločbo, ta odločba postavila pod vprašaj.
Prvo vprašanje
41
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 33 Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 36 te uredbe razlagati tako, da nasprotuje temu, da priznanje sodne odločbe o pogodbi o zaposlitvi, izdane v državi članici izvora, v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, povzroči nedopustnost zahtevkov, vloženih pri sodišču države članice, v kateri se zahteva priznanje, iz razloga, da je v zakonodaji države članice izvora določeno postopkovno pravilo združevanja vseh zahtevkov v zvezi s to pogodbo o zaposlitvi.
42
V zvezi s tem je treba poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 37 sklepnih predlogov, da pojem „priznavanje“ v Uredbi št. 44/2001 ni opredeljen, in sicer ta v členu 33(1) določa le, da se sodna odločba, izdana v državi članici, v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek, v členu 36 pa, da pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.
43
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati avtonomno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (sodbi z dne 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi, C‑456/11, EU:C:2012:719, točka 25, in z dne 7. marca 2018, E.ON Czech Holding, C‑560/16, EU:C:2018:167, točka 25 in navedena sodna praksa).
44
Glede ciljev Uredbe št. 44/2001 iz njenih uvodnih izjav 2, 6 in 16 izhaja, da je namen te uredbe zlasti zagotoviti prosti pretok sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, izdanih v državah članicah, ki jih zavezuje ta uredba, s poenotenjem pravil o pristojnosti in poenostavitvijo formalnosti, potrebnih za priznanje in izvršitev teh odločb (glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2018, Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, točka 45 in navedena sodna praksa, in z dne 12. decembra 2019, Aktiva Finants, C‑433/18, EU:C:2019:1074, točka 25).
45
Kar zadeva sistem, vzpostavljen z Uredbo št. 44/2001, je v njeni uvodni izjavi 16 poudarjen pomen medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva znotraj Unije, in sicer še toliko bolj, kadar morajo sodišča držav članic uporabljati skupna pravila o pristojnosti. To medsebojno zaupanje upravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, kot to določa člen 33(1) te uredbe, in pomeni, da teh sodnih odločb vsebinsko ni mogoče preverjati, kot to zahteva člen 36 navedene uredbe (glej v tem smislu sodbe z dne 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi, C‑456/11, EU:C:2012:719, točke 28, 35 in 37; z dne 26. septembra 2013, Salzgitter Mannesmann Handel, C‑157/12, EU:C:2013:597, točki 31 in 32, in z dne 16. julija 2015, Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 40).
46
Navedeno zaupanje predpostavlja tudi, da se določbe v zvezi z načelom priznanja take sodne odločbe, kot so določbe iz člena 33 Uredbe št. 44/2001, ne razlagajo ozko, medtem ko je treba določbe, ki določajo izjeme od tega načela, razlagati ozko (glej v tem smislu sodbe z dne 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi, C‑456/11, EU:C:2012:719, točki 28 in 30; z dne 16. julija 2015, Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 41, in z dne 20. junija 2022, London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association, C‑700/20, EU:C:2022:488, točka 77 in navedena sodna praksa).
47
V tem okviru, kot je Sodišče že opozorilo z navajanjem poročila P. Jenarda, omenjenega v točki 40 te sodbe, mora priznanje „imeti za posledico, da se sodnim odločbam podeli veljavnost in učinkovitost, kakršno imajo v državi članici, v kateri so bile izdane“. Zato mora imeti tuja sodna odločba, priznana na podlagi člena 33 Uredbe št. 44/2001, v državi, v kateri se zahteva priznanje, načeloma enake učinke, kot jih ima v državi izvora (glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi, C‑456/11, EU:C:2012:719, točka 34 in navedena sodna praksa).
48
Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 42 do 52 sklepnih predlogov, iz te sodne prakse izhaja, da kadar se priznanje sodne odločbe, izdane v državi članici, uveljavlja na podlagi Uredbe št. 44/2001, je treba načeloma, prvič, za določitev učinkov, ki jih mora ta sodna odločba imeti v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, upoštevati le pravila prava države članice izvora in, drugič, taki sodni odločbi pripisati veljavnost in učinkovitost, ki ju ima v državi članici izvora.
49
V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da pravo države članice izvora strankam nalaga, da vse svoje zahtevke v zvezi z istim pravnim razmerjem združijo znotraj enega samega postopka, sicer ti niso dopustni. Ugotoviti je torej treba, ali je tako postopkovno pravilo zajeto z veljavnostjo in učinkovitostjo sodne odločbe, izdane v državi članici izvora, kadar je ta priznana v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, tako da bi bili novi zahtevki, ki bi bili pozneje vloženi pred sodiščem države članice, v kateri se zahteva priznanje, med istima strankama in na podlagi istega pravnega razmerja, nedopustni.
50
V zvezi s tem je treba navesti, da je takšno pravilo nacionalnega prava o združevanju zahtevkov postopkovne narave in da je njegov namen preprečiti, da bi zahtevki, povezani z enim in istim pravnim razmerjem med strankama, povzročili številne postopke, in sicer tako v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti kot v interesu zadevnih strank. Takšno pravilo pa ni namenjeno urejanju veljavnosti in učinkovitosti, ki ju ima sodna odločba v državi članici, v kateri je bila izdana, v smislu sodne prakse, navedene v točki 47 te sodbe. Zato se navedeno pravilo ne uporablja za določitev učinkov, povezanih s sodno odločbo, katere priznanje se uveljavlja s ciljem ugovarjanja dopustnosti tožbe med istima strankama, ki se nanaša na isto pravno razmerje in ki je bila vložena v drugi državi članici po tej sodni odločbi.
51
Kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točkah od 58 do 62 sklepnih predlogov, bi nasprotna razlaga lahko omajala uporabo določb o priznavanju iz poglavja III te uredbe ter bi lahko prav tako ogrozila izvajanje določb, ki enotno določajo pristojnost sodišč držav članic in so v poglavju II navedene uredbe, saj bi to lahko stranki preprečilo, da bi vložila nove zahtevke pri sodišču, ki je z isto uredbo sicer določeno kot pristojno.
52
Sodišče je vsekakor opozorilo, da morata biti tujim sodnim odločbam s priznanjem sicer načeloma pripisani veljavnost in učinkovitost, ki ju imajo v državi članici, v kateri so bile izdane, vendar je v fazi izvršitve sodne odločbe drugače, ker v tej fazi ni nobenega razloga, da bi se tej sodni odločbi priznale pravice, ki jih nima v državi članici izvora, ali učinki, ki jih ne bi imela enaka sodna odločba, izdana neposredno v državi članici, v kateri se zahteva priznanje (glej v tem smislu sodbi z dne 28. aprila 2009, Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, točka 66, in z dne 4. oktobra 2018, Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, točka 40 in navedena sodna praksa).
53
Prav tako je tuja sodna odločba, kadar se prizna v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, vključena v pravni red te države članice in se uporabljajo njena postopkovna pravila.
54
Predložitveno sodišče mora ugotoviti, katera postopkovna pravila se uporabljajo po priznanju odločbe, izdane v državi članici izvora, in morebitne postopkovne posledice za naknadne zahtevke.
55
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 33 Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 36 te uredbe razlagati tako, da nasprotuje temu, da priznanje sodne odločbe o pogodbi o zaposlitvi, izdane v državi članici izvora, v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, povzroči nedopustnost zahtevkov, vloženih pri sodišču države članice, v kateri se zahteva priznanje, iz razloga, da je v zakonodaji države članice izvora določeno postopkovno pravilo združevanja vseh zahtevkov v zvezi s to pogodbo o zaposlitvi, brez poseganja v postopkovna pravila države članice, v kateri se zahteva priznanje, ki se lahko uporabijo po tem priznanju.
Drugo in tretje vprašanje
56
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
57
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Člen 33 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 36 te uredbe
je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da priznanje sodne odločbe o pogodbi o zaposlitvi, izdane v državi članici izvora, v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, povzroči nedopustnost zahtevkov, vloženih pri sodišču države članice, v kateri se zahteva priznanje, iz razloga, da je v zakonodaji države članice izvora določeno postopkovno pravilo združevanja vseh zahtevkov v zvezi s to pogodbo o zaposlitvi, brez poseganja v postopkovna pravila države članice, v kateri se zahteva priznanje, ki se lahko uporabijo po tem priznanju.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.