62024CJ0485
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 11. decembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Rimska konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Člen 6 – Pogodba o zaposlitvi – Izbira pogodbenih strank – Prisilne določbe prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava – Določitev tega prava – Običajni kraj opravljanja dela – Sprememba običajnega kraja opravljanja dela med trajanjem delovnega razmerja – Tesnejša povezanost pogodbe o zaposlitvi z drugo državo – Merila presoje – Upoštevanje zadnjega običajnega kraja opravljanja dela“
V zadevi C‑485/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) z odločbo z dne 10. julija 2024, ki je na Sodišče prispela 10. julija 2024, v postopku
Locatrans Sàrl
proti
ES,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi F. Biltgen, predsednik senata, I. Ziemele, sodnica, A. Kumin (poročevalec), S. Gervasoni in M. Bošnjak, sodniki,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Locatrans Sàrl O. Coudray, M. Grévy in G. Thouvenin, avocats,
–
za ES A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen in F. Thiriez, avocats,
–
za francosko vlado B. Dourthe in M. Guiresse, agentki,
–
za češko vlado A. Pagáčová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–
za Evropsko komisijo S. Noë in W. Wils, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. julija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3 in 6 Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (UL 2005, C 169, str. 10, v nadaljevanju: Rimska konvencija).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Locatrans Sàrl in ES v zvezi z različnimi odškodninskimi zahtevki, ki jih je ES vložil proti družbi Locatrans, svojemu nekdanjemu delodajalcu, po prenehanju svoje pogodbe o zaposlitvi.
Pravni okvir
Rimska konvencija
3
Člen 3(1) Rimske konvencije določa:
„Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank mora biti izražena izrecno ali pa mora dovolj nedvoumno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.“
4
Člen 6 Rimske konvencije, naslovljen „Pogodbe o zaposlitvi“, določa:
„1.   Ne glede na določbe člena 3 izbira prava s strani pogodbenih strank v pogodbi o zaposlitvi ne sme pripeljati do izključitve prisilnih določb o varstvu pravic delavcev po pravu države, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 2, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.
2.   V primeru, da pogodbeni stranki v skladu s členom 3 ne izbereta prava, in ne glede na določbe člena 4 se za pogodbo o zaposlitvi uporablja:
(a)
pravo države, v kateri delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo, tudi če je začasno napoten v drugo državo;
ali
(b)
pravo države, v kateri je poslovna enota, ki ga je zaposlila, če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi,
razen kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države.“
5
Prvi protokol o razlagi Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, s strani Sodišča Evropskih skupnosti (UL 1989, L 48, str. 1) v členu 2 določa:
„Spodaj navedena sodišča lahko zaprosijo Sodišče za predhodno odločanje o vprašanju v zadevi, ki jo obravnava[jo] in ki se nanaša na razlago določb, ki jih vsebujejo instrumenti iz člena 1, če ta sodišča menijo, da je za izrek njihovih sodb potrebna odločitev o tem vprašanju:
[…]
(b) sodišča držav pogodbenic, ko odločajo kot pritožbena sodišča.“
Uredba Rim I
6
Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6, in popravek v UL 2008, L 309, str. 87, v nadaljevanju: Rim I) je nadomestila Rimsko konvencijo. Ta uredba se uporablja za pogodbe, sklenjene od 17. decembra 2009 dalje.
7
Člen 8 Uredbe Rim I, naslovljen „Individualne pogodbe o zaposlitvi“, določa:
„1.   Za individualne pogodbe o zaposlitvi se uporablja pravo, ki ga v skladu s členom 3 izbereta pogodbeni stranki. Vendar pa taka izbira prava delavca ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavki 2, 3 in 4 tega člena, če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali drugega prava.
2.   Če pogodbeni stranki nista izbrali prava, ki naj se uporablja za individualno pogodbo o zaposlitvi, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri oziroma iz katere delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo. Če delavec začasno opravlja delo v drugi državi, se ne šteje, da se je država, v kateri običajno opravlja delo, spremenila.
3.   Če prava, ki naj se uporablja, ni mogoče določiti v skladu z odstavkom 2, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri se nahaja poslovna enota, ki je delavca zaposlila.
4.   Kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavka 2 ali 3, se uporablja pravo te druge države.“
Bruseljska konvencija
8
Bruseljska konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s poznejšimi konvencijami, ki so se nanašale na pristop novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), v členu 5 določa:
„Toženec s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici je lahko tožen v drugi državi pogodbenici:
1.
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti; v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi je ta kraj tisti, kjer delavec običajno opravlja svoje delo; če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi, je lahko delodajalec tožen tudi pred sodiščem v kraju, kjer je oziroma je bila poslovna enota, ki je delavca zaposlila;
[…]“
Uredba Bruselj I
9
Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) je nadomestila Bruseljsko konvencijo.
10
Člen 19 te uredbe je določal:
„Delodajalec s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožen:
1.
pred sodišči v državi članici, kjer ima stalno prebivališče; ali
2.
v drugi državi članici:
(a)
pred sodišči v kraju, kjer delavec običajno opravlja svoje delo, ali pred sodišči v kraju, kjer je nazadnje [običajno] opravljal svoje delo; ali
(b)
če delavec običajno ne opravlja ali ni opravljal svojega dela v eni in isti državi, pred sodišči v kraju, kjer se nahaja ali se je nahajala poslovna enota, ki je zaposlila delavca.“
Uredba Bruselj Ia
11
Uredba Bruselj I je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1, v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia). Člen 19 Uredbe Bruselj I je postal člen 21 Uredbe Bruselj Ia.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12
Družba Locatrans Sàrl, prevozno podjetje s sedežem v Bettembourgu (Luksemburg), je ES s pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno 15. oktobra 2002, zaposlila kot voznika, in sicer za 166 ur dela na mesec. V tej pogodbi o zaposlitvi je bilo določeno, da se uporablja luksemburško pravo in da države, v katerih bo ES večinoma opravljal prevoz, vključujejo Nemčijo, države Beneluksa, Italijo, Španijo, Portugalsko in Avstrijo.
13
Družba Locatrans je z dopisom z dne 14. januarja 2014 ES seznanila z odločitvijo, da bo s 16. julijem 2014 zmanjšala njegovo število delovnih ur na 35 ur tedensko oziroma 151,55 ure mesečno. ES je tej spremembi nasprotoval.
14
Družba Locatrans je z dopisom z dne 31. marca 2014 ES obvestila, da je na podlagi analize njegovih delovnih nalog v zadnjih 18 mesecih ugotovila, da je velik del teh nalog, in sicer več kot 50 %, opravljal v Franciji in da ga mora zato vključiti v francoski sistem socialne varnosti.
15
Družba Locatrans je z dopisom z dne 17. aprila 2014 potrdila, da je ES prejel ponudbo za zaposlitev v francoski družbi, in mu sporočila, da od 16. julija 2014 ne bo več med zaposlenimi v družbi Locatrans, ker ni želel sprejeti skrajšanja delovnega časa.
16
ES je 8. januarja 2015 pri conseil de prud’hommes de Dijon (delovno sodišče v Dijonu, Francija) vložil tožbo, s katero je izpodbijal prenehanje pogodbe o zaposlitvi in zahteval plačilo različnih odškodnin.
17
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 4. aprila 2017 tožbene zahtevke ES zavrnilo, ker naj bi se za izvrševanje in prenehanje njegove pogodbe o zaposlitvi uporabljalo luksemburško pravo, ker naj bi bila odpoved ES jasna in nedvoumna ter ker naj ne bi bilo razlogov, da bi se ta odpoved prekvalificirala v neupravičeno prenehanje.
18
ES je zoper to sodbo vložil pritožbo pri cour d’appel de Dijon (višje sodišče v Dijonu, Francija), ki je s sodbo z dne 2. maja 2019 navedeno sodbo razveljavilo.
19
Cour d’appel de Dijon (višje sodišče v Dijonu) je navedlo, da sta stranki zadevne pogodbe o zaposlitvi izbrali, da se za delovno razmerje uporablja luksemburško pravo, vendar da je družba Locatrans v dopisu z dne 31. marca 2014, navedenem v točki 14 te sodbe, priznala, da je ES bistveni del svojega dela opravljal v Franciji, kar naj bi ES potrdil. Navedeno sodišče je glede na člen 6 Rimske konvencije štelo, da izbira luksemburškega prava s strani pogodbenih strank ne sme pripeljati do tega, da ES ne bi bil upravičen do varstva, ki mu ga zagotavljajo prisilne določbe francoskega prava, zlasti določbe o spremembi in prenehanju pogodbe o zaposlitvi.
20
Cour d’appel de Dijon (višje sodišče v Dijonu) je zato prenehanje zadevne pogodbe o zaposlitvi prekvalificiralo v odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca, ugotovilo, da ta odpoved pogodbe o zaposlitvi ne temelji na dejanskem in resnem razlogu, in družbi Locatrans naložilo, naj ES plača več odškodnin.
21
Družba Locatrans je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), ki je predložitveno sodišče.
22
Navedeno sodišče opozarja, da člen 6 Rimske konvencije v odstavku 1 določa, da to, da pogodbeni stranki izbereta pravo, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, ne sme pripeljati do tega, da bi bil delavec prikrajšan za varstvo, ki ga zagotavljajo prisilne določbe prava, ki bi se uporabljalo za pogodbo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava. Poleg tega navaja, da odstavek 2 tega člena 6 določa navezne okoliščine pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katerih je treba določiti lex contractus, če pogodbeni stranki ne izbereta prava, pri čemer je navezna okoliščina iz navedenega člena 6(2)(a) država, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“.
23
Predložitveno sodišče prav tako navaja, da je Sodišče v sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, točka 50), razsodilo, da je treba zadnjenavedeno določbo razlagati tako, da če delavec opravlja svoje naloge v več kot eni državi pogodbenici, je država, v kateri delavec ob izpolnjevanju svoje pogodbe o zaposlitvi običajno opravlja svoje delo v smislu navedene določbe, tista država, v kateri oziroma iz katere delavec opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca, ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedene naloge.
24
V navedeni sodbi naj bi se Sodišče sklicevalo tudi na svojo sodno prakso v zvezi z razlago naveznih okoliščin, določenih v členu 5, točka 1, Bruseljske konvencije, iz česar je po mnenju predložitvenega sodišča razviden namen Sodišča, da se navezne okoliščine na področju sporov o pristojnosti in na področju kolizije zakonov razlagajo enako.
25
V zvezi s tem členom 5, točka 1, pa je Sodišče v sodbi z dne 27. februarja 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), razsodilo, da je treba, ko gre za pogodbo o zaposlitvi, v skladu s katero zaposleni opravlja enake naloge za svojega delodajalca v več kot eni državi pogodbenici, pri določanju kraja, v katerem je zadevna oseba običajno opravljala svoje delo v smislu navedene določbe, načeloma upoštevati celotno trajanje delovnega razmerja. Vseeno pa bi bilo treba upoštevati zadnje obdobje dela, kadar delavec po tem, ko je določeno obdobje opravljal delo v določenem kraju, svoje naloge trajno opravlja v drugem kraju, če bi moral v skladu z jasno izraženo voljo pogodbenih strank zadnjenavedeni kraj postati nov običajni kraj opravljanja dela v smislu navedenega člena 5, točka 1.
26
Ob upoštevanju te sodne prakse se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba v obravnavani zadevi za določitev prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava, upoštevati celotno trajanje delovnega razmerja, zato da bi se določil kraj, v katerem je zadevna oseba običajno opravljala svoje delo, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije, ali pa je treba upoštevati zgolj zadnje obdobje dela.
27
Navedeno sodišče meni, da čeprav je navezna okoliščina zadnjega kraja, v katerem je zaposleni običajno opravljal svoje delo, upoštevna za določitev sodišča, pri katerem lahko zaposleni začne postopek, ker mu ta navezna okoliščina omogoča, da vloži tožbo z manjšimi stroški, ostaja dvom, ali je treba tak pristop uporabiti tudi za določitev prava, ki bi se uporabljalo, če stranki pogodbe o zaposlitvi ne bi izbrali prava, zlasti ker bi tak pristop lahko privedel do tega, da bi za isto pogodbo o zaposlitvi zaporedoma veljali različni kogentni zakoni glede na spremembe kraja opravljanja dela zaposlenega.
28
V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člena 3 in 6 [Rimske konvencije] razlagati tako, da je treba, če zaposleni opravlja enake naloge za svojega delodajalca v več kot eni državi pogodbenici, za določitev prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava, upoštevati celotno trajanje delovnega razmerja, zato da bi se določil kraj, v katerem je zadevna oseba običajno opravljala svoje delo, ali pa je treba upoštevati zadnje obdobje dela, če delavec, potem ko je svoje delo določeno obdobje opravljal na določenem kraju, svoje naloge nato trajno opravlja v drugem kraju, ki bi moral v skladu z jasno voljo pogodbenih strank postati novi običajni kraj opravljanja dela?“
Vprašanje za predhodno odločanje
29
V uvodu je treba navesti, da ES, ne da bi izrecno ugovarjal dopustnosti vprašanja za predhodno odločanje, izpodbija dejansko premiso, na kateri to vprašanje temelji, tako da trdi, da se med trajanjem delovnega razmerja v resnici ni spremenil kraj opravljanja dela. Nasprotno, nalogo prevoza naj bi moral opravljati v več krajih, vendar v okviru pomembne navezne okoliščine s Francijo, družba Locatrans pa naj bi navsezadnje ob prenehanju njegove pogodbe o zaposlitvi zgolj potrdila ta dejanski položaj. Postavljeno vprašanje naj torej ne bi bilo upoštevno.
30
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso s členom 267 PDEU uveden postopek neposrednega sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic. V okviru tega postopka, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, je za presojo dejanskega stanja zadeve pristojno nacionalno sodišče, ki mora ob upoštevanju posebnosti zadeve presoditi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču, Sodišče pa je pristojno le, da na podlagi dejstev, ki jih je navedlo nacionalno sodišče, odloči o razlagi ali veljavnosti besedila Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 16. marca 1978, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, točka 4, in z dne 4. oktobra 2024, Schrems (Sporočanje podatkov širši javnosti), C‑446/21, EU:C:2024:834, točka 42 in navedena sodna praksa).
31
Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti ob upoštevanju dejstev, na katerih to vprašanje temelji, kot jih je predstavilo predložitveno sodišče.
32
Predložitveno sodišče želi s svojim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člena 3 in 6 Rimske konvencije razlagati tako, da je treba, kadar mora delavec, potem ko je določeno obdobje opravljal delo v določenem kraju, svoje naloge opravljati v drugem kraju, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela tega delavca, zadnjenavedeni kraj upoštevati v okviru določitve prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.
33
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opozoriti, da v skladu s splošnim pravilom iz člena 3 Rimske konvencije pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki.
34
Člen 6 Rimske konvencije določa posebna kolizijska pravila za individualno pogodbo o zaposlitvi, ki odstopajo od tega splošnega pravila, in sicer na eni strani v okviru odstavka 1 tega člena s tem, da omejujejo svobodo izbire prava s strani pogodbenih strank, na drugi strani pa v okviru odstavka 2 navedenega člena s tem, da določajo merila za določitev tega prava v primeru, da stranki te izbire ne opravita.
35
Tako v skladu z odstavkom 1 tega člena 6 izbira prava s strani pogodbenih strank, opravljena v skladu s členom 3 Rimske konvencije, v pogodbi o zaposlitvi ne sme pripeljati do izključitve prisilnih določb o varstvu pravic delavcev po pravu države, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 2 navedenega člena 6, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.
36
Zadnjenavedeni odstavek določa navezne okoliščine pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katerih je treba določiti lex contractus, če pogodbeni stranki ne izbereta prava. Vendar iz sklicevanja v odstavku 1 člena 6 Rimske konvencije na odstavek 2 tega člena izhaja, da so navezne okoliščine, navedene v zadnjenavedenem odstavku, upoštevne tudi, če sta pogodbeni stranki izbrali pravo, ki se uporablja za pogodbo. Tudi v tem primeru namreč te navezne okoliščine omogočajo, da se za to, da se delavcu v skladu s členom 6(1) Rimske konvencije omogoči varstvo, ki ga zagotavljajo prisilne določbe prava, ki bi se uporabljalo na podlagi teh naveznih okoliščin, določi, katero je to pravo. Uporaba teh naveznih okoliščin lahko torej pripelje do uporabe drugega prava od tistega, ki sta ga izbrali pogodbeni stranki.
37
Ti navezni okoliščini sta država, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, na katero se nanaša člen 6(2)(a) Rimske konvencije, in če takega kraja ni, kraj sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“, na katero se nanaša člen 6(2)(b) te konvencije.
38
Poleg tega se v skladu z zadnjim delom stavka navedenega odstavka 2 ti navezni okoliščini ne uporabljata, kadar „iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba o zaposlitvi tesneje povezana z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države“.
39
Zato mora sodišče, kadar mora uporabiti člen 6 Rimske konvencije, najprej določiti pravo, ki se uporablja, na podlagi posebnih naveznih okoliščin iz odstavka 2(a) in (b) tega člena, s katerima se izpolnjuje splošna zahteva po predvidljivosti prava in torej pravni varnosti v pogodbenih razmerjih (sodba z dne 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, točka 35 in navedena sodna praksa).
40
V zvezi s tem je Sodišče, kar zadeva točko (a) odstavka 2 člena 6 Rimske konvencije, razsodilo, da je treba navezno okoliščino države, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, iz te točke razlagati široko, medtem ko bi bilo treba navezno okoliščino sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“, iz točke (b) odstavka 2 istega člena uporabiti, kadar sodišče, ki odloča o zadevi, ne more določiti države običajnega opravljanja dela (sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, točka 43, in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, točka 35).
41
Tako se v primeru delavca, ki svoje naloge opravlja v več kot eni državi pogodbenici, navezna okoliščina iz tega člena 6(2)(a) uporablja tudi, kadar sodišče, ki odloča o zadevi, lahko določi državo, ki je z opravljanjem dela tesno povezana (sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, točka 44, in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, točka 36).
42
V takem primeru je treba navezno okoliščino države običajnega opravljanja dela razumeti kot sklicevanje na kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja svoje poklicne naloge, če pa ni osrednjega kraja opravljanja nalog, na kraj, v katerem delavec opravlja večino svojih nalog (sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, točka 45, in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, točka 37).
43
Vendar je treba navesti, da se je vsaka od zadev, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), nanašala na delavca, ki je ves čas delovnega razmerja svoje naloge opravljal v več kot eni državi pogodbenici in glede katerega je navezna okoliščina pripeljala do določitve istega običajnega kraja opravljanja dela. Ob upoštevanju dejanskega okvira, kot ga je opisalo predložitveno sodišče, pa se zadeva v glavni stvari nanaša na položaj delavca, ki je svoje naloge prav tako opravljal v več državah, vendar se je njegov običajni kraj opravljanja dela v zadnjem obdobju izvajanja pogodbe o zaposlitvi prestavil na ozemlje druge države pogodbenice.
44
Kar zadeva položaj, kot je tisti, naveden v prejšnji točki, je treba ugotoviti, da v besedilu člena 6(2)(a) Rimske konvencije ni mogoče najti nobenega pojasnila glede obdobja delovnega razmerja, ki ga je treba upoštevati za določitev države, v kateri delavec običajno opravlja svoje delo, v smislu te določbe. Ker takega pojasnila ni, je treba torej pri tej določitvi upoštevati delovno razmerje v celoti.
45
Kadar je v času trajanja delovnega razmerja kot celote prišlo do spremembe običajnega kraja opravljanja dela, pa ni mogoče določiti nobene države v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije.
46
V tem okviru predložitveno sodišče sprašuje, ali je navezno okoliščino države, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije mogoče razlagati analogno kot navezno okoliščino „kraja, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“, iz člena 5(1) Bruseljske konvencije, kot ga je Sodišče razložilo v sodbi z dne 27. februarja 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v zvezi z zadnjenavedenim vidikom razsodilo, da je treba pri pogodbi o zaposlitvi, v okviru katere zaposleni opravlja enake naloge za svojega delodajalca v več kot eni državi pogodbenici, pri določanju kraja, v katerem je zadevna oseba običajno opravljala svoje delo v smislu tega člena 5, točka 1, načeloma upoštevati celotno trajanje delovnega razmerja (sodba z dne 27. februarja 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, točka 58). Vendar bi bilo treba upoštevati zadnje obdobje dela, kadar delavec, potem ko je določeno obdobje opravljal delo v določenem kraju, svoje naloge trajno opravlja v drugem kraju, če bi moral v skladu z jasno izraženo voljo pogodbenih strank zadnjenavedeni kraj postati novi običajni kraj opravljanja dela v smislu navedenega člena 5, točka 1 (sodba z dne 27. februarja 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, točka 54).
48
V zvezi s tem je sicer res, da se je Sodišče v točki 33 sodbe z dne 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), za namene razlage člena 6(2) Rimske konvencije sklicevalo na razlago člena 5, točka 1, Bruseljske konvencije.
49
Gotovo je zaželeno, da so stvarno področje uporabe in določbe Rimske konvencije usklajeni z Bruseljsko konvencijo, vendar teh določb ni treba razlagati ob upoštevanju določb Bruseljske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, točka 63 in navedena sodna praksa).
50
Rimska konvencija in Bruseljska konvencija imata namreč različne cilje. Medtem ko se določbe Rimske konvencije v skladu z njenim členom 1(1) uporabljajo za pogodbena obligacijska razmerja v primerih, ko je treba izbrati med pravi več držav, in sicer za določitev materialnega prava, ki se uporablja, Bruseljska konvencija določa pravila, na podlagi katerih je mogoče določiti sodišče, pristojno za odločanje o sporu v civilnih in gospodarskih zadevah.
51
Zato kljub temu, da na področju individualnih pogodb o zaposlitvi obe konvenciji določata pravila za varstvo delavca kot šibkejše stranke v pogodbenem razmerju, razlage določb ene konvencije ni vedno mogoče prenesti na določbe druge.
52
Zlasti navezne okoliščine države, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije ni mogoče razlagati analogno z razlago, ki jo je Sodišče v sodbi z dne 27. februarja 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), podalo za navezno okoliščino „kraja, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“, v smislu člena 5, točka 1, Bruseljske konvencije.
53
Navesti je namreč treba, da je ta člen 5, točka 1, postal člen 19 Uredbe Bruselj I in nato člen 21 Uredbe Bruselj Ia, pri čemer se zadnjenavedeni določbi izrecno sklicujeta tako na „kraj, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“, kot na „kraj, kjer je nazadnje [običajno] opravljal svoje delo“. Člen 6 Rimske konvencije pa je postal člen 8 Uredbe Rim I, ki ne uvaja takega razlikovanja, saj se je zakonodajalec Unije odločil, da te določbe ne bo uskladil z določbo člena 19 Uredbe Bruselj I.
54
Če ni mogoče določiti države, v kateri delavec običajno opravlja svoje delo, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije, se je torej treba opreti na navezno okoliščino sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“, iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije, ki je v obravnavanem primeru v Bettembourgu.
55
Vendar – kot določa člen 6(2), zadnji del stavka, Rimske konvencije – kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba o zaposlitvi tesneje povezana z drugo državo od tiste, ki se določi na podlagi naveznih okoliščin iz člena 6(2)(a) in (b) Rimske konvencije, nacionalno sodišče ne sme upoštevati teh naveznih okoliščin, ampak mora uporabiti pravo te druge države (glej sodbo z dne 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, točka 36). Enako velja, kadar sta pogodbeni stranki, kot v obravnavani zadevi, v pogodbi izbrali pravo, če je s tem pravom delavec prikrajšan za varstvo na podlagi prisilnih določb tega drugega prava.
56
Nacionalno sodišče mora za to upoštevati vse elemente, ki so značilni za delovno razmerje, in presoditi tistega ali tiste, za katere meni, da so najpomembnejši. Med temi elementi so zlasti država, v kateri delavec plačuje davke in prispevke v zvezi z dohodki iz svojega dela, in država, v kateri je vključen v sistem socialne varnosti in različne pokojninske sisteme ter sisteme zdravstvenega in invalidskega zavarovanja. Nacionalno sodišče mora upoštevati tudi vse okoliščine zadeve, kot so med drugim parametri, povezani z določanjem plače in drugih delovnih pogojev (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, točki 40 in 41).
57
V zvezi s tem je kraj, v katerem je delavec opravljal svoje delo v zadnjem obdobju izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela, relevanten element, ki ga je treba upoštevati v okviru preučitve vseh okoliščin, ki se opravi na podlagi člena 6(2), zadnji del stavka, Rimske konvencije.
58
Ta razlaga člena 6(2), zadnji del stavka, Rimske konvencije je v skladu s cilji, ki se uresničujejo s to določbo in s to konvencijo kot celoto.
59
Po eni strani je treba navesti, da ker je cilj člena 6 Rimske konvencije zagotoviti ustrezno varstvo delavca, mora ta določba zagotavljati, da se za pogodbo o zaposlitvi uporabi pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana (sodba z dne 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, točka 34).
60
To, da se med relevantnimi elementi v okviru preučitve vseh okoliščin, ki se opravi na podlagi člena 6(2), zadnji del stavka, te konvencije, upošteva kraj, v katerem je delavec trajno opravljal svoje delo v zadnjem obdobju izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela, je v skladu s tem ciljem.
61
Po drugi strani je cilj Rimske konvencije kot celote povečati raven pravne varnosti s krepitvijo zaupanja v stabilnost odnosov med pogodbenima strankama, kar predpostavlja, da je sistem določitve prava, ki se uporablja, jasen in da je to pravo predvidljivo z določeno stopnjo gotovosti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, točka 44).
62
V zvezi s tem je treba navesti, da mora uporaba navezne okoliščine iz člena 6(2), zadnji del stavka, Rimske konvencije v skladu z zahtevo po pravni varnosti in predvidljivosti temeljiti na objektivnih elementih. Tak element, ki ga je mogoče objektivno ugotoviti, je okoliščina, da delavec, potem ko je določeno obdobje opravljal delo v določenem kraju, svoje naloge trajno opravlja v drugem kraju, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela.
63
V obravnavani zadevi mora tako predložitveno sodišče ugotoviti, ali v skladu s členom 6(2), zadnji del stavka, Rimske konvencije iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari tesneje povezana s Francijo kot z Luksemburgom, katerega pravo sta pogodbeni stranki izbrali kot pravo, ki se uporablja za to pogodbo, in na ozemlju katerega je poslovna enota, ki je ES zaposlila. V okviru te preučitve bo treba upoštevati vse elemente, ki so značilni za delovno razmerje, kot sta zadnji običajni kraj opravljanja dela ES in obveznost vključitve v francoski sistem socialne varnosti.
64
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 6 Rimske konvencije, zlasti zadnji del stavka člena 6(2), razlagati tako, da je treba, kadar mora delavec, potem ko je določeno obdobje opravljal svoje delo v določenem kraju, svoje naloge opravljati v drugem kraju, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela tega delavca, ta zadnji kraj upoštevati v okviru preučitve vseh okoliščin za določitev prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.
Stroški
65
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člena 3 in 6 Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, zlasti zadnji del stavka člena 6(2), je treba razlagati tako, da je treba, kadar mora delavec, potem ko je določeno obdobje opravljal svoje delo v določenem kraju, svoje naloge opravljati v drugem kraju, ki bi moral postati novi običajni kraj opravljanja dela tega delavca, ta zadnji kraj upoštevati v okviru preučitve vseh okoliščin za določitev prava, ki bi se uporabljalo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.