62022CC0088
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 4. maja 2023 (
1
)
Zadeva C‑88/22 P
QB
proti
Evropski komisiji
„Pritožba – Javni uslužbenci – Člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskih predpisom – Izselitveni dodatek – Pojem ‚glavna poklicna dejavnost‘ – Pojem ‚delo za drugo državo‘“
I. Uvod
1.
Uslužbenci Evropske unije morajo, da bi začeli delati za Evropsko unijo, pogosto zapustiti svojo državo članico izvora in prijaviti prebivališče v državi članice svoje zaposlitve. Da bi se nadomestile s tem povezane nevšečnosti in omogočilo zaposlovanje državljanov držav članic Unije na kar se da široki geografski osnovi, je zakonodajalec Unije v členu 69 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) (
2
) uvedel izselitveni dodatek. Pogoji za ta dodatek so urejeni v členu 4(1)(a) in (b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Na podlagi člena 20(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije v povezavi s členom 69 Kadrovskih predpisov se ti predpisi smiselno uporabljajo za začasne uslužbence.
2.
V skladu s členom 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom dobijo izselitveni dodatek uslužbenci, ki niso in nikoli niso bili državljani države, na katere ozemlju je kraj, v katerem so zaposleni (v nadaljevanju: država zaposlitve) (prva alinea), in v obdobju petih let (v nadaljevanju: referenčno obdobje), ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju države zaposlitve (druga alinea, prvi stavek). Pri tem pa se ne upoštevajo okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo (druga alinea, drugi stavek). Glavna poklicna dejavnost ali stalno prebivališče v državi zaposlitve v referenčnem obdobju torej načeloma povzroči izgubo izselitvenega dodatka. Vendar to ne velja, če je uslužbenec v referenčnem obdobju opravljal delo za drugo državo ali mednarodno organizacijo. To delo torej „nevtralizira“ glavno poklicno dejavnost ali stalno prebivališče v državi zaposlitve, zaradi česar uslužbenec ohrani pravico do izselitvenega dodatka. V nadaljevanju bom torej člen 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom označila kot „pravilo nevtralizacije“.
3.
Vprašanje pa je, kako je s tem pravilom v primeru uslužbenca, ki je bil v petletnem referenčnem obdobju kot poljski sodnik napoten na Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (državna šola za pravosodje in državno tožilstvo, Poljska; v nadaljevanju: KSSiP), hkrati pa je opravljal funkcijo generalnega sekretarja Evropske mreže institucij za izobraževanje v pravosodju (v nadaljevanju: EJTN), nepridobitnega mednarodnega združenja belgijskega prava s sedežem v Bruslju, ki je poznejši kraj zaposlitve uslužbenca. Kje je uslužbenec v tem primeru opravljal glavno poklicno dejavnost v upoštevnem referenčnem obdobju? Če je ta kraj opravljanja dejavnosti v Belgiji, ali ta dejavnost pomeni delo za drugo državo ali mednarodno organizacijo, tako da za uslužbenca velja pravilo nevtralizacije?
4.
To so vprašanja, na katera mora odgovoriti Sodišče v okviru te pritožbe, s katero pritožnik izpodbija sodbo Splošnega sodišča z dne 8. decembra 2021 (
3
) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba).
II. Pravni okvir
5.
Pravni okvir obravnavane zadeve so Kadrovski predpisi.
6.
Člen 69, prvi stavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Izselitveni dodatek je enak 16 % celotnega zneska osnovne plače, gospodinjskega dodatka in otroškega dodatka, do katerih je uslužbenec upravičen.“
7.
Na podlagi člena 20(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije se člen 69 Kadrovskih predpisov, ki se nanaša na izselitveni dodatek, smiselno uporablja za začasne uslužbence.
8.
Člen 4(1) in (2) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„1.   Izselitveni dodatek v višini 16 % celotnega zneska osnovne plače, gospodinjskega dodatka in otroškega dodatka, [ki] se izplača[jo] uradnik[om, se dodeli]:
(a)
uradnikom:
–
ki niso in nikoli niso bili državljani države, na katere ozemlju je kraj, v katerem so zaposleni in
–
ki v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju te države. Pri uporabi te določbe se ne upoštevajo okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo;
(b)
uradnikom, ki so ali so bili državljani države, na ozemlju katere je kraj njihove zaposlitve, vendar so v desetih letih pred datumom začetka svoje službe stalno prebivali zunaj evropskega ozemlja te države zaradi razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije.
[…]
2.   Uradnik, ki ni in ni nikoli bil državljan države, na katere ozemlju je zaposlen, in ki ne izpolnjuje pogojev iz odstavka 1, ima pravico do nadomestila za prebivanje v tujini v višini ene četrtine dodatka za izselitev.“
III. Dejansko stanje in izpodbijana sodba
9.
Ozadje tega spora je opisano v točkah od 3 do 13 izpodbijane sodbe in ga je mogoče povzeti tako:
10.
Pritožnik, ki je poljski državljan, je od leta 2005 opravljal sodniško funkcijo na okrožnem sodišču na Poljskem.
11.
Pritožnik je bil marca 2009 na podlagi odločbe poljskega ministrstva za pravosodje napoten v KSSiP. KSSiP je osrednji organ poljske države, namenjen zagotavljanju izobraževanja članov rednih sodišč in poljskega državnega tožilstva.
12.
Poljsko ministrstvo za pravosodje in EJTN sta decembra 2013 sklenila sporazum, na podlagi katerega so bile na pritožnika prenesene naloge generalnega sekretarja EJTN. EJTN je mednarodno nepridobitno združenje belgijskega prava, ki nima pravne osebnosti in ima sedež v Bruslju. Njegov namen je razvoj programov usposabljanja na evropski ravni za člane in osebje sodstva. Člani EJTN so lahko organi držav članic, ki so pristojni za usposabljanje sodnikov in državnih tožilcev ali ki sodelujejo pri pravnem usposabljanju na ravni Unije.
13.
V zvezi s krajem opravljanja nalog je bilo določeno, da mora biti pritožnik navzoč tako na sedežu KSSiP na Poljskem kot tudi v prostorih EJTN v Bruslju in kjer koli, kjer bodo potekale dejavnosti EJTN ali kjer bi se štelo, da je navzočnost pritožnika v interesu evropske mreže.
14.
Od 1. januarja 2014 do 31. decembra 2019 je pritožnik poleg tega imel funkcijo vodilnega strokovnjaka v Mednarodnem centru za sodelovanje KSSiP. Zadolžen je bil za zagotavljanje dobrega sodelovanja in izvajanja dejavnosti, ki izhajajo iz pristopa KSSiP k EJTN.
15.
Pritožnik je od 1. januarja 2014 do 30. junija 2019 živel z družino v Bruslju. Pritožnik in njegova družina sta se po izteku mandata za EJTN junija 2019 vrnila na Poljsko.
16.
Pritožnik se je 1. januarja 2020 zaposlil pri Evropski komisiji kot začasni uslužbenec.
17.
Urad za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) je z odločbo z dne 6. aprila 2020 (v nadaljevanju: sporna odločba) pritožniku, potem ko je nastopil službo pri Komisiji, dodelil nadomestilo za prebivanje v tujini v skladu s členom 4(2) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ne pa izselitvenega dodatka.
18.
Pritožnik je 16. junija 2020 zahteval poravnavo s PMO v zvezi z izselitvenim dodatkom, čemur PMO ni ugodil.
19.
Pritožnik je 3. julija 2020 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložil pritožbo zoper sporno odločbo.
20.
Organ Komisije, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljnjem besedilu: OPSP), je s sklepom z dne 3. novembra 2020 zavrnil to pritožbo.
21.
Pritožnik je 2. februarja 2021 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo na podlagi člena 270 PDEU. Predlagal je razglasitev ničnosti sporne odločbe in sklepa o zavrnitvi njegove pritožbe v delu, v katerem mu Komisija ni priznala izselitvenega dodatka.
22.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo zavrnilo in pritožniku naložilo plačilo stroškov.
23.
Prvi tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, je Splošno sodišče zavrnilo kot neutemeljen, ker je bilo to, da sporna odločba ni bila obrazložena, odpravljeno z zadostno obrazložitvijo v sklepu o zavrnitvi pritožbe.
24.
Splošno sodišče je prav tako razsodilo, da drugi tožbeni razlog, s katerim je pritožnik očital kršitev člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ni utemeljen. Tako kot pred tem Komisija v spornem sklepu je v zvezi s tem menilo, da kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti pritožnika v referenčnem obdobju v Bruslju in delo, ki ga je opravljal pritožnik, nista pomenila dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo.
25.
Nazadnje je Splošno sodišče kot neutemeljen zavrnilo tudi tretji tožbeni razlog, s katerim je pritožnik očital očitno napako Komisije pri presoji. Odločitev je obrazložilo s tem, da je Komisija pravilno uporabila člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom in da v zvezi s tem niti ni imela nobene diskrecijske pravice.
IV. Pritožbeni postopek in predlogi strank
26.
Pritožnik je 8. februarja 2022 v sodnem tajništvu Sodišča vložil pritožbo zoper izpodbijano sodbo.
27.
Pritožnik Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi izpodbijano sodbo in razglasi ničnost odločb Komisije z dne 6. aprila 2020 in 3. novembra 2020 ali, podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču;
–
Komisiji naloži, da nosi svoje stroške postopka in stroške, ki jih je priglasil pritožnik na obeh stopnjah.
28.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
pritožniku naloži plačilo stroškov.
29.
Stranki sta predložili pisna stališča. Sodišče ni opravilo obravnave, saj je menilo, da ima na podlagi pisnega postopka na voljo dovolj informacij.
V. Analiza
30.
Člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa, da se izselitveni dodatek odobri uslužbencem Unije, ki nimajo in nikoli niso imeli državljanstva države, kjer je država zaposlitve, in ki v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju te države, ali za katere velja pravilo nevtralizacije.
31.
Ker je PMO menil, da pogoji iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom niso bili izpolnjeni, je pritožniku po začetku dela za Komisijo odobril nadomestilo za prebivanje v tujini, ne pa izselitvenega dodatka. OPSP je pritožbo, ki jo je pritožnik vložil zoper to odločbo, zavrnil.
32.
Pritožnik je ti odločitvi neuspešno izpodbijal pred Splošnim sodiščem, zdaj pa oporeka temu, da je Splošno sodišče njegovo argumentacijo na prvi stopnji zavrnilo.
33.
Pritožnik z edinim pritožbenim razlogom, ki v bistvu ustreza drugemu tožbenemu razlogu pred Splošnim sodiščem, očita, da je Splošno sodišče kršilo člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Ta pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov.
34.
Pritožnik trdi, prvič, da je Splošno sodišče napačno določilo kraj opravljanja njegove glavne poklicne dejavnosti, ker je bil ta dejansko na Poljskem, in ne v Belgiji.
35.
Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno opredelilo pogoje, ki jih je treba določiti za „delo za drugo državo“, in naj ne bi upoštevalo pritožnikove dejavnosti za poljsko državo in njegovega statusa sodnika.
36.
Vprašanje, ali je EJTN „mednarodna organizacija“ v smislu člena 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, pa ni predmet spora in zato o njem ni treba odločati. (
4
)
37.
V nadaljevanju bom najprej pojasnila, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da je pritožnik v referenčnem obdobju opravljal glavno poklicno dejavnost v Belgiji (razdelek A). Zato naj bi bil pritožnik do izselitvenega dodatka iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom lahko upravičen le, če bi delo, ki ga je opravljal v Belgiji, pomenilo delo za drugo državo, saj bi zanj potem veljalo pravilo nevtralizacije. To bom preučila pozneje (razdelek B).
A. Glavna poklicna dejavnost
38.
Po mnenju pritožnika je Splošno sodišče napačno domnevalo, da je zaradi dela, ki ga je opravljal za EJTN, v referenčnem obdobju opravljal glavno poklicno dejavnost v Bruslju.
39.
Splošno sodišče je v točkah od 62 do 74 izpodbijane sodbe navedlo, da je pritožnik kot generalni sekretar EJTN opravljal številne upravne naloge in naloge zastopanja, ki so zavzele večino njegovega delovnega časa in za katere je moral biti navzoč ne le na Poljskem, ampak med drugim tudi v prostorih EJTN v Bruslju in na drugih krajih. To naj bi se odražalo tudi v znesku plače, ki jo je nazadnje izplačala EJTN. Poleg tega naj bi EJTN pritožniku dala na voljo službeno stanovanje v Bruslju. Iz teh okoliščin naj bi izhajalo, da delo za EJTN ni bilo zgolj postranska ali pomožna dejavnost ali dejavnost za neko drugo službo. Pritožnik naj ne bi predložil nobenega dokaza o nalogah ali dejavnostih, ki naj bi jih v referenčnem obdobju opravljal za KSSiP. Zato naj bi pritožnik svojo glavno poklicno dejavnost opravljal za EJTN v Bruslju.
40.
Te ugotovitve naj ne bi omajalo dejstvo, da je imel pritožnik v okviru svojih funkcij v Bruslju predvsem stike s tujci in je opravil številna službena potovanja v Evropi, da je izjavil, da ne govori tekoče uradnega jezika Belgije, ali da je njegova žena ohranila pogodbo o zaposlitvi pri poljskem sodišču. Iz teh okoliščin naj namreč ne bi izhajalo, da je pritožnik opravljal druge dejavnosti od tistih, ki so bile pomembne za njegove funkcije za EJTN.
41.
Niti naj dejstvo, da je pritožnik v referenčnem obdobju ohranil status poljskega sodnika, ne bi pomenilo, da je bila njegova glavna poklicna dejavnost na Poljskem. Ta status naj ne bi bil nezdružljiv z obveznostmi, ki so bile prenesene nanj v zvezi z EJTN. Poleg tega naj bi bil pritožnik kot generalni sekretar EJTN pod nadzorom upravnega odbora EJTN.
42.
Po navedbah pritožnika je bilo pri tem sklepanju napačno uporabljeno pravo. Naloge za EJTN naj bi opravljal po pooblastilu KSSiP. Poleg tega naj bi bila EJTN le združenje nacionalnih institucij in naj bi bila subsidiarna. Prav tako naj med EJTN in njenim generalnim sekretarjem ne bi bilo pravne povezave. Nasprotno, upoštevati naj bi bilo treba dejstvo, da je med opravljanjem dejavnosti za EJTN še naprej ohranil status nacionalnega sodnika, bil zaposlen pri poljski državi in pod nadzorom KSSiP. Nazadnje, načelo neodvisnosti in nepristranskosti sodstva naj bi nasprotovalo domnevi, da je pritožnik opravljal glavno poklicno dejavnost za EJTN.
43.
V nadaljevanju bom najprej pojasnila, kako je treba določiti kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom (točka 1). Na tej podlagi bom nato razložila, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je pritožnik v referenčnem obdobju glavno poklicno dejavnost opravljal v Bruslju (točka 2).
1.
Merila za določitev kraja opravljanja glavne poklicne dejavnosti
44.
Sodišče se doslej še ni izrecno ukvarjalo s tem, kako je treba določiti kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti, niti katera merila so upoštevna za opredelitev dejavnosti kot glavne poklicne dejavnosti v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
45.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njeno sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je. (
5
) Pri tem je treba upoštevati, da so predpisi prava Unije napisani v več jezikih in da so različne jezikovne različice enako zavezujoče, tako da nobena od njih ne more imeti prednosti in zaradi česar je morda potrebna primerjava jezikovnih različic. (
6
)
46.
Iz besedila te določbe je razvidno, da se mora poklicna dejavnost opravljati v glavni državi poznejše zaposlitve. Zgolj postranska ali pomožna dejavnost ne zadostuje. Če je uslužbenec v upoštevnem referenčnem obdobju pred začetkom dela opravljal več dejavnosti, je treba določiti, katera od teh dejavnosti je bila ali je njegova glavna poklicna dejavnost. To je lahko le ena dejavnost. Za določitev, katera od več dejavnosti, ki se opravljajo, je glavna poklicna dejavnost, je odločilno predvsem merilo porabljenega delovnega časa. Druge vidike, kot sta na primer obseg dejavnosti in višina plače, je v zvezi s tem mogoče upoštevati kot indice. (
7
)
47.
Poleg tega je glede na besedilo pomemben kraj opravljanja te dejavnosti na evropskem ozemlju države zaposlitve.
48.
To potrjujeta smisel in namen izselitvenega dodatka. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je „namen izselitvenega dodatka nadomestitev stroškov in posebnih neugodnosti, ki izhajajo iz nastopa zaposlitve v institucijah Unije za [uslužbence], ki so se zato dolžni preseliti iz države svojega stalnega prebivališča v državo zaposlitve in se vključiti v novo okolje. Pojem izselitve je odvisen tudi od subjektivnega položaja [uslužbenca], in sicer od stopnje njegove vključenosti v novo okolje, ki je na primer posledica […] opravljanja glavne poklicne dejavnosti. Namen izselitvenega dodatka je torej poleg tega odpraviti dejansko neenakost med [uslužbenci], ki so vključeni v družbo države razporeditve, in uradniki, ki to niso.“ (
8
)
49.
„Izselitev“, (
9
) in sicer vključitev uslužbenca v državo zaposlitve, do katere je prišlo že pred začetkom službe in ki upravičuje zavrnitev pravice do izselitvenega dodatka, torej izhaja iz opravljanja glavne poklicne dejavnosti v tej državi. V tem primeru okolje, v katerem se giblje uslužbenec, zanj ni novo. (
10
) Zadostna stopnja vključenosti pa je običajno podana le, če ne gre za postransko ali pomožno dejavnost, ampak za glavno dejavnost. Odločilna merila za določitev te glavne dejavnosti so med drugim porabljen delovni čas in temu primerna višina plače. (
11
)
50.
Vključitev osebe v določen kraj je neposredno odvisna od njenih dejanskih življenjskih in delovnih razmerij. Pravni okvir delovnih razmer in delovnopravni status zadevne osebe imata le posreden učinek. Ob upoštevanju namena izselitvenega dodatka, na katerega je bilo pravkar opozorjeno, se mi torej zdi smiselno opreti na dejanske elemente za določitev kraja opravljanja glavne poklicne dejavnosti. V zvezi s tem je pomembno predvsem, kje je oseba dejansko opravljala svoje delo v skladu s podpisano pogodbo. (
12
)
2.
Bruselj kot kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti
51.
Ker pritožnik Splošnemu sodišču ni očital izkrivljanja dejstev, so ugotovitve iz izpodbijane sodbe zavezujoče. Splošno sodišče je v točkah 6, 8 in od 64 do 66 te sodbe ugotovilo, da je bil pritožnik na podlagi sporazuma med poljskim ministrom za pravosodje in EJTN imenovan na delovno mesto generalnega sekretarja EJTN. Zato je pritožnik večino svojega delovnega časa preživel na sedežu EJTN v Bruslju. EJTN mu je za to dala na voljo službeno stanovanje v Bruslju, v katerem je v referenčnem obdobju živel z družino. Kot je razvidno iz točk od 42 do 44 izpodbijane sodbe, je pritožnik sicer tudi med svojim delom za EJTN plačo prejemal neposredno od poljskega okrožnega sodišča. Vendar je EJTN nazadnje Poljski to povrnila do precejšnjega najvišjega zneska. Ta znesek ustreza plači za glavno poklicno dejavnost ob upoštevanju poklicnega profila generalnega sekretarja.
52.
Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da je pritožnik delal za EJTN predvsem na sedežu EJTN v Bruslju. Pritožnik te ugotovitve v pritožbi ni izpodbijal.
53.
Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 67 izpodbijane sodbe, temu ne nasprotuje dejstvo, da je imel pritožnik v okviru svojih funkcij v Bruslju predvsem stike s tujci ali da je navedel, da ne govori tekoče nobenega od belgijskih uradnih jezikov. Ti vidiki lahko sicer dejansko vplivajo na vključenost pritožnika v Bruslju, vendar ne vplivajo na kraj opravljanja njegove dejavnosti. Poleg tega ni v nasprotju niti s ciljem niti z normativnim okvirom člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, če se ne upoštevajo. Navezovanje na glavno poklicno dejavnost je namreč namenjeno tudi določitvi preprostega in objektivnega merila, s katerim se zajame položaj uslužbencev, ki se morajo zaradi zaposlitve pri Evropski uniji vključiti v novo okolje. (
13
) S tem se upošteva potreba po pravni varnosti.
54.
Sklepa, da je pritožnik delo za EJTN opravljal predvsem v Bruslju, prav tako ni mogoče ovreči s številnimi misijami po Evropi, ki jih je imel. Kadar so za delo značilna prav potovanja in opravljanje dela na različnih krajih, se seveda ne zdi izključeno, da v posameznem primeru ni stalnega kraja, kjer se opravlja glavna poklicna dejavnost. V obravnavani zadevi pa ni nobenega elementa v tem smislu, še posebej ker je pritožnik, kot je bilo ugotovljeno v točki 66 izpodbijane sodbe, v referenčnem obdobju z družino živel v službenem stanovanju v Bruslju, ki mu ga je EJTN dala na voljo.
55.
Nazadnje, dejstvo, da je žena pritožnika v tem obdobju ohranila pogodbo o zaposlitvi pri poljskem sodišču, prav tako ni upoštevno. Za določitev kraja njegove glavne poklicne dejavnosti so namreč lahko odločilne le njegove osebne in poklicne okoliščine. Delovno razmerje njemu bližnje osebe, kot je njegova žena, v zvezi s tem ni pomembno. (
14
)
56.
Poleg tega iz ugotovitev Splošnega sodišča, navedenih v točki 51 teh sklepnih predlogov, izhaja, da pritožnikovo delo za EJTN ni bilo zgolj postranska ali pomožna dejavnost, temveč je bila njegova glavna poklicna dejavnost v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
57.
Kot je menilo Splošno sodišče v točkah 65 in 66 izpodbijane sodbe, ne da bi napačno uporabilo pravo, iz številnih nalog, ki jih mora opravljati generalni sekretar EJTN, in ustrezne višine plače izhaja, da je treba funkcijo generalnega sekretarja šteti za glavno poklicno dejavnost in ne zgolj za dopolnilno ali postransko dejavnost. Iz tega a contrario izhaja, da je bila dejavnost pritožnika kot vodilnega strokovnjaka KSSiP na Poljskem le dopolnilna dejavnost in torej ni bila pomembna za uporabo člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
58.
V nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, določitev kraja glavne poklicne dejavnosti ni odvisna od tega, za katero delovno mesto se je delo prednostno opravljalo. Kot je bilo zgoraj v točkah od 48 do 50 ugotovljeno, namen izselitvenega dodatka zahteva, da se je treba za določitev kraja opravljanja glavne poklicne dejavnosti opreti na dejanske elemente. Odločilen je kraj opravljanja dela.
59.
Vprašanje, ali so bile naloge, ki jih je pritožnik opravljal za EJTN, opravljene po pooblastilu KSSiP in s tem navsezadnje po pooblastilu poljske države, torej ni upoštevno za določitev kraja zaposlitve, temveč kvečjemu za vprašanje, ali je pritožnik opravljal delo za drugo državo. Drugače povedano, kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti pritožnika je v referenčnem obdobju v Bruslju, tudi če se sledi argumentaciji pritožnika, da je opravljal njemu zaupane naloge v prvi vrsti za KSSiP in le podredno za EJTN. Trditve pritožnika, povzete v točki 42 zgoraj, torej niso upoštevne za določitev kraja glavne poklicne dejavnosti pritožnika.
3.
Vmesni predlog
60.
Iz vsega navedenega izhaja, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je bil kraj opravljanja glavne poklicne dejavnosti pritožnika v referenčnem obdobju v Bruslju.
B. Delo za drugo državo
61.
Pritožnik dalje meni, da je Splošno sodišče napačno opredelilo pogoje, ki jih je treba postaviti za „delo za drugo državo“. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo njegove dejavnosti za poljsko državo in njegovega statusa sodnika.
62.
Po ugotovitvah v točkah od 78 do 83 izpodbijane sodbe se pojem „država“ v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom nanaša samo na državo kot pravno osebo in enotni subjekt mednarodnega prava ter na njene organe upravljanja. Delo za mednarodno nepridobitno združenje belgijskega prava, kot je EJTN, naj ne bi bilo zajeto s tem pojmom. Tako naj se člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne bi uporabljal za delo, ki ga je pritožnik opravljal za EJTN.
63.
Pritožnik meni, da sodna praksa ne podpira take ozke razlage člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Poleg tega naj bi bilo treba upoštevati, da v skladu z načelom delitve oblasti članov sodstva ni mogoče vključiti v stalno predstavništvo države. Splošno sodišče naj bi s svojo razlago izključilo možnost, da bi za člane sodstva veljala izjema iz člena 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Pojem „delo za drugo državo“ naj bi bilo torej treba razlagati tako, da zajema vse okoliščine, ki izhajajo iz dejavnosti za drugo državo, ne da bi bilo to delo omejeno na tako delo, povezano z uradnim predstavništvom te države.
64.
Poleg tega naj Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da delo, opravljeno za EJTN, ne spada k pojmu „delo za drugo državo“, ne bi upoštevalo pritožnikove dejavnosti za poljsko državo in njegovega statusa sodnika. Pritožnik naj bi pri opravljanju nalog in obveznosti generalnega sekretarja EJTN opravljal tudi naloge, ki mu jih je zaupala KSSiP.
65.
V nadaljevanju bom najprej predstavila, kakšne zahteve veljajo za merilo „delo za drugo državo“ (točka 1). V zvezi s tem bom zlasti pojasnila, da je za to potrebno delo v instituciji te druge države v državi zaposlitve. Nato bom iz tega izpeljala, da pritožnik v referenčnem obdobju ni opravljal dela za drugo državo (točka 2).
1.
Zahteve v zvezi z merilom „delo za drugo državo“
a)
Besedilo in namen ureditve
66.
Kot je podrobno pojasnil generalni pravobranilec Y. Bot, je mogoče pojem „država“ opredeliti široko ali ozko glede na okoliščine, v katerih se uporablja. (
15
) Zato ga ni mogoče ločiti od izraza, katerega del je, da bi bil predmet ločene razlage; nasprotno, pojem „delo za drugo državo“ je treba obravnavati v celoti in ga razlagati glede na sistematiko in cilje ureditve, katere del je. (
16
)
67.
Kot je bilo navedeno v točki 48 zgoraj, je namen izselitvenega dodatka nadomestiti stroške in posebne neugodnosti, ki izhajajo iz nastopa zaposlitve v institucijah Unije za uslužbence, ki se morajo iz tega razloga vključiti v novo okolje. Pravilo nevtralizacije iz člena 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom vsebuje oceno, „da je v takem položaju izselitve, ki izpolnjuje pogoje za dodelitev izselitvenega dodatka, prav tako [uslužbenec], ki je – s tem da je običajno prebival ali opravljal poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju države, kjer leži kraj, kjer je opravljal delo v obdobju petih let, ki se je izteklo šest mesecev pred njegovim nastopom dela – opravljal dela za drugo državo […]“. (
17
) Za tem je domneva, da je zaradi opravljanja tega dela ohranjena posebna vez med zadevno osebo in to drugo državo. Ta vez preprečuje vzpostavitev trajne vezi z državo zaposlitve in da bi prišlo do zadostne vključitve zadevne osebe v družbo države zaposlitve. (
18
) Drugače povedano, v takem položaju se domneva stalna „tujost“ uslužbenca v državi zaposlitve, ki upravičuje, da se ta uslužbenec obravnava enako kot novi uslužbenci, ki prihajajo, in se ohrani njegova pravica do izplačila izselitvenega dodatka.
68.
Kako je mogoče utemeljiti to domnevo na ciljih in sistematiki pravil na tem področju?
69.
Kot utemeljitev je mogoče upoštevati, prvič, da se dejavnost v tujini za drugo državo običajno opravlja časovno omejeno in zadevna oseba torej nima nobenega interesa, da vzpostavi trajno vez s to državo zaposlitve. Drugič, posebno delovno okolje, v katerem je zadevna oseba, ki opravlja delo za drugo državo, v državi zaposlitve, lahko oteži socialno vključevanje v to državo. Tretjič, pravilo nevtralizacije izpolnjuje potrebo, da se spodbujajo zaposlitvene zmogljivosti organov Unije in ohranitev privlačnosti za državljane drugih držav, ki niso država sedeža teh organov, tudi če so ti ravno časovno omejeno opravljali delo v državi zaposlitve. (
19
)
70.
Kot pa je ugotovil že generalni pravobranilec P. Mengozzi, se ti poskusi utemeljitve sami po sebi ne zdijo zadostni, ker ne pojasnjujejo ugodnejšega obravnavanja zadevnih oseb, ki v tujini opravljajo delo za druge države ali mednarodne organizacije in za katere torej velja pravilo nevtralizacije, v primerjavi z osebami, ki opravljajo delo za druge službe in za katere torej ne velja pravilo nevtralizacije. (
20
)
71.
Drugačen pristop k razlagi tega razlikovanja bi bil, da bi se pravilo nevtralizacije štelo za privilegij v korist drugih držav ali mednarodnih organizacij, ki se kaže v posebni ureditvi v korist tistih, ki so delali za svoje institucije, in katerega namen je olajšati geografsko mobilnost osebja iz drugih držav in mednarodnih organizacij. (
21
)
72.
Vendar člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki ima drugačno področje uporabe kot točka (a), nasprotuje taki razlagi: medtem ko točka (a) določa pogoj, da uslužbenec ni državljan države zaposlitve, točka (b) ureja dodelitev izselitvenega dodatka v primerih, v katerih uslužbenec je državljan države zaposlitve. V skladu s to točko so uslužbenci le izjemoma upravičeni do izselitvenega dodatka, in sicer, če v desetih letih pred datumom začetka svoje službe stalno prebivali zunaj države zaposlitve iz razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije. Tega drugega razloga torej ni mogoče povezati z opravljanjem dela v državni službi ali mednarodni organizaciji.
73.
Tako ima uslužbenec na področju uporabe člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom sicer korist od tega, da je delal za drugo državo ali mednarodno organizacijo, saj ta določba načeloma ohranja njegovo pravico do izselitvenega dodatka; nasprotno pa je prejšnje delo v državni službi ali mednarodni organizaciji, ki spada na področje uporabe člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, v njegovo škodo, ker te pravice nima več. (
22
) Torej ni mogoče govoriti o splošnem privilegiranem obravnavanju dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo.
74.
Iz sistematike točk (a) in (b) torej izhaja, da je od državljanstva države zaposlitve odvisno le to, katero obdobje je pomembno za presojo stalnega prebivališča ali glavne poklicne dejavnosti pred začetkom dela in torej za merilo „tujosti“ v državi zaposlitve ob nastopu dela. (
23
) Tako kot lahko oseba, ki ni državljan države zaposlitve, vzpostavi posebno vez s to državo zaradi prebivališča ali opravljanja glavne poklicne dejavnosti v referenčnem obdobju, zaradi česar lahko merilo „tujosti“ (ki je podlaga za pravico) odpade, lahko državljan to posebno vez z državo, ki temelji na dejstvu, da je državljan te države, izgubi zaradi desetletne neprekinjene odsotnosti in torej izpolnjuje merilo „tujosti“ ob vrnitvi v državo zaposlitve. (
24
) Vendar ta dejavnost, ki bodisi vzpostavlja posebno vez z državo zaposlitve (točka (a)) bodisi povzroči, da te vezi ni več (točka (b)), ravno ne more biti delo za drugo državo oziroma v državni službi druge države. Avtor predpisa je torej izhajal iz tega, da delo za drugo državo oziroma v državni službi druge države ne more ustvariti posebne povezave z državo, v kateri se to delo opravlja.
75.
Gledano skupaj z določbo v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, je iz tega mogoče razbrati, da je avtor predpisa v točki (a) dal prednost položaju, ki izhaja iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo, samo zato, ker je v teh primerih na splošno menil, da posebna vez med zadevno osebo in to drugo državo ali mednarodno organizacijo preprečuje njeno zadostno vključevanje v družbo države zaposlitve in da je zato v njej „tujec“.
76.
Razlog za to tipizacijo je pravna varnost, tipizira pa se zaradi potrebe, da se o dodelitvi izselitvenega dodatka presoja na podlagi objektivnih meril, ki jih je enostavno uporabiti. (
25
) Te ugotovitve ne ovrže dejstvo, da lahko ta tipizacija v posameznih primerih pripelje do tega, da uslužbenci ne prejmejo izselitvenega dodatka, čeprav je njihov položaj podoben položajem iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, (
26
) saj so ti uslužbenci pred začetkom dela v Evropski uniji delali ravno za drugo službo, ki ni državna služba druge države ali mednarodne organizacije. (
27
)
b)
Zahteva po delu v instituciji te druge države
77.
Katere zahteve je treba glede na te namene, ki se uresničujejo, postaviti za delo za drugo državo?
1) Dosedanja sodna praksa Sodišča
78.
Sodišče je v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier ugotovilo, da v državi zaposlitve zadevnega uslužbenca druge države „predstavljajo veleposlaništva ali diplomatske misije in stalna predstavništva pri mednarodnih organizacijah“. (
28
)
79.
Ugotovilo je torej, da je treba za osebo, ki je bila, čeprav ni bila zaposlena pri centralni upravi te države, članica osebja stalnega predstavništva te države, šteti, da je opravljala delo za to državo. (
29
) V zvezi s tem je Sodišče menilo, da ni pomembno, katere posebne naloge je oseba opravljala v stalnem predstavništvu. (
30
) Nasprotno, odločilno se je oprlo na privilegiran status osebe, ki ji je omogočal uživanje različnih privilegijev in imunitet na podlagi Dunajske konvencije o diplomatskih odnosih z dne 18. aprila 1961 in je torej po mnenju Sodišča vzpostavljal njeno posebno vez z državo. (
31
) Sodišče je tudi razsodilo, da neposredna pravna vez med to osebo in zadevno državo ni potrebna. (
32
)
80.
Na tej podlagi je Sodišče v sodbah Salvador García/Komisija, Herrero Romeu/Komisija, Salazar Brier/Komisija in De Bustamante Tello/Svet razsodilo, da je za razlago pojma „delo za drugo državo“ upoštevno le dejstvo, da se delo opravlja v okviru stalnega predstavništva države. (
33
) Vendar je treba to trditev razumeti ob upoštevanju posebnosti obravnavanih zadev in se po mojem mnenju ne sme razlagati preozko. V skladu z razlago, predstavljeno zgoraj v točki 78, mora biti vsekakor zajeto tudi delo na veleposlaništvih in diplomatskih misijah.
81.
Ali je vsekakor nujno, da se zadevno delo opravlja za drugo državo v instituciji te druge države v državi zaposlitve, kot so zlasti veleposlaništvo, diplomatska misija ali stalno predstavništvo?
2) Izraz „delo za drugo državo“
82.
Izraz „delo za drugo državo“ tega ne zahteva nujno. V zvezi s tem vsekakor v nemški različici obstaja razlika v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki govori – ožje – o delu „v državni službi“. Podobna razlikovanja so tudi v drugih jezikovnih različicah. Tako je v francoski različici v členu 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom govora o „services effectués pour un autre État“, (
34
) v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom pa o „l’exercice de fonctions dans un service d’un État.“ (
35
)
83.
Splošno sodišče je iz tega v sodbi Vardakas/Komisija sklepalo, da je treba pojem iz točke (a) razlagati široko, pojem iz točke (b) pa ozko. (
36
) Vendar se mi taka razlika v razlagi ne zdi potrebna: Kot je namreč predstavljeno zgoraj v točkah od 72 do 75, temelji tako točka (a) kot točka (b) na isti ideji, da se v primeru dela za drugo državo oziroma v državni službi (druge) države ohrani posebna vez osebe s to državo, ki ovira zadostno vključevanje v državo, kjer opravlja to delo. Kljub drugačnemu besedilu je to v prid temu, da se pojmoma iz točk (a) in (b) pripiše enaka vsebina.
84.
Poleg tega so razlike v drugih jezikovnih različicah manj enoznačne. Tako se na primer v angleški različici v členu 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom omenja „work done for another State“, v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom pa „duties in the service of a State“; v nizozemski različici se omenjajo „diensten, verricht voor een andere staat“ (točka (a)) in „functie in dienst van een staat“ (točka (b)).
3) Namen pravila nevtralizacije
85.
Namen pravila nevtralizacije po mojem mnenju govori v prid zahtevi, da je v državi zaposlitve sama oseba neposredno zaposlena v instituciji druge države. Kot je predstavljeno zgoraj v točki 67 in naslednjih, vsebuje pravilo nevtralizacije na podlagi objektivnih in enostavnih meril domnevo, da ima oseba posebno vez z drugo državo. V skladu z obveznim tipiziranim pristopom se zdi ta domneva upravičena le, če se dejavnost opravlja neposredno v instituciji druge države, tudi če ni nujno, da obstaja med osebo in državo neposredna pravna vez. (
37
) Če pa se, nasprotno, po pooblastilu in za račun druge države dejavnost opravlja v instituciji tretje države ali v različnih institucijah, to oslabi obstoječo povezavo med osebo in državo.
86.
Drugačen pristop bi privedel do očitno težje uporabe prava in bi lahko povzročil znatno pravno negotovost. Če bi se štelo, da dejavnost v instituciji druge države v državi zaposlitve ni potrebna, bi bilo težko ugotoviti, v katerih primerih dejansko gre za delo za drugo državo.
87.
Statusno ali delovno razmerje s to drugo državo za to ne bi zadostovalo, saj se ne zdi izključeno, da se lahko delo za drugo državo v posameznih primerih opravlja tudi v okviru samostojne dejavnosti (
38
) ali z zaposlitvijo pri tretji osebi. Tak način gledanja bi bil poleg tega v nasprotju z dosedanjo sodno prakso Sodišča, v skladu s katero neposredna pravna vez med zadevno osebo in zadevno drugo državo ravno ni nujna. (
39
)
88.
Prav tako takih primerov ni mogoče zanesljivo določiti glede na dejavnosti, ki se dejansko opravljajo. Dejanska presoja teh dejavnosti, ki se torej zahteva, bi bila v nasprotju s potrebo po enostavnih merilih za uporabo prava. Poleg tega se mi zdi, da je dejavnost, ki se opravlja, veliko manj pomembna okoliščina za vključevanje v državi zaposlitve kot drugi dejavniki, kot so delovno okolje ali status ter po potrebi s tem povezani privilegiji in imunitete osebe. Drugače povedano, ne glede na vsebino konkretno opravljane dejavnosti, se mi ne zdi, da bi ta sama po sebi lahko utemeljevala domnevo o tako posebni vezi z drugo državo, ki bi preprečevala vključevanje v državi zaposlitve. V zvezi s tem je Sodišče tudi že razsodilo, da posebne naloge, ki se opravljajo v instituciji, niso upoštevne. (
40
)
4) Vmesni predlog
89.
Iz tega sklepam, da uporaba pravila nevtralizacije zahteva, da je bilo delo, opravljeno v državi zaposlitve, opravljeno v instituciji te druge države. (
41
) Vprašanje, ali mora biti ta institucija druge države nujno veleposlaništvo, diplomatska misija ali stalno predstavništvo v državi zaposlitve, kar, kot se zdi, izhaja iz dosedanje sodne prakse Sodišča in je tudi Splošno sodišče v točkah od 78 do 83 izpodbijane sodbe to domnevalo, ali pa so lahko zajete tudi druge državne institucije, kot so vojaške baze v tujini ali tuje šole, katerih nosilci so druge države, v obravnavani zadevi ni pomembno za odločitev. (
42
)
2.
Uporaba tega merila za položaj pritožnika
90.
Ali glede na ta merila dejavnost, ki jo je pritožnik opravljal v referenčnem obdobju, zdaj pomeni delo za poljsko državo?
91.
V obravnavanem primeru sicer ni sporno, da je pritožnik med opravljanjem svojih nalog v Bruslju še naprej užival status poljskega sodnika. Kot pa izhaja iz zgornjih ugotovitev, odločilno merilo za uporabo pravila nevtralizacije ni dejavnost, ki jo oseba konkretno opravlja, niti njeno posebno pravno razmerje s to drugo državo, ampak njena vključitev v institucijo te druge države v državi zaposlitve.
92.
V referenčnem obdobju je pritožnik v skladu z ugotovitvami iz točk 64, 66 in 73 izpodbijane sodbe opravljal večino svojih nalog v pisarni EJTN v Bruslju. Poleg tega je bil pod nadzorom upravnega odbora EJTN, ki je bil pooblaščen, da mu odvzame mandat in generalni skupščini predlaga konec njegovega mandata. Te okoliščine kažejo na to, da je bil vključen v institucijo EJTN v Belgiji. Kot je razvidno iz točk 3 in 82 izpodbijane sodbe, je EJTN mednarodno nepridobitno združenje belgijskega prava, katerega cilj je razvoj programov usposabljanja na evropski ravni za svoje člane in osebje sodstva. Torej ne gre za institucijo poljske države.
93.
Trditev pritožnika, da razlaga Splošnega sodišča, da je vključitev v stalno predstavništvo države članice nujna, izključuje vse člane sodstva iz ugodnosti pravila nevtralizacije, ne more omajati te ugotovitve.
94.
Prvič, vprašanje, ali je vključitev v veleposlaništvo, diplomatsko misijo ali stalno predstavništvo sploh potrebna, ali pa zadostuje tudi vključitev v drugo državno institucijo v državi zaposlitve, lahko navsezadnje ostane neodgovorjeno.
95.
Drugič, ne zdi se izključeno, da so lahko tudi člani sodstva kljub svoji sodniški neodvisnosti na podlagi napotitve vključeni v tako institucijo. To kaže primer samega pritožnika, katerega sodniška neodvisnost ni bila oškodovana s tem, da je bil v okviru svojega dela za EJTN, ki ga je treba ločiti od njegove sodniške funkcije, vključen v institucijo EJTN in je bil pod nadzorom upravnega odbora EJTN.
96.
Tretjič, potreba po uporabi pravila nevtralizacije na podlagi objektivnih in enostavnih meril naj bi omogočala izključitev nekaterih kategorij oseb, tako kot se na primer ne upošteva delo v povsem zasebnem sektorju. Kot je predstavljeno zgoraj v točki 67 in naslednjih, se pravilo nevtralizacije namreč ravno ne sme razumeti kot privilegij, temveč je podlaga zanj običajno samo posebna vez prosilca z drugo državo. Če pritožnik ne bi spadal na področje uporabe člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ampak na področje uporabe člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, široka razlaga pojma „dela v državni službi“ – ki bi ga bilo treba razlagati enako – zanj ravno ne bi bila ugodna. (
43
)
97.
V nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, Splošno sodišče prav tako ni napačno uporabilo prava s tem, da je štelo, da je bilo delo, opravljeno za EJTN, edini upoštevni dejavnik, ne da bi upoštevalo status sodnika, ki ga je imel pritožnik, in pravno razmerje med njim in poljsko državo.
98.
Kot je bilo pravkar navedeno, namreč status zadevne osebe in njena pravna vez z drugo državo nista odločilna za uporabo merila „delo za drugo državo“. Zato dejstvo, da je bil pritožnik v referenčnem obdobju še naprej zaposlen kot okrožni sodnik pri poljski državi in da je prejemal plačo neposredno od okrožnega sodišča, ni upoštevno.
3.
Vmesni predlog
99.
Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava s tem, da je presodilo, da se izjema v zvezi z „delom za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne uporablja za delo, ki ga je pritožnik opravil za EJTN.
VI. Stroški
100.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba pritožbo zavrniti. Zato Sodišče o stroških odloči v skladu s členom 184(2) Poslovnika. V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker je Komisija podala predlog v tem smislu, je treba pritožniku naložiti, da nosi svoje stroške ter stroške Komisije.
VII. Predlog
101.
Sodišču zato predlagam, naj odloči tako:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Pritožnik nosi stroške pritožbenega postopka.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	Uredba št. 31 (EGS), 11 (ESAE) o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 1962, P 45, str. 1385).
(
3
)	Sodba QB/Komisija (T‑71/21, neobjavljena, EU:T:2021:868).
(
4
)	V zvezi s tem je treba na primer opozoriti na sodbo z dne 30. marca 1993, Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29), v kateri je Splošno sodišče razsodilo, da je Comité européen de normalisation, mednarodno nepridobitno združenje belgijskega prava, „mednarodna organizacija“ v smislu člena 4(1)(a), druga alinea, drugi stavek, Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
(
5
)	Sodbe z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 61); z dne 14. januarja 2016, Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, točka 40); z dne 25. januarja 2018, Komisija/Češka republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, točka 47); z dne 15. marca 2022, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, točka 63), in z dne 12. januarja 2023, Österreichische Post (Informacije o prejemnikih osebnih podatkov) (C‑154/21, EU:C:2023:3, točka 29).
(
6
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 26. januarja 2021, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 in C‑423/19, EU:C:2021:63, točka 65), in z dne 17. januarja 2023, Španija/Komisija (C‑632/20 P, EU:C:2023:28, točke od 40 do 42).
(
7
)	V posameznih primerih si je mogoče predstavljati, da glavne poklicne dejavnosti uslužbenca ni mogoče določiti zato, ker opravlja več nalog v enakem časovnem obsegu. V teh primerih opravljanje ene od teh dejavnosti v državi poznejše zaposlitve v referenčnem obdobju ne bi oviralo dodelitve izselitvenega dodatka.
(
8
)	Sodbe z dne 24. januarja 2008, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, točki 38 in 39); z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točki 35 in 36); z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točki 43 in 44); Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točki 41 in 42); Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točki 37 in 38); De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, točki 33 in 34), in z dne 25. marca 2021, Alvarez y Bejarano in drugi/Komisija (C‑517/19 P in C‑518/19 P, EU:C:2021:240, točka 69); glej tudi sodbi z dne 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, točka 20), in z dne 15. septembra 2022, Brown/Komisija in Svet (C‑675/20 P, EU:C:2022:686, točka 46).
(
9
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, točka 44, opomba 23).
(
10
)	Glej sodbo z dne 28. februarja 2019, Pozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, točka 39).
(
11
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 30. junija 2005, Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:T:2005:264, točka 34), in z dne 28. februarja 2019, Pozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, točka 50).
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2020, UI/Komisija (T‑362/19, neobjavljena, EU:T:2020:562, točka 53); glej v istem smislu sodbo z dne 13. decembra 2004, E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, točki 57 in 72).
(
13
)	Sodbe z dne 31. maja 1988, Nuñez/Komisija (211/87, EU:C:1988:275, točka 10); z dne 8. aprila 1992, Costacurta Gelabert/Komisija (T‑18/91, EU:T:1992:56, točka 41); z dne 13. aprila 2000, Reichert/Parlament (T‑18/98, EU:T:2000:113, točka 25); z dne 3. maja 2001, Liaskou/Svet (T‑60/00, EU:T:2001:129, točka 52); z dne 30. junija 2005, Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:T:2005:264, točka 61), in z dne 25. novembra 2020, UI/Komisija (T‑362/19, neobjavljena, EU:T:2020:562, točka 37).
(
14
)	Glej sklep z dne 6. julija 2021, Karpeta‑Kovalyova/Komisija (C‑717/20 P, neobjavljen, EU:C:2021:542, točki 11 in 12).
(
15
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v povezanih zadevah Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) in De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, točke od 123 do 131).
(
16
)	Sodbe z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točka 42), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točka 36), in Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točka 40); sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v povezanih zadevah Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) in De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, točka 136).
(
17
)	Sodbe z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 37); z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točka 45), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točka 39), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točka 43), De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, točka 35), in z dne 24. januarja 2008, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, točka 40).
(
18
)	Sodbe z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 38); z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točka 46), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točka 40), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točka 44), De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, točka 36), in z dne 24. januarja 2008, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, točka 41).
(
19
)	V zvezi s temi premisleki glej že sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, točke od 54 do 56).
(
20
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, točka 57).
(
21
)	V tem smislu sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, točka 57).
(
22
)	V primeru, o katerem je tu treba odločiti, gre za področje uporabe člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, saj pritožnik ni državljan države zaposlitve (Belgija), temveč je poljski državljan. Ker pa je v referenčnem obdobju svojo glavno poklicno dejavnost opravljal v Belgiji, nima pravice do izselitvenega dodatka, razen če ni opravljal dela za drugo državo (ali mednarodno organizacijo). V teh okoliščinah bi bila široka razlaga pojma „delo za drugo državo“ njemu v prid. Če pa bi šlo za nastop dela na Poljskem in če bi pritožnik opravljal svojo glavno poklicno dejavnost v Belgiji vsaj deset let, bi bil do izselitvenega dodatka upravičen le, če ne bi opravljal nobenega dela v državni službi ali mednarodni organizaciji. Široka razlaga tega izraza torej zanj v tem primeru – za kar pa v obravnavani zadevi ne gre – ne bi bila ugodna.
(
23
)	V zvezi s tem izčrpno moji sklepni predlogi v zadevi Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, točke od 36 do 42 in 50).
(
24
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, točke od 40 do 41).
(
25
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, točka 90); glede tega premisleka v zvezi z razlago merila „glavne poklicne dejavnosti“ glej tudi točko 53 zgoraj.
(
26
)	Glej sodbi z dne 15. januarja 1981, Vutera/Komisija (1322/79, EU:C:1981:6, točka 9), in z dne 13. decembra 2004, E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, točka 126).
(
27
)	Primer tega bi bila začasna napotitev zaposlenega v zasebnem podjetju v tujo pisarno tega podjetja. Tako je Splošno sodišče v sodbi z dne 13. decembra 2004, E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357) odločilo, da za osebo, ki je bila v angleški odvetniški pisarni v Londonu zaposlena za določen čas in je bila za določen čas napotena v pisarno v Bruslju, ne velja pravilo nevtralizacije.
(
28
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 39).
(
29
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 42).
(
30
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 44).
(
31
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točki 42 in 43); glej tudi sodbe z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točka 51), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točka 45), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točka 49), in De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, točka 41), ki se prav tako sklicujejo na to.
(
32
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 45).
(
33
)	Sodbe z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, točki 56 in 60), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, točki 50 in 54), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, točki 54 in 58), in De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, točki 46 in 50).
(
34
)	Podobne formulacije vsebujejo na primer tudi italijanska („servizi effettuati per un altro Stato“), španska („servicios prestados a otro Estado“) in portugalska („serviços prestados a um outro Estado“) jezikovna različica.
(
35
)	Podobne formulacije vsebujejo na primer tudi italijanska („esercizio di funzioni al servizio di uno Stato“), španska („ejercicio de funciones al servicio de un Estado“) in portugalska („exercício de funções num serviço de qualquer Estado“) jezikovna različica.
(
36
)	Sodbi z dne 30. marca 1993, Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, točka 36), in z dne 28. novembra 2019, Wywiał‑Prząda/Komisija (T‑592/18, EU:T:2019:820, točka 35).
(
37
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 45).
(
38
)	V zvezi s tem je Splošno sodišče v neki zadevi razsodilo, da spada samostojna poklicna dejavnost svetovalca Komisije med izjeme dela za mednarodno organizacijo, glej sodbo z dne 14. decembra 1995, Diamantaras/Komisija (T‑72/94, EU:T:1995:212, točka 52).
(
39
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 45).
(
40
)	Sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, točka 44).
(
41
)	Vprašanje, ali za delo za politično podenoto države, kot so vlade regij, avtonomnih skupnosti ali drugih lokalnih skupnosti, velja pravilo nevtralizacije, v obravnavanem primeru ni pomembno za odločitev. Tu torej lahko ostane odprto vprašanje, ali je Sodišče to upravičeno zanikalo v svojih sodbah z dne 29. novembra 2007, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726), in De Bustamante Tello/Svet (C‑10/06 P, EU:C:2007:727).
(
42
)	Vredno bi bilo premisliti, v kolikšnem obsegu bi bilo treba razlikovati glede na to, ali za zadevno delo veljajo nekateri privilegiji in imunitete, kot lahko izhajajo na primer iz Dunajske konvencije o diplomatskih odnosih z dne 18. aprila 1961 ali iz drugih mednarodnih pogodb. V teh primerih namreč vsekakor obstaja dovolj pomembna razlika v primerjavi z osebami, ki jih v tujino začasno napoti – fizična ali pravna – oseba in ki tam na primer delajo v podružnici. Poleg tega naj bi merilo obstoja nekaterih privilegijev in imunitet v korist posameznika omogočalo objektivno in jasno uporabo pravila nevtralizacije.
(
43
)	Glej v zvezi s tem moje ugotovitve v točkah od 71 do 73.