62004CC0156_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Komisija Evropskih skupnosti v okviru te tožbe od Sodišča zahteva, naj ugotovi, da je Helenska republika kršila obveznosti, ki veljajo zanjo na podlagi člena 90 ES in člena 1 Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo(2) (v nadaljevanju: Direktiva 83/182 ali Direktiva). V okviru tožbe si Komisije prizadeva, da bi Sodišče razsodilo, da Helenska republika ni izpolnila obveznosti, naložene na podlagi člena 90 ES in člena 1 Direktive 83/182, zato ker upravna praksa pri uvozu nekaterih prevoznih sredstev ta določila krši. V praksi in v tem primeru gre za začasen uvoz motornih vozil.
2. Ta zadeva temelji na vrsti pritožb, ki sta jih prejela Komisija in Evropski parlament glede načina, kako grški organi ugotavljajo neizpolnjevanje obveznosti in nalagajo sankcije pri kršenju predpisov o začasnem uvozu motornih vozil.
3. Sicer pa grška upravna praksa glede začasnega uvoza motornih vozil ni prvič pod drobnogledom Sodišča.(3) Že leta 1991 je Komisija sprožila postopek zaradi neizpolnjevanja obveznosti, ki se je zaključil z obsodbo Helenske republike. Grški pravosodni organi so sicer postavili več vprašanj za predhodno odločanje. V tem pogledu je eden od ponavljajočih se izrazov vprašanje sorazmernosti sistema sankcij, ki ga uporabljajo grški organi pri kršenju predpisov.(4)
II – Pravni okvir
A – Člen 90 ES
4. Člen 90 ES določa:
„Nobena država članica ne uvaja, neposredno ali posredno, kakršnih koli notranjih davkov na izdelke drugih držav članic, ki bi bili višji od davkov, uvedenih neposredno ali posredno na enakovrstne domače izdelke.
Prav tako nobena država članica ne uvaja takšnih notranjih davkov na izdelke drugih držav članic, s katerimi bi posredno zaščitila druge izdelke.“
B – Direktiva 83/182
5. Direktiva 82/183 je bila sprejeta zato, da se v vsaki državi članici odpravijo ovire prostega pretoka rezidentov Skupnosti, ki so posledica davčnih predpisov, ki se uporabljajo pri začasnem uvozu nekaterih prevoznih sredstev za zasebno ali poslovno rabo, med katerimi so motorna vozila. Na podlagi te direktive se lahko motorna vozila za zasebno rabo pod nekaterimi pogoji začasno uvozijo v kakšno drugo državo članico. V tem primeru države članice odobrijo oprostitev prometnega davka, trošarin in davkov, naštetih v Prilogi k Direktivi.(5)
6. Davčna oprostitev se odobri pod tremi pogoji. Prvič, posameznik, ki uvaža zasebno vozilo, mora imeti običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica začasnega uvoza. Drugič, ta prevozna sredstva se morajo uporabljati za zasebno rabo in ne za opravljanje plačanih ali pridobitvenih dejavnosti. Tretjič, prevozno sredstvo v državi članici začasnega uvoza ni odtujeno ali dano v najem ali posojeno rezidentu te države.(6)
7. Da bi bil posameznik oproščen davka, mora predložiti dokazilo o običajnem prebivališču. Na splošno za to zadostuje osebna izkaznica ali kateri koli drugi identifikacijski dokument. Če pristojni organi države članice uvoza dvomijo o veljavnosti dokazila o običajnem prebivališču, lahko zahtevajo kakršen koli dodaten podatek ali dokaz.(7)
8. Ustrezne določbe Direktive so navedene spodaj.
9. Člen 1 navaja:
_‚1.	Države članice pod spodaj določenimi pogoji pri začasnem uvozu iz druge države članice oprostijo motorna cestna vozila (vključno z njihovimi prikolicami), počitniške prikolice, izletniške ladje, zasebne zrakoplove, kolesa, tricikle in jahalne konje:
– prometnega davka, trošarin in drugih davkov na potrošnjo;
– davkov, naštetih v Prilogi.
[…]“
10. Člen 3 Direktive 83/182 se glasi:
„Začasen uvoz nekaterih prevoznih sredstev za zasebno rabo“
„Če se zasebno vozilo, počitniška prikolica, izletniška ladja, zasebni zrakoplov, tricikel ali kolo uvozi začasno, je uvoženi artikel oproščen davkov, določenih v členu 1, za obdobje, neprekinjeno ali ne, največ šest mesecev v katerih koli 12 mesecih, če:
(a) ima posameznik, ki uvaža tako blago:
aa) običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica začasnega uvoza;
bb) uporablja to prevozno sredstvo za zasebno rabo;
(b) prevozno sredstvo v državi članici začasnega uvoza ni odtujeno ali dano v najem ali posojeno rezidentu te države. […]“
11. V skladu s členom 7 Direktive 83/182:
„1.	V tej direktivi ‚običajno prebivališče‘ pomeni kraj, kjer oseba navadno živi, to je vsaj 185 dni v vsakem koledarskem letu zaradi osebnih in poklicnih vezi, ali v primeru osebe, ki nima poklicnih vezi, zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo med to osebo in krajem, kjer živi.
Vendar se za običajno prebivališče osebe, katere poklicne vezi so na drugem kraju kot njene osebne vezi in ki zato živi na različnih krajih v dveh ali več državah članicah, šteje kraj njenih osebnih vezi, če se ta oseba tja redno vrača. Za ta zadnji pogoj ni treba, da je izpolnjen, če oseba živi v državi članici, da bi opravila nalogo z določenim trajanjem. Obiskovanje univerze ali šole ne pomeni prenosa običajnega prebivališča.
2.	Posamezniki dokažejo kraj svojega običajnega prebivališča na kakršen koli ustrezen način, kot je predložitev osebne izkaznice ali katerega koli drugega veljavnega dokumenta.
3.	Če pristojni organi države članice uvoza dvomijo v veljavnost izjave glede običajnega prebivališča, dane v zvezi z odstavkom 2 ali za namen nekaterih specifičnih kontrol, lahko zahtevajo kakršno koli dodatno informacijo ali dokaz.“
12. Člen 9 Direktive vsebuje nekatera posebna pravila. Eno izmed teh pravil v odstavku 1 navaja:
„Države članice lahko ohranijo in/ali uvedejo liberalnejše ureditve od predvidenih v tej direktivi. Zlasti lahko na zahtevo uvoznika dovolijo začasen uvoz za obdobje, daljše od navedenih v členih 3 in 4(2). V tem primeru lahko države članice uvedejo davke, navedene v Prilogi, za obdobja, ki presegajo navedena v tej direktivi. […]“
13. Člen 10 vsebuje končne določbe Direktive. Odstavek 2 navaja:
„Kadar praktična uporaba te direktive povzroča težave, pristojni organi zadevnih držav članic sprejmejo potrebne sklepe po medsebojnem sporazumu, zlasti glede na konvencije in direktive Skupnosti o vzajemni pomoči.“
C – Veljavna nacionalna zakonodaja
14. Člen 137 Carinskega zakonika, sprejet z Zakonom št. 2960/2001, z naslovom „Kršitve – Sankcije“, sestavljajo oddelki A – Vozila Skupnosti, B – Vozila tretjih držav in C – Vozila Skupnosti in tretjih držav. Določbe oddelkov A in C se glasijo:
„A	Vozila Skupnosti
1.	Imetništvo ali uporaba vozil Skupnosti s strani oseb iz Grčije brez kakršnega koli uradnega postopka, predvidenega po členih 129 in 130 tega zakonika, šteje za manjšo carinsko kršitev po členu 142(1) tega zakonika. V navedenih primerih se naloži višina globe glede na davčno obremenitev, ki velja za vozilo.
2.	Določbe prejšnjega odstavka se prav tako uporabljajo, če je bila predložena prijava vstopa vozila, vendar se carinski dolžnik ni zglasil pri carinskem organu v treh mesecih od datuma, ko pristojbina za registracijo dospe v plačilo, da se uredi status vozila.
3.	Določbe odstavka Al se ne uporabljajo, če se zadevne osebe prostovoljno zglasijo pri carinskem organu, da bi uredile ustrezne formalnosti, predvidene v posameznem primeru, še preden pristojni državni organi ugotovijo navedeno kršitev. V teh primerih se izrečejo globe po odstavku A4 tega člena. Če zadevna oseba ne predloži potrdila o datumu vstopa vozila na ozemlje, se mu namesto globe po odstavku A4 tega člena odredi globa 1500 eurov.
4.	V nadaljevanju navedene kršitve se štejejo za manjše carinske kršitve in se glede na primer lahko kaznujejo z naslednjimi globami:
(a)	Za nepredložitev dokazila po členu 129(1)(2) globa 300 eurov za vsako vozilo.
(b)	Za uporabo vozila po poteku datuma, določenega v členu 129(3), globa 1500 eurov, ki se zmanjša za petino, če je lastnik vozila v celoti oproščen davka na podlagi določb člena 132.
(c)	Za neupoštevanje pogojev iz člena 136(2) globa 150 eurov.
(d)	Za zapoznelo predložitev posebne izjave po členu 130(2) tega zakonika, za odpremo, izvoz, zapustitev, uničenje ali zapoznelo imobilizacijo vozila globa za vsak dan zamude, odmerjena na naslednji način:
zasebna vozila in vozila vrste JEEP:
– do 1600 cm 3
– 30 eurov;
– od 1601 cm 3
do 2000 cm 3
– 30 eurov;
– nad 2001 cm 3
– 60 eurov;
tovornjaki vseh prostornin motorjev – 20 eurov;
motorna kolesa vseh prostornin motorjev – 10 eurov.
(e) Za neizpolnjevanje pogoja po členu 136(4) tega zakonika ali prekoračitev obdobja bivanja ali uporabe vozila s prometnim dovoljenjem po členu 139(1)(2) tega zakonika se naloži globa, navedena v odstavku A4(d) tega člena, glede na primer za vsak dan po poteku veljavnosti začasnega prometnega dovoljenja.
(f)	Za zapoznelo plačilo pristojbine za registracijo, ki se nanaša na posebno dokazilo po členu 130(2) tega zakonika, predloženo nepravočasno ali v roku, se odredi globa za vsak dan zamude, kot je določeno v zgoraj navedeni točki (d). Ta globa se ne odredi, če zapoznelega plačila pristojbine za registracijo ni zakrivil upravičenec vozila.
(g)	Če vozilo vozi po nacionalnem ozemlju na podlagi člena 133(2) tega zakonika in ga upravlja druga, neupravičena oseba, se odredi globa 700 eurov, če je upravičenec na nacionalnem ozemlju v trenutku, ko je storjena kršitev. Uporaba navedenega vozila s strani druge, neupravičene osebe povzroči odvzem ureditve po členu 133(2) tega zakonika, če upravičenec v trenutku storjene kršitve ni na nacionalnem ozemlju, in določbe odstavka A1 tega člena se uporabijo za neupravičeno osebo. Vse globe, navedene v odstavku A4 tega člena, ne smejo presegati zneska davčnih obremenitev, veljavnih za vozilo.
5.	Dokazno breme o izpolnjevanju pogojev za koriščenje določb členov 132 in 133 tega zakonika, ki ga je treba predložiti carinskim organom, je obveznost zainteresiranih.
(B)	Vozila tretjih držav
[…]
(C)	Vozila Skupnosti in tretjih držav
1.	Poleg izreka glob iz predhodnih odstavkov A1, A4, B4, B5 se vozila začasno odvzamejo tudi z aktom carinskega organa, ki je ugotovil kršitev, in so ponovno na voljo po plačilu dolgovanih glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin. Če se vozila ne prevzame v šestih mesecih po dokončni naložitvi glob, postane last države in izrečene globe se znižajo za 100 %.
2.	Če se vozila, navedena v členu 125(1), uporabljajo pred plačilom dolgovane pristojbine za registracijo, pristojni carinski organ lastnikom ali imetnikom naloži globo v višini petkratne prometne pristojbine, ki velja za ta vozila.
3.	Določbe člena 142 in naslednjih členov tega zakonika o carinskih kršitvah in tihotapljenju se prav tako uporabljajo pri predložitvi lažnih izjav ali ponarejenih dokazil, ki navajajo leto prve vključitve vozil v promet ali njihovo tehnologijo za preprečevanje onesnaževanja, zaradi česar se ne poberejo pristojbine za registracijo ali pa se poberejo nižje pristojbine.
4.	Kršitve po členu 155(2)(g) in (h) tega zakonika se smiselno uporabljajo za pristojbino za registracijo in se kaznujejo v skladu z določbami o tihotapljenju tega zakonika.
5.	Določbe tega člena se prav tako uporabljajo za kršitve, ki so bile ugotovljene pred objavo tega zakonika v Staatsbladu (uradni list) in za katere teče postopek pred kazenskim ali upravnim sodiščem oziroma pred carinskimi ali drugimi pristojnimi organi, če te osebe želijo biti obravnavane s skladu s temi določbami v roku šestih mesecev od prejema vabila, ki jim ga pošljejo zadevne službe, se odpovedo pravnim sredstvom in plačajo globe ali povečane pristojbine, predvidene v skladu z določbami tega člena.
6.	Minister za finance lahko z odlokom sprejme kakršen koli dodaten ukrep za nadzor znotraj države, ki je potreben za ustrezno izvajanje določb četrtega dela tega zakonika.“
III – Predhodni postopek
15. Komisija je prejela vrsto pritožb zaradi ukrepov, ki so jih grške oblasti sprejele glede začasnega uvoza motornih vozil iz drugih držav članic. Te pritožbe se nanašajo predvsem na:
– primere zasegov vozil s strani služb ministrstva za finance, ki jim sledi zaplemba s strani davčnih organov;
– primere visokih glob za kršitve zaradi uporabe začasno uvoženega vozila, hkrati z zahtevo takojšnjega plačila vseh davkov, ki se navadno zahtevajo za dokončni uvoz;
– postopke pred kazenskim sodiščem z obtožbo tihotapstva, ki se kaznuje z nekaj leti zaporne kazni;
– ohranitev predpostavke, da narodnost oseb določa kraj njihovega stalnega prebivališča; grški organi nalagajo dokazno breme, ki je nesorazmerno večje za osebe grške narodnosti, ki želijo dokazati, da so rezidenti druge države članice.
16. Komisija je po zgoraj omenjenih pritožbah 17. maja 1999 na Helensko republiko naslovila pisni opomin, s katerim ji je naznanila, da ni izpolnila obveznosti, ki jih ima po členu 90 ES in Direktivi 83/182. Grški organi so odgovorili z dopisom z dne 1. septembra 1999.
17. Ker je menila, da Helenska republika ni sprejela zadostnih ukrepov, da bi odpravila kršitve, ji je Komisija 29. novembra 2000 poslala obrazloženo mnenje. V dopisu z dne 21. februarja 2001 je grška vlada pojasnila razvoj grškega zakonodajnega okvira in upravno prakso.
18. Po preučitvi tega odgovora in ob upoštevanju zadevne grške zakonodaje, kot je bila spremenjena po poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, se je Komisija odločila vložiti to tožbo, v kateri vztraja edino pri očitkih, navedenih v obrazloženem mnenju.
19. Komisija in grška vlada sta bili zaslišani na obravnavi 22. junija 2006.
IV – Uvodne opombe
20. Tožba Komisije temelji na vrsti pritožb o nepravilnostih v Grčiji, naslovljenih na Komisijo in Parlament. Med obravnavo je Komisija želela poudariti, da gre v tem primeru bolj za splošno prakso in ne za posamezne primere. Zato od Sodišča zahteva, naj ne obravnava posameznih primerov, temveč težave, ki se še vedno pojavljajo v grški upravni praksi pri izvajanju carinske zakonodaje.
21. Grška vlada nasprotuje temu pristopu Komisije. Obstoja upravne prakse v nasprotju z Direktivo ni mogoče dokazovati na podlagi nekaterih na Komisijo naslovljenih pritožb posameznikov. Komisija od Sodišča ne more zahtevati, naj razsodi o posameznih primerih. Kljub temu Helenska republika meni, da so le pristojni državni organi držav članic pod nadzorom nacionalnih sodišč pristojni za presojanje dejstev. Poleg tega grška vlada oporeka reprezentativnosti primerov, ki jih je predstavila Komisija.
22. S tako predstavitvijo zadev Komisija želi, da se ugotovi, da upravna praksa v Grčiji ni primerna za doseganje rezultatov, ki se jih poskuša doseči z Direktivo na splošno in strukturno. Zato se zdi, da Komisija od Sodišča želi, da razsodi po analogiji s sodbo v zadevi Komisija proti Irski glede izpolnjevanja direktive o odpadkih.(8)
23. Za sodbo Sodišča, kot jo želi Komisija, je treba izpolniti pogoje, določene z navedeno sodbo Komisija proti Irski. Po mnenju Sodišča je treba dokazati, da so organi države članice neprekinjeno izvajali ustaljeno prakso, ki je v nasprotju z določbami Direktive.(9) Najprej naj bi šlo za splošnejšo prakso ali za obliko neizpolnjevanja obveznosti, ki se utegne ponavljati. Potem mora stanje neizpolnjevanja obveznosti trajati dalj časa po tistem, odkar je posamezna obveznost Skupnosti začela veljati. Nazadnje mora imeti neizpolnjevanje obveznosti negativne učinke na izpolnjevanje ciljev, ki izhajajo iz zadevnega ukrepa Skupnosti.(10) Primeri, na katere opozarja Komisija, morajo dati zadostno podlago za ugotovitev, da gre za strukturno neizpolnjevanje obveznosti.
24. Ob presoji dejstev in okoliščin, ki jih je predstavila Komisija in s katerimi želi dokazati obstoj določene upravne prakse, se je treba zavedati, da taka zahteva Komisije ni edini primer. V preteklosti je Sodišče že dobilo zahteve, naj razsodi o podobnih upravnih praksah. Iz tovrstnih sodb izhaja, da sta grška ureditev ter praksa njenega izvajanja in ohranjanja problematični z vidika upoštevnega prava Skupnosti (glej točko 3).
25. Tožba Komisije vsebuje štiri navedene očitke, ki se bodo obravnavali po naslednjem vrstnem redu:
– težave pri določanju običajnega prebivališča;
– nesorazmerne sankcije, naložene pri kršenju predpisov;
– sistematično odmerjanje in pobiranje davkov za dokončni uvoz vozil pri drugi tatvini začasno uvoženih vozil;
– težava pri uporabi Direktive 83/182.
V – Analiza
A – Dokaz o običajnem prebivališču
26. Komisija meni, da grška praksa ni v skladu s členom 7(2) Direktive 83/182 in z domnevo nedolžnosti, ker nalaga večje dokazno breme glede običajnega kraja prebivališča. Grški organi naj bi lastnike vozil, registriranih v drugi državi članici, dosledno obravnavali kot grške rezidente z običajnim prebivališčem v Grčiji. Prav tako naj bi Grki, ki prebivajo v drugi državi članici, zelo težko dokazali, da njihovo običajno prebivališče ni v Grčiji. Po drugi strani je Komisija prejela vrsto pritožb posameznikov, ki niso grški državljani in ki naj bi prav tako naleteli na težave pri dokazovanju običajnega prebivališča. Na primer, potrdil upravnih organov drugih držav članic naj ne bi sprejeli kot dokaz o običajnem prebivališču.
27. Grška vlada ugovarja očitku, da naj bi pristojni organi nalagali večje dokazno breme od dovoljenega po Direktivi 83/182. Sicer naj dokazno breme v praksi ne bi bilo obrnjeno in naj se ne bi posegalo v domnevo nedolžnosti. Grška uprava naj bi le zakonito uporabila možnosti po členu 7(3) Direktive glede dokaznega bremena. Pri dvomu, na primer, ko gre za grške državljane s pomembnimi vezmi v Grčiji, bi lahko pristojni organi zahtevali kakršen koli podatek ali dodatna dokazila na podlagi te določbe.
28. Iz zgradbe člena 7 Direktive je razvidno, da se morajo nacionalni organi načeloma zadovoljiti z dokumenti, navedenimi v odstavku 2 te določbe. Le če obstaja upravičen dvom, ki izhaja iz objektivnih dejstev, lahko zahtevajo podrobnejša dokazila. Z drugimi besedami, ni si mogoče predstavljati, da bi nacionalni organi mislili, da je treba domnevati, da dokazila, predložena v skladu z odstavkom 2, ne bi bila zadostna. Člen 7 Direktive pravzaprav temelji na načelu, da je treba zaupati izjavam pristojnih organov druge države članice. Sicer bi bil pretok oseb, storitev in blaga med državami močno oviran. Zato je treba uvesti stroge pogoje za možnost iz člena 7(3) Direktive 83/182, po kateri bi obstajal upravičen dvom, ki bi izhajal iz objektivnih dejstev.
29. Dejstva in okoliščine, ki jih je navedla Komisija, kažejo na to, da se v grški upravni praksi tako ali drugače dosledno nalaga povečano obveznost predložitve dokazov na podlagi člena 7(3) Direktive 83/182, in sicer še zlasti grškim državljanom. Iz tega sledi, da se zavračajo dokumenti, ki so jih izdali pristojni organi drugih držav članic kot dokazila. Glede tega so zgovorni primeri, ki jih je predstavila Komisija.
30. Taka sta, na primer, primera Louloudakisa in Modinosa. Ob preverjanju sta bili njuni vozili zaseženi kot tihotapsko blago na podlagi mnenja pristojne službe, da imata običajno prebivališče v Grčiji. Nato jima je bila naložena globa, ki je za Modinosa znašala 147.000 eurov. V obeh primerih so povsem prezrli listine, ki dokazujejo njuno običajno prebivališče zunaj Grčije. Louloudakis je predložil dokaze iz Italije, s podatki o prebivališču, zaposlitvi in članih družine. Grški organi tem listinam niso posvečali nikakršne pozornosti. Tudi Modinos, rojen na Cipru in državljan Združenega kraljestva, je v spornem času prebival v Nemčiji in ni mogel prepričati grških organov, da njegovo prebivališče ni v Grčiji.
31. Zlasti pritožbi Louloudakisa in Modinosa pričata o praksi grških organov, ki temelji na domnevi, da narodnost neke osebe ali njenega družinskega člana določa kraj njenega prebivališča. Grški organi tako nalagajo večjo, nesorazmerno obveznost dokazovanja.
32. Iz tega sledi, da je očitek Komisije utemeljen.
B – Sistem sankcij
33. Komisija meni, da vse sankcije, ki se nalagajo pri kršenju ureditve začasnega uvoza po Direktivi, niso sorazmerne. Iz prejetih pritožb naj bi bilo razvidno, da so lahko naložene globe dosegale zneske do več deset tisoč eurov. Zato naj višina sankcij ne bi bila sorazmerna glede na težo kršitve pri začasnem uvozu motornih vozil.
34. Poleg tega Komisija potrjuje, da so bila zadevna vozila zasežena do plačila glob. Tako stanje bi lahko trajalo več let, če bi postopek potekal pred kazenskim ali upravnim sodiščem, na carini ali pred kakšnim drugim organom. Komisija meni, da to ni sprejemljivo in da je v nasprotju s temeljno lastninsko pravico.
35. Komisija nato očita, da se ob izreku sankcije ni upoštevala dobra vera kršitelja.
36. Nazadnje Komisija nasprotuje členu 137 C(5) Carinskega zakonika, ki je bil sprejet z Zakonom št. 2960/2001 in predvideva, da se manjše sankcije izrekajo za kršitve, ki so bile ugotovljene pred objavo Zakona št. 2960/2001 in potekajo v postopku pred kazenskim ali upravnim sodiščem, na carini ali pred kakšnim drugim organom, če se zadevne osebe odpovedo pravnim sredstvom. Komisija trdi, da to ni v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva.
37. Grška vlada na očitke Komisije odgovarja, da so države članice zaradi neusklajenosti na tem področju pristojne za določanje višine glob. Če noben predpis Skupnosti ne določa posebne sankcije za določeno kršitev, lahko države članice same določijo sankcije.
38. Grška vlada sicer meni, da sankcije niso v nasprotju z načelom sorazmernosti. V boju proti goljufijam so potrebne stroge sankcije. Po njenem mnenju so pristojbine za registracijo v Grčiji v primerjavi z drugimi državami članicami zelo visoke, kar lahko pripelje do uvažanja vozil na podlagi Direktive, da bi se izognilo davkom in drugim dolgovanim prelevmanom. Zato bi bile visoke globe v boju proti goljufivim praksam upravičene.
39. Glede na trenutno stanje prava Skupnosti so države članice pristojne za sprejemanje ustreznih predpisov glede sankcij in kršitev v zvezi z uvozom, še zlasti v boju proti izogibanju davkom. Kljub temu pa morajo izvajati svoje pristojnosti v duhu spoštovanja prava Skupnosti in njegovih splošnih načel.(11) Sodišče je že večkrat izpostavilo pogoje, ki jih je treba izpolnjevati pri upravnih ali kazenskih ukrepih, da ne bi ovirali svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo.(12)
40. Menim, da je treba sodno prakso Sodišča razumeti na naslednji način. Ko gre za preproste upravne določbe – na primer glede vpisov ali rokov –, ki nehote niso bile upoštevane, mora biti odmerjena sankcija sorazmerna z lažjo naravo zadevne kršitve. Strožje sankcije se lahko naložijo, če so bile določbe nedvomno in namerno kršene z očitnim namenom, da se obide nacionalna davčna zakonodaja.
41. Iz sodne prakse tudi izhaja, da mora biti sistem sankcij pregleden. To pomeni, da kumuliranje sankcij, ki se posamezno štejejo za blažje sankcije, ne more pripeljati do tega, da nazadnje izrečena sankcija ni sorazmerna glede na težo kršitve.
42. Iz sodne prakse izhaja, da je treba ugotovljene lažje kršitve obravnavati s tako hitrostjo, da se lahko oseba v sodnem postopku v razumnem roku ponovno znajde v položaju v skladu z zakonom, ki ji v zadostni meri jamči pravice, ki jih lahko uveljavlja po pravu Skupnosti.
43. Sedaj je treba preučiti, ali so sankcije, ki jih izrekajo grški organi, tako kot trdi Komisija, toliko nesorazmerne v primerjavi s težo kršitve, da bi lahko spodkopale zakonodajo o začasnem uvozu prevoznih sredstev.
44. Te sankcije so še zlasti:
– pavšalna globa(13),
– globa na podlagi prostornine motorja(14),
– povečanje dajatve, ki lahko znaša do petkratne prometne pristojbine, ki velja za ta vozila(15) .
45. Poleg izreka teh glob so vozila tudi začasno odvzeta z aktom carinskega organa, ki je ugotovil kršitev. Na voljo so ponovno po plačilu dolgovanih glob in morebitnih drugih predvidenih dajatev.(16)
46. Sistem sankcij ne dovoljuje pomislekov, da gre za oviranje svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba. Vendar na podlagi pritožb, ki jih navaja Komisija, kaže, da se zgoraj omenjene določbe v praksi uporabljajo tako, da njihova uporaba ni sorazmerna. Lastniki vozil imajo zelo majhno možnost za dokazovanje nedolžnosti in dobre vere. Če obstaja dvom, so neposredno podvrženi različnim ukrepom, kot je na primer zaseg vozila. Poleg tega so na koncu globe pretirane glede na to, da se sankcije v praksi kumulirajo. Nazadnje se postavlja tudi vprašanje dolgega obdobja negotovosti glede poteka postopka, in ko so vozila zasežena, je treba zelo dolgo čakati na njihovo vrnitev.(17) Tako kumuliranje sankcij je vprašljivo, še zlasti pri lažjih upravnih kršitvah.
47. Številne pritožbe glede nesorazmernosti sankcij povrhu še kažejo, da se v grški praksi pri določanju upravnih sankcij ne upošteva dobra vera osebe, ki uporablja pravico prostega gibanja. Po mnenju Sodišča je vsekakor treba pri odrejanju dejanske sankcije upoštevati dobro vero kršitelja, če so se pri določanju veljavne ureditve pojavile težave.(18)
48. Prav tako je treba preučiti, ali člen 137C(5) Carinskega zakonika, ki je bil sprejet z Zakonom št. 2960/2001, izpolnjuje zahteve, ki jih pravo Skupnosti nalaga v okviru učinkovitega sodnega varstva.
49. Načelo učinkovitega sodnega varstva je splošno pravno načelo.(19) To načelo po eni strani vsebuje zahtevo, na podlagi katere mora sodno varstvo zagotoviti neodvisen, nepristranski in po zakonu postavljen sodni organ, hkrati pa je treba zagotoviti pošteno in pregledno obravnavo, po drugi strani pa načelo obvezuje nacionalne sodne organe, da sodelujejo pri zagotavljanju tega sodnega varstva.
50. Člen 137 C(5) Carinskega zakonika ne ustreza merilom sodnega nadzora, kajti osebe v sodnem postopku ne razpolagajo več s pravnimi sredstvi. Ta določba predvideva, da se za kršitve, ki so bile ugotovljene pred objavo Zakona št. 2960/2001 in so v postopku pred kazenskim ali upravnim sodiščem, na carini ali pred kakšnim drugim pristojnim organom, lahko uporabi sistem blažjih sankcij, če se prosilec odpove pravnim sredstvom. Ta določba spravi osebo v sodnem postopku v precep, ali naj se podvrže sistemu sankcij, ki je predviden v ta namen in ni sorazmeren, ali pa se odpove svojim pravnim sredstvom in s tem torej sodnemu varstvu. Ne glede na to, katero možnost izbere, uporaba grških pravil na tem področju pripelje do kršenja prava Skupnosti.
51. Iz tega sledi, da je ta očitek Komisije prav tako utemeljen.
C – Sistematično odmerjanje in pobiranje davkov za dokončen uvoz vozil pri drugi tatvini začasno uvoženih vozil
52. Komisija Helenski republiki očita, da morajo osebe, ki so žrtve druge tatvine začasno uvoženega vozila, plačati pristojbino za registracijo, kot če bi bilo vozilo dokončno uvoženo. Meni, da ta praksa ni v skladu s členom 90 ES. Za vsak posamezen primer bi bilo treba preučiti okoliščine, v katerih je bilo vozilo ukradeno. Morebitna obdavčitev bi bila s tem bolje prilagojena dejanskemu stanju.
53. Grška vlada v odgovoru na tožbo navaja, da se tak ukrep ne uporablja samo za uvožene proizvode, temveč za vse proizvode v odložnem postopku. Pri tatvini vozila – uvoženega ali ne –, za katero je bila plačana pristojbina in je registrirano v Grčiji, se ne zahteva noben davek, saj je bil ta že plačan. V primeru na grškem ozemlju ukradenih proizvodov, za katere dajatve še niso bile plačane, ni predvidena nobena oprostitev.
54. Grška vlada še navaja, da Direktiva 83/182 prav tako ne določa trajne oprostitve davka, če gre za tatvino. Zato bi lahko grški organi zahtevali plačilo pristojbine za registracijo že ob prvi tatvini, namesto šele ob drugi. To jasno ne bi pomenilo neugodnega obravnavanja državljanov Skupnosti, temveč preventivni ukrep proti vsem oblikam sistematične davčne utaje.
55. V tem primeru je zadevna določba člen 12(1) ministrskega odloka D. 247/1988, ki se glasi:
„Upravičenec, ki prijavi tatvino vozila, ki ga je prevzel kot začasno uvoženo, v skladu z določbami tega odloka ali določbami člena 18 tega odloka, ni dolžan plačati carinskih dajatev ali drugih davkov, ki veljajo za ukradeno vozilo, in zanj ne veljajo zavezujoči ukrepi, ki jih določa zakonski odlok št. 356/74, če upravičenec v prihodnosti ne sodeluje pri ilegalni uporabi vozila v Grčiji in če so kumulativno izpolnjeni naslednji pogoji.
[…]
(d) Upravičenec v preteklosti ni prijavil tatvine drugega osebnega vozila, ki ga je prevzel kot začasno uvoženo.
56. Iz pripomb strank izhaja, da je vidik te določbe naslednji: pri prijavi druge tatvine motornega vozila se domneva, da gre za goljufijo. Domneva se, da gre v takem primeru za namerno izogibanje pristojbini za registracijo in drugim dajatvam. Iz te domneve sledi, da je treba za ukradeno vozilo plačati carinske dajatve in druge davke.
57. Razumni nacionalni ukrepi za preprečevanje davčnih utaj so upravičeni. Vendar ti ukrepi ne morejo biti sestavljeni tako, da bi lahko ovirali osebe, ki v dobri veri uporabljajo pravico prostega gibanja. Če oseba v sodnem postopku nima možnosti, da se sklicuje na dobro vero, je to ovira. Oseba, katere vozilo je že bilo enkrat ukradeno v Grčiji – lahko predpostavljamo, da v Grčiji tatvina vozila ni redkejši pojav kot v drugih državah članicah –, se bo težje vrnila na grško ozemlje z vozilom, registriranim drugje v Skupnosti, kajti pri ponovni tatvini, ne bo samo izgubila vozila, temveč bo dolžna grškim oblastem plačati tudi vse carinske in druge dajatve. Če nima nikakršne možnosti dokazati nedolžnosti, gre za oviro prostega gibanja.
58. Iz tega sledi, da je očitek Komisije utemeljen.
D – Grški organi ne uporabljajo Direktive 83/182
59. Komisija grški vladi očita, da ne uporablja določb Direktive 83/182, temveč določbe o začasnem uvozu vozil iz tretjih držav. Za utemeljitev očitka se Komisija sklicuje na člen 133(2) grškega davčnega zakonika.
60. Grška vlada zavrača utemeljitev Komisije. Dodaja, da se ugodna ureditev, ki velja za vozila Skupnosti, nanaša na vozila iz tretjih držav. V obeh primerih se torej ureditev, določena z Direktivo 83/182, uporablja pri začasnem uvozu vozil.
61. Zato se velja najprej sklicevati na člen 133(2) grškega davčnega zakonika, ki navaja:
„Vozila Skupnosti lahko začasno ostanejo na nacionalnem ozemlju, ne da bi se zahtevalo plačilo pristojbine za registracijo in davka na dodano vrednost (DDV). Za dodelitev te začasne oprostitve pristojbine za registracijo in davka na dodano vrednost (DDV) se smiselno uporabijo roki in pogoji v skladu z določbami carinske ureditve za začasni uvoz, če se vozila iz tretjih držav, ki so začasno uvožena na ozemlje, ponovno izvozijo.“
62. Iz določbe načeloma ne izhaja, da grški organi namesto določb Direktive 83/182 uporabljajo določbe o začasnem uvozu vozil iz tretjih držav. Torej člen 133(2) grškega davčnega zakonika ne pomeni kršitve Direktive 83/182. Toda če sta izvajanje in ohranjanje grške ureditve natančnejša in bolj omejevalna kot ureditev po Direktivi 83/182 – in zgoraj ugotovljene kršitve to jasno kažejo –, tedaj izenačevanje določb o začasnem uvozu vozil iz tretjih držav z določbami Direktive 83/182 vsekakor pomeni kršitev.
63. Iz tega sledi, da je ta očitek Komisije prav tako utemeljen.
VI – Predlog
64. Posledično Sodišču predlagam, naj:
1. očitke Komisije razglasi za utemeljene, in sicer glede:
– določanja običajnega prebivališča v smislu člena 7 Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki se uporabljajo v Skupnosti na področju začasnega uvoza nekaterih prevoznih sredstev;
– uporabe grškega sistema sankcij za kršitve pravil o začasnem uvozu motornih vozil;
– kršitve načela učinkovitega sodnega varstva;
– sistematičnega odmerjanja in pobiranja davkov za dokončni uvoz vozil pri drugi tatvini začasno uvoženih vozil;
– uporabe Direktive 83/182;
2. Helenski republiki naloži plačilo stroškov.
(1) .
(2)  –	UL L 105, str. 59.
(3)  –	Glej zlasti sodbe z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Komisija proti Helenski republiki (C-9/92, Recueil, str. I-4467); z dne 29. maja 1997 v zadevi Klattner (C-389/95, Recueil, str. I-2719) in z dne 12. julija 2001 v zadevi Louloudakis (C-262/99, Recueil, str. I-5547).
(4)  –	Glej zlasti že navedeno sodbo Louloudakis.
(5)  –	Člen 1 Direktive 83/182.
(6)  –	Člen 3 Direktive 83/182.
(7)  –	Člen 7 Direktive 83/182.
(8)  –	Sodba z dne 26. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Irski (C-494/01, ZOdl, str. I-3331).
(9)  –	Zgoraj omenjena sodba Komisija proti Irski, točka 47.
(10)  –	Glej tudi moje sklepne predloge z dne 23. septembra 2004 k v opombi 8 navedeni zadevi Komisija proti Irski, točke od 43 do 48.
(11)  –	Glej v opombi 3 navedeno sodbo Louloudakis, točka 67, in navedeno sodno prakso.
(12)  –	Glej zlasti sodbe z dne 11. novembra 1981 v zadevi Casati (203/80, Recueil, str. 2595, točka 27); z dne 31. januarja 1984 v zadevi Luisi en Carbone (286/82 in 26/83, Recueil, str. 377); z dne 21. decembra 1989 v zadevi Komisija proti Helenski republiki (68/88, Recueil, str. 2965) in z dne 16. oktobra 1992 v zadevi Komisija proti Helenski republiki (C-210/91, Recueil, str. I-6735, točka 20).
(13)  –	Glej na primer člen 137A(4), točka (b), Carinskega zakonika, sprejetega z Zakonom št. 2960/2001.
(14)  –	Glej na primer člen 137A(4), točka (b), Carinskega zakonika, sprejetega z Zakonom št. 2960/2001.
(15)  –	Glej na primer člen 137C(2) Carinskega zakonika, sprejetega z Zakonom št. 2960/2001.
(16)  –	Glej člen 137C(1) Carinskega zakonika, sprejetega z Zakonom št. 2960/2001.
(17)  –	Glej na primer primer Louloudakisa, ki po več kot osmih letih še vedno ni prevzel vozila.
(18)  –	Glej v opombi 3 navedeno sodbo Louloudakis, točka 76.
(19)  –	Sodba z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točki 18 in 19).