62019TJ0854_RES
Zadeva T‑854/19
Franz Schröder GmbH & Co. KG
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino
Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 2. junija 2021
„Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Evropske unije MONTANA – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Pravica do izjave – Člen 94(1) Uredbe 2017/1001 – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti – Dopustitev dokazov, ki so bili prvič predloženi pred odborom za pritožbe – Člen 95(1) in (2) Uredbe 2017/1001“
Znamka Evropske unije – Tožbeni postopek – Tožba, vložena zoper odločbo oddelka Urada za izbris – Preizkus s strani odbora za pritožbe – Obseg – Dokazi, ki so bili prvič predloženi pred odborom za pritožbe – Upoštevanje – Diskrecijska pravica odbora za pritožbe – Meje
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, člen 95(2); Uredba Komisije 2018/625, člen 27(4))
(Glej točke od 24 do 26.)
Znamka Evropske unije – Postopkovne določbe – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti, ki se nanaša na absolutne razloge za zavrnitev – Preizkus, omejen na navajane razloge – Upoštevanje splošno znanih dejstev
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2017/1001, členi 7, 59, 62 in 95(1))
(Glej točke od 38 do 41, 48 in 49.)
Znamka Evropske unije – Tožbeni postopek – Pritožbe pri odborih za pritožbe – Pristojnost odborov za pritožbe – Nov celovit preizkus utemeljenosti – Obseg
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, člena 71(1) in 95(1))
(Glej točke 42, 45, 50 in 56.)
Povzetek
Intervenientka, družba RDS Design ApS, je imetnica besedne znamke Evropske unije MONTANA. Tožeča stranka, družba Franz Schröder GmbH & Co. KG, je pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti te znamke, ker je bila registrirana v nasprotju s členom 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 (
1
).
Oddelek za izbris pri EUIPO je zahtevi za ugotovitev ničnosti ugodil. Odbor za pritožbe pri EUIPO je na podlagi pritožbe intervenientke to odločbo razveljavil in zahtevo za ugotovitev ničnosti zavrnil. Ta odbor je dokaze, ki sta jih stranki prvič predložili pred njim, dopustil in menil, da lahko „po uradni dolžnosti“ preizkusi morebiten obstoj absolutnega razloga, navedenega v utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti. Tožeča stranka je pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razveljavitev odločbe odbora za pritožbe.
Splošno sodišče je to tožbo zavrnilo in na eni strani podalo pojasnila glede diskrecijske pravice odbora za pritožbe pri upoštevanju dokazov, ki so bili prvič predloženi pred njim. Na drugi strani je oblikovalo sodno prakso v zvezi z omejitvijo preizkusa EUIPO v postopkih za ugotovitev ničnosti na razloge in trditve strank, ki temeljijo na absolutnih razlogih za ničnost.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu je Splošno sodišče opozorilo, da člen 95(2) Uredbe 2017/1001 (
2
) daje EUIPO široko diskrecijsko pravico pri odločanju, ali je prepozno predložena dejstva in dokaze treba upoštevati ali ne. Vendar je pojasnilo, da je izvajanje te diskrecijske pravice glede navajanih dejstev in dokazov, ki so bili prvič predloženi pred odborom za pritožbe, odslej omejeno s členom 27(4) Uredbe 2018/625 (
3
), v skladu s katerim jih lahko ta odbor sprejme le, če se na prvi pogled zdijo upoštevni za izid zadeve in če iz upravičenih razlogov niso bili predloženi pravočasno. Splošno sodišče je ugotovilo, da odbor za pritožbe ni preveril, ali sta ti zahtevi izpolnjeni. Vendar to ne povzroči razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe, saj ni dokazano, da bi ta odločba lahko imela drugačno vsebino.
Na drugem mestu je Splošno sodišče opozorilo, da EUIPO v postopkih za ugotovitev ničnosti, ki temeljijo na absolutnem razlogu za zavrnitev, v skladu s členom 95(1) Uredbe 2017/1001 svoj preizkus omejuje na razloge in trditve, ki so jih navedle stranke. Odbor za pritožbe pa lahko izvršuje pristojnosti oddelka, ki je sprejel izpodbijano odločbo, ter v celoti na novo preizkusi pravno in dejansko utemeljenost ugovora. (
4
) Splošno sodišče je navedlo, da je v obravnavanem primeru odbor za pritožbe kljub nerodni trditvi, da lahko „po uradni dolžnosti“ preizkusi obstoj zadevnega absolutnega razloga za zavrnitev, zgolj presojal, ali je navedeni absolutni razlog, ki ga je navedla prav tožeča stranka, tak, da lahko povzroči ničnost izpodbijane znamke. Ni namreč po uradni dolžnosti preizkusil upoštevnih dejstev, ki bi ga lahko privedla do uporabe drugih absolutnih razlogov za zavrnitev, s katerimi bi bilo mogoče izpodbijati veljavnost zadevne znamke. Poleg tega je Splošno sodišče menilo, da odbor za pritožbe ni po uradni dolžnosti preizkusil „dodatnih dejstev“, saj njegove ugotovitve izhajajo iz njegove presoje elementov, ki jih je tožeča stranka navedla v podporo zahteve za ugotovitev ničnosti, in iz obrazložitve odločbe oddelka za izbris. Ta pristop odraža izvedbo njegove nove celovite presoje pravnega in dejanskega temelja pritožbe, na podlagi katere je ta odbor prišel do drugačnih ugotovitev od tistih, ki jih je želela tožeča stranka, in tistih, ki jih je sprejel oddelek za izbris. Splošno sodišče je tako ugotovilo, da odbor za pritožbe ni prekoračil meja svojega preizkusa iz člena 95(1) Uredbe 2017/1001.
(
1
)	Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (UL 2009, L 78, str. 1).
(
2
)	Uredba (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
3
)	Delegirana uredba Komisije (EU) 2018/625 z dne 5. marca 2018 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta o blagovni znamki Evropske unije ter razveljavitvi Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (UL 2018, L 104, str. 1).
(
4
)	V skladu s členom 71(1) Uredbe 2017/1001.