62012CC0507
ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 12. decembrī (
1
)
Lieta C‑507/12
Jessy Saint Prix
pret
Secretary of State for Work and Pensions
(Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Darba ņēmēju brīva pārvietošanās — LESD 45. pants — Diskriminācija pilsonības dēļ — Diskriminācija dzimuma dēļ — Direktīva 2004/38/EK — 7. panta 1. un 3. punkts — “Darba ņēmēja” definīcija — Uzturēšanās tiesības — Savienības pilsone, kura uz laiku ir pārtraukusi strādāt sakarā ar ierobežojumiem grūtniecības dēļ un bērna piedzimšanu — Ienākumu pabalsts — Pietiekami līdzekļi — Samērīgums”
1.
Savienības pilsone, kura dzīvo un strādā no savas pilsonības valsts atšķirīgā dalībvalstī, uz laiku pameta darbu saistībā ar apgrūtinājumiem vēlīnā grūtniecības stadijā un tai sekojošā pēcdzemdību periodā. Tad viņa pieteicās uz īpašu uz iemaksām nebalstītu naudas pabalstu laikam, kurā sievietēm, kas ir uzņemošās dalībvalsts pilsones, nav jāstrādā vai aktīvi jāmeklē darbs. Kompetentās valsts iestādes noraidīja viņas pieteikumu. Vai šādos apstākļos viņa uzskatāma par “darba ņēmēju” LESD 45. panta izpratnē, un, jo īpaši, vai viņai ir piemērojams Direktīvas 2004/38/EK (
2
) (turpmāk tekstā – “Pilsonības direktīva”) 7. pants?
2.
Man ir skaidrs, ka uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Kā es mēģināšu tālāk aprakstīt, jebkura cita Pilsonības direktīvas 7. panta interpretācija radītu ne tikai diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa pārkāpumu, bet arī diskriminācijas dzimuma dēļ aizlieguma principa pārkāpumu, kuriem abiem ES tiesībās neapšaubāmi ir konstitucionāls statuss.
I – Fakti, procedūra un uzdotie jautājumi
3.
J. Saint Prix ir Francijas pilsone, kura pastāvīgi dzīvoja Apvienotajā Karalistē no 2006. gada 10. jūlija. No 2006. gada septembra līdz 2007. gada augustam viņa veica dažādus darbus pārsvarā kā palīgskolotāja. Tad viņa iestājās pēcdiploma programmā, kas saistīta ar viņas iepriekšējo darbu izglītības jomā. 2008. gada februārī viņa izstājās no studijām, jo bija iestājusies grūtniecība.
4.
J. Saint Prix meklēja darbu vidusskolās. Tā kā nebija nevienas vakances, viņai uz vairākiem mēnešiem vajadzēja pieņemt aģentūras darbu bērnudārzos. Līdz 2008. gada 12. martā, proti, 12 nedēļas pirms paredzētās dzemdību dienas, viņa pārtrauca strādāt, jo bērnudārza audzēkņu aprūpēšana kļuva pārāk apgrūtinoša. Dažas dienas viņa meklēja vieglāku darbu, bet nesekmīgi.
5.
2008. gada 18. martā pēc sava ārsta ieteikuma J. Saint Prix pieteicās saņemt ienākumu pabalstu, īpašu uz iemaksām nebalstītu naudas pabalstu (
3
). Viņas pieteikums tika noraidīts, jo atbilstoši attiecīgajām valsts tiesību normām viņa bija zaudējusi savas “uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē”, kas ir priekšnosacījums ienākumu pabalsta saņemšanai. Šķiet, ka visi lietas dalībnieki piekrita tam, ka pieteikums tika iesniegts 11 nedēļas pirms paredzētās dzemdību dienas.
6.
J. Saint Prix bērns piedzima 2008. gada 21. maijā. Aptuveni trīs mēnešus pēc dzemdībām J. Saint Prix atsāka strādāt.
7.
J. Saint Prix iesniedza apelācijas sūdzību First Tier Tribunal [Pirmās instances tiesā] par atteikumu piešķirt ienākumu pabalstu. Ar 2008. gada 4. septembra lēmumu viņas sūdzība tika apmierināta. Par šo lēmumu savukārt Secretary of State for Work and Pensions [Darba un pensiju lietu ministrs] iesniedza apelācijas sūdzību Upper Tribunal [Augstākajā tiesā], kura 2010. gada 7. maijā lēma par labu ministram. Tad J. Saint Prix iesniedza apelācijas sūdzību par Upper Tribunal lēmumu Court of Appeal [Apelācijas tiesā]. Kad pēdējā 2011. gada 13. jūlijā atteicās apmierināt viņas apelācijas sūdzību, viņa tālāk iesniedza apelācijas sūdzību Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākajā tiesā] (turpmāk tekstā – “Augstākā tiesa”).
8.
Rodoties šaubām par pareizu Pilsonības direktīvas 7. panta interpretāciju, Supreme Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot tiesai šādus jautājumus:
“1)
Vai tiesības uzturēties, kas ir piešķirtas “darba ņēmējiem” Pilsonības Direktīvas 7. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās ir piemērojamas tikai tiem, kas i) pašlaik ir darba tiesiskās attiecībās, ii) (vismaz dažās situācijās) meklē darbu vai iii) uz tiem attiecas 7. panta 3. punktā noteiktie šo tiesību paplašinājumi, vai arī šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav liegts piemērot šīs tiesības arī citām personām, kuru “darba ņēmēja” statuss šajā nolūkā saglabājas?
2)
i)
Pēdējā gadījumā, vai šīs tiesības ir piemērojamas sievietei, kura saprātīgu iemeslu dēļ pārtrauc darba tiesiskās attiecības vai meklē darbu vēlīnas grūtniecības stadijas (arī pēcdzemdību periodā) fizisku apgrūtinājumu dēļ?
ii)
Ja tas ir tā, vai viņai ir tiesības piemērot attiecībā uz sevi valsts tiesiskajā regulējumā noteikto definīciju, ja viņai ir izdevīgi to darīt?”
9.
Rakstiskus apsvērumus iesniedza J. Saint Prix, AIRE Centre (
4
) un EBTA Uzraudzības iestāde, kā arī Polijas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija, kuras visas – izņemot Polijas valdību – tiesas sēdē 2013. gada 14. novembrī sniedza mutvārdu paskaidrojumus.
II – Analīze
A – Savienības pilsonei J. Saint Prix situācijā vajadzētu saglabāt darba ņēmēja statusu
10.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izskaidrots, ka saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem grūtniecei 11 nedēļas pirms paredzētā dzemdību datuma – kura ir Apvienotās Karalistes pilsone – nav ne jāstrādā, ne aktīvi jāmeklē darbs. Pēc dzemdībām pieņemtais prombūtnes laiks no darba tirgus ir 15 nedēļas (
5
). Ja viņa izpilda attiecīgās prasības, Apvienotās Karalistes pilsonei šajā laikā ir arī tiesības uz ienākumu pabalstu.
11.
Šī iespēja nav pieejama citas dalībvalsts pilsonei, kā, piemēram, J. Saint Prix, ja vien tai nav piemērojams Pilsonības direktīvas 7. pants, kas regulē Savienības pilsoņa tiesības dzīvot citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus (
6
). Papildus 7. panta 1. punktā noteiktajiem apstākļiem (ieskaitot darba ņēmēju un pašnodarbināto personu tiesības uzturēties) te īpaši nozīmīgi ir 7. panta 3. punktā uzskaitītie apstākļi. Tās ir situācijas, kad Savienības pilsonis, kurš vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, tomēr saglabā šo statusu. Šie apstākļi ietver pagaidu darbnespēju slimības vai nelaimes gadījuma dēļ. Tomēr 7. panta 3. punktā nav minēta grūtniecība. Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli J. Saint Prix – kura pamatlietas faktu rašanās laikā bija grūtniece – tāpēc varētu saņemt vienīgi ienākumu pabalstu, ja viņu varētu uzskatīt par darba ņēmēju attiecīgajā laikā.
12.
No iepriekš minētā es secinu, ka ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas pārliecināties, vai sieviete J. Saint Prix situācijā pielīdzināma darba ņēmējam Pilsonības direktīvas 7. panta izpratnē.
13.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, es sākšu ar Tiesas attiecīgās judikatūras pamatprincipu ieskicēšanu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā. Tad es tālāk apsvēršu – ņemot vērā šo judikatūru – Pilsonības direktīvas 7. panta pareizu interpretāciju, it īpaši aplūkojot Apvienotās Karalistes valdības izvirzītos argumentus.
1) Tiesas judikatūra
14.
Ir vispārzināms, ka darba ņēmēja jēdziens interpretējams paplašināti (
7
). Tā tas ir, jo jēdziens veido robežas vienai no Līgumā paredzētajām pamatbrīvībām (
8
).
15.
Attiecīgi migrējošs darba ņēmējs, kurš strādā uzņēmējā dalībvalstī, uzskatāms par tādu, kam piemērojams LESD 45. pants (
9
). Principā tāpēc persona uzskatāma par darba ņēmēju visā viņa vai viņas nodarbinātības laikā (
10
). Tomēr Tiesa arī ir pastāvīgi lēmusi, ka migrējošajiem darba ņēmējiem garantētās tiesības ne vienmēr ir atkarīgas no esošu vai turpinātu darba attiecību esamības. Patiesībā migrējošajiem darba ņēmējiem ir garantētas noteiktas tiesības, kas izriet no darba ņēmēja statusa, pat ja viņi vairs nav šajās attiecībās. Šīs tiesības ietver tiesības uz sociālo nodrošinājumu uzņēmējā dalībvalstī (
11
).
16.
Šajā jautājumā es aicinātu atcerēties, ka saskaņā ar pastāvošo judikatūru LESD 45. pantā – un it īpaši tā 3. punkta d) apakšpunktā – ir noteiktas darba ņēmēja tiesības palikt dalībvalsts teritorijā pēc nodarbinātības tajā. Tādējādi spriedumā lietā Lair (
12
) Tiesa nosprieda, ka migrējošais darba ņēmējs, kurš pēc savas iniciatīvas ir izbeidzis darba attiecības, lai universitātē sāktu studijas, kas saistītas ar viņa iepriekšējo profesionālo darbību, uzskatāms par darba ņēmēju. Uzmanīgi izturoties pret problēmām, meklējot jaunu darbu, ja darba ņēmējs ne savas iniciatīvas dēļ kļuvis bezdarbnieks, Tiesa arī nosprieda, ka kritēriju, kas ir piederīgs saiknes esamībai starp esošo nodarbinātību un uzsāktajām studijām, nevar piemērot, ja nepieciešamība pārkvalificēties nav attiecīgās personas brīvprātīga izvēle (
13
).
17.
Jāteic, ka vēl interesantāk spriedumā apvienotajās lietās Orfanopoulos (
14
) Tiesa apstiprināja, ka Savienības pilsonis, kurš strādājis uzņēmējā dalībvalstī un tāpēc tur ir ieguvis migrējošā darba ņēmēja statusu, paliek LESD 45. panta un uz tā pamata pieņemto tiesību aktu piemērošanas jomā uz cietumā pavadīto brīvības atņemšanas laiku. Tāpēc pamatā cietumnieks, kurš pirms ieslodzījuma strādāja, nav uzskatāms par tādu, kurš beidzis būt pieejams uzņēmējas dalībvalsts darba tirgū, ar nosacījumu, ka viņš atsāk strādāt saprātīgā laikā pēc atbrīvošanas (
15
).
18.
Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka J. Saint Prix bija darba ņēmēja Pilsonības direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē līdz 2008. gada martam, kad viņa beidza strādāt grūtniecības apgrūtinājumu dēļ. Tomēr J. Saint Prix palika uzņēmējas dalībvalsts teritorijā laikā, kamēr viņa nestrādāja, un atsāka strādāt trīs mēnešus pēc dzemdībām. Kā atzīmēja visi lietas dalībnieki, kuri Tiesā bija iesniegušas paskaidrojumus – izņemot Apvienoto Karalisti –, lai šādos apstākļos atņemtu J. Saint Prix darba ņēmēja statusu, vajadzētu ievērojami sašaurināt LESD 45. panta un Pilsonības direktīvas 7. panta interpretāciju. Tas būtu pretēji Tiesas pieejai iepriekš minētajā judikatūrā.
19.
Es šim viedoklim piekrītu. Liedzot J. Saint Prix darba ņēmējas statusu, nozīmētu arī interpretēt esošos tiesību aktus pretēji Pilsonības direktīvas mērķim, kas ir veicināt primārās un individuālās tiesības – kuras ar Līgumu tieši piešķirtas visiem Savienības pilsoņiem – brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā (
16
). Tāpēc man ir skaidrs, ka J. Saint Prix uzskatāma par darba ņēmēju arī laikā, kamēr viņa nestrādāja. Galu galā viņa patiesi izmantojas savas tiesības uz pārvietošanās brīvību un pirms grūtniecības strādāja uzņēmēja dalībvalstī.
20.
Tomēr es nevaru piekrist J. Saint Prix, AIRE Centre un Komisijas piedāvātajai interpretācijai par Pilsonības direktīvas 7. pantu. Būtībā tie apgalvo, ka līdzīgi apvienoto lietu Orfanopoulos pamatā esošajiem faktiem – sieviete J. Saint Prix situācijā nekādā ziņā pastāvīgi nepameta darba tirgu, un tāpēc viņai vajadzēja atrasties vispārīgās normas par uzturēšanos ilgāk nekā trīs mēnešus piemērošanas jomā (kā noteikts 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā). Lai gan, protams, šajā lietā gribētos tieši piemērot Tiesas atziņu no sprieduma apvienotajās lietās Orfanopoulos, tomēr, manuprāt, nevar atstāt bez ievērības izmaiņas, kas no tā laika notikušas tiesību aktu jomā. Lai gan pamatlietas faktu rašanās laikā nebija neviena sekundārā tiesību akta, kas regulētu nosacījumus par tiesību uz pārvietošanās brīvību izmantošanu, šobrīd šāds tiesību akts ir (Pilsonības direktīva) (
17
). Uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī pēc trīs mēnešiem ir īpaši noteiktas Pilsonības direktīvas 7. pantā.
21.
Lai gan J. Saint Prix prombūtne no darba tirgus, protams, bija pagaidu, viņa šajā laikā neuzņēmās nekādas būtiskas ekonomiski aktīvas darbības (tāpat kā to nedarītu persona, kas ir slima vai cietusi nelaimes gadījumā). Tāpēc es uzskatu, ka piemērotākais atskaites punkts, novērtējot sievietes situāciju J. Saint Prix gadījumā, ir rodams izņēmumā no vispārīgās normas, kas noteikta 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā, kurš attiecas uz darbnespēju uz laiku slimības vai nelaimes gadījuma dēļ.
22.
Tomēr te jāatbild uz šādu jautājumu: kā šo viedokli var samērot ar to, ka Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punktā – kas attiecas uz nosacījumiem darba ņēmēja statusa saglabāšanai, ja attiecīgā persona vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, – tieši nav pieminēta grūtniecība? Lai atbildētu uz šo jautājumu, es tagad analizēšu Apvienotās Karalistes valdības izteiktos iebildumus.
2) Apvienotās Karalistes valdības izteiktie iebildumi
23.
Pretēji pārējiem dalībniekiem, kas iesnieguši apsvērumus, Apvienotās Karalistes valdība īpašu uzmanību pievērš diviem apstākļiem, kas pēc tās domām neļauj J. Saint Prix uzskatīt par darba ņēmēju. No vienas puses, tā apgalvo, ka J. Saint Prix situācija ir vienāda ar apstākļiem lietā Dias (
18
), kurā (pretēji šai lietai) Tiesa izskatīja apstākļus pastāvīgās uzturēšanās atļaujas iegūšanai saskaņā ar Pilsonības direktīvas 16. pantu (
19
). Lai gan šis jautājums netika izskatīts Tiesas spriedumā lietā Dias, prasītāju neuzskatīja par darba ņēmēju – šo jautājumu Tiesa tieši neapsprieda – uzņēmējā dalībvalstī laikā, kad viņa bija izbeigusi strādāt, lai pieskatītu savu jaunāko bērnu laikā, kas bija pēc tam, kad beidzās viņas maternitātes atvaļinājums (
20
).
24.
Nevaru piekrist, ka lieta Dias ir analoģiska izskatāmajai lietai. Patiesībā abas lietas diezgan vienkārši var tikt atšķirtas faktu dēļ. Lietā Dias mātes prombūtne no darba pārsniedza laiku, kad viņai bija medicīniski iemesli neatgriezties darbā. Kā norāda iesniedzējtiesa, gan sievietes, gan vīrieši var palikt mājās, lai rūpētos par bērniem. Turpretim iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā mēs analizējam situāciju, kurā sieviete pārtrauc strādāt skaidri ierobežotā laikā, ņemot vērā fiziskos un psihiskos apgrūtinājumus grūtniecības dēļ (
21
). Papildus tam šis laiks sakrīt ar laiku, kad grūtniecēm, kuras ir uzņēmējas dalībvalsts pilsones, nevajag strādāt vai aktīvi meklēt darbu (
22
).
25.
No otras puses, Apvienotās Karalistes valdība arī īpaši uzsver to, ka Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punktā noteikti ir atsauce uz situācijām, kad attiecīgā persona uz laiku nespēj strādāt slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, bet neatsaucas uz grūtniecību. Tā uzskata, ka tas, ka direktīva tieši nenosaka aizsardzību šajā ziņā attiecībā uz grūtniecību un bērna piedzimšanu, norāda uz likumdevēja apzinātu soli, lai nepieļautu šādas aizsardzības esamības interpretāciju šajā normā. Pēc Apvienotās Karalistes valdības domām tas ir īpaši acīmredzami, jo komitejas līmenī pirms izskatīšanas Eiropas Parlamentā ir bijis mēģinājums ielikt atsauci uz grūtniecību Komisijas priekšlikuma 7. panta 3. punktā, kurā šis jautājums nebija minēts (
23
).
26.
Es atturētos te izdarīt noteiktus secinājumus.
27.
Šajā ziņā es gribētu uzsvērt, kā tas izriet no Komisijas priekšlikuma (
24
) par Pilsonības direktīvu, ka šī direktīva bija domāta ne tikai, lai reproducētu jau citās direktīvās, it īpaši Direktīvā 68/360/EEK (
25
), noteiktās normas. It īpaši tas attiecas uz Pilsonības direktīvas 7. pantu. Jaunā direktīva arī bija paredzēta, kā atzīmē Apvienotās Karalistes valdība, lai piešķirtu normatīvu pamatu Tiesas judikatūrai (kāda tā bija tajā laikā) Savienības pilsonības jomā (
26
). Šī judikatūra nebija analizējusi grūtniecības īpašo gadījumu (tāpat kā tas nebija Direktīvā), nosakot “darba ņēmēja” jēdziena tvērumu un uzturēšanās tiesības uzņēmēja dalībvalstī, kas ar to ir cieši saistīts.
28.
Manuprāt, skaidri formulēts mērķis sākotnējam Komisijas priekšlikumam par jauno Pilsonības direktīvu – jaunajās normās inkorporējot gan esošos normatīvos aktus, gan Tiesas judikatūru – palīdz izskaidrot, kāpēc tā neierosināja ielikt 7. panta 3. punktā skaidru atsauci uz grūtniecību kā izņēmumu no vispārējās normas (kas noteikta 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ka darba ņēmēja statusa saglabāšanas priekšnoteikums ir darba attiecību esamība (
27
). Ņemot vērā šo mērķi, nav pārsteigums, ka nav paredzētas plaša spektra situācijas. Tomēr Apvienotās Karalistes valdības izvirzītie argumenti būtu pārliecinošāki, ja sākotnējais Komisijas priekšlikums skaidri būtu ietvēris atsauci uz grūtniecību, kas turpmākajā likumdošanas procesā būtu izslēgta.
29.
Kā nākamais jautājums, kas jāuzsver, ir tas, ka, lai gan Pilsonības direktīva, kā iepriekš minēts, ir domāta, lai noteiktu apstākļus, kas regulē tiesību uz pārvietošanās brīvību izmantošanu, tomēr sekundārais tiesību instruments nevar grozīt darba ņēmēja jēdzienu, kas stabili nostiprināts LESD 45. pantā, primāro tiesību avota normā. Turklāt šāda tiesību instrumenta pieņemšana neattur Tiesu no interpretācijas un “darba ņēmēja” jēdziena piemērošanu tā, kā tas lietots LESD 45. pantā, lai atrisinātu jaunas situācijas.
30.
Vienkārši jautājums par to, vai kāds uzskatāms par darba ņēmēju vai arī kādos apstākļos kāds saglabā šo statusu, ir galu galā primāro tiesību aktu jautājums. Atbildes būtību nevar ierobežot sekundāro tiesību norma. Kā labi zināms, sekundārās tiesības interpretējamas, ciktāl iespējams, atbilstoši primārajām tiesībām (
28
). Tā mērķis ir novērst jebkādas nesaskaņas, kas varētu ietekmēt sekundāro tiesību avotu spēkā esamību. Attiecīgi svarīgākais atskaites punkts, lai noteiktu, vai J. Saint Prix bija jāsaglabā darba ņēmējas statuss atbilstoši Pilsonības direktīvas 7. pantam, it īpaši ir Tiesas judikatūra par pašreizējo LESD 45. pantu.
31.
Lai nepieļautu LESD 45. panta interpretāciju tādējādi, lai radītu juridiskas interpretācijas ceļā jaunu darba ņēmēja kategoriju, es uzskatu par obligātu uztvert grūtnieci J. Saint Prix situācijā arī kā saistītu ar Pilsonības direktīvas 7. pantu. Kā es norādīju, tad šīs direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunkts te ir īpaši svarīgs, jo tas īpaši atsaucas uz pagaidu darbnespēju slimības vai nelaimes gadījuma dēļ.
32.
Jāatzīst, ka atziņa spriedumā lietā Webb (
29
) izskaidro, ka grūtniecība nav uzskatāma par slimību. Tomēr šī atšķirība bija noteikta, aizsargājot grūtnieces pret nelikumīgu atlaišanu. Tiesa pastāvīgi ir lēmusi – neapšaubāmi, lai nodrošinātu īpašu aizsardzību grūtniecēm un turpmākai vienlīdzībai pēc būtības (
30
), – ka pretēji slimībai grūtniecība nav pamatojums atlaišanai (vai cita veida atšķirīgai attieksmei darba vietā) (
31
).
33.
Turpretim šajā lietā mēs analizējam situāciju, kurā, neuzskatot, ka grūtniecība un slimība ir vienlīdzīgi apstākļi, rastos secinājums, ka ES tiesības paredz aizsardzību slimības, bet ne grūtniecības gadījumā. Tas noteikti radītu dzimumu diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu.
34.
Skaidrības labad iedomāsimies, ka J. Saint Prix – vai vīriešu dzimuma aģentūras darba ņēmējs šajā jomā – uz laiku nespēj strādāt nevis grūtniecības, bet slimības dēļ. Šīs slimības dēļ viņa nespētu strādāt vairākus mēnešus, bet atsāktu strādāt, tiklīdz viņas veselības stāvoklis to atļautu. Šādos apstākļos nav šaubu, ka pret J. Saint Prix izturētos atbilstoši Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktam kā pret darba ņēmēju laikā, kamēr viņa atveseļotos. Atbilstoši Apvienotās Karalistes nostājai tas tā nebūtu, ja sieviete nebūtu slima (vai nelaimes gadījuma upuris), bet gan grūtniece.
35.
Tā kā vienīgi sievietes var būt grūtnieces, tad Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkta interpretācija, lasot to kontekstā ar LESD 45. pantu, kuras dēļ tiktu zaudēts darba ņēmējas statuss vēlīnas grūtniecības stadijas fiziskas izpausmes vai tai sekojošo dzemdību izraisītas pagaidu prombūtnes no darba dēļ (izpausmes, kas, manuprāt, var viegli tikt pielīdzinātas slimībai, kas vienlīdz ietekmē kā sievietes, tā vīriešus), praktiski nozīmētu mazāku aizsardzību sievietēm nekā vīriešiem. Šāda pieeja nevarētu turpināties, jo saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 23. pantu (turpmāk tekstā – “Harta”) tā būtu pretēja diskriminācijas dzimuma dēļ aizlieguma principam. It īpaši tā ir, jo atbilstoši vispārzināmam principam mazāk labvēlīga attieksme grūtniecības dēļ – bez nepieciešamības identificēt salīdzināmo vīrieti – ir diskriminācija dzimuma dēļ (
32
).
36.
Tāpēc nepieciešams skaidri definēt aizsardzības robežas, kas nosakāmas grūtniecēm atbilstoši Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punktam.
3) Grūtniecēm piemērojamās aizsardzības apmēra noteikšana
37.
Lai nepieļautu situācijas, kurās darba ņēmēja statuss tiek saglabāts neierobežotu laiku pirms un pēc dzemdībām, es uzskatu, ka pagaidu ierobežojumiem, kas izriet no grūtniecības un bērna piedzimšanas, jābūt Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkta piemērošanas jomā attiecībā uz laiku, kurā attiecīgās sievietes fiziskais stāvoklis patiešām izslēdz strādāšanu. To nedarot, tiktu ignorēts Pilsonības direktīvas mērķis noteikt apstākļus, kas regulē tiesību uz pārvietošanās brīvības izmantošanu.
38.
Lai nodrošinātu, ka Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkts tiek interpretēts saderīgi ar LESD 18. panta 1. punktu un Hartas 21. panta 2. punktu, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ, šķiet, ka vienīgais piemērotais veids, kā noteikt laiku, kurā prombūtne no darba tirgus varētu tikt uzskatīta par saprātīgu – pieņemot Tiesas izmantoto teicienu spriedumā apvienotajās lietās Orfanopoulos (
33
) – ir rodams valsts tiesībās un precīzāk – valsts tiesību aktos par laika posmu, kurā grūtniecei nav jāstrādā vai aktīvi jāmeklē darbs, un tiesību aktos par sievietei pieejamo sociālo palīdzību šajā laikā (
34
).
39.
Šajā jautājumā man jāuzsver, ja migrējošajiem darba ņēmējiem netiktu nodrošināta līdzīga aizsardzība, tā būtu diskriminācija pilsonības dēļ. Ņemot vērā, ka 11 nedēļu laikā pirms paredzētā dzemdību datuma (un 15 nedēļas pēc grūtniecības beigām) Apvienotās Karalistes pilsone ir ne tikai atbrīvota no pienākuma strādāt vai aktīvi meklēt darbu, bet arī ir tiesīga noteiktos apstākļos uz ienākumu pabalstu šajā laikā, tad šie paši noteikumi vienlīdz jāpiemēro sievietei J. Saint Prix apstākļos.
40.
Tomēr kā labi zināms, tad grūtniecības apstākļi dažkārt var neļaut strādāt pat agrākā grūtniecības periodā. Šajās situācijās jāpieņem, ka attiecīgā darba ņēmēja, kura uz laiku nav pieejama darba tirgū grūtniecības apstākļu dēļ, būtu pielīdzināma personai, kura ir saslimusi (ar nosacījumu, ka viņa ievēro piemērojamās valsts procedūras, lai pierādītu šāda gadījuma esamību, piemēram, ar ārsta izziņu) un kurai automātiski piemērojams Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunkts. Ja tā nebūtu, tad grūtniecība pati par sevi nedotu iespēju balstīties uz šo normu. Šāda tiesību aktu interpretācija jau atkal radītu acīmredzamu diskriminācijas dzimuma dēļ aizlieguma pārkāpumu.
41.
Tādēļ es secinu, ka Pilsonības direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunkts, lasot to kontekstā ar LESD 45. pantu, interpretējams kā tāds, kas nozīmē, ka sievietei, kura uz laiku nespēj strādāt ar vēlīnas grūtniecības stadiju saistīto fizisko apgrūtinājumu dēļ, jāsaglabā darba ņēmējas statuss. Darba ņēmējas statuss saglabājams līdz laikam, kad viņai būtu saprātīgi atgriezties darbā vai meklēt darbu pēc bērna piedzimšanas. Lai nodrošinātu diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa ievērošanu, šis laiks nevar būt īsāks par noteikto laiku valsts tiesību aktos, kas regulē laiku, kurā grūtnieces ir atbrīvotas no pienākuma būt pieejamām darba tirgū vai aktīvi meklēt darbu.
42.
To sakot, es vēlos izteikt dažus papildu apsvērumus.
B – Savienības pilsoņa darba ņēmēja statusa nesaglabāšanas sekas
43.
Iesniedzējtiesa ievēro pieņēmumu, ja J. Saint Prix netiek uzskatīta par “darba ņēmēju” Pilsonības direktīvas 7. panta izpratnē, viņa nevar prasīt vai saņemt ienākumu pabalstu uz laiku, kad viņa ir pārtraukusi strādāt. Tas būtu tāpēc, ka viņai vairs nav uzturēšanās tiesību Apvienotajā Karalistē. Lai gan šim jautājumam nav tiešas nozīmes iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā, tomēr Tiesā par to notika spraigas debates.
44.
Es nevaru viennozīmīgi piekrist iesniedzējtiesas pieņēmumam.
45.
Vispirms es aicinātu atcerēties, ka tas vien, ka Savienības pilsonis ir zaudējis savu darba ņēmēja statusu, vēl nenozīmē, ka visas ar šo statusu saistītās tiesības automātiski un tūlītēji pazūd. Tas norādīts spriedumā lietā Trojani (
35
), kurā Tiesa tostarp konstatēja, ka uzņēmējai dalībvalstij ir būtiska rīcības brīvība noteikt, vai citas valsts pilsonis, kuram ir tiesības uz sociālo palīdzību, atbilst nosacījumiem, lai varētu uzturēties (
36
). Tomēr paturot prātā Savienības pilsonības būtisko statusu Eiropas veidošanā, Tiesa tajā gadījumā tomēr nosprieda, ka Savienības pilsonis, kuram nav tiesību uzturēties uzņēmējā dalībvalstī atbilstoši tagadējam LESD 45. pantam, tomēr var izmantot uzturēšanās tiesības tur vienkārši Savienības pilsonības dēļ, tieši piemērojot tagadējo LESD 21. panta 1. punktu. Protams, lai gan šo tiesību izmantošana ir pakļauta šajā pantā noteiktajiem “ierobežojumiem un nosacījumiem”, tomēr kompetentajām iestādēm jāraugās, lai šo normu piemērošana notiktu saderīgi ar ES tiesību vispārējiem principiem, jo īpaši ar samērīguma principu (
37
).
46.
Šis vispārzināmais princips nesen tika atkārtots spriedumā lietā Brey (
38
), kurā Tiesa novērtēja valsts tiesību aktu, ar kuriem tika atteikts piešķirt noteiktu pabalstu citas dalībvalsts pilsonim, kurš nebija ekonomiski aktīvs, atbilstību. Spriedumā lietā Brey Tiesa piešķīra īpašu nozīmi robežām, kādas pārvietošanās brīvība kā ES tiesību pamatprincips nosaka dalībvalstu rīcības brīvībai (ieskaitot tiesības izraidīt no valsts teritorijas) attiecībā uz ārvalstu ES pilsoņiem.
47.
Svarīgi, ka rīcības brīvību nevar izmantot tādējādi, lai vājinātu Pilsonības direktīvas galveno mērķi, kas ir veicināt un stiprināt Savienības pilsoņu pamata tiesības izmantošanu, proti, tiesību brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā, un šīs direktīvas praktisko efektivitāti (
39
). Protams, ka uzturēšanās tiesību izmantošanai citā dalībvalstī var noteikt ierobežojumus, kas pamatoti ar šīs valsts likumīgām interesēm (kā valsts budžeta aizsardzība). Tomēr Tiesa noraidīja iespēju izmantot šādas likumīgas intereses, lai apdraudētu pārvietošanās brīvību kā pamatprincipu. Šis pamatprincips būtu apdraudēts, ja Pilsonības direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi tiktu plaši interpretēti (
40
). Saskaņā ar šo normu ekonomiski neaktīvajiem ES pilsoņiem (tas ir, personām, kas nestrādā vai nav pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī) ir tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, ar nosacījumu, ka viņiem ir pietiekami līdzekļi, lai nekļūtu par slogu šīs valsts sociālās palīdzības sistēmai viņu uzturēšanās laikā.
48.
Spriedumā lietā Brey Tiesa arī nosprieda, ka valsts kompetentajām iestādēm jāveic faktisko apstākļu vispārējs novērtējums katrā konkrētajā gadījumā – ņemot vērā samērīguma principu – lai pārliecinātos, vai pabalsta piešķiršana vai nepiešķiršana radītu nepamatotu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai kopumā Pilsonības direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tiesa atkārtoja noteikto principu, ka it īpaši, ja saņēmēja problēmas pēc būtības ir pagaidu rakstura, Pilsonības direktīva balstās uz pieņēmumu, ka sociālās palīdzības lietās ir noteikta dažādu dalībvalstu pilsoņu solidaritāte (
41
). Tas vien, ka citas dalībvalsts pilsonis saņem sociālo palīdzību, ir nepietiekami, lai pierādītu, ka viņš vai viņa rada nesamērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai (
42
).
49.
No šī argumenta – un to pārbaudot iesniedzējtiesā – es apgalvotu, ka lietā par prejudiciāla nolēmuma pieņemšanu esošajos apstākļos, tas ir, ja sieviete J. Saint Prix stāvoklī uz laiku nespēj strādāt grūtniecības dēļ un tāpēc lūdz īpašu uz iemaksām nebalstītu tādu naudas pabalstu kā ienākumu pabalsts, viņai automātiski nebūtu jāzaudē savas uzturēšanās tiesības savu finansiālo pagaidu grūtību rezultātā. Ņemot vērā Tiesas atziņu spriedumā lietā Brey, man arī jāsecina, ka no tā vien, ka grūtniece ir pieteikusies uz tādu pabalstu kā ienākumu pabalsts, vēl neizriet, ka viņai vairs nav pietiekamu līdzekļu dzīvošanai uzņēmējā dalībvalstī. Vēl jo vairāk tas tā ir, ņemot vērā, ka J. Saint Prix radušās problēmas ar iztikas līdzekļiem ir pagaidu rakstura un ka tādēļ sociālā palīdzība ir vajadzīga vienīgi uz ierobežotu laiku, kas arī sakrīt ar parastā maternitātes atvaļinājuma Apvienotās Karalistes pilsonēm laiku, kurā viņām nav jābūt pieejamām darba tirgū vai aktīvi jāmeklē darbs.
50.
Turpretim iesniedzējtiesā izskatāmās lietas apstākļos, manuprāt, nevar izdarīt spriedumam lietā Brey līdzīgus secinājumus. Tas ir tāpēc, ka šajā lietā attiecīgā atbalsta izmaksa būtu radījusi notikumu, kas iestājas nenoteiktā biežumā, apstākļos, kad personas vairs nav ekonomiski aktīvas nekādā jēgpilnā nozīmē. Kā esmu citur izskaidrojis (
43
), Pilsonības direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir domāts, lai nepieļautu ekonomiski neaktīvajiem Savienības pilsoņiem izmantot uzņēmējas dalībvalsts labklājības sistēmu savas iztikas finansēšanai savā uzturēšanās sākumposmā tajā dalībvalstī.
51.
Tomēr jāatceras, ka valsts iestādēm (vispārīgi) jānovērtē tas, kas varētu vai nevarētu radīt pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai kopumā (
44
). Lai gan ir šo uzdevumu sadalījums starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, man jāatzīst, ka grūti iedomāties situāciju, ka tāda atbalsta kā ienākumu pabalsta piešķiršana sievietei J. Saint Prix situācijā radītu tādu slogu. Ņemot vērā radušās problēmas pagaidu raksturu un ierobežoto laiku, uz kuru atbalsts lūgts, jebkāds cits secinājums būtu pretējs samērīguma principam, kas rūpīgi apsverams, veicot šo novērtējumu.
52.
Tāpēc nevar kategoriski izslēgt, ka, lai izvairītos no “atbalsta tūrisma”, vairāk ierobežojumi būtu nosakāmi ekonomiski neaktīvajiem Savienības pilsoņiem, kuri nekad nav nodibinājuši saikni ar sabiedrību savā uzņēmēja dalībvalstī, tur strādājot un maksājot nodokļus. Tomēr es neticu, ka šādi ierobežojumi būtu attaisnojami vai samērīgi, ja, kā tas ir šajā gadījumā, sieviete ir efektīvi izmantojusi savas tiesības uz pārvietošanās brīvību un patiesi piedalījusies ekonomiskajās aktivitātēs uzņēmēja dalībvalstī pirms grūtniecības iestāšanās un pabalsta lūgšanas uz ierobežotu laiku pirms atgriešanās darba tirgū.
III – Secinājums
53.
Ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, es iesaku Tiesai uz Supreme Court of the United Kingdom tiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, ņemot vērā LESD 45. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka sievietei, kuru var uzskatīt par darbnespējīgu uz laiku fizisku apgrūtinājumu dēļ vēlīnā grūtniecības stadijā, ir jāsaglabā darba ņēmējas statuss. Darba ņēmējas statuss saglabājams līdz laikam, kad viņai būtu saprātīgi atgriezties darbā vai meklēt darbu pēc bērna piedzimšanas. Lai nodrošinātu diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa ievērošanu, šis laiks nevar būt īsāks par noteikto laiku valsts tiesību aktos, kas regulē laiku, kurā grūtnieces ir atbrīvotas no pienākuma būt pieejamām darba tirgū vai aktīvi meklēt darbu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Eiropas Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.).
(
3
)	Ienākumu pabalsts ir pabalsts, ko Apvienotajā Karalistē dzīvojošās personas var saņemt, ja tām nav ienākumu vai tām ir mazi, tās strādā mazāk nekā 16 stundas nedēļā un tās nav reģistrējušās kā bezdarbnieki. Papildus tam attiecīgajai personai jāatbilst vienai no vairākām īpašām kategorijām. Viena no šīm kategorijām attiecas uz sievietēm grūtniecības stāvoklī un dažos gadījumos uz personām, kuras nespēj strādāt slimības vai invaliditātes dēļ.
(
4
)	AIRE Centre (Advice on Individual Rights in Europe [Padoms par indivīdu tiesībām Eiropā]) ir labdarības iestāde, kas sniedz bezmaksas juridisko palīdzību par Eiropas cilvēktiesībām un ES tiesībām. Tai tika atļauts uzstāties tiesvedībā Augstākajā tiesā.
(
5
)	Šīs 26 nedēļas (11 nedēļas pirms un 15 nedēļas pēc dzemdībām) atbilst parastajam maternitātes atvaļinājumam Apvienotajā Karalistē.
(
6
)	Pilsonības direktīvas 7. pantā noteikts: “1. Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja: a) viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī b) viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī [..] 3. Šī panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos: a) viņš/viņa ir uz laiku darbnespējīgs(‑a) slimības vai nelaimes gadījuma dēļ; b) viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a) ilgāk nekā vienu gadu, turklāt ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs [..].”
(
7
)	Šī noteikuma agrīnos apliecinājumus skat. tostarp 1986. gada 3. jūnija spriedumā lietā 139/85 Kempf (Recueil, 1741. lpp., 13. punkts), 1986. gada 3. jūlija spriedumā lietā 66/85 Lawrie-Blum (Recueil, 2121. lpp., 16. punkts). Skat. arī 1988. gada 21. jūnija spriedumu lietā 197/86 Brown (Recueil, 3205. lpp., 21. punkts), 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C-292/89 Antonissen (Recueil, I-745. lpp., 11. punkts), 1992. gada 26. februāra spriedumu lietā C-3/90 Bernini (Recueil, I-1071. lpp., 14. punkts), 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C-413/01 Ninni-Orasche (Recueil, I-13187. lpp., 23. punkts) un nesen 2013. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑46/12 LN (39. punkts).
(
8
)	Kempf, 13. punkts, un Lawrie-Blum, 16. punkts.
(
9
)	Skat. 2012. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑379/11 Caves Krier Frères (26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Par būtiskiem kritērijiem, lai noteiktu, vai īstenībā pastāv vai nepastāv darba tiesiskās attiecības, tostarp skat. spriedumu lietā LN, 40. un 41. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
11
)	1988. gada 21. jūnija spriedums lietā 39/86 Lair (Recueil, 3161. lpp., 31.–39. punkts). Nesen par labumiem, kas izriet no iepriekšējām darba attiecībām, skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C-228/07 Petersen (Krājums, I-6989. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Skat. 11. zemsvītras piezīmi.
(
13
)	Spriedums lietā Lair, it īpaši 37. un 39. punkts.
(
14
)	2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C-482/01 un C-493/01 Orfanopoulos un Oliveri (Recueil, I-5257. lpp.)..
(
15
)	Spriedums apvienotajās lietās Orfanopoulos un Oliveri, 50. punkts un tajā minētā judikatūra. Pēc analoģijas skat. arī spriedumu lietā Antonissen, 21. un 22. punkts.
(
16
)	Skat. nesen 2013. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑140/12 Brey (53. punkts). Skat. arī 2008. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-127/08 Metock u.c. (Krājums, I-6241. lpp., 59. un 82. punkts), 2010. gada 7. oktobra spriedumu lietā C-162/09 Lassal (Krājums, I-9217. lpp., 30. punkts) un 2011. gada 5. maija spriedumu lietā C-434/09 McCarthy (Krājums, I-3375. lpp., 28. punkts).
(
17
)	Spriedums lietā Brey, 53. punkts. Skat. arī spriedumu lietā McCarthy, 33. punkts, un 2011. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja (Krājums, I-14035. lpp., 36. un 40. punkts).
(
18
)	2011. gada 21. jūlija spriedums lietā C-325/09 (Krājums, I-6387. lpp.).
(
19
)	16. pantā ir noteikts: “1. Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. [..] 2. Šā panta 1. punkts attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie un ir kopā ar Savienības pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus. 3. Uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par [..] vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī. [..]”
(
20
)	Skat. šajā ziņā Tiesas deklaratīvo norādi šī sprieduma 39. punktā.
(
21
)	Protams, taisnība, ka tad, kad J. Saint Prix pieteicās uz ienākumu pabalstu, joprojām nebija zināms laika posms, kurā viņai būs vajadzīga palīdzība. Tomēr tas nemaina to, ka attiecīgais laiks posms valsts procedūrā atbilst laikam, kurā Apvienotās Karalistes pilsonei līdzīgā situācijā nevajag strādāt vai meklēt darbu, grūtniecības vai bērna piedzimšanas dēļ.
(
22
)	Maternitātes atvaļinājuma būtība ir tieši aizsargāt sievietes fizisko un garīgo stāvokli grūtniecības posmā un pēc bērna piedzimšanas. Skat. 44. punktu manos 2013. gada 26. septembra secinājumos lietā C‑363/12 Z (lieta atrodas izskatīšanā Tiesā).
(
23
)	Patiesībā Sieviešu tiesību un vienlīdzīgu iespēju komiteja ieteica šajā ziņā pieņemt īpašu normu par grūtniecību. Skat. 2003. gada 23. janvāra ziņojumu par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (COM(2001) 257 – C5‑0336/2001 – 2001/0111(COD)), Sieviešu tiesību un vienlīdzīgu iespēju, tieslietu un iekšlietu komiteja. Tomēr tālākajā likumdošanas procesā šis ieteikums netika ņemts vērā.
(
24
)	COM(2001) 257, galīgā redakcija, 13. lpp.
(
25
)	Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīva par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā (OV 1968, L 257, Īpašais izdevumus latviešu valodā, 5. nodaļa, 1. sējums, 27. lpp.). Atbilstoši spriedumam lietā Ziolkowski un Szeja 37. punktam: “No [Pilsonības direktīvas] preambulas 3. un 4. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir pārvarēt uz atsevišķām nozarēm vērsto un fragmentāro pieeju attiecībā uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām un veicināt šo tiesību īstenošanu, izstrādājot vienotu tiesību aktu, ar kuru kodificē un groza agrākus Savienības tiesību instrumentus.”
(
26
)	COM(2001) 257. galīgā redakcija, 13. lpp.
(
27
)	Turpat, 33. lpp.
(
28
)	1983. gada 13. decembra spriedums lietā 218/82 Komisija/Padome (Recueil, 4063. lpp., 15. punkts). Skat. arī 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c. (Krājums, I-5305. lpp., 28. punkts) un 2009. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C-402/07 un C-432/07 Sturgeaon u.c. (Krājums, I-10923. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C-32/93 (Recueil, I-3567. lpp.).
(
30
)	Skat. manus secinājumus lietā Z, 44. līdz 46. punkts, detalizētākai diskusijai par grūtniecības stāvoklī esošu sieviešu aizsardzības apjomu ES tiesībās un it īpaši atbilstoši Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvai 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas stādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 348, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva attiecībā uz strādājošām grūtniecēm”).
(
31
)	Skat. tostarp spriedumu lietā Webb, 26. punkts; 1998. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-394/96 Brown (Recueil, I-4185. lpp., 18. punkts), 2001. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-109/00 Tele Danmark (Recueil, I-6993. lpp._26. un 27. punkts) un 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C-460/06 Paquay (Krājums, I-8511. lpp., 30. un 31. punkts). Skat. arī 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C-191/03 McKenna (Krājums, I-7631. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa nosprieda, ka grūtnieču aizsardzība pret atlaišanu attiecas uz visu maternitātes atvaļinājuma laiku, bet, ja šis atvaļinājums ir beidzies, nav nepieciešams nošķirt slimību, kas rodas sakarā ar grūtniecību, no kādas citas slimības, jo uz šādu patoloģisku stāvokli ir piemērojams vispārīgais, slimības gadījumam piemērojamais režīms. Tāpēc ES tiesības neaizliedz atlaišanu no darba, kuras pamatā ir darba kavējums sakarā ar slimību, kas rodas sakarā ar grūtniecību vai dzemdībām.
(
32
)	It īpaši skat. 2008. gada 26. februāra spriedumu lietā C-506/06 Mayr (Krājums, I-1017. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra). Šim principam var izsekot līdz pat 1990. gada 8. novembra spriedumam lietā C-177/88 Dekker (Recueil, I-3941. lpp., 12. punkts).
(
33
)	Skat. spriedumu apvienotajās lietās Orfanopoulos un Oliveri, 50. punkts.
(
34
)	Tomēr es atzīmētu, ka dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību noteikti ierobežo Direktīva attiecībā uz strādājošām grūtniecēm, it īpaši tās 8. pants, kas ar pieņemto minimumu noteic, ka direktīvas piemērošanas jomā esošajiem darba ņēmējiem ir tiesības uz vismaz 14 nedēļas nepārtrauktu maternitātes atvaļinājumu, kas piešķirts pirms un/vai pēc dzemdībām.
(
35
)	2004. gada 7. septembra spriedums lietā C-456/02 (Krājums, I-7573. lpp.).
(
36
)	Spriedums lietā Trojani, 45. punkts.
(
37
)	Turpat, 46. punkts. Skat. arī 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C-413/99 Baumbast un R (Recueil, I-7091. lpp., 91. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā C-200/02 Zhu un Chen (Krājums, I-9925. lpp., 32. punkts).
(
38
)	Skat. spriedumu lietā Brey, 70. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmi.
(
39
)	Turpat, 71. punkts.
(
40
)	Turpat, 70. punkts.
(
41
)	Spriedums lietā Brey, 72. punkts un tajā minētā judikatūra. Patiesībā to jau Tiesa bija noteikusi 2001. gada 20. septembra spriedumā lietā C-184/99 Grzelczyk (Recueil, I-6193. lpp., 44. punkts). Tāpat jāatzīmē, ka šo secinājumu atkārtoti apstiprina Pilsonības direktīvas 16. apsvērums. Tajā ir uzskaitīti būtiskie kritēriji, lai noteiktu, vai attiecīgais Savienības pilsonis ir radījis pārmērīgu slogu. Tie ietver grūtību pagaidu raksturu, uzturēšanās ilgumu, personiskos apstākļus un piešķirtās atbalsta summas lielumu.
(
42
)	Spriedums lietā Brey, 75. punkts.
(
43
)	Skat. 38. punktu manos secinājumos lietā Brey.
(
44
)	Spriedums lietā Brey, 77. punkts.