62006CC0262
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 28. jūnijā (
1
)
Lieta C-262/06
Deutsche Telekom AG
pret
Bundesrepublik Deutschland
“Telekomunikāciju nozare — Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības — Jēdziens “pienākumi”, kas pārejas periodā atstājami spēkā — Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Balss telefonijas pakalpojumu tarifi — Pienākums saņemt administratīvu atļauju”
I — Ievads
1.
Šā gada 27. februārī sniedzu savus secinājumus lietā Telefónica 2 Czech Republic (
2
), kurā Obvodní soud pro Prahu 3 (Prāgas Pirmās instances tiesa Nr. 3, Čehija) uzdeva zināmus jautājumus attiecībā uz telekomunikācijām Eiropas Savienībā. To aizkulisēs varēja manīt tā saucamā “jaunā tiesiskā regulējuma” (
3
), kas pieņemts 2002. gada 7. martā un publicēts 2002. gada 24. aprīlī (
4
), pārejas noteikumus; tomēr atturējos tos nostādīt uzmanības centrā, jo pamata prāvas izspriešanai to izvērtējums nebija vajadzīgs.
2.
Scenāriju, kurā iepriekš minētajiem pārejas noteikumiem ir galvenā loma, tagad piedāvā Bundesverwaltungsgericht (Vācijas Federālā administratīvā tiesa), kas, balstoties uz EKL 234. pantu, vēlas noskaidrot, cik plašs ir dalībvalstīm atbilstoši pamatdirektīvas 27. panta pirmās daļas pirmajam teikumam un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktam noteiktais pienākums pagaidu kārtā saglabāt pienākumus, kas uzlikti noteiktiem operatoriem saskaņā ar agrāko regulējumu.
3.
Tā šaubās, vai šī saglabāšana spēkā attiecas uz pienākumiem, kas izriet tieši no likuma, vai, turpretim, aprobežojas tikai ar tiem, kas izriet no īpaša akta, vēlēdamās noskaidrot, vai tā skar tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru iepriekš jāapstiprina tarifi, pēc kuriem dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums no lietotājiem iekasē maksu par balss telefonijas pakalpojumiem (pirmais jautājums).
4.
Jebkurā gadījumā papildus konstatējumam par to, ka pamatdirektīvas 27. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā netiek pieprasīta likumiskas izcelsmes pienākumu saglabāšanās spēkā, augstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tajos tā tiek pieļauta, neesot noteiktai vajadzībai veikt pilnīgu saskaņošanu un dalībvalstīm esot atstātai pietiekamai rīcības brīvībai (otrais jautājums).
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
5.
Kopienas iejaukšanās telekomunikāciju nozarē tika organizēta divos posmos: pirmais no tiem aizsākās pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā, lai padarītu tirgus elastīgākus un tuvinātu valstu tiesiskos regulējumus; otrais tika uzsākts pēc tam, kad tika radīti nosacījumi faktiskai konkurencei (
5
), un aprises ieguva iepriekš minētajā “jaunajā tiesiskajā regulējumā” (
6
).
6.
Starpposmā starp abiem posmiem tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīva 98/10/EK par atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) piemērošanu balss telefonijas sakariem un universālo pakalpojumu telekomunikācijās konkurences apstākļos (
7
). Tās 17. pantā ar virsrakstu “Tarifikācijas principi” valsts reglamentējošajām iestādēm tika uzdots rūpēties, lai uzņēmumi ar būtisku ietekmi [tirgū] noteiktu atlīdzību, kas pielāgota izmaksām (1. un 2. punkts) (
8
), neatkarīgi no abonentu veiktā lietojuma veida, izņemot gadījumu, kad vajadzīgi atšķirīgi pakalpojumi vai aprīkojums, kurā papildu tarifi būtu jānorāda atšifrēti (3. un 4. punkts). Cenu izmaiņu stāšanās spēkā tika pakārtota atbilstoša termiņa notecējumam pēc to izziņošanas (5. punkts). Visbeidzot, dalībvalstis varēja paredzēt atbrīvojumu no šīm prasībām attiecībā uz ģeogrāfiskajiem apgabaliem, kuros valda faktiska konkurence (6. punkts).
7.
“Lai nodrošinātu pašreizējo nolīgumu nepārtrauktību un lai izvairītos no juridiskā vakuuma” (piekļuves direktīvas preambulas divpadsmitais apsvērums), telekomunikāciju “jaunajā tiesiskajā regulējumā” paredzēts līdz pārskatīšanai saglabāt spēkā pienākumus, kas uzlikti agrākajā tiesiskajā regulējumā.
8.
Šajā nolūkā pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā vispārīgi noteikts, ka dalībvalstis saglabā “visus pienākumus saskaņā ar [..] piekļuves direktīvas 7. pantā [ (
9
)] un [..] universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā minētajiem valsts tiesību aktiem līdz brīdim, kad valsts pārvaldes [reglamentējošā] iestāde ir noteikusi minētos pienākumus saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu”.
9.
Konkretizējot, universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punktā dalībvalstu saistības saglabātas attiecībā uz
“a)
mazumtirdzniecības tarifiem publisko telefonu tīklu piekļuves un izmantošanas nodrošināšanai, kas noteiktas saskaņā ar 17. pantu [..] Direktīvā 98/10/EK [..];
[..]
līdz brīdim, kad saskaņā ar šī panta 3. punktā paredzēto procedūru ir veikts pārskats un pieņemts lēmums”.
10.
Šajā 3. punktā norādīts uz procedūru, kas paredzēta pamatdirektīvas 16. pantā, saskaņā ar kuru valsts reglamentējošās iestādes sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā veic attiecīgo tirgu analīzi (1. punkts), nodalot tos, kuros pastāv faktiska konkurence, no tiem, kuros tā nepastāv, pirmajos atceļot uzņēmumiem ar būtisku ietekmi tirgū agrāk uzliktos pienākumus un tos paturot spēkā vai grozot otrajos (2., 3. un 4. punkts).
B — Vācijas tiesiskais regulējums
11.
1996. gada 25. jūlijaTelekommunikationsgesetz (
10
) (Telekomunikāciju likums; turpmāk tekstā — “TKG”) 25. panta 1. punktā ar atsauci uz tā paša likuma 24. un 27.–31. pantu tika noteikts, ka administratīvā kārtībā jāapstiprina tarifi, pēc kuriem dominējošā stāvoklī esoši uzņēmumi grasījās iekasēt maksu no galapatērētājiem par tālruņa pakalpojumu sniegšanu, kā arī citi vispārīgajos līguma nosacījumos ietveramie elementi. Minētā 24. panta 1. punktā to apmērs tika saistīts ar pakalpojuma sniegšanas izmaksām.
12.
2004. gada 22. jūnijaTKG (
11
) 150. panta 1. punktā noteikts, ka pienākumi, kas uz šā veida sabiedrībām gulstas saskaņā ar 1996. gada TKG, saglabājami līdz to aizstāšanai ar jauniem lēmumiem, kas pieņemami atbilstoši tā paša 2004. gada likuma otrajai daļai, kurā noteikta kārtība, kādā nosakāmi un izvērtējami tirgi.
III — Fakti un pamata prāva
13.
Deutsche Telekom AG ir telekomunikāciju sabiedrība, kas darbojas Vācijā, kur ar fiksētā tīkla palīdzību tā sniedz balss telefonijas pakalpojumus.
14.
2004. gada 8. jūnijāRegulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (telekomunikāciju un pasta reglamentējošā iestāde) (
12
) pieņēma lēmumu par to, ka šā uzņēmuma tarifi un atbilstošās vispārīgo līguma nosacījumu klauzulas saskaņā ar 1996. gada TKG 25. panta 1. punktu bija jāapstiprina.
15.
Pēc 2004. gada TKG stāšanās spēkā un saskaņā ar tā 150. panta 1. punktu Deutsche Telekom cēla prasību, lūdzot no 2004. gada 8. jūnija lēmuma izrietošos pienākumus atzīt par spēkā neesošiem.
16.
Verwaltungsgericht
Köln (Ķelnes Administratīvā tiesa) 2005. gada 15. septembra spriedumā lūgumu apmierināja, pamatojot ar to, ka 2004. gada TKG 150. panta 1. punkta pārejas noteikums attiecas tikai uz pienākumiem, kam nav vajadzīgs neviens īstenošanas akts un kas ir pilnīgi, un ka no 1996. gada TKG 25. panta 1. punkta izrietošais [pienākums] šādi nevar tikt raksturots.
17.
Atbildētāja pārvaldes iestāde cēla kasācijas sūdzību Bundesverwaltungsgericht, apgalvojot, ka agrākās saistības esot spēkā līdz brīdim, kamēr atbilstoši 2004. gada TKG netiek izlemts par vajadzību saņemt atļauju klientiem piemērojamajiem tarifiem.
IV — Prejudiciālie jautājumi
18.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Deutsche Telekom prasījumam nav tiesiska pamata Vācijas tiesībās (
13
), bet tai nav zināms, vai Kopienu tiesības noved pie tāda paša iznākuma, un tādēļ, apturējusi tiesvedību, ir Tiesai prejudiciālā kārtā uzdevusi šos jautājumus:
“1)
Vai [..] pamatdirektīvas 27. panta pirmā daļa un [..] universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts interpretējami tādējādi, ka pagaidām atstājama spēkā agrāk valsts tiesībās paredzēta likumiska prasība apstiprināt tarifus par tādu balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu lietotājiem, ko sniedz uzņēmumi, kuriem tirgū ir dominējošs stāvoklis, un līdz ar to arī šo prasību noteicošais administratīvais akts?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
2)
Vai Kopienu tiesības nepieļauj [šādu likumisko prasību un administratīvo aktu] atstāt spēkā tik plašā apmērā?”
V — Tiesvedība Tiesā
19.
Šīs prejudiciālās tiesvedības pamatā esošais rīkojums Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2006. gada 15. jūnijā. Vācijas, Beļģijas, Itālijas un Lietuvas valdības, pamata lietas dalībnieki, kā arī Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus, pēdējiem trim piedaloties [2007. gada] 7. jūnija tiesas sēdē.
VI — Prejudiciālo jautājumu izvērtējums
A — Pirmais prejudiciālais jautājums
20.
Kārtējo reizi šajā Tiesā izskatāmajā lietā būtiska loma ir laikam (
14
). Šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatmērķis patiesībā ietver divas problēmas: viena ir noskaidrot, vai nozarē dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam atbilstoši agrākajam regulējumam uzlikto pienākumu pārejoša spēkā esamība līdz konkrēta nolēmuma pieņemšanai attiecas uz visa veida [pienākumiem] vai, turpretim, neattiecas uz tiem, kas, izrietēdami no tiesību normas, ir vispārīgi un abstrakti. Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, kā jāizprot pamatdirektīvas 27. panta pirmā daļa un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
21.
Otra problēma attiecas uz 1996. gada TKG 25. panta 1. punktu un jautājumu, vai pienākums saņemt atļauju tarifiem, pēc kuriem maksu no saviem klientiem iekasē balss telefonijas pakalpojumu nozarē dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, ir pienākums, kas jaunajā regulējumā jāsaglabā saskaņā ar to, kas noteikts iepriekš minētajās pamatdirektīvas un universālā pakalpojuma direktīvas tiesību normās, kuru būtībai atbilst arī 2004. gada TKG 150. panta 1. punkts.
22.
Pirms izklāsta turpināšanas, lai iezīmētu prejudiciālās diskusijas [priekšmeta] aprises, jānoraida jaunā nostāja, ko Deutsche Telekom piedāvāja tiesas sēdē, apgalvodama, ka izvērtējumā uzmanība būtu jācentrē nevis uz to, kādā veidā (ar vispārīgu normu vai īpašu aktu) dominējošu stāvokli ieņemošiem uzņēmumiem tiek uzlikti pienākumi, bet gan uz to saturu pēc būtības. Tādējādi tā uzskata, ka, pieprasot atļauju balss telefonijas tarifiem, Vācijas likumdevējs esot pārsniedzis Kopienu tiesības normas mērķi. Ar šādu nostāju tā attālinās no prejudiciālā jautājuma formulējuma un neņem vērā Direktīvas 98/10 17. panta piemērošanas apjomu, saskaņā ar kuru valstu reglamentējošajām iestādēm uzticēts nodrošināt, lai uzņēmumi ar būtisku ietekmi tirgū noteiktu tarifus atbilstoši izmaksām, līdz ar to neparedzot a posteriori uzraudzību un neizslēdzot ex ante uzraudzību. Šajā jautājumā valstu iestādēm ir izvēles brīvība.
23.
Mutisko apsvērumu rezultātā jāizklāsta vēl dažas domas: Vācijas tirgu analīzes veikšanā nav nojaušama nekāda nesamērīga kavēšanās; iesniedzējtiesa, kurai jākonstatē pamata prāvas fakti, šo iespējamību nav apsvērusi un atbilde šādi raksturojamai situācijai rodama pašā Kopienu regulējumā (pamatdirektīvas 7. panta 6. punkts).
1) Nepieciešamās ievada piezīmes
24.
Iesākumā jānorāda uz trīs apgalvojumiem, kas prejudiciālajā tiesvedībā netiek apstrīdēti: Deutsche Telekom ieņem privileģētu stāvokli valsts tirgū; tās prasījumam nav pamatojuma nedz parastajās, nedz konstitucionālajās Vācijas tiesībās un 2004. gada TKG tika pieņemts, lai transponētu Eiropas Kopienas “jauno tiesisko regulējumu” attiecībā uz telekomunikācijām.
25.
Pirmais apgalvojums uzskatāmi atklāj, ka iepriekš minētā sabiedrība atrodas faktiskajos apstākļos, kas paredzēti Kopienu un valsts regulējuma pārejas noteikumos, tā kā tie abi attiecas uz uzņēmumu kategoriju, kurai tā ir piederīga (
15
).
26.
Otrais apgalvojums norāda, ka Bundesverwaltungsgericht jautājumu nostāda pareizi, jo, interpretējot savu valsts tiesību sistēmu, skaidri saredz prāvas risinājumu, bet šaubās, vai šo iznākumu apstiprina Kopienu tiesības, un tādēļ ir vērsusies Tiesā.
27.
Trešajā apgalvojumā tiek konstatēts, ka ar 2004. gada TKG tiek transponētas 2002. gada direktīvas, un tādēļ norādījumi attiecībā uz pamatdirektīvas 27. panta un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta interpretāciju var tikt paplašināti attiecināti uz minētā likuma 150. pantu. Šī doma uzskatāmi parādīta pašā rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo tā 22.–53. punktā izklāstīti dažādi argumenti, lai noraidītu Deutsche Telekom prasījumu saskaņā ar valsts tiesībām, un turpinājumā (63.–74. punkts) tamlīdzīgi kritēriji izmantoti, lai secinātu līdzīgu iznākumu Eiropas Savienības regulējumā, par to gan vairāk šauboties. Tādējādi tā piedāvā Tiesai ceļvedi, ko izteiksmīgi apstiprinājuši šajā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniegušie lietas dalībnieki.
28.
Šajā sakarā visu savu jēgu iegūst prejudiciālā [domu] apmaiņa, kas, nebūt nebūdama nopratināšana, kurā tiesa aprobežojas ar jautājumu uzdošanu un otras tiesas sniegtās atbildes gaidīšanu, tiek rīkota kā īstens dialogs, kā saruna, kurā dalībnieki pauž savas pārdomas, lai arī institucionālo un sistēmas vienveidības apsvērumu dēļ galavārds ir tikai vienam [no tiem], kura viedoklis, ņemot vērā pārējo paustos viedokļus, ir noteicošais. Rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Bundesverwaltungsgericht liek lietā noderīgu darba metodi, kuru, gluži tāpat kā [to dara] citi diskusijas dalībnieki, pārņemšu turpmākajos punktos, lai nonāktu pie risinājuma, kas pieņemams visiem, pašsaprotamu iemeslu dēļ izņemot Deutsche Telekom.
2) Pienākumu, uz kuriem attiecas pārejas noteikumi, raksturs
29.
Lai kāda interpretācijas metode (burtiskā, sistēmiskā, vēsturiskā vai teleoloģiskā) tiktu izmantota, tās visas noved pie vienāda iznākuma: pamatdirektīvas 27. panta pirmā daļa un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas uz pienākumiem, kas izriet no agrākā valsts regulējuma, neatkarīgi no tā, vai to pamatā ir abstrakta un vispārīga tiesību norma vai konkrēts un īpašs administratīvs akts.
a) Interpretējamo pantu formulējums
30.
Pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā, nepaskaidrojot sīkāk, tiek noteikts, ka “dalībvalstis saglabā visus pienākumus saskaņā ar [..] valsts tiesību aktiem”, kas minēti piekļuves direktīvas 7. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punktā. Šīs pēdējās tiesību normas a) apakšpunktā izmantots tamlīdzīgs formulējums, lai uz laiku saglabātu pienākumus, kas attiecas uz telefonijas pakalpojumu tarifiem (
16
). Nevienā no tiesību normām netiek noteikts nekas sīkāk, un tādēļ gadījumā, kad likumā nav paredzēta nošķiršana, to nenākas darīt arī tā skaidrotājam (ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus), un var uzskatīt, ka Kopienu likumdevējs, kā to ļauj noprast tā izmantotais formulējums, vēlas uz laiku saglabāt pienākumus, kas uzlikti agrākā regulējuma spēkā esamības laikā, neatkarīgi no to rakstura.
31.
Šai ar tiesību normu redakciju pamatotajai izpratnei nekaitē, ka pēc tam pagaidu kārtības atcelšana tiek uzticēta valsts reglamentējošajai iestādei, kam jāizlemj par agrākajiem pienākumiem, veicot pamatdirektīvas 16. pantā minēto tirgus analīzi. Deutsche Telekom apgalvo, ka, ja šīm organizācijām nākas izlemt par šo pienākumu saglabāšanu, uzskatāms, ka strīdīgajos pantos tiek pieņemts, ka tās tos nosaka individuāli, jo tām nav tiesību ietekmēt nolēmumus, ko pieņēmušas instances, kas apveltītas ar pilnvarām likumdošanas vai pārvaldes aktu ceļā pieņemt tiesisko regulējumu.
32.
Pamata prāvā prasītājas statusā esošās sabiedrības nostāja ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, jo tā valsts reglamentējošajām iestādēm piedēvē lomu, kas tām netiek iedalīta nedz pamatdirektīvā, nedz universālā pakalpojuma direktīvā. Saskaņā ar pamatdirektīvas 27. panta pirmās daļas un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. un 3. punkta redakciju iepriekš minētās iestādes neaizstāj likumdevēju, bet gan rūpīgi pilda tā noteikto, kas izpaužas rūpīgi izstrādātā procedūrā (kas aprakstīta šo secinājumu 10. punktā), kurā atkarībā no tās rezultātiem ir jāsaglabā, jāgroza vai galīgi jāatceļ pienākumi, kas noteikti ar tiesisko regulējumu, kurš līdz ar “jaunā tiesiskā regulējuma” stāšanos spēkā ir nostādīts zem jautājuma.
33.
Šīs procedūras, kas ietver tirgu analīzi, mērķis ir līdz ar augsta konkurences līmeņa sasniegšanu atcelt pienākumus, kas agrāk uzlikti dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem, tos saglabājot vai grozot pārējos [tirgos], šim pasākumam attiecoties uz šiem pienākumiem neatkarīgi no tā, vai to izcelsmes avots ir tiesību norma vai pārvaldes iestādes īpašs akts. Vajadzības gadījumā tieši no tiesību normas izrietošs pienākums atbilstoši tās izdevēja noteiktajam tiek aizstāts ar citu, kas noteikts ar īpašu aktu. Vācijas valdība pareizi norāda (tās rakstveida apsvērumu 14. punkts), ka nekas neliedz likumdevējam likuma spēkā esamību pakārtot izpildvaras nolēmumam, ja vien, jāpiebilst, to neliedz kāds konstitucionāls noteikums.
34.
Citiem vārdiem sakot, pamatdirektīvā un universālā pakalpojuma direktīvā noteikts, ka valsts reglamentējošās iestādes, balstīdamās uz iepriekš noteiktā procedūrā iegūtu objektīvu informāciju, izbeidz pārejošu situāciju, kas aizstājama ar to, kas izriet no šābrīža regulējuma, saglabājot attiecīgos pienākumus — lai arī ar citām iezīmēm, — tos grozot vai gluži vienkārši atceļot. Skaidri redzams, ka šīs iestādes nevis iejaucas svešā jomā, bet gan tajā iesaistās pēc tajā darboties pilnvarotā subjekta uzaicinājuma.
b) Sistēmisks skatījums
35.
“Jaunā tiesiskā regulējuma” pamatā ir rūpes par robu novēršanu un agrākā regulējuma pienākumu iekļaušanu, neliedzot tos tūlītēji pārskatīt; piemērs tam rodams piekļuves direktīvas preambulas divpadsmitajā apsvērumā un 7. pantā, kas iemieso to pašu būtību kā pamatdirektīvas 27. pants un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pants, liekot uz laiku saglabāt noteiktus pienākumus, kas noteikti saskaņā ar agrākajām direktīvām.
36.
It īpaši tajos izdarīta atsauce uz Direktīvas 97/33/EK (
17
) 4., 6., 7., 8., 11., 12. un 14. pantu, Direktīvas 98/10 16. pantu un Direktīvas 92/44/EEK (
18
) 7. un 8. pantu. Dažās no šīm tiesību normām kā, piemēram, Direktīvas 97/33 4. pantā uzņēmumiem pienākumi tiek uzlikti tieši; citās — Direktīvas 97/33 6., 7., 8., 11., 12. un 14. pantā, Direktīvas 92/44 7. un 8. pantā un Direktīvas 98/10 16. pantā to darīt uzticēts dalībvalstīm. Vairākās šai pēdējai grupai piederīgās tiesību normās tiek nekonkrēti norādīts uz valsts iestādēm (pirmās direktīvas 6., 7. un 8. pants; otrās [direktīvas] 7. un 8. pants (
19
)), savukārt citās ir skaidri minētas valsts reglamentējošās iestādes (Direktīvas 97/33 11., 12. un 14. pants; Direktīvas 98/10 16. pants).
37.
Tādēļ šķiet, ka šie pasākumi attiecas gan uz īpašiem aktiem, gan arī uz vispārīgiem noteikumiem, jo pienākumi tiek regulēti vienā vai otrā ceļā atkarībā no varas sadalījuma katrā konstitucionālajā iekārtā.
38.
Šis uzskats apstiprinās, ja tā vietā, lai lūkotos uz noteikumiem ārpus direktīvām, pievēršas to saturam un it īpaši universālā pakalpojuma direktīvai, kura ietver visspeciālāko no abām šajā prejudiciālajā tiesvedībā iztirzātajām tiesību normām, proti, 16. pantu, atsauce uz kuru ietverta pamatdirektīvas 27. pantā. Universālā pakalpojuma direktīvas divdesmit astotajā apsvērumā faktiski ieteikts turpināt “esošo noteikumu” piemērošanu attiecībā uz nomāto līniju pakalpojumu kopuma minimumu līdz brīdim, kamēr pēc attiecīgās tirgus analīzes valsts pārvaldes iestādes [valsts reglamentējošās iestādes] novērtē, vai tie atstājami spēkā. Savukārt, kā atgādina Vācijas valdība, tās pašas direktīvas VII pielikumā noteikts, ka Direktīvā 92/44 noteiktie nosacījumi attiecībā uz nomāto līniju kopuma minimumu, kuru abstraktums un vispārīgums netiek apstrīdēts, paturami spēkā, kamēr netiek pārbaudīts, vai nozarē ir faktiska konkurence.
39.
Visbeidzot, noslēdzot loku un izvērtējumu koncentrējot uz universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantu, secināms, ka dalībvalstīm pagaidu kārtā jāsaglabā gan pienākumi, kas izriet no likuma, gan tie, kuru pamatā ir izpildes akts. Šā panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas uz saistībām attiecībā uz nomātām līnijām, kas noteiktas saskaņā ar iepriekš minētās Direktīvas 92/44 3., 4., 6., 7., 8. un 10. pantu, kam nepārprotami ir normatīvs raksturs. Piemērs ir 8. pants, kur dalībvalstīm uzticēts nodrošināt, lai katras valsts reglamentējošās iestādes paredzētu piemērotu un pārredzamu kārtību, kādā uzraugāma pienākumu uzlikšana uzņēmumiem attiecībā uz šā veida līniju izmantošanu un piekļuvi tām, vai 6. pants, kurā tiesības noteikt to izmantošanas ierobežojumus pamatojošus vispārējo interešu apsvērumus (“būtiskas prasības”) (
20
) deleģētas valsts tiesību sistēmai.
c) Vēsturisks vērtējums
40.
Vācijas valdība talkā ņem 2002. gadā pieņemtā “jaunā tiesiskā regulējuma” darba materiālus, kas ietver zināmu šīm pārdomām noderīgu informāciju.
41.
2000. gada 12. jūlija priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (
21
), protams, neietvēra pārejas noteikumus, ar kuriem paredzēts saglabāt šābrīža regulējumā no agrākā [regulējuma] pārmantotās situācijas. Atzinumā par šo priekšlikumu (
22
) Ekonomikas un sociālo lietu komiteja ierosināja pārejas posma mehānismu, lai “[toreiz] spēkā esošie tiesību akti” paliktu spēkā līdz brīdim, kad tiek pabeigta pirmā tirgus analīze (4.4. punkts). Šis precedents piešķir jēgu pamatdirektīvas 27. panta pirmajai daļai, kurā dalībvalstīm tiek noteikts saglabāt pienākumus, kas noteikti ar “valsts tiesību aktiem”, līdz brīdim, kad pārvaldes [reglamentējošā] iestāde pieņem lēmumu saskaņā ar tās pašas direktīvas 16. pantu, proti, pēc tam, kad tā veikusi iepriekš minēto analīzi. Ievērojot iepriekš izklāstīto, šķiet neapstrīdami, ka iepriekš minētais 27. pants attiecas uz visa veida pienākumiem — gan tiem, kas izriet tieši no tiesību normas, gan tiem, kas noteikti ar administratīva akta starpniecību.
42.
Šīs pārdomas palīdz saprast universālā pakalpojuma direktīvas sākotnējo redakciju, kas šajā ziņā bija mazāk izteiksmīga. 2000. gada 12. jūlijā pieņemtais Komisijas priekšlikums (
23
) ietvēra 16. panta 1. punkta redakciju, kurā dalībvalstīm tika noteikts saglabāt “spēkā esošās” saistības attiecībā uz mazumtirdzniecības tarifiem, kas noteiktas saskaņā ar Direktīvas 98/10 17. pantu, līdz brīdim, kad tiek pieņemts uz tirgus analīzi balstīts lēmums. Vārdkopa “spēkā esošās” tiesību normas galīgajā redakcijā pazuda, un, lai arī tai nav izšķirošas nozīmes, tās izmantošana liecina par tās autora nodomu, jo īpašība “spēkā esošs” parasti tiek piedēvēta tādiem normatīva rakstura veidojumiem kā likumi, noteikumi un dekrēti vai paražu tiesības. Varētu iebilst, ka šīs vārdkopas neietveršana galīgajā redakcijā liecina par gribu norādīt vienīgi uz pienākumiem, kas noteikti individuālā kārtā, bet šaubas tiek kliedētas, iepazīstoties ar Direktīvas 98/10 17. pantu, kurā paredzēta kārtība, kādā tiek noteikti pienākumi un ierobežojumi dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem (pieskaņot tarifus atbilstoši izmaksām; noteikt šos tarifus neatkarīgi no veiktā savienojuma veida; paredzēt termiņu to izmaiņu stāšanās spēkā iepriekšējai izsludināšanai).
d) Teleoloģiskā interpretācija
43.
“Jaunajā tiesiskajā regulējumā” par telekomunikācijām atskāršamas rūpes nodrošināt tiesisko drošību un nepārtrauktību, novēršot satrūkumus starp pagātni un nākotni. To apliecina universālā pakalpojuma direktīvas 16. pants, piekļuves direktīvas 7. pants un pamatdirektīvas 27. pants, kuros, ietverot atsauces uz abiem pārējiem un atrodoties aiz agrāko tiesisko regulējumu atceļošā 26. panta, noteikts, ka no agrākā regulējuma izrietošie pienākumi saglabājami spēkā līdz tirgu stāvokļa noskaidrošanai. Šo piesardzības pasākumu pamato tas, ka jaunā regulējuma pilnīgai iedarbībai jāparedz un jāīsteno sarežģītas procedūras, kurās, pienācīgi saskaņoti darbojoties, jāpiedalās dažādiem subjektiem, līdz ar to rodoties vajadzībai atvēlēt laikposmu sistēmas stabilitātes nodrošināšanai (
24
).
44.
Šāda izpratne nav expressis verbis izklāstīta nedz pamatdirektīvā, nedz universālā pakalpojuma direktīvā, uz kurām attiecas šis prejudiciālais jautājums, bet skaidri izriet no piekļuves direktīvas, kuras preambulas divpadsmitajā apsvērumā, kas ir tās 7. panta vēstnesis, ir atzīta vajadzība izvairīties no juridiskā vakuuma. Jau esmu sīki izskaidrojis, ka šai vajadzībai ir nepieciešama visu esošo pienākumu nepārtrauktība neatkarīgi no to izcelsmes. Pamatdirektīvas preambulas piektajā apsvērumā esot atzītam, ka telekomunikāciju, mediju un informācijas tehnoloģiju nozaru saplūšana rada vajadzību pēc vienotiem reglamentējošiem noteikumiem, būtu pretrunīgi, ka pārejas noteikumu apjoms piekļuves un savstarpējā savienojuma jomā (piekļuves direktīvas 7. pants) atšķirtos no tarifu jomā [esošo noteikumu apjoma] (universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts). Šī doma izskaidro, kāpēc pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā, paredzot saskaņā ar valsts tiesībām jau noteikto saistību saglabāšanu, tiek norādīts uz tām, kas izriet gan no minētā 7. panta, gan šā 16. panta.
45.
Turklāt Vācijas valdība gluži pareizi norāda, ka, lai sagatavotu augsni “jaunā tiesiskā regulējuma” ieviešanai bez šķēršļiem, efektivitātes princips liek saglabāt visus agrākos pasākumus, tos nešķirojot.
46.
Īsumā sakot, lai arī kāda būtu pamatdirektīvas 27. panta pirmās daļas un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācijas metode, tā ietver uzņēmumiem saskaņā ar agrāko tiesisko regulējumu uzlikto pienākumu kopumu neatkarīgi no to avota, citiem vārdiem sakot, līdzekļa, ko katra dalībvalsts izvēlas Kopienu saskaņošanas pasākumu ieviešanai un īstenošanai (
25
). Deutsche Telekom aizstāvētā tēze novestu pie tā, ka vienādos faktiskos apstākļos esošiem uzņēmumiem tiktu piemēroti atšķirīgu sistēmu regulējumi atkarībā no dalībvalsts, kurā tie darbojas, šādam iznākumam esot pretrunā gan direktīvām par telekomunikācijām, gan vispārīgi — Eiropas Savienības tiesību pamatiem.
3) Pienākums saņemt administratīvu atļauju tarifiem
47.
Tomēr atliek vēl tikai noteikt, vai tāds noteikums kā 1996. gada TKG 25. panta 1. punkts, ar kuru iepriekšējai atļaujai pakārtoti tarifi, ko dominējošā stāvoklī esoši uzņēmumi piemēro galapatērētājiem par balss telefonijas pakalpojumiem, ir saderīgs ar pamatdirektīvas 27. panta pirmo daļu un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
48.
Šajā pēdējā tiesību normā noteikts, ka saglabājami pienākumi, kas izriet no Direktīvas 98/10 17. panta, kurā valsts reglamentējošo iestāžu uzraudzības ceļā uzņēmumiem ar būtisku ietekmi tirgū tiek noteikts ievērot tajā noteiktos principus (1. punkts) un it īpaši attiecībā uz cenu pielāgošanu izmaksām (2. punkts).
49.
1996. gada TKG 25. pantā ietverta atsauce uz tā paša likuma 24. pantu, kurā maksas summa tika piesaistīta pakalpojuma sniegšanas izmaksām. Šajos apstākļos nav pamata noliegt, ka ar to tiek ieviests Direktīvas 98/10 17. pants, un tādēļ saskaņā ar pamatdirektīvas 27. panta pirmo daļu un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu tā spēkā esamība ir jāpagarina līdz attiecīgās Vācijas tirgus analīzes pabeigšanai un konkurences līmeņa pārbaudīšanai tajā, lai tā rezultātā attiecīgi rīkotos, saglabājot, grozot vai atceļot pienākumus, kas uzlikti dominējošā stāvoklī esošajiem uzņēmumiem.
50.
Ar prasību, lai maksu, ko iekasē 1996. gada TKG 24. panta un tam atbilstīgo pantu prasībām atbilstoša šāda veida sabiedrība, apstiprinātu attiecīga iestāde, tiek nodrošināta Direktīvas 98/10 17. panta izpilde (minētā panta 1. punkts), it īpaši tarifu atbilstības izmaksām (2. punkts) dēļ.
51.
Komisija trāpīgi norāda, ka gadījumā, ja pārejas posmā šie tarifi nebūtu pakļauti administratīvai uzraudzībai, būtu grūti pārliecināties par to, vai tie noteikti atbilstoši izmaksām, tādējādi netiekot sasniegtam mērķim nodrošināt nepārtrauktību bez nevēlamiem pārtraukumiem, kamēr netiek veikta vajadzīgā tirgus analīze.
52.
Tādēļ 1996. gada TKG 25. pantā noteiktais pienākums izriet no Direktīvas 98/10 17. panta, un līdz ar to saskaņā ar pamatdirektīvas 27. panta pirmo daļu un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu tas jāsaglabā norādītajā pagaidu kārtā.
53.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild, nosakot, ka iepriekš minētās tiesību normas liek pagaidu kārtā paturēt spēkā agrākās valsts tiesībās paredzētu likumisku prasību, kā arī administratīvu aktu par tās piemērošanu, saskaņā ar kuru administratīvā kārtībā jāapstiprina tarifi, pēc kuriem dominējošs uzņēmums no galapatērētājiem iekasē maksu par tālruņa pakalpojumu sniegšanu.
B — Otrais prejudiciālais jautājums — lieks jautājums
54.
Ar šo jautājumu, kas uzdots pakārtoti, Vācijas tiesa vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā netiek paredzēts saglabāt spēkā tādu likumisku pienākumu kā aprakstītais, Kopienu tiesībās katras valsts likumdevējam atvēlēta pietiekami plaša rīcības brīvība, lai to noteiktu.
55.
Šaubas par to kliedē atbilde uz pirmo jautājumu. “Kopienu tiesības”, uz kurām norādīts jautājumā, nevar būt nekas cits kā “jaunā tiesiskā regulējuma” direktīvas elektronisko komunikāciju jomā. Šo tiesību normu vispārējā uzbūve, kā secināms, ņemot talkā šajos secinājumos izmantotos sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas kritērijus, ne vien iesaka, bet arī liek saglabāt agrākos pasākumus, kamēr vajadzīgo pētījumu ceļā netiek noskaidrota situācija tirgos. Tad valsts reglamentējošajām iestādēm jāveicina šābrīža regulējuma kopuma ieviešana, saglabājot, grozot vai atceļot agrākās saistības.
VII — Secinājumi
56.
Pamatojoties uz izklāstītajām pārdomām, ierosinu Tiesai uz Bundesverwaltungsgericht uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tie liek pagaidu kārtā, kamēr netiek veikta attiecīgā tirgu analīze, paturēt spēkā agrākās valsts tiesībās paredzētu likumisku prasību, kā arī administratīvu aktu par tās piemērošanu, saskaņā ar kuru administratīvā kārtībā jāapstiprina tarifi, pēc kuriem dominējošs uzņēmums no galapatērētājiem iekasē maksu par balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda — spāņu.
(
2
)	Spriedums pasludināts 2007. gada 14. jūnijā (C-64/06, Krājums, I-4887. lpp.).
(
3
)	To veido četras Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas: Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva); Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva); Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva); un Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva).
(
4
)	OV L 108, 7., 21., 33. un 51. lpp.
(
5
)	Telekomunikāciju pakalpojumu un infrastruktūru pilnīga liberalizācija Kopienā, noteiktām dalībvalstīm paredzot pārejas posmus, tika panākta 1998. gada 1. janvārī.
(
6
)	Šo attīstības gaitu izvērtēju secinājumu lietā C-339/04 Nuova società di telecomunicazioni 3.–6. punktā (2006. gada 18. jūlija spriedums, Krājums, I-6917. lpp.), kā arī iepriekš minēto secinājumu lietā Telefónica 2 Czech Republic 4.–7. punktā.
(
7
)	OV L 101, 24. lpp.
(
8
)	Šā 17. panta 2. punktā izdarīta atsauce uz saskaņotajiem kritērijiem, kas norādīti Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/387/EEK par sakaru pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, ieviešot atvērtā tīkla nodrošinājumu (OV L 192, 1. lpp.), II pielikuma 4. punktā.
(
9
)	Runa ir par publiskus komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus nodrošinošo uzņēmumu pienākumiem attiecībā uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu.
(
10
)	BGBl. I, 1120. lpp.
(
11
)	BGBl. I, 1190. lpp.
(
12
)	Šobrīd Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Federālā Elektroenerģijas, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra).
(
13
)	Atbilstoši parastajiem interpretācijas kritērijiem (burtiskajam, sistēmiskajam un teleoloģiskajam) 2004. gada 8. jūnija lēmumā, piemērojot 1996. gada TKG 25. panta 1. punktu, pieprasītā atļauja ietilpst 2004. gada TKG 150. panta 1. punkta pārejas noteikumos.
(
14
)	“Domāt, ka šajā dzīvē visas lietas paliek mūžīgi vienā un tajā pašā stāvoklī, nozīmē maldīties; [..] cilvēka dzīve steidzas pretim savam galam ātrāk nekā vējš [laiks]” (M. de Servantess [M. de Cervantes]. Don Quijote de la Mancha. Otrā daļa, L III nodaļa, Martina de Rigera [Martín de Riquer] redakcija, ievads un piezīmes, Barselona: RBA, 1994, 1016. lpp.) [Migels de Servantess Saavedra. Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots. Rīga: Zvaigzne, 1979, 288. un 289. lpp.].
(
15
)	Pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā ir atsauce uz universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantu, kurā minēti mazumtirdzniecības tarifi, kas noteikti saskaņā ar Direktīvas 98/10 17. pantu, kurā norādīti principi, kas jāievēro organizācijām ar būtisku ietekmi tirgū.
(
16
)	Abu tiesību normu franču valodas redakcijā — toutes les obligations vai l’ensemble des obligations; angļu valodas redakcijā — all obligations; vācu valodas redakcijā — alle Verpflichtungen un itāļu valodas redakcijā — tutti gli obblighi.
(
17
)	Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīva par savstarpēju savienojumu telekomunikācijās universālā pakalpojuma un savietojamības nodrošināšanai, piemērojot atvērtā tīkla nodrošināšanas (ATN) principus (OV L 199, 32. lpp.).
(
18
)	Padomes 1992. gada 5. jūnija Direktīva par atvērtā tīkla noteikuma piemērošanu nomātām līnijām (OV L 165, 27. lpp.).
(
19
)	Tajos izmantoti formulējumi “dalībvalstis nodrošina” vai “dalībvalstis nosaka”.
(
20
)	Direktīvas 90/387 2. panta 6. punktā šis jēdziens definēts kā “vispārējām interesēm atbilstoši nesaimnieciskas dabas apsvērumi, kas var mudināt dalībvalsti ierobežot piekļuvi publiskam telekomunikāciju tīklam vai publiskiem telekomunikāciju pakalpojumiem; šie apsvērumi ir tīkla darbības drošība, tā veseluma saglabāšana un gadījumos, kad tās ir pamatotas, pakalpojumu savstarpējā savienojamība un datu aizsardzība. Datu aizsardzība var ietvert personas datu aizsardzību, pārraidīto un/vai saglabāto datu slepenumu, kā arī privātuma aizsardzību”.
(
21
)	COM(2000) 393, galīgā redakcija (OV C 365 E, 198. lpp.).
(
22
)	OV 2001, C 123, 56. lpp.
(
23
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (COM(2000) 392, galīgā redakcija (OV C 365 E, 238. lpp.)).
(
24
)	Pamatdirektīvas 16. pantā, atsauce uz kuru ietverta minētās direktīvas 27. pantā, universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā un piekļuves direktīvas 7. pantā, pamatvilcienos aprakstīta kārtība, kurā tiek ievērotas vadlīnijas, ko saskaņā ar pamatdirektīvas 15. panta 2. punktu pieņem Komisija sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā (16. panta 1. punkts), kā arī, ievērojot kārtību, kas attiecīgajai valsts reglamentējošajai iestādei ir jādara zināma, lai nodrošinātu pārskatāmības un apspriešanas kritēriju ievērošanu (pamatdirektīvas 6. pants), darbā piedaloties iepriekš minētajai institūcijai, kā arī citu dalībvalstu attiecīgajām iestādēm (pamatdirektīvas 7. panta 3., 4. un 5. punkts). Šī sarežģītība man ir ļāvusi secinājumos lietā Telefónica 2 Czech Republic norādīt, ka iepriekš minētajām tiesību normām nepiemīt to tiešai piemērojamībai vajadzīgās īpašības (45. punkts).
(
25
)	Pārejas posma noteikumu plašu izpratni var novērot arī 2005. gada 8. decembra spriedumā lietā C-33/04 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-10629. lpp., 54.–60. punkts).