SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
z dne 6. februarja 2007
Združeni zadevi T-246/04 in T-71/05
Jacques Wunenburger
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Uradniki – Ocenjevalni poročili – Ocenjevalni obdobji 1997/1999 in 1999/2001 – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2001/2002 – Ničnostna tožba – Dopustnost – Odškodninska tožba – Pravica do obrambe“
Predmet: Tožba zaradi predlogov za razglasitev ničnosti osnutkov ocenjevalnih poročil za tožečo stranko za obdobji 1997/1999 in 1999/2001
in kariernega ocenjevalnega poročila za tožečo stranko za ocenjevalno obdobje 2001/2002 ter odškodninskih zahtevkov za zatrjevano
škodo.
Odločitev: Odločba z dne 11. septembra 2003 o kariernem ocenjevalnem poročilu tožeče stranke za obdobje od 1. julija 2001 do 31. decembra 2002
se razglasi za nično. Komisija mora tožeči stranki plačati znesek 2500 EUR, ki se prišteje k znesku 2500 EUR, ki ga je že
dodelil organ, pristojen za imenovanja, za zamudo pri pripravi ocenjevalnih poročil za obdobji 1997/1999 in 1999/2001, in
1 EUR kot simbolični znesek za zamudo pri pripravi kariernega ocenjevalnega poročila za obdobje 2001/2002. V preostalem se
tožbi zavrneta. Komisiji se naloži plačilo stroškov.
Povzetek
1.      Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Pripravljalni akt
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
2.      Uradniki – Tožba – Odškodninski zahtevek, vložen skupaj s predlogom za razglasitev ničnosti
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
3.      Uradniki – Ocena – Ocenjevalno poročilo
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
4.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43 in 45)
5.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
6.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43 in 45)
1.      V položaj posegajo – v smislu členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov – samo akti ali ukrepi z zavezujočimi pravnimi učinki,
ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke s tem, ko bistveno spremenijo njen pravni položaj in se z njimi dokončno določi
stališče institucije. Kadar gre za akte ali odločbe, ki se pripravijo v več fazah, zlasti po notranjem postopku, so izpodbojni
akti samo ukrepi, s katerimi se dokončno določi stališče institucije po tem postopku, ne pa vmesni ukrepi, katerih cilj je
priprava končne odločbe.
„Osnutek“ ocenjevalnega poročila je pripravljalni akt, ki nima nobenega pravnega učinka, ki bi lahko neposredno vplival na
interese zadevnega uradnika, in zato ni akt, ki posega v položaj tega uradnika.
(Glej točke od 41 do 43.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 24. junij 1993, Seghers proti Svetu, T‑69/92, Recueil, str. II‑651, točka 28; Sodišče
prve stopnje, 28. september 1993, Yorck von Wartenburg proti Parlamentu, združeni zadevi T‑57/92 in T‑75/92, Recueil, str. II‑925,
točka 36; Sodišče prve stopnje, 15. junij 1994, Pérez Jiménez proti Komisiji, T‑6/93, RecFP, str. I‑A‑155 in II‑497, točka 34;
Sodišče prve stopnje, 22. marec 1995, Kotzonis proti ESO, T‑586/93, Recueil, str. II‑665, točka 29; Sodišče prve stopnje,
17. december 2003, McAuley proti Svetu, T‑324/02, RecFP, str. I‑A‑337 in II‑1657, točka 28.
2.      Kljub dejstvu, da sta ničnostna in odškodninska tožba avtonomni pravni sredstvi, so odškodninski zahtevki nedopustni, kadar
je odškodninska tožba tesno povezana z ničnostno tožbo, ki je razglašena za nedopustno. Tako je, kadar je namen odškodninskih
zahtevkov izključno povrnitev škode zaradi posledic akta, ki je bil predmet ničnostne tožbe, prav tako razglašene za nedopustno,
zlasti kadar je edini cilj odškodninske tožbe nadomestiti izgubo osebnih prejemkov, ki je ne bi bilo, če bi stranka uspela
z ničnostno tožbo.
Vendar, kadar sta vzrok obeh tožb različna akta ali ravnanji uprave, odškodninske tožbe ni mogoče povezati z ničnostno, čeprav
imata oba akta enak finančni rezultat za tožečo stranko, tako da nedopustnost predloga za razglasitev ničnosti ne povzroči
nedopustnosti odškodninskega zahtevka.
(Glej točke od 46 do 48.)
Napotitev na: Sodišče, 12. december 1967, Collignon proti Komisiji, 4/67, Recueil, str. 469, 480; Sodišče, 24. junij 1971,
Vinck proti Komisiji, 53/70, Recueil, str. 601, točke od 8 do 15; Sodišče, 13. julij 1972, Heinemann proti Komisiji, 79/71,
Recueil, str. 579; Sodišče, 14. februar 1989, Bossi proti Komisiji, 346/87, Recueil, str. 303; Sodišče prve stopnje, 24. januar
1991, Latham proti Komisiji, T‑27/90, Recueil, str. II‑35, točka 38; Sodišče prve stopnje, 28. junij 2005, Ross proti Komisiji,
T‑147/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑171 in II‑771, točka 39 in navedena sodna praksa.
3.      Uprava mora zagotavljati redno pripravo in sestavo ocenjevalnih poročil ob dnevih, določenih v Kadrovskih predpisih, in sicer
zaradi dobrega upravljanja in zaščite interesov uradnikov. Zamuda, nastala pri sestavi ocenjevalnih poročil, lahko sama po
sebi škodi uradniku že zato, ker lahko na potek njegove kariere vpliva neobstoj takega poročila, ko se morajo sprejeti odločitve
v zvezi z njim. Uradnik, čigar osebni spis je nepravilen in nepopoln, zato utrpi nepremoženjsko škodo zaradi negotovosti in
skrbi v zvezi s svojo poklicno prihodnostjo. Če ne obstajajo posebne okoliščine, ki upravičujejo ugotovljene zamude, uprava
stori napako pri izvrševanju javnih nalog, zaradi česar postane odgovorna.
(Glej točki 64 in 65.)
Napotitev na: Sodišče, 18. december 1980, Gratreau proti Komisiji, združeni zadevi 156/79 in 51/80, Recueil, str. 3943, točka 15;
Sodišče, 6. februar 1986, Castille proti Komisiji, združene zadeve 173/82, 157/83 in 186/84, Recueil, str. 497, točka 36;
Sodišče prve stopnje, 8. november 1990, Barbi proti Komisiji, T‑73/89, Recueil, str. II‑619, točka 41; Sodišče prve stopnje,
28. maj 1997, Burban proti Parlamentu, T‑59/96, RecFP, str. I‑A‑109 in II‑331, točki 44 in 50; Sodišče prve stopnje, 12. junij
2002, Mellone proti Komisiji, T‑187/01, RecFP, str. I‑A‑81 in II‑389, točki 77 in 78.
4.      Ocenjevalno poročilo je nujen element presoje vsakič, ko nadrejeni obravnavajo kariero uradnika. Čeprav uradnik ni pridobil
nobene pravice do napredovanja, vseeno ni mogoče izključiti, da neobstoj ocenjevalnega poročila v upoštevnem napredovalnem
obdobju vpliva na njegovo kariero.
Poleg tega, če je v izjemnih okoliščinah neobstoj ocenjevalnega poročila res mogoče nadomestiti z drugimi informacijami o
uspešnosti uradnika, morajo te izpolnjevati nekatere pogoje, za katere mora tožena institucija dokazati, da so bili izpolnjeni.
V vsakem primeru pa ocenjevalno poročilo, ki ni dokončno in ga zainteresirana oseba izpodbija, samo po sebi ne more biti vir
drugih informacij.
(Glej točke od 70 do 72.)
Napotitev na: Sodišče, 17. december 1992, Moritz proti Komisiji, C‑68/91 P, Recueil, str. I‑6849, točka 16; Sodišče prve stopnje,
5. oktober 2000, Rappe proti Komisiji, T‑202/99, RecFP, str. I‑A‑201 in II‑911, točke 38, 40, 52 in 56; Sodišče prve stopnje,
7. maj 2003, Den Hamer proti Komisiji, T‑278/01, RecFP, str. I‑A‑139 in II‑665, točka 95.
5.      Kadar hkrati obstajajo sprememba sistema ocenjevanja, razporeditev zaposlenega na drugo delovno mesto, pri čemer je delovno
mesto vsebinsko drugačno, in visoka stopnja odgovornosti, morebitnih sprememb, ugotovljenih med ocenami uradnika v dveh zaporednih
ocenjevalnih poročilih, ni mogoče opredeliti kot „nazadovanje“, ki zahteva posebno obrazložitev.
(Glej točko 95.)
6.      Pravica uradnika do obrambe je kršena, kadar uprava v postopku ocenjevanja, ne da bi to pojasnila, ni upoštevala zahtev obličnosti
iz notranje smernice o posebnem postopku, ki se nanaša na uradnike v posebni službi, v zvezi z vložitvijo mnenj, zbranih pri
predpisanih posvetovanjih, v karierno ocenjevalno poročilo, tako da ocenjeni uradnik ni mogel učinkovito izraziti stališča
o takem mnenju.
Zgolj sklicevanje v ocenjevalnem poročilu na dejstvo, da so bila posvetovanja opravljena, ni dovolj, da se zadevnega uradnika
opozori na obstoj mnenja, katerega vložitev v poročilo ima pravico zahtevati.
Kadar je mnenje o uradniku v visokem nazivu, ki Unijo zastopa kot vodja delegacije, posebej negativno in torej lahko zniža
njegovo oceno, mora biti uradnik o njem jasno in nedvoumno obveščen, da lahko učinkovito izrazi svoje stališče.
Vendar mora za to, da kršitev pravice do obrambe povzroči razglasitev ničnosti, obstajati možnost, da bi se postopek končal
drugače, če ne bi bilo te kršitve.
(Glej točke 134 in od 147 do 149.)
Napotitev na: Sodišče, 29. oktober 1980, Van Landewyck in drugi proti Komisiji, združene zadeve od 209/78 do 215/78 in 218/78,
Recueil, str. 3125, točka 47; Sodišče, 21. marec 1990, Belgija proti Komisiji, C‑142/87, Recueil, str. I‑959, točka 48; Sodišče
prve stopnje, 23. april 2002, Campolargo proti Komisiji, T‑372/00, RecFP, str. I‑A‑49 in II‑223, točka 39.