Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 16. aprila 2026(1)
Zadeva C‑249/25, [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
proti
UB
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Raad van State (državni svet, Nizozemska))
„ Predhodno odločanje – Azilna politika – Začasna zaščita v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb – Direktiva 2001/55/ES – Člen 17(2) – Mednarodna zaščita – Direktiva 2013/32/EU – Člen 31 – Odložitev obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito upravičencev do začasne zaščite – Omejitve “
1.        Spor, v okviru katerega je bil vložen ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša na to, ali lahko nacionalni organi, če je razseljena oseba v državi članici pridobila začasno zaščito na podlagi Direktive 2001/55/ES(2) in je tam zaprosila za status mednarodne zaščite na podlagi Direktive 2011/95/EU(3) in Direktive 2013/32/EU(4), odložijo obravnavo njene prošnje, dokler traja začasna zaščita.
2.        Nizozemski organi so sprejeli v obravnavo prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je vložil državljan tretje države, ki je bil razseljen iz Ukrajine po invaziji leta 2022 in mu je bila na Nizozemskem priznana začasna zaščita na podlagi Direktive 2001/55. Vendar pristojni minister(5) meni, da ni dolžan odločati o priznanju statusa mednarodne zaščite, dokler je prosilec upravičen do začasne zaščite.
3.        Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti te nacionalne ureditve s pravili prava Unije.
I.      Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2001/55
4.        Člen 1 določa:
„Namen te direktive je določiti najnižje standarde za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb iz tretjih držav, ki se ne morejo vrniti v svojo matično državo in podpirati uravnoteženje prizadevanj med državami članicami pri sprejemanju teh oseb in posledicah takega sprejema.“
5.        Člen 2 določa:
„V tej direktivi:
(a)      ‚začasna zaščita‘ je izredni postopek, ki v primeru množičnega prihoda ali neizbežnega množičnega prihoda razseljenih oseb iz tretjih držav, ki se ne morejo vrniti v svojo matično državo, zagotavlja takojšnjo in začasno zaščito takšnim osebam, zlasti če obstaja tudi tveganje, da azilni sistem ne bo zmožen obdelati prihoda brez neželenih učinkov na njegovo uspešno delovanje v korist zadevnih oseb in drugih oseb, ki prosijo za zaščito;
[…]
(e)      ‚begunci‘ so državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva v smislu člena 1A Ženevske konvencije [z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev, kakor je bila spremenjena z Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967];
[…].“
6.        Člen 3 določa:
„1.      Začasna zaščita ne prejudicira priznanja statusa begunca po Ženevski konvenciji.
[…]
5.      Ta direktiva ne vpliva na posebno pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo bolj ugodne pogoje za osebe vključene v začasno zaščito.“
7.        Člen 5 določa:
„1.      Obstoj množičnega prihoda razseljenih oseb se ugotovi s sklepom Sveta, ki ga sprejme s kvalificirano večino na predlog Komisije, ki tudi preuči kakršenkoli zahtevek držav članic, da vloži predlog Svetu.
[…]“
8.        Člen 17 določa:
„1.      Osebam, ki uživajo začasno zaščito, se omogoči, da lahko kadarkoli vložijo prošnjo za azil.
2.      Obravnava prošnje za azil, ki ni bila obdelana pred koncem obdobja začasne zaščite, mora biti zaključena po koncu tega obdobja.“
9.        Člen 19 določa:
„1.      Države članice lahko določijo, da se začasne zaščite ni možno uživati hkrati s statusom prosilca za azil, medtem ko se prošnje obravnavajo.
2.      Kadar se po preučitvi prošnje za azil osebi, ki izpolnjuje pogoje za uživanje začasne zaščite ali jo že uživa, ne podeli status begunca ali, kjer je to ustrezno, druga oblika zaščite, države članice brez poseganja v člen 28 tej osebi omogočijo uživanje ali nadaljevanje uživanja začasne zaščite v preostalem obdobju zaščite.“
2.      Direktiva 2013/32
10.      Člen 1, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je določiti skupne postopke za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite na podlagi Direktive 2011/95/EU.“
11.      Člen 2, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)      ‚prošnja za mednarodno zaščito‘ ali ‚prošnja‘ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prosilec za status begunca ali subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite zunaj področja uporabe Direktive 2011/95/EU;
[…]
(g)      ‚begunec‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 2(d) Direktive 2011/95/EU;
(h)      ‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 2(f) Direktive 2011/95/EU;
(i)      ‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (j)
in (k);
(j)      ‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice;
(j)      ‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice;
[…].“
12.      Člen 10, naslovljen „Zahteve za obravnavanje prošenj“, določa:
„[…]
2.      Pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito organ za presojo najprej presodi, ali prosilci izpolnjujejo pogoje za status begunca, in če jih ne, presodi, ali so upravičeni do subsidiarne zaščite.
[…]“
13.      Člen 31, naslovljen „Postopek obravnavanja“, določa:
„1.      Države članice obravnavajo prošnje za mednarodno zaščito v postopku obravnavanja, ki je v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II.
2.      Države članice zagotovijo, da se takšen postopek obravnavanja zaključi v najkrajšem možnem času, ne da bi to vplivalo na ustreznost in celovitost obravnave.
3.      Države članice zagotovijo, da se postopek obravnavanja zaključi v šestih mesecih od vložitve prošnje.
[…]
Države članice lahko šestmesečni rok iz tega odstavka podaljšajo za največ devet mesecev kadar:
[…]
(b)      veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva hkrati zaprosi za mednarodno zaščito, zaradi česar je postopek v praksi zelo težko zaključiti v šestmesečnem roku;
[…]
Izjemoma lahko države članice v ustrezno utemeljenih okoliščinah za največ tri mesece prekoračijo roke iz tega odstavka, da bi zagotovile ustrezno in celovito obravnavo prošnje za mednarodno zaščito.
4.      Brez poseganja v člena 13 in 18 Direktive 2011/95/EU lahko države članice odložijo zaključek postopka obravnavanja, kadar se zaradi negotovih razmer v izvorni državi, za katere se predvideva, da so začasne, od organa za presojo ne more upravičeno pričakovati, da bo odločil o prošnji v rokih iz odstavka 3. V takem primeru države članice:
(a)      vsaj vsakih šest mesecev pregledajo razmere v tej izvorni državi;
(b)      zadevne prosilce v razumnem roku obvestijo o razlogih za odlog;
(c)      Komisijo v razumnem roku obvestijo o odložitvi postopkov za to izvorno državo.
5.      Države članice postopek obravnavanja v vsakem primeru zaključijo najpozneje v roku 21 mesec[ev] od vložitve prošnje.
[…]
9.      […]
Brez poseganja v odstavk[e od] 3 [do] 5 lahko države članice podaljšajo te roke, kadar je to potrebno za zagotovitev ustrezne in celovite obravnave prošnje za mednarodno zaščito.“
3.      Izvedbeni sklep (EU) 2022/382(6)
14.      Člen 1, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„Ugotavlja se obstoj množičnega prihoda razseljenih oseb, ki so morale zaradi oboroženega spopada zapustiti Ukrajino, v Unijo.“
B.      Nizozemsko pravo
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      V členu 1 je „začasna zaščita“ opredeljena kot zakonito prebivanje v smislu člena 8(f) ali (h) tujca, ki v skladu z Direktivo 2001/55 ni odstranjen na podlagi prošnje iz člena 28.
16.      Člen 8 določa, da imajo tujci pravico do zakonitega prebivanja na Nizozemskem le:
„[…]
(f)      do odločitve o prošnji za izdajo dovoljenja za prebivanje iz členov 14 in 28, če je s tem zakonom, določbo, sprejeto na njegovi podlagi, ali sodno odločbo določeno, da se prosilec ne odstrani, dokler ni odločeno o prošnji;
[…]
(h)      do odločitve o ugovoru ali pritožbi, če je s tem zakonom, določbo, sprejeto na njegovi podlagi, ali sodno odločbo določeno, da se prosilec ne odstrani, dokler ni odločeno o ugovoru ali pritožbi“.
17.      V skladu s členom 28 je minister pristojen za ugoditev prošnji za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje, njeno zavrnitev ali zavrženje ali razglasitev njene nedopustnosti in lahko celo odloči, da prošnje ne bo obravnaval.
18.      Člen 42(1) določa, da se odločitev o prošnji za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v skladu s členom 28 sprejme v šestih mesecih od prejema prošnje. V skladu z odstavkom 4 se lahko rok iz odstavka 1 podaljša za devet mesecev, z možnostjo ponovnega podaljšanja. V skladu z odstavkom 5 se lahko rok po podaljšanju iz odstavka 4 podaljša za največ tri mesece, če je to potrebno za temeljito in ustrezno obravnavo prošnje.
19.      V skladu s členom 43(1) se lahko za nekatere kategorije tujcev, ki so vložili prošnjo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje iz člena 28, rok iz člena 42(1) podaljša za največ enaindvajset mesecev, če je verjetno, da bo negotovost glede razmer v državi izvora trajala kratko obdobje in zato ni mogoče razumno odločiti, ali je mogoče prošnji ugoditi iz enega od razlogov iz člena 29.
20.      V skladu s členom 43a se z odstopanjem od člena 42(1) v zvezi s tujci, ki uživajo začasno zaščito, odločitev o prošnji za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje iz člena 28 sprejme v obdobju od prejema prošnje do šest mesecev po izteku začasne zaščite.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      Člen 3.1a(1) določa, da ima vložitev prošnje za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje na podlagi azila za posledico, da se odstranitev ne izvede, dokler velja sklep iz člena 5(3) Direktive 2001/55, če tujec:
(a)      spada v posebno skupino tujih državljanov, ki je opredeljena v sklepu Sveta Evropske unije iz člena 5(3) Direktive 2001/55;
(b)      je zakonec tujca iz točke (a) ali zunajzakonski partner, s katerim ima ta tujec stabilno razmerje in je z njim sobival v času dogodkov, ki so privedli do sklepa iz člena 5(3) Direktive 2001/55;
(c)      je mladoleten, neporočen otrok tujca iz točke (a)
ali (b), ne glede na to, ali je posvojen ali ne.
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000(9)
22.      Člen 3.9a(1) opredeljuje kot tujce v smislu člena 3.1a(1), uvodni stavek in točka (e), kraljevega odloka o tujcih iz leta 2000 osebe, ki: (a) so ukrajinski državljani in so pobegnili iz Ukrajine po 26. novembru 2021 ali so vstopili na ozemlje Evropske unije v obdobju med 27. novembrom 2021 in 23. februarjem 2022; (b) so ukrajinski državljani in lahko dokažejo, da so dejansko že prebivali na Nizozemskem pred 27. novembrom 2021; ali (c) so imetniki ukrajinskega dovoljenja za stalno prebivanje, veljavnega 23. februarja 2022, za katere: 1. je najverjetneje, da so Ukrajino zapustili po 26. novembru 2021; in 2. ni bilo dokazano, da so se po 23. februarju 2022 vrnili v matično državo.
23.      Člen 3.9a(2) določa, da se člen 3.1a(1), uvodni stavek in točke od (b) do (d), kraljevega odloka o tujcih iz leta 2000 smiselno uporablja za družinske člane tujcev iz odstavka 1.
II.    Dejansko stanje, spor in vprašanji za predhodno odločanje
24.      Zaporedje dogodkov, navedenih v predložitveni odločbi, je tako:
–        „Tujec je kitajski državljan. Navedel je, da je med letoma 2009 in 2014 ter od leta 2018 do odhoda februarja 2022 živel v Ukrajini. Dne 5. maja 2012 se je poročil z Ukrajinko, s katero imata sina. Tujec je 7. marca 2022 z ženo in otrokom vstopil na Nizozemsko in 13. aprila 2022 vložil prošnjo za azil. Njegova žena in otrok v tem postopku nista udeležena. Stranki [v sporu] se strinjata, da je tujec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55, ker je z ukrajinskima ženo in otrokom pred 24. februarjem 2022 prebival v Ukrajini. Je družinski član ukrajinskega državljana v smislu člena 2(1)(c) Izvedbenega sklepa 2022/382.“(10)
–        „Minister je najprej začel obravnavati prošnjo za azil […]. Nato je ugotovil, da je tujec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55. Osebni razgovor s tujcem o prošnji za azil je bil opravljen 19. septembra 2023. Istega dne ga je minister obvestil, da njegove prošnje za azil ne bo dalje obravnaval, ker je upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55.“(11)
25.      Kar zadeva potek postopka, je v predložitveni odločbi navedeno:
–        „Tujec je z dopisom z dne 16. januarja 2024 ministra opozoril, da ni pravočasno odločil o njegovi prošnji za azil z dne 13. aprila 2022. Ker minister nato v dveh tednih ni izdal odločbe, je tujec vložil tožbo pri rechtbank [Den Haag (sodišče v Haagu, Nizozemska)][…] in mu predlagal, naj ministru naloži, naj v dveh tednih izda odločbo, in mu naloži periodično denarno kazen v višini 100 EUR za vsak dan [zamude].“(12)
–        „Prvostopenjsko sodišče je menilo, da začne 21-mesečni rok iz člena 31(5) Direktive [2013/32] v vseh primerih teči ob vložitvi prošnje za azil. […] V zadevi, o kateri je odločal minister, je to torej pomenilo, da bi moral o prošnji za azil odločiti januarja 2024. Ker tega ni storil, je rechtbank (sodišče) […] menilo, da minister ni pravočasno odločil o prošnji za azil […]. Zato je rechtbank (sodišče) […] ministru naložilo, naj v osmih tednih od vročitve sodbe […] vroči odločbo.“(13)
–        „Minister v pritožbenem postopku [pred Raad van State (državni svet, Nizozemska)] trdi, da je rechtbank (sodišče) […] napačno razlagalo razmerje med Direktivo 2001/55 in Direktivo [2013/32]. Opozarja na samostojno pravno podlago in izjemno naravo Direktive 2001/55 ter na dejstvo, da služi skupnemu evropskemu azilnemu sistemu (v nadaljevanju: CEAS), saj naj bi bila orodje, s katerim je zagotovljeno, da sistem CEAS pravilno deluje in se v primeru množičnega prihoda ne zruši. Po mnenju ministra niti iz besedila rokov za sprejetje odločitve iz Direktive [2013/32] niti iz ideje, na kateri temelji ta direktiva, ne izhaja, da se pravila o rokih za sprejetje odločitve uporabljajo tudi za izjemne položaje, urejene z Direktivo 2001/55. Minister poleg tega trdi, da je rechtbank (sodišče) […] napačno razlagalo člen 17(2) Direktive 2001/55 in njegovo izvajanje na Nizozemskem s členom 43a [Vw 2000]. Trdi, da je iz besedila člena 17(2) Direktive 2001/55 razvidno, da se obravnavanje prošnje za azil lahko zaključi po koncu začasne zaščite. Meni, da je to v skladu s ciljem Direktive 2001/55.“(14)
26.      Raad van State (državni svet) je Sodišču v teh okoliščinah predložil ti vprašanji za predhodno odločanje:
„1.      Ali je treba člen 17(2) Direktive [2001/55] razlagati tako, da so z njo države članice pooblaščene, da med obdobjem začasne zaščite osebe, ki uživa zaščito, odložijo obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito?
2.      Ali je treba roke za odločitev iz člena 31 Direktive [2013/32] razlagati tako, da če je bila prošnja za mednarodno zaščito vložena pred ali med obdobjem začasne zaščite upravičenca iz Direktive [2001/55], ti roki začnejo teči oziroma začnejo ponovno teči šele po koncu obdobja začasne zaščite?“
III. Postopek pred Sodiščem
27.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 2. aprila 2025.
28.      Pisna stališča so predložili UB, nemška, belgijska, nizozemska in poljska vlada ter Evropska komisija.
29.      Sodišče je menilo, da ni treba opraviti obravnave.
IV.    Presoja
A.      Uvodne opombe
30.      Sodišče se je pred kratkim v zadevi Framholm izreklo o soobstoju sistemov začasne zaščite in mednarodne zaščite, ki se uporabljata za razseljene osebe iz Ukrajine.(15)
31.      S predstavitvijo sklepnih predlogov v tej zadevi(16) sem, potem ko sem podal konceptualna in terminološka pojasnila o različnih kategorijah zaščite (začasni, subsidiarni in mednarodni), preučil sistem začasne zaščite iz Direktive 2001/55 v zvezi z osebami, razseljenimi po invaziji na Ukrajino.(17)
32.      Sodišče je v sodbi Framholm razsodilo, da členi 3, 17 in 19 Direktive 2001/55 v povezavi z Direktivo 2011/95 in Direktivo 2013/32 „državi članici ne dovoljujejo, da zavrne prošnjo za mednarodno zaščito v delu, v katerem se z njo želi pridobiti status subsidiarne zaščite, zgolj zato, ker je prosilec upravičen do začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55“.(18)
B.      Zakonodaja in praksa Nizozemske v zvezi z začasno zaščito
33.      Predložitveno sodišče navaja naslednje informacije o izvajanju Direktive 2001/55 na Nizozemskem:
–        Za upravičenost do začasne zaščite v skladu z Direktivo 2001/55 mora razseljena oseba vložiti prošnjo za mednarodno zaščito.(19)
–        Razseljena oseba se mora zglasiti na občini, kjer je vpisana v register prebivalcev. Ta zglasitev se šteje za izraz želje po pridobitvi mednarodne zaščite. Od tega trenutka dalje ta oseba zakonito prebiva na Nizozemskem na podlagi Vw 2000.
–        Osebe, vpisane v register prebivalcev, se lahko dogovorijo za sestanek z Immigratie- en Naturalisatiedienst (služba za priseljevanje in naturalizacijo, Nizozemska), ki na podlagi razpoložljivih dokumentov oceni, ali dejansko spadajo na področje uporabe Direktive 2001/55. Ob tej priložnosti razseljena oseba s podpisom obrazca vloži prošnjo za mednarodno zaščito. Nato prejme potrdilo, ki potrjuje status osebe, upravičene do začasne zaščite.
–        Rok za sprejetje odločitve o prošnji za mednarodno zaščito med obdobjem začasne zaščite ne teče. Minister zato meni, da ni dolžan odločati o prošnji za mednarodno zaščito do prenehanja začasne zaščite.(20)
34.      Čeprav v primeru UB ta postopek zaradi okoliščin ni bil upoštevan, saj je prošnjo vložil v sprejemnem centru, minister meni, da ta podatek ni upošteven in da „[minister] v obdobju začasne zaščite v nobenem primeru ni dolžan odločati o prošnjah za azil, ki jih vložijo osebe, za katere je bilo ugotovljeno, da so upravičene do začasne zaščite“.(21)
C.      Vprašanja za predhodno odločanje
35.      Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi začasno ocenjuje,(22) da je člen 17(2) Direktive 2001/55 mogoče razlagati tako, da državam članicam daje možnost, da ne spoštujejo rokov za odločanje iz člena 31 Direktive 2013/32, če je prošnjo za mednarodno zaščito vložil upravičenec do začasne zaščite.
36.      Vendar isto sodišče dvomi, da je ta razlaga prava Unije pravilna, zato Sodišču postavlja zgoraj navedeni vprašanji za predhodno odločanje, na kateri je mogoče odgovoriti skupaj.
37.      Vprašanje, ki ga v bistvu postavlja predložitveno sodišče, je, ali lahko države članice med trajanjem začasne zaščite, priznane razseljeni osebi, odložijo obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložila ta oseba, tako da rok za odločanje o prošnji za mednarodno zaščito začne teči (ali začne ponovno teči) šele po koncu obdobja začasne zaščite.
1.      Vpliv sodbe Framholm
38.      Odgovor na ti vprašanji mora izhajati iz teh ugotovitev Sodišča v sodbi Framholm:
–        „[…] Direktiva 2001/55 med drugim zagotavlja ohranitev dejanske možnosti za državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, upravičene do začasne zaščite, da po ustrezni preučitvi njihovega posamičnega položaja pridobijo mednarodno zaščito, pri čemer pa se jim hkrati zagotovi manj obsežna takojšnja zaščita.“(23)
–        „Tak namen pa govori v prid razlagi členov 3, 17 in 19 Direktive 2001/55, v skladu s katero ti členi državam članicam preprečujejo, da bi štele, da upravičenec do začasne zaščite, dokler ta zaščita traja, ne more zaprositi za [mednarodno] zaščito.“(24)
–        „[K]adar oseba izpolnjuje minimalne standarde, določene s pravom Unije, da bi bila upravičena do enega od teh statusov, [morajo države članice], ob upoštevanju razlogov za izključitev, določenih v tej direktivi, in razlogov za nedopustnost prošnje, določenih z Direktivo 2013/32, priznati mednarodno zaščito, za katero je zaprosila, pri čemer te države v zvezi s tem nimajo diskrecijske pravice.“(25)
–        „Nobena določba Direktive 2011/95 […] ne določa, da upravičencem do začasne zaščite ni mogoče priznati [mednarodne] zaščite.“(26)
–        „Člen 10(2) [Direktive 2013/32] določa, da pristojni nacionalni organ pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito najprej presodi, ali prosilci izpolnjujejo pogoje za statusa begunca, in če je odgovor nikalen, ali so upravičeni do subsidiarne zaščite. Iz tega sledi, […] da je prošnjo za mednarodno zaščito mogoče zavrniti kot neutemeljeno le, če je pristojni organ ugotovil, da prosilcu ni mogoče priznati niti statusa begunca niti statusa upravičenca do subsidiarne zaščite.“(27)
2.      Odložitev obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito
39.      V nasprotju z zadevo Framholm nizozemski organi ne zavračajo obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito upravičencev do začasne zaščite, temveč obravnavanje teh prošenj odložijo do izteka začasne zaščite.
40.      Vendar menim, da je ta razlika bolj formalna kot dejanska. Samodejni odlog za celotno obdobje trajanja začasne zaščite je materialnopravno in glede na praktične učinke enak zavrnitvi obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložila oseba, razseljena iz Ukrajine.
41.      Direktiva 2001/55 ne vsebuje nobene določbe, na podlagi katere bi bilo mogoče (še manj pa obvezno) obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, ki so jih vložili upravičenci do začasne zaščite, odložiti za nedoločen čas.
42.      V pripravljalnem gradivu za Direktivo 2001/55 je člen 16 prvotnega predloga Komisije dopuščal „odložitev obravnavanja prošnje“.(28) Vendar je bila v končnem besedilu člena 17 Direktive 2001/55 ta navedba črtana, med drugim ker ni bila v skladu z Ženevsko konvencijo iz leta 1951 in ker bi diskrecijska pravica držav, da odločajo o možnosti odložitve obravnavanja prošenj, vplivala na enotno uporabo Direktive.(29)
43.      Po mnenju vlad, ki so intervenirale v tem postopku, se ni s tem črtanjem nič spremenilo, države članice pa so pristojne, da odložijo prošnje za mednarodno zaščito, dokler traja začasna zaščita.
44.      Komisija pa meni, da je iz pripravljalnega gradiva razvidno, da se države članice niso strinjale „niti o izrecni možnosti odložitve niti o prepovedi take izrecne možnosti. Zato so sklenile politični kompromis v korist funkcionalne dvoumnosti člena 17(2) Direktive […].“(30)
45.      Čeprav sklicevanje na pripravljalno gradivo za Direktivo 2001/55 ni odločilno,(31) črtanje možnosti, da se obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito odloži, v končnem besedilu kaže na to, da evropski zakonodajalec takega pristopa ni sprejel. Z vidika zagotovitve pravne varnosti enotne ureditve po vsej Uniji se zdi, da molk (ali dvoumnost) o izvedljivosti odložitve obravnave prošenj za mednarodno zaščito za nedoločen čas nakazuje, da jo je treba onemogočiti. To velja še toliko bolj, ker je bilo črtanje te možnosti, kot sem pravkar navedel, obrazloženo s spoštovanjem Ženevske konvencije iz leta 1951.
46.      Logika Direktive 2001/55 je, da države članice ob množičnem prihodu razseljenih oseb hitrost obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito prilagodijo dejanskemu toku prošenj in svojim zmogljivostim za odločanje. Nasprotno pa Direktiva 2001/55 ne dovoljuje vsesplošne odložitve – za nedoločen čas – vseh postopkov za mednarodno zaščito, začetih na podlagi prošenj, ki so jih vložili upravičenci do začasne zaščite.
47.      V sklepnih predlogih v zadevi Framholm sem opozoril, da aktiviranje instrumenta začasne zaščite ne sme povzročiti zloma nacionalnih azilnih sistemov. In sicer tako:
–        „[…] Direktiva 2001/55 državam članicam daje določena pooblastila za omejitev dostopa do mednarodne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb. V ta namen upošteva vpliv, ki bi ga ta dejavnik lahko imel na nacionalni azilni sistem. V členu 2(a), ki opredeljuje začasno zaščito, je navedena možnost, da bi zaradi prihoda razseljenih oseb obstajalo ,[…] tveganje, da azilni sistem ne bo zmožen obdelati prihoda brez neželenih učinkov na njegovo uspešno delovanje […]‘.“(32)
–        „V Izvedbenem sklepu 2022/382 in njegovih poznejših podaljšanjih je bila v okviru ureditve o začasni zaščiti za osebe, razseljene zaradi invazije na Ukrajino, poudarjena skrb za to, da ne bi prišlo do zloma nacionalnih azilnih sistemov. Odraža se v uvodni izjavi 16 Izvedbenega sklepa 2022/382,(33) uvodni izjavi 7 Izvedbenega sklepa 2023/2409(34) ter uvodnih izjavah 7 in 8 Izvedbenega sklepa 2024/1836(35).“ Tem je treba zdaj dodati uvodni izjavi 9 in 10 Izvedbenega sklepa 2025/1460.
–        „Države imajo zato nekaj manevrskega prostora, da prilagodijo hitrost obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito in preprečijo, da bi bili njihovi nacionalni azilni sistemi preobremenjeni.“(36)
–        „Na podlagi odločitve zakonodajalca Unije lahko to tveganje preobremenjenosti upravičuje prehodne omejitve pravice do dostopa do mednarodne zaščite za osebe, upravičene do začasne zaščite. V takem primeru gre za prilagajanje odziva dejanskim možnostim reševanja izjemnih razmer, ki jih je povzročila množična izselitev razseljenih oseb.“(37)
–        „Direktiva 2001/55 je tako del skupnega sistema obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito, ki že predvideva možnost odloga zadevne odločitve, če ‚veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva hkrati zaprosi za mednarodno zaščito, zaradi česar je postopek v praksi zelo težko zaključiti v šestmesečnem roku‘ […].“(38)
–        „Vendar menim, da […] [s]kupni sistem mednarodne zaščite ne dovoljuje, da bi nacionalni predpis praviloma zahteval zavrženje vseh prošenj za [mednarodno] zaščito oseb, ki uživajo začasno zaščito.“(39)
48.      Menim, da je te preudarke mogoče prenesti na obravnavano zadevo. Kot sem že navedel, se v praksi na Nizozemskem pojavlja podoben pojav, kot je bil analiziran v zadevi Framholm: čeprav nizozemski organi ne odločajo, da so prošnje za mednarodno zaščito, ki jih vložijo osebe, ki uživajo začasno zaščito, nedopustne, zanje uporabljajo sistem samodejne odložitve za nedoločen čas, ki prosilcem onemogoča kakršno koli možnost dostopa do mednarodne zaščite v obdobju, ki je lahko zelo dolgo.(40)
49.      Menim, da taka neomejena odložitev brez časovne omejitve in brez povezave s konkretnim vplivom, ki ga lahko ima na delovanje azilnega sistema v posamezni državi članici, ni v skladu z Direktivo 2001/55.
50.      Seveda ni mogoče izključiti, da države članice odložijo obravnavanje nekaterih prošenj za mednarodno zaščito, če bi to obravnavanje, kot sem že navedel, vodilo do zloma nacionalnih azilnih sistemov. To je temeljna predpostavka Direktive 2001/55. Vendar je ta predpostavka nezdružljiva s samodejno in splošno odložitvijo za nedoločen čas vseh prošenj, ne glede na njihov vpliv na zlom sistema. Do nje pride, če začasna zaščita povzroči, da so postopki mednarodne zaščite brez nadaljnjega prekinjeni.
51.      Poleg tega nizozemska vlada odložitve obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito ne povezuje z nevarnostjo zloma sistema. Po navedbah te vlade ji njena zakonodaja omogoča, da o teh prošnjah odloči v obdobju začasne zaščite, zato je mogoče v tem obdobju obravnavati del prošenj.(41)
52.      „Postopno obravnavanje“ prošenj za mednarodno zaščito, na katero se sklicuje nizozemska vlada, naj bi omogočalo, da se hitrost obravnavanja teh prošenj prilagodi dejanskim možnostim sistema, hkrati pa se spoštuje pravica razseljenih oseb, da se njihov položaj po potrebi oceni.
53.      Neomejena in samodejna odložitev tudi ni v skladu z merilom, na katerem temelji ureditev iz Direktive 2013/32.
54.      Člen 31(3)(b) Direktive 2013/32 določa, da se obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito lahko odloži, če hkrati vloži prošnjo „veliko državljanov tretjih držav […], zaradi česar je postopek v praksi zelo težko zaključiti v šestmesečnem roku“. Vendar člen 31(5) Direktive 2013/32 določa, da „[d]ržave članice postopek obravnavanja v vsakem primeru zaključijo najpozneje v roku 21 mesec[ev] od vložitve prošnje“.
55.      Sistem mednarodne zaščite v Uniji torej državam članicam pušča manevrski prostor za podaljšanje obdobja obravnave do 21 mesecev, nikakor pa ne za odložitev obravnave za nedoločen čas.
56.      Poljska vlada(42) se v podporo možnosti proste odložitve obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito sklicuje na člen 3(3) Direktive 2013/33/EU,(43) ki z njenega področja uporabe izključuje primere, v katerih so bile uporabljene določbe Direktive 2001/55.
57.      V sklepnih predlogih v zadevi Framholm sem imel priložnost obravnavati to trditev in pojasniti, da je „[t]o izključitev […] mogoče a contrario sensu razlagati tako, da neobstoj take določbe v Direktivi 2013/32 pomeni, da se ta direktiva uporablja v primerih začasne zaščite na podlagi Direktive 2001/55“.(44)
58.      V istih sklepnih predlogih sem pojasnil, da „[a]naliza vsebinskih področij, ki jih zajemata Direktiva 2001/55 in Direktiva 2013/33, kar zadeva sprejem prosilcev za mednarodno zaščito, potrjuje [naslednje]:
–        Direktiva 2013/33, ki dopolnjuje Direktivo 2011/95 in Direktivo 2013/32, upošteva individualne položaje prosilcev za mednarodno zaščito, da bi se jim med obravnavanjem njihove prošnje zagotovili ‚pogoji za sprejem‘ (opredeljeni v členu 2(f) Direktive 2013/33). Nasprotno pa se Direktiva 2001/55 nanaša na primere množičnega prihoda razseljenih oseb.
–        Razlika v opredelitvi prejemnika ugodnosti ne preprečuje, da bi šlo za isto osebo: oseba, ki spada v skupino ljudi, ki so bili množično razseljeni zaradi vojne, lahko izpolnjuje pogoje za eno od oblik mednarodne zaščite.
–        Pomembno je, da je zaradi enakovrednosti med vsebino in področjem uporabe zaščite iz Direktive 2001/55 ter pogoji za sprejem iz Direktive 2013/33 logično, da zadnjenavedena določa svojo neuporabo, če že velja drug sistem pomoči.“(45)
59.      Ista logika pojasnjuje, zakaj člen 19(1) Direktive 2001/55 državam članicam omogoča, da ne kumulirajo uživanja začasne zaščite s statusom prosilca za azil, medtem ko se prošnja za ta status še obravnava.
60.      Poleg tega so v izjemnih okoliščinah iz člena 78(3) PDEU, za spopadanje s katerimi sta bila sprejeta Sklep (EU) 2015/1523(46) in Sklep (EU) 2015/1601(47), jamstva iz Direktive 2013/32 ostala v veljavi.(48) Ne vidim razloga, da bi bilo treba v prav tako izjemnem položaju, kot je ta, ki je posledica razseljevanja zaradi vojne v Ukrajini, prosilce za mednarodno zaščito obravnavati drugače.
61.      Nazadnje,
opozoriti je treba, da člen 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) pravico do azila povzdiguje na raven temeljne pravice. Ta določba zagotavlja „dejansko uresničevanje […] pravice, […] da [v državah članicah] zaprosijo za azil“.(49)
62.      Kot je poudarilo Sodišče, „[č]eprav sta […] podaja in vložitev prošnje za mednarodno zaščito zaporedni in ločeni fazi […], pa obstaja tesna povezava med tema ravnanjema, ker je njun namen zagotoviti, na eni strani, učinkovit dostop do postopka, ki omogoča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, in, na drugi strani, učinkovitost člena 18 Listine“.(50)
63.      Učinkovitost pravice do vložitve prošnje za azil je v neposrednem nasprotju z odložitvijo obravnavanja zadevnih prošenj za nedoločen čas. Okoliščina, da minister o teh prošnjah odloči pozneje,(51) te pomanjkljivosti ne odpravi, če se obravnava teh prošenj izvede šele po več letih od takrat, ko je razseljena oseba zaprosila za status mednarodne zaščite. V teh okoliščinah, ponavljam, učinkovitost temeljne pravice do vložitve prošnje za azil ne bi bila zagotovljena.
64.      Člen 17(1) Direktive 2001/55 določa možnost, da osebe, ki uživajo začasno zaščito, „kadarkoli vložijo prošnjo za azil“. S to določbo je zaradi spoštovanja temeljne pravice implicitno zahtevano, da prošnjo obravnava pristojni organ, ki oceni položaj razseljene osebe.(52) Če se pravica do vložitve prošnje prizna, nato pa se njena obravnava odloži za več let, to ni v skladu niti z določbo niti, a fortiori, z bistveno vsebino temeljne pravice iz člena 18 Listine.
65.      V skladu s členom 52(1) Listine o temeljnih pravicah mora biti „kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, […] predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin“.
66.      Zdi se, da iz predložitvene odločbe izhaja, da samodejna odložitev obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito v teh primerih dejansko ne izhaja toliko iz zakonodajne odločitve, ampak iz prakse ministra. Če je tako, zahteva, da morajo biti omejitve temeljnih pravic predpisane z zakonom, ni izpolnjena.
67.      V tem okviru me ne prepriča sklicevanje na dejstvo, da je razseljena oseba v skladu s členom 19(2) Direktive 2001/55 upravičena do začasne zaščite, tudi če ji mednarodna zaščita ni priznana.(53) Kot je Sodišče razsodilo v točki 82 sodbe Kaduna(54), začasna zaščita upravičencem podeljuje bolj omejene pravice od tistih, ki izhajajo iz priznanja mednarodne zaščite.
68.      Nasprotno, na podlagi razlage, ki je v skladu s pomenom temeljne pravice do azila, menim, da imajo upravičenci do začasne zaščite pravico, da se njihove prošnje za mednarodno zaščito v obdobju veljavnosti začasne zaščite obravnavajo, tudi če je hitrost obravnavanja odvisna od omejitev, ki so neločljivo povezane s sistemom.
V.      Predlog
69.      Glede na navedeno predlagam, naj se Raad van State (državni svet, Nizozemska) odgovori tako:
Člen 17(2) Direktive Sveta 2001/55/ES z dne 20. julija 2001 o najnižjih standardih za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb in o ukrepih za uravnoteženje prizadevanj in posledic za države članice pri sprejemanju takšnih oseb ter člen 31 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
držav članic ne pooblaščata, da samodejno in za nedoločen čas odložijo obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložila oseba, ki uživa začasno zaščito, za čas trajanja te zaščite, tako da rok za odločitev o prošnji za mednarodno zaščito začne teči ali začne ponovno teči šele po koncu obdobja začasne zaščite.
1      Jezik izvirnika: španščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva Sveta z dne 20. julija 2001 o najnižjih standardih za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb in o ukrepih za uravnoteženje prizadevanj in posledic za države članice pri sprejemanju takšnih oseb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4,
str. 162).
3      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
4      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
5      In sicer Minister van Asiel en Migratie (minister za azil in migracije, Nizozemska, v nadaljevanju: minister).
6      Izvedbeni sklep Sveta z dne 4. marca 2022 o ugotovitvi obstoja množičnega prihoda razseljenih oseb iz Ukrajine v smislu člena 5 Direktive 2001/55/ES in z učinkom uvedbe začasne zaščite (UL 2022, L 71, str. 1). Izvedbeni sklep 2022/382 se je uporabljal za začetno obdobje enega leta, to je do 4. marca 2023, nato pa je bila njegova veljavnost podaljšana do 4. marca 2024. Svet je z Izvedbenim sklepom (EU) 2023/2409 z dne 19. oktobra 2023 o podaljšanju začasne zaščite, kot je bila uvedena z Izvedbenim sklepom (EU) 2022/382 (UL L, 2023/2409), obdobje začasne zaščite podaljšal do 4. marca 2025. To obdobje je bilo z Izvedbenim sklepom Sveta (EU) 2024/1836 z dne 25. junija 2024 o podaljšanju začasne zaščite, kot je bila uvedena z Izvedbenim sklepom (EU) 2022/382 (UL L, 2024/1836), dodatno podaljšano do 4. marca 2026. Izvedbeni sklep Sveta (EU) 2025/1460 z dne 15. julija 2025 o podaljšanju začasne zaščite, kot je bila uvedena z Izvedbenim sklepom (EU) 2022/382, določa nadaljnje podaljšanje do 4. marca 2027 (UL L, 2025/1460).
7      Zakon o tujcih iz leta 2000 z dne 23. novembra 2000 (Stb. 2000, št. 495, v nadaljevanju: Vw 2000).
8      Kraljevi odlok z dne 23. novembra 2000 o izvajanju Vw 2000 (Stb. 2000, št. 497, v nadaljevanju: kraljevi odlok o tujcih).
9      Uredba o tujcih iz leta 2000 z dne 18. decembra 2000 (Stcrt. 2001, št. 10).
10      Točka 2.1 predložitvene odločbe.
11      Točka 2.2 predložitvene odločbe.
12      Točka 3.1 predložitvene odločbe.
13      Točka 3.2 predložitvene odločbe.
14      Točka 3.3 predložitvene odločbe.
15      Sodba z dne 20. novembra 2025 (C‑195/25, EU:C:2025:904; v nadaljevanju: sodba Framholm).
16      EU:C:2025:700. V nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi Framholm.
17      Točke od 29 do 38 sklepnih predlogov v zadevi Framholm. Sklicujem se na njihovo vsebino, ki je ni treba ponovno navajati.
18      Sodba Framholm (točka 1 izreka).
19      Točka 4.3 predložitvene odločbe. V njej je napoteno na sporočilo ministra z dne 30. marca 2022, naslovljeno na predsednika predstavniškega doma Nizozemske, z dodatnimi pojasnili o razlagi zakona o prenosu. Nizozemska vlada navaja (točka 11 njenega pisnega stališča), da se je nizozemski zakonodajalec odločil, da za pridobitev začasne zaščite določi pogoj vložitve prošnje za mednarodno zaščito.
20      Točka 4.3 predložitvene odločbe.
21      Točka 4.4 predložitvene odločbe.
22      Točka 12.1 predložitvene odločbe.
23      Sodba Framholm (točka 48). Moj poudarek.
24      Prav tam (točka 49).
25      Prav tam (točka 54). Moj poudarek.
26      Prav tam (točka 55).
27      Prav tam (točka 57).
28      COM/2000/0303 final (UL 2000, C 311 E, str. 251).
29      Tako je navedeno v dokumentu, ki ga je sprejela skupina za azil 2. oktobra 2000, na voljo na https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑11650-2000-INIT/en/pdf. V opombi 1 k točki 2 je opisana razprava o možnosti odložitve obravnavanja prošenj za azil.
30      Točka 27 pisnega stališča Komisije.
31      Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi (točka 11.7.4) navaja, da iz pripravljalnih dokumentov za Direktivo 2001/55 ne more z gotovostjo sklepati, ali so države članice želele formalno določiti možnost odložitve ali ne.
32      Sklepni predlogi v zadevi Framholm (točka 73).
33      „Uvedba začasne zaščite naj bi koristila tudi državam članicam, saj bi se s pravicami, ki spremljajo začasno zaščito, omejila potreba, da razseljene osebe nemudoma zaprosijo za mednarodno zaščito, in zmanjšalo tveganje, da preobremenijo njihove azilne sisteme, formalnosti pa bi se zaradi nujnosti razmer zmanjšale na minimum.“ Moj poudarek.
34      „Podaljšanje začasne zaščite bo pomagalo zagotoviti tudi, da azilni sistemi držav članic ne bodo preobremenjeni zaradi znatnega povečanja števila prošenj za mednarodno zaščito, ki bi jih lahko vložile osebe, ki so upravičene do začasne zaščite do 4. marca 2024, če bi se začasna zaščita takrat končala, ali osebe, ki bežijo pred vojno v Ukrajini ter bi v Unijo prispele po tem datumu in pred 4. marcem 2025.“
35      Sklepni predlogi v zadevi Framholm (točka 74).
36      Prav tam (točka 75).
37      Prav tam (točka 76).
38      Prav tam, točka 77, v kateri je navedena sodba z dne 8. maja 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, točka 32).
39      Prav tam (točka 78). V točkah 79 in 80 navedenih sklepnih predlogov navajam, da člen 33 Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31), v položajih, za katere je značilen prihod izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki želijo pridobiti mednarodno zaščito, vzpostavlja „mehanizem za zgodnje opozarjanje, pripravljenost na krize in njihovo obvladovanje, namenjen za izvajanje preventivnih ukrepov, ki so med drugim namenjeni preprečevanju tega, da bi bila uporaba te uredbe ogrožena zaradi resnega tveganja posebnega pritiska na azilni sistem države članice“ (točka 79 sklepnih predlogov Framholm). „Vendar tudi v teh primerih zakonodajalec Unije državam članicam ni dovolil, da bi odločile, da so prošnje za mednarodno zaščito kot take avtomatsko nedopustne“ (točka 80 istih sklepnih predlogov).
40      Predložitveno sodišče opisuje (točka 11.4.1 predložitvene odločbe), da bi se zaradi zaporednih izvedbenih sklepov, ki jih je sprejel Svet, to obdobje lahko podaljšalo na štiri leta, in sicer do 4. marca 2026. Temu izračunu bi bilo treba prišteti dodatno leto, določeno s podaljšanjem, uvedenim z Izvedbenim sklepom 2025/1460 (poznejšim od predložitvene odločbe), do 4. marca 2027.
41      Točka 15 pisnega stališča nizozemske vlade.
42      Pisno stališče poljske vlade, točka 14.
43      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (UL 2013, L 180, str. 96). V skladu s členom 3(3) se „[t]a direktiva […] ne uporablja, kadar se uporabljajo določbe Direktive [2001/55] […]“. Podobno je bilo določeno v členu 3(3) njene predhodnice, Direktive Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 101).
44      Sklepni predlogi v zadevi Framholm (točka 67).
45      Prav tam (točka 68).
46      Sklep Sveta z dne 14. septembra 2015 o uvedbi začasnih ukrepov na področju mednarodne zaščite v korist Italije in Grčije (UL 2015, L 239, str. 146).
47      Sklep Sveta z dne 22. septembra 2015 o uvedbi začasnih ukrepov na področju mednarodne zaščite v korist Italije in Grčije (UL 2015, L 248, str. 80).
48      Uvodni izjavi 31 oziroma 36.
49      Sodba z dne 22. junija 2023, Komisija/Madžarska (Izjava o nameri, ki se poda pred vložitvijo prošnje za azil) (C‑823/21, EU:C:2023:504, točka 52, moj poudarek). V sodbi Framholm je poudarjena učinkovitost pravice in s tem povezana obveznost držav članic: „kadar oseba izpolnjuje minimalne standarde, določene s pravom Unije, da bi bila upravičena do enega od teh statusov, [ji morajo države članice], ob upoštevanju razlogov za izključitev, določenih v tej [Direktivi 2002/55], in razlogov za nedopustnost prošnje, določenih z Direktivo 2013/32, priznati mednarodno zaščito, za katero je zaprosila, pri čemer te države v zvezi s tem nimajo diskrecijske pravice“ (točka 54).
50      Sodba z dne 30. junija 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba in drugi (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, točka 62), v kateri je napoteno na sodbo z dne 25. junija 2020, Ministerio Fiscal (Organ, za katerega je verjetno, da bo prejel prošnjo za mednarodno zaščito) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, točka 93).
51      Točka 12.1 predložitvene odločbe.
52      Glej v tem smislu točko 11.4.2 predložitvene odločbe.
53      Točka 17 pisnega stališča nemške vlade.
54      Sodba z dne 19. decembra 2024 (C‑244/24 in C‑290/24, EU:C:2024:1038). Predložitveno sodišče se na to sodbo sklicuje v točkah 11.3, 11.4.6, 11.5 in 11.6 predložitvene odločbe.