62024CJ0471
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 12. februarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13/EGS – Kreditna pogodba – Pogodba o hipotekarnem kreditu s spremenljivo obrestno mero – Pogodbeni pogoj, ki predvideva določitev obrestne mere na podlagi referenčnega indeksa v smislu Uredbe (EU) 2016/1011 – Člen 1(2) Direktive 93/13 – Pogodbeni pogoj, ki temelji na obveznih zakonih ali predpisih – Člen 4(2) Direktive 93/13 – Pojem ‚opredelitev glavnega predmeta pogodbe‘ – Zahteva po preglednosti – Člen 3(1) Direktive 93/13 – Nepoštenost“
V zadevi C‑471/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Częstochowie (okrožno sodišče v Częstochowi, Poljska) z odločbo z dne 31. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 3. julija 2024, v postopku
J. J.
proti
PKO BP S.A.,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu-Matei (poročevalka), sodnica, S. Rodin, N. Piçarra in N. Fenger, sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. junija 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za J. J. S. Frejowski, radca prawny, D. Rosa in A. Twardygrosz, adwokaci,
–
za PKO BP S.A. A. Cudna-Wagner, radca prawny, P. Haiduk, B. Miąskiewicz in M. Romanowski, adwokaci,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, E. Buczkowska in M. Kozak, agenti,
–
za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,
–
za portugalsko vlado P. Barros da Costa, A. Cunha, C. Freire, A. Morais in A. Rodrigues, agenti,
–
za Evropsko komisijo M. Brauhoff in P. Kienapfel, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 11. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2), člena 2, člena 3(1) in (2), člena 4(2) in člena 6(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravka v UL 2019, L 214, str. 25, in UL 2023, L 17, str. 100).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. J., potrošnikom, in PKO BP S.A. (v nadaljevanju: PKO), banko s sedežem na Poljskem, zaradi, prvič, neizvršljivosti ali ničnosti pogoja pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki se nanaša na določitev spremenljive obrestne mere, in drugič, vračila dela zneskov, ki jih je ta potrošnik na podlagi te pogodbe plačal tej banki.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
V trinajsti in šestnajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in načelih ali določbah mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali [Evropska s]kupnost, veljale določbe te direktive; ker izraz ‚obvezni zakoni ali predpisi‘ v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače;
[…]
[…] ker zahtevo dobre vere lahko izpolni prodajalec ali dobavitelj, če posluje lojalno in pravično z drugo stranko, katere zakonite interese mora upoštevati.“
4
Člen 1(2) te direktive določa:
„Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, zlasti na področju prometa.“
5
Člen 3(1) navedene direktive določa:
„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
6
Člen 4(2) iste direktive določa:
„Ocena nepoštenosti pogojev ni povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom ter ustreznostjo med izmenjanim storitvam ali blagom, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
7
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
Direktiva 2008/48/ES
8
Člen 3(j) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66) določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(j)
‚posojilna obrestna mera‘ pomeni obrestno mero, izraženo kot stalni ali spremenljivi odstotek, ki se zaračuna na letni osnovi glede na znesek črpanega kredita.“
Direktiva 2014/17
9
V uvodni izjavi 7 Direktive 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 60, str. 34), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2016/1011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 (UL 2016, L 171, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 2014/17), je navedeno:
„Da bi vzpostavili pravi notranji trg z visoko in enakovredno ravnjo varstva potrošnikov, so v tej direktivi navedene določbe, ki bodo v zvezi z zagotavljanjem predpogodbenih informacij prek standardizirane oblike evropskega standardnega informativnega lista (ESIS) in izračunom [efektivne obrestne mere (EOM)] čim bolj harmonizirane. […]“
10
Člen 2 te direktive, naslovljen „Raven harmonizacije“, določa:
„1.   Ta direktiva državam članicam ne preprečuje, da bi ohranile ali sprejele strožje določbe za varstvo potrošnikov, pod pogojem, da so takšne določbe skladne z njihovimi obveznostmi na podlagi prava Unije.
2.   Ne glede na odstavek 1 države članice v svojem nacionalnem pravu ne ohranijo ali uvajajo določb, ki se razlikujejo od določb iz člena 14(2) in dela A Priloge II v zvezi s standardnimi predpogodbenimi informacijami prek [ESIS] ter člena 17(1) do (5), (7) in (8) ter Priloge I v zvezi s skupnim usklajenim standardom [Evropske u]nije za izračunavanje [EOM].“
11
Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Splošne informacije“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da dajalci kreditov ali, kjer je primerno, povezani kreditni posredniki ali njihovi imenovani predstavniki vedno zagotovijo jasne in razumljive splošne informacije o kreditnih pogodbah na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov ali v elektronski obliki. […]
Takšne splošne informacije vključujejo vsaj naslednje podatke:
[…]
(ea)
kadar so pogodbe, ki se sklicujejo na referenčno vrednost, kakor je opredeljena v točki 3 člena 3(1) Uredbe (EU) 2016/1011 […] na voljo, imena referenčnih vrednosti in njihovih upraviteljev ter morebitnih posledic za potrošnika;
[…].“
12
Člen 14 iste direktive, naslovljen „Predpogodbene informacije“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da dajalec kredita in, kadar je primerno, kreditni posrednik ali imenovani predstavnik potrošniku zagotovi njemu prilagojene informacije, ki jih potrebuje za primerjavo kreditnih produktov, ki so na voljo na trgu, oceno njihovih posledic in sprejetje utemeljene odločitve o sklenitvi kreditne pogodbe […]
[…]
2.   Prilagojene informacije iz odstavka 1 se na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov zagotovijo z ESIS iz Priloge II.“
13
Člen 17 Direktive 2014/17, naslovljen „Izračun [EOM]“, v odstavku 6 določa:
„Kadar kreditna pogodba omogoča spremembe posojilne obrestne mere, države članice zagotovijo, da je potrošnik vsaj z ESIS obveščen o morebitnih posledicah sprememb zneskov, ki jih je treba plačati, in [EOM]. To se stori tako, da se potrošniku predloži dodatna [EOM], ki ponazarja morebitna tveganja, povezana z znatnim povišanjem posojilne obrestne mere. Kadar posojilna obrestna mera ni omejena, se tem informacijam priloži opozorilo, da se lahko skupni stroški kredita za potrošnika, ponazorjeni z [EOM], spremenijo. […]“
14
Priloga II k tej direktivi je naslovljena „Evropski standardni informativni list (ESIS)“. Njen del A vsebuje naslednje navedbe:
„Besedilo tega vzorca se dobesedno prenese v ESIS. Besedilo v oglatih oklepajih se zamenja z ustreznimi informacijami. […]
[…]
Naslednje informacije se navedejo v enem samem dokumentu. […]
Vzorec ESIS
[…]
4. Obrestna mera in drugi stroški
[EOM] ustreza skupnim stroškom posojila, izraženim kot letni odstotek. EOM je naveden za lažjo primerjavo z drugimi ponudbami.
[…]
(Kadar je primerno) Ta EOM je izračunan na podlagi predpostavk glede obrestne mere.
(Kadar je primerno) Ker gre pri [delu vašega posojila/vašem posojilu] za posojilo s spremenljivo obrestno mero, se lahko dejanski EOM razlikuje od navedenega EOM, če bi se obrestna mera za vaše posojilo spremenila. Če bi se na primer obrestna mera zvišala na [scenarij, opisan v delu B], bi se EOM zvišal na [ponazoritveni EOM, ki ustreza scenariju].
[…]6. Višina posameznega obroka
[…]
(Kadar je primerno) Obrestna mera za to posojilo [ta del posojila] se lahko spremeni. To pomeni, da bi se lahko višina vaših obrokov zvišala ali znižala. Če bi se na primer obrestna mera zvišala na [scenarij, opisan v delu B], bi se vaša plačila lahko zvišala na [višina obroka, ki ustreza scenariju].
[…]“
15
Del B Priloge II k navedeni direktivi je naslovljen „Navodila za izpolnjevanje ESIS“. V rubriki 3, točka 6, in rubriki 4, točka 2, tega dela je navedeno:
„Rubrika 3. Glavni podatki o posojilu
[…]
6.
V tej rubriki se tudi navede, ali je posojilna obrestna mera fiksna ali spremenljiva in po potrebi, v katerih obdobjih bo ostala fiksna; pogostost poznejših sprememb in morebitne omejitve glede spreminjanja posojilne obrestne mere navzgor in navzdol.
Pojasni se formula, ki se uporablja za prilagoditev posojilne obrestne mere in njenih različnih sestavin (npr. referenčna obrestna mera, obrestna marža). Dajalec kredita navede, kje – npr. na spletnem naslovu – so na voljo dodatne informacije o indeksih ali obrestnih merah, uporabljenih v formuli, npr. Euriboru ali referenčni obrestni meri centralne banke.
[…]
Rubrika 4. Obrestna mera in drugi stroški
[…]
2.
Posojilna obrestna mera se navede kot odstotna vrednost. Kadar je posojilna obrestna mera spremenljiva in temelji na referenčni obrestni meri, lahko dajalec kredita navede referenčno posojilno obrestno mero in odstotno vrednost svoje marže. Dajalec kredita vseeno navede vrednost referenčne obrestne mere, veljavne na dan izdaje ESIS.
Pri spremenljivi posojilni obrestni meri se navede: (a) predpostavke za izračun EOM; (b) po potrebi veljavne spodnje in zgornje meje in (c) opozorilo, da lahko spremenljivost vpliva na dejansko višino EOM. Da bi pritegnili pozornost potrošnika, se opozorilo zapiše z večjimi črkami in na vidnem mestu v glavnem besedilu ESIS. Poleg opozorila se navede ponazoritven primer EOM. […] Kadar ni zgornje meje, se v navedenem primeru uporabi EOM, ki ustreza najvišji posojilni obrestni meri v najmanj zadnjih dvajsetih letih, ali, kadar so podatki za izračun posojilne obrestne mere na voljo za manj kot 20 let, v najdaljšem obdobju, za katerega so podatki na voljo, in sicer na podlagi najvišje vrednosti zunanje referenčne mere, uporabljene za izračun posojilne obrestne mere, kadar je primerno […].“
Uredba 2016/1011
16
Uredba 2016/1011 med drugim vsebuje te uvodne izjave:
„(1)
Oblikovanje cen številnih finančnih instrumentov in finančnih pogodb je odvisno od točnosti in celovitosti referenčnih vrednosti. Primeri resnih manipulacij referenčnih obrestnih mer, kot sta [London Interbank Offered Rate (Libor)] in [Euro Interbank Offered Rate (Euribor)], ter navedbe, da so bile manipulacijam podvržene referenčne vrednosti za energijo, nafto in devizno poslovanje, dokazujejo, da so referenčne vrednosti lahko podvržene navzkrižju interesov. Uporaba diskrecijske pravice in sistem šibkega upravljanja povečata možnost, da so referenčne vrednosti podvržene manipulacijam. Napake oziroma dvomi v zvezi s točnostjo in celovitostjo indeksov, uporabljenih kot referenčne vrednosti, lahko ogrozijo zaupanje v trge, potrošnikom in vlagateljem povzročijo izgube ter izkrivljajo realno gospodarstvo. Zato je treba zagotoviti točnost, trdnost in celovitost referenčnih vrednosti ter procesov njihovega določanja.
[…]
(5)
Pravila Unije o varstvu potrošnikov ne obravnavajo posebnega vprašanja ustreznih informacij o referenčnih vrednosti v finančnih pogodbah. Zaradi pritožb potrošnikov in sporov v zvezi z uporabo referenčnih vrednosti v več državah članicah bodo verjetno na nacionalni ravni sprejeti različni ukrepi za varstvo potrošnikov, ki bodo temeljili na upravičenih pomislekih glede varstva potrošnikov, kar bi lahko povzročilo razdrobljenost notranjega trga zaradi različnih pogojev konkurence, povezanih z različnimi ravnmi varstva potrošnikov.
(6)
Zato je za zagotovitev pravilnega delovanja notranjega trga in izboljšanje pogojev njegovega delovanja, zlasti kar zadeva finančne trge, ter zagotovitev visoke ravni varstva potrošnikov in vlagateljev primerno določiti regulativni okvir za referenčne vrednosti na ravni Unije.
[…]
(8)
Področje uporabe te uredbe bi moralo biti čim širše, da se ustvari preventivni regulativni okvir. Zagotavljanje referenčnih vrednosti zajema diskrecijsko pravico pri njihovem določanju in je predmet nekaterih vrst navzkrižja interesov, kar pomeni, da obstajajo priložnosti in spodbude za manipulacijo referenčnih vrednosti. Taki dejavniki tveganja so skupni vsem referenčnim vrednostim in za vse referenčne vrednosti bi morale veljati zahteve glede ustreznega upravljanja in kontrol. Ker pa je stopnja tveganja različna, bi moral sprejeti pristop ustrezati okoliščinam posameznega primera. Ker se ranljivost in pomen referenčne vrednosti sčasoma spreminjata, se z omejitvijo področja uporabe glede na sklicevanje na pomembne ali ranljive indekse ne bi obravnavala tveganja, ki jih lahko v prihodnosti predstavlja katera koli referenčna vrednost. Zlasti referenčne vrednosti, ki se zdaj ne uporabljajo obširno, bi se lahko več uporabljale v prihodnosti, tako da bi lahko imela celo manjša manipulacija v zvezi z njimi precejšen vpliv.
[…]
(17)
Indeks se izračuna z uporabo enačbe ali kake druge metodologije na podlagi osnovnih vrednosti. Pri oblikovanju te enačbe, potrebnem izračunu in določanju vhodnih podatkov se uporablja določena diskrecijska pravica, ki ustvarja tveganje manipulacije. Zato bi morale biti vse referenčne vrednosti s to značilnostjo diskrecijske pravice zajete v tej uredbi.
[…]
(22)
Manipulacija referenčnih vrednosti ali njihova nezanesljivost lahko škoduje vlagateljem in potrošnikom. Zato bi morala ta uredba določati okvir za hrambo evidenc s strani upravljavcev in prispevajočih oseb ter za zagotavljanje preglednosti o namenu referenčne vrednosti in njeni metodologiji, kar omogoča učinkovitejšo in bolj pošteno reševanje morebitnih zahtevkov v skladu z nacionalnim pravom ali pravom Unije.
[…]
(26)
Vsaka diskrecijska pravica, ki se lahko uveljavlja pri zagotavljanju vhodnih podatkov, pomeni priložnost za manipulacijo referenčne vrednosti. Če vhodni podatki temeljijo na transakcijah, je diskrecijska pravica omejena, zmanjša pa se tudi možnost manipulacije s podatki. Upravljavci referenčnih vrednosti bi zato praviloma morali uporabljati dejanske vhodne podatke, ki temeljijo na transakcijah, če je to mogoče, kadar so podatki o transakciji nezadostni ali neustrezni za zagotavljanje celovitosti in točnosti referenčnih vrednosti, pa se lahko uporabijo tudi drugi podatki.
[…]
(71)
Potrošniki lahko sklepajo finančne pogodbe, zlasti hipoteke in potrošniške posojilne pogodbe, ki vsebujejo sklicevanje na referenčno vrednost, vendar lahko imajo zaradi neenake pogajalske moči in uporabe običajnih pogojev omejeno izbiro glede uporabljene referenčne vrednosti. Zato je treba zagotoviti, da so dajalcem kreditov in kreditnim posrednikom za potrošnike na voljo vsaj ustrezne informacije. Direktivi 2008/48/ES in 2014/17/EU bi bilo zato treba ustrezno spremeniti.
[…]“
17
Člen 1 te uredbe določa:
„Ta uredba uvaja skupni okvir za zagotavljanje točnosti in celovitosti indeksov, ki se uporabljajo kot referenčne vrednosti v finančnih instrumentih in finančnih pogodbah ali za merjenje uspešnosti investicijskih skladov v Uniji. Ta uredba prispeva k pravilnemu delovanju notranjega trga ob hkratnem doseganju visoke ravni varstva potrošnikov in vlagateljev.“
18
Člen 2(1) navedene uredbe določa:
„Ta uredba se uporablja za zagotavljanje referenčnih vrednosti, prispevanje vhodnih podatkov za izračun referenčnih vrednosti in uporabo referenčne vrednosti v Uniji.“
19
Člen 3(1) te uredbe določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
10.
‚nadzorovana prispevajoča oseba‘ pomeni nadzorovani subjekt, ki prispeva vhodne podatke upravljavcu s sedežem v Uniji;
[…]
17.
‚nadzorovani subjekt‘ pomeni katero koli od naslednjega:
(a)
kreditno institucijo, kakor je opredeljena v točki 1 člena 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1)];
[…]
(i)
nekreditno institucijo, kakor je opredeljena v točki 10 člena 4 Direktive 2014/17/EU za namene kreditnih pogodb, kakor so opredeljene v točki 3 člena 4 navedene direktive;
[…]
22.
‚referenčna obrestna mera‘ pomeni referenčno vrednost, ki je za namene točke 1(b)(ii) tega odstavka določena na podlagi stopnje, po kateri lahko banke na denarnem trgu posojajo drugim bankam ali agentom, ki niso banke, ali si izposojajo od njih;
[…].“
20
Naslov II Uredbe 2016/1011, „Celovitost in zanesljivost referenčnih vrednosti“, vsebuje poglavje 1 z naslovom „Upravljanje in kontrola upravljavcev“, ki vsebuje sklop določb, ki urejajo dejavnost upravljavcev referenčnih vrednosti. Tako člen 4 te uredbe določa zahteve glede upravljanja in navzkrižja interesov, njen člen 5 zahteve za funkcijo nadzora vseh vidikov zagotavljanja referenčnih vrednosti, člen 6 zahteve za okvir kontrole, ki zagotavlja, da se referenčna vrednost zagotavlja in objavlja ali daje na voljo v skladu z navedeno uredbo, in člen 7(3) zahteve za določitev neodvisnega zunanjega revizorja, ki preverja, ali upravljavec upošteva metodologijo izračuna referenčnih vrednosti in to uredbo.
21
Člen 9 Uredbe 2016/1011, naslovljen „Mehanizem za obravnavo pritožb“, ki je prav tako del pravil o upravljanju in kontroli upravljavcev referenčnih vrednosti, določa:
„1.   Upravljavec vzpostavi in objavi postopke za sprejemanje in preiskovanje pritožb, vključno v zvezi s svojim procesom določanja referenčnih vrednosti, ter hranjenje evidence o tem.
2.   S takim mehanizmom za obravnavo pritožb se zagotovi, da:
(a)
upravljavec da na voljo politiko obravnavanja pritožb, na podlagi katere se lahko predložijo pritožbe v zvezi z vprašanjem, ali konkretna določitev referenčne vrednosti predstavlja tržno vrednost, predlaganimi spremembami k procesom določanja referenčne vrednosti, uporabo metodologije pri konkretni določitvi referenčne vrednosti in drugimi odločitvami glede procesa določanja referenčne vrednosti;
[…].“
22
V naslovu II Uredbe 2016/1011 je poglavje 2, ki je naslovljeno „Vhodni podatki, metodologija ter poročanje o kršitvah“ in ki vsebuje člene od 11 do 14 te uredbe. Ta člen 11, naslovljen „Vhodni podatki“, določa:
„1.   Za zagotavljanje referenčne vrednosti veljajo naslednje zahteve glede njenih vhodnih podatkov:
(a)
vhodni podatki morajo biti zadostni, da lahko točno in zanesljivo predstavljajo tržno ali gospodarsko stanje, ki naj bi se merilo z referenčno vrednostjo. Vhodni podatki so, če so na voljo in primerni, podatki o transakciji. Če dostopni podatki o transakciji ne zadoščajo ali niso primerni za točen in zanesljiv prikaz tržnega ali gospodarskega stanja, ki naj bi se merilo z referenčno vrednostjo, se lahko uporabljajo tudi vhodni podatki, ki niso podatki o transakciji, vključno z ocenjenimi cenami, ponudbami in zavezujočimi ponudbami ali drugimi vrednostmi;
(b)
vhodni podatki iz točke (a) so preverljivi;
[…]
(d)
kadar referenčna vrednost temelji na vhodnih podatkih prispevajočih oseb, upravljavec po potrebi pridobi vhodne podatke od zanesljive in reprezentativne skupine ali vzorca prispevajočih oseb za zagotovitev, da je referenčna vrednost, ki temelji na teh podatkih, zanesljiva ter predstavlja tržno ali gospodarsko stanje, ki naj bi se merilo z referenčno vrednostjo;
(e)
upravljavec ne uporabi vhodnih podatkov prispevajoče osebe, če domneva, da prispevajoča oseba ne spoštuje kodeksa ravnanja iz člena 15, in v takem primeru pridobi reprezentativne javno dostopne podatke.
2.   Upravljavec zagotovi, da kontrola v zvezi z vhodnimi podatki vključuje:
[…]
(b)
proces za vrednotenje vhodnih podatkov prispevajoče osebe in za preprečevanje, da bi prispevajoča oseba še naprej zagotavljala vhodne podatke, ali za uporabo drugih sankcij zaradi neskladnosti proti prispevajoči osebi, če je potrebno, ter
(c)
proces za potrjevanje veljavnosti vhodnih podatkov, tudi na podlagi drugih kazalnikov ali podatkov, za zagotavljanje njegove celovitosti in točnosti.
[…]“
23
Člen 12 Uredbe 2016/1011, naslovljen „Metodologija“, določa:
„1.   Upravljavec pri določanju referenčne vrednosti uporablja metodologijo, ki:
(a)
je trdna in zanesljiva;
(b)
ima jasna pravila, ki določajo, kako in kdaj se lahko pri določanju referenčne vrednosti uveljavlja diskrecijska pravica;
(c)
je stroga, neprekinjena in primerna za potrjevanje veljavnosti ter po potrebi vključuje testiranje za nazaj z dostopnimi podatki o transakcijah;
(d)
je odporna in zagotavlja, da se lahko referenčna vrednost izračuna v najširšem sklopu možnih okoliščin, ne da bi to škodovalo njeni celovitosti;
(e)
je sledljiva in preverljiva.
[…]
3.   Upravljavec ima vzpostavljene jasne objavljene dogovore, ki določajo okoliščine, v katerih količina ali kakovost vhodnih podatkov ne dosega standardov, ki so potrebni za to, da se z metodologijo natančno in zanesljivo določi referenčna vrednost, in ki opisujejo, ali in kako se lahko referenčna vrednost izračuna v takih okoliščinah.“
24
Člen 13 te uredbe, naslovljen „Preglednost metodologije“, v odstavku 1(a) in (b) določa:
„Upravljavec referenčno vrednost in metodologijo razvija, upravlja in uporablja pregledno. V ta namen upravljavec objavi ali da na voljo naslednje informacije:
(a)
ključne elemente metodologije, ki jo uporablja za vsako referenčno vrednost, ki jo zagotavlja in objavlja, ali po potrebi za vsako skupino referenčnih vrednosti, ki jo zagotavlja in objavlja;
(b)
podrobnosti o notranjem pregledu in odobritev dane metodologije ter pogostost takega pregleda.“
25
Člen 14 navedene uredbe, naslovljen „Poročanje o kršitvah“, v odstavku 1 in odstavku 2, prvi pododstavek, določa:
„1.   Upravljavec vzpostavi ustrezne sisteme in učinkovito kontrolo za zagotovitev celovitosti vhodnih podatkov, da bi lahko ugotovil in pristojnemu organu prijavil vsako ravnanje, pri katerem bi lahko šlo za manipulacije ali poskus manipulacije referenčne vrednosti v skladu z Uredbo (EU) št. 596/2014 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o zlorabi trga (uredba o zlorabi trga) ter razveljavitvi Direktive 2003/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter direktiv Komisije 2003/124/ES, 2003/125/ES in 2004/72/ES (UL 2014, L 173, str. 1)].
2.   Upravljavec spremlja vhodne podatke in prispevajoče osebe, da bi lahko obvestil ustrezen pristojni organ in zagotovil vse potrebne informacije, kadar upravljavec sumi, da je v zvezi z referenčno vrednostjo prišlo do kakršnega koli ravnanja, pri katerem bi lahko šlo za manipulacijo ali poskus manipulacije referenčne vrednosti na podlagi Uredbe (EU) št. 596/2014, vključno s tajnim dogovorom o tem.“
26
Poglavje 3 Uredbe 2016/1011, ki vsebuje člena 15 in 16 te uredbe, se nanaša na kodeks ravnanja in zahteve, ki veljajo za prispevajoče osebe.
27
Člen 15(1) Uredbe 2016/1011 določa, da kadar referenčna vrednost temelji na vhodnih podatkih prispevajočih oseb, njen upravljavec pripravi kodeks ravnanja v skladu z določbami te uredbe, v katerem jasno navede odgovornosti prispevajočih oseb glede prispevka vhodnih podatkov in zagotovi, da prispevajoče osebe ta kodeks stalno upoštevajo. V skladu z odstavkom 2 tega člena navedeni kodeks vključuje vsaj jasen opis vhodnih podatkov, ki jih je treba zagotoviti, in zahteve, ki so potrebne za zagotovitev, da se vhodni podatki predložijo v skladu s členoma 11 in 14 navedene uredbe, predpise za zagotavljanje, da prispevajoča oseba predloži vse ustrezne vhodne podatke, ter sisteme in kontrole, ki jih mora vzpostaviti prispevajoča oseba. V skladu z odstavkoma 4 in 5 navedenega člena 15 nadzor nad kodeksom ravnanja glede na zahteve iz te uredbe opravlja pristojni nacionalni organ.
28
Člen 16 Uredbe 2016/1011, naslovljen „Upravljanje in kontrola zahtev za nadzorovane prispevajoče osebe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Za nadzorovano prispevajočo osebo veljata naslednji zahtevi glede upravljanja in kontrole:
(a)
nadzorovana prispevajoča oseba zagotovi, da na zagotavljanje vhodnih podatkov ne vplivajo nobena obstoječa ali potencialna navzkrižja interesov ter da se diskrecijska pravica, kadar je zahtevana, izvaja neodvisno in pošteno na podlagi ustreznih informacij v skladu s kodeksom ravnanja iz člena 15;
(b)
nadzorovana prispevajoča oseba vzpostavi okvir kontrole, s katerim se zagotovijo celovitost, točnost in zanesljivost vhodnih podatkov ter skladnost vhodnih podatkov z določbami te uredbe in kodeksom ravnanja iz člena 15.
2.   Nadzorovana prispevajoča oseba vzpostavi učinkovite sisteme in kontrole za zagotavljanje celovitosti in zanesljivosti vseh vhodnih podatkov, ki jih ponudnik zagotovi upravljavcu, vključno s:
[…]
(d)
hranjenjem evidence, za primerno obdobje, komunikacij v zvezi z zagotavljanjem vhodnih podatkov, vseh informacij za omogočanje prispevajoči osebi, da predloži podatke, in vseh obstoječih ali možnih navzkrižij interesov, ki vključujejo, a niso omejeni na izpostavljenost prispevajoče osebe finančnim instrumentom, ki uporabljajo referenčno vrednost kot sklicevanje;
(e)
vodenjem evidenc notranjih in zunanjih revizij.“
29
V skladu s členom 20(1) Uredbe 2016/1011 je Komisija pooblaščena za sprejetje izvedbenih aktov, da določi in vsaj vsaki dve leti pregleda seznam ključnih referenčnih vrednosti.
30
Naslov IV te uredbe je „Preglednost in varstvo potrošnikov“. Ta naslov vsebuje člen 27 navedene uredbe, naslovljen „Izjava o referenčni vrednosti“, ki v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Upravljavec v dveh tednih od svoje vključitve v register [upravljavcev in referenčnih vrednosti, ki ga upravlja Evropski organ za vrednostne papirje in trge (ESMA),] iz člena 36 na način, ki zagotavlja pravičen in lahek dostop, objavi izjavo o referenčni vrednosti za vsako referenčno vrednost ali, kadar je primerno, za vsako skupino referenčnih vrednosti, ki se lahko v skladu s členom 29 uporablja v Uniji.
Kadar začne ta upravljavec zagotavljati novo referenčno vrednost ali skupino referenčnih vrednosti, ki se lahko v skladu s členom 29 uporablja v Uniji, v dveh tednih in na način, ki zagotavlja pravičen in lahek dostop, objavi izjavo o referenčni vrednosti za vsako novo referenčno vrednost ali, kadar je to primerno, za skupino referenčnih vrednosti.
[…]
Izjava o referenčni vrednosti:
(a)
jasno in nedvoumno določa tržno ali gospodarsko stanje, ki se meri z referenčno vrednostjo, in okoliščine, v katerih lahko takšno merjenje postane nezanesljivo;
(b)
določa tehnične specifikacije, v katerih so jasno in nedvoumno navedeni elementi izračuna referenčne vrednosti, v zvezi s katerimi se lahko izvaja diskrecijska pravica, merila, ki se uporabljajo za izvajanje takšne diskrecijske pravice, in stališče subjektov, ki jo lahko izvajajo, ter kako je mogoče takšno diskrecijsko pravico pozneje ovrednotiti;
[…]
2.   Izjava o referenčni vrednosti vsebuje vsaj:
(a)
opredelitve vseh ključnih pojmov v zvezi z referenčno vrednostjo;
(b)
utemeljitev za sprejetje metodologije določanja referenčne vrednosti ter postopke za pregled in odobritev metodologije;
(c)
merila in postopke, ki se uporabljajo za določanje referenčne vrednosti, vključno z opisom vhodnih podatkov, prednostne obravnave različnih vrst vhodnih podatkov, najmanjšim obsegom podatkov, potrebnih za določitev referenčne vrednosti, uporabo modelov ali metod ekstrapolacije ter katerega koli postopka za ponovno uravnoteženje sestavnih delov indeksa referenčne vrednosti;
(d)
kontrole in pravila, ki urejajo uveljavljanje presoje ali diskrecijske pravice s strani upravljavca ali katere koli prispevajoče osebe, da se zagotovi doslednost pri uporabi take presoje ali diskrecijske pravice;
[…]
(f)
postopke za reševanje napak v vhodnih podatkih […]
[…].“
31
Člen 29 Uredbe 2016/1011 določa, da lahko nadzorovani subjekt uporablja referenčno vrednost ali kombinacijo referenčnih vrednosti v Uniji, če referenčno vrednost zagotavlja upravljavec, ki ima sedež v Uniji in je vključen v javni register, ki ga vodi ESMA, iz člena 36 te uredbe, ki med drugim vsebuje identiteto upravljavcev, ki imajo dovoljenje ali so registrirani, in pristojnih organov, ki so odgovorni za nadzor.
32
Naslov VI Uredbe 2016/1011 je „Izdaja dovoljenj upravljavcem ter registracija in nadzor upraviteljev“. Poglavje 1, naslovljeno „Izdaja dovoljenj in registracija“, vsebuje med drugim člena 34 in 35 te uredbe, ki določata sistem izdaje dovoljenj ali registracije, ki mu mora slediti vsaka fizična ali pravna oseba s sedežem v Uniji, ki namerava delovati kot upravljavec referenčne vrednosti, ob sodelovanju pristojnega nacionalnega organa, in pooblastilo tega organa za odvzem ali začasni odvzem takega dovoljenja ali registracije.
33
Poglavje 3, naslovljeno „Vloga pristojnih organov“, vsebuje med drugim člena 41 in 42 Uredbe 2016/1011. Ta člen 41, ki je naslovljen „Pooblastila pristojnih organov“, določa, da imajo ti organi za izpolnjevanje svojih nalog iz te uredbe v skladu s svojim nacionalnim pravom vsaj nadzorna in preiskovalna pooblastila, ki so našteta v odstavku 1 navedenega člena 41 in ki se med drugim nanašajo na dostop do dokumentov in podatkov, na pridobitev informacij od katere koli osebe, ki sodeluje pri zagotavljanju referenčne vrednosti ter prispevanju podatkov zanjo, po potrebi s povabilom te osebe na zaslišanje, na inšpekcijski pregled ali preiskavo na krajih, ki niso zasebna prebivališča fizičnih oseb, na zaseg dokumentov in podatkov v prostorih pravnih oseb, na pridobitev evidenc in potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi pravilno obveščanje javnosti o zagotavljanju referenčne vrednosti, vključno z zahtevo po objavi popravljene izjave o preteklih prispevkih k referenčni vrednosti ali prejšnje podatke o referenčni vrednosti. Ta pooblastila so v skladu s členom 42 navedene uredbe povezana s pooblastilom za izrekanje upravnih sankcij in sprejemanje drugih upravnih ukrepov.
34
V Prilogi I k Uredbi 2016/1011 so natančneje določene ali dopolnjene nekatere posebne določbe te uredbe v zvezi z referenčnimi obrestnimi merami, zlasti glede natančnosti in zadostnosti vhodnih podatkov ter nadzorov, ki jih morajo vzpostaviti prispevajoče osebe, in kontrol, ki so jim podvržene.
Izvedbena uredba (EU) 2016/1368
35
Komisija je na podlagi člena 20(1) Uredbe 2016/1011 sprejela Izvedbeno uredbo (EU) 2016/1368 z dne 11. avgusta 2016 o določitvi seznama ključnih referenčnih vrednosti, ki se uporabljajo na finančnih trgih v skladu z Uredbo (EU) 2016/1011 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2016, L 217, str. 1). Izvedbena uredba 2016/1368 je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2019/482 z dne 22. marca 2019 (UL 2019, L 82, str. 26), ki je začela veljati 26. marca 2019.
36
Priloga k Izvedbeni uredbi 2016/1368, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2019/482, je v času dejanskega stanja spora o glavni stvari vsebovala seznam ključnih referenčnih vrednosti, na katerem je bil pod številko 5 naveden referenčni indeks „Warsaw Interbank Offered Rate (WIBOR)“, katerega upravljavec je družba GPW Benchmark S.A. s krajem sedeža v Varšavi (Poljska).
Poljsko pravo
Zakon o civilnem zakoniku
37
Člen 385 Ustawa – Kodeks cywilny (zakon o civilnem zakoniku) z dne 23. aprila 1964 (Dz. U. 1964, št. 16, pozicija 93), v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
„1.   Pogoji potrošniške pogodbe, ki niso bili posamično dogovorjeni, za potrošnika niso zavezujoči, če se z njimi določajo njegove pravice in obveznosti na način, ki je v nasprotju z dobrimi običaji in s katerim se grobo posega v njegove interese (nepošteni pogodbeni pogoji). To ne velja za pogoje, ki opredeljujejo glavne obveznosti pogodbenih strank, zlasti ceno ali plačilo, če so oblikovani nedvoumno.
2.   Če pogodbeni pogoj na podlagi odstavka 1 potrošnika ne zavezuje, druga določila pogodbe stranki še naprej zavezujejo.
3.   Pogodbeni pogoji, ki niso bili dogovorjeni posamično, so tisti pogodbeni pogoji, na katerih vsebino potrošnik ni imel dejanskega vpliva. To zlasti velja za pogodbene pogoje iz vzorčne pogodbe, ki jih potrošniku predlaga sopogodbenik.
4.   Dokazno breme, da je bilo neko določilo dogovorjeno posamično, nosi stranka, ki se na to sklicuje.“
Zakon o hipotekarnih kreditih
38
Ustawa o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (zakon o hipotekarnih kreditih ter o nadzoru posrednikov in zastopnikov hipotekarnih kreditov) z dne 23. marca 2017 (Dz. U. 2017, pozicija 819), v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, v členu 10(1), točki 5 in 6, določa:
„Dajalec kredita, posrednik hipotekarnega kredita in zastopnik so zavezani, da potrošniku na trajnem nosilcu podatkov ali v elektronski obliki vedno dajo na voljo natančne in razumljive splošne informacije o pogodbi o hipotekarnem kreditu, ki vključujejo vsaj:
[…]
(5)
za pogodbe o hipotekarnem kreditu, v katerih se uporablja referenčna vrednost: imena referenčnih vrednosti in njihovih upravljavcev, kot je navedeno v členu 3(1), točka 6, Uredbe [2016/1011], ter informacije o morebitnih posledicah za potrošnika;
(6)
vrste obrestnih mer hipotekarnih kreditov, ki so na voljo, z navedbo, ali gre za fiksno, spremenljivo ali kombinacijo obeh, skupaj s kratko opisanimi značilnostmi fiksne in spremenljive obrestne mere, vključno z informacijami o njihovih posledicah za potrošnika.“
39
Člen 11(1) in (2) zakona o hipotekarnih kreditih določa:
„1.   Pred sklenitvijo pogodbe o hipotekarnem kreditu dajalec kredita, posrednik hipotekarnega kredita in zastopnik potrošniku na trajnem nosilcu podatkov zagotovijo personalizirane informacije, potrebne za primerjavo hipotekarnih kreditov na trgu, oceno posledic sklenitve hipotekarnega kredita in sprejetje informirane odločitve glede sklenitve pogodbe o hipotekarnem kreditu.
2.   Podatke iz odstavka 1 dajalec kredita, posrednik hipotekarnega kredita in zastopnik posredujejo na obrazcu za informacije o hipotekarnem kreditu, katerega vzorec je določen v Prilogi 1 k zakonu.“
40
Člen 29(1) in (2) zakona o hipotekarnih kreditih določa:
„1.   V pogodbi o hipotekarnem kreditu so navedeni elementi, našteti v členu 69(2) zakona z dne 29. avgusta 1997 o bančništvu in
[…]
(8)
način in pogoji za določitev obrestne mere, na podlagi katere se izračuna znesek obrokov glavnice in obresti.
[…]
2.   Če se stranki nista dogovorili o fiksni obrestni meri za hipotekarni kredit, se obrestna mera iz odstavka 1, točka 8, določi na podlagi vrednosti referenčne vrednosti in zneska marže, ki je določena v pogodbi o hipotekarnem kreditu.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
41
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari 18. junija 2019 stopila v stik z banko PKO zaradi sklenitve pogodbe o hipotekarnem kreditu v znesku 400.000 poljskih zlotov (PLN) (približno 96.700 EUR). Ob tej priložnosti je bila med drugim obveščena o tveganjih, ki so na splošno povezani s krediti s spremenljivo obrestno mero. Prejela ni nobene informacije o tem, kako deluje konkretni referenčni indeks.
42
Stranki iz postopka v glavni stvari sta 1. avgusta 2019 sklenili pogodbo o hipotekarnem kreditu v skupnem znesku 413.436,69 PLN (približno 99.980 EUR) za nakup stanovanja za obdobje 20 let (v nadaljevanju: kreditna pogodba iz postopka v glavni stvari). Za ta kredit je veljala spremenljiva obrestna mera, katere vrednost je bila izračunana na podlagi, prvič, referenčnega indeksa WIBOR 6M, ki je del skupine referenčnih indeksov WIBOR, ki je referenčna obrestna mera v smislu točke 22 člena 3(1) Uredbe 2016/1011, katere vrednost je bila na dan sklenitve te pogodbe določena na 1,79 %, in drugič, fiksne marže v višini 1,85 %, ki se je uporabljala in prilagajala glede na gibanje tega indeksa na polletni podlagi.
43
V splošnih pogojih kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari je referenčni indeks WIBOR 6M opisan kot referenčni indeks za šestmesečne depozite v poljskih zlotih na poljskem medbančnem trgu, katerega vrednost je določena v skladu s pravili, ki se med drugim nanašajo na referenčni indeks WIBOR, in ki je objavljen na informativnem spletnem mestu „upravljavca“ teh indeksov, ki je družba GPW Benchmark.
44
V posebnih pogojih te pogodbe je navedeno, da je banka PKO kreditojemalca obvestila o tveganju, ki je povezano s spremenljivo obrestno mero, ki v primeru zvišanja referenčnega indeksa povzroči zvišanje zneska obresti in s tem mesečnih obrokov. Informacije v zvezi s tem so vsebovane tudi v splošnih pogojih.
45
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je po neuspešnem izpodbijanju zakonitosti pogodbenih določb o spremenljivi obrestni meri pri banki PKO zoper njo 18. septembra 2023 vložila tožbo pri Sąd Okręgowy w Częstochowie (okrožno sodišče v Częstochowi, Poljska), ki je predložitveno sodišče.
46
S to tožbo primarno zahteva, na eni strani, ugotovitev, da pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari v zvezi s spremenljivo obrestno mero ni pošten, ker se sklicuje na referenčni indeks WIBOR 6M, in posledično, da je v tem delu ta pogoj ne zavezuje oziroma je v vsakem primeru ničen, in na drugi strani, plačilo zneska 10.828,93 PLN (približno 2620 EUR) skupaj z zamudnimi obrestmi.
47
Predložitveno sodišče navaja, da po mnenju tožeče stranke v postopku v glavni stvari banka PKO ni zagotovila zanesljivih, razumljivih in popolnih informacij o tveganju, povezanem z uporabo spremenljive obrestne mere, in o mehanizmu za določitev referenčnega indeksa WIBOR 6M, zlasti glede vpliva, ki bi ga banke, ki prispevajo vhodne podatke, ki se uporabljajo za določitev tega indeksa, med katerimi je banka PKO, lahko imele na določitev njegovih zaporednih vrednosti, ne glede na gospodarske razmere na nacionalnem medbančnem trgu in gospodarsko stanje. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da si banke tako zagotavljajo „skrito maržo“, medtem ko bi se morali pogoji v zvezi s spremenljivo obrestno mero nanašati na objektivne indekse, na katere stranke kreditnih pogodb ne morejo vplivati. Zato bi banka PKO lahko vplivala na višino obveznosti kreditojemalca v zvezi z obrestmi in bi poleg tega na slednjega prenesla celotno tveganje v zvezi s spremembo obrestne mere.
48
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi tudi, da ji banka PKO ni zagotovila informacij o vsebini referenčnega indeksa WIBOR 6M, tako da naj ne bi mogla oceniti ekonomskih posledic svoje zaveze.
49
V zvezi s posledicami zatrjevane neveljavnosti sklicevanja na ta indeks tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da je treba zadevni pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem vsebuje tako sklicevanje, šteti za neodvisen pogoj in bi ga bilo zato mogoče črtati, ne da bi se poseglo v bistvo te pogodbe, pri čemer je kot obrestna mera ohranjena le fiksna marža, ki je določena v korist banke.
50
Banka PKO zanika nepovezanost referenčnega indeksa WIBOR 6M z dejanskimi transakcijami in kakršno koli možnost bank, ki prispevajo k temu indeksu, da z njim manipulirajo ali da med seboj sklenejo sporazum o določitvi njegovih zaporednih vrednosti.
51
Trdi, da je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari pravilno obveščena o tveganjih, povezanih s sklenitvijo kreditne pogodbe s spremenljivo obrestno mero, in poudarja, da je bila obrestna mera, določena v kreditni pogodbi iz postopka v glavni stvari, bistveno nižja od zakonske obrestne mere in še nižja od najvišje obrestne mere, ki je določena z zakonom o civilnem zakoniku, v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari.
52
Predložitveno sodišče navaja, da se ugovor tožeče stranke v postopku v glavni stvari nanaša na morebitno nepoštenost uporabe referenčnega indeksa WIBOR 6M v pogojih o uporabi spremenljive obrestne mere v pogodbi o hipotekarnem kreditu. Ugotavlja, da gre v obravnavanem primeru za ključno referenčno vrednost v smislu člena 20(1) Uredbe 2016/1011.
53
Na prvem mestu, predložitveno sodišče se sprašuje o sami možnosti preučitve pogoja o uporabi spremenljive obrestne mere v pogodbi o hipotekarnem kreditu, sklenjeni na Poljskem, glede na Direktivo 93/13, ob upoštevanju člena 1(2) te direktive.
54
Poudarja namreč, da metoda določitve obrestne mere, ki je določena v kreditni pogodbi iz postopka v glavni stvari, ustreza členu 29(2) zakona o hipotekarnih kreditih, ki določa, da se obrestna mera, če ni fiksna, določi na podlagi vrednosti referenčnega indeksa in zneska dogovorjene marže. Zato naj bi v primeru uporabe spremenljive obrestne mere zakon nalagal obveznost uporabe referenčnega indeksa. Prav tako bi lahko bilo upoštevno, da bi se varstvo potrošnikov, kadar je ta indeks ključna referenčna vrednost, ki jo ureja Uredba 2016/1011, kot v obravnavani zadevi, bistveno okrepilo v primerjavi z uporabo druge vrste indeksov.
55
Na drugem mestu, če bi bila preučitev izpodbijanega pogoja kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari glede na Direktivo 93/13 mogoča, predložitveno sodišče meni, da ta pogoj spada v glavni predmet pogodbe v smislu člena 4(2) te direktive, in se zato sprašuje, ali je bila spoštovana zahteva po preglednosti, ki je naložena s to določbo.
56
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da ta pogoj opredeljuje metodo za prilagoditev obrestne mere in periodičnost prilagoditev, da pogodbeni referenčni indeks zagotavlja upravljavec, ki ima dovoljenje v skladu z Uredbo 2016/1011, da ta pogodba vsebuje informacije o tem upravljavcu in o osnovi za določitev tega indeksa ter da so njegove zaporedne vrednosti zlahka dostopne javnosti.
57
Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali zahteva po preglednosti profesionalnemu dajalcu kredita ne nalaga, da zagotovi tudi druge informacije, na podlagi katerih bi si potrošnik lahko ustvaril mnenje o prihodnjem razvoju pogodbenega referenčnega indeksa in njegovih posledicah za njegove pogodbene obveznosti. To sodišče med temi dodatnimi informacijami, ki bi se lahko zahtevale, navaja način, kako je ta indeks zasnovan, dejavnike in okoliščine, ki vplivajo na določitev njegove vrednosti, kot so stopnja inflacije in stopnja brezposelnosti, obstoj morebitnih „pomislekov“ glede preglednosti njegovega delovanja, ki so povezani s tem, da vhodne podatke prispevajo banke in da ti podatki ne ustrezajo nujno dejanskim transakcijam, merila, uporabljena za pripravo teh podatkov, način njihovega zbiranja, preden se predložijo, in dejstvo, da je dajalec kredita ena od teh prispevajočih bank.
58
Vendar predložitveno sodišče navaja, prvič, da niti zakon o hipotekarnih kreditih niti direktivi 2008/48 in 2014/17 dajalca kredita ne zavezujejo k zagotovitvi takih informacij, in drugič, da imajo podatki, ki jih banka PKO zagotovi kot prispevajoča banka k referenčnemu indeksu WIBOR 6M, omejen vpliv nanj, saj je le ena od desetih prispevajočih bank. Poleg tega se mu zdi, da zapletenost ali tehnična narava nekaterih od teh informacij otežujejo, da bi se takšne informacije na razumljiv način predstavile povprečnemu potrošniku, ki nima ekonomskega znanja, tako da bi lahko dejstvo, da se takšne informacije ne posredujejo, preprosto ne vplivalo na odločitev potrošnikov.
59
Na tretjem mestu, če bi bilo treba zaradi nezadostne preglednosti izpodbijanega pogoja kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari ta pogoj preučiti glede na njegovo morebitno nepoštenost, se predložitveno sodišče sprašuje o posledicah nekaterih dvomov o preglednosti načina določitve referenčnega indeksa WIBOR 6M, s katerimi bi morala biti seznanjena banka PKO, vendar o njih ni obvestila potrošnika, tako da bi uporaba tega indeksa v tej pogodbi lahko povzročila neravnotežje med strankama.
60
Vendar predložitveno sodišče poudarja, da sta bili ob sklenitvi navedene pogodbe za kreditni trg na Poljskem značilni skoraj popolna izključnost kreditov s spremenljivo obrestno mero in uporaba referenčnega indeksa WIBOR za te kredite. Zato tudi če bi se potrošnik želel odločiti za kredit s fiksno obrestno mero ali bi dvomil o delovanju referenčnega indeksa WIBOR, je mogoče, da tudi po tem, ko je bil o tem pravilno obveščen o tem delovanju, ni imel druge možnosti, kot da se strinja s sklenitvijo pogodbe s spremenljivo obrestno mero, vezano na ta indeks. Vsekakor naj bi poljsko pravo nalagalo uporabo referenčnega indeksa WIBOR, ker je ta postal ključna referenčna vrednost v smislu Uredbe 2016/1011. Poleg tega naj bi bila uporaba drugih indeksov glede na njihovo slabšo preglednost neugodna za potrošnika.
61
Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, ali ponudba kredita s spremenljivo obrestno mero sama po sebi ne krši interesa potrošnika, saj naj bi bil ta med celotnim trajanjem pogodbe izpostavljen tveganju za zvišanje obresti, pri čemer naj bi ga ščitila le zakonsko določena zgornja meja veljavnih obrestnih mer.
62
Na četrtem in zadnjem mestu, če bi preučitev pogoja privedla do ugotovitve o nepoštenosti uporabe referenčnega indeksa WIBOR, se predložitveno sodišče sprašuje o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz take ugotovitve.
63
Predvideva možnost, da bi se v izpodbijanem pogoju kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari element v zvezi s sklicevanjem na referenčni indeks WIBOR 6M štel za ločljiv kot ločena pogodbena obveznost, tako da bi bilo mogoče zgolj ta element razglasiti za neveljaven, kar bi potrošniku preprečilo neugodne posledice ugotovitve ničnosti te pogodbe v celoti. V tem primeru bi se posojilna obrestna mera znižala na fiksno maržo, ki je dogovorjena v korist banke.
64
Vendar predložitveno sodišče ugotavlja, da bi v skladu z večinsko nacionalno sodno prakso taka sprememba vplivala na bistvo takega pogoja. Med drugim navaja, da kreditna pogodba iz postopka v glavni stvari, kakor je bila spremenjena, vsebuje precej različne možnosti za stranki, zlasti ker je ugodnost kredita s fiksno obrestno mero odvisna od predvidljivega gibanja obrestnih mer ob sklenitvi pogodbe.
65
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Częstochowie (okrožno sodišče v Częstochowi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 1(2) Direktive [93/13] razlagati tako, da dovoljuje preverjanje pogodbenih pogojev v zvezi s spremenljivo obrestno mero na podlagi referenčnega indeksa WIBOR?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 4(2) Direktive [93/13] razlagati tako, da dopušča preverjanje [nepoštenosti] pogodbenih pogojev v zvezi s spremenljivo obrestno mero na podlagi referenčnega indeksa WIBOR?
3.
Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 3(1) Direktive [93/13] razlagati tako, da je mogoče za pogodbeni pogoj v zvezi s spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu WIBOR, šteti, da je v nasprotju z zahtevami dobre vere in povzroča znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v škodo potrošnika zaradi nezadostne seznanjenosti potrošnika o njegovi izpostavljenosti tveganju spremenljive obrestne mere, vključno zlasti s tem, da ni navedeno, kako se določi referenčni indeks, na katerem temelji spremenljiva obrestna mera in v zvezi s katerim so dvomi povezani z njegovo nepreglednostjo, ter zaradi neenakomerne porazdelitve tega tveganja med pogodbeni stranki?
4.
Če je odgovor na prejšnja vprašanja pritrdilen, ali je treba člen 6(1) v povezavi s členom 3(1) in (2), drugi pododstavek, ter členom 2 Direktive [93/13] razlagati tako, da je v primeru ugotovitve, da je pogodbeni pogoj v zvezi s spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu WIBOR, nepošten, mogoče še naprej uporabljati pogodbo, v kateri bo obrestna mera za znesek glavnice kredita temeljila na drugem elementu obrestne mere, ki ga vsebuje pogodba, to je na fiksni bančni marži, zaradi česar bi se obrestna mera kredita spremenila iz spremenljive v fiksno?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
66
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogoj pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, in fiksno maržo, spada pod izjemo, ki je določena v tem členu.
67
Navedeno sodišče v zvezi s tem poudarja, prvič, da je spremenljiva obrestna mera, ki je določena v izpodbijanem pogoju kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, v skladu s členom 29(2) zakona o hipotekarnih kreditih, in drugič, da je treba glede na to, da je pristojni nacionalni organ upravljavcu referenčnega indeksa WIBOR, ki je referenčni indeks iz tega pogoja, izdal dovoljenje iz člena 34 Uredbe 2016/1011, domnevati, da je ta indeks v skladu z vsemi določbami te uredbe, ki se uporabljajo za ključne referenčne vrednosti.
68
Opozoriti je treba, da so s členom 1(2) Direktive 93/13 s področja stvarne uporabe te direktive izključeni pogodbeni pogoji, ki temeljijo na „obveznih zakonih ali predpisih“, kar je izraz, ki glede na trinajsto uvodno izjavo te direktive zajema tako določbe nacionalnega prava, ki se med pogodbenima strankama uporabljajo neodvisno od njune izbire, kot tudi dispozitivne določbe, torej tiste, ki veljajo, če se stranki v zvezi s tem nista dogovorili drugače (sodba z dne 5. maja 2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, točka 55 in navedena sodna praksa), pri čemer se domneva, da takšni pogoji ne vsebujejo nepoštenega elementa.
69
Izjemo, ki je uvedena s to določbo, je treba razlagati ozko (sodba z dne 20. septembra 2018, OTP Bank in OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, točka 54 in navedena sodna praksa).
70
Na prvem mestu, glede dejstva, da je izpodbijani pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari v skladu s členom 29(2) zakona o hipotekarnih kreditih, je treba poudariti, da ta določba določa le, da se, če se stranki pogodbe o hipotekarnem kreditu nista dogovorili o fiksni obrestni meri, obrestna mera določi na podlagi vrednosti referenčnega indeksa in zneska marže, ki se določi v pogodbi.
71
Iz točke 33 sodbe z dne 30. maja 2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443), pa izhaja, da se izključitev, določena v členu 1(2) Direktive 93/13, ne uporablja v položaju, v katerem je z ureditvijo zgolj določen splošni okvir za določitev obrestne mere, ki se uporablja za take pogodbe, prodajalcu ali ponudniku pa je puščeno polje proste presoje tako glede izbire referenčnega indeksa te obrestne mere kot glede višine fiksne marže, ki se lahko doda navedeni obrestni meri.
72
Zato nacionalna določba, kot je člen 29(2) zakona o hipotekarnih kreditih, ne more ovirati uporabe Direktive 93/13.
73
Na drugem mestu, glede dejstva, da je indeks iz izpodbijanega pogoja kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari referenčna vrednost v smislu Uredbe 2016/1011, katere metodologija in, splošneje, delovanje morata biti v skladu z vsemi zahtevami, ki jih ta uredba določa za zagotavljanje ključnih referenčnih vrednosti, je treba poudariti, da se člen 1(2) Direktive 93/13, kot je navedeno v trinajsti uvodni izjavi te direktive, načeloma nanaša na zakone in druge predpise držav članic.
74
Vendar je treba določbe iz aktov, ki jih je zakonodajalec Unije sprejel v obliki uredb, v zvezi s tem enačiti z določbami zakonov in drugih predpisov držav članic, ob upoštevanju učinkov teh uredb, kot so določeni v členu 288, drugi odstavek, PDEU, kadar je namen takih določb prava Unije enako obvezno ali dopolnilno določiti pravice in obveznosti strank nekaterih pogodb. Razlog za izključitev iz člena 1(2) Direktive 93/13, ki je že naveden v točki 68 te sodbe, in sicer, da je načeloma legitimno domnevati, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnotežje med vsemi temi pravicami in obveznostmi, ki ga je zakonodajalec Unije želel ohraniti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, točka 22 in navedena sodna praksa), velja tudi, kadar navedene pravice in obveznosti določi neposredno sam zakonodajalec Unije.
75
Ob tem je treba v zvezi z Uredbo 2016/1011 ugotoviti, da je, prvič, v skladu z njenim členom 1 njen namen vzpostaviti skupni okvir za zagotavljanje točnosti in celovitosti indeksov, ki se uporabljajo kot referenčne vrednosti, med drugim, v finančnih pogodbah, da bi se prispevalo k pravilnemu delovanju notranjega trga ob hkratnem doseganju visoke ravni varstva potrošnikov. V ta namen ta uredba določa sklop zahtev, zlasti v zvezi z metodologijo teh indeksov, ki se uporabljajo za njihove upravljavce in prispevajoče osebe. Tako namen navedene uredbe ni vzpostaviti ravnotežje med pravicami in obveznostmi strank finančnih pogodb, temveč uvesti obveznosti, ki veljajo za subjekte, ki delujejo v posebnih vlogah, ne glede na to, da so prispevajoče osebe lahko tudi uporabniki referenčnega indeksa.
76
Drugič, čeprav je pristojni nacionalni organ upravljavcu referenčnega indeksa WIBOR izdal dovoljenje iz člena 34 Uredbe 2016/1011 in s tem potrdil skladnost pravil, ki sestavljajo metodologijo tega indeksa, z vsemi zahtevami, ki jih nalaga ta uredba, pa je ta pravila sprejel zasebni subjekt, in sicer upravljavec navedenega indeksa, in torej niso zakonodajne ali regulativne narave v smislu člena 1(2) Direktive 93/13.
77
Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da za pogoj pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčni vrednosti v smislu Uredbe 2016/1011, in fiksno maržo, če zakoni ali drugi predpisi, ki se uporabljajo za tak pogoj, določajo le splošni okvir za določitev obrestne mere takih pogodb, pri čemer je prodajalcu ali ponudniku puščena možnost, da določi pogodbeni referenčni indeks ali fiksno maržo, ki se lahko doda vrednosti tega indeksa, ne velja izjema, ki je določena v tem členu.
Drugo vprašanje
78
Uvodoma je treba spomniti, da v skladu s členom 4(2) Direktive 93/13 ocena nepoštenosti pogojev ni povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom ter ustreznostjo med izmenjanimi storitvami ali blagom, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.
79
Kot je razvidno iz obrazložitve predložitvene odločbe v zvezi z drugim vprašanjem, predložitveno sodišče meni, da bi se pogoj pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu, in fiksno maržo, kot je izpodbijani pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, lahko nanašal na „opredelitev glavnega predmeta pogodbe“ v smislu tega člena 4(2) in sodne prakse v zvezi s to določbo, v skladu s katero se ta določba nanaša na pogoje, ki določajo glavne obveznosti iz pogodbe in ki kot take opredeljujejo pogodbo (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 49, in z dne 16. marca 2023, Caixabank (Provizija za odobritev posojila), C‑565/21, EU:C:2023:212, točka 17).
80
Taka opredelitev, ki je v pristojnosti predložitvenega sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, točka 33 in navedena sodna praksa), se zdi v skladu s sodno prakso Sodišča, saj je to že pojasnilo, da je pogoj, ki določa obrestno mero v kreditni pogodbi, lahko del glavnega predmeta te pogodbe (sodba z dne 26. februarja 2015, Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, točka 62).
81
Ker se mu zdi verjetno, da izpodbijani pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari spada v opredelitev glavnega predmeta te pogodbe, predložitveno sodišče prosi za razlago besedne zveze „če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku“, s katero je zakonodajalec Unije zahtevo po preglednosti vključil v člen 4(2) Direktive 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 2025, Justa, C‑39/24, EU:C:2025:298, točki 29 in 35 ter navedena sodna praksa). Kot namreč izhaja iz te določbe, je nepoštenost pogoja, ki spada v opredelitev glavnega predmeta pogodbe, mogoče preučiti le, če se izkaže, da izpodbijani pogoj ni predstavljen „v jasnem, razumljivem jeziku“ in torej ne izpolnjuje te zahteve po preglednosti.
82
V zvezi s tem se predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali mora dajalec kredita navesti nekatere elemente metodologije pogodbenega referenčnega indeksa, kot je dejstvo, da lahko uporabljeni vhodni podatki ustrezajo nedokončanim ponudbam transakcij ali dejavnikom, ki lahko vplivajo na spremembo tega indeksa.
83
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da kadar pogodba o hipotekarnem kreditu vsebuje pogoj, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, zahteva po preglednosti, ki izhaja iz te določbe, dajalcu kredita nalaga nekatere posebne obveznosti obveščanja v zvezi z metodologijo tega indeksa.
84
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba to zahtevo po preglednosti razumeti tako, da nalaga ne le, da mora biti zadevni pogoj potrošniku slovnično razumljiv, ampak tudi, da mora biti temu potrošniku omogočeno, da na podlagi natančnih in razumljivih meril oceni ekonomske posledice, ki zanj iz tega izhajajo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, točka 37 in navedena sodna praksa).
85
Za potrošnika je namreč temeljnega pomena, da je pred sklenitvijo pogodbe obveščen o pogodbenih pogojih in posledicah sklenitve pogodbe. Potrošnik se zlasti na podlagi teh informacij odloči, ali želi, da ga zavezujejo pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik. Posledično je treba, ker sistem varstva, ki je bil vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na preudarku, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede, med drugim, ravni obveščenosti, zahtevo po preglednosti razlagati široko (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točki 51 in 52 ter navedena sodna praksa).
86
Kar zadeva, natančneje, pogoj, ki v pogodbi o hipotekarnem kreditu določa plačilo tega kredita z obrestmi, izračunanimi na podlagi spremenljive obrestne mere, ki se – kot v postopku v glavni stvari – določi s sklicevanjem na uradni indeks, je treba zahtevo po preglednosti razumeti tako, da nalaga zlasti to, da povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razume, kako se ta obrestna mera dejansko izračuna, ter tako na podlagi natančnih in razumljivih meril oceni morebitne znatne ekonomske posledice takega pogoja za svoje finančne obveznosti (sodba z dne 12. decembra 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, točka 79 in navedena sodna praksa).
87
Spoštovanje zahteve po preglednosti je treba presojati glede na vse upoštevne dejanske okoliščine, med katerimi niso le pogoji iz zadevne pogodbe, temveč tudi oglasi in informacije, ki jih je dajalec kredita predložil v okviru pogajanj za pogodbo (sodba z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, točka 44 in navedena sodna praksa).
88
Upoštevati je treba tudi okoliščino, da so glavni elementi v zvezi z izračunom pogodbenega referenčnega indeksa zaradi svoje objave lahko dostopni, če je glede na javno razpoložljive in dostopne informacije ter informacije, ki jih, po potrebi, zagotovi prodajalec ali ponudnik, povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razumel konkretno delovanje načina izračuna spremenljive obrestne mere, zlasti v delu, v katerem je vključen referenčni indeks, in tako na podlagi natančnih in razumljivih meril ocenil morebitne znatne ekonomske posledice takega pogoja na svoje finančne obveznosti (sodba z dne 12. decembra 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, točki 80 in 82 ter navedena sodna praksa).
89
Poleg tega je treba pri ugotavljanju, ali pogoj kreditne pogodbe, ki izhaja iz člena 4(2) Direktive 93/13, izpolnjuje zahtevo po preglednosti iz te določbe, upoštevati vse določbe prava Unije, s katerimi so določene obveznosti obveščanja potrošnikov in ki bi se lahko uporabljale za zadevno pogodbo (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:T:2018:745, točka 62).
90
V obravnavanem primeru je treba v zvezi s pogodbo o hipotekarnem kreditu, ki spada na področje uporabe Direktive 2014/17 in katere spremenljiva obrestna mera temelji na referenčnem indeksu iz Uredbe 2016/1011, upoštevati dejstvo, da so s tema aktoma natančno opredeljene obveznosti obveščanja potrošnikov s ciljem njihovega varstva, kot je razvidno zlasti iz uvodne izjave 7 te direktive ter uvodnih izjav 5, 6 in 71 te uredbe.
91
Direktiva 2014/17 tako dolžnost obveščanja, ki zavezuje dajalce kreditov, ureja na več ravneh.
92
Po eni strani, člen 14 Direktive 2014/17 v fazi posebnih stikov z bodočim kreditojemalcem dajalcu kredita nalaga, da zagotovi njemu prilagojene predpogodbene informacije, ki jih bodoči kreditojemalec potrebuje za primerjavo kreditnih produktov, ki so na voljo na trgu, oceno njihovih posledic in sprejetje utemeljene odločitve. Te informacije je treba zagotoviti z ESIS, ki je standardiziran informativni dokument na ravni Unije. V skladu s členom 17(6) te direktive mora biti potrošnik v primeru kredita s spremenljivo obrestno mero vsaj z ESIS obveščen o morebitnih posledicah sprememb obrestne mere na dolgovane zneske in sprememb EOM, pri čemer se mu sporoči dodatna EOM, da se ponazorijo morebitna tveganja, povezana z znatnim zvišanjem posojilne obrestne mere, te informacije pa mora spremljati opozorilo, da se skupni stroški kredita za potrošnika, navedeni v EOM, lahko spremenijo.
93
Iz Priloge II k Direktivi 2014/17, v kateri so našteti podatki, ki se navedejo v ESIS, in njihova vsebina (del A) ter navodila, ki jih morajo dajalci kredita upoštevati pri izpolnjevanju tega obrazca (del B), izhaja, da kadar se potrošniku ponudi pogodba o hipotekarnem kreditu s spremenljivo obrestno mero, se posebna obveznost obveščanja, ki je naložena dajalcu kredita, nanaša na učinek spremenljivosti obrestne mere na EOM. V zvezi s tem je treba poudariti, da se spremembe, ki jih je zakonodajalec Unije uvedel v to direktivo, ko je sprejel Uredbo 2016/1011, niso nanašale na to prilogo. Tako ni določil, da ESIS za posojila s spremenljivo obrestno mero, ki temeljijo na referenčnem indeksu iz te uredbe, vsebuje posebne informacije o metodologiji tega referenčnega indeksa ali o možnih vzrokih za njegovo spremembo.
94
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 2(2) Direktive 2014/17 nacionalno pravo držav članic ne sme vsebovati določb, ki se razlikujejo od določb iz člena 14(2) in dela A Priloge II k tej direktivi v zvezi s standardnimi predpogodbenimi informacijami prek ESIS.
95
Po drugi strani in splošneje, v skladu s členom 13(1), drugi pododstavek, točka (ea), Direktive 2014/17 mora dajalec kredita, ki na trgu ponuja sklenitev kreditnih pogodb, ki se sklicujejo na referenčno vrednost v smislu Uredbe 2016/1011, med splošnimi informacijami, ki jih mora stalno zagotavljati, navesti „imena [zadevnih] referenčnih vrednosti in njihovih upravljav[cev] ter morebitne posledice za potrošnika“. Kot je razvidno iz uvodne izjave 71 Uredbe 2016/1011, s katero je bila ta določba uvedena v Direktivo 2014/17, je zakonodajalec Unije s tem, da je naložil obveščanje o teh elementih, želel zagotoviti, da se potrošnikom zagotovijo informacije, za katere meni, da so ustrezne, ob upoštevanju njihovega podrejenega položaja glede izbire referenčne vrednosti zaradi asimetrije pogajalskih moči in uporabe standardnih pogojev.
96
Ker so poleg tega informacije, ki jih je treba posredovati v skladu s tem členom 13(1), drugi pododstavek, točka (ea), splošne informacije o kreditnih pogodbah, ki jih mora dajalec kredita stalno zagotavljati, se izraz „morebitne posledice za potrošnika“, ki izhajajo iz pogodb, ki se sklicujejo na referenčni indeks, iz te določbe ne more nanašati na natančnejše informacije od personaliziranih predpogodbenih informacij, opisanih v točkah 92 in 93 te sodbe. Konkretneje, ti izrazi se ne morejo nanašati na metodologijo referenčne ali referenčnih vrednosti, ki jih ta dajalec kredita uporablja v pogodbah, ki jih ponuja, ali na dejavnike, ki bi lahko vplivali na njihovo spreminjanje.
97
Uredba 2016/1011 ureja obveznosti obveščanja, ki so naložene upravljavcem referenčnih indeksov.
98
V zvezi s tem, po eni strani, člen 13 te uredbe določa splošno obveznost preglednosti, ki velja za te upravljavce, ki jim med drugim nalaga, da objavijo ali dajo na voljo glavne elemente metodologije vsakega indeksa ali skupine indeksov, ki jih predložijo in objavijo.
99
Po drugi strani, člen 27 navedene uredbe s ciljem preglednosti in varstva potrošnikov navedenim upravljavcem nalaga, da za vsak referenčni indeks ali skupino referenčnih indeksov na dostopen, jasen in nedvoumen način objavijo izjavo, v kateri morajo med drugim opredeliti trg ali gospodarsko stanje, ki se meri z referenčnim indeksom, in okoliščine, v katerih lahko ta ukrep izgubi svojo zanesljivost, ter s tehničnimi specifikacijami navedejo elemente izračuna referenčnega indeksa, ki so lahko predmet diskrecijske presoje, merila, v skladu s katerimi se izvaja ta diskrecijska presoja, in položaj oseb, ki jo lahko izvajajo, ter načine, na podlagi katerih se lahko navedena diskrecijska presoja naknadno oceni. Poleg tega so v tej izjavi opredeljeni vsi ključni izrazi v zvezi z referenčnim indeksom, pojasnjeni so razlogi za izbiro metodologije, merila in postopki, ki se uporabljajo za njegovo določitev, vključno z opisom vhodnih podatkov, prednostnim vrstnim redom različnih vrst vhodnih podatkov, minimalnimi podatki, ki so potrebni za določitev tega indeksa, morebitnimi modeli ali metodami ekstrapolacije in postopki za ponovno uravnoteženje sestavin navedenega indeksa ter nadzori in pravila, ki urejajo izvajanje diskrecijske presoje ali presoje upravljavca ali prispevajoče osebe, da se zagotovi dosledna uporaba takih diskrecijskih ocen in presoj.
100
Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 54 sklepnih predlogov, objava informacij, za katere je odgovoren upravljavec referenčnega indeksa, vsem deležnikom, med katerimi so potrošniki, omogoča razumevanje metodologije, ki je uporabljena za določitev tega indeksa.
101
Zato je očitno, da se v zvezi s kreditnimi pogodbami za stanovanjske nepremičnine Direktiva 2014/17 in Uredba 2016/1011 kombinirata tako, da določata natančne obveznosti obveščanja potrošnikov, na eni strani, v zvezi s pogoji v pogodbah o hipotekarnih kreditih, ki določajo spremenljivo obrestno mero, ki se sklicuje na referenčni indeks iz te uredbe, in na drugi strani, v zvezi s takimi referenčnimi indeksi, ter da so te obveznosti porazdeljene med dajalce kreditov in upravljavce teh indeksov. V tako določenem okviru morajo prvonavedeni potrošnikom zagotoviti podatke, na podlagi katerih bodo lahko ocenili konkretne posledice spremenljivosti obrestne mere za obveznosti, ki zanje izhajajo iz pogodbe, ki jim je ponujena, in se seznanili z vsemi informacijami, ki jih mora upravljavec referenčnega indeksa javno objavljati.
102
V tem okviru, ker je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 89 te sodbe, upoštevati vse določbe prava Unije, ki določajo obveznosti na področju obveščanja potrošnikov in ki se lahko v obravnavani zadevi uporabijo za pogoj, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, je treba to, ali dajalec kredita spoštuje zahtevo po preglednosti iz Direktive 93/13 v primeru sklenitve pogodbe o hipotekarnem kreditu s takim pogojem, presoditi, ali je ta pogoj – kot v postopku v glavni stvari – vključen v kreditno pogodbo za stanovanjsko nepremičnino glede na obveznosti, ki mu jih nalaga Direktiva 2014/17.
103
Če pa podatki, ki jih posreduje dajalec kredita, niso omejeni na sklicevanje na javno dostopne informacije, kot so tiste, za katere Uredba 2016/1011 zahteva, da jih da na voljo vsak upravljavec referenčnega indeksa, ampak jih opišejo, povzemajo ali pojasnijo, morajo biti ti podatki točni glede na te informacije.
104
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da kadar pogodba o hipotekarnem kreditu za stanovanjsko nepremičnino vsebuje pogoj, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, zahteva po preglednosti, ki izhaja iz te določbe, dajalcu kredita ne nalaga nekaterih posebnih obveznosti obveščanja v zvezi z metodologijo tega indeksa. Na podlagi dejstva, da je dajalec kredita spoštoval vse obveznosti obveščanja, ki mu jih Direktiva 2014/17 nalaga v zvezi s takim pogojem, in če je podal dodatne informacije, ni pa predložil nobenih informacij, ki bi dajale izkrivljeno sliko o navedenem indeksu, je mogoče dokazati, da je ta dajalec kredita to zahtevo po preglednosti v zvezi s tem pogojem izpolnil.
Tretje vprašanje
105
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da so, kadar pogoj pogodbe o hipotekarnem kreditu določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, prvič, neobvestitev potrošnika o nekaterih posebnostih pogodbenega referenčnega indeksa, zlasti o tem, da metodologija tega indeksa določa uporabo vhodnih podatkov, ki ne ustrezajo nujno dejanskim transakcijam, in o tem, da je dajalec kredita ena od bank, ki prispeva k določitvi tega indeksa, in drugič, te posebnosti take narave, da je ta pogoj nepošten.
106
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, po eni strani, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari dvomi o objektivnosti referenčnega indeksa WIBOR 6M, ker so njegove zaporedne vrednosti določene na podlagi vhodnih podatkov, ki v veliki večini ne izhajajo iz dejansko izvedenih transakcij na poljskem medbančnem trgu, temveč iz ponudb, predloženih na tem trgu, kar naj bi subjektom, ki prispevajo k temu indeksu, dalo diskrecijsko pravico.
107
Po drugi strani naj bi glede na ta element metodologije referenčnega indeksa WIBOR 6M dejstvo, da je banka PKO ena od bank, ki prispevajo k temu indeksu in ki njegovemu upravljavcu zagotavljajo vhodne podatke, ki jih uporablja za določitev njegovih zaporednih vrednosti, tej banki omogočalo, da vpliva na razvoj navedenega indeksa. Banka PKO naj bi si s tem, da je ta indeks uporabila za določitev spremenljive obrestne mere, ki se uporablja za pogodbo, katere stranka je sama, zagotovila možnost, da vpliva na višino obveznosti kreditojemalca in s tem na povečanje prihodkov, ki jih ima na podlagi te pogodbe. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da je v takih okoliščinah prisiljena nositi celotno tveganje, povezano s spremenljivostjo obrestne mere, medtem ko je dajalec kredita upravičen do „prikrite marže“.
108
Najprej, poudariti je treba, da v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 81 te sodbe, odgovor na tretje vprašanje, ki se nanaša na presojo morebitne nepoštenosti pogoja, kakršen je izpodbijani pogoj kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, predpostavlja, da iz predhodne presoje predložitvenega sodišča izhaja, da zahteva po preglednosti iz člena 4(2) Direktive 93/13 v zvezi s tem pogojem ni bila spoštovana.
109
V tem okviru je treba poudariti, da je morebitno nespoštovanje te zahteve po preglednosti sicer eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja, vendar iz člena 4(2) Direktive 93/13 izhaja, da neizpolnitev navedene zahteve sama po sebi ne pomeni, da je ta pogoj nepošten (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 66 in navedena sodna praksa).
110
To velja tudi, kadar tako nespoštovanje izhaja iz kršitve obveznosti, ki je bila prodajalcu ali ponudniku naložena na podlagi ureditve Unije, ki ni Direktiva 93/13, kot bi lahko bilo v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v primeru obveznosti obveščanja, ki so dajalcu kredita naložene z Direktivo 2014/17.
111
Ob tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 3(1) Direktive 93/13 pogodbeno določilo, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepošteno, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
112
V okviru presoje, ki jo mora nacionalno sodišče opraviti na podlagi te določbe, mora to sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve najprej presojati morebitno nespoštovanje zahteve po dobri veri in nato obstoj morebitnega znatnega neravnotežja v škodo potrošnika v smislu navedene določbe (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 63 in navedena sodna praksa).
113
Na eni strani, kar zadeva vprašanje, v katerih okoliščinah je tako neravnotežje nastalo „v nasprotju z zahtevo dobre vere“, mora nacionalno sodišče ob upoštevanju šestnajste uvodne izjave Direktive 93/13 preveriti, ali je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj (sodbi z dne 14. marca 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 69, in z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 64 in navedena sodna praksa).
114
Na drugi strani, pri ugotavljanju, ali pogoj v škodo potrošnika povzroča „znatno neravnotežje“ v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, je treba med drugim upoštevati pravila nacionalnega prava, ki se uporabljajo, če se stranki ne dogovorita drugače, da se presodi, ali ta pogodba potrošnika postavlja v pravni položaj, ki je manj ugoden od tistega, ki ga določajo ta pravila, in če ga, v kolikšni meri (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 65 in navedena sodna praksa).
115
V skladu s to sodno prakso je treba ugotoviti, da kadar je za določeno vrsto pogodbe pogodbeni element predmet izčrpnega pravnega okvira, potrošnika načeloma ni mogoče postaviti v slabši položaj glede tega elementa, če je ta v pogodbi določen v skladu z zahtevami takega okvira. Po analogiji z ratio legis člena 1(2) Direktive 93/13 je namreč mogoče upravičeno domnevati, da je zakonodajalec s tem okvirom glede tega elementa vzpostavil ravnotežje med vsemi pravicami in obveznostmi strank tovrstne pogodbe.
116
Poleg tega iz točke 74 te sodbe izhaja, da ni pomembno, ali je tak pravni okvir določen s pravili nacionalnega prava ali z uredbo, ki jo sprejme zakonodajalec Unije.
117
V obravnavanem primeru se nepoštenost izpodbijanega pogoja kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na spremenljivo obrestno mero, zatrjuje z obrazložitvijo, da so vhodni podatki za določitev zaporednih vrednosti pogodbenega referenčnega indeksa v bistvu sestavljeni iz ponudb, ki so bile predložene na zadevnem medbančnem trgu, ki pa ne ustrezajo dejanskim transakcijam, in da te podatke upravljavcu tega indeksa predloži skupina bank, ki lahko navedeni indeks same uporabijo v pogodbah, ki jih sklenejo s potrošniki.
118
V zvezi s tem je treba poudariti, da Uredba 2016/1011 v skladu s členom 2 ureja tako zagotavljanje referenčnih indeksov s strani njihovih upravljavcev kot tudi zagotavljanje vhodnih podatkov, ki so podlaga zanje, s strani prispevajočih oseb in uporabo takih indeksov.
119
Na prvem mestu, v zvezi z zagotavljanjem referenčnih indeksov člen 27 Uredbe 2016/1011 določa, da mora upravljavec takega indeksa objaviti izjavo, v kateri so navedene njegove bistvene značilnosti, kot je opozorjeno v točki 99 te sodbe.
120
Poleg tega člena 12 in 13 Uredbe 2016/1011 določata zahteve v zvezi z doslednostjo in preglednostjo metodologije, ki mora omogočati natančno in zanesljivo določitev referenčne vrednosti.
121
Poleg tega so v členih od 4 do 7 Uredbe 2016/1011 določene natančne zahteve glede upravljanja in navzkrižja interesov, nadzora nad vsemi vidiki zagotavljanja referenčnih vrednosti, spremljanja skladnosti s to uredbo in spoštovanja metodologije.
122
Na drugem mestu, v zvezi s predložitvijo vhodnih podatkov Uredba 2016/1011 – poleg določb člena 27 o pravilih, ki urejajo izvajanje diskrecijske presoje prispevajočih oseb in postopke za obravnavo napak v teh podatkih iz točke 119 te sodbe – v členu 11 določa zahteve glede reprezentativnosti, celovitosti, točnosti, nadzora in potrjevanja teh podatkov, v členu 14 te uredbe pa obveznost upravljavcev, da vzpostavijo učinkovite kontrole, zlasti v zvezi s celovitostjo vhodnih podatkov in ravnanjem prispevajočih oseb, da bi odkrili morebitne manipulacije ali poskuse manipulacije in jih prijavili pristojnemu nacionalnemu organu.
123
Poleg tega mora upravljavec referenčne vrednosti v skladu s členom 15 Uredbe 2016/1011 pod nadzorom pristojnega nacionalnega organa pripraviti kodeks ravnanja, ki je za prispevajoče osebe zavezujoč, in zagotoviti, da ga stalno spoštujejo. Ta kodeks ravnanja med drugim vključuje zahteve, ki so potrebne za spoštovanje členov 11 in 14 te uredbe, za popolnost vhodnih podatkov in kontrole, ki jih mora vsaka prispevajoča oseba vzpostaviti v zvezi s prispevanjem vhodnih podatkov, zlasti glede politike pri izvajanju diskrecijske presoje pri zagotavljanju teh podatkov in pri upravljanju navzkrižja interesov. Še več, člen 16 navedene uredbe nadzorovanim prispevajočim osebam v smislu njenega člena 3(1), točka 10, nalaga strožje zahteve glede navzkrižja interesov, diskrecijske presoje, celovitosti, točnosti in zanesljivosti vhodnih podatkov ter kontrol.
124
Prav tako je treba poudariti, da spoštovanje vseh zahtev, omenjenih v točkah od 119 do 123 te sodbe, zagotavlja sistem a priori kontrol in spremljanja, katerega uporaba je poverjena predvsem pristojnim nacionalnim organom, ki imajo za opravljanje svojih nalog široka pooblastila iz člena 41 Uredbe 2016/1011, katerim je v skladu s členom 42 te uredbe dodano pooblastilo za izrek upravnih sankcij v primeru kršitve, zlasti členov, ki so navedeni v teh točkah te sodbe, ali – v primeru zavrnitve sodelovanja ali izpolnitve v okviru preiskave – pregleda ali zahteve teh organov.
125
Poleg tega lahko deležniki sprožijo pritožbeni mehanizem, ki je predviden in urejen v členu 9 Uredbe 2016/1011, da izpodbijajo zlasti reprezentativnost določitve referenčne vrednosti glede na tržno vrednost.
126
Na tretjem in zadnjem mestu, člen 29 Uredbe 2016/1011 glede uporabe referenčnih vrednosti izrecno dovoljuje nadzorovanim subjektom v smislu člena 3(1), točka 17, te uredbe – pri tem pa niso izključene nadzorovane prispevajoče osebe v smislu točke 10 tega člena 3(1) – da v Uniji uporabljajo referenčno vrednost, ki jo zagotavlja upravljavec, ki ima sedež v Uniji in je vključen v register, ki ga vodi ESMA. Glede na naravo referenčne obrestne mere, kot je opredeljena v točki 22 navedenega člena 3(1), mora biti ta nujno določena na podlagi podatkov, ki jih sporočijo banke in ki jih same uporabljajo glede na naravo svojih dejavnosti.
127
Glede na pravila, ki so naložena upravljavcem referenčnih vrednosti v zvezi z njihovo zanesljivostjo in upravljavcem ter prispevajočim osebam v zvezi z zagotovitvijo celovitosti vhodnih podatkov in, splošneje, zanesljivosti merjenja gospodarskega stanja, ki naj bi se merilo s takim indeksom, pod nadzorom pristojnih nacionalnih organov poleg tega ni mogoče šteti, da prispevajoča banka med drugimi lahko sama izvaja odločilni vpliv na vrednost referenčne obrestne mere, zlasti če se ta stopnja nanaša na nacionalni trg.
128
Zato je očitno, da Uredba 2016/1011 vsebuje sklop določb, ki podrobno urejajo zagotavljanje referenčnih indeksov, prispevanje vhodnih podatkov, na podlagi katerih se določijo ti indeksi, zlasti glede narave teh podatkov in njihove zanesljivosti, ter uporabo navedenih indeksov. Iz preambule te uredbe in več določb navedene uredbe, zlasti njenih uvodnih izjav 1, 5, 6, 8, 17, 22 in 71 ter členov 1, 9 in 13, ter določb iz naslova IV te uredbe izhaja tudi, da je namen posredovanja zakonodajalca Unije zagotoviti ravnotežje med splošnim interesom, povezanim z nujnostjo razpoložljivosti takih indeksov, zlasti za sklenitev finančnih pogodb, kot so pogodbe o hipotekarnem kreditu, in interesom potrošnikov, da imajo zagotovila glede celovitosti in preglednosti teh indeksov, zlasti ob upoštevanju tveganj za navzkrižje interesov in za manipulacije, ki lahko vplivajo na njihovo zagotavljanje.
129
Posledično uporaba referenčnega indeksa v pogodbi o hipotekarnem kreditu, ki ga je ob sklenitvi te pogodbe mogoče šteti za skladnega z zahtevami okvira, vzpostavljenega z Uredbo 2016/1011, zlasti kar zadeva njegovo metodologijo, glede na kontrolo, ki jo predvideva ta uredba, načeloma ne more sama po sebi ustvariti znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank v škodo potrošnika, kljub dejstvu, da je dajalec kredita ena od bank, ki prispevajo vhodne podatke, ki jih upravljavec tega indeksa uporablja za določitev njegovih zaporednih vrednosti.
130
Zato ta dajalec kredita v takih okoliščinah poleg obveznosti obveščanja, ki ga zavezuje na podlagi Direktive 2014/17, ni dolžan kreditojemalca obvestiti o tem, da je v skladu z metodologijo pogodbenega referenčnega indeksa tega mogoče določiti na podlagi vhodnih podatkov, ki ne ustrezajo dejanskim transakcijam, ampak ustrezajo ponudbam, ki so na zadevnem trgu, ali da je navedeni dajalec kredita ena od bank, ki prispevajo k določitvi tega indeksa.
131
Kar zadeva presojo izpodbijanega pogoja kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari kot celote, je treba med drugim spomniti, da je, kadar gre za presojo morebitne nepoštenosti pogoja o izračunu obresti v zvezi s kreditno pogodbo, pomembno predvsem primerjati način izračuna običajnih obrestnih mer, ki ga določa ta pogoj, in dejansko raven te obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, ter, med drugim, z obrestnimi merami, ki so se ob sklenitvi te pogodbe na trgu uporabljale za posojila v znesku in trajanju, ki sta enakovredna znesku in trajanju te kreditne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 65 in navedena sodna praksa).
132
V obravnavanem primeru so torej ugotovitve predložitvenega sodišča glede narave in višine obrestnih mer, ki so na splošno ugotovljene na trgu hipotekarnega kredita na Poljskem, ter višine referenčnega indeksa WIBOR 6M glede na višino drugih podobnih indeksov v času sklenitve kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari pomembni elementi pri presoji izpodbijanega pogoja te kreditne pogodbe, obravnavanega kot celota, glede na člen 3(1) Direktive 93/13.
133
Glede na vse navedene preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da kadar pogoj kreditne pogodbe določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, po eni strani to, da potrošnik ni bil obveščen o nekaterih posebnostih pogodbenega referenčnega indeksa, zlasti o tem, da metodologija tega indeksa predvideva uporabo vhodnih podatkov, ki ne ustrezajo nujno dejanskim transakcijam, ter o tem, da je dajalec kredita ena od bank, ki prispeva k določitvi tega indeksa, po drugi strani pa te posebnosti kot take niso take narave, da bi bil zaradi njih ta pogoj nepošten, če je navedeni indeks bilo mogoče šteti za skladen s to uredbo ob sklenitvi te pogodbe.
Četrto vprašanje
134
Predložitveno sodišče je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navedlo, da ne namerava preveriti ocene pristojnega nacionalnega organa, da je bil referenčni indeks WIBOR v skladu z Uredbo 2016/1011. V teh okoliščinah glede na odgovor na tretje vprašanje ni treba odgovoriti na drugo vprašanje.
Stroški
135
Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člen 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
za pogoj pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčni vrednosti v smislu Uredbe (EU) 2016/1011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o indeksih, ki se uporabljajo kot referenčne vrednosti v finančnih instrumentih in finančnih pogodbah ali za merjenje uspešnosti investicijskih skladov, in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2014/17/EU ter Uredbe (EU) št. 596/2014, in fiksni marži, če zakoni ali drugi predpisi, ki se uporabljajo za tak pogoj, določajo le splošni okvir za določitev obrestne mere takih pogodb, pri čemer je prodajalcu ali ponudniku puščena možnost, da določi pogodbeni referenčni indeks ali fiksno maržo, ki se lahko doda vrednosti tega indeksa, ne velja izjema, ki je določena v tem členu.
2.
Člen 4(2) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
kadar pogodba o hipotekarnem kreditu za stanovanjsko nepremičnino vsebuje pogoj, ki določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, zahteva po preglednosti, ki izhaja iz te določbe, dajalcu kredita ne nalaga nekaterih posebnih obveznosti obveščanja v zvezi z metodologijo tega indeksa. Na podlagi dejstva, da je dajalec kredita spoštoval vse obveznosti obveščanja, ki mu jih Direktiva 2014/17/EU Evropskega in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2016/1011, nalaga v zvezi s takim pogojem, in če je podal dodatne informacije, ni pa predložil nobenih informacij, ki bi dajale izkrivljeno sliko o navedenem indeksu, je mogoče dokazati, da je ta dajalec kredita to zahtevo po preglednosti v zvezi s tem pogojem izpolnil.
3.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
kadar pogoj kreditne pogodbe določa spremenljivo obrestno mero, ki temelji na referenčnem indeksu v smislu Uredbe 2016/1011, po eni strani to, da potrošnik ni bil obveščen o nekaterih posebnostih pogodbenega referenčnega indeksa, zlasti o tem, da metodologija tega indeksa predvideva uporabo vhodnih podatkov, ki ne ustrezajo nujno dejanskim transakcijam, ter o tem, da je dajalec kredita ena od bank, ki prispeva k določitvi tega indeksa, po drugi strani pa te posebnosti kot take niso take narave, da bi bil zaradi njih ta pogoj nepošten, če je navedeni indeks bilo mogoče šteti za skladen s to uredbo ob sklenitvi te pogodbe.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.