62022CC0339(01)
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 5. septembra 2024 (
1
)
Zadeva C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
proti
Electrolux AB
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Svea Hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska))
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Mednarodna pristojnost sodišč držav članic glede sporov o patentih tretjih držav – Tožba zaradi kršitve – Ugovor neveljavnosti – Uredba (ES) št. 1215/2012 – Člen 4(1) – Področje uporabe – Člen 24, točka 4 – ‚Refleksni učinek‘“
I. Uvod
1.
Sklepne predloge v tej zadevi sem predstavil 22. februarja 2024. (
2
) Sodišče je nato 9. aprila 2024 v skladu s členom 60(3) Poslovnika odločilo, da to zadevo predodeli velikemu senatu. Poleg tega je s sklepom z dne 16. aprila 2024, sprejetim na podlagi člena 83 tega poslovnika, odločilo, da ponovno odpre ustni del postopka.
2.
V tem okviru je Sodišče zadevne stranke povabilo, naj se udeležijo nove obravnave, pri čemer naj se pri ustnih trditvah, ki jih bodo podale, osredotočijo na tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Svea Hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska) in se nanaša – naj spomnim – na pristojnost sodišč držav članic v skladu z Uredbo Bruselj Ia (
3
) za obravnavo sporov o patentih tretjih držav. Ta druga obravnava je potekala 14. maja 2023. Predstavniki družb BSH Hausgeräte GmbH (v nadaljevanju: BSH) in Aktiebolaget Electrolux (v nadaljevanju: Electrolux), francoske vlade in Evropske komisije so večinoma razpravljali o tem vprašanju.
3.
V skladu z zahtevo Sodišča bom predstavil nove sklepne predloge, v katerih se bom osredotočil na to tretje vprašanje. Ti bodo pomenili „dodatek“ k prvim. Z njimi se mi bo namreč ponudila redka priložnost, da poglobim nekatere vidike svojega razlogovanja v zvezi s tem.
II. Analiza
4.
Naj na kratko spomnim na okvir. Družba BSH (s sedežem v Nemčiji) je pred švedskim sodiščem vložila tožbo zaradi kršitve proti družbi Electrolux (s sedežem na Švedskem). Družba BSH v bistvu trdi, da družba Electrolux krši določen „evropski patent“, ki ga je prvonavedeni družbi izdal Evropski patentni urad (EPU) (
4
) za več držav članic Unije (med njimi Švedsko) in eno tretjo državo (Turčijo). Ker ta „evropski patent“ ni enoten nadnacionalni naslov, ampak v bistvu sveženj nacionalnih patentov, od katerih vsak zagotavlja varstvo, ki velja na ozemlju zadevne države (v skladu z načelom teritorialnosti, ki se uporablja za take naslove), je ta tožba dejansko skupek zahtevkov zaradi kršitve (eden za vsak nacionalni naslov). Družba Electrolux je te zahtevke izpodbijala s sklicevanjem na neveljavnost navedenih naslovov. Ob upoštevanju tega ugovora se predložitveno sodišče sprašuje, ali so švedska sodišča pristojna za razsojanje o zahtevkih, ki se nanašajo na patente drugih držav članic razen Švedske (prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje), in o zahtevku, ki se nanaša na turški patent (tretje vprašanje za predhodno odločanje). Kot je bilo pojasnjeno v uvodu, se bom pri analizi osredotočil na zadnji vidik in torej na mednarodno pristojnost sodišč držav članic za odločanje o sporih o patentih tretjih držav.
5.
Izhodišče te analize ni (ali ni več) sporno. Uredba Bruselj Ia se uporablja in torej določa pristojnost sodišč držav članic za odločanje o takem sporu, kadar (in samo zato, ker) ima tožena stranka stalno prebivališče oziroma sedež v Uniji (kot v obravnavani zadevi družba Electrolux) (
5
), ne glede na „zunanji“ izvor zadevnega patenta (
6
). O tem ne bom znova razpravljal in za več podrobnosti napotujem na točki 24 in 101 prvih sklepnih predlogov.
6.
Kar zadeva rešitve, določene s sistemom, vzpostavljenim z Uredbo Bruselj Ia (v nadaljevanju: bruseljski sistem), je jasen še en vidik. Med intervenientkami ni sporno, da so po splošnem pravilu iz člena 4(1) te uredbe sodišča države članice v veliki večini primerov (
7
) pristojna za izrekanje o zahtevkih, ki se nanašajo na tuje patente, tudi tiste iz tretjih držav, kadar ima tožena stranka stalno prebivališče na ozemlju te države članice. Na tej podlagi so ta sodišča med drugim pristojna za odločanje o kršitvi takega patenta, storjeni onkraj meja navedene države članice. (
8
) Iz sodbe Owusu (
9
) namreč izhaja, da je pristojnost, ki jo imajo navedena sodišča na podlagi tega pravila, ne le splošna, ampak tudi univerzalna.
7.
Vendar naj spomnim, da je oreh, ki ga je treba streti v tej zadevi, to, da člen 24(4) Uredbe Bruselj Ia določa izjemo, po kateri sodišča države članice – tudi tiste, v kateri prebiva tožena stranka – niso pristojna za odločanje o zahtevkih v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov, ki so bili deponirani ali registrirani v drugi „državi članici“ (ali v kateri se ti dejanji štejeta za izvedeni). O teh vprašanjih se ne smejo izreči niti kot o predhodnem vprašanju v okviru tožbe zaradi kršitve. S to določbo je namreč v zvezi s tem podeljena izključna pristojnost „sodiščem države članice“ naslova. Vendar se celotna razprava nanaša na vprašanje, ali na podlagi te uredbe države članice niso pristojne niti za odločanje – kot o glavnem ali predhodnem vprašanju – o registraciji ali veljavnosti patentov tretjih držav. Tako zastavljena problematika je občutljiva, stara in poleg tega prečna: enako vprašanje se postavlja v zvezi z vsemi področji, za katera člen 24 navedene uredbe določa pravilo o izključni pristojnosti (stvarne pravice na nepremičninah, veljavnost vpisov v javne knjige, izvršitev sodnih odločb itd.), kadar vpletena država ni država članica, ampak je to tretja država. (
10
)
8.
Družba BSH, francoska vlada in Komisija so predlagale, naj se na to vprašanje odgovori (prav tako prečno, saj bi se odgovor uporabljal brez razlikovanja za vsa področja), da se, ker v členu 24 Uredbe Bruselj Ia ni izrecno omenjen tak scenarij, splošno pravilo iz člena 4(1) te uredbe uporablja tako rekoč „brezpogojno“. Torej bi bila sodišča države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, na podlagi tega pravila pristojna za razsojanje med drugim o registraciji ali veljavnosti patenta tretje države. Poleg tega bi bila, ko bi jim bila zadeva predložena v odločanje, to tudi dolžna storiti, razen v primerih uporabe členov 33 in 34 navedene uredbe (primeri, ki bodo obravnavani v nadaljevanju). (
11
)
9.
Najprej bom znova omenil nekatere pasti take razlage Uredbe Bruselj Ia (A), nato pa bom ponovil rešitev, ki sem jo že predlagal (B). Na podlagi razprav, ki so potekale pred Sodiščem na drugi obravnavi, bom nazadnje preučil še „tretjo pot“.
A.
Nekaj pasti predpostavke o „brezpogojni“ uporabi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia
10.
Na tem mestu ne bom ponovil vseh kritik, ki sem jih glede predpostavke o „brezpogojni“ uporabi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia navedel v prvih sklepnih predlogih. Znova se bom posvetil le dvema vidikoma, ki sta bila v središču razprav na drugi obravnavi, in sicer (1) temu, v kolikšni meri bi bilo v nasprotju z mednarodnim običajnim pravom to, da sodišča države članice odločajo o registraciji ali veljavnosti patenta tretje države, ter (2) vprašanju, ali sedanje besedilo te uredbe nalaga tako rešitev.
1. Meje, ki jih za pristojnost sodišč držav določa mednarodno običajno pravo
11.
Kot trdi večina strokovnjakov in kot sta poleg tega (kljub nekaj začetnim zadržkom) na drugi obravnavi priznali tudi francoska vlada in Komisija, mednarodno običajno pravo določa okvir sodne pristojnosti držav („adjudicatory jurisdiction“) v civilnih in gospodarskih zadevah. Država članica se lahko legitimno sklicuje na tako pristojnost le, ko med njo in določenim sporom obstaja zadostna navezna okoliščina, ki je lahko ozemeljska ali nacionalna. Ko torej država opredeli mednarodno pristojnost svojih sodišč s sprejetjem pravil mednarodnega zasebnega prava (ali ko to stori Unija, kar zadeva sodišča držav članic), mora upoštevati ta okvir. (
12
)
12.
V zvezi s tem je za večino sporov v civilnih in gospodarskih zadevah univerzalna pristojnost sodišč države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, kakršno določa člen 4(1) Uredbe Bruselj Ia, v skladu z mednarodnim običajnim pravom. Država lahko namreč legitimno razsoja o zahtevkih, vloženih zoper osebe s stalnim prebivališčem na njenem ozemlju, tudi kadar se taki zahtevki sicer nanašajo na dejansko stanje, nastalo na ozemlju druge države (članice ali tretje države). S tem stalnim prebivališčem se med prvo državo in navedenimi zahtevki vzpostavi zadostna navezna okoliščina v ta namen. Na tej podlagi lahko sodišča držav članic legitimno odločajo, natančneje, o tožbi zaradi kršitve patenta tretje države, vloženi zoper „lokalno“ toženo stranko. (
13
) Država članica, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, z izvrševanjem take sodne pristojnosti ne posega v suverenost zadevne tretje države. Natančneje, prva država drugi v ničemer ne preprečuje izvrševanja lastne sodne pristojnosti glede zadevnega spora. (
14
) Delno prekrivanje pristojnosti, ki iz tega izhaja v zvezi z enim samim sporom, ni v nasprotju z mednarodnim običajnim pravom (ampak je z njim prej kot to neločljivo povezano). (
15
)
13.
Nasprotno, izjemoma bi bilo z vidika tega prava (zelo) sporno, če bi sodišča države članice odločala o določenih sporih v civilnih in gospodarskih zadevah, v katere je vpletena druga država (članica ali tretja država), in sicer tudi ko ima zadevna tožena stranka stalno prebivališče na ozemlju prve države. Natančneje, to velja na področju registracije ali veljavnosti patentov. Na drugi obravnavi sta francoska vlada in Komisija priznali, da se na tem področju uporabljajo preudarki v zvezi s suverenostjo, pri čemer pa sta poudarili, da se njihov pomen v posameznih primerih razlikuje. Po mojem mnenju je treba dejansko razlikovati med dvema položajema.
14.
Po eni strani je očitno, da se sodišča ene od držav članic ne morejo legitimno izreči o zahtevkih, katerih sam predmet je registracija ali veljavnost patenta, deponiranega ali registriranega v drugi državi (članici ali tretji državi), saj je v podelitev tega naslova in upravljanje registra, v katerem je vpisan, vpleten organ zadnjenavedene, to je njen urad za intelektualno lastnino (UIL).
15.
Ne gre za to, da bi bila izdaja patenta „akt vladanja“ („acte de gouvernement“), ki odraža „suverene“ politične izbire in je zato zunaj nadzora tujega sodišča. Dandanes UIL nimajo (ali imajo redko) polje proste presoje glede primernosti podelitve takega naslova. Patentne zahtevke preučijo ob upoštevanju zakonskih zahtev, ki se uporabljajo, izdajo patente, ko so te zahteve izpolnjene, in jih posledično registrirajo. Skratka, njihova vpletenost je prej „samodejna“ kot „suverena“. To še toliko bolj drži v zvezi z vlogo nacionalnih UIL, kar zadeva evropske patente (kakršen je ta iz zadeve v glavni stvari), saj ti uradi pri „potrjevanju“ takega patenta za svoje ozemlje (s čimer mu zagotovijo enako veljavo, kot jo ima nacionalni patent) potrdijo nadzor nad pogoji za možnost patentiranja, določenimi z EPK, ki ga je predhodno izvedel EPU.
16.
Pojasnilo je dejansko veliko preprostejše. Gre namreč za očitno načelo običajnega prava, po katerem se država ne more vpletati v delovanje javnih služb druge države. Enako kot država prek svojih sodišč ne more tujemu organu odrediti sprejetja akta, ne more niti spremeniti ali razveljaviti aktov, ki jih je tak organ izdal. Država, ki ji pripada zadevni organ, ima namreč v zvezi s tem izključno stvarno pristojnost. Torej sodišča ene od držav članic, enako kot ne morejo odrediti UIL druge države (članice ali tretje države), naj izda patent za ozemlje zadnjenavedene, ne morejo temu uradu odrediti niti spremembe ali izbrisa vpisa v register, ki ga vodi, ali se celo z učinkom erga omnes izreči o veljavnosti naslova, na podlagi katerega je bil navedeni vpis izveden. Le država navedenega UIL lahko legitimno uveljavlja sodno pristojnost na tem področju. (
16
) Naj poudarim, da je – v nasprotju s tem, kar bi lahko izhajalo iz opombe 51 mojih prvih sklepnih predlogov – težava povsem enaka v primeru zahtevkov za registracijo ali veljavnost nacionalnih „delov“ evropskih patentov. (
17
)
17.
Po drugi strani načeloma ne bi bilo v nasprotju z mednarodnim običajnim pravom to, da sodišča države članice, pri katerih je vložen zahtevek zoper „lokalno“ toženo stranko in katerega predmet je kršitev patenta tretje države, odločijo o veljavnosti tega patenta kot o predhodnem ali stranskem vprašanju (ker je obstoj veljavnega naslova nujna predpostavka za uspeh take tožbe), na primer če ta tožena stranka uveljavlja ugovor neveljavnosti.
18.
V skladu s pojasnili, navedenimi v prejšnji točki, in v nasprotju s tem, kar trdi družba Electrolux, v zvezi s tem ni odločilna narava vprašanja, o katerem je treba odločiti (veljavnost patenta), ali narava pravil, ki jih je treba uporabiti (razlogi za razveljavitev ali – v primeru zatrjevane napake v postopku – postopkovna pravila, določeni(-a) s pravom tretje države (
18
)), ampak je to narava odločbe, ki jo je treba izreči. V okviru tožbe zaradi kršitve namreč sodišča države članice, ki odločajo o zadevi, ne bodo izrekla sodbe v zvezi z zakonitostjo zadevnega naslova, ampak bodo zgolj v vmesni fazi razlogovanja podala predlog (veljavnost ali neveljavnost) izključno za namene razrešitve glavnega vprašanja, ki jim je predloženo (kršitev ali neobstoj kršitve). V izreku sodne odločbe, ki jo bodo izdala, bodo ugotovljene zasebne pravice strank. Toženi stranki bodo v primeru ugotovljene kršitve naložila plačilo odškodnine (itd.), če pa kršitve ni, bo tožba tožeče stranke zavrnjena. Če taka odločba torej učinkuje le inter partes in ni mogoče obrazložitvi v zvezi z veljavnostjo naslova pripisati nobenega učinka erga omnes, ne presega pristojnosti sodišča države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče. (
19
)
2. Besedilo Uredbe Bruselj Ia
19.
Pravilo glede izključne pristojnosti v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov iz člena 24, točka 4, Uredbe Bruselj Ia izhaja iz zgoraj navedenih preudarkov mednarodnega običajnega prava. Namen tega pravila je – kadar je v spor vpletena država članica – zavarovati suverenost zadnjenavedene v mednarodnem redu (
20
) z zagotovitvijo, da se lahko veljavno izrečejo le njena sodišča (
21
). Navedeno pravilo gre v prizadevanju za uresničitev tega cilja celo do skrajnosti, saj – naj spomnim – sodiščem države članice prepoveduje celo to, da veljavnost patenta, ki ga je izdala druga država članica, v okviru tožbe zaradi kršitve preučijo zgolj kot predhodno vprašanje. (
22
)
20.
Ker pa člen 24, točka 4, Uredbe Bruselj Ia vsebuje le sklic na patente držav članic, ta določba (če naj se ne izkrivi njeno besedilo) ne more zajemati naslovov tretjih držav, (
23
) pri čemer ta uredba poleg tega ne vsebuje nobene enakovredne določbe v zvezi z njimi. Sodišče je v sodbi Owusu razsodilo, da so edina dopustna odstopanja od splošnega načela, (zdaj) določenega s členom 4(1) navedene uredbe, tista, ki so z njo „izrecno predviden[a]“. (
24
) Vendar: ali je treba iz vsega tega po zgledu družbe BSH, francoske vlade in Komisije izpeljati paradoksalno rešitev, v skladu s katero bi bila sodišča države članice tožene stranke, čeprav nimajo čisto nobene pristojnosti za razsojanje o veljavnosti patentov drugih držav članic, pristojna za odločanje (in celo dolžna to storiti) o zahtevkih v zvezi z veljavnostjo naslovov tretjih držav?
21.
S tem se (še vedno) ne strinjam.
22.
Naj v zvezi s tem za začetek opozorim, da je Sodišče v sodbi Owusu pridržalo odločitev o posebnem scenariju, obravnavanem v tej zadevi. (
25
) Ugotovitev, ki izhajajo iz te sodbe, torej zanj ni mogoče uporabiti brez zadržkov.
23.
Tukaj namreč nikakor ne gre – kot je šlo v zadevi, v kateri je bila izrečena navedena sodba – za to, da bi v bruseljski sistem dodali izjemo, ki mu je povsem tuja. V tem primeru so snovalci tega sistema registracijo in veljavnost patentov že v izhodišču dojemali kot posebni področji ter ju kot taki izključili iz uporabe splošnega pravila o pristojnosti sodišč države članice tožene stranke. Torej so „izrecno predvideli“ pravilo v ta namen. Dejstvo, da se to pravilo uporablja zgolj za naslove držav članic, je mogoče brez težav pojasniti. Bruseljski sistem je sistem interne pristojnosti Unije, ki uresničuje njej lastne cilje (to je dobro delovanje notranjega trga in bolj nedavno vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice). Zato so bila odstopanja od splošnega pravila, določenega s tem sistemom, vključno s tistim v zvezi z registracijo in veljavnostjo patentov, zasnovana zato, da se pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah porazdeli med sodišči držav članic. (
26
) Nasprotno, ker Unija nima pooblastila za opredeljevanje pristojnosti sodišč tretjih držav, je logično, da snovalci navedenega sistema niso predvideli takih odstopanj v njihovo korist. Zato navedeni sistem v izhodišču ni vseboval nobenega takega odstopanja.
24.
Vendar bi bilo ob upoštevanju prej navedenega pojasnila preveč poenostavljeno iz omejitve teh „izrecnih“ odstopanj na države članice izpeljati, da je splošno pravilo o pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, absolutno v razmerjih s tretjimi državami in da se uporablja „brezpogojno“ tudi za zahtevke, ki se nanašajo na veljavnost patentov, ki so jih izdale te države, ne da bi se pri tem zmenili za izključno pristojnost, ki se na tem področju običajno priznava sodiščem zadnjenavedenih. Tak rezultat bi bil zelo nenavaden „zunanji učinek“ bruseljskega sistema, ki ga njegovi izvorni snovalci niso predvideli. (
27
)
25.
Družba BSH, francoska vlada in Komisija kljub vsemu odgovarjajo, da bruseljski sistem od sprejetja Uredbe Bruselj Ia vsebuje nekatera odstopanja v korist tretjih držav, vsebovana v členih 33 in 34 te uredbe. Po mnenju teh intervenientk je želel zakonodajalec Unije s tema novima členoma izrecno – in predvsem izčrpno – urediti razmerja med sodišči držav članic in sodišči tretjih držav. V tem okviru naj bi zakonodajalec želel prvim dovoliti, da odklonijo pristojnost v korist drugih izključno v okoliščinah iz navedenih členov, torej ko je sodišču države članice v odločanje predložen spor (ne glede na njegov predmet), ki ga že obravnavajo sodišča tretje države.
26.
Ta trditev me ne prepriča. Kot izhaja iz besedila členov 33 in 34 Uredbe Bruselj Ia in naslova oddelka, v katerega sta umeščena, se v njiju obravnava posebno vprašanje: litispendenca in „zunanje“ sorodne pravde. Čeprav ni nobenega dvoma o tem, da navedena člena izrecno in izčrpno urejata to posebno področje, nič v besedilu navedene uredbe ne kaže na to, da bi želel zakonodajalec Unije s tako specifičnima določbama dejansko razrešiti vsa vprašanja, ki nastanejo v razmerjih med sodišči držav članic in sodišči tretjih držav, vključno z vprašanji v zvezi s spoštovanjem suverenosti zadnjenavedenih. (
28
)
27.
Pripravljalni dokumenti v zvezi s tem ne zagotavljajo dodatnih pojasnil. Čeprav – kot so opozorile iste intervenientke – iz njih izhaja, da je francoska delegacija pri Svetu predlagala, naj se v prihodnjo uredbo vključi celovit „korpus“ pravil v zvezi s temi razmerji (pri čemer bi se sodiščem držav članic priznala zlasti možnost, da odklonijo pristojnost na področjih, ki spadajo v izključno pristojnost tretje države), in da zakonodajalec Unije tega „korpusa“ ni uporabil, v nobenem javnem dokumentu to ni obrazloženo (kar je francoska vlada potrdila na drugi obravnavi). Vendar tudi v zvezi s tem zgolj iz zavrnitve vključitve zadevnih pravil ni mogoče izpeljati kakršnega koli „jasnega namena“ navedenega zakonodajalca glede tu obravnavanega vprašanja in še zlasti ne „politične izbire“ v korist pristojnosti sodišč držav članic za odločanje o področjih, ki zadevajo suverenost tretjih držav, kakršno je veljavnost naslovov, ki jih izdajo. (
29
) Prav lahko bi se namreč isti zakonodajalec želel omejiti le na ureditev „zunanje“ litispendence in za zdaj nacionalnemu pravu vsake države članice (
30
) ali Sodišču prek razlage obstoječih pravil (
31
) prepustiti iskanje odgovora na druga vprašanja v zvezi z razmerji med sodišči držav članic in sodišči tretjih držav, vključno s problematiko iz obravnavane zadeve.
28.
Skratka, niti besedilo ob upoštevanju njegovega konteksta niti spoštovanje, ki ga je Sodišče dolžno izkazovati zakonodajalcu Unije, da se zagotovi institucionalno ravnotežje, ne nalaga rešitve, ki jo predlagajo družba BSH, francoska vlada in Komisija. Glede na „zabrisanost“ namena istega zakonodajalca – in v nasprotju s trditvijo te vlade – Sodišče ne bi „pokazalo previdnosti“, če bi na podlagi nedodelanega razlogovanja a contrario (glej točko 20 zgoraj) sprejelo tako drastično razlago Uredbe Bruselj Ia. (
32
) Nasprotno, tako „previdnost“ bi pokazalo s tem, da bi v skladu s svojimi običajnimi razlagalnimi metodami iz te uredbe izpeljalo odgovor, ki se najbolje sklada s cilji, ki jih uresničuje, in višjimi standardi, ki predstavljajo njen okvir. (
33
)
29.
V zvezi s tem sem v točkah od 124 do 134 prvih sklepnih predlogov že pojasnil, zakaj bi bila predpostavka o „brezpogojni“ uporabi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia v nasprotju s cilji, ki se z njo uresničujejo. Izpostavil bom le dva vidika, o katerih se je (ponovno) razpravljalo na drugi obravnavi, in sicer učinkovito izvajanje sodne oblasti in pravno varstvo toženih strank s stalnim prebivališčem v Uniji.
30.
Kar zadeva prvi vidik, univerzalna pristojnost sodišč države članice tožene stranke v zadevah v zvezi s kršitvami sicer pripomore k učinkovitemu izvajanju sodne oblasti, (
34
) ne bi pa bilo skladno s tem ciljem to, da bi bila navedena sodišča pristojna za razsojanje (in dolžna razsojati) o zahtevkih v zvezi z veljavnostjo patenta, ki ga je izdala tretja država. Sodba o neveljavnosti, ki bi jo izrekla navedena sodišča, ne bi bila namreč nikoli priznana v zadnjenavedeni državi in torej UIL te države zaradi nje ne bi mogel popraviti svojih registrov.
31.
Kar zadeva drugi vidik, taka rešitev bi bila prav tako problematična. V praksi bi bile lahko namreč osebe s stalnim prebivališčem v Uniji, ki so imetnice patentov v tretjih državah, prisiljene pred sodišči v državi svojega stalnega prebivališča sodelovati v postopkih za ugotovitev ničnosti, ki bi bili nekoristni (iz razlogov, pojasnjenih v prejšnji točki) ali bi celo pomenili zlorabo, začeli pa bi jih njihovi konkurenti zgolj zato, da bi jim povzročili nevšečnosti. (
35
)
32.
Po drugi strani opozarjam, da je treba Uredbo Bruselj Ia, ker mora Unija pri izvrševanju svojih pristojnosti spoštovati mednarodno, tudi običajno pravo, razlagati v skladu z njim. (
36
) Vendar ob upoštevanju pojasnil, ki sem jih navedel v prejšnjem oddelku, močno dvomim, da je mogoče to uredbo razlagati tako, kot predlagajo družba BSH, francoska vlada in Komisija. Bruseljski sistem namreč ne more stremeti k univerzalnosti, kadar se zadeva nanaša na toženo stranko iz Unije (
37
), in hkrati upoštevati le suverenost držav članic, ne pa tudi tretjih držav (
38
).
B.
Teorija „refleksnega učinka“
33.
Ob upoštevanju na eni strani vseh pasti predpostavke o „brezpogojni“ uporabi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia, na drugi strani pa dejstva, da ta uredba (še) ne vsebuje izrecnega odstopanja za področja iz njenega člena 24, kadar je vpletena tretja država, sem v točki 147 in naslednjih prvih sklepnih predlogov predlagal rešitev (prav tako prečno, saj bi se uporabljala za vsa ta področja (
39
)) po zgledu teorije „refleksnega učinka“, ki jo je pred mnogimi leti razvil G. Droz (
40
).
34.
To bi v bistvu pomenilo, da v skladu s splošnim pravilom iz člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia (ker nasprotna določba ne obstaja) sodišča držav članic na zadevnih področjih sicer imajo pristojnost za odločanje o sporih, v katere so vpletene tretje države, vendar jim na podlagi tega pravila, če se razlaga kontekstualno in teleološko, te pristojnosti ni treba izvršiti. Čeprav je navedeno pravilo – kot je razsodilo Sodišče v sodbi Owusu – načeloma „obvezujoče“, podobno kot G. Droz menim, da „bi šli predaleč“, (
41
) če bi tako „obvezujočo naravo“ zahtevali tudi v takih primerih.
35.
Iz tega bi v praksi sledilo, da bi bilo sodiščem države članice, kadar odločajo o zahtevku zoper „lokalno“ toženo stranko na primer v zvezi z veljavnostjo patenta tretje države, na podlagi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia dovoljeno, da v skladu s pristojnostmi, določenimi v njihovem nacionalnem pravu (ne glede na to, katerimi, vključno s tistimi, ki izhajajo iz pravil njihovega mednarodnega zasebnega prava), odklonijo odločanje. Prav tako bi lahko ta sodišča – kadar je pri njih vložena tožba zaradi kršitve, ki se nanaša na patent tretje države, zoper prav tako toženo stranko, ki uveljavlja ugovor neveljavnosti – zavrnila odločanje o tem ugovoru in po potrebi prekinila odločanje o navedeni tožbi, dokler organi tretje države, ki je izdala naslov, ne odločijo o njegovi veljavnosti, s čimer bi se „reflektirala“ rešitev, ki izhaja iz člena 24, točka 4, te uredbe. (
42
)
36.
Kot sem podrobno pojasnil v prvih sklepnih predlogih, se s tako razlago po mojem mnenju ponuja rešitev obravnavane težave, s katero se spoštujejo meje besedila in je poleg tega še neizpodbitno praktična. (
43
) Natančneje, ker sodiščem držav članic ni popolnoma odvzeta pristojnost, ampak imajo preprosto možnost ne odločati, jim ta rešitev pušča določeno prožnost, da upoštevajo okoliščine vsake zadeve in po potrebi navedeno pristojnost uporabijo, kadar stranke ne bi bile deležne poštenega sojenja pred sodišči vpletene tretje države, da se tako prepreči odrekanje sodnega varstva. (
44
)
37.
V nasprotju s trditvijo francoske vlade na drugi obravnavi navedena razlaga ne bi omajala „splošnosti in koherentnosti“ (
45
) bruseljskega sistema. Po eni strani ne gre za to, da se tu obravnavano vprašanje izključi iz tega sistema in se v celoti prepusti nacionalnemu pravu vsake države članice. Navedeni sistem bi ga kljub vsemu urejal. Kot odgovor bi preprosto določal delen in zamejen sklic na nacionalno pravo sodišča, ki odloča o zadevi. (
46
) Po drugi strani bi ta razlaga pripomogla prav h koherentnosti istega sistema. Z njo bi se namreč zagotovilo, da se v podobnih položajih sprejmejo analogne rešitve.
38.
Družba BSH, (
47
) francoska vlada in Komisija so na drugi obravnavi še ponovile očitke, ki so jih navedle v prvih stališčih in v skladu s katerimi bi to, da se sodiščem držav članic prizna možnost, da na podlagi svojega nacionalnega prava ne odločajo v takih zadevah, vplivalo na predvidljivost pristojnosti ter s tem na pravno varnost in enotno uporabo Uredbe Bruselj Ia, kar naj bi bilo v nasprotju z „duhom“ sodbe Owusu.
39.
O tem še vedno nisem prepričan. Po eni strani to ne bi pomenilo – kot v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Owusu – da se sodiščem držav članic prepusti široko polje proste presoje za neizvrševanje svoje pristojnosti v vseh„zunanjih“ sporih (kar bi resno vplivalo na predvidljivost njihove pristojnosti), (
48
) ampak bi jim bil priznan ozek manevrski prostor za to, da ne odločajo o nekaterih področjih, kolikor bi to „odražalo“ rešitve, ki se uporabljajo v skladu s členom 24 Uredbe Bruselj Ia.
40.
Kar po drugi strani zadeva enotno uporabo Uredbe Bruselj Ia v vseh državah članicah, je v teh državah široko sprejeto, da nacionalna sodišča ne bi smela obravnavati zadevnih področij, kadar je vpletena druga država. (
49
) Tako imajo sodišča držav članic v nacionalnem pravu na splošno pristojnost, da odklonijo odločanje v takem položaju. (
50
) Nazadnje, čeprav se natančni pogoji, pod katerimi to storijo, načeloma lahko razlikujejo od ene države članice do druge, naj spomnim, da pravo Unije precej zamejuje nacionalno pravo, kot je pojasnjeno v točkah od 150 do 152 prvih sklepnih predlogov. To naj bi zagotovilo, da se taka rešitev uporablja dovolj koherentno po vsej Uniji.
41.
Francoska vlada je na drugi obravnavi še trdila, da bi privzetje takega „refleksnega učinka“ pravil o izključni pristojnosti pomenilo ureditev številnih praktičnih vprašanj (okoliščine, v katerih bi moralo sodišče, ki odloča o zadevi, prekiniti postopek, namesto da se izreče za nepristojno, možnost za to sodišče, da o takem ukrepu odloči po uradni dolžnosti, itd.), česar naj Sodišče po sodni poti ne bi moglo storiti. Dejansko menim, da si Sodišču ne bi bilo treba izmisliti sistema odklonitve izčrpne pristojnosti, ampak bi moralo opredeliti nekatere obvezne vidike, ki izhajajo iz prava Unije, v preostalem pa napotiti na nacionalno pravo vsake države članice (
51
) (dokler zakonodajalec Unije sam ne vključi takega sistema v Uredbo Bruselj Ia).
C.
Mogoča „tretja pot“
42.
Vendar nekatera vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče med pripravami za drugo obravnavo, in odgovori Komisije nanje nakazujejo možnost „tretje poti“, ki bi bila bolj ciljno usmerjena (na registracijo ali veljavnost patentov) in hkrati radikalnejša od odgovora, ki sem ga predlagal (in ki mi, priznam, med pripravo prvih sklepnih predlogov ni prišla na misel).
43.
Navedena „tretja pot“ bi pomenila razlago člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia ob upoštevanju konteksta, v katerega je ta umeščena (glej točko 23 zgoraj), in mednarodnega običajnega prava (glej točke od 14 do 18 zgoraj) v smislu, da sodiščem države članice tožene stranke ne podeljuje nobene pristojnosti za odločanje o zahtevkih v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov tretjih držav. (
52
) Poleg tega bi bila s to določbo, kadar se – kot v obravnavani zadevi – prek ugovora v okviru tožbe zaradi kršitve postavlja vprašanje veljavnosti takega patenta, navedenim sodiščem podeljena pristojnost za odločanje o tem vidiku le kot o predhodnem vprašanju (
53
) zgolj za namene odločanja o tožbi (
54
). Ne bi pa jim bila z njo podeljena pristojnost za to, da obrazložitvi v zvezi z veljavnostjo naslova pripišejo učinek erga omnes (in še toliko manj, da v izreku sodbe v zvezi s tem podajo izjavo s takim učinkom). (
55
)
44.
V praksi bi to pomenilo, da bi se Uredba Bruselj Ia sicer uporabljala za take zahtevke (ali ugovore), kadar ima tožena stranka stalno prebivališče v Uniji, ne bi pa podeljevala pristojnosti (ali pooblastila za ugotovitev erga omnes) nobenemu sodišču države članice. Ko bi bil torej pri takem sodišču vložen tovrsten zahtevek zoper „lokalno“ toženo stranko, bi se moralo izreči za nepristojno za odločanje o njem (ali, kar zadeva ugovor neveljavnosti, ki bi se uveljavljal v okviru tožbe zaradi kršitve, omejiti učinke svoje odločbe na stranke), kar bi moralo storiti na podlagi navedene uredbe. (
56
)
45.
Ta razlaga bi imela več prednosti. Najprej, na teoretični ravni bi Sodišče z ugotovitvijo, da nimajo sodišča držav članic na podlagi bruseljskega sistema nobene pristojnosti za razveljavitev patentov tretjih držav (ali za to, da v okviru tožbe zaradi kršitve nekaterim svojim ugotovitvam pripišejo učinek erga omnes), izpeljalo – sicer radikalne, vendar kljub vsemu logične (in torej povsem ubranljive) – posledice iz preudarkov mednarodnega običajnega prava, navedenih v točkah od 14 do 18 teh sklepnih predlogov.
46.
Dalje, z navedeno razlago bi v praksi zagotovili določeno koherentnost med rešitvami, ki se uporabljajo „znotraj Unije“, in rešitvami, ki se uporabljajo v razmerjih s tretjimi državami, in sicer znova ob spoštovanju besedila člena 24, točka 4, Uredbe Bruselj Ia. (
57
) Odražala bi tudi obstoječe rešitve iz primerjalnega prava, še zlasti v pravu držav članic. (
58
)
47.
Nazadnje, prednost te razlage bi bila, da bi se z njo ponudila rešitev za nastalo težavo, ki bi bila popolnoma enotna (ker bi nepristojnost sodišč držav članic izhajala neposredno iz Uredbe Bruselj Ia, ki se uporablja enako v celotni Uniji) in predvidljiva (ker tem sodiščem ne bi bilo prepuščeno nikakršno polje proste presoje glede primernosti odločanja). Tako bi bila povsem v skladu z „duhom“ sodbe Owusu.
48.
Je pa v zvezi s tako razlago Uredbe Bruselj Ia kljub vsemu mogočih tudi nekaj kritičnih pripomb. Najprej bi ji bilo mogoče na teoretični ravni očitati določeno neskladje z vidika logike pravila o pristojnosti iz člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia. To pravilo temelji na osebnih vezeh med sodišči, katerih pristojnost je ugotovljena, in določeno toženo stranko. Na tej podlagi – in kot sem navedel v točki 6 teh sklepnih predlogov – se pristojnost teh sodišč načeloma razširi na vse zahtevke zoper to toženo stranko. S tem pravilom samim zase se ne delajo nikakršne razlike glede na to, kaj je predmet spora.
49.
Vendar ima ta ugovor svoje meje. V položajih „znotraj Unije“ so namreč prek drugih določb Uredbe Bruselj Ia (natančneje njenega člena 24) nekatera področja izključena iz pristojnosti sodišč države članice tožene stranke. Tako bi zgolj priznali, da včasih enako velja v sporih, v katere so vpletene tretje države, s čimer bi znotraj istega člena 4(1) navedene uredbe dopustili obstoj določenih implicitnih omejitev te pristojnosti, naloženih z mednarodnim običajnim pravom.
50.
Dalje, pripomniti je mogoče, da več uradnih poročil v zvezi z bruseljskimi instrumenti (
59
), odlomek mnenja 1/03 (
60
) in uvodna izjava 24, drugi odstavek, Uredbe Bruselj Ia (
61
) napeljujejo na to, da so sodišča držav članic na podlagi člena 4(1) te uredbe dejansko pristojna za odločanje o zadevah, kakršna je registracija ali veljavnost patentov, kadar je vpletena tretja država.
51.
Vendar ima tudi ta ugovor svoje meje. Prvič, zadevna poročila – poleg tega, da z njimi ni podkrepljeno njihovo stališče – ne pomenijo avtentične razlage bruseljskega sistema, ampak so v zvezi s tem kvečjemu nezavezujoče smernice. (
62
) Drugič, ker se mnenje 1/03 kot tako ne nanaša na težavo, ki je v središču obravnavane zadeve (
63
), bi bilo mogoče zadevni odlomek obravnavati kot obiter dictum, v zvezi s katerim so mogoči nekateri odtenki in pojasnila, ne pa kot povsem dodelano stališče Sodišča v zvezi s tem (
64
). Tretjič, določeno neskladje z uvodno izjavo 24 Uredbe Bruselj Ia bi bilo zelo relativno. (
65
)
52.
Nazadnje, na praktični ravni bi bilo mogoče taki razlagi člena 4(1) Uredbe Bruselj Ia očitati togost rešitve, ki izhaja iz nje. Ker bi bila namreč sodišča držav članic (radikalno) nepristojna za odločanje o zahtevkih v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov tretjih držav, ne bi imela nobenega manevrskega prostora za presojo, ali je primerno, da se izrečejo za nepristojna. To bi bila vsekakor dolžna storiti. V nekaterih primerih bi morda morale zato tožeče stranke vložiti pritožbo pri sodišču tretje države, ki ne zagotavlja jamstev glede poštenega sojenja. Navedena sodišča v teh primerih ne bi imela možnosti obravnave spora.
53.
Tudi moč tega očitka je relativna. Čeprav je tak manevrski prostor po mojem mnenju nujen v nekaterih kontekstih, (
66
) je njegova primernost v posebnem primeru, ki se obravnava v tej zadevi, bolj dvomljiva. Sodišča držav članic bi prekoračila meje, postavljene z mednarodnim običajnim pravom, če bi z učinkom erga omnes ugotovila neveljavnost patenta tretje države, tudi če bi to storila iz razlogov „nujnosti“ (ker sodišča zadnjenavedene države ne bi zagotavljala jamstev glede poštenega sojenja), njihove odločbe pa še vedno ne bi imele praktične vrednosti. (
67
) Dalje, čeprav bi iz navedenega izhajalo, da konkurent, ki je imetnik patentov tretjih držav in stalno prebiva v Uniji, ne bi mogel nikoli vložiti tožbe zaradi neveljavnosti takega patenta pred sodišči držav članic, bi lahko kljub vsemu veljavnost navedenega patenta izpodbijal kot predhodno vprašanje, na primer v okviru morebitne tožbe zaradi kršitve, vložene zoper njega (če bi imel sam stalno prebivališče v Uniji), ali v okviru zahtevka za „negativno ugotovitev“ odgovornosti, vloženega zoper takega imetnika. Ne bi bil torej prikrajšan za vsakršno varstvo pred temi sodišči zoper patente tretjih držav brez podlage.
III. Predlog
54.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Svea Hovrätt (višje sodišče v Stockholmu, Švedska), odgovori:
Člen 24, točka 4, Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako, da
se ta določba ne uporablja v zvezi z veljavnostjo patenta, registriranega v tretji državi. Vendar se lahko sodišča držav članic, če so pristojna na podlagi drugega pravila iz navedene uredbe, odločijo, da o tem vprašanju ne bodo odločala.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Sklepni predlogi v zadevi BSH Hausgeräte (C‑339/22, v nadaljevanju: prvi sklepni predlogi, EU:C:2024:159).
(
3
)	Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1, v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia).
(
4
)	V skladu s postopkom, določenim v Konvenciji o podeljevanju evropskih patentov, ki je bila podpisana v Münchnu (Nemčija) 5. oktobra 1973 (v nadaljevanju: EPK).
(
5
)	Glej uvodno izjavo 13 in člen 4(1) Uredbe Bruselj Ia.
(
6
)	Vsaj kadar – kot tukaj – nobena mednarodna konvencija ne ureja vprašanja med Unijo (ali državo članico sodišča, ki odloča o zadevi) in zadevno tretjo državo (glej točke 23 in od 135 do 138 prvih sklepnih predlogov).
(
7
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2022, IRnova (C‑399/21, v nadaljevanju: sodba IRnova, EU:C:2022:648, točki 40 in 48 ter navedena sodna praksa).
(
8
)	Kaznivo dejanje kršitve pravic je (nujno) umeščeno na ozemlje države, ki je izdala zadevni patent, saj je v skladu z načelom teritorialnosti obseg pravic, ki jih podeljuje, omejen na to ozemlje.
(
9
)	Sodba z dne 1. marca 2005 (C‑281/02, v nadaljevanju: sodba Owusu, EU:C:2005:120, točke 10 in 11 ter od 24 do 26). Ta sodba se nanaša na Konvencijo o sodni pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisano 27. septembra 1968 v Bruslju (UL 1978, L 304, str. 36), ki jo je pozneje nadomestila Uredba (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1), to pa je nadomestila Uredba Bruselj Ia. Vendar je treba zagotoviti kontinuiteto pri razlagi področja uporabe teh instrumentov in njihovih enakovrednih določb (glej med drugim sodbo IRnova (točki 29 in 37)).
(
10
)	Vprašanje se mutatis mutandis postavlja tudi, ko je sodišču Unije v odločanje predložen spor, ki spada na področje uporabe izključnega sporazuma o izbiri sodišča. Člen 25 Uredbe Bruselj Ia namreč določa, da morajo sodišča držav članic načeloma zagotoviti, da tak sporazum, kadar so v njem določena sodišča druge „države članice“, učinkuje, ni pa naveden scenarij glede sporazuma v korist sodišč tretje države. Ob upoštevanju ciljne usmerjenosti teh sklepnih predlogov se bom osredotočil na spore o registraciji in veljavnosti patentov tretjih držav, vendar bom od časa do časa omenil tudi te druge scenarije.
(
11
)	Enako naj bi bila sodišča države članice tožene stranke pristojna in dolžna odločati, kadar jim je ta predložena v odločanje kljub izključnemu sporazumu o izbiri sodišča v korist sodišč tretje države, saj Uredba Bruselj Ia ne določa nasprotnega pravila.
(
12
)	Glej med drugim Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach“, v Stephan, P. B., in Cleveland, S. A. (ur.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, str. od 303 do 318; Roorda, L., in Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters“, v Forlati, S., in Franzina, P. (ur.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, str. od 74 do 95; ter Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law“, The British Yearbook of International Law, zvezek 84, št. 1, 2014, str. od 187 do 239.
(
13
)	Nekatera tuja sodišča menijo, da jim mednarodno običajno pravo ali mednarodna kurtoazija (comitas gentium) preprečuje, da bi se izrekla o kršitvi tujega patenta (glej zlasti United States Court of Appeals for the Federal Circuit (pritožbeno sodišče Združenih držav za zvezno okrožje, Združene države) z dne 1.februarja 2007, Jan K. Voda, M.D. proti Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007)). To ne drži. Kar zadeva običajno pravo, sem pravkar pojasnil, zakaj. Kar zadeva comitas gentium, je – ravno nasprotno – to, da sodišče ene od držav prizna učinek naslovu druge države, dejanje kurtoazije do drugonavedene (glej sodbo Supreme Court (vrhovno sodišče, Združeno kraljestvo) z dne 27. julija 2011, Lucasfilm Limited and others proti Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, točke 104, 105 in 109).
(
14
)	Glej po analogiji sodbo Owusu (točki 30 in 31).
(
15
)	Zadostne navezne okoliščine v smislu običajnega prava lahko namreč obstajajo z različnimi državami, kar velja za obravnavano zadevo. Države lahko tveganje vzporednih postopkov in nasprotujočih si odločitev, ki je neločljivo povezano s takim delnim prekrivanjem pristojnosti, omilijo bodisi s sprejetjem internih rešitev (kot so doktrina „forum non conveniens“ držav, ki uporabljajo common law, ali pravila o litispendenci držav kontinentalnega prava) bodisi tako, da med seboj sklenejo mednarodne sporazume o delitvi pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah med svojimi sodišči.
(
16
)	Glej točko 61 in opombo 52 prvih sklepnih predlogov ter navedena sklicevanja. Glej tudi Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Pariz, Dalloz, 1972, št. 156; Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence“, Revue critique de droit international privé, št. 54, 1979, str. 362 in od 374 do 376, ter Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Pariz, 1999, št. od 4 do 11, 48, 97 in 359. Taki preudarki mednarodnega običajnega prava veljajo za večino preostalih področij, na katera se nanaša člen 24 Uredbe Bruselj Ia. Tako se sodišča države članice iz razlogov, navedenih v točki 16 zgoraj, ne morejo izreči o zahtevku v zvezi z veljavnostjo vpisa v drugo vrsto tuje javne knjige (člen 24, točka 3). Ta sodišča ne morejo odločati niti o zahtevku v zvezi z izvršitvijo sodne odločbe (člen 24, točka 5) v drugi državi, saj je vsaka od držav izključno pristojna za izvrševanje prisilnih ukrepov na svojem ozemlju (glej sodbo Stalnega meddržavnega sodišča z dne 7. septembra 1927, Francija proti Turčiji („zadeva S. S. Lotus“), C. P. J. I. Recueil 1927, série A 10, str. 18). Nazadnje, (verjetno) bi bilo v nasprotju z mednarodnim običajnim pravom to, da sodišče države članice odloči o veljavnosti stvarne pravice na nepremičnini (člen 24, točka 1, prvi stavek), ki se nahaja v tujini, saj je treba upoštevati vezi med tako sodno odločbo in ozemeljsko suverenostjo vsake države (glej Mills, A., op. cit., str. 204). Po drugi strani pa se taka vprašanja običajnega prava ne postavljajo v zvezi z najemom/zakupom nepremičnine za prebivanje (člen 24, točka 1, drugi stavek) ali v zvezi z veljavnostjo ustanovitve družb in odločitev njihovih organov (člen 24, točka 2).
(
17
)	Z izjemo pristojnosti EPU (glej člene od 99 do 105 EPK) je namreč mogoče tak patent razveljaviti le „po delih“ pred nacionalnimi sodišči. Tudi v tem primeru lahko le sodišče države, v kateri je eden od „delov“ registriran, razglasi njegovo neveljavnost in odredi njegov izbris iz nacionalnega registra, in sicer ne glede na to, da so razlogi za razveljavitev evropskih patentov določeni z EPK (člen 100) in da je v obravnavani zadevi vsebina turškega „dela“ zadevnega patenta enaka vsebini švedskega „dela“.
(
18
)	Če sodišča države članice tožene stranke lahko obravnavajo tožbo zaradi kršitve, ki se nanaša na patent tretje države, morajo namreč kršitev (in veljavnost) naslova nujno presoditi z vidika prava zadnjenavedene države. Čeprav lahko vse države ugotovijo pravico iz patentov, ima vsaka država izključno predpisovalno pravico, kar zadeva naslove, ki jih izda za svoje ozemlje. Le zadevna država lahko opredeli pravice, podeljene s temi naslovi, in pogoje za njihovo veljavnost (glej v tem smislu Mayer, P., op. cit., str. od 349 do 351).
(
19
)	Glej točki 44 in 62 prvih sklepnih predlogov. V nasprotju s trditvami družbe Electrolux načelo teritorialnosti patentov, ki je priznano zlasti s Pariško konvencijo za varstvo industrijske lastnine, podpisano 20. marca 1883 v Parizu (Francija), nazadnje revidirano v Stockholmu (Švedska) 14. julija 1967 in spremenjeno 28. septembra 1979 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 828, št. 11851, str. 305) (člen 4a), in EPK (člen 2(2)), ne vpliva na pristojnost sodišč držav članic. Te pogodbe so dejansko v zvezi s tem vidikom nevtralne. Čeprav v skladu s tem načelom patent zagotavlja varstvo, omejeno na ozemlje države, ki ga je izdala, zato tujim sodiščem še ni prepovedano odločanje o kršitvi ali celo (kot o predhodnem vprašanju) o veljavnosti zadevnega naslova (glej po analogiji sodbo z dne 19. aprila 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, točka 30). Z navedenim načelom se zahteva le, da to storijo z vidika prava taiste države, pri čemer ta zahteva izhaja že iz običajnega prava (glej opombo 18 zgoraj).
(
20
)	Pravilo o izključni pristojnosti na področju veljavnosti vpisov v javne knjige in tisto v zvezi z izvršitvijo sodnih odločb, določeni v točki 3 oziroma 5 tega člena, ter celo tisto s stvarnega nepremičninskega področja, določeno v njegovi točki 1, prvi stavek, so po mojem mnenju prav tako odraz mednarodnega običajnega prava. Nasprotno, pravilo v zvezi z najemom/zakupom nepremičnine za prebivanje in v zvezi z veljavnostjo ustanovitve družb (itd.) iz točke 1, drugi stavek, oziroma točke 2 navedenega člena sta zgolj preudarka, ki se nanašata na učinkovito izvajanje sodne oblasti. Glej opombo 16 teh sklepnih predlogov; točko 126 in opombo 113 prvih sklepnih predlogov in navedena sklicevanja ter Pataut, E., op. cit., št. od 4 do 11, 357 in 385.
(
21
)	V skladu z njihovim namenom so ta pravila obvezna, „uveljavljajo pa se s posebno močjo […] za sodišče“ (sodba z dne 13. julija 2006, GAT, C‑4/03, v nadaljevanju: sodba GAT, EU:C:2006:457, točka 24). Sodišča države članice, ki odločajo o sporu, ki se med drugim nanaša na veljavnost patenta druge države članice, se morajo po uradni dolžnosti izreči za nepristojna (glej člen 27 Uredbe Bruselj Ia). Poleg tega sodne odločbe, ki jo ta sodišča izdajo v nasprotju s temi pravili, ni mogoče priznati ali izvršiti v drugi državi članici (glej člen 45(1)(e) navedene uredbe).
(
22
)	Za kritiko te rešitve glej točke od 41 do 63 prvih sklepnih predlogov.
(
23
)	Glej sodbo IRnova (točki 34 in 35).
(
24
)	Sodba Owusu (točka 37).
(
25
)	Glej sodbo Owusu (točke od 48 do 52) ter točki 119 in 155 prvih sklepnih predlogov. S tem je Sodišče sledilo sklepnim predlogom generalnega pravobranilca P. Légerja v tej zadevi (C‑281/02, EU:C:2004:798, točke od 69 do 71, 217 in 280).
(
26
)	To jasno izhaja iz člena 4(1) v povezavi s členom 5(1) Uredbe Bruselj Ia.
(
27
)	Glej Droz, G., op. cit., št. 165; de Vareilles-Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down“, v de Vareilles-Sommières, P., (ur.), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007, str. od 101 do 114; Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?“, TTLF Working Paper, št. 10, 2011, str. 43; in Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?“, The International and Comparative Law Quarterly, zvezek 65, št. 3, 2016, str. od 541 do 579, zlasti str. 541, 542, 568 in 569.
(
28
)	Glej točko 118 in opombo 108 prvih sklepnih predlogov ter navedena sklicevanja.
(
29
)	V zvezi s tem ugotavljam, da je francoska delegacija pri Svetu predlagala še, naj se v Uredbi Bruselj Ia izrecno navede, da se, kadar je sodišču države članice v odločanje predložen spor, ki spada na eno od področij, za katera člen 24 te uredbe določa pravilo izključne pristojnosti, vendar je vpletena tretja država, uporablja splošno pravilo iz člena 4(1) navedene uredbe (glej dok. 8205/12, 27. marec 2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), str. 5, „Article 34(1)“). Vendar zakonodajalec Unije ni vključil niti tega pojasnila. Očitno ni želel „jasno“ razrešiti obravnavanega vprašanja, ampak, nasprotno, ga je želel pustiti odprto.
(
30
)	Naj napotim na pripombo nemške delegacije, ki je navedla, da nasprotuje predlogu francoske delegacije, saj „z Uredbo Bruselj I ni celovito urejena mednarodna pristojnost sodišč držav članic v odnosu do sodišč tretjih držav“ in da bi moralo tako tudi ostati (Svet Evropske unije, dok. 13756/11 ADD 1, 9. september 2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), str. 3).
(
31
)	Glej Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)“, Think Tank European Parliament, 2011, str. 13: „Komisija ni uporabila predloga iz literature, po katerem bi bilo treba v okviru podlag za izključno pristojnost iz člena 22 [Uredbe Bruselj I] izključiti tudi pristojnost sodišč Unije v podobnih položajih, nastalih v tretjih državah (navedeni ‚refleksni učinek‘). Ta rešitev se zdi sprejemljiva, saj je mogoče refleksni učinek obravnavati kot razlago uredbe, ki jo lahko po potrebi preuči Sodišče Unije […]“ (moj poudarek).
(
32
)	Najbolj dramatična posledica (ker bi bila še posebej pomembna na praktični in ekonomski ravni) te razlage bi bilo drastično zmanjšanje polnega učinka sporazumov o izbiri sodišča v korist sodišč tretjih držav (ker Uredba ne vsebuje nobenega odstopanja za te sporazume). V točkah od 129 do 131 prvih sklepnih predlogov sem zadostno pokazal nevzdržnost navedene razlage v zvezi s tem.
(
33
)	V nasprotju s trditvijo francoske vlade si Sodišče s takim ravnanjem ne bi „prisvojilo razsodb zakonodajalca Unije“. Nič ne bi namreč temu zakonodajalcu preprečevalo, da (nazadnje) ob naslednji prenovi bruseljskega sistema sam začne obravnavo vprašanja in na tem področju sprejme izrecna pravila, ki bi nadomestila razlago, ki jo je podalo Sodišče.
(
34
)	Tako se lahko eno in isto sodišče na splošno izreče o zahtevkih v zvezi z „večdržavnimi“ kršitvami, ki se nanašajo na nacionalne patente, katerih predmet in zahteve so enaki ali podobni (natančneje, različnih „delih“ evropskih patentov), to je zahtevkih, kakršne je uveljavljala družba BSH v obravnavani zadevi, da se tako izogne tveganju nasprotujočih si sodnih odločb.
(
35
)	Glej v tem smislu, Droz, G., op. cit., št. 168.
(
36
)	Glej med drugim sodbe z dne 16. junija 1998, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, točka 46); z dne 27. februarja 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, točka 47), in z dne 26. aprila 2022, Poljska/Parlament in Svet (C‑401/19, EU:C:2022:297, točka 70).
(
37
)	Glej točki 5 in 6 teh sklepnih predlogov.
(
38
)	Ali to suverenost spoštovati le zelo delno in posredno v okviru mehanizma litispendence iz členov 33 in 34 Uredbe Bruselj Ia glede na tako naključne in samovoljne okoliščine, kot je odgovor na vprašanje, ali je bila sodiščem zadevne tretje države zadeva predložena v odločanje in ali se je to zgodilo pred predložitvijo te zadeve sodiščem države članice tožene stranke (glej točko 25 teh sklepnih predlogov).
(
39
)	Čeprav se namreč preudarki mednarodnega običajnega prava, o katerih sem razpravljal zgoraj, nanašajo le na nekatera od teh področij (glej opombi 16 in 20 teh sklepnih predlogov), se utemeljitve „refleksnega učinka“, ki izhajajo iz splošne sistematike in ciljev Uredbe Bruselj Ia, enako uporabljajo za vsa od njih. Poleg tega bi se ta rešitev uporabljala tudi (vendar iz drugačnih razlogov) za spore, urejene z izključnim sporazumom o izbiri sodišča v korist sodišč tretjih držav.
(
40
)	Glej Droz, G., op. cit., št. 164 do 169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., št. 167.
(
42
)	Za to rešitev glej točke od 77 do 94 prvih sklepnih predlogov. V okviru teorije o „refleksnem učinku“ namreč predpostavke, po katerih je sodiščem držav članic dovoljeno ne odločati, sovpadajo s področjem stvarne uporabe člena 24 Uredbe Bruselj Ia. S tem bi sicer v mednarodni red razširili to rešitev v zvezi z ugovori neveljavnosti, čeprav je mednarodno običajno pravo ne nalaga (in katere utemeljenost sem tudi sam grajal v točkah od 41 do 63 prvih sklepnih predlogov). Vendar je tak rezultat nujen zaradi koherentnosti med „notranjimi“ in „zunanjimi“ rešitvami, ki si jo ta teorija prizadeva zagotoviti (druge „reflektirajo“ prve). Vsekakor se pridržek uravnovesi z dejstvom, da v nasprotju s tem, kar je „znotraj Unije“ obvezno, sodišča držav članic v skladu s predlagano rešitvijo niso dolžna ne odločati o takem ugovoru. To lahko storijo, ko menijo, da je primerno (kar je manj problematično).
(
43
)	Moč trditve francoske vlade, da bi bila s to rešitvijo težava odpravljena le delno, saj ne bi sodiščem, ki odločajo o zadevi, nič preprečevalo uporabe te možnosti in na primer razglasitve ničnosti patenta tretje države, je relativna. Po eni strani je tveganje prej teoretično kot dejansko, saj sodišča držav članic tradicionalno menijo, da niso pristojna za razsojanje o veljavnosti tujih patentov (glej opombo 49 v nadaljevanju). Če bi po drugi strani sodišča države članice vendarle ravnala tako, bi bilo mogoče posledično kršitev mednarodnega običajnega prava pripisati le tej državi članici, ne pa zakonodajalcu Unije, saj ta ne bi naložil navedene kršitve.
(
44
)	Težava, ki „znotraj Unije“ – glede na medsebojno zaupanje, ki ga države članice izkazujejo pravosodnim organom drugih držav članic – načeloma ne bi smela nastati (glej točko 110 prvih sklepnih predlogov).
(
45
)	Mnenje 1/03 z dne 7. februarja 2006 (Nova Luganska konvencija) (v nadaljevanju: mnenje 1/03, EU:C:2006:81, točka 148).
(
46
)	Prav tako ni mogoče trditi, da bi to ogrozilo primarnost Uredbe Bruselj Ia pred nacionalnim pravom. Drugo bi se namreč uporabljalo na podlagi prve. Glej po analogiji mnenje 1/03 (točka 148).
(
47
)	Čeprav družba BSH graja teorijo „refleksnega učinka“, mu je rešitev, ki jo predlaga, zelo blizu. Ta družba Sodišču namreč predlaga, naj razsodi, da bi bila sodišča države članice tožene stranke v skladu s členom 4(1) Uredbe Bruselj Ia sicer pristojna za odločanje in dolžna odločiti o zahtevkih v zvezi s tretjimi državami, vendar bi lahko kljub temu zavrnila odločanje o zahtevkih v zvezi z veljavnostjo patenta tretje države z obrazložitvijo, da tožeča stranka nima pravnega interesa (ker navedena sodišča tujemu UIL ne morejo odrediti izbrisa takega naslova iz njegovega registra), in sicer na podlagi svojih nacionalnih postopkovnih pravil.
(
48
)	Glej sodbo Owusu (točke od 38 do 42).
(
49
)	Sodišča držav članic se v skladu z nacionalnim pravom na splošno izrekajo za nepristojna za odločanje o veljavnosti tujega patenta ali lastninski pravici nad nepremičnino, ki se nahaja v drugi državi, ali o izvršitvi odločb na ozemlju take države. Glej na splošno Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, točke 93 do 96 in 103. Za primere glej (i) v Belgiji, v zvezi z veljavnostjo patentov, člen 86, drugi odstavek, zakona z dne 16. julija 2004„o zakoniku o mednarodnem zasebnem pravu“ (Numac 2004009511, Moniteur Belge z dne 27. julija 2004, str. 57340); (ii) v Franciji, v zvezi z nepremičninami, Pataut, E., op. cit., št. 139, 148, 360, 361 in od 374 do 377, ter, v zvezi z veljavnostjo patentov, Mayer, P., Heuzé, V., in Remy, B., Droit international privé, 12. izdaja, LGDJ, Pariz, 2019, točki 329 in 330; (iii) v Združenem kraljestvu, v zvezi z nepremičninami, House of Lords (Združeno kraljestvo), 8. september 1893, British South Africa Co proti Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, ter, v zvezi z veljavnostjo patentov, Supreme Court (vrhovno sodišče, Združeno kraljestvo), 27. julij 2011, Lucasfilm Limited and others proti Ainsworth and another, točki 54 in 56, ter (iv) za Švedsko, v zvezi z veljavnostjo patentov, Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR“, Nordiskt immateriellt rättsskydd, zvezek 76, št. 4, str. od 348 do 364, št. 3.2.1.
(
50
)	Glej, a contrario, sodbo Owusu (točka 43).
(
51
)	V zvezi s temi zahtevami glej točke od 149 do 152 prvih sklepnih predlogov. Poleg tega je precej vprašanj, na katera je napotila francoska vlada, povsem postopkovnih (ali se lahko sodišče za nepristojno izreče po uradni dolžnosti itd.). Vendar na splošno taka vprašanja niso urejena z bruseljskim sistemom, ampak so prepuščena lex fori, če se ne posega v polni učinek tega sistema (glej sodbo z dne 15. maja 1990, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, točke 17, 19 in 20). Prav to tudi predlagam.
(
52
)	Enako bi veljalo za druge določbe Uredbe Bruselj Ia. Menim namreč, da bi bilo mogoče ta odgovor, čeprav je ciljno usmerjen na veljavnost patentov tretjih držav, po analogiji prenesti na zahtevke v zvezi z veljavnostjo naslovov o lastništvu nad nepremičnino, ki se nahaja v tretji državi, v zvezi z veljavnostjo vpisa v drugo javno knjigo take države ali v zvezi z izvršilnim ukrepom, ki ga ta država sprejme na svojem ozemlju, saj se na vseh teh področjih postavljajo vprašanja državne suverenosti v mednarodnem redu. Nasprotno, ne bi je bilo mogoče uporabiti na področjih, na katerih se taka vprašanja ne postavljajo (najem/zakup nepremičnine za prebivanje, veljavnost ustanovitve družb), ali za spore, zajete z izključnimi sporazumi o izbiri sodišča v korist sodišč tretjih držav. Za te primere se mi zdi ustrezna le predpostavka refleksnega učinka.
(
53
)	Tako sodiščem držav članic v primeru uveljavljanja ugovora neveljavnosti v okviru tožbe zaradi kršitve v zvezi s patentom tretje države ne bi bilo treba prekiniti odločanja, dokler organi te države ne odločijo o veljavnosti naslova, kar morajo dokaj pogosto storiti v skladu s členom 24, točka 4, Uredbe Bruselj Ia, ko se obravnava patent države članice (glej točke od 77 do 94 prvih sklepnih predlogov). Poleg tega – kot sem navedel v točki 63 teh sklepnih predlogov – bi bilo treba to rešitev de lege ferenda prav tako opustiti v sporih „znotraj Unije“. Torej zakonodajalca Unije pozivam, naj bruseljski sistem spremeni v tem smislu.
(
54
)	Sodišče je intervenientkam na drugi obravnavi postavilo vprašanje, ali bi lahko člen 17(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah nasprotoval taki pristojnosti. Mislim, da ne. Ta temeljna pravica sicer res pomeni, da sodišča držav članic uresničujejo pravice, podeljene s patenti tretjih držav, kadar so pri njih vloženi zahtevki v zvezi s tem. Vendar morajo to storiti le, kadar so ti naslovi veljavni. Ta določba jim ne prepoveduje, da to preverijo. Če bi ta sodišča v okviru tožbe zaradi kršitve menila, da tak patent ni veljaven, in bi iz tega razloga zavrnila tožbo, imetnik v odnosu do domnevnega kršitelja, ki bi bil s tem oproščen, sicer res ne bi mogel več uveljavljati pravic, podeljenih s patentom. Vendar ne bi šlo za „odvzetje lastnine“, ampak zgolj za posledico ugotovitve neveljavnosti. Dejstvo, da taka odločba velja inter partes, medtem ko patent sicer ostane veljaven, je neločljivo povezana z mejami pristojnosti sodišč držav članic na tem področju. Ni mogoče šteti, da je položaj, ki izhaja iz tega, kot tak v nasprotju z navedenim členom 17(2).
(
55
)	(Hipotetično) pravilo nacionalnega procesnega prava, na podlagi katerega bi bilo ugotovitvam veljavnosti v taki odločbi podeljen učinek erga omnes, bi bilo torej treba zavrniti, ker bi bilo v nasprotju s členom 4(1) Uredbe Bruselj Ia.
(
56
)	Sodišče, pri katerem bi bil vložen zahtevek, se ne bi moglo izreči za pristojno na podlagi svojega nacionalnega prava. Ker se glede na stalno prebivališče tožene stranke v Uniji uporablja Uredba Bruselj Ia, se nacionalna pravila o pristojnosti ne uporabljajo (glej sodbo z dne 25. februarja 2021, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, točka 32).
(
57
)	Ob hkratni preprečitvi, da se na mednarodni red razširi pretirana rešitev iz te določbe v zvezi z ugovori neveljavnosti (glej opombo 53 teh sklepnih predlogov). Za primerjavo glej opombo 42 teh sklepnih predlogov.
(
58
)	Glej opombo 49 teh sklepnih predlogov.
(
59
)	Glej Jenard, P., in Möller, G., Poročilo o Luganski konvenciji (UL 1990, C 189, str. 57), točka 54, ter de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M., in Jenard, P., Poročilo o Konvenciji iz San Sebastiana (UL 1990, C 189, str. 35), točka 25.
(
60
)	Glej točko 153 mnenja 1/03 in točko 112 prvih sklepnih predlogov.
(
61
)	Člena 33 in 34 Uredbe Bruselj Ia namreč določata, da se lahko sodišče države članice, „[k]adar pristojnost temelji na členu 4“, izreče za nepristojno v primeru konkurenčnega postopka v tretji državi, ko je to skladno z ustreznim delovanjem pravosodja. V uvodni izjavi 24, drugi odstavek, te uredbe pa je navedeno, da bi to lahko veljalo, če „ima sodišče tretje države izključno pristojnost v konkretni zadevi v okoliščinah, v katerih bi imelo sodišče države članice izključno pristojnost“ (sic). To torej pomeni, da bi lahko bilo sodišče države članice na podlagi člena 4 navedene uredbe pristojno tudi v zvezi z zahtevki, katerih predmet je na primer veljavnost patentov tretjih držav.
(
62
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 30. septembra 2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, točka 58).
(
63
)	Ta odločitev se je nanašala na vprašanje, ali je Unija imela izključno pristojnost za sklenitev Luganske konvencije II (glej točko 112 prvih sklepnih predlogov).
(
64
)	Poleg tega je Sodišče v zadevnem odlomku zelo na splošno navedlo vsa področja, za katera člen 24 Uredbe Bruselj Ia določa izključno pristojnost, in primer sporazumov o izbiri sodišča. Pri tem ni podrobno obravnavalo vprašanja, ali je pristojnost sodišč države članice tožene stranke na nekaterih od teh področij (med njimi za registracijo in veljavnost patentov tretjih držav) ob upoštevanju njihovih posebnosti izključena ali omejena (glej v zvezi s tem tudi naslednjo opombo).
(
65
)	Tudi če bi bilo namreč treba člen 4(1) Uredbe Bruselj Ia razlagati tako, kot se predlaga v tem oddelku teh sklepnih predlogov, bi še vedno obstajali položaji, v katerih bi bila sodišča države članice v skladu s to določba pristojna, tudi če bi vzporedno imelo sodišče tretje države izključno pristojnost kot odraz pristojnosti, določenih z navedeno uredbo. To bi lahko veljalo v primeru najema/zakupa nepremičnine za prebivanje ali veljavnost ustanovitve pravnih oseb oziroma po analogiji v primeru izključnega sporazuma o izbiri sodišča v korist sodišča tretje države.
(
66
)	Zlasti kadar je zadeva predložena sodiščem držav članic kljub izključnemu sporazumu o izbiri sodišča v korist sodišč tretje države.
(
67
)	Glej točko 30 teh sklepnih predlogov. Ta rešitev v primerjalnem pravu ni neznana. V francoskem pravu na primer forum necessitatis ne obstaja v stvarnopravnih nepremičninskih zadevah (glej Pataut, E., op. cit., št. od 374 do 377).