62024CJ0080
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 9. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Potrošniške kreditne pogodbe – Direktiva 2008/48/ES – Člen 22(2) – Zavezujoča narava te direktive – Odstop potrošnikove terjatve do banke tretji osebi – Direktiva 93/13/EGS – Člen 6(1) – Člen 7(1) – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Preizkus nepoštenosti, ki ga nacionalno sodišče opravi po uradni dolžnosti, pogojev pogodbe o odstopu terjatve, ki ni predmet spora, ki poteka pred tem sodiščem“
V zadevi C‑80/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie (prvostopenjsko sodišče v Varšavi za center Varšave, Poljska) z odločbo z dne 22. januarja 2024, ki je na Sodišče prispela 1. februarja 2024, v postopku
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o.
proti
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika četrtega senata, M. Condinanzi, N. Jääskinen, sodnika, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Zwrotybankowe.pl sp. z o.o. A. Tomaszewska, radca prawny,
–
za Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. A. Kuzawińska, M. Malciak in W. J. Wandzel, adwokaci,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–
za Evropsko komisijo P. Kienapfel in U. Małecka, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. aprila 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 22(2) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66) ter člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., družbo z omejeno odgovornostjo poljskega prava, in Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (v nadaljevanju: PKO Bank Polski), banko, ki se nanaša na terjatev potrošnika, katere prevzemnica je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, do te banke.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
4
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Direktiva 2008/48
5
Člen 22 Direktive 2008/48, naslovljen „Usklajevanje in obveznost izvajanja te direktive“, v odstavku 2 določa:
„Države članice zagotovijo, da se potrošniki ne odpovejo pravicam, ki so jim podeljene z določbami nacionalne zakonodaje, ki uveljavljajo to direktivo ali so z njo usklajene.“
6
Člen 23 te direktive, naslovljen „Kazni“, določa:
„Države članice sprejmejo pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in vse potrebne ukrepe za zagotovitev izvrševanja teh kazni. Predpisane kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Poljsko pravo
7
Ustawa o kredycie konsumenckim (zakon o potrošniških kreditih) z dne 12. maja 2011 (Dz. U. št. 126, pozicija 715) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o potrošniških kreditih), je Direktivo 2008/48 prenesla v poljski pravni red.
8
Člen 45(1) zakona o potrošniških kreditih določa:
„Če kreditodajalec krši člen 29(1), člen 30(1), točke od 1 do 8, 10, 11, od 14 do 17, člene od 31 do 33, člen 33a in člene od 36a do 36c, potrošnik, potem ko kreditodajalcu predloži pisno izjavo, odplačuje kredit brez obresti in drugih stroškov kredita, ki pripadajo kreditodajalcu, v roku in na način, dogovorjen v pogodbi.“
9
Člen 509(1) ustawa kodeks cywilny (civilni zakonik) z dne 23. aprila 1964 (Dz. U. 1964, št. 16, pozicija 93), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Upnik lahko terjatev brez soglasja dolžnika prenese na tretjo osebo (odstop terjatve), razen če temu nasprotuje zakon, pogodbeno določilo ali narava obveznosti.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
10
Družba Zwrotybankowe.pl s tožbo predlaga Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (prvostopenjsko sodišče v Varšavi za center Varšave, Poljska), ki je predložitveno sodišče, naj družbi PKO Bank Polski naloži, naj ji plača znesek 4537,45 poljskih zlotov (PLN) (približno 1050 EUR), skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in stroški postopka.
11
Družba Zwrotybankowe.pl je to tožbo vložila na podlagi pogodbe o odstopu, ki jo je sklenila s potrošnikom (v nadaljevanju: pogodba o odstopu) in s katero ji je ta odstopil pravico zahtevati vsakršno denarno terjatev, ki jo lahko uveljavlja proti družbi PKO Bank Polski. Terjatev iz postopka v glavni stvari naj bi izhajala iz sankcije, določene v členu 45(1) zakona o potrošniških kreditih, s katerim se izvaja člen 23 Direktive 2008/48, za kršitev obveznosti obveščanja, ki jo ima ta banka na podlagi tega zakona. Pogodba o odstopu določa, da ta potrošnik v zameno za zadevni odstop prejme 50 % zneska glavne terjatve, izterjane od navedene banke.
12
Družba PKO Bank Polski predlaga zavrnitev navedene tožbe in trdi, da družba Zwrotybankowe.pl nima procesnega upravičenja za to tožbo, ker narava terjatve, katere izterjava se zahteva, nasprotuje temu, da bi jo bilo mogoče prenesti na tretjo osebo. Kar zadeva vsebino, navaja, da v okviru kreditne pogodbe z navedenim potrošnikom nikakor ni kršila svoje obveznosti obveščanja.
13
V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, na prvem mestu, kako je treba razlagati prepoved iz člena 22(2) Direktive 2008/48, v skladu s katero se potrošnik ne more odpovedati pravicam, ki so mu podeljene z ustreznimi določbami nacionalnega prava. To sodišče se sprašuje, ali ta prepoved velja tudi za možnost, določeno z nacionalno ureditvijo, da potrošnik svoje pravice prenese na tretjo osebo, ki jih bo uveljavljala v svojem imenu in ki bo nato prejela plačilo v višini 50 % prejetih zneskov, preostalih 50 % pa vrnila potrošniku.
14
V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba pojem odpovedi iz člena 22(2) Direktive 2008/48 razlagati široko, tako da bi zajemal tudi tak položaj. Glavni cilj te direktive naj bi bil namreč varstvo zadevnega potrošnika pred nepoštenimi pogoji v kreditnih pogodbah, ne pa ustvarjanje vira obogatitve za tretje osebe, ki niso stranke sklenjene kreditne pogodbe.
15
Na drugem mestu, če ta široka razlaga ne bi bila sprejeta, predložitveno sodišče dvomi o tem, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v okviru svoje obveznosti, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenega pogoja, po uradni dolžnosti preučiti tudi pogoje pogodbe o odstopu, sklenjene med potrošnikom odstopnikom in prevzemnikom, kadar je ta pogodba pravna podlaga za tožbo, s katero ta prevzemnik uveljavlja terjatve tega potrošnika proti kreditodajalcu.
16
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da bi v obravnavani zadevi ugotovitev nepoštenosti pogojev pogodbe o odstopu lahko povzročila ničnost te pogodbe, zaradi česar bi družba Zwrotybankowe.pl izgubila procesno upravičenje in bi bila zato tožba v postopku v glavni stvari zavržena.
17
To sodišče poudarja negativne posledice za zadevnega potrošnika, ki v takih okoliščinah ne bi prejel niti dela terjatve, ki se zahteva od kreditodajalca in na katero se nanaša pogodba o odstopu. Poleg tega naj bi se nadzor nad nepoštenostjo pogoja iz pogodbe o odstopu izvajal brez navzočnosti tega potrošnika in ne da bi mu bilo mogoče – iz razlogov, povezanih z nacionalnimi postopkovnimi pravili – zagotoviti možnost, da sodeluje v postopku in izrazi svoje stališče o tem vprašanju.
18
V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie (prvostopenjsko sodišče v Varšavi za center Varšave, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 22(2) Direktive [2008/48] razlagati tako, da nasprotuje določbam nacionalnega prava, na podlagi katerih lahko potrošnik pravice, ki so mu priznane na podlagi določb nacionalnega prava za uveljavitev te direktive, odstopi tretjemu subjektu, ki ni potrošnik?
2.
Ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive [93/13] razlagati tako, da se dolžnost sodišča, da po uradni dolžnosti preuči nepoštenost pogodbenega pogoja, nanaša tudi na pogoj iz pogodbe o odstopu, sklenjene med potrošnikom in tretjim subjektom, če tretji subjekt v postopku pred sodiščem svojo procesno legitimacijo za začetek postopka proti prodajalcu ali ponudniku, ki je prvotni sopogodbenik potrošnika, utemeljuje s sklicevanjem na to pogodbo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
19
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali člen 22(2) Direktive 2008/48 nasprotuje nacionalni ureditvi, ki potrošniku omogoča, da tretji osebi, ki ni potrošnik, odstopi terjatev, ki izhaja iz kršitve pravice, ki mu je podeljena z nacionalnimi predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva.
20
Najprej je treba opozoriti, da okoliščina, da spor o glavni stvari poteka le med prodajalci oziroma ponudniki, ni ovira za uporabo Direktive 2008/48 niti Direktive 93/13, saj področje uporabe teh direktiv ni odvisno od identitete strank v tem sporu, temveč od statusa strank kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari (glej v tem smislu sodbi z dne 11. septembra 2019, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, točka 20, in z dne 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, točki 53 in 54).
21
V obravnavi zadevi terjatev iz postopka v glavni stvari izhaja iz kreditne pogodbe, sklenjene med potrošnikom in družbo PKO Bank Polski, in jo je družba Zwrotybankowe.pl pridobila na podlagi pogodbe o odstopu, tako da se ti direktivi uporabljata za spor o glavni stvari.
22
Poleg tega je treba opozoriti, da je bila Direktiva 2008/48 sprejeta z dvojnim ciljem, in sicer vsem potrošnikom v Evropski uniji zagotoviti visoko in enakovredno raven varovanja njihovih interesov ter olajšati vzpostavitev dobro delujočega notranjega trga potrošniških kreditov (sodbi z dne 5. septembra 2019, Pohotovosť, C‑331/18, EU:C:2019:665, točka 41, in z dne 26. marca 2020, Mikrokasa in Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, točka 44 in navedena sodna praksa). Natančneje, člen 22(2) te direktive zagotavlja visoko raven varstva potrošnikov s tem, da prepoveduje, da bi se potrošniki odpovedali pravicam, ki so jim podeljene s to direktivo.
23
Predložitveno sodišče meni, da je treba pojem odpovedi iz te določbe razlagati široko, tako da vključuje odstop pravic, ki jih ima zadevni potrošnik na podlagi Direktive 2008/48, in bi tako lahko nasprotoval takemu odstopu, tudi če ga nacionalno pravo dopušča.
24
Najprej je treba navesti, da v besedilu člena 22(2) Direktive 2008/48 ni pojasnjeno, kaj je treba razumeti kot odpoved pravicam, ki so potrošnikom podeljene z nacionalnim pravom, s katerim se izvaja ta direktiva. Tako je treba to določbo analizirati glede na njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je, kot so navedeni v točki 22 te sodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2022, Landespolizeidirektion Steiermark (Najdaljše trajanje nadzora na notranjih mejah), C‑368/20 in C‑369/20, EU:C:2022:298, točka 56 in navedena sodna praksa).
25
V zvezi s tem je bilo Sodišče že pozvano, naj se izreče o razlagi določbe prava Unije, katere cilj je zagotoviti, da ima šibkejša stranka v pogodbi, kadar se njene pravice prenesejo na gospodarsko družbo, visoko raven varstva. Sodišče je namreč v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 29. februarja 2024, Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194), v bistvu preverilo, ali člen 15 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10) dovoljuje pogodbeno določbo o prepovedi odstopa pravic, ki jih ima potnik v razmerju do dejanskega letalskega prevoznika, zlasti pravice do odškodnine. Ta člen 15, naslovljen „Izključitev odpovedi obveznostim“, v odstavku 1 določa, da obveznosti do potnikov na podlagi te uredbe ni mogoče omejiti ali se jim odpovedati z odstopanjem ali z restriktivno klavzulo v pogodbi o prevozu.
26
Sodišče je razsodilo, da je treba glede na cilj visoke ravni varstva letalskih potnikov in za zagotovitev učinkovitosti pravice teh potnikov do odškodnine za nedopustne v smislu navedenega člena 15 šteti ne le odstopanja ali omejitve, ki se neposredno nanašajo na to pravico kot tako, ampak tudi tista odstopanja ali omejitve, ki v škodo navedenih potnikov omejujejo pravila za izvajanje navedene pravice glede na veljavne zakonske določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 29. februarja 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, točka 43).
27
Da bi se namreč zagotovila visoka raven varstva letalskih potnikov in da bi se jim omogočilo učinkovito uveljavljanje njihovih pravic, je treba letalskemu potniku, ki mu je let odpovedan, zagotoviti svobodo izbire najučinkovitejšega načina za obrambo njegove pravice, zlasti tako, da se lahko odloči, ali se bo obrnil neposredno na dejanskega letalskega prevoznika, ali bo vložil tožbo pri pristojnih sodiščih ali, če je to določeno v upoštevnem nacionalnem pravu, da bo svojo terjatev odstopi tretji osebi, da bi si prihranil težave in stroške, ki bi ga lahko odvrnili od tega, da bi zoper tega prevoznika – zaradi omejene finančne koristi – osebno začel sodni postopek (sodba z dne 29. februarja 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, točka 44).
28
Sodišče je tako sklenilo, da cilj visoke ravni varstva letalskih potnikov nasprotuje temu, da se v pogodbo o prevozu vključi pogodbeno določilo o prepovedi odstopa pravic, ki jih imajo ti potniki na podlagi Uredbe št. 261/2004 (glej v tem smislu sodbo z dne 29. februarja 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, točka 46).
29
Iz tega po analogiji sledi, da cilj visoke ravni varstva potrošnikov nasprotuje široki razlagi pojma odpoved iz člena 22(2) Direktive 2008/48, ki jo je predlagalo predložitveno sodišče in ki bi vodila do prepovedi odstopa pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi te direktive. Tak odstop je namreč ena od pravnih možnosti, ki so lahko določene v nacionalnem pravnem redu, da se potrošnikom omogoči, da svoje pravice uveljavljajo tako, da si prihranijo težave in stroške, ki bi jih lahko odvrnili od osebnega začetka sodnega postopka zoper zadevnega prodajalca ali ponudnika.
30
Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 22(2) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki potrošniku omogoča, da tretji osebi, ki ni potrošnik, odstopi terjatev, ki izhaja iz kršitve pravice, ki mu je podeljena z nacionalnimi predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva.
Drugo vprašanje
31
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalno sodišče lahko ali celo mora po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogoja iz pogodbe o odstopu terjatve, ki jo je sklenil potrošnik, kadar se spor med družbo prevzemnico in prodajalcem ali ponudnikom, o katerem odloča, ne nanaša na to pogodbo o odstopu terjatve, temveč na terjatev potrošnika do tega prodajalca ali ponudnika.
32
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se spor o glavni stvari nanaša na terjatev, ki izhaja iz kreditne pogodbe, sklenjene med družbo PKO Bank Polski in potrošnikom, in katere prevzemnica je družba Zwrotybankowe.pl. Tako pogodba o odstopu ni predmet tega spora in navedeni potrošnik ni stranka v postopku, ki ga je začela zadnjenavedena družba.
33
Ob tem se predložitveno sodišče, ki se je seznanilo s pogodbo o odstopu, na podlagi katere ima družba Zwrotybankowe.pl procesno upravičenje, v utemeljitev drugega vprašanja za predhodno odločanje sklicuje na sodno prakso Sodišča, ki nacionalnemu sodišču nalaga, da mora takoj, ko ima na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente, po uradni dolžnosti preizkusiti morebitno nepoštenost pogodbenega pogoja.
34
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalno sodišče po uradni dolžnosti, takoj ko ima za to potrebne pravne in dejanske elemente, preizkusiti nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, in s tem izravnati neravnotežje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 26).
35
Ob tem je Sodišče tudi poudarilo, najprej, da je preizkus po uradni dolžnosti, ki ga mora nacionalno sodišče, ki odloča o sporu, obvezno opraviti na podlagi Direktive 93/13, omejen na pogodbene pogoje, katerih nepoštenost je mogoče ugotoviti na podlagi pravnih in dejanskih elementov iz spisa, s katerim razpolaga to nacionalno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 27).
36
Dalje, pojasnilo je, da mora navedeno nacionalno sodišče po uradni dolžnosti sprejeti pripravljalne ukrepe, če pravni in dejanski elementi, ki so že v spisu, vzbujajo resne dvome o poštenosti nekaterih pogojev, ki so, čeprav jih potrošnik ni izpodbijal, povezani s predmetom spora, in če zato izvajanje preizkusa po uradni dolžnosti, ki ga mora opraviti to sodišče, zahteva, da se sprejmejo taki pripravljalni ukrepi (sodba z dne 11. marca 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 38). Če ni učinkovitega nadzora nad morebitno nepoštenostjo pogojev zadevne pogodbe, namreč ni mogoče zagotoviti spoštovanja pravic, zagotovljenih z Direktivo 93/13 (sodba z dne 7. novembra 2019, Profi Credit Polska, C‑419/18 in C‑483/18, EU:C:2019:930, točka 66 in navedena sodna praksa).
37
Nazadnje, Sodišče je kljub temu razsodilo, da mora nacionalno sodišče v mejah predmeta spora pred njim po uradni dolžnosti preučiti pogodbeni pogoj, kar zadeva varstvo, ki ga je potrošniku treba zagotoviti na podlagi Direktive 93/13, da bi se preprečilo, da bi bili zahtevki tega potrošnika zavrnjeni z odločbo, ki bi morda postala pravnomočna, čeprav bi jim bilo mogoče ugoditi, če ta potrošnik zaradi nevednosti ne bi opustil sklicevanja na nepoštenost tega pogoja (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 32).
38
Iz preudarkov, navedenih v točkah od 34 do 37 te sodbe, izhaja, da obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi pogodbeni pogoj, velja glede pogojev, ki so, čeprav jih zadevni potrošnik ni izpodbijal, navedeni v pogodbi, ki je predmet spora, in da je ta nadzor utemeljen z zahtevo po varstvu, ki mora biti temu potrošniku zagotovljeno na podlagi Direktive 93/13.
39
Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da družba Zwrotybankowe.pl predlaga, naj se družbi PKO Bank Polski naloži plačilo terjatve, ki izhaja iz kreditne pogodbe, ki jo je potrošnik sklenil s to banko, zaradi domnevne kršitve obveznosti obveščanja iz Direktive 2008/48 ob sklenitvi te pogodbe. Družba PKO Bank Polski v obrambo med drugim trdi, da na podlagi člena 22(2) Direktive 2008/48 taka terjatev, iz katere izhaja procesno upravičenje tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ne more biti predmet pogodbe o odstopu.
40
Iz tega sledi, da pogodbeni pogoj, ki ga predložitveno sodišče navaja v vprašanju za predhodno odločanje, ni v mejah predmeta spora, o katerem odloča, tako da temu sodišču ni mogoče naložiti, da ga mora po uradni dolžnosti preučiti v okviru varstva, ki ga je treba temu potrošniku zagotoviti na podlagi Direktive 93/13 v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 37 te sodbe.
41
Poleg tega je treba v zvezi s tožbo, ki jo vloži družba, ki je pridobila terjatev potrošnika, proti njegovemu sopogodbeniku, ki je prodajalec ali ponudnik, ugotoviti – kot je generalna pravobranilka navedla v točki 32 sklepnih predlogov – da za tožbo med dvema prodajalcema ali ponudnikoma ni značilno neravnotežje, ki obstaja v okviru tožbe med potrošnikom in njegovim sopogodbenikom, ki je prodajalec ali ponudnik (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, točka 38).
42
Kot je namreč navedeno v točki 34 te sodbe, je Sodišče že poudarilo, da mora nacionalno sodišče zaradi tega, ker sta potrošnik in prodajalec ali ponudnik v neenakem položaju, po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, in s tem izravnati tako neravnotežje.
43
Iz tega sledi – drugače kot v primeru iz sodne prakse, navedene v točki 34 te sodbe – da za zagotovitev učinkovitosti sistema varstva potrošnikov, ki se želi doseči z Direktivo 93/13, ni nujno, da nacionalno sodišče, ki odloča v sporu med prodajalcema ali ponudnikoma, kot sta družba, ki je prevzela pravice potrošnika, in prodajalec ali ponudnik, ki je sopogodbenik potrošnika, po uradni dolžnosti preizkusi morebitno nepoštenost pogoja iz pogodbe, ki jo je sklenil potrošnik (sodba z dne 11. aprila 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, točka 39).
44
Poleg tega, kot navaja predložitveno sodišče, bi v obravnavani zadevi ugotovitev nepoštenosti enega ali več pogojev iz pogodbe o odstopu povzročila – če pogodba brez teh pogojev ne bi mogla obstajati – da zadevna prevzemnica, in sicer družba Zwrotybankowe.pl, ne bi več imela procesnega upravičenja, in torej v okviru postopka, ki poteka pred tem sodiščem, ne bi mogla biti potrošniku odstopniku dodeljena nikakršna odškodnina. Tak položaj bi lahko škodil učinkovitemu varstvu potrošnika, saj bi bil potrošnik takoj prikrajšan vsaj za del terjatve, ki jo je želel uveljaviti s pogodbo o odstopu, ne da bi imel možnost izjaviti se v zvezi s tem, ker ni bil stranka v sporu o glavni stvari.
45
Iz tega sledi, da člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ne zahtevata, da nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusi morebitno nepoštenost pogoja iz pogodbe o odstopu terjatve, sklenjene med potrošnikom in prevzemnikom pravic tega potrošnika, kadar se spor, o katerem odloča, ne nanaša na to pogodbo o odstopu terjatve, temveč na terjatev tega potrošnika do banke, ki je z njim sklenila kreditno pogodbo.
46
V teh okoliščinah je izključno nacionalno sodišče pristojno, da presodi, ali in v kolikšnem obsegu mu nacionalno pravo dovoljuje ali celo nalaga, da preveri obstoj procesnega upravičenja družbe Zwrotybankowe.pl, zlasti tako, da preuči vsebino pogodbe, ki ji morebiti daje procesno upravičenje, ni pa predmet spora, o katerem odloča. Vendar zaradi spoštovanja načela učinkovitosti prava Unije uporaba nacionalne postopkovne določbe ne sme onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki so med drugim podeljene z Direktivo 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 17. maja 2022, SPV Project 1503 in drugi, C‑693/19 in C‑831/19, EU:C:2022:395, točka 60). Tako mora to nacionalno sodišče paziti, da ta določba ne privede do škodljivih posledic za zadevnega potrošnika, če ta ni imel možnosti svojih argumentov uveljavljati v kontradiktornem postopku (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, točka 44).
47
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalnemu sodišču ni treba po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogoja iz pogodbe o odstopu terjatve, ki jo je sklenil potrošnik, kadar se spor med družbo prevzemnico in prodajalcem ali ponudnikom, o katerem odloča, ne nanaša na to pogodbo o odstopu terjatve, temveč na terjatev potrošnika do tega prodajalca ali ponudnika.
Stroški
48
Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Člen 22(2) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki potrošniku omogoča, da tretji osebi, ki ni potrošnik, odstopi terjatev, ki izhaja iz kršitve pravice, ki mu je podeljena z nacionalnimi predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva.
2.
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
nacionalnemu sodišču ni treba po uradni dolžnosti preučiti nepoštenosti pogoja iz pogodbe o odstopu terjatve, ki jo je sklenil potrošnik, kadar se spor med družbo prevzemnico in prodajalcem ali ponudnikom, o katerem odloča, ne nanaša na to pogodbo o odstopu terjatve, temveč na terjatev potrošnika do tega prodajalca ali ponudnika.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.