SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 20. aprila 2023(*)
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 655/2014 – Postopek za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov – Pogoji za izdajo takega naloga – Člen 4 – Pojem ‚sodna odločba‘ – Člen 7 – Pojem ‚sodna odločba, […] v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek‘ – Sodna odločba, s katero je dolžniku za primer kršitve odredbe o prenehanju naložena denarna kazen – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Člen 55 – Področje uporabe“
V zadevi C‑291/21,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (sodnik, pristojen za izvršbo, pri sodišču prve stopnje v Liègeu, Belgija) z odločbo z dne 6. maja 2021, ki je na Sodišče prispela 7. maja 2021, v postopku, ki ga je sprožil
Starkinvest SRL,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi A. Prechal, predsednica senata, M. L. Arastey Sahún, sodnica, F. Biltgen (poročevalec), N. Wahl in J. Passer, sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: C. Di Bella, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. junija 2022,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Starkinvest SRL V. Lamberts in A. Palmisano, avocats,
–        za belgijsko vlado M. Jacobs, C. Pochet in M. Van Regemorter, agenti,
–        za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in J. Langer, agenta,
–        za Evropsko komisijo S. Noë in W. Wils, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. oktobra 2022
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 in člena 7(2) Uredbe (EU) št. 655/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2014, L 189, str. 59) ter člena 55 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je sprožila družba Starkinvest SRL, da bi se z evropskim nalogom za zamrznitev bančnih računov (v nadaljevanju: nalog za zamrznitev) izvršila sodna odločba, s katero je bila za primer kršitve odredbe o prenehanju, izdane zoper družbi Soft Paris EURL in Soft Paris Parties LTD, naložena denarna kazen.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba št. 1215/2012
3        Člen 39 Uredbe št. 1215/2012 določa:
„Sodna odločba, ki je izdana v državi članici in je izvršljiva v tej državi članici, je izvršljiva tudi v drugih državah članicah, ne da bi jo bilo treba razglasiti za izvršljivo.“
4        Člen 55 te uredbe določa:
„Sodna odločba, izdana v državi članici, ki nalaga plačilo denarne kazni, je izvršljiva v zaprošeni državi članici samo, če je znesek kazni dokončno določilo sodišče izvora.“
Uredba št. 655/2014
5        V uvodnih izjavah 12 in 14 Uredbe št. 655/2014 je navedeno:
„(12)      Nalog za zamrznitev bi moral biti na voljo za namen zavarovanja zahtevkov, ki so že zapadli v plačilo. Na voljo bi moral biti tudi za zahtevke, ki še niso zapadli v plačilo, kolikor izhajajo iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, in je njihov znesek mogoče določiti, vključno z zahtevki v zvezi z deliktom ali kvazideliktom in tožbenimi zahtevki za odškodnino ali za vrnitev v prejšnje stanje, ki temeljijo na dejanju, zaradi katerega je bil uveden kazenski postopek.
[…]
(14)      Pri pogojih za izdajo naloga za zamrznitev bi bilo treba doseči ustrezno ravnotežje med interesom upnika, da pridobi nalog, in interesom dolžnika, da prepreči zlorabo naloga.
Kadar upnik vloži vlogo za izdajo naloga za zamrznitev pred pridobitvijo sodne odločbe, bi zato sodišče, pri katerem je vloga vložena, na podlagi dokazov, ki jih predloži upnik, moralo ugotoviti, da bo upnik verjetno uspel z zahtevkom v glavni stvari zoper dolžnika.
Poleg tega bi moral upnik v vseh primerih, vključno kadar je že pridobil sodno odločbo, sodišču dokazati v zadostni meri, da njegov zahtevek nujno potrebuje sodno varstvo in da bo izvršitev obstoječe ali prihodnje sodne odločbe brez naloga lahko ovirana ali precej otežena, ker obstaja dejansko tveganje, da bi lahko dolžnik, še preden bi upnik uspel doseči izvršitev obstoječe ali prihodnje sodne odločbe, porabil, prikril ali uničil svoja sredstva oziroma jih prodal pod ceno ali v neobičajnem obsegu ali na neobičajen način.
[…]“
6        Člen 4 te uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, v točkah 5, 8 in 11 določa:
„V tej uredbi:
[…]
5.      ‚zahtevek‘ pomeni zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, ali zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču;
[…]
8.      ‚sodna odločba‘ pomeni vsako odločbo, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno z odločbo o določitvi stroškov, ki jo izda sodni uradnik;
[…]
11.      ‚država članica izvora‘ pomeni državo članico, v kateri je bil izdan nalog za zamrznitev“.
7        Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Razpoložljivost“, določa:
„Nalog za zamrznitev je upniku na voljo v naslednjih primerih:
(a)      preden upnik v državi članici začne postopek v glavni stvari zoper dolžnika ali v kateri koli fazi takega postopka, vse do izdaje sodne odločbe ali potrditve ali sklenitve sodne poravnave;
(b)      potem ko upnik v državi članici pridobi sodno odločbo, sodno poravnavo ali javno listino, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek.“
8        Člen 6(3) te uredbe določa:
„Kadar je upnik že pridobil sodno odločbo ali sodno poravnavo, so za izdajo naloga za zamrznitev glede zahtevka, navedenega v sodni odločbi ali sodni poravnavi, pristojna sodišča države članice, v kateri je bila izdana sodna odločba ali potrjena ali sklenjena sodna poravnava.“
9        Člen 7 Uredbe št. 655/2014, naslovljen „Pogoji za izdajo naloga za zamrznitev“, določa:
„1.      Sodišče izda nalog za zamrznitev, če upnik predloži zadostne dokaze, na podlagi katerih sodišče ugotovi, da je ukrep zavarovanja v obliki naloga za zamrznitev nujen, ker obstaja dejansko tveganje, da bo brez takega ukrepa poznejša izvršitev upnikovega zahtevka zoper dolžnika ovirana ali precej otežena.
2.      Kadar upnik v državi članici še ni pridobil sodne odločbe, sodne poravnave ali javne listine, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, upnik predloži tudi zadostne dokaze, na podlagi katerih sodišče ugotovi, da bo verjetno uspel v glavni stvari zahtevka zoper dolžnika.“
10      Člen 8(2)(g)(ii) te uredbe določa:
„Vloga [za izdajo naloga za zamrznitev] vsebuje naslednje informacije:
[…]
(g)      znesek, za katerega se zahteva nalog za zamrznitev:
[…]
(ii)      kadar je upnik že pridobil sodno odločbo, sodno poravnavo ali javno listino, pa znesek glavnice zahtevka, navedenega v sodni odločbi, sodni poravnavi ali javni listini, ali njegovega dela ter morebitnih obresti in stroškov, ki jih je mogoče izterjati, v skladu s členom 15“.
11      Člen 17(1) navedene uredbe določa:
„Sodišče, ki obravnava vlogo za izdajo naloga za zamrznitev, preveri, ali so pogoji in zahteve iz te uredbe izpolnjeni.“
12      Člen 48(b) te uredbe določa, da ta uredba ne posega v Uredbo št. 1215/2012.
Belgijsko pravo
13      Belgijski zakonodajalec je z zakonom z dne 31. januarja 1980 (Moniteur belge z dne 20. februarja 1980, str. 2181) potrdil Beneluško konvencijo o enotnem zakonu v zvezi z denarno kaznijo in Prilogo (enotni zakon o denarni kazni), podpisani 26. novembra 1973 v Haagu. Od takrat je denarna kazen urejena v členih od 1385a do 1385h sodnega zakonika.
14      Člen 1385a tega zakonika določa:
„Sodišče lahko na predlog ene od strank drugi stranki naloži plačilo denarnega zneska, imenovanega denarna kazen, če ne bi bila izpolnjena glavna obveznost […], pri čemer to ne vpliva na morebitno odškodnino. […]“
15      Člen 1385b navedenega zakonika določa:
„Sodišče lahko določi denarno kazen kot enkratni znesek oziroma kot znesek na časovno enoto ali na kršitev. V zadnjih dveh primerih lahko sodišče določi tudi znesek, nad katerim bo naložitev denarnih kazni prenehala učinkovati.“
16      Člen 1385c istega zakonika določa:
„Denarno kazen je treba, ko se primer kršitve uresniči, v celoti plačati stranki, ki je zahtevala njeno naložitev. Ta stranka lahko zahteva njeno izterjavo na podlagi istega naslova, s katerim je bila ta denarna kazen določena.“
17      Člen 1498 sodnega zakonika določa:
„V primeru težav pri izvršbi lahko vsaka zainteresirana stranka vloži pritožbo pri sodniku, pristojnem za izvršbo, vendar vložitev te pritožbe nima odložilnega učinka. Sodnik, pristojen za izvršbo, po potrebi rubež razveljavi.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
18      S sodbo tribunal de commerce de Liège (gospodarsko sodišče v Liègeu, Belgija) z dne 3. septembra 2013, ki je bila potrjena s sodbo cour d’appel de Liège (višje sodišče v Liègeu, Belgija) z dne 6. januarja 2015, je bilo družbama Soft Paris in Soft Paris Parties – z zagrozitvijo denarne kazni 2500 EUR na kršitev – med drugim naloženo, naj na ozemlju Beneluksa prenehata tržiti svoje proizvode in storitve pod besedno znamko SOFT PARIS.
19      Družba Starkinvest je 27. aprila 2021 pridobila plačilni nalog za plačilo zneska 86.694,22 EUR, od tega 85.000 EUR iz naslova denarne kazni za obdobje od 24. marca do 27. aprila 2021.
20      Družba Starkinvest je z vlogo, ki jo je 3. maja 2021 vložila v sodnem tajništvu tribunal de première instance de Liège (sodišče prve stopnje v Liègeu, Belgija), zaprosila za izdajo evropskega naloga za zamrznitev bančnega računa, in sicer za znesek v višini 85.000 EUR v zvezi z vsemi zneski, ki so morebiti na francoskih bančnih računih družbe Soft Paris Parties, katere sedež je na Irskem.
21      Juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (sodnik, pristojen za izvršbo, pri sodišču prve stopnje v Liègeu), ki je predložitveno sodišče, v okviru analize pogojev za izdajo naloga za zamrznitev teh bančnih računov navaja, da člen 7 Uredbe št. 655/2014 določa ureditev, ki razlikuje med dvema primeroma, in sicer prvim, v katerem upnik že ima izvršilni naslov in mu zato ni treba dokazati utemeljenosti svojega zahtevka, in drugim, v katerem upnik takega izvršilnega naslova nima, tako da mora predložiti dokaz, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika verjetno ugodeno.
22      Iz tega po mnenju predložitvenega sodišča izhaja, da je preizkus, ki ga mora opraviti v obravnavanem primeru, odvisen od tega, ali se družba Starkinvest lahko sklicuje na sodbo cour d’appel de Liège (višje sodišče v Liègeu) z dne 6. januarja 2015 kot na izvršilni naslov, to je na sodno odločbo, „v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014.
23      V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da ta sodba, s katero je bilo naloženo plačilo denarnih kazni v korist družbe Starkinvest za primer neizpolnitve odredbe o prenehanju, ne vključuje točnega zneska denarnih kazni, saj ta ob izdaji te odločbe po definiciji še ni bil znan. Vendar naj v skladu z belgijskim pravom zneska denarnih kazni ne bi bilo treba določiti pred rubežem, saj je sklep, s katerim je naloženo plačilo denarnih kazni, izvršljiv in je bil vročen. Pristojno sodišče naj bi se o tem vprašanju izreklo le v okviru postopka z ugovorom zoper opravljeni rubež.
24      Ker pa je „zahtevek“ v členu 4 Uredbe št. 655/2014 opredeljen kot „zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, ali zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču“, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je denarno kazen, katere podlaga in osnovni znesek sta določena v sodni odločbi, njen izterljivi znesek pa je odvisen od morebitnih prihodnjih kršitev dolžnika, mogoče šteti za zahtevek v smislu te določbe.
25      Predložitveno sodišče v bistvu navaja, da če bi bil odgovor pritrdilen, bi bilo mogoče odločbo o naložitvi denarne kazni šteti za sodno odločbo, „v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014, kar bi sodišču države članice izvora, ki odloča o vlogi za izdajo naloga za zamrznitev, odvzelo vsakršno pooblastilo za nadzor obstoja uveljavljanega zahtevka. Tak nadzor pa bi sodišču, ki odloča o navedeni vlogi, omogočil, da preveri, ali je denarna kazen, v zvezi s katero se predlaga izdaja naloga za zamrznitev, verjetno dolgovana, ali se uporabi pravilo o zastaranju in ali so bila spoštovana vsa postopkovna pravila, vključno s tistimi, ki se nanašajo na informativnost vročitve v zvezi z izrečeno denarno kaznijo.
26      Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba pri razlagi, ki jo je treba podati, upoštevati člen 55 Uredbe št. 1215/2012, saj ta člen določa, da je sodna odločba, izdana v državi članici, ki nalaga plačilo denarne kazni, izvršljiva v zaprošeni državi članici samo, če je znesek kazni dokončno določilo sodišče izvora.
27      Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba – če se sprejme, da je treba sodno odločbo, s katero je naložena denarna kazen, opredeliti za sodno odločbo, „v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014 in da obstoj takega izvršilnega naslova sodišču, ki je pristojno za izdajo evropskega naloga za zamrznitev, odvzame pooblastilo za presojo obstoja zahtevka – zahtevati, da je točen znesek denarne kazni določen pred tem.
28      V teh okoliščinah je juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (sodnik, pristojen za izvršbo, pri sodišču prve stopnje v Liègeu) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:
„1.      Ali je vročena sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni, če krši odredbo o prenehanju ravnanja, sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v smislu člena 7(2) Uredbe [št. 655/2014]?
2.      Ali sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni, čeprav je izvršljiva v državi izvora, spada pod pojem ‚sodna odločba‘ v smislu člena 4 Uredbe [št. 655/2014], če denarna kazen ni bila določena v skladu s členom 55 Uredbe [št. 1215/2012]?“
Postopek pred Sodiščem
29      Predložitveno sodišče je Sodišču predlagalo, naj to zadevo obravnava po hitrem postopku na podlagi člena 105(1) Poslovnika Sodišča.
30      V utemeljitev svojega predloga se je sklicevalo na naravo vloge za izdajo naloga za zamrznitev, ki mu je bila predložena, in na dejstvo, da je postopek v zvezi s sporom prekinjen, dokler Sodišče ne poda razlage.
31      Iz člena 105(1) Poslovnika izhaja, da če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, lahko predsednik Sodišča na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se z odstopanjem od določb navedenega poslovnika predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
32      V obravnavanem primeru je predsednik Sodišča 14. junija 2021 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odločil, da zavrne predlog za obravnavanje po hitrem postopku, ker z razlogi, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni mogoče dokazati, da so pogoji iz člena 105(1) Poslovnika v okviru te zadeve izpolnjeni.
33      Hitri postopek je namreč postopkovni instrument, namenjen odzivu na položaj izjemne nujnosti (sodba z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 37 in navedena sodna praksa). Z zgolj – sicer legitimnim – interesom pravnih subjektov, da se čim prej določi obseg pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, ali z zgolj gospodarskimi interesi, ne glede na to, kako pomembni in legitimni so, uporabe hitrega postopka ni mogoče upravičiti (glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2021, Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, točki 43 in 45 ter navedena sodna praksa).
Vprašanji za predhodno odločanje
34      Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(2) Uredbe št. 655/2014 razlagati tako, da sodna odločba, s katero se dolžniku naloži plačilo denarne kazni za primer prihodnje kršitve odredbe o prenehanju in s katero torej znesek te denarne kazni ni dokončno določen, pomeni sodno odločbo, v kateri je določeno, da mora navedeni dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v smislu te določbe, tako da je upnik, ki predlaga izdajo naloga za zamrznitev, oproščen obveznosti predložitve zadostnih dokazov, ki bi to sodišče prepričali, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika verjetno ugodeno.
35      V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu s členom 17(1) Uredbe št. 655/2014 sodišče, ki obravnava vlogo za izdajo naloga za zamrznitev, preveriti, ali so pogoji in zahteve iz te uredbe izpolnjeni.
36      Pogoji za izdajo naloga za zamrznitev so določeni v členu 7 Uredbe št. 655/2014. Odstavek 1 tega člena v povezavi z njegovim odstavkom 2 v bistvu določa, da sodišče, ki mu je bila predložena vloga za izdajo naloga za zamrznitev, ta nalog izda, če upnik, ki je pridobil sodno odločbo, sodno poravnavo ali javno listino, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, predloži zadostne dokaze, da je treba ukrep zavarovanja nujno sprejeti. Če upnik take sodne odločbe, sodne poravnave ali javne listine še ni pridobil, mora v skladu z odstavkom 2 navedenega člena predložiti zadostne dokaze ne le o nujnosti predlaganega ukrepa, ampak tudi o verjetnosti, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika ugodeno.
37      Poleg tega je treba poudariti, da sta izraza „sodna odločba“ in „zahtevek“ iz člena 7(2) Uredbe št. 655/2014 opredeljena v točki 5 oziroma točki 8 člena 4 te uredbe.
38      Izraz „zahtevek“ je v členu 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014 opredeljen kot „zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, ali zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču“.
39      Če je torej mogoče nalog za zamrznitev uporabiti za zavarovanje zahtevkov, ki so že zapadli v plačilo, mora to veljati tudi za zahtevke, ki še niso zapadli v plačilo, če ti izhajajo iz pretekle transakcije ali dogodka in je njihov znesek mogoče določiti ob njihovem uveljavljanju na sodišču za namene izdaje navedenega naloga.
40      Med zahtevki, ki še niso zapadli v plačilo, iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014 so, kot je navedeno v uvodni izjavi 12 te uredbe, zahtevki v zvezi z deliktom ali kvazideliktom in tožbeni zahtevki za odškodnino ali za vrnitev v prejšnje stanje, ki temeljijo na dejanju, zaradi katerega je bil uveden kazenski postopek, med katere pa ne spada zahtevek, v zvezi s katerim je bila sprejeta sodna odločba, s katero je bila izrečena denarna kazen, iz postopka v glavni stvari.
41      Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točkah 65 in 66 sklepnih predlogov, mora do transakcije ali dogodka, iz katerega izvira zahtevek, ki še ni zapadel v plačilo, iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014, priti pred izdajo sodne odločbe, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, iz člena 7(2) te uredbe, kar očitno ne velja v obravnavanem primeru, saj lahko do kršitve odredbe o prenehanju, ki lahko privede do plačila denarne kazni, pride šele po izdaji sodne odločbe, s katero je bila denarna kazen izrečena.
42      Izraz „sodna odločba“, ki je v členu 4, točka 8, Uredbe št. 655/2014 opredeljen kot „vsak[a] odločb[a], ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje“, je treba razlagati tako, da mora biti ta sodna odločba izvršljiva (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Evropski nalog za zamrznitev bančnih računov), C‑555/18, EU:C:2019:937, točka 44).
43      Glede na navedeno je treba izraz „sodna odločba, […] v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, uporabljen v členu 7 Uredbe št. 655/2014, razumeti kot izvršljivo sodno odločbo, s katero je dolžniku naloženo plačilo zneska, ki je ob izdaji te sodne odločbe določen ali določljiv.
44      Kot pa je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 62, 63 in 73 sklepnih predlogov, čeprav sodna odločba, s katero je določen osnovni znesek denarne kazni, zagrožene za primer kršitve odredbe o prenehanju, ob predpostavki, da je ta odločba izvršljiva, sicer vsebuje naložitev teoretično določljivega zneska, pa ta sodna odločba ne more vsebovati točnega zneska zahtevka, ki ga je treba izterjati, saj je ta znesek odvisen od prihodnjih dogodkov in torej na dan izdaje sodne odločbe, s katero je ta denarna kazen izrečena, ni znan.
45      Izraz „sodna odločba, […] v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“ iz člena 7(2) Uredbe št. 655/2014 je treba namreč razlagati v njegovem sobesedilu, ob upoštevanju določb pred tem členom 7(2) in določb, ki mu sledijo.
46      Tako člen 6 Uredbe št. 655/2014 v odstavku 3 izrecno določa, da kadar je upnik že pridobil sodno odločbo, so „za izdajo naloga za zamrznitev glede zahtevka, navedenega v sodni odločbi“, pristojna sodišča države članice, v kateri je bila sodna odločba izdana.
47      Prav tako lahko upnik v skladu s členom 8(2)(g)(ii) Uredbe št. 655/2014 predlaga, da se nalog za zamrznitev izda za „znesek glavnice zahtevka, navedenega v sodni odločbi, […] ali [za] njegov[…] del[…]“.
48      Ker torej sodna odločba, s katero je stranki naloženo plačilo denarne kazni za primer prihodnje kršitve odredbe o prenehanju, ne vsebuje točnega zneska zahtevka, ki ga je treba izterjati, ta odločba ne more biti „sodna odločba, […] v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014, zaradi katere bi bil upnik oproščen predložitve zadostnih dokazov, ki bi sodišče, ki obravnava vlogo za izdajo takega naloga, prepričali, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika verjetno ugodeno.
49      To razlago potrjuje cilj Uredbe št. 655/2014, ki je na ravni Evropske unije uvesti postopek, ki je alternativa ukrepom zavarovanja, določenim v nacionalnem pravu, in ki z zavezujočimi določbami, ki se neposredno uporabljajo, omogoča učinkovito in hitro zamrznitev sredstev na bančnih računih (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Evropski nalog za zamrznitev bančnih računov), C‑555/18, EU:C:2019:937, točki 31 in 32).
50      Namen člena 7 Uredbe št. 655/2014 v povezavi z uvodno izjavo 14 te uredbe je namreč doseči pravično ravnotežje med interesi upnika in dolžnika s tem, da določa različne pogoje za izdajo naloga za zamrznitev glede na to, ali je upnik v državi članici že pridobil naslov, s katerim se od dolžnika zahteva poplačilo zahtevka. Natančneje, v prvem primeru mora upnik dokazati le, da je ukrep nujen zaradi neposredne nevarnosti, medtem ko mora v drugem primeru sodišče prepričati tudi o fumus boni iuris (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Evropski nalog za zamrznitev bančnih računov), C‑555/18, EU:C:2019:937, točka 40).
51      Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 75 in naslednjih sklepnih predlogov, bi lahko razlaga člena 7(2) Uredbe št. 655/2014, v skladu s katero bi naložitev zneska, ki ga je teoretično mogoče določiti, vendar njegov točen znesek ni gotov, pomenila „sodno odločbo, […] v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu navedene določbe, posegla v ravnovesje, navedeno v točki 50 te sodbe, ki je v tem, kot je razvidno iz uvodne izjave 14 te uredbe, da sta interes upnika, ki želi pridobiti nalog za zamrznitev, in interes dolžnika, ki je preprečiti vsakršno zlorabo takega naloga, uravnotežena.
52      Zato je zahteva, da se določi točen znesek zahtevka, ki ga je treba izterjati, in da se torej denarna kazen določi pred vročitvijo naloga za zamrznitev, utemeljena s spoštovanjem pravičnega ravnotežja, ki ga je treba ohraniti med interesi upnika in dolžnika.
53      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se belgijsko pravo v delu, v katerem se na področju denarne kazni uporabljajo določbe, sprejete na podlagi odobritve Beneluške konvencije o enotnem zakonu v zvezi z denarno kaznijo, podpisane 26. novembra 1973 v Haagu, razlikuje od pravil, ki veljajo v drugih državah članicah.
54      Za odpravo težav, ki bi lahko nastale zaradi razhajanj med zakonodajami držav članic glede tega vprašanja, je bila v člen 43 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32) vstavljena posebna določba, v skladu s katero je „[t]uja sodna odločba, ki nalaga plačilo periodične denarne kazni, […] izvršljiva v državi [članici], v kateri se zahteva izvršitev, samo v primeru, če je znesek kazni sodišče države [članice] izvora dokončno določilo“. To pravilo je bilo z enakim besedilom prevzeto v členu 49 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) in je zdaj v bistvu v členu 55 Uredbe št. 1215/2012 (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, točka 56).
55      Čeprav Uredba št. 655/2014 ne vsebuje enakovrednega pravila v zvezi z denarno kaznijo, pa iz tega ni mogoče sklepati, da je bil namen zakonodajalca Unije izključiti denarno kazen s področja uporabe te uredbe. Člen 48(b) navedene uredbe namreč določa, da ta uredba ne posega v Uredbo št. 1215/2012. Poleg tega zahteva, da je določen točen znesek zahtevka, ki ga je treba izterjati, in da se denarna kazen predhodno določi, ni le v skladu s ciljem učinkovitosti, ki mu sledi Uredba št. 655/2014, ampak je tudi v skladu z ravnovesjem interesov, ki ga ta uredba vzpostavlja (glej po analogiji sodbo z dne 9. septembra 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, točki 46 in 57).
56      Glede na navedeno je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 7(2) Uredbe št. 655/2014 razlagati tako, da sodna odločba, s katero se dolžniku naloži plačilo denarne kazni za primer prihodnje kršitve odredbe o prenehanju in s katero torej znesek te denarne kazni ni dokončno določen, ne pomeni sodne odločbe, v kateri je določeno, da mora navedeni dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v smislu te določbe, tako da upnik, ki predlaga izdajo naloga za zamrznitev, ni oproščen obveznosti predložitve zadostnih dokazov, ki bodo sodišče, ki obravnava vlogo za izdajo tega naloga, prepričali, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika verjetno ugodeno.
Stroški
57      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
Člen 7(2) Uredbe (EU) št. 655/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako, da
sodna odločba, s katero se dolžniku naloži plačilo denarne kazni za primer prihodnje kršitve odredbe o prenehanju in s katero torej znesek te denarne kazni ni dokončno določen, ne pomeni sodne odločbe, v kateri je določeno, da mora navedeni dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v smislu te določbe, tako da upnik, ki predlaga izdajo evropskega naloga za zamrznitev bančnih računov, ni oproščen obveznosti predložitve zadostnih dokazov, ki bodo sodišče, ki obravnava vlogo za izdajo tega naloga, prepričali, da bo njegovemu zahtevku v glavni stvari zoper dolžnika verjetno ugodeno.
Podpisi
*      Jezik postopka: francoščina.