62002CC0411_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod, pravni okvir, predhodni postopek in postopek
1. S to tožbo Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlagam, naj ugotovi, da Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz člena 14(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/10/ES z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju(2) .
2. Komisija zatrjuje, da Republika Avstrija ni sprejela potrebnih določb za pravilen prenos člena 14 Direktive 98/10, ki za vsako državo članico določa obveznost zagotovitve, da osnovni periodični obračun telekomunikacijskih storitev, ki ga izda posrednik fiksnega omrežja, vsebuje raven podrobnosti, ki omogoča preverjanje in nadzor stroškov, ki nastanejo z uporabo javnih telefonskih storitev.
3. Z Direktivo 98/10, ki je že bila predmet dveh tožb zaradi neizpolnitve obveznosti, prvič proti Italijanski in drugič proti Francoski republiki, ki ji navedeni državi članici(3) sicer nista nasprotovali, se poskuša, kot je izrecno navedeno v členu 1(1), drugi pododstavek, zagotoviti razpoložljivost kakovostnih javnih fiksnih telefonskih storitev v vsej Skupnosti in opredeliti vse storitve, do katerih bi morali imeti dostop vsi uporabniki, vključno s porabniki, po dostopni ceni.
4. Zato člen 14 Direktive 98/10 o razčlenjenem obračunavanju, napravah za zvočno klicanje in selektivni zapori klicev določa:
„1. Za zagotovitev, da bodo imeli uporabniki prek fiksnih telefonskih omrežij čim prej dostop do:
– […]
– razčlenjenega obračunavanja in selektivne zapore klicev na zahtevo,
lahko države članice določijo enega ali več operaterjev za zagotavljanje te zmogljivosti pretežnemu številu uporabnikov telefona najkasneje do 31. decembra 1998 in zagotovijo, da bo najkasneje do 31. decembra 2001 ta zmogljivost dostopna vsem uporabnikom.
[…]
2. Ob upoštevanju zahtev zakonodaje, ki se uporablja na področju varstva osebnih podatkov in zasebnosti, kot sta Direktiva 95/46/ES in Direktiva 97/66/ES, razčlenjeni računi prikazujejo zadovoljivo raven podrobnosti, da omogočajo preverjanje in nadzor stroškov uporabe javnih fiksnih telefonskih omrežij in/ali javnih fiksnih telefonskih storitev.
Osnovno razčlenjeno obračunavanje je za uporabnika na voljo brez dodatnih stroškov. Če je mogoče, se lahko naročniku za zmerno ceno ali brezplačno ponudi še natančnejša specifikacija. Osnovno raven razčlenjenega obračunavanja lahko določijo nacionalni regulativni organi.
Klici, ki so za naročnika brezplačni, skupaj s klici na telefonske številke za pomoč, se na naročnikovem razčlenjenem računu ne navedejo.“
5. Glede tega je treba poudariti, da je Direktiva 98/10, katere prenos je predmet te zadeve, od 25. julija 2003 razveljavljena skladno s členom 26 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva)(4) . Direktivo 98/10 je tako zamenjal nov pravni okvir, ki ga tvorijo Direktiva 2002/21, Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20/ES z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi)(5), Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19/ES z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu)(6) ter Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22/ES z dne 7. marca 2002 o univerzalnih storitvah in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah)(7) .
6. Ta zadnja direktiva 2002/22 je glede nadzora stroškov na podlagi razčlenjenega obračunavanja, nadaljevanje Direktive 98/10, ki jo nadomešča(8) .
7. Res je, da predmet te zadeve nista prenos in razlaga nove Direktive 2002/22, temveč prenos in razlaga Direktive 98/10, ki je bila medtem razveljavljena. V vsakem primeru je zanimivo poudariti, da je predmet urejanja obeh Direktiv, kar zadeva razčlenjeno obračunavanje, enak. Tako tudi Direktiva 2002/22 nalaga obveznost določitve osnovnega razčlenjenega obračunavanja, ki omogoča preverjanje in nadzor stroškov uporabe javnih telefonskih omrežij. Ta Direktiva izčrpno določa smisel in pomen osnovnega razčlenjenega obračunavanja ter se v ničemer ne razlikuje od člena 14(2) Direktive 98/10(9) .
8. Na podlagi njenega člena 32(1) bi države članice morale Direktivo 98/10 prenesti pred 30. junijem 1998.
9. Z dopisom z dne 23. septembra 1998 je avstrijska vlada obvestila Komisijo, da je bila Direktiva 98/10 v avstrijsko pravo prenesena na podlagi Telekommunikationsgesetz (zveznega zakona o telekomunikacijah, v nadaljevanju: TKG) in štirih uredb (Rahmenrichtlinienverordnung (uredbe o okvirni direktivi), Telekom‑Tarifgestaltungsverordnung (uredbe o določitvi tarif na področju telekomunikacij), Numerierungsverordnung (uredbe o oštevilčevanju) in Zusammenschaltungsverordnung (uredbe o medomrežnem povezovanju)).
10. Med različnimi določbami TKG je treba opozoriti na člen 94(1), s katerim naj bi bil prenesen člen 14(2) Direktive 98/10. Ta določba se glasi:
„[s]troški naročnikov morajo biti navedeni v obliki obračuna, ki razvršča zneske glede na vrsto stroškov. Če naročnik to zahteva, mora obračun prikazovati vse zneske ali tudi druge podrobnosti, ki se jih določi ob konkurenčnih pogojih. Za obračunavanje, ki prikazuje višjo raven podrobnosti od običajne, se pod tržnimi pogoji lahko določi plačilo. Znesek tega plačila biti določen glede na stroške, ki nastanejo zaradi natančnejšega prikaza.
[…]“
11. Z dopisom z dne 20. aprila 2001 je Komisija sporočila pridržke glede pravilnega prenosa člena 14(2) Direktive 98/10 v Republiki Avstriji in to državo članico v skladu s členom 226 ES z opominom pozvala, naj svoja stališča predloži v roku dveh mesecev.
12. V dopisu z dne 20. junija 2001 so avstrijski organi Komisiji navedli, da člen 94 TKG izpolnjuje zahteve iz člena 14(2) Direktive. Po njihovem mnenju je običajen, v členu 94 TKG določen račun, dovolj podroben, da uporabniku omogoči učinkovit nadzor in preverjanje telefonskih stroškov v smislu Direktive.
13. 20. decembra 2001 je Komisija izdala obrazloženo mnenje, v katerem je ponovila pridržke in ugotovila, da osnovno razčlenjeno obračunavanje, ki ga predpisuje Republika Avstrija, nikakor ne omogoča učinkovitega nadzora telefonskih stroškov v smislu Direktive 98/10, ter Republiko Avstrijo pozvala, naj v ta namen v roku dveh mesecev sprejme potrebne določbe. Avstrijska vlada je z dopisom z dne 27. februarja 2002 vztrajala pri stališču, da je bil člen 14(2) Direktive 98/10 pravilno prenesen.
14. Ker je Komisija ugotovila, da se glede tega njeno stališče in stališče Republike Avstrije razlikujeta in da ta torej ni izpolnila obveznosti, je vložila tožbo na podlagi člena 226 ES, ki je bila vpisana v sodnem tajništvu 18. novembra 2002.
15. Tožeča stranka predlaga Sodišču, naj:
1) ugotovi, da Republika Avstrija s tem, da je izbrala obliko obračunavanja, ki razvršča zneske samo glede na vrsto stroškov in ne prikazuje dovolj natančne specifikacije, ki bi porabnikom zagotavljala učinkovit nadzor in preverjanje, ni izpolnila obveznosti iz člena 14(2) Direktive 98/10;
2) Republiki Avstriji naloži plačilo stroškov postopka.
16. Zastopnika Republike Avstrije in Komisije sta na obravnavi 12. februarja 2004 predstavila ustna stališča.
II – Trditve strank
A – Trditve Komisije
17. Po mnenju Komisije avstrijska vlada z določitvijo v členu 94(1) TKG, da morajo izvajalci telefonskih storitev prek fiksnega omrežja izstaviti osnovni razčlenjeni obračun, ki vsebuje samo razvrstitev zneskov glede na vrsto stroškov, dopušča ponudnikom, da na računu razvrščajo zneske po kategorijah klicev brez navedbe vsakega klica posebej.
18. Kot prikazuje telefonski račun, ki ga je Komisiji predložila avstrijska vlada, obsega brezplačno osnovno razčlenjeno obračunavanje, ki ga zahteva člen 94(1) TKG, le razdelitev skupne vrednosti računa, ki se nanaša na obračunsko obdobje dveh mesecev, v več zneskov, ki ustrezajo različnim kategorijam klicev: regionalnim, medregionalnim in mednarodnim klicem ter klicem, opravljenim pri vsakem od operaterjev mobilne telefonije. Enako se posebej obravnava vse klice za dostop do spletnih storitev ali do storitev z dodano vrednostjo. Znotraj vsake od teh kategorij je v računu navedeno zgolj število opravljenih klicev, skupno število porabljenih tarifnih enot in skupni strošek vsake kategorije klicev.
19. Po mnenju Komisije iz člena 14(2) Direktive 98/10 izrecno izhaja, da mora biti raven podrobnosti osnovnega obračunavanja dovolj visoka, da uporabniku omogoči preverjanje in nadzor stroškov, česar avstrijska vlada ne izpodbija. Stranki se ne strinjata glede vprašanja, ali v Avstriji določena raven podrobnosti osnovnega obračunavanja uporabniku omogoča učinkovit nadzor in preverjanje teh stroškov.
20. Dejstvo, da člen 14(2) Direktive 98/10 loči brezplačno osnovno razčlenjeno obračunavanje in račun z višjo ravnjo podrobnosti, ki se lahko strankam ponudi za dodatno plačilo, po mnenju Komisije v ničemer ne nasprotuje potrebi po zagotovitvi najnižje ravni podrobnosti računov, ki omogoča učinkovito preverjanje stroškov uporabnika. Po mnenju Komisije Republika Avstrija prav te možnosti preverjanja ne zagotavlja.
21. Po mnenju Komisije v avstrijski zakonodaji določeno osnovno razčlenjeno obračunavanje uporabniku ne daje dovolj informacij, ki bi mu omogočile preverjanje stroškov vsakega opravljenega klica in s tem učinkovit nadzor stroškov uporabe telefonskih storitev. Med temi informacijami so tiste, ki omogočajo prepoznavo vrste klica, kot so predpona države in/ali kraj, kamor je bil opravljen klic, ter informacije o njegovi dolžini, datumu in strošku.
B – Trditve Republike Avstrije
22. Avstrijska vlada odgovarja, da na podlagi besedila Direktive 98/10 in splošnega namena, ki ga zasleduje, ni nujno, da bi bil za učinkovito preverjanje uporabnikovih stroškov na računu naveden vsak klic.
23. Po mnenju avstrijske vlade imajo informacije, ki jih vsebuje avstrijski standardni razčlenjeni račun, zadovoljivo raven podrobnosti, ki omogoča takojšnjo zaznavo nepravilnosti, nenavadnosti ali napak s pomočjo primerjave zneskov na računu, razvrščenih po kategorijah klicev, z ustreznimi zneski na predhodnih računih. Meni, da ta primerjava omogoča nadzor razčlenjenih zneskov s preverjanjem vrste klicev, katerih strošek je posebno visok, ali s prepoznavo pogostejših ali daljših klicev od povprečja predhodnih klicev.
24. Avstrijska vlada prav tako navaja, da se lahko stranke, kadar dvomijo o računu, obrnejo na upravno komisijo za pomirjanje, ki razpolaga s podrobnimi podatki o opravljenih klicih. V letu 2001 je bilo pri tej komisiji vloženih 1418 pritožb glede telefonskih računov. Po mnenju avstrijske vlade do teh pritožb ne bi moglo priti, če računi v sedaj veljavni obliki ne bi omogočali preverjanja zneskov in nepravilnosti.
25. Avstrijska vlada sicer pritrjuje, da za osnovno razčlenjeno obračunavanje ne more določiti višje ravni podrobnosti od te, ki jo določa člen 94 TKG, ker bi v nasprotnem primeru iz tega nujno izhajala ena od dveh nesprejemljivih posledic: bodisi bi bila zaradi tega možnost ponudbe računov z višjo ravnjo podrobnosti, izrecno predvidena v členu 14(2) Direktive 98/10, odvečna in nesmiselna, bodisi bi morali računi z višjo ravnjo podrobnosti vsebovati tako podrobne informacije o opravljenih telefonskih klicih (kot je celotna navedba klicane številke), da bi nujno prišlo do nasprotovanja sistemu, ki ga uvaja veljavna zakonodaja o varstvu zasebnosti in osebnih podatkov, torej Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/66/ES z dne 15. decembra 1997 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti v sektorju telekomunikacij(10) .
III – Presoja
26. Med strankama so v treh pomembnih vidikih nedvomno znatne razlike. Prvi zadeva določitev, kaj je treba razumeti kot minimalno raven podrobnosti računov, ki zadošča, da sta uporabniku omogočena učinkovito preverjanje in nadzor stroškov uporabe telefonskih storitev. Druga razlika se nanaša na vprašanje, ali je zaradi višje ravni podrobnosti avstrijskega osnovnega obračunavanja dodatna raven podrobnosti, prav tako predvidena v členu 14(2) Direktive 98/10, odvečna. Končno, tretji vidik se nanaša na vprašanje, ali Republika Avstrija dejansko ne more predvideti standardnega obračunavanja z višjo ravnjo podrobnosti brez kršitve pravice do zasebnosti uporabnikov.
A – Določitev zadostne ravni podrobnosti osnovnega obračunavanja, da se uporabniku omogoči nadzor stroškov
27. 27.	Direktiva 98/10 ne vsebuje natančne določitve vseh informacij, ki jih je treba navesti na osnovnem razčlenjenem obračunu, ki je uporabniku na voljo brez dodatnih stroškov. To okoliščino je mogoče razumeti ob branju člena 14(2), drugi odstavek, navedene Direktive, saj ta določba določa, da lahko nacionalni regulativni organi določijo osnovno raven razčlenjenega obračunavanja. Očitno je, da bo pravom vsake države članice dejansko določilo raven podrobnosti, ki jo morajo obvezno in brezplačno vsebovati telefonski računi, in višje ravni podrobnosti, ki jih bo račun lahko vseboval, to je primere, ko obračunavanje na podlagi člena 14(2), drugi odstavek, ni več nujno brezplačno.
28. Člen 14(2) Direktive 98/10 določa namen, ki ga želi zagotoviti osnovno razčlenjeno obračunavanje. Tako določa, da „[…] razčlenjeni računi prikazujejo zadovoljivo raven podrobnosti, da omogočijo preverjanje in nadzor na stroški, ki nastanejo z uporabo javnih fiksnih telefonskih omrežij in/ali javnih fiksnih telefonskih storitev“. Iz te obveznosti, izrecno navedene v členu 14(2) Direktive 98/10, izhaja, da obstaja najnižja raven podrobnosti, ki jo morajo spoštovati razčlenjeni obračuni. Za rešitev razlike med stališčema Komisije in avstrijske vlade je treba opredeliti t a najnižji prag.
29. V ta namen lahko zgolj spomnimo, da je bila Direktiva 98/10 sprejeta na podlagi člena 100 A Pogodbe ES (ki je po preštevilčenju postal člen 95 ES), katere člen 3 določa: __Komisija ima v predlogih iz odstavka 1, ki zadevajo […] varstvo porabnikov, za izhodišče visoko raven varstva […]“.
30. V tem smislu je mogoče raven najmanjše zadostne podrobnosti računa, ki uporabniku kot porabniku
telefonskih storitev omogoča preverjanje zneska stroškov za opravljene telefonske klice, ocenjevati zgolj glede na dejstvo, da je zakonodajalec Skupnosti uporabnikom telefonskih storitev z naložitvjo te obvezne in brezplačne možnosti nadzora in preverjanja stroškov na podlagi računa želel zagotoviti visoko raven varstva.
31. Tako je treba določiti, kakšen je najmanjši obseg informacij, ki morajo biti navedene na računu, da bi uporabniku omogočile učinkovit nadzor stroškov telefonskih storitev.
32. Glede tega je treba poudariti, da stroški, ki nastanejo z opravljenimi klici, vsebujejo vsoto posamičnih stroškov vsakega opravljenega klica v obračunskem obdobju. Strošek vsakega klica sicer ni vedno enak, ker je odvisen od mnogih meril, med katerimi so dolžina klica, država, kraj ali operater (namreč mobilne telefonije) naslovnika klica, dan v tednu (lahko obstajajo posebne tarife za klice, opravljene na določene dni, posebno ob koncu tedna) ter celo ura klica (lahko obstajajo tarife, ki se razlikujejo glede na uro dneva).
33. Kot zlahka ugotovimo na podlagi teh elementov, v avstrijskih osnovnih razčlenjenih računih niso navedena merila, ki na koncu določijo strošek vsakega klica in posledično znesek za plačilo vseh opravljenih klicev v obdobju, upoštevanem v računu.
34. Čeprav je v avstrijskih računih razvidno razlikovanje med različnimi kategorijami klicev, se lahko strošek vsakega klica znotraj vsake od specificiranih kategorij razlikuje glede na elemente, ki v računu preprosto niso navedeni. Če na računu ni nobene informacije o teh dejavnikih, odločilnih za strošek klica, stranka ne bo mogla prepoznati posamičnega klica, ki jo bremeni, niti rekonstruirati realiziranih stroškov za določitev zneska, označenega na računu za vsak klic.
35. Tako lahko poskušamo merilo za določitev najmanjšega obsega informacij, ki morajo biti podane pri osnovnem razčlenjenem obračunavanju, oblikovati s trditvijo, da je za obstoj učinkovite možnosti preverjanja in nadzora nad stroški opravljenih telefonskih klicev v skladu z besedilom člena 14(2) Direktive 98/10 potrebno najmanj to, da lahko stranka s pomočjo informacij na računu in pogodbeno določenih tarif operaterja preveri strošek vsakega opravljenega klica in potrdi njegov obstoj.
36. Republiki Avstriji nič ne preprečuje, da bi ob spoštovanju določb člena 14(2) Direktive 98/10 določila posebno opredelitev podatkov, ki morajo biti vključeni v standardno razčlenjeno obračunavanje. Poudariti je treba, da se bo treba pri presoji po prostem preudarku v vsakem primeru nasloniti na številne možnosti, ki v skladu z zgoraj jasno oblikovanim merilom uporabniku omogočajo preverjanje in nadzor stroškov opravljenih telefonskih storitev.
37. V smislu tega merila ugotavljamo, da v Avstriji veljavna osnovna raven razčlenjenega obračunavanja ni zadostna, ker se stroški klicev znotraj vsake tarifne skupine, ki so razvidni na teh telefonskih računih, pri vsakem klicu razlikujejo na podlagi dejavnikov, ki jih ni mogoče preprosto preveriti na računu. Da bi avstrijska osnovna razčlenitev obračunavanja zagotovila učinkovit nadzor stroškov opravljenih klicev, bi morali standardni razčlenjeni računi vsebovati informacije o dejavnikih, ki so v Avstriji odločilni za določitev stroškov vsakega klica.
38. Nezadostne informacije v avstrijskem osnovnem razčlenjenem obračunavanju se sicer ne kažejo le pri mednarodnih klicih in klicih na mobilne telefone, temveč tudi pri regionalnih in nacionalnih klicih. Za vsako od teh vrst klicev se strošek razlikuje glede na dejavnike, ki na računu niso navedeni, kot je dan, ko je bil klic opravljen, ali ura klica. Pri mednarodnih klicih se lahko strošek vsakega klica ne glede na to, da je odvisen od dneva in ure klica, razlikuje ne le glede na državo, temveč tudi glede na to, ali gre za klic na fiksen telefon v tujini ali morda za klic na mobilni telefon v tej državi. Prav tako iz avstrijskega osnovnega razčlenjenega obračunavanja izhaja, da stranka tudi med državami, vključenimi v različna mednarodna tarifna območja in navedenimi na računu, ne more natančno prepoznati tistih, s katerimi je vzpostavila zvezo.
39. K temu je dodati dejstvo, da z razčlembo v Avstriji veljavnega standardnega računa uporabnik tudi ne more primerjati stroškov vsakega opravljenega klica s stroškom enako dolgega klica na isto številko prek drugega telefonskega operaterja, če nima možnosti preverjanja in učinkovitega nadzora nad stroški posamičnih klicev.
40. Ta možnost primerjave med tarifnimi ponudbami različnih operaterjev in možnost primerjave s stroški drugih komunikacijskih storitev sta načina, ki omogočata dejanski razvoj konkurenčnega trga na tem področju(11) . To je tudi eden od ciljev Direktive 98/10(12) .
41. Končno je treba poudariti, da v nasprotju s tem, kar zatrjuje avstrijska vlada, dejstvo, da lahko porabniki vložijo pritožbe glede telefonskih računov in da je bilo v letu 2001 vloženih 1418 tovrstnih pritožb pri komisiji za pomirjanje – postopek, ki uporabnikom omogoča dostop do razčlenjenih podatkov o opravljenih klicih – ni tako, da bi izkazovalo, da je raven podrobnosti avstrijskega osnovnega obračunavanja dovolj visoka, da omogoči uporabnikom učinkovito preverjanje in nadzor stroškov uporabe telefonskih storitev, skladno s členom 14(2) Direktive 98/10.
42. Možnost pritožbe pri komisiji za pomirjanje ali dejstvo, da je bilo vloženo določeno število pritožb, nikakor ne zmanjšujeta potrebe po določitvi višje ravni podrobnosti avstrijskega osnovnega obračunavanja od tiste, ki se trenutno zahteva v tej državi članici. Ravno nasprotno, višja raven podrobnosti porabnikom zagotavlja potrebne podatke, da lahko pritožbe utemeljijo z očitki, in s tem večjo učinkovitost sistema pomirjanja.
43. Avstrijska vlada je na obravnavi prav tako trdila, da določeni telefonski operaterji na telefonskih računih strankam ponujajo višjo raven podrobnosti in da je v primerjavi s podjetji, ki navajajo raven podrobnosti, za katero Komisija šteje, da je nezadostna, zoper njihove račune vloženih manj pritožb. Hkrati je avstrijska vlada navedla primere drugih podjetij, ki, nasprotno, s tem, da strankam ponujajo zelo razčlenjen obračun, povzročajo znatno številnejše pritožbe pri pristojnih službah.
44. Ti podatki očitno kažejo, da v nasprotju s tem, kar Republika Avstrija zatrjuje že od predhodnega postopka, obstoj možnosti pritožbe pri komisiji za pomirjanje in število vloženih pritožb ne potrjujeta, da je raven podrobnosti, ki jo določa Avstrija za standardne telefonske račune, zadostna glede na člen 14(2) Direktive 98/10. Protislovni primeri, ki jih je navedla Republika Avstrija, kažejo ravno na odsotnost neposredne povezave med ravnjo podrobnosti računov in pritožb pri komisiji za pomirjanje.
45. Po eni strani lahko v nasprotju s tem, kar zatrjuje Republika Avstrija, največje število vloženih pritožb/računov z nižjo ravnjo podrobnosti izhaja ravno iz težav, na katere naletijo stranke, če želijo učinkovito nadzirati svoje račune. Z drugimi besedami, razlog večjega števila pritožb ni nujno obstoj učinkovitega nadzora na stroški, temveč je lahko, nasprotno, posledica nezanesljivosti in negotovosti zaradi nezadostne ravni podrobnosti, ki bi porabnikom omogočila zadovoljiv nadzor nad stroški.
46. Po drugi strani, ker se število napak pri obračunavanju telefonskih klicev seveda razlikuje glede na telefonskega operaterja in ker je gotovo, da so te napake na bolj razčlenjenem računu vidnejše, lahko pri določenih podjetjih, ki omogočajo višjo raven podrobnosti obračunavanja, pride do povečanje števila pritožb.
B – Zatrjevana nesprejemljivost standardnega obračuna z višjo ravnjo podrobnosti zaradi možnosti ponudbe še podrobnejšega obračuna
47. Direktiva 98/10 v členu 14(2), drugi pododstavek, določa možnost, da se strankam po zmerni tarifi ali brezplačno ponudi višja raven podrobnosti obračunavanja.
48. Vendarle je treba poudariti, da v nasprotju s trditvami avstrijske vlade sprejetje višje ravni podrobnosti za osnovni razčlenjeni račun od ravni standardnega računa, ki trenutno velja v Avstriji, tej določbi ne odvzame uporabnosti. V račune je mogoče v skladu s členom 14(2), drugi pododstavek, Direktive 98/10 brezplačno ali po zmerni tarifi vključiti še druge informacije.
49. Stranke bodo lahko na računih prejele dodatne podrobnosti z namenom, da se jim pod tržnimi pogoji še olajša nadzor nad stroški ali da se jim posredujejo druge informacije o uporabi telefonskih storitev.
50. Ni nemogoče, da bi nekatere stranke zanimala možnost prejemanja računov, ki za določanje stroškov podrobno za vsak klic posebej opisujejo opravljene izračune ali ki podrobno navajajo različne sestavine stroška vsakega klica, npr. z razlikovanjem neto stroška od bruto stroška.
51. Lahko si tudi zamislimo, da lahko stranka želi informacije o številu in skupni dolžini prejetih telefonskih klicev v času obračunskega obdobja, tako da lahko primerja dolžino in stroške opravljenih klicev s prejetimi klici.
52. Gre za informacije, ki bi lahko bile na računih z višjo ravnjo podrobnosti od tiste z osnovnim razčlenjenim obračunavanjem, če bi obstajale stranke, ki bi jih zanimala možnost prejemanja takšnih dodatnih informacij za plačilo in če bi jih bilo po mnenju avstrijskih oblasti smiselno ponuditi strankam glede na posebnosti vsakega nacionalnega trga.
53. 	Torej v nasprotju s tem, kar poskuša dokazati avstrijska vlada, če bi avstrijski standardno razčlenjeni telefonski računi vsebovali višjo raven podrobnosti od tiste, ki jo trenutno določa člen 94(1) TKG, tako, da bi se spoštoval člen 14(2) Direktive 98/10, to ne bi preprečilo možnosti obračunavanja z višjo ravnjo podrobnosti, ki je v tem členu izrecno dovoljeno.
C – Zatrjevana kršitev zakonskih določb o varstvu zasebnosti
54. Kar zadeva razčlenjeno obračunavanje, člen 7 Direktive 97/66 v prvem odstavku določa, da „[i]majo naročniki pravico prejemati nerazčlenjene račune“. Ta določba je sicer vsekakor v skladu s členom 14(1), druga alinea, Direktive 98/10, ki določa, da morajo države članice zagotoviti dostop do __razčlenjenega obračuna in selektivne zapore klicev na zahtevo“. Člen 7(2) Direktive 97/66 določa, da __[d]ržave članice uporabijo nacionalne določbe, da bi uskladile pravice naročnikov, ki prejemajo razčlenjene račune, s pravico do zasebnosti uporabnikov klicateljev in klicanih naročnikov […]“.
55. Možnost, ki je državam članicam dana zaradi zagotovljanja varstva pravice do zasebnosti uporabnikov klicateljev in klicanih naročnikov, pa ni nezdružljiva z možnostjo uporabnika, naslovnika računa, da preverja in nadzira stroške telefonskih klicev, ki jih bo moral plačati.
56. V zvezi s tem je nejasno, kot Komisija poudarja v repliki, kako bi šlo na podlagi Direktive 97/66 s preprosto navedbo klicnih številk države in kraja ali datuma in ure klica lahko za osebne podatke, na podlagi katerih bi avstrijska vlada lahko upravičevala preprečevanje njihovega vključevanja v razčlenjene telefonske račune. Po eni strani bi taka odločitev prekoračila meje nujno potrebnih ukrepov za varstvo pravice do zasebnosti uporabnikov telefonskih storitev. Po drugi strani pa bi z zavrnitvijo dostopa do podatkov, odločilnih pri določanju stroška vsakega klica, nepopravljivo žrtvovala pravico naslovnika računa, da preveri in nadzira strošek vsakega klica.
57. Z vključitvijo dodatnih podatkov, ki smo jih omenili v točkah 49 do 52 teh sklepnih predlogov, ki jih, če je potrebno, lahko vsebujejo računi, ki omogočajo višjo raven podrobnosti, prav tako nikakor niso kršene zakonske določbe, na katere se sklicuje avstrijska vlada.
58. Avstrijska vlada lahko nedvomno meni, da je navedba telefonske številke klicanega naročnika v skrajšani obliki(13) na razčlenjenem računu (pri čemer se onemogoči, na primer, prepoznava zadnjih štirih številk) nujen ukrep za uskladitev naročnikove pravice do razčlenjenega obračunavanja s pravico uporabnikov klicateljev do spoštovanja njihove zasebnosti. Ta ukrep pa vendarle ne upravičuje tega, da osnovno razčlenjeno obračunavanje ne bi vsebovalo ločene navedbe vsakega klica s prikazom podatkov, pomembnih za preverjanje in nadzorovanje stroškov, med katerimi so ura, dolžina, klicna številka države, kraja ali mobilnega telefona.
IV – Predlog
59. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:
1) Ugotovi, da je Republika Avstrija s tem, da je izbrala osnovno raven razčlenitve obračunavanja, ki s preprostim prikazom razvršča zneske samo glede na vrsto stroškov in ne vsebuje dovolj natančne specifikacije, ki bi porabnikom zagotavljala učinkovit nadzor in preverjanje stroškov, ki nastanejo z uporabo telefonskih storitev, ni izpolnila obveznosti iz člena 14(2) Direktive 98/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju.
2) Republiki Avstriji naloži plačilo stroškov.
(1) .
(2)
–	UL L 101, str. 24.
(3)
–	Sodbi z dne 7. decembra 2000 v zadevi Komisija proti Italiji (C‑423/99, Recueil, str. I-11167) in z dne 13. junija 2002 v zadevi Komisija proti Franciji (C‑286/01, Recueil, str. I-5463).
(4)
–	UL L 108, str. 33.
(5)
–	UL L 108, str. 21.
(6)
–	UL L 108, str. 7.
(7)
–	UL L 108, str. 51.
(8)
–	Ta kontinuiteta je zlasti vidna v petnajsti uvodni izjavi Direktive 2002/22, ki določa: „Dostopnost telefonske storitve je povezana z informacijami, ki jih uporabniki dobijo o stroških uporabe telefona in tudi o relativnih stroških uporabe telefona v primerjavi z drugimi storitvami, povezana pa je tudi z njihovo sposobnostjo nadzora stroškov. Dostopnost zato pomeni, da porabniki dobijo pravice s tem, ko se podjetjem, ki so določena za izvajalce obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, naložijo obveznosti. Te obveznosti vključujejo določeno stopnjo razčlenjenega obračunavanja […]“.
(9)
–	Dejansko Priloga I k Direktivi 2002/22 določa, da morajo države članice zagotoviti, da smejo nacionalni regulativni organi „določiti osnovno raven razčlenjenih računov, ki jih morajo porabnikom zagotoviti podjetja […] brezplačno zato, da: (i) omogočijo preverjanje in nadzorovanje stroškov, ki nastanejo pri uporabi javnega telefonskega omrežja na fiksni lokaciji in/ali pripadajočih javno dostopnih telefonskih storitev, in (ii) ustrezno spremljajo svojo porabo in izdatke ter imajo tako račune pod primernim nadzorom. Naročnikom se lahko po ustreznih tarifah ali brezplačno ponudi izpis dodatnih podrobnosti, če je to primerno“.
(10)
–	UL 1998, L 24, str. 1.
(11)
–	V zvezi s tem četrta uvodna izjava Direktive 98/10 določa, da je „[…] dostopnost telefonskih storitev povezana z informacijo, ki se jo posreduje uporabnikom tako glede stroškov uporabe telefona tako kot glede strošek glede uporabe telefona v primerjavi z uporabo drugih storitev“.
(12)
–	Kot izhaja iz njene tretje, pete, enajste, štirinajste in sedemnajste uvodne izjave.
(13)
–	Kot sicer izrecno predvideva osemnajsta uvodna izjava Direktive 97/66, v kateri je navedeno, da „upoštevajoč, da je uvedba razčlenjenih računov izboljšala možnosti naročnika, da preveri pravilnost zneskov, ki mu jih je razčlenil operater storitev; da hkrati ta uvedba lahko krši zasebnost uporabnikov javnosti dostopnih telekomunikacijskih storitev; da morajo posledično za varstvo zasebnega življenja uporabnika države članice na področju telekomunikacijskih storitev vzpodbujati izvajanje možnosti, kot so drugi načini plačila, ki dopuščajo anonimen ali strogo zaseben dostop do javnosti dostopnih telekomunikacijskih storitev, na primer telefonske kartice, in možnosti plačila s kreditno kartico; da lahko države članice za iste namene zahtevajo prikrivanje določenega števila mest klicnih številk, navedenih v razčlenjenem računu“.