Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 21. svibnja 2026.(1)
Predmet C-230/25
Mihail Mihajlov Stefanov
Kazneni postupak
uz sudjelovanje:
Sofijske apelativne prokurature
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Apelativen sad – Sofia (Žalbeni sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Vrijednosti i ciljevi Unije – Vladavina prava – Načela neovisnosti i nesmjenjivosti sudaca – Sud koji odlučuje u kaznenom predmetu i koji je tuženik u građanskom predmetu za naknadu štete”
I.      Uvod
1.        Ovo mišljenje odnosi se na zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Apelativen sad – Sofia (Žalbeni sud u Sofiji, Bugarska). Taj sud pita Sud
o pravilima za primjenu prava na pravnu pomoć koje je osobito propisano Direktivom (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga (SL 2016., L 297, str. 1. i ispravak SL 2017., L 91, str. 40.). Konkretnije, pita u kojim uvjetima država članica može zatražiti naknadu troškova koji su joj nastali na temelju te pravne pomoći od osobe koja ju je koristila i protiv koje je u konačnici donesena osuđujuća kaznena presuda.
2.        Pravo na pravnu pomoć je, kao što je to Europski sud za ljudska prava odavno naglasio(2), ponekad nužno kako bi se omogućio djelotvoran pristup sudu. U praksi se to pravo temelji na dvama komplementarnim stupovima koje čine, s jedne strane, pomoć odvjetnika i, s druge strane, financiranje te pomoći. Iako se pravna pomoć na prvi pogled može činiti jednostavnim praktičnim načinom organizacije sudskog postupka, ona zapravo predstavlja nezaobilazno sredstvo za konkretizaciju prava na sudsku zaštitu u pravnom sustavu. Time što osobi osigurava pomoć odvjetnika, zapravo joj omogućuje pristup sudu i tako štiti pravičnost postupka. Pravna pomoć stoga jamči djelotvornost prava na sudsku zaštitu predviđenog člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kojim se sâmim uvjetuje provedba temeljne vrijednosti vladavine prava propisane člankom 2. UEU-a.
3.        U ovom slučaju pravnu pomoć valja razmotriti u posebnom kontekstu kaznenih postupaka koji su u tijeku pred nekoliko bugarskih sudova. Od Suda se osobito traži da utvrdi je li moguće, i u kojoj mjeri, zatražiti od osobe koja je koristila pravnu pomoć da nadoknadi troškove koji su s njom povezani. Kako bi se na to odgovorilo, valja osobito tumačiti Direktivu 2016/1919 u kojoj se, nakon dugotrajnog razmatranja zakonodavca o toj temi, definiraju zajednička minimalna pravila o pravu na pravnu pomoć u okviru kaznenih postupaka koja su države članice dužne poštovati.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        Uvodne izjave 1., 2., 8., 17. i 30. Direktive 2016/1919 glase kako slijedi:
„(1)      Svrha je ove Direktive osigurati učinkovitost prava na pristup odvjetniku, kao što je predviđeno Direktivom 2013/48/EU
Europskog parlamenta i Vijeća [, od 22.
listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode (SL 2013., L 294, str. 1. i ispravak SL 2023./90091, L)], stavljanjem na raspolaganje pomoći odvjetnika kojeg plaća država članica osumnjičenicima i okrivljenicima u kaznenom postupku [...].
(2)      Uspostavljanjem zajedničkih minimalnih pravila o pravu na pravnu pomoć za osumnjičenike, okrivljenike [...] ovom se Direktivom želi povećati povjerenje država članica u kaznenopravne sustave drugih država članica te time poboljšati uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima.
(8)      Pravna pomoć trebala bi pokrivati troškove obrane osumnjičenika, okrivljenika [...] Pri odobravanju pravne pomoći nadležna tijela država članica trebala bi moći zahtijevati da osumnjičenici, okrivljenici ili tražene osobe sami snose dio tih troškova ovisno o svojim financijskim sredstvima.
[...]
(17)      U skladu s člankom 6. stavkom 3. točkom (c) EKLJP-a osumnjičenici i okrivljenici koji nemaju dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika imaju pravo na pravnu pomoć kad to nalaže interes pravde. Tim se minimalnim pravilom državama članicama omogućuje da provedu provjeru imovinskog stanja, provjeru osnovanosti zahtjeva ili obje te provjere. Provedbom tih provjera ne bi trebalo ograničiti prava i postupovna jamstva osigurana Poveljom i EKLJP-om, kako ih tumače Sud i ESLJP, niti bi od njih trebalo odstupiti.
(30)      Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila. Države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena u ovoj Direktivi kako bi pružile višu razinu zaštite. [...] Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi trebala biti ispod standarda predviđenih Poveljom ili EKLJP-om, kako ih tumače Sud i ESLJP.”
5.        Člankom 2. te direktive, naslovljenim „Područje primjene”, određuje se:
„1.      Ova se Direktiva primjenjuje na osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku koji imaju pravo na pristup odvjetniku na temelju Direktive 2013/48/EU i:
(a)      kojima je oduzeta sloboda,
(b)      kojima mora pomagati odvjetnik u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom [...]
[...]”
6.        Člankom 4. navedene direktive, naslovljenim „Pravna pomoć u kaznenom postupku”, predviđa se:
„1.      Države članice osiguravaju da osumnjičenici i okrivljenici koji nemaju dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika imaju pravo na pravnu pomoć kad to nalaže interes pravde.
2.      Države članice mogu provesti provjeru imovinskog stanja, provjeru osnovanosti zahtjeva ili obje te provjere kako bi utvrdile treba li se odobriti pravna pomoć u skladu sa stavkom 1.
3.      Pri provjeri imovinskog stanja država članica uzima u obzir sve relevantne i objektivne čimbenike, kao što su prihod, imovina i obiteljske prilike dotične osobe, kao i troškovi pomoći odvjetnika i životni standard u toj državi članici, kako bi, na temelju kriterija koji se primjenjuju u toj državi članici, utvrdila nedostaje li osumnjičeniku ili okrivljeniku dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika.
4.      Pri provjeri osnovanosti zahtjeva država članica uzima u obzir ozbiljnost kaznenog djela, složenost predmeta i težinu očekivane sankcije kako bi utvrdila nalaže li interes pravde odobravanje pravne pomoći. U svakom slučaju smatra se da su uvjeti u slučaju provjere osnovanosti zahtjeva ispunjeni u sljedećim situacijama:
(a)      kada je osumnjičenik ili okrivljenik izveden pred nadležni sud ili suca kako bi se odlučilo o pritvoru u bilo kojem stadiju postupka u okviru područja primjene ove Direktive; i
(b)      tijekom pritvora.
[...]”
7.        Članak 9. te direktive, naslovljen „Ranjive osobe”, glasi kako slijedi:
„Države članice osiguravaju da se pri provedbi ove Direktive uzimaju u obzir posebne potrebe ranjivih osumnjičenika, okrivljenika i traženih osoba.”
8.        Člankom 11. Direktive 2016/1919 određuje se:
„Ništa u ovoj Direktivi ne tumači se kao ograničavanje ili odstupanje od bilo kojih prava i postupovnih jamstava osiguranih Poveljom, EKLJP-om ili drugim mjerodavnim odredbama međunarodnog prava ili prava bilo koje države članice kojim je predviđena viša razina zaštite.”
B.      Bugarsko pravo
9.        Člankom 94. Nakazatelno-procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK) određuje se:
„(1)      Sudjelovanje odvjetnika u kaznenom postupku obvezno je kad:
[...]
6.      [...] je okrivljeniku oduzeta sloboda;
[...]
8.      se o predmetu raspravlja u odsutnosti okrivljenika;
9.      Okrivljenik ne može platiti nagrade za rad odvjetnika, a želi se koristiti odvjetničkim uslugama i interes pravde to nalaže.
[...]
(3)      Ako je sudjelovanje odvjetnika obvezno, nadležno tijelo kao branitelja imenuje odvjetnika [...]”
10.      U članku 189. stavku 3. NPK‑a navodi se:
„Kad je optuženik proglašen krivim, sud mu nalaže snošenje troškova, uključujući nagrade za rad odvjetnika i druge troškove odvjetnika imenovanog po službenoj dužnosti, kao i troškove koje su snosili privatni tužitelj i stranka koja je podnijela imovinskopravni zahtjev. Kada je osuđeno više osoba, sud određuje udio koji svaka od njih treba platiti.”
11.      Člankom 23. Zakona za pravnata pomošt (Zakon o pravnoj pomoći) određuje se:
„(1)      Sustav pravne pomoći [...] uključuje slučajeve u kojima se zakonom nalaže da obranu osigurava odvjetnik, zamjenik odvjetnika ili zastupnik.
(2)      Sustav pravne pomoći obuhvaća i slučajeve u kojima optuženik, okrivljenik ili stranka u kaznenom, građanskom ili upravnom predmetu nema potrebna sredstva za plaćanje pomoći odvjetnika, a želi je imati i to nalaže interes pravde. U tim slučajevima osoba nije dužna nadoknaditi troškove odobrene pravne pomoći.”
12.      U članku 25. stavku 1. tog zakona navodi se:
„[...] odluka o odobravanju pravne pomoći donosi se [...] na zahtjev osobe o kojoj je riječ ili na temelju zakona, pri čemu joj se u pisanoj izjavi sastavljenoj u skladu s obrascem koji je utvrdio ured za pružanje pravne pomoći objašnjava da je u slučaju donošenja osuđujuće presude ili odluke osoba dužna nadoknaditi troškove pravne pomoći, osim u slučajevima iz članka 23. stavka 2. Odbijanje odobravanja pravne pomoći mora biti obrazloženo i protiv njega se može podnijeti pravni lijek u skladu s odgovarajućim pravilima.”
III. Činjenice iz kojih proizlazi spor, glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
13.      Najprije, u okviru prvog sudskog postupka, Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) osudio je žalitelja iz glavnog postupka, Mihaila Mihajlova Stefanova, kojem je prethodno 3. lipnja 2018. određen istražni zatvor i kojeg je zastupao odvjetnik koji mu je automatski dodijeljen po službenoj dužnosti, na kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i deset mjeseci, čije je izvršenje uvjetno odgođeno s vremenom provjeravanja od četiri godine jer je počinio dva kaznena djela iz Nakazatelen kodeksa (bugarski Kazneni zakonik). Žalitelj iz glavnog postupka podnio je žalbu protiv te presude Apelativenom specializiranom nakazatelenom sadu (Specijalizirani žalbeni kazneni sud, Bugarska) koji je ukinuo navedenu presudu zbog povrede postupka i vratio predmet Specializiranom nakazatelenom sadu
(Specijalizirani kazneni sud) na ponovno suđenje radi donošenja odluke o meritumu, dok je istražni zatvor žalitelja iz glavnog postupka prestao 14. ožujka 2019.
14.      Žalitelj iz glavnog postupka istodobno je podnio tužbu za utvrđivanje građanskopravne odgovornosti protiv Specializiranog nakazatelenog sada
(Specijalizirani kazneni sud)
i Apelativenog specializiranog nakazatelenog sada
(Specijalizirani žalbeni kazneni sud)
Sofijskom gradskom sadu (Gradski sud u Sofiji, Bugarska), pri čemu se pozvao na različite štete povezane s njegovim zadržavanjem u istražnom zatvoru.
15.      Nadalje, u okviru drugog sudskog postupka Specializiran nakazatelen sad
(Specijalizirani kazneni sud) je donio novu osuđujuću presudu protiv žalitelja iz glavnog postupka koji je podnio žalbu protiv te presude Apelativenom specializiranom nakazatelenom sadu
(Specijalizirani žalbeni kazneni sud). Apelativen specializiran nakazatelen sad
(Specijalizirani žalbeni kazneni sud) odbio je taj zahtjev, pri čemu je djelomično ukinuo presudu
Specializiranog nakazatelenog sada (Specijalizirani kazneni sud), odluku protiv koje je žalitelj iz glavnog postupka podnio žalbu u kasacijskom postupku Vrhovenom kasacionenom sadu (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska). Varhoven kasacionen sad
(Vrhovni kasacijski sud) je ukinuo presudu donesenu povodom žalbe i prvostupanjsku presudu te je predmet vratio Specializiranom nakazatelenom sadu (Specijalizirani kazneni sud)
na ponovno suđenje.
16.      Naposljetku, u okviru trećeg sudskog postupka podnesena je nova optužnica kako bi se provela presuda
Vrhovenog kasacionenog sada (Vrhovni kasacijski sud) i predmet je dodijeljen Specializiranom nakazatelenom sadu (Specijalizirani kazneni sud). Žalitelj iz glavnog postupka zatražio je izuzeće suca zaduženog za taj predmet i svih sudaca Specializiranog nakazatelenog sada (Specijalizirani kazneni sud)
zbog razloga usporedivih s onima koje je naveo u okviru svojeg prethodnog zahtjeva podnesenog tijekom drugog sudskog postupka. Međutim, s obzirom na to da je bugarski zakonodavac odlučio ukinuti specijalizirane kaznene sudove, uključujući i Specializiran nakazatelen sad
(Specijalizirani kazneni sud), predmet je prenesen na Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska). Usporedo s time, predmet povezan s tužbom za utvrđivanje građanskopravne odgovornosti koja je podnesena Sofijskom gradskom sadu (Gradski sud u Sofiji)
upućen je Okrženom sadu – Sofia (Okružni sud u Sofiji, Bugarska). U tom je kontekstu žalitelj iz glavnog postupka zatražio izuzeće sudaca
Sofijskog gradskog sada (Gradski sud u Sofiji), pri čemu se pozvao na nedostatak njihove nepristranosti. Taj je zahtjev odbijen i žalitelj iz glavnog postupka je osuđen.
17.      Žalitelj iz glavnog postupka je protiv te presude podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu je zatražio i da se izuzmu kazneni suci koji su u njegovu sastavu.
18.      Kao prvo, Sud koji je uputio zahtjev navodi, da se prilikom postupanja s različitim predmetima opisanima u točkama 13. do 17. ovog mišljenja javljaju pitanja povezana s ocjenom nepristranosti sudaca koji odlučuju u svim sudovima uključenima u te predmete, uključujući i njega samog. U tom pogledu, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da žalitelj iz glavnog postupka osporava tu nepristranost jer ti sudovi imaju svojstvo tuženika u tužbi za utvrđivanje građanskopravne odgovornosti koju je podnio zbog zadržavanja u istražnom zatvoru. S druge strane, kad je riječ o glavnom predmetu, pojašnjava da valja samo ispitati osnovanost žalbe koju je žalitelj iz glavnog postupka podnio protiv odluke kojom ga je Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) proglasio krivim za počinjenje kaznenih djela za koja je optužen. Suprotno tomu, pitanja povezana sa zakonitošću njegova zadržavanja u istražnom zatvoru i ocjena postojanja neimovinske štete i njezine eventualne naknade u nadležnosti su Okržnog sada – Sofia (Okružni sud u Sofiji) u okviru tužbe za utvrđivanje građanskopravne odgovornosti.
19.      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da je tijekom drugog sudskog postupka žalitelj iz glavnog postupka obaviješten o datumima rasprava pred Sofijskim gradskim sadom (Gradski sud u Sofiji)
i o činjenici da će se, ako ne dođe na raspravu bez valjanog razloga, o predmetu odlučiti u njegovoj odsutnosti. Taj je žalitelj naveo da ne namjerava doći na te rasprave jer su ga tražili zbog zadržavanja u istražnom zatvoru u okviru drugog kaznenog predmeta. Postupak pred tim sudom odvio se u prisutnosti odvjetnika dodijeljenog po službenoj dužnosti. Žalitelj iz glavnog postupka pojavio se na posljednjoj raspravi kako bi zatražio da se ponove sva saslušanja svjedokâ i stručnjakâ koja su već održana, što je Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) odbio. Stoga je žalitelj iz glavnog postupka napustio sudnicu. Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) je donio svoju odluku u prisutnosti odvjetnika dodijeljenog po službenoj dužnosti i u odsutnosti žalitelja iz glavnog postupka. Sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati koja je pravna kvalifikacija takvog postupanja, osobito s obzirom na uvodnu izjavu 35. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.).
20.      Kao treće, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se u bugarskom kaznenopravnom sustavu člankom 94. stavkom 1. točkom 6. NPK-a predviđa da okrivljenika kojem je oduzeta sloboda obvezno mora braniti odvjetnik. Člankom 94. stavkom 1. točkom 8. tog zakonika istodobno se predviđa da, kad se o predmetu raspravlja u odsutnosti okrivljenika, tog okrivljenika također obvezno mora braniti odvjetnik. Tim dvjema odredbama ne predviđa se nikakvo prethodno ispitivanje financijske sposobnosti te osobe da plati odvjetnika. Osim toga, iz članka 94. stavka 1. točke 9. tog zakonika proizlazi da se odvjetnik dodjeljuje po službenoj dužnosti kada okrivljenik želi da ga zastupa odvjetnik, a nema dovoljno sredstava da ga plati i kad to nalaže interes pravde. U potonjem slučaju pravna pomoć stoga se odobrava na inicijativu te osobe i nakon što se ispita njezina financijska nesposobnost da plati odvjetnika. Usto, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je osoba o kojoj je riječ dužna, na temelju članka 25. stavka 1. Zakona o pravnoj pomoći, u slučaju osuđujuće presude nadoknaditi sve troškove povezane s pravnom pomoći koja joj je odobrena, osim u slučaju iz članka 23. stavka 2. tog zakona, odnosno slučaju u kojem je pravna pomoć odobrena jer je optuženik, okrivljenik ili stranka u kaznenom postupku koja nema potrebna sredstva izrazila želju da joj pomogne odvjetnik i u kojem to nalaže interes pravde.
21.      U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev napominje da je tijekom određenih faza sudskih postupaka opisanih u točkama 13. do 17. ovog mišljenja žalitelj iz glavnog postupka koristio pravnu pomoć alternativno na temelju članka 94. stavka 1. točaka 6. i 8. NPK-a, koje su obuhvaćene primjenom članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2016/1919. Međutim, navodi da je potom utvrđeno da žalitelj iz glavnog postupka nema dovoljno sredstava da opunomoći odvjetnika, međutim, to nije provjereno u trenutku kad je koristio pravnu pomoć na temelju članka 94. stavka 1. točaka 6. i 8. NPK-a.
22.      U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 25. stavak 1. Zakona o pravnoj pomoći izuzeti iz primjene kad je okrivljenik koristio pravnu pomoć jer mu je oduzeta sloboda a da se prethodno nije provjerila njegova financijska sposobnost da plati odvjetnika i kad se naknadno utvrdi da njegova sredstva u tom pogledu nisu bila dovoljna, u slučaju da taj okrivljenik bude osuđen. Sud koji je uputio zahtjev u biti pojašnjava da dvojbe koje ima u tom pogledu osobito proizlaze iz činjenice da se u bugarskom pravosudnom sustavu na okrivljenika koji koristi pravnu pomoć zbog nedovoljnosti svojih sredstava ne može, suprotno tomu, primijeniti obveza da nadoknadi troškove povezane s pravnom pomoći predviđenom tom odredbom u slučaju osuđujuće presude. Stoga sud koji je uputio zahtjev pita treba li okrivljenika, u slučaju kao što je onaj na koji se odnosi glavni predmet, izjednačiti s okrivljenikom koji je koristio pravnu pomoć jer nije imao dovoljna financijska sredstva da plati odvjetnika.
23.      Usto, sud koji je uputio zahtjev postavlja i pitanje o usklađenosti članka 25. stavka 1. Zakona o pravnoj pomoći s uvodnom izjavom 8. Direktive 2016/1919, s obzirom na to da se tom direktivom u biti predviđa da države članice trebaju moći zahtijevati da okrivljenici sami snose dio troškova povezanih s pravnom pomoći ovisno o svojim financijskim sredstvima, dok se članak 25. stavak 1. Zakona o pravnoj pomoći ne odnosi na preuzimanje dijela troškova, nego svih troškova povezanih s pravnom pomoći.
24.      Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev navodi da su tijekom cijelog trajanja triju postupaka opisanih u točkama 13. do 17. ovog mišljenja različiti odvjetnici koji su dodijeljeni po službenoj dužnosti uzastopno osiguravali obranu žalitelja iz glavnog postupka na temelju pravne pomoći. Naime, žalitelj iz glavnog postupka izrazio je želju da se više odvjetnika zamijeni, iako su oni poštovali svoju obvezu da pridonesu pojašnjenju činjeničnih i pravnih situacija koje su za njega povoljne, pri čemu su nastojali uzeti u obzir obranu koju je namjeravao upotrijebiti. U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita koje mjere treba donijeti kako bi se osiguralo kontinuirano zastupanje osumnjičenika ili okrivljenika tijekom cijelog kaznenog postupka. Konkretnije, pita jesu li, i u kojim okolnostima, države članice dužne jamčiti pravo osumnjičenikâ ili okrivljenikâ na zamjenu odvjetnika koji ih zastupa na temelju pravne pomoći, kad to okolnosti opravdavaju.
25.      U tim je okolnostima Apelativen sad – Sofia
(Žalbeni sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu šest prethodnih pitanja. Međutim, u skladu sa zahtjevom Suda, ispitat ću samo četvrto i peto pitanje koja su postavljena na sljedeći način:
„[...]
4.      Treba li članak 2. stavak 1. točke (a) i (b), članak 4. stavke 1. i 4. u vezi s uvodnim izjavama 8. i 17. Direktive [2016/1919] tumačiti na način da su uhićeni okrivljenici i optuženici, neovisno o tome imaju li dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika, izjednačeni s okrivljenicima i optuženicima koji nemaju takva sredstva i kojima se odobrava pravna pomoć jer to nalaže interes pravde?
5.      U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li u skladu s uvodnom izjavom 8. Direktive [2016/1919] nacionalni propis prema kojem je u slučaju odobravanja pravne pomoći na temelju zakona kojim se predviđa obvezna obrana uz pomoć odvjetnika, kao u slučaju pritvora okrivljenika ili optuženika, potonji dužan naknaditi troškove odobrene pravne pomoći, a da se pritom ne ispita ima li dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika?
[...]”
26.      Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 25. ožujka 2025. Pisana očitovanja podnijeli su žalitelj iz glavnog postupka, češka vlada i Europska komisija u roku određenom u članku 23. Statuta Suda Europske unije. Svi su sudjelovali na raspravi koja je održana 25. veljače 2026.
IV.    Analiza
27.      Predlažem da se zajedno analiziraju(3) oba pitanja koja valja ispitati u ovom mišljenju, čak i ako se drugo pitanje postavlja samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje. Na temelju tih pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) te članak 4. stavke 1. i 4. Direktive 2016/1919, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da okrivljenik koji je koristio pravnu pomoć jer mu je određen pritvor može biti dužan nadoknaditi troškove povezane s tom pomoći a da se prethodno ne provjere njegova financijska sredstva, dok se takva obveza ne može primijeniti na okrivljenika koji je koristio tu pomoć upravo zato što nema dovoljno sredstava.
A.      Uvodne napomene
28.      Najprije je korisno podsjetiti na povijesni kontekst ovog predmeta. Razmatranje koje se odnosi na problematiku povezanu s jamstvom postupovnih prava u okviru kaznenih postupaka u Europskoj uniji prethodilo je donošenju Ugovora iz Lisabona(4). To je razmatranje pokrenulo kontinuirani proces produbljivanja tih jamstava čiji je cilj u konačnici potaknuti usklađivanje zakonodavstava država članica kako bi se omogućila provedba praktičnih načela uzajamnog priznavanja odluka u kaznenim stvarima i uzajamnog povjerenja. Ti su ciljevi formalizirani, među ostalim, u Rezoluciji Vijeća o planu za jačanje postupovnih prava osumnjičenika ili okrivljenika u kaznenom postupku(5). Ta je rezolucija uključena u smjernice definirane u „Stockholmskom programu” koji se odnosi na „područje slobode, sigurnosti i pravde”, iz kojeg proizlazi da se „uspostava europskog područja pravde treba produbiti kako bi se prevladala trenutačna fragmentacija”(6).
29.      Cilj opisan u prethodnoj točki ovog mišljenja postupno je ostvaren donošenjem prvog niza od triju direktiva(7). Zatim su te direktive 2016. dopunjene trima novim direktivama(8). Cilj je tih šest direktiva donesenih na temelju članka 82. stavka 2. UFEU-a(9) u biti, s jedne strane, utvrditi model kaznenog prava „Zajednice” koji se temelji na zajedničkom sustavu postupovnih prava i, s druge strane, očuvati oblik usklađenosti uspostavljanjem protuteže prethodno ostvarenom napretku u području pravosudne i policijske suradnje koja se odnosi na mjere za olakšavanje kaznenih progona(10).
30.      U toj je fazi važno pojasniti da granice koje utvrđuje šest upravo navedenih direktiva predstavljaju samo okvir zajedničkih minimalnih standarda koje su države članice dužne poštovati u području postupovnih jamstava. Osim toga, ta se postupovna jamstva uvelike temelje na pravima utvrđenima u Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), a osobito u njezinu članku 6. U tom pogledu iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju(11) proizlazi da taj članak EKLJP-a odgovara članku 47. drugom i trećem stavku i članku 48. Povelje. Stoga je Sud dužan osigurati da njegovo tumačenje potonjih odredbi zajamči razinu zaštite kojom se ne povređuje ona zajamčena člankom 6. EKLJP-a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava(12).
31.      U glavnom predmetu pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se na pitanje pravne pomoći. To je pravo po svojoj prirodi usko povezano s pravom na pristup odvjetniku, utvrđenim u okviru Direktive 2013/48, koje je uvjet za djelotvornost(13). Međutim, na pravnu se pomoć stoga konkretno odnosi Direktiva 2016/1919. Prije samog donošenja te direktive opširno se raspravljalo o potrebi i poteškoćama povezanima s utvrđivanjem minimalnih pravila o pravu na pravnu pomoć. Tako su Komisijine službe u sažetku ocjene učinka provedene prilikom izrade Prijedloga direktive od 27. studenoga 2013. mogle, primjerice, naglasiti poteškoće koje proizlaze iz raznolikosti nacionalnih sustava u području pravne pomoći kako bi se učinkovito zaštitilo pravo na pošteno suđenje(14). Komisija je istodobno istaknula i financijske izazove povezane s primjenom direktive u tom pogledu u svojem Prijedlogu Direktive Europskog parlamenta i Vijeća od 27. studenoga 2013. o privremenoj pravnoj pomoći za osumnjičene ili optužene osobe lišene slobode i pravnoj pomoći u postupcima na temelju europskog uhidbenog naloga(15).
32.      Iz svega prethodno navedenog proizlazi da pravo na pravnu pomoć predstavlja jednu od bitnih sastavnica kaznenopravnog sustava koji su države članice dužne provoditi jer se njime jamči djelotvoran pristup tom pravosuđu. Na pitanja suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti s obzirom na ta razmatranja.
B.      Doseg prava na pravnu pomoć
33.      Pitanja suda koji je uputio zahtjev postavljaju se zbog situacije žalitelja iz glavnog postupka koji je u glavnom postupku koristio pravnu pomoć zbog zadržavanja u istražnom zatvoru a da se prethodno nisu provjerila njegova financijska sredstva. Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, potrebno je ispitati odredbe Direktive 2016/1919 kojima se utvrđuju zajednička minimalna pravila koja su države članice dužne poštovati kada provode pravo na pravnu pomoć.
1.      Tekst Direktive 2016/1919
34.      Člankom 2. Direktive 2016/1919 predviđa se da se ta direktiva osobito primjenjuje na osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku koji imaju pravo na pristup odvjetniku na temelju Direktive 2013/48 kad im je oduzeta sloboda ili im mora pomagati odvjetnik u skladu s nacionalnim pravom. Iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je to slučaj sa žaliteljem iz glavnog postupka u glavnom postupku.
35.      Kad je riječ o odobravanju pravne pomoći, člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/1919 predviđa se jasna obveza država članica da osiguraju da osumnjičenici i okrivljenici imaju pravnu pomoć ako su ispunjena dva kumulativna uvjeta, odnosno činjenica da nemaju dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika i činjenica da to nalaže interes pravde.
36.      Pravila za primjenu prava na pravnu pomoć zatim se pojašnjavaju u stavku 2. navedenog članka, u kojem se utvrđuje margina prosudbe koju države članice imaju u provedbi tog prava. Naime, odobravanje pravne pomoći mogu uvjetovati provjerom imovinskog stanja ili provjerom osnovanosti zahtjeva, ili kumulativnom provedbom obiju provjera. Nadalje, u stavku 3. (provjera imovinskog stanja) i stavku 4. (provjera osnovanosti zahtjeva) pojašnjava se na koji način valja tumačiti svaku od tih dviju provjera. Kriterij provjere imovinskog stanja u biti je ispunjen kada osumnjičeniku ili okrivljeniku nedostaje dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika. Kad je riječ o kriteriju osnovanosti zahtjeva, njime se nastoji utvrditi je li potrebno odobriti pravnu pomoć kako bi se zaštitio interes pravde. U svakom slučaju, treba smatrati da je taj kriterij ispunjen kad valja odlučiti o pritvoru ili tijekom pritvora.
37.      S obzirom na prethodno navedeno, napominjem da je tekst članka 4. Direktive 2016/1919 dvosmislen jer iz njega ne proizlazi jasno razlikuju li se dva kumulativna uvjeta koja su najprije navedena u stavku 1. tog članka od dvaju kriterija koji su zatim navedeni u stavcima 2., 3. i 4. navedenog članka. Međutim, smatram da je Komisija na raspravi pravilno istaknula da se pojmovi „dovoljno sredstava” i „interes pravde” koji se navode u stavku 1. u biti pridružuju provjerama „imovinskog stanja” i „osnovanosti zahtjeva” navedenima u stavcima 2., 3. i 4. tog članka.
38.      Stoga, prema mojem mišljenju, iz teksta članka 4. Direktive 2016/1919 proizlazi da su države članice osobito dužne odobriti pravnu pomoć svakom osumnjičeniku ili okrivljeniku kada, s jedne strane, ta osoba nema dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika i, s druge strane, kad treba odlučiti o njezinu pritvoru ili tijekom njezina pritvora. Međutim, pojašnjava se da države članice mogu odlučiti ispitati samo jedan od tih dvaju kriterija, pod uvjetom da se poštuje zajedničko minimalno pravilo (odnosno odobravanje pomoći ako su ispunjena oba kriterija) na koje sam upravo podsjetila u prethodnoj rečenici. Drugim riječima, to konkretno znači da država članica može odlučiti odobriti pravnu pomoć svakoj osobi koja ispunjava jedan od dvaju relevantnih kriterija a da pritom uopće ne ispita drugi kriterij, ali ne može odbiti odobriti takvu pomoć osumnjičeniku ili okrivljeniku koji ispunjava oba kriterija.
2.      Kontekst Direktive 2016/1919
39.      Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da se Direktivom 2016/1919 za države članice predviđa obvezan sustav odobravanja pravne pomoći kad su ispunjena oba uvjeta o postojanju „dovoljno sredstava” i „interesa pravde”. Tim se sustavom konkretizira provedba zajedničkih minimalnih pravila koja su države članice namjeravale uvesti kako bi uskladile svoje zakone i druge propise, u skladu s onim što se predviđa člankom 82. stavkom 2. UFEU-a.
40.      Kontekst te direktive potvrđuje to tumačenje.
41.      Naime, zakonodavac u uvodnoj izjavi 17. navedene direktive u biti pojašnjava da se, s jedne strane, pravo na pravnu pomoć nastavlja na članak 6. stavak 3. točku (c) EKLJP-a i da je, s druge strane, riječ o minimalnom pravilu i da se kumulativnom ili alternativnom provedbom obiju relevantnih provjera ne mogu ograničiti prava i postupovna jamstva osigurana Poveljom i EKLJP-om, kako ih tumače Sud i ESLJP, niti se od njih može odstupiti.
42.      Uostalom, minimalna priroda pravila predviđenih Direktivom 2016/1919 zatim se navodi u uvodnim izjavama 30. i 31. te u članku 1. te direktive, dok se potreba poštovanja temeljnog prava na pravnu pomoć, kako je predviđeno Poveljom i EKLJP-om, naglašava i u uvodnoj izjavi 30. navedene direktive.
43.      Prema mojem mišljenju, sva ta razmatranja omogućuju da se zajamči određena usklađenost u pogledu odnosa Direktive 2016/1919 i Direktive 2013/48 koja joj prethodi i čiju učinkovitost nastoji osigurati(16) jer se člankom 11. potonje direktive, naslovljenim „Pravna pomoć”, predviđa da tu direktivu treba tumačiti na način da se njome ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu pravne pomoći koja se primjenjuje u skladu s Poveljom i EKLJP-om.
44.      U tom je pogledu važno podsjetiti i na to da je, kao što sam to naglasila u točki 30. ovog mišljenja, pravo na pravnu pomoć dio temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek propisanog člankom 47. Povelje, koji pak odgovara članku 6. EKLJP-a. S obzirom na prethodna razmatranja, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava stoga dosljedno osobito proizlazi da je u sustavu EKLJP-a pravo okrivljenika na besplatnu pomoć odvjetnika dodijeljenog po službenoj dužnosti dio pojma „pošteni kazneni postupak”, na koji se primjenjuju dva uvjeta: nedostatak „sredstava za plaćanje branitelja” i „interes pravde”(17).
3.      Svrha Direktive 2016/1919
45.      U skladu s onim što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 1., Direktivom 2016/1919 nastoji se osigurati učinkovitost prava na pristup odvjetniku, kao što je predviđeno Direktivom 2013/48. Te dvije direktive tako svojim zajedničkim djelovanjem pridonose ostvarenju prava na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. prvog stavka Povelje jer odobravanje besplatne pravne pomoći olakšava pravo na pristup odvjetniku(18).
46.      U uvodnoj izjavi 2. Direktive 2016/1919 navodi se način na koji se to postiže, odnosno uspostavljanje zajedničkih minimalnih pravila u svrhu povećanja povjerenja država članica u kaznenopravne sustave drugih država članica te time poboljšanje uzajamnog priznavanja odluka u kaznenim stvarima, na što se podsjeća i u uvodnoj izjavi 31. te direktive.
47.      Navođenje takvih ciljeva u skladu je sa zabrinutostima iznesenima u okviru Rezolucije Vijeća od 30. studenoga 2009., u čijoj se „Mjeri C” navodi da „pravo na pravnu pomoć treba jamčiti djelotvoran pristup pravu na pravno savjetovanje”.
48.      Iz članka 1. Direktive 2016/1919 istodobno proizlazi da je njezin cilj utvrditi zajednička minimalna pravila o pravu na pravnu pomoć, osobito za okrivljenike u kaznenom postupku. Stoga cilj te direktive nije provesti iscrpno usklađivanje kaznenog postupka u tom području(19) niti se njome nastoji utvrditi sve uvjete za odobravanje pravne pomoći osumnjičeniku ili okrivljeniku(20).
C.      Mogućnost da se zatraži naknada troškova pravne pomoći
49.      Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je pravo na pravnu pomoć ustaljeno u Uniji. Međutim, pitanja koja je Sudu postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se na poseban aspekt njegove provedbe, odnosno na mogućnost da osoba koja je koristila tu pomoć nakon njezina odobravanja nadoknadi troškove koji su s njom povezani.
1.      Uvodna izjava 8. Direktive 2016/1919
50.      Direktiva 2016/1919 ne sadržava nijedan članak koji se odnosi na naknadu troškova koje je snosila država članica na temelju pravne pomoći. Međutim, ta se problematika razmatra u uvodnoj izjavi 8. te direktive kojom se predviđa da bi „[p]ri odobravanju pravne pomoći nadležna tijela država članica trebala [...] moći zahtijevati da osumnjičenici, okrivljenici ili tražene osobe sami snose dio tih troškova ovisno o svojim financijskim sredstvima”. U tom se pogledu mogu iznijeti sljedeća razmatranja.
51.      Najprije je važno podsjetiti na to da, iako se uvodna izjava direktive može upotrijebiti za pojašnjenje odredbe te direktive i iako ona čini važan interpretativni element kojim se može pojasniti volja autora tog akta(21), ona ipak nema pravno obvezujuću snagu i na nju se ne može pozivati zasebno kako bi se na njoj temeljila prava ili obveze ako u glavnom tekstu direktive ne postoje ekvivalentne ili komplementarne odredbe(22).
52.      U tim okolnostima, iako je točno da iz teksta uvodne izjave 8. Direktive 2016/1919 proizlazi da, s jedne strane, države članice mogu zahtijevati da osobe koje koriste pravnu pomoć snose dio troškova i da, s druge strane, u okviru te mogućnosti treba uzeti u obzir financijska sredstva navedenih osoba, nikakva izravna obveza država članica ne može se temeljiti na samim tim razmatranjima.
53.      Nadalje, valja utvrditi da nepostojanje odredbe koja se izričito odnosi na naknadu troškova povezanih s pravnom pomoći u tekstu Direktive 2016/1919 proizlazi iz zakonodavčeva izbora. Naime, iz Komisijina prijedloga direktive proizlazi da je ona prvotno sadržavala članak 4. stavak 5. koji se odnosio upravo na problematiku moguće naknade troškova pravne pomoći(23) i o kojem se raspravljalo i za koji su se predlagale izmjene tijekom zakonodavnog postupka prije nego što je izbrisan iz konačne verzije te direktive. U tim okolnostima nepostojanje takve odredbe nužno proizlazi iz postizanja kompromisnog rješenja do kojeg se došlo prilikom izrade Direktive 2016/1919, a nije posljedica nepažnje. Stoga se nužno mora zaključiti da zakonodavac nije želio da se usklađivanje u državama članicama odnosi na pitanje mogućih načina naknade troškova pravne pomoći.
54.      Naposljetku, iz prethodno navedenog proizlazi da države članice, u kontekstu minimalnog usklađivanja opisanog u točki 48. ovog mišljenja i u nedostatku odredbe kojom se uređuje pitanje naknade troškova pravne pomoći, mogu odlučiti namjeravaju li provesti sustav u kojem korisnik pravne pomoći nadoknađuje troškove povezane s tom pomoći.
55.      Međutim, kao što sam to navela u točkama 21., 41. i 44. ovog mišljenja, pravo na pravnu pomoć u okviru kaznenih postupaka koje se predviđa Direktivom 2016/1919, nastavlja se na članak 47. treći stavak Povelje, koji pak odgovara članku 6. EKLJP-a(24). Uostalom, u uvodnim izjavama 17. i 30. te direktive zakonodavac Unije jasno je naveo svoju volju da se tu direktivu i prava koja se njome predviđaju tumači u skladu sa sudskom praksom Suda i Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na te dvije odredbe. U tim je okolnostima nužno osigurati da se tumačenjem Direktive 2016/2019 i članka 47. trećeg stavka Povelje zajamči razina zaštite kojom se ne povređuje ona zajamčena člankom 6. EKLJP-a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava(25). Stoga mogućnost koju imaju države članice da provedu sustav naknade troškova pravne pomoći treba provesti uz poštovanje prava koja se izričito predviđaju Direktivom 2016/1919.
2.      Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava
56.      Iako Sud dosad još nikad nije odlučivao o predmetu u kojem se javlja pitanje je li praksa koja uključuje da se od korisnika pravne pomoći zahtijeva naknada troškova te pomoći usklađena s Direktivom 2016/1919 ili Poveljom, suprotno tomu, o sličnoj se problematici u više navrata raspravljalo pred Europskim sudom za ljudska prava.
57.      U odluci od 6. svibnja 1982., X protiv Savezne Republike Njemačke(26), bivša Europska komisija za ljudska prava u biti je smatrala da nije u suprotnosti s člankom 6. stavkom 3. točkom (c) EKLJP-a da se od osuđene osobe zahtijeva da nadoknadi troškove povezane s pravnom pomoći koju je koristila, pod uvjetom da za to ima sredstva.
58.      U presudi od 25. rujna 1992., Croissant protiv Njemačke(27), Europski sud za ljudska prava podsjetio je na to da se člankom 6. stavkom 3. točkom (c) EKLJP-a ne propisuje apsolutno pravo jer se besplatna pomoć odvjetnika dodijeljenog po službenoj dužnosti zahtijeva samo kada optuženik nema sredstava da ga plati. U tom je kontekstu,
s jedne strane,
smatrao da nacionalni sustav odobravanja pravne pomoći ne bi bio u skladu s tom odredbom ako bi se time ugrozila pravičnost postupka. S druge strane, pojasnio je da nije na njemu da odluči o pitanju je li država o kojoj je riječ u ovom slučaju mogla zatražiti naknadu spornih troškova ako je tužitelj tijekom postupka dokazao da mu njegova financijska sredstva ne omogućuju da ih podmiri. Međutim, ipak je naveo da u ovom slučaju traženi iznosi nisu pretjerani i da se oni u praksi općenito barem smanje ili se čak odustaje od njihova potraživanja u fazi izvršenja presude. U sličnoj situaciji ne bi bilo nerazumno zahtijevati od osobe o kojoj je riječ da podnese dokaz da nema dovoljna financijska sredstava za naknadu koja se zahtijeva.
59.      U presudi od 26. veljače 2002., Morris protiv Ujedinjene Kraljevine(28), Europski sud za ljudska prava smatrao je da se članak 6. stavak 3. točka (c) EKLJP-a ne povređuje ako osoba treba platiti dio troškova pravne pomoći i ako ima sredstva da to učini. U tom je kontekstu pojasnio i to da iznos koji se traži nije ni proizvoljan ni nerazuman s obzirom na tužiteljeva sredstva. Čini se da se iz toga implicitno može zaključiti da to ne bi bio slučaj da osoba o kojoj je riječ nije imala sredstva za plaćanje dijela tih troškova. Slični zaključci mogu se u biti izvesti iz ispitivanja presude ESLJP-a od 17. veljače 2011., Ognyan Asenov protiv Bugarske(29).
60.      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, utvrđujem da je mogućnost koju imaju države stranke EKLJP-a da zatraže naknadu troškova povezanih s pravnom pomoći jasno uređena sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava. Najprije, korištenje te mogućnosti ne smije ugroziti pravičnost sudskog postupka. Nadalje, iako zahtjev za takvu naknadu sam po sebi nije u suprotnosti s člankom 6. stavkom 3. EKLJP-a, tu mjeru ipak treba konkretno ocijeniti s obzirom na potraživani iznos i financijska sredstva osobe o kojoj je riječ. Naposljetku, u tom je slučaju legitimno da je teret dokazivanja u pogledu stvarne nemogućnosti da se isplati navedena naknada na osobi koja se na nju poziva.
D.      Primjena na ovaj predmet
61.      Dvojbe suda koji je uputio zahtjev dio su posebnog činjeničnog i pravnog konteksta bugarskog kaznenopravnog sustava. Taj sud objašnjava da se pravna pomoć u Bugarskoj može odobriti na različite načine. S jedne strane, ta se pomoć može odobriti po službenoj dužnosti a da se prethodno ne provjere financijska sredstva osobe koja je koristi jer se postavlja pitanje povezano s pritvorom i stoga je zastupanje po odvjetniku obvezno. S druge strane, može se odobriti kada osoba ispunjava dva kriterija koji u biti odgovaraju provjerama imovinskog stanja i osnovanosti zahtjeva predviđenima člankom 4. Direktive 2016/1919. To podrazumijeva, među ostalim, prethodno ispitivanje sredstava te osobe.
62.      U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se na okrivljenika ili osumnjičenika koji koristi pravnu pomoć jer nema dovoljno sredstava ne može naknadno primijeniti obveza naknade. Suprotno tomu, osoba koja se nalazi u situaciji žalitelja iz glavnog postupka, odnosno u situaciji u kojoj koristi pravnu pomoć osobito na temelju članka 94. stavka 1. točaka 6. ili 8. NPK-a, iz kojeg proizlazi obveza zastupanja bez prethodnog ispitivanja financijskih sredstava, dužna je nadoknaditi sve troškove povezane s pravnom pomoći koja joj je odobrena na temelju članka 25. stavka 1. Zakona o pravnoj pomoći, u vezi s njegovim člankom 23. stavkom 1.
63.      Na prvom mjestu, iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev, kako su sažeta u točkama 61. i 62. ovog mišljenja, vrlo jasno proizlazi da se u bugarskom kaznenopravnom sustavu okrivljeniku ili osumnjičeniku može odobriti pravna pomoć uz obrazloženje da to u biti nalaže interes pravde jer je toj osobi određen pritvor ili je odsutna prilikom ispitivanja njezina predmeta i da je sudjelovanje odvjetnika obvezno.
64.      Stoga se čini da je u takvom slučaju Republika Bugarska odabrala jednu od mogućnosti predviđenih člankom 4. stavkom 2. Direktive 2016/1919, odnosno to da primijeni samo provjeru osnovanosti zahtjeva kako bi utvrdila je li potrebno odobriti pravnu pomoć. Takav odabir, kao što sam to naglasila u točki 38. ovog mišljenja, u potpunosti je u skladu s tom odredbom pod uvjetom da se pravna pomoć odobri osumnjičenicima i okrivljenicima koji se nalaze u situaciji u kojoj su ispunjena oba kriterija predviđena navedenom odredbom. Uostalom, čini se da je to slučaj prema objašnjenjima koja je dao sud koji je uputio zahtjev.
65.      U svakom slučaju, iz prethodnih razmatranja proizlazi da se kada država članica može odabrati hoće li primijeniti provjeru imovinskog stanja ili provjeru osnovanosti zahtjeva, ili obje provjere, kako bi utvrdila treba li odobriti pravnu pomoć, te dvije provjere nužno razlikuju i ne može ih se zamijeniti.
Kada država članica odluči primijeniti samo jedan od tih dvaju kriterija, pravna pomoć se stoga može odobriti pojedincu bez provjere ispunjava li drugi kriterij, što međutim ne znači da ne bi ispunio oba kriterija da je ta država članica odlučila primijeniti ih zajedno.
66.      Na drugom mjestu, iako se te dvije kategorije korisnika pravne pomoći koje sam upravo navela ne preklapaju, valja utvrditi je li razlika između njih u skladu s pravom Unije kad je riječ o mogućem nalaganju obveze naknade troškova pravne pomoći.
67.      U tom pogledu podsjećam na to da je načelo jednakosti pred zakonom zajamčeno člankom 20. Povelje i da se njime zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano. Poštovanje te odredbe nalaže se državama članicama kada provode pravo Unije, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje. Zahtjev koji se odnosi na usporedivost situacija, radi određivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja, treba ocijeniti na temelju svih elemenata koji ih obilježavaju i osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići aktom koji uspostavlja razliku o kojoj je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja kojem taj akt pripada(30).
68.      U ovom je slučaju nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen područjem primjene Direktive 2016/1919, kao što to uostalom navodi sud koji je uputio zahtjev. Stoga valja ocijeniti je li, s obzirom na predmet i cilj koji se nastoji postići naknadom troškova pravne pomoći, situacija osobe koja koristi tu pomoć jer joj je određen pritvor i u kojoj je zastupanje po odvjetniku obvezno a da se pritom ne provjere njezina financijska sredstva slična situaciji osobe koja koristi tu pomoć jer ju je zatražila, jer nema sredstva da plati odvjetnika i jer to opravdava interes pravde.
69.      U tom pogledu utvrđujem da je u oba slučaja cilj isplaćene pravne pomoći omogućiti da osobe o kojima je riječ zastupa odvjetnik kojeg plaćaju države članice kako bi se zajamčilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Jedina je razlika između tih dviju situacija u tome da je za jednu od tih kategorija provedeno ispitivanje financijskih sredstava, dok za drugu nije. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u bugarskom kaznenopravnom sustavu zahtjev za naknadu troškova te pomoći samo je posljedica osuđujuće kaznene presude nakon završetka tog postupka. U tom mi se kontekstu stoga čini da su obje situacije usporedive jer se razlikuju samo po postupku koji se u potpunosti predviđa nacionalnim propisom o kojem je riječ, a ne po činjeničnoj situaciji osoba o kojima je riječ.
70.      U tim okolnostima i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, kad je riječ o naknadi troškova povezanih s pravnom pomoći, ne vidim kako bi se moglo opravdati različito postupanje prema osobama kojima je ta pomoć odobrena zato što nemaju dovoljno sredstava da plate odvjetnika i prema osobama koje su koristile navedenu pomoć jer im je određen pritvor, ali koje također nemaju takva sredstva.
71.      Na trećem mjestu, prema mojem mišljenju, valja uzeti u obzir razmatranja navedena u točkama 34. i 55. ovog mišljenja čiji se glavni zaključci mogu sažeti na sljedeći način:
–        države članice dužne su poštovati zajedničko minimalno pravilo o odobravanju pravne pomoći svakom osumnjičeniku ili okrivljeniku koji ispunjava dva uvjeta predviđena člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/1919, a to su nedostatak dovoljnih sredstava da ga zastupa odvjetnik i činjenica da to nalaže interes pravde;
–        to pravo na pravnu pomoć dio je temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek propisanog člankom 47. Povelje, koje se pak izravno temelji na pravu na pošteno suđenje predviđenom člankom 6. EKLJP-a. Razina zaštite koju pružaju države članice općenito ne smije biti ispod standarda predviđenih Poveljom ili EKLJP-om, kako ih tumače Sud i Europski sud za ljudska prava;
–        Direktivom 2016/1919 ne predviđa se ni obveza ni zabrana naknade troškova povezanih s pravnom pomoći. Stoga države članice mogu provesti takav mehanizam naknade, pod uvjetom da se njime ne povređuju prava predviđena Direktivom 2016/1919 ni članak 47. Povelje i članak 6. EKLJP-a, kako ih tumače Sud odnosno Europski sud za ljudska prava.
72.      Međutim, kao prvo, kad je riječ o usklađenosti mehanizma naknade troškova pravne pomoći kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku i članka 47. Povelje, napominjem da se u tom članku izričito upućuje na „osobe koje nemaju dostatna sredstva”. Usto, Sud je naglasio da uključivanje odredbe o odobravanju pravne pomoći u članak Povelje koji se odnosi na pravo na djelotvoran pravni lijek upućuje na to da ocjenu nužnosti odobravanja te pomoći treba provesti uzimajući kao polazišnu točku pravo same osobe čija su prava i slobode koji su zajamčeni pravom Unije povrijeđeni, a ne opći interes društva, čak i ako taj interes može biti jedan od elemenata ocjene nužnosti pomoći(31).
73.      Iz prethodno navedenog proizlazi, s jedne strane, da je pitanje financijskih sredstava osobe o kojoj je riječ očito glavno u području pravne pomoći i, s druge strane, da je u provedbi tog prava ključna konkretna situacija te osobe. Iz toga se može zaključiti da se samoj biti članka 47. Povelje protivi to da se od osobe kojoj financijska situacija ne omogućuje da je zastupa odvjetnik zahtijeva da nadoknadi troškove povezane s tom pomoći, iako se njezina financijska situacija nije poboljšala.
74.      Kao drugo, kad je riječ o članku 6. stavku 3. točki (c) EKLJP-a, i kao što se to navodi u točkama 57. do 59. ovog mišljenja, sudska praksa Europskog suda za ljudska prava pruža jasne smjernice u tom pogledu. Osim toga, ona je u skladu s analizom iz prethodne točke ovog mišljenja koja se odnosi na članak 47. Povelje. Naime, s jedne strane, mehanizam čiji je cilj naknada troškova pravne pomoći odobrene osuđenoj osobi ne može ugroziti pravičnost sudskog postupka ni pristup sudu te osobe. U tom smislu Europski sud za ljudska prava uspostavlja jasnu vezu između pitanja naknade troškova pomoći i pitanja same djelotvornosti prava na tu pomoć. S druge strane, njegovu usklađenost s člankom 6. stavkom 3. točkom (c) EKLJP-a treba osobito ocijeniti s obzirom na razumnost potraživanog iznosa kao i financijska sredstva navedene osobe u trenutku kad ga je dužna platiti, što podrazumijeva i konkretno ispitivanje njezine financijske situacije.
75.      Čini mi se da se u ovom slučaju ne može zanemariti opasnost od toga da mehanizam naknade kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku negativno utječe na odluku osumnjičenika ili okrivljenika da ostvari svoje pravo na žalbu zbog straha da će morati nadoknaditi dodatne troškove, za što nema financijska sredstva.
76.      Osim toga, iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi, kad je riječ o mehanizmu naknade o kojem je riječ u glavnom predmetu, da se financijska sredstva osumnjičenika ili okrivljenika nikad ne ispituju prije nego što se od njih zatraži naknada troškova pravne pomoći u slučaju osuđujuće presude. Međutim, kao što sam to navela u točkama 60. i 74. ovog mišljenja, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava nedvojbeno proizlazi da su tijela dužna istodobno ocijeniti razumnost potraživanog iznosa i sposobnost osobe o kojoj je riječ da ga plati prije nego što zatraže takvu naknadu.
77.      Uostalom, čini mi se da je to u skladu i s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići Direktivom 2016/1919. Njezin cilj nije samo da se osobi o kojoj je riječ osigura pomoć odvjetnika, nego i to da troškove nastale zbog te pomoći financiraju države članice. U tim okolnostima, iako nije nerazumno zahtijevati od osobe kojoj financijska sredstva to omogućuju da sudjeluje u tom financiranju, tu mogućnost navedene države članice trebaju provesti proporcionalno i u okviru ograničenja koja sam upravo opisala u točkama 71. do 74. ovog mišljenja.
78.      Osim toga, kad je riječ o argumentu koji je Komisija istaknula na raspravi, prema kojem se osoba koja nema sredstva za financiranje pomoći odvjetnika može izjednačiti s ranjivom osobom u smislu članka 9. Direktive 2016/1919, taj mi se argument ne čini relevantnim. Naime, ništa u tekstu te direktive ne ide u prilog tomu i iz sudske prakse uostalom jasno proizlazi da ne postoji presumpcija ranjivosti okrivljenikâ te da su sposobnost osobe za plaćanje odvjetnika i njezina ranjivost različita pitanja(32).
V.      Zaključak
79.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na četvrto i peto prethodno pitanje koja je uputio Apelativen sad – Sofia (Žalbeni sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
Članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) te članak 4. stavke 1. i 4. Direktive (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga, u vezi s uvodnom izjavom 8. te direktive,
treba tumačiti na način da im se:
protivi nacionalni propis kojim se predviđa da okrivljenik koji je koristio pravnu pomoć jer mu je određen pritvor može biti dužan nadoknaditi troškove povezane s tom pomoći a da se prethodno ne provjere njegova financijska sredstva. Usto, takva praksa može biti diskriminirajuća u slučaju da se takva obveza ne može primijeniti na okrivljenika koji je koristio tu pomoć upravo zbog nedovoljnosti svojih sredstava.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Presuda ESLJP-a od 9. listopada 1979., Airey protiv Irske, (CE:ECHR:1979:1009JUD00062897, t. 26.)
3      Vidjeti presude od 17. srpnja 1997., Krüger (C-334/95, EU:C:1997:378, t. 22. i 23.); od 28. studenoga 2000., Roquette Frères (C-88/99, EU:C:2000:652, t. 18.) i od 3. lipnja 2025., Kinsa (C-460/23, EU:C:2025:392, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
4      Vidjeti osobito Zelenu knjigu Komisije o postupovnim jamstvima za osumnjičenike i optuženike u kaznenim postupcima diljem Europske unije, (COM(2003) 75 final) od 19. veljače 2003. i Prijedlog okvirne odluke Vijeća o određenim postupovnim pravima odobrenima u okviru kaznenih postupaka u Europskoj uniji, (COM(2004) 328 final) od 28. travnja 2004.
5      Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009. (SL 2009., C 295, str. 1., u daljnjem tekstu: Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009.)
6      Stockholmski program – otvorena i sigurna Europa koja služi građanima i štiti ih (SL 2010., C 115, str. 1.)
7      Direktiva 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.); Direktiva 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 19., poglavlje 15., str. 48.) i Direktiva 2013/48
8      Direktiva 2016/343; Direktiva (EU) 2016/800 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o postupovnim jamstvima za djecu koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenim postupcima (SL 2016., L 132, str. 1.)
i Direktiva 2016/1919
9      Za detaljnija objašnjenja vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu M. S. i dr. (Postupovna prava maloljetnika) (C-603/22, EU:C:2024:157, t. 26. do 31.).
10      Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 10. Rezolucije Vijeća od 30. studenoga 2009.
11      SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
12      Vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2022., H. N. (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja) (C-420/20, EU:C:2022:679, t. 54. i 55. i navedena sudska praksa). Usto, podsjećam na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, prava koja ona sadržava imaju jednako značenje i opseg primjene kao i odgovarajuća prava zajamčena EKLJP-om, što ne sprečava pravo Unije da pruži širu zaštitu. Prilikom tumačenja prava zajamčenih člankom 47. drugim stavkom te člankom 48. stavkom 2. Povelje Sud mora kao minimalni prag zaštite, primjerice, uzeti u obzir odgovarajuća prava zajamčena člankom 6. EKLJP‑a, kako ih tumači Europski sud za ljudska prava. Vidjeti presudu od 22. lipnja 2023., K. B. i F. S. (Razmatranje po službenoj dužnosti u kaznenim stvarima) (C-660/21, EU:C:2023:498, t. 41.).
13      Vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, t. 58. i 59. i navedena sudska praksa).
14      Radni dokument službi Komisije od 27. studenoga 2011., Sažetak ocjene učinka uz Direktivu Europskog parlamenta i Vijeća o privremenoj pravnoj pomoći za osumnjičene ili optužene osobe lišene slobode i pravnoj pomoći u postupcima na temelju europskog uhidbenog naloga (SWD(2013) 477 final)
15      COM(2013) 824 final
16      Vidjeti uvodnu izjavu 1. Direktive 2016/1919.
17      Presuda ESLJP-a od 25. rujna 1992., Pham Hoang protiv Francuske (CE:ECHR:1992:0925JUD001319187, t. 39.)
18      Presuda od 8. svibnja 2025., Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, t. 97. i navedena sudska praksa)
19      Vidjeti po analogiji presudu od 15. rujna 2022., H. N. (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja) (C-420/20, EU:C:2022:679, t. 41. i navedena sudska praksa).
20      Vidjeti po analogiji rješenje od 12. veljače 2019., RH (C-8/19 PPU, EU:C:2019:110, t. 59. i navedena sudska praksa).
21      Vidjeti presudu od 19. prosinca 2019., Puppinck i dr./Komisija (C-418/18 P, EU:C:2019:1113, t. 75. i navedena sudska praksa).
22      Vidjeti presudu od 21. ožujka 2024., LEA (C-10/22, EU:C:2024:254, t. 51. i navedena sudska praksa)
23      Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća
o privremenoj pravnoj pomoći za osumnjičene ili optužene osobe lišene slobode i pravnoj pomoći u postupcima na temelju europskog uhidbenog naloga, COM(2013) 0824 final, od 27.
studenoga 2013.
24      Vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2022., H. N. (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja) (C-420/20, EU:C:2022:679, t. 54. i navedena sudska praksa).
25      Vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2022., H. N. (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja) (C-420/20, EU:C:2022:679, t. 55. i navedena sudska praksa).
26      Odluka ESLJP-a od 6. svibnja 1982., X protiv Savezne Republike Njemačke (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581)
27      Presuda ESLJP-a od 25. rujna 1992., Croissant protiv Njemačke (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188)
28      Presuda ESLJP-a od 26. veljače 2002, Morris protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497)
29      Presuda ESLJP-a od 17. veljače 2011., Ognyan Asenov protiv Bugarske (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Relativno slično rasuđivanje primijenjeno je i u presudi ESLJP-a od 21. lipnja 2011., Orlov protiv Rusije (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Vidjeti u tom smislu presudu od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C-700/21, EU:C:2023:444, t. 40. do 43. i navedena sudska praksa).
31      Presuda od 22. prosinca 2010., DEB, C-279/09, EU:C:2010:811, t. 42.)
32      Vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Barało (C-530/23, EU:C:2025:322, t. 61. do 71. i navedena sudska praksa).