62018CC0128
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 30. travnja 2019. (
1
)
Predmet C‑128/18
Dumitru‑Tudor Dorobantu
uz sudjelovanje:
Generalstaatsanwaltschaft Hamburg
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 1. stavak 3. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 4. – Zabrana nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja – Obveza pravosudnih tijela izvršenja da ispitaju uvjete oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici – Opseg ispitivanja – Kriteriji”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na ispitivanje njemačkog pravosudnog tijela u pogledu dopuštenosti predaje D.-T. Dorobantua rumunjskom pravosudnom tijelu koje je na temelju Okvirne odluke 2002/584/PUP (
2
) izdalo europski uhidbeni nalog. Kao prvo, taj je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe vođenja kaznenog progona, a zatim, kao drugo, u svrhe izvršenja kazne zatvora.
2.
U skladu s presudama od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (
3
) i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj) (
4
), tim se zahtjevom pridonosi utvrđivanju jamstava koja je potrebno uspostaviti kako bi se osiguralo poštovanje temeljnih prava predane osobe u okviru europskog uhidbenog naloga u situaciji u kojoj zatvorski sustav države članice izdavateljice ima sustavne ili opće nedostatke.
3.
Konkretno, u tom se zahtjevu poziva Sud da točno utvrdi intenzitet nadzora koji je pravosudno tijelo izvršenja dužno provesti kako bi ocijenilo stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kojoj bi bila izložena dotična osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u državi članici izdavateljici te različitih čimbenika i kriterija koje to tijelo treba uzeti u obzir za potrebe te ocjene.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Povelja Europske unije o temeljnim pravima
4.
Članak 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
5
), naslovljen „Zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne”, glasi:
„Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”
5.
U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju (
6
) pojašnjava se da „[p]ravo u članku 4. [Povelje] jest pravo zajamčeno člankom 3. [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
7
)], koji jednako glasi […]. Na temelju članka 52. stavka 3. Povelje, značenje i opseg primjene članka 4. Povelje jednaki su značenju i opsegu primjene članka 3. EKLJP‑a” (
8
).
2. Okvirna odluka 2002/584
6.
Cilj europskog uhidbenog naloga, uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584, bio je da zamijeni tradicionalni mehanizam izručenja, koji uključuje odluku izvršnog tijela, uz postojanje instrumenta suradnje između nacionalnih pravosudnih tijela na temelju načela uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka i načela uzajamnog povjerenja među državama članicama (
9
).
7.
Tom okvirnom odlukom tako se uvodi novi pojednostavnjeni i učinkovitiji sustav predaje osoba osuđenih ili osumnjičenih za počinjenje kaznenog djela (
10
) tako što se ograničavaju razlozi za neizvršenje te se određuju rokovi za donošenje odluka u pogledu europskog uhidbenog naloga (
11
).
8.
Uvodne izjave 12. i 13. Okvirne odluke 2002/584 glase kako slijedi:
„(12)
Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata u članku 6. [UEU‑a], koja se odražavaju i u Povelji […], a posebno u njezinu poglavlju VI. […]
(13)
Nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen državi u kojoj postoji stvarna opasnost da će osoba o kojoj je riječ biti osuđena na smrt, podvrgnuta mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupku ili kažnjavanju.”
9.
Člankom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, određuje se:
„1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”
B.
Njemačko pravo
10.
Okvirna odluka 2002/584 prenesena je u njemački pravni sustav člancima 78. do 83.k Gesetza über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) (
12
) od 23. prosinca 1982., kako je izmijenjen Gesetzom zur Umsetzung des Rahmenbeschlusses über den Europäischen Haftbefehl und die Übergabeverfahren zwischen den Mitgliedstaaten der Europäischen Union (Zakon o prenošenju Okvirne odluke o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje među državama članicama) (
13
) od 20. srpnja 2006.
11.
Na temelju članka 29. stavka 1. IRG‑a, koji se na temelju članka 78. stavka 1. IRG‑a primjenjuje na europski uhidbeni nalog, Oberlandesgericht (Visoki zemaljski sud, Njemačka) na zahtjev Staatsanwaltschafta (Državno odvjetništvo, Njemačka) odlučuje o dopuštenosti izručenja ako optužena osoba nije pristala na pojednostavnjenu predaju. Odluka se donosi rješenjem, u skladu s člankom 32. IRG‑a.
12.
Članak 73. IRG‑a glasi:
„U slučaju nepostojanja zahtjeva u tom smislu, pružanje pravne pomoći i prijenos podataka nedopušteni su ako su protivni bitnim načelima njemačkog pravnog poretka. U slučaju zahtjeva na temelju osmog dijela […], pravna pomoć je nedopuštena ako je protivna načelima sadržanim u članku 6. UEU‑a.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
13.
D.-T. Dorobantu rumunjski je državljanin koji boravi u Hamburgu (Njemačka).
14.
Njemačkim pravosudnim tijelima podnesen je zahtjev za njegovu predaju na temelju prvog europskog uhidbenog naloga koji je 12. kolovoza 2016. izdala Judecătoria Medgidia (Prvostupanjski sud u Medgidiji, Rumunjska). Taj je nalog izdan u svrhe vođenja kaznenog progona zbog kaznenih djela protiv imovine i vjerodostojnosti isprava.
15.
U okviru izvršenja navedenog naloga, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) u obzir je uzeo konkretne indicije o sustavnim ili općim nedostacima u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u Rumunjskoj. U skladu s načelima koja je Sud utvrdio u presudi Aranyosi i Căldăraru, taj je sud ispitao informacije koje su rumunjska tijela dostavila o zatvorskim uvjetima u kojima će D.-T. Dorobantu biti smješten nakon predaje. Iz tih informacija proizlazi da će zainteresirana osoba, u slučaju privremenog oduzimanja slobode, biti smještena u višekrevetne ćelije za četiri osobe (s površinama 12,30 m2, 12,67 m2 i 13,50 m2) ili za deset osoba (s površinom 36,25 m2). Suprotno tomu, u slučaju izvršenja kazne zatvora, D.-T. Dorobantu će tijekom razdoblja od 21 dan biti smješten u ustanovi u kojoj svaki zatvorenik raspolaže površinom od 3 m2, a nakon toga u jednakim uvjetima ako mu se odredi kazna u zatvoru zatvorenog tipa. Međutim, ako D.-T. Dorobantu bude smješten u zatvor otvorenog ili poluotvorenog tipa, raspolagat će osobnim prostorom čija površina iznosi 2 m2 po osobi (
14
).
16.
Sud koji je uputio zahtjev zatim je proveo opću ocjenu tih uvjetâ oduzimanja slobode na temelju sudske prakse Europskog suda za ljudska prava. S obzirom na znatno poboljšanje rumunjskog sustava izvršenja kazni u pogledu infrastrukture i mehanizama nadzora, zaključio je da ne postoji stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema zainteresiranoj osobi, u smislu presude u predmetu Aranyosi i Căldăraru.
17.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da, u slučaju da se odbije predaja zainteresirane osobe, kaznena djela koja je ta osoba počinila ostaju nekažnjena, što je u suprotnosti s ciljem osiguravanja učinkovitog kaznenog pravosuđa u Europskoj uniji.
18.
Na temelju rješenja od 3. i 19. siječnja 2017. Hanseatisches Oberlandesgerichta Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu), Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (Glavno državno odvjetništvo u Hamburgu, Njemačka) odobrio je predaju D.-T. Dorobantua rumunjskim tijelima nakon što odsluži kaznu zatvora na koju je osuđen zbog drugih kaznenih djela koja je počinio u Njemačkoj.
19.
Međutim, ta su rješenja poništena rješenjem Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka) od 19. prosinca 2017. Naime, taj je sud presudio da je za ocjenu zakonitosti predaje zainteresirane osobe najprije potrebno Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku kako bi on odlučio o čimbenicima koji su relevantni za ispitivanje uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici.
20.
Stoga je Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) odlukom od 8. veljače 2018. odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Za potrebe primjene Okvirne odluke 2002/584, koje minimalne zahtjeve moraju ispuniti uvjeti oduzimanja slobode kako bi bili u skladu s člankom 4. Povelje?
(a)
Osobito, postoji li sa stajališta prava Unije ‚apsolutni’ prag u pogledu veličine pritvorskog prostora ispod kojeg uvijek postoji povreda članka 4. Povelje?
i.
Je li prilikom određivanja pojedinačnog dijela pritvorskog prostora važno je li riječ o jednokrevetnoj ili višekrevetnoj ćeliji?
ii.
Treba li prilikom izračuna veličine pritvorskog prostora oduzeti površinu koju zauzima namještaj (krevet, ormar itd.)?
iii.
Koje su infrastrukturne pretpostavke, ovisno o slučaju, relevantne za pitanje usklađenosti uvjeta oduzimanja slobode s pravom Unije? Koja je važnost, po potrebi, neposrednog (ili samo posrednog) otvorenog pristupa, iz ćelije, na primjer sanitarnim ili drugim prostorijama te opskrba hladnom i toplom vodom, grijanju, rasvjeti itd.?
(b)
Koliko su za tu procjenu važni različiti ‚sustavi izvršenja kazne’, odnosno različita vremena otvaranja ćelija i različiti stupnjevi slobode kretanja unutar zatvorske ustanove?
(c)
Mogu li se, kao što je to ovo vijeće učinilo u svojim odlukama o dopuštenosti predaje, uzeti u obzir i pravna i organizacijska poboljšanja u državi članici izdavateljici (uvođenje sustava ombudsmana, uspostava sudova za izvršenje kazni itd.)?
2.
Prema kojim kriterijima treba ocjenjivati uvjete oduzimanja slobode u pogledu temeljnih prava zajamčenih pravom Unije? U kojoj mjeri ti kriteriji utječu na tumačenje pojma ‚stvara opasnost’ u smislu presude Suda u predmetu Aranyosi i Căldăraru?
(a)
Jesu li pravosudna tijela države članice izvršenja u tom pogledu ovlaštena provoditi opsežan nadzor uvjeta oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici ili se moraju ograničiti na nadzor očitih nezakonitosti?
(b)
Ako Sud prilikom odgovora na prvo pitanje zaključi da postoje ‚apsolutni’ zahtjevi prava Unije za uvjete oduzimanja slobode: bi li neispunjavanje tih minimalnih uvjeta bilo u tom smislu nemoguće odvagivati tako da bi posljedično uvijek postojala ‚stvarna opasnost’ koja zabranjuje predaju, ili država članica izvršiteljica ipak može provesti odvagivanje? Mogu li se pritom uzeti u obzir aspekti poput održavanja na snazi pravne pomoći unutar Unije, učinkovitosti europskog kaznenog pravosuđa ili načela uzajamnog povjerenja i priznavanja?”
21.
Rješenjem od 25. rujna 2018. Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) obavijestio je Sud da je Judecătoria Medgidia (Prvostupanjski sud u Medgidiji) u međuvremenu osudila D.-T. Dorobantua na kaznu zatvora od dvije godine i četiri mjeseca zbog kaznenih djela počinjenih na državnom području Rumunjske. Ta je presuda donesena zbog ogluhe 14. lipnja 2018. Sud koji je uputio zahtjev zatim je obavijestio Sud da je europski uhidbeni nalog, izdan 12. kolovoza 2016. u svrhe vođenja kaznenog progona, „zamijenjen” novim europskim uhidbenim nalogom od 1. kolovoza 2018. u svrhe izvršenja kazne zatvora. Međutim, taj je sud istaknuo da ostaje pri svojem zahtjevu za prethodnu odluku s obzirom na to da su upućena pitanja izrazito važna za glavni postupak.
IV. Uvodna razmatranja
22.
Prije ispitivanja pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev postavio Sudu, čini mi se nužnim iznijeti dvije uvodne napomene.
23.
Prva se napomena odnosi na „zamjenu” europskih uhidbenih naloga, koju sud koji je uputio zahtjev navodi u svojem rješenju od 25. rujna 2018. Druga se napomena odnosi na stanje sudske prakse Suda u kojoj se utvrđuje, prema mojem mišljenju, okvir s obzirom na koji valja odgovoriti na predmetna prethodna pitanja.
A.
„Zamjena” europskih uhidbenih naloga
24.
Kao što sam već naveo, svojim rješenjem od 25. rujna 2018. sud koji je uputio zahtjev obavijestio je Sud da je europski uhidbeni nalog koji je protiv D.-T. Dorobantua izdala Judecătoria Medgidia (Prvostupanjski sud u Medgidiji) u svrhe vođenja kaznenog progona, tijekom glavnog postupka „zamijenjen” novim europskim uhidbenim nalogom koji je izdao isti sud, ovog puta u svrhe izvršenja kazne zatvora.
25.
Iako su pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev iznimno relevantna u kontekstu provedbe tog drugog europskog uhidbenog naloga, što su na raspravi potvrdile sve stranke, nužno je, međutim, da pravosudno tijelo izvršenja u najkraćem mogućem roku odluči o prestanku važenja prvog europskog uhidbenog naloga i preuzme ab initio postupak izvršenja drugog uhidbenog naloga. To je potrebno kako bi se zajamčilo poštovanje načela pravne sigurnosti kao i prava i jamstava koja proizlaze iz Okvirne odluke 2002/584 u pogledu tražene osobe.
26.
Naime, po samoj njegovoj prirodi i zbog pravnih i materijalnih uvjeta njegove provedbe, izvršenje tog drugog europskog uhidbenog naloga ne može se postići pukom zamjenom.
27.
Iz članka 1. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da je „[e]uropski uhidbeni nalog […] sudska odluka”. Navodna „zamjena” stoga ne može prikriti činjenicu da se drugi europski uhidbeni nalog, izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora, temelji na novoj presudi nacionalnog suda i predstavlja sudsku odluku koja se razlikuje od odluke na kojoj se temelji prvi europski uhidbeni nalog i koja stoga treba ispunjavati posebne pravne i materijalne uvjete. Stoga je dovoljno napomenuti da izvršenje tog drugog europskog uhidbenog naloga može dovesti do novog vremena zadržavanja koje se ne izjednačava s mjerom istražnog zatvora prije suđenja, kao što je to bio slučaj u okviru prvog europskog uhidbenog naloga, nego je na samom početku izvršenja kazne potrebno oduzeti to razdoblje od kazne koja mora biti izvršena (
15
).
28.
Stoga izvršenje drugog europskog uhidbenog naloga zahtijeva od pravosudnog tijela izvršenja, s jedne strane, da proglasi prestanak važenja prvog europskog uhidbenog naloga i, s druge strane, da ponovno pokrene postupak izvršenja ab initio te tako prati valjanost svih uvjeta za izvršenje tog drugog naloga, što u glavnom predmetu čini se proizlazi iz rješenja od 25. rujna 2018. koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev.
B.
Sudska praksa uspostavljena presudom Aranyosi i Căldăraru
29.
Druga napomena odnosi se na pravila i načela koja je Sud utvrdio u presudi Aranyosi i Căldăraru i koja je potom ponovno primijenio u presudi Generalstaatsanwaltschaft. U toj se sudskoj praksi utvrđuje okvir u kojem treba analizirati prethodna pitanja i odgovoriti na njih.
30.
U predmetu Aranyosi i Căldăraru Sud je prvi put priznao ograničenje načelâ uzajamnog povjerenja i priznavanja među državama članicama te pritom od pravosudnog tijela izvršenja zahtijevao da provede nadzor uvjeta oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici, u slučaju kad zbog nedostataka u zatvorskom sustavu te države dotična osoba može biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja koje je protivno članku 4. Povelje.
31.
Sud je u toj presudi uspostavio okvir za izvršavanje tog nadzora tako što mu je odredio pravni temelj, svrhu, vrste, prirodu i učinke.
32.
Taj se nadzor temelji na članku 1. stavku 3., članku 5. i članku 6. stavku 1. Okvirne odluke 2002/584 i ima za cilj osigurati poštovanje članka 4. Povelje koji, kao što je podsjetio Sud, sadržava „jednu od temeljnih vrijednosti Unije i njezinih država članica” (
16
) i „ima apsolutni karakter” (
17
).
33.
Navedeni nadzor provodi se isključivo ako pravosudno tijelo izvršenja zaključi, na temelju objektivnih, vjerodostojnih, preciznih i odgovarajućih aktualiziranih elemenata kojima raspolaže, da zatvorski sustav države članice izdavateljice ima sustavne ili opće nedostatke ili nedostatke koji dotiču određene skupine osoba ili pak određene centre za oduzimanje slobode (
18
).
34.
U tim je okolnostima pravosudno tijelo izvršenja dužno na „konkretan i precizan” način provjeriti postoje li ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se vjeruje da će dotična osoba, zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode, biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje (
19
).
35.
Stoga u slučaju da se utvrdi opći nedostatak u zatvorskom sustavu države članice izdavateljice slijedi pojedinačna i detaljna procjena opasnosti kojoj bi bila izložena dotična osoba.
36.
Taj nadzor može imati velik utjecaj na izvršenje europskog uhidbenog naloga. Sud je potvrdio da može navesti pravosudno tijelo izvršenja na to da odgodi ili obustavi postupak predaje dotične osobe (
20
).
37.
Nakon presude Aranyosi i Căldăraru, Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Bremenu) uputio je Sudu dva nova zahtjeva za prethodnu odluku. Prvi zahtjev, podnesen 12. rujna 2016. u okviru postupka izvršenja dvaju europskih uhidbenih naloga izdanih protiv Pála Aranyosija, doveo je do donošenja rješenja o obustavi postupka jer su europski uhidbeni nalozi izdani protiv zainteresirane osobe povučeni prije nego što je Sud donio odluku (
21
).
38.
Drugi zahtjev, podnesen 27. ožujka 2018. u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga izdanog protiv ML, omogućio je Sudu da u svojoj presudi Generalstaatsanwaltschaft pojasni opseg i doseg načela koja je utvrdio u presudi Aranyosi i Căldăraru (
22
), osobito u kontekstu pojedinačne i detaljne procjene opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
39.
Tako je Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft odlučio da članak 1. stavak 3., članak 5. i članak 6. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da, „kad pravosudno tijelo izvršenja raspolaže elementima koji dokazuju postojanje sustavnih ili općih nedostataka uvjeta oduzimanja slobode u ustanovama za izvršenje kazne države članice izdavateljice naloga, […]:
–
[…]
–
pravosudno tijelo izvršenja dužno je ispitati samo uvjete oduzimanja slobode u ustanovama za izvršenje kazne u kojima će, prema informacijama kojima raspolaže, [osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhe izvršenja kazne zatvora] vjerojatno biti smještena, uključujući privremeno ili kao prijelazno rješenje;
–
pravosudno tijelo mora u tu svrhu provjeriti samo konkretne i precizne uvjete zatvaranja predmetne osobe koji su relevantni za utvrđivanje hoće li ona biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, u smislu članka 4. [Povelje];
–
pravosudno tijelo izvršavanja može uzeti u obzir informacije koje su mu pružila tijela države članice izdavateljice naloga osim pravosudnog tijela koje izdaje nalog, poput, među ostalim, jamstva da predmetna osoba neće biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, u smislu članka 4. [Povelje].”
40.
Presuda Generalstaatsanwaltschaft donesena je 25. srpnja 2018., odnosno nekoliko mjeseci nakon podnošenja ovog zahtjeva za prethodnu odluku. Prema mojem mišljenju, ona sadržava odgovor na većinu pitanja koja postavlja sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.
V. Analiza
41.
Upućena pitanja treba analizirati drukčijim redoslijedom od redoslijeda kojim ih je iznio sud koji je uputio zahtjev.
42.
Naime, iako u prvom pitanju i točki (b) drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da odluči o različitim čimbenicima koje pravosudno tijelo izvršenja treba uzeti u obzir kako bi na konkretan i precizan način ocijenilo uvjete oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici, čini mi se da je neophodno najprije utvrditi intenzitet tog nadzora, kao što u točki (a) svojeg drugog pitanja na to poziva sud koji je uputio zahtjev.
A.
Intenzitet nadzora uvjetâ oduzimanja slobode u ustanovi u kojoj će dotična osoba vjerojatno biti smještena
43.
U točki (a) svojeg drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti od Suda traži da pojasni intenzitet nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja treba provesti prilikom pojedinačnog i detaljnog ispitivanja hoće li dotična osoba biti izložena opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u državi članici izdavateljici.
44.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li pravosudno tijelo izvršenja provesti „opsežno” ispitivanje uvjeta u kojima će dotična osoba biti zatvorena u državi članici izdavateljici ili pak treba provesti „pojednostavnjen” nadzor tih uvjeta i ograničiti ga na „očite nezakonitosti”. U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev pita može li pravosudno tijelo izvršenja smatrati dovoljnim jamstvo države članice izdavateljice da dotična osoba neće biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode.
45.
Kao što sam već naveo, pravila i načela koja je Sud utvrdio u presudi Aranyosi i Căldăraru, i koja je potom ponovio u presudi Generalstaatsanwaltschaft, omogućuju odgovor na ta pitanja.
46.
Iako je Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft mogao ograničiti opseg ratione loci nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja treba provesti, tako što je ograničio taj nadzor na uvjete oduzimanja slobode u ustanovama za izvršenje kazne za koje je „vjerojatno” (
23
) ili za koje se „može točno predvidjeti” da će u njima navedena osoba biti smještena, uključujući privremeno ili kao prijelazno rješenje (
24
), Sud je, suprotno tomu, s osobitom pažnjom nastojao dokazati da taj nadzor podrazumijeva ispitivanje svih relevantnih materijalnih aspekata oduzimanja slobode.
47.
Nesporno je da je pravo da se osobu ne podvrgava nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje apsolutno pravo čiju se povredu može utvrditi samo nakon ispitivanja u kojem se u obzir uzimaju sve relevantne okolnosti pojedinog slučaja.
48.
To je načelo između redaka potvrđeno, najprije, u presudi Aranyosi i Căldăraru, kad je Sud od pravosudnog tijela izvršenja zahtijevao da na „konkretan i precizan” (
25
) način ocijeni postoji li stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
49.
Navedeno je načelo zatim potvrđeno u presudi Generalstaatsanwaltschaft.
50.
U predmetu u kojem je donesena ta presuda Sudu je osobito postavljeno pitanje o tome podrazumijeva li poštovanje članka 1. stavka 3., članka 5. i članka 6. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 da pravosudno tijelo izvršenja „u određenom slučaju [provodi] sveobuhvatno ispitivanje […] uvjeta oduzimanja slobode” u državi članici izdavateljici, ne samo tako da provjeri površinu osobnog prostora kojim zatvorenik raspolaže, nego i „ostale uvjete oduzimanja slobode” (
26
). Također je postavljeno pitanje treba li te uvjete ocijeniti s obzirom na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava, koja proizlazi iz presude od 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske (
27
).
51.
Sud je presudi Generalstaatsanwaltschaft najprije potvrdio da na temelju članka 3. EKLJP‑a ocjena minimalnog praga težine zlostavljanja ovisi o „svim okolnostima [pojedinog slučaja]” (
28
) te je stoga od pravosudnog tijela izvršenja zahtijevao da po potrebi zatraži pojašnjenja o „konkretnim i preciznim uvjetima oduzimanja slobode” u kojima se nalazi dotična osoba (
29
).
52.
Što se tiče uvjeta oduzimanja slobode, Sud je uputio na one uvjete koje je Europski sud za ljudska prava izričito naveo u svojoj presudi Muršić protiv Hrvatske (
30
). Pravosudno tijelo izvršenja ne treba uzeti u obzir samo osobni prostor kojim će zatvorenik raspolagati za vrijeme svojeg boravka u zatvoru, nego i druge relevantne aspekte koji mogu utjecati na uvjete oduzimanja njegove slobode. Stoga to tijelo treba uzeti u obzir trajanje i opseg ograničenja, ali i slobodu kretanja i ponudu aktivnosti izvan ćelije u kojima zatvorenik može sudjelovati te, naposljetku, uzeti u obzir da su infrastruktura i usluge u zatvorskoj ustanovi o kojoj je riječ uglavnom primjereni. Suprotno tomu, Sud je isključio mogućnost da pravosudno tijelo izvršenja svoju ocjenu temelji na čimbenicima koji nemaju nikakav očit značaj za oduzimanje slobode (
31
).
53.
S obzirom na načela koja je Sud utvrdio u presudi Generalstaatsanwaltschaft, pravosudno tijelo izvršenja stoga je dužno ocijeniti stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kojoj bi bila izložena dotična osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u zatvorskoj ustanovi u kojoj će ta osoba vjerojatno biti smještena, na način da ispita sve materijalne aspekte oduzimanja slobode koji su relevantni za takvu ocjenu. Suprotno tomu, i kao što sam već istaknuo u svojem mišljenju u predmetu u kojem je donesena ta presuda, to ispitivanje ne može obuhvaćati aspekte koji prelaze ono što je nužno za tu procjenu (
32
).
54.
Što se tiče važnosti koju treba pridati jamstvu koje su pružila tijela države članice izdavateljice, ističem da je Sud u navedenoj presudi presudio da je to jamstvo element koji pravosudno tijelo izvršenja „ne može zanemariti” (
33
). Konkretno, Sud je smatrao da pod pretpostavkom da ne postoje precizni podaci na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su uvjeti oduzimanja slobode u određenoj ustanovi protivni članku 4. Povelje, pravosudno tijelo izvršenja „mora [se] pouzdati u to jamstvo” s obzirom na uzajamno povjerenje na kojem se temelji europski uhidbeni nalog (
34
).
55.
Stoga se ne mogu složiti s mišljenjem prema kojem pravosudno tijelo izvršenja može dovesti u pitanje i nadzirati pouzdanost tog jamstva na temelju dostupnih podataka o uvjetima oduzimanja slobode u dotičnoj državi članici.
56.
Takva provjera, umjesto da potiče uzajamno povjerenje na kojemu se trebaju temeljiti odnosi među pravosudnim tijelima izdavanja i pravosudnim tijelima izvršenja, izaziva uzajamno nepovjerenje i neizravno dovodi u pitanje pojednostavnjeni sustav predaje na kojem se temelji europski uhidbeni nalog.
57.
Usto podsjećam da, u pravu Unije, obveze koje je preuzelo tijelo države članice obvezuju to tijelo u skladu s načelima kojima se uređuje tužba zbog povrede obveze. Na primjer, ako pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog, posredstvom tijela koje je dio zatvorske uprave, ne ispuni obveze koje je preuzelo, tako da dotična osoba može biti izložena nečovječnom ili ponižavajućem postupanju koje je protivno odredbama Povelje i EKLJP‑a, to bi dovelo do odgovornosti države članice izdavateljice. Osim toga, kao što sam već istaknuo u svojem mišljenju u predmetu ML (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj) (
35
), u slučaju povrede takve obveze dotična osoba može zahtijevati njezino ispunjenje pred sudom države članice izdavateljice.
B.
Kriteriji na kojima se temelji nadzor uvjetâ oduzimanja slobode u ustanovi u kojoj će dotična osoba vjerojatno biti smještena
58.
Prvo pitanje i točku (b) drugog pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev postavio Sudu treba ispitati zajedno. Naime, oba se pitanja odnose na kriterije na temelju kojih pravosudno tijelo izvršenja na konkretan i precizan način treba ocijeniti stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja zbog uvjeta oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici.
59.
Najprije, sud koji je uputio zahtjev pita Sud postoji li sa stajališta prava Unije apsolutni prag u pogledu minimalne površine osobnog prostora koju je potrebno osigurati zatvoreniku. On od Suda također traži da pojasni načine njegova izračuna za jednokrevetnu ili višekrevetnu ćeliju u kojoj se nalazi namještaj i sanitarna oprema.
60.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev zanimaju drugi čimbenici koji se mogu uzeti u obzir za potrebe te ocjene i konkretno upućuje na infrastrukturu zatvorske ustanove, prirodu sustava izvršenja kazne ili pak na pravna i organizacijska poboljšanja koja je država članica izdavateljica provela u pogledu izvršenja kazne.
61.
Naposljetku, u slučaju da Sud smatra da postoje „apsolutni” zahtjevi prava Unije za uvjete oduzimanja slobode, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li pravosudno tijelo izvršenja ipak provesti odvagivanje između poštovanja tih zahtjeva i nužnosti koje nalažu poštovanje načela uzajamnog povjerenja i priznavanja te učinkovitosti sustava na kojem se temelji europski uhidbeni nalog.
62.
U presudi Generalstaatsanwaltschaft daju se smjernice koje Sud treba slijediti kako bi dao odgovor sudu koji je uputio zahtjev.
1. Zaključci iz presude Generalstaatsanwaltschaft
63.
Sud je u toj presudi najprije istaknuo da u pravu Unije ne postoje minimalna pravila o uvjetima oduzimanja slobode.
64.
Budući da članak 4. Povelje ima jednako značenje i jednak opseg primjene kao članak 3. EKLJP‑a, Sud je temeljio svoju odluku na načelima koja proizlaze iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava (
36
).
65.
Konkretno, Sud je uputio na presudu Muršić protiv Hrvatske, u kojoj je veliko vijeće Europskog suda za ljudska prava saželo pravila i norme koje proizlaze iz njegove sudske prakse u području prenapučenosti u zatvorima te je pojasnilo uvjete u kojima se nedostatak osobnog prostora u ćeliji može smatrati protivnim članku 3. EKLJP‑a.
66.
Stoga je Sud usvojio pristup koji je već primijenio u presudi Aranyosi i Căldăraru. Naime, Sud je u toj presudi izričito uputio na ključnu presudu Europskog suda za ljudska prava od 8. siječnja 2013., Torreggiani i drugi protiv Italije (
37
), kako bi utvrdio opće obveze koje tijela države članice izdavateljice imaju prema svakom zatvoreniku (
38
).
67.
Stoga je Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft podsjetio da u smislu članka 3. EKLJP‑a zlostavljanje mora doseći minimalni prag težine čija ocjena ovisi o svim okolnostima predmeta, osobito o trajanju tog zlostavljanja i njegovim fizičkim ili psihičkim posljedicama te u nekim slučajevima o spolu, dobi i zdravstvenom stanju žrtve (
39
).
68.
Zatim je Sud razmatrao prostorni čimbenik uvjeta oduzimanja slobode i u točkama 92. i 93. svoje presude istaknuo sljedeće:
„92
Vodeći računa o važnosti prostornog čimbenika u općoj ocjeni uvjeta oduzimanja slobode, činjenica da je osobni prostor kojim zatvorenik raspolaže manji od 3 m2 u zajedničkoj zatvorskoj sobi temelj je za čvrstu pretpostavku povrede članka 3. EKLJP‑a ([presuda Muršić protiv Hrvatske], t. 124.).
93
Ta čvrsta pretpostavka povrede članka 3. EKLJP‑a obično se može odbaciti samo ako su, kao prvo, smanjenja osobnog prostora u odnosu na traženi minimum od 3 m2 kratkotrajna, povremena i neznatna, kao drugo, popraćena dovoljnom slobodom kretanja izvan sobe i primjerenim aktivnostima izvan sobe i, kao treće, ustanova općenito pruža pristojne uvjete oduzimanja slobode te ne postoje drugi otegotni aspekti boravka predmetne osobe u toj ustanovi ([presuda Muršić protiv Hrvatske], t. 138.).”
69.
Osim toga, Sud je u točkama 97. do 100. te presude odlučio o opsegu čimbenika koji se temelji na trajanju razdoblja oduzimanja slobode i pritom osobito naglasio činjenicu da „relativna kratkotrajnost razdoblja oduzimanja slobode sama po sebi automatski neće ukloniti sporno postupanje iz područja primjene članka 3. EKLJP‑a ako postoje drugi elementi na temelju kojih ono može biti obuhvaćeno tom odredbom” (
40
).
70.
Naposljetku, Sud je u točki 103. navedene presude isključio mogućnost da pravosudno tijelo izvršenja ocijeni postojanje stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja na temelju aspekata koji nemaju očit značaj za oduzimanje slobode, poput bogoslužja, mogućnosti pušenja, pravila u pogledu čišćenja odjeće ili pak ugrađivanja rešetki ili roleta na prozore zatvorskih ćelija.
71.
Unatoč kritikama koje su proizašle iz presude Muršić protiv Hrvatske (
41
), smatram da je Sud s obzirom na trenutno stanje prava Unije usvojio pristup koji omogućuje osiguravanje potrebne usklađenosti između Povelje i EKLJP‑a, u skladu s ciljem iz članka 52. stavka 3. Povelje (
42
).
72.
Točno je da ta odredba ne sprečava pravo Unije da pruži širu zaštitu od one koju pruža EKLJP (
43
). Međutim, smatram da u ovom slučaju nedostaju materijalni uvjeti koji su za to potrebni. Naime, trenutačno ne postoji nijedna odredba kojom se uređuju uvjeti oduzimanja slobode u Uniji niti je na Sudu da utvrđuje brojčane standarde u pogledu osobnog prostora kojim zatvorenik treba raspolagati, iako je riječ o minimalnom standardu. Taj zadatak nije dužnost Suda nego zakonodavca. Usto, treba priznati da Sud trenutačno ne raspolaže stručnim znanjem koje je za to potrebno, za razliku od Europskog suda za ljudska prava ili drugih tijela Vijeća Europe, koji imaju posebno stručno znanje u području zatvorskih sustava i praktično znanje o uvjetima oduzimanja slobode u državama zahvaljujući sporovima koji se vode pred ESLJP‑om ili izvješćima i terenskim posjetima za koje je zaduženo Vijeće.
73.
Naposljetku, podsjećam da zahtjevi Europskog suda za ljudska prava predstavljaju minimalne standarde. Unutar Unije i osobito u okviru europskog kaznenog prostora, ti zahtjevi trebaju omogućiti da se zajamči jedinstveni prag primjenjiv na sve zatvorske sustave država članica koji nadilazi njihove razlike, što pridonosi jačanju uzajamnog povjerenja koje treba postojati među državama članicama. Međutim, također podsjećam da na nacionalnoj razini svaka država članica može slobodno odrediti viši standard što se tiče uvjeta oduzimanja slobode u svojim zatvorskim ustanovama, odnosno standard koji u kontekstu izvršenja europskog uhidbenog naloga ne može suprotstavljati susjedne države.
74.
Sada se valja vratiti na pojedinosti pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev postavio Sudu.
2. Minimalna površina osobnog prostora koju je potrebno osigurati zatvoreniku
75.
Kao što sam to već naveo, Sud je u presudi Generalstaatsanwaltschaft najprije pojasnio da u pravu Unije ne postoje minimalna pravila o uvjetima oduzimanja slobode (
44
). U tim je okolnostima Sud definirao minimalnu površinu osobnog prostora koju je potrebno osigurati zatvoreniku s obzirom na prag koji je utvrdio Europski sud za ljudska prava, odnosno prag od 3 m2.
76.
Taj prag nije apsolutan.
77.
Naime, ocjena minimalnog praga koji treba doseći zlostavljanje da bi bilo obuhvaćeno člankom 3. EKLJP‑a u biti je relativna. Taj se prag ne može svesti samo na precizno određivanje broja kvadratnih metara kojima zatvorenik treba raspolagati jer takav pristup ne omogućuje da se uzmu u obzir svi uvjeti oduzimanja slobode koji su dio njegove svakodnevice.
78.
Kao što to navodi Sud, prostorni čimbenik je važan (
45
). Međutim, treba ga obuhvatiti općom ocjenom uvjetâ oduzimanja slobode, u okviru koje treba uzeti u obzir sve relevantne materijalne aspekte. Stoga, iako je minimalna površina koja je u višekrevetnoj ćeliji manja od 3 m2 temelj za čvrstu pretpostavku povrede članka 3. EKLJP‑a, ta se pretpostavka ipak može odbiti ako postoje čimbenici koji mogu primjereno nadoknaditi nedostatak osobnog prostora. Sud je to jasno izložio u točkama 92. i 93. presude Generalstaatsanwaltschaft (
46
).
79.
Europski sud za ljudska prava pak ne smatra da svako manje odstupanje od minimalnog standarda od 3 m2 površine poda po zatvoreniku u višekrevetnoj ćeliji samo po sebi predstavlja nečovječno ili ponižavajuće postupanje.
80.
Isto tako, Europski odbor za sprečavanje mučenja i neljudskog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja (u daljnjem tekstu: CPT) ne tvrdi da se standardi u pogledu „životnog prostora po zatvoreniku” koje on predlaže trebaju smatrati apsolutnima. CPT prihvaća manje odstupanje od standarda od 4 m2 životnog prostora u višekrevetnoj ćeliji ili 6 m2 životnog prostora u jednokrevetnoj ćeliji ako postoje drugi pozitivni čimbenici koji se na primjer odnose na sve aktivnosti u kojima zatvorenik može sudjelovati izvan svoje ćelije (
47
).
81.
Kako bi se odredio prag u pogledu minimalne površine osobnog prostora koju je potrebno osigurati zatvoreniku, nužno je uzeti u obzir određeni broj čimbenika.
82.
Kao prvo, određivanje tog praga ovisi o tome je li zatvorenik smješten u jednokrevetnoj ili višekrevetnoj ćeliji (
48
).
83.
Naime, riječ je o dvjema vrstama smještaja za koje postoje različita pitanja i za koje je, prema tome, potrebno zasebno ocijeniti životni prostor zatvorenika. Iako se često smatra da jedino smještaj u jednokrevetnoj ćeliji osigurava dostojanstvo i fizičku sigurnost zatvorenika, on u takvom smještaju može biti izložen posebnim opasnostima koje su povezane s usamljenošću i nedostatkom društvene interakcije. Suprotno tomu, smještaj u višekrevetnoj ćeliji može izložiti zatvorenika nepovoljnim higijenskim uvjetima i opasnostima od zastrašivanja ili nasilja koje su veće u slučaju ekstremne skučenosti. U tim okolnostima, minimalni standardi koje je Europski sud za ljudska prava definirao u presudi Muršić protiv Hrvatske u pogledu smještaja u višekrevetnoj ćeliji kao takvi nisu primjenjivi na smještaj u jednokrevetnoj ćeliji, što je taj sud uostalom i potvrdio (
49
).
84.
CPT pak priznaje da se standardi u pogledu osobnog životnog prostora razlikuju ovisno o vrsti ustanove, ali i razini popunjenosti ćelije i režimu kojem su zatvorenici podvrgnuti (
50
). Što se tiče razine popunjenosti ćelije, CPT vrlo jasno razlikuje jednokrevetne i višekrevetne ćelije. U potonjem slučaju, CPT uostalom odbija izjednačiti ćeliju za dva zatvorenika s ćelijom koja je namijenjena šest do deset zatvorenika te također razlikuje spavaonice u koje se smještaju deseci zatvorenika i velike spavaonice u kojima se nalazi i do stotinjak osoba.
85.
Kao drugo, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava i iz preporuka CPT‑a proizlazi da minimalna površina osobnog prostora ne treba obuhvaćati površinu koju zauzima sanitarni čvor u ćeliji (
51
).
86.
Suprotno tomu, ta površina u načelu treba uključivati prostor koji zauzima namještaj na tlu. Međutim, Europski sud za ljudska prava uzima u obzir koliko se životni prostor zatvorenika zapravo smanjuje zbog namještaja, kako bi se osiguralo da se zatvorenik može normalno i slobodno kretati u ćeliji ili između namještaja (
52
).
87.
U slučaju da zatvorenik u višekrevetnoj ćeliji raspolaže osobnim prostorom koji je manji od 3 m2, Europski sud za ljudska prava ispituje kumulativne učinke drugih materijalnih uvjeta oduzimanja slobode kako bi se utvrdilo predstavljaju li potonji uvjeti zbog svojih nedostataka otegotne okolnosti ili pak zbog svoje usklađenosti s utvrđenim standardima ti uvjeti omogućuju da se „prikladno nadomjes[ti] oskudna dodjela osobnog prostora” (
53
) i da se tako odbije pretpostavka povrede članka 3. EKLJP‑a.
88.
Stoga sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da pojasni te druge materijalne aspekte oduzimanja slobode koji su relevantni za ocjenu konkretnih zatvorskih uvjeta.
3. Drugi materijalni aspekti oduzimanja slobode
89.
Sud je u točki 93. presude Generalstaatsanwaltschaft naveo niz aspekata koje je pravosudno tijelo izvršenja dužno provjeriti kako bi ocijenilo nadoknađuje li se nedostatak osobnog prostora materijalnim uvjetima oduzimanja slobode koji su u skladu s temeljnim pravima zatvorenika.
90.
Prvi se aspekt odnosi na trajanje i opseg ograničenja.
91.
Podsjećam da je Sud u točkama 97. do 100. te presude dao smjernice za ocjenu trajanja i opsega ograničenja. Sud je na temelju sudske prakse Europskog suda za ljudska prava podsjetio da je trajanje razdoblja oduzimanja slobode relevantan čimbenik. Međutim, Sud je pojasnio da relativna kratkotrajnost razdoblja oduzimanja slobode ili privremeni ili prijelazni karakter oduzimanja slobode ne mogu sami po sebi isključiti opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ako postoje drugi elementi koji su dovoljni da ono bude obuhvaćeno člankom 3. EKLJP‑a.
92.
Drugi se aspekt odnosi na slobodu kretanja i ponudu aktivnosti izvan ćelije u kojima zatvorenik može sudjelovati.
93.
Stoga pravosudno tijelo izvršenja treba ocijeniti osobni prostor kojim raspolaže zatvorenik u odnosu na vrijeme koje provodi u svojoj ćeliji. Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft nije pružio pojašnjenja o tome kako ocijeniti taj aspekt oduzimanja slobode. Međutim, to se nadoknađuje u presudi Muršić protiv Hrvatske u kojoj je sažeta sudska praksa Europskog suda za ljudska prava. U skladu s potonjom presudom zatvorenicima treba omogućiti da provedu razuman dio dana izvan svojih ćelija, uključeni u aktivnosti kao što su rad, obrazovne ili pak sportske aktivnosti, ali im dati i priliku za rekreaciju na otvorenom te se u njoj ocjenjuju kvalitativni i kvantitativni uvjeti u tom smislu. U tom pogledu Europski sud za ljudska prava uzima u obzir uređenost vanjskih sadržaja koji trebaju osigurati dovoljan prostor na otvorenom.
94.
Naposljetku, treći aspekt odnosi se na ukupnu prikladnost uvjetâ oduzimanja slobode.
95.
Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft nije dao nikakve smjernice ni za ocjenu tog aspekta. Međutim, ako se upućuje na pojašnjenja koja je Europski sud za ljudska prava iznio u presudi Muršić protiv Hrvatske, jasno je da pravosudno tijelo izvršenja u ovom slučaju treba provesti ispitivanje uređenosti ćelije te nužnih usluga i infrastrukture u zatvorskoj ustanovi u kojoj će dotična osoba vjerojatno biti smještena (
54
).
96.
Naglašavam „nužnost” zatvorskih usluga i infrastrukture relevantnih za tu ocjenu. Naime, pravosudno tijelo izvršenja ne može u tu svrhu ispitati i podnijeti zahtjeve za dodatne informacije o aspektima oduzimanja slobode koji apsolutno ni na koji način nisu korisni s obzirom na članak 4. Povelje. To je bio slučaj u predmetu u kojem je donesena presuda Generalstaatsanwaltschaft. Sud je tada izričito istaknuo da predmet zahtjeva za dodatne informacije mogu biti samo aspekti oduzimanja slobode koji su relevantni za ocjenu težine patnje ili poniženja koje trpi zatvorenik zbog loših zatvorskih uvjeta u kojima se nalazi. Kao što sam to već naveo, on je tako isključio aspekte poput onih povezanih s bogoslužjem, mogućnosti pušenja ili usluga kao što je čišćenje odjeće (
55
).
97.
Ističem da je prilikom ocjene tih različitih čimbenika nužno uzeti u obzir vrstu zatvorske ustanove u koju je zatvorenik smješten kao i sustav izvršenja kazne koji se na njega primjenjuje.
98.
Naime, uvjeti oduzimanja slobode zatvorenika smještenog u najstrožoj vrsti zatvora, odnosno u ustanovi u kojoj se nalaze osobe osuđene na dugotrajne kazne ili osobe koje se smatraju posebnom prijetnjom, znatno se razlikuju od uvjeta u kojima živi zatvorenik smješten u zatvor poluotvorenog tipa ili koji izdržava kaznu izvan zatvorske ustanove. Europski sud za ljudska prava tako smatra da se na prvonavedenog zatvorenika trebaju primjenjivati povoljnije odredbe kad je riječ o njegovoj slobodi kretanja unutar ustanove i ponudi aktivnosti izvan njegove ćelije (rad, rekreacija, obrazovanje). To je logično jer je drugonavedenom zatvoreniku dopušteno izbivati iz ustanove tijekom dana radi obavljanja profesionalne djelatnosti, obrazovanja ili sudjelovanja u bilo kakvoj drugoj vrsti socijalne integracije ili reintegracije.
99.
Upravo s obzirom na te različite aspekte pravosudno tijelo izvršenja treba ocijeniti je li nedostatak osobnog prostora nadoknađen odgovarajućim materijalnim uvjetima oduzimanja slobode.
100.
U situaciji poput one u glavnom postupku, u kojem iz informacija koje je dostavila država članica izdavateljica proizlazi da će podna površina kojom će raspolagati dotična osoba iznositi 3 m2 ili manje (
56
), podsjećam da je prostorni čimbenik odlučujući i da predstavlja temelj za čvrstu pretpostavku povrede članka 4. Povelje. Stoga ocjena kumulativnih učinaka tih različitih aspekata pravosudnom tijelu izvršenja treba omogućiti da utvrdi može li se ta pretpostavka odbiti.
101.
Suprotno tomu, situacija je sasvim drukčija ako podna površina kojom zatvorenik raspolaže iznosi između 3 i 4 m2. Iako je prostorni čimbenik i dalje važan element, on nije temelj ni za jednu pretpostavku povrede. Stoga pravosudno tijelo izvršenja treba utvrditi nadoknađuje li se taj nedostatak osobnog prostora odgovarajućim materijalnim uvjetima oduzimanja slobode ili oni, naprotiv, nisu u skladu s temeljnim pravima zatvorenika tako da treba zaključiti da je došlo do povrede članka 4. Povelje.
4. Relevantnost čimbenika koji proizlaze iz zakonodavnih i strukturnih mjera za poboljšanje izvršenja kazni u državi članici izdavateljici
102.
Sud koji je uputio zahtjev pita Sud može li pravosudno tijelo izvršenja uzeti u obzir poboljšanja koja je država članica izdavateljica provela u pogledu zatvorske infrastrukture i mehanizama nadzora za izvršenje kazni.
103.
Pravosudno tijelo izvršenja može uzeti u obzir sve mjere koje je donijela država članica izdavateljica i koje, neovisno o tome je li riječ o zakonodavnim ili strukturnim mjerama, pridonose jačanju zaštite osoba lišenih slobode od stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja. Stoga priznavanje zatvorenikova prava na pritužbu, uspostava učinkovitog sustava pravnih sredstava pred zatvorskom upravom i tijelima nadležnim za nadzor izvršenja kazni ili pak osnivanje neovisnog tijela koje je odgovorno osigurati poštovanje ljudskih prava u mjestu koje je namijenjeno oduzimanju slobode, čine mjere koje uspostavi sustava izvršenja kazni koji je u skladu s temeljnim pravima.
104.
Međutim, kao što sam već istaknuo u svojem mišljenju u predmetu ML (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj) (
57
), te bi mjere mogle biti nedostatne ako pravosudno tijelo izvršenja ima opravdane sumnje da bi se dotičnu osobu moglo neposredno podvrgnuti nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, neovisno o tome hoće li država članica izdavateljica tu povredu naknadno otkloniti učinkovitim pravnim sredstvima. Stoga te mjere, neovisno o njihovoj prirodi, u načelu imaju opći doseg i kao takve ne mogu otkloniti stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kojoj bi bila izložena dotična osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u zatvorskoj ustanovi u kojoj će ta osoba vjerojatno biti smještena.
5. Relevantnost čimbenika koji proizlaze iz općih načela na kojima se temelji europsko kazneno pravo
105.
U točki (b) svojeg drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev pita Sud može li, u slučaju da Sud smatra da postoje „apsolutni” zahtjevi prava Unije za uvjete oduzimanja slobode, pravosudno tijelo izvršenja, u okviru svoje ocjene stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, provesti odvagivanje tako da uzme u obzir nužnosti koje nalažu poštovanje načela uzajamnog povjerenja i priznavanja te osiguranje učinkovitosti sustava na kojem se temelji europski uhidbeni nalog.
106.
Ako u pravu Unije postoji apsolutni zahtjev, on se ne odnosi na standarde u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode nego na poštovanje, u skladu s člancima 1. i 4. Povelje, ljudskog dostojanstva i zabranu bilo kakvog nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja zbog tih uvjeta oduzimanja slobode.
107.
Međutim, pravo na ljudsko dostojanstvo i pravo da se osobu ne podvrgava nečovječnom ili ponižavajućem postupanju prava su apsolutne prirode što samo po sebi isključuje bilo kakvo odvagivanje. Sud je na to podsjetio u presudi Aranyosi i Căldăraru tako što je istaknuo da EKLJP apsolutno zabranjuje mučenje i nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kazne, neovisno o ponašanju dotične osobe, i to u svim okolnostima, uključujući borbu protiv terorizma i organiziranog kriminala (
58
). Stoga se na ta prava ne može primjenjivati nijedno ograničenje iz članka 52. stavka 1. Povelje.
108.
Stoga je u okviru nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja treba provesti isključeno da to tijelo treba provesti odvagivanje između, s jedne strane, nužnosti da se zajamči da dotična osoba neće biti podvrgnuta nikakvom nečovječnom ili ponižavajućem postupanja u smislu članka 4. Povelje i, s druge strane, nužnosti koje nalažu poštovanje načela uzajamnog povjerenja i priznavanja te učinkovitosti sustava na kojem se temelji europski uhidbeni nalog.
109.
Usto, uzimanje u obzir tih čimbenika isključeno je zbog biti i same prirode nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja treba provesti u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga. Kao što to proizlazi iz sudske prakse uspostavljene presudom Aranyosi i Căldăraru, taj nadzor sam po sebi predstavlja iznimku od načelâ uzajamnog povjerenja i priznavanja i može se odnositi samo na uvjete oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici, neovisno o tome je li riječ o općim uvjetima koji prevladavaju u toj državi ili preciznim uvjetima u kojima je predviđeno oduzimanje slobode dotičnoj osobi u navedenoj državi, isključujući pritom sva ostala razmatranja o načelima na kojima se temelji europsko kazneno pravo.
110.
S obzirom na sva ta razmatranja, sad je na pravosudnom tijelu izvršenja da s obzirom na informacije koje su dostavila tijela države članice izdavateljice ocijeni postoji li zbog uvjeta u kojima će D.-T. Dorobantu biti smješten nakon predaje opasnost od povrede prava koje mu je zajamčeno člankom 4. Povelje.
111.
U tom pogledu napominjem da je pravosudno tijelo izvršenja povoljno razriješilo dvojbu o dopuštenosti predaje D.-T. Dorobantua prije nego što je Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) poništio rješenja od 3. i 19. siječnja 2017. zbog nepostojanja prethodnog postupka pred Sudom.
112.
Ističem da je pravosudno tijelo izvršenja u okviru glavnog postupka provelo opću ocjenu uvjeta u kojima će D.-T. Dorobantu biti smješten nakon predaje, tako što je uzelo u obzir informacije koje su dostavila rumunjska tijela i sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava.
113.
Također napominjem da je na raspravi rumunjska vlada potvrdila da će D.-T. Dorobantu nakon predaje biti smješten u zatvor poluotvorenog tipa. U tom je smislu navela da zainteresirana osoba može ostvariti veliku slobodu kretanja i da usto može raditi, čime se skraćuje vrijeme koje provodi u ćeliji.
VI. Zaključak
114.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) odgovori kako slijedi:
Članak 1. stavak 3., članak 5. i članak 6. stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., u vezi s člankom 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da:
–
kad pravosudno tijelo izvršenja raspolaže elementima koji dokazuju postojanje sustavnih ili općih nedostataka uvjeta oduzimanja slobode u ustanovama za izvršenje kazne države članice izdavateljice naloga, to je pravosudno tijelo izvršenja dužno ocijeniti stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kojoj bi bila izložena dotična osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u zatvorskoj ustanovi u kojoj će ta osoba vjerojatno biti smještena, tako da provede opću ocjenu svih materijalnih aspekata oduzimanja slobode koji su relevantni za takvu ocjenu;
–
pravosudno tijelo izvršenja treba dati posebnu važnost čimbeniku koji se temelji na minimalnoj površini osobnog prostora kojim će raspolagati dotična osoba tijekom boravka u zatvoru. U nedostatku standarda utvrđenih pravom Unije, taj se čimbenik određuje s obzirom na prag koji je odredio Europski sud za ljudska prava i koji nije apsolutan;
–
pri utvrđivanju minimalne površine osobnog prostora kojim će raspolagati dotična osoba, pravosudno tijelo izvršenja treba uzeti u obzir je li ćelija u kojoj će ta osoba vjerojatno biti smještena jednokrevetna ili višekrevetna. To tijelo treba uključiti prostor koji zauzima namještaj na tlu, ali isključiti površinu koju zauzima sanitarni čvor;
–
iako iz informacija koje je dostavila država članica izdavateljica proizlazi da minimalna površina osobnog prostora kojim će raspolagati dotična osoba iznosi 3 m2 ili manje, pravosudno tijelo izvršenja treba utvrditi može li se drugim materijalnim aspektima oduzimanja slobode prikladno nadoknaditi nedostatak osobnog prostora i odbiti pretpostavka povrede članka 4. Povelje. Konkretno, to tijelo treba ocijeniti uvjete koji se odnose na uređenje ćelije u kojoj će dotična osoba biti smještena, ukupnu prikladnost nužnih usluga i infrastrukture u zatvorskoj ustanovi kao i aspekte koji se odnose na slobodu kretanja i ponudu aktivnosti izvan ćelije u kojima ta osoba može sudjelovati;
–
pri ocjeni tih različitih aspekata nužno treba uzeti u obzir trajanje i opseg ograničenja, vrstu zatvorske ustanove u kojoj će dotična osoba biti smještena kao i sustav izvršenja kazne kojem će potonja osoba biti podvrgnuta.
–
pravosudno tijelo izvršenja također može uzeti u obzir zakonodavne i strukturne mjere za poboljšanje izvršenja kazni u državi članici izdavateljici. Međutim, s obzirom na opći doseg tih mjera, one kao takve ne mogu otkloniti stvarnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja kojoj bi bila izložena dotična osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u zatvorskoj ustanovi o kojoj je riječ;
–
u okviru svoje ocjene pravosudno tijelo izvršenja ne može provesti odvagivanje između, s jedne strane, nužnosti da se zajamči da dotična osoba neće biti podvrgnuta nikakvom nečovječnom ili ponižavajućem postupanja u smislu članka 4. Povelje i, s druge strane, nužnosti koje nalažu poštovanje načela uzajamnog povjerenja i priznavanja te osiguranje učinkovitosti europskog kaznenog pravosuđa.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584).
(
3
)	C‑404/15 i C‑659/15 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Aranyosi i Căldăraru, EU:C:2016:198
(
4
)	C‑220/18 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Generalstaatsanwaltschaft, EU:C:2018:589
(
5
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
6
)	SL 2007., C 303, str. 17.
(
7
)	Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP
(
8
)	Vidjeti objašnjenje članka 4.
(
9
)	Članak 82. stavak 1. prvi podstavak UFEU‑a kao i uvodne izjave 5., 6., 10. i 11. Okvirne odluke 2002/584
(
10
)	Vidjeti presude od 29. siječnja 2013., Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, t. 34.) i od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 37.).
(
11
)	Vidjeti presudu od 30. svibnja 2013.F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 57. i 58.).
(
12
)	BGBl. 1982. I, str. 2071.
(
13
)	BGBl. 2006. I, str. 1721., u daljnjem tekstu: IRG
(
14
)	Te se informacije navode u rješenjima od 3. i 19. siječnja 2017. koje je donio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu), priloženom nacionalnom spisu kojim raspolaže Sud. Na raspravi je zastupnik rumunjske vlade pojasnio da će D.-T. Dorobantu provesti vrlo ograničeno razdoblje u tom prostoru manjem od 3 m2, s obzirom na to da će biti smješten u zatvoru poluotvorenog tipa i da će se stoga moći kretati bez pratnje i raditi.
(
15
)	Vidjeti članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584.
(
16
)	Presuda Aranyosi i Căldăraru (t. 87.)
(
17
)	Presuda Aranyosi i Căldăraru (t. 85.)
(
18
)	Vidjeti presudu Aranyosi i Căldăraru (t. 89.).
(
19
)	Vidjeti presudu Aranyosi i Căldăraru (t. 92.).
(
20
)	Vidjeti presudu Aranyosi i Căldăraru (t. 98. i 104.).
(
21
)	Predmet „Aranyosi II” stoga je postao bespredmetan, kao što je Sud naveo u rješenju od 15. studenoga 2017., Aranyosi (C‑496/16, neobjavljeno, EU:C:2017:866).
(
22
)	U presudi od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), Sud je usvojio ista načela i pratio istu logiku kao u predmetima Aranyosi i Căldăraru i Generalstaatsanwaltschaft, u pogledu stvarne opasnosti od povrede temeljnog prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 47. drugim stavkom Povelje zbog sustavnih ili općih nedostataka koji utječu na neovisnost pravosuđa u državi članici izdavateljici.
(
23
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 117.)
(
24
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 87.)
(
25
)	Presuda Aranyosi i Căldăraru (t. 92.)
(
26
)	Ovdje preuzimam iste izraze koje je upotrijebio Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Bremenu) u svojem zahtjevu za prethodnu odluku.
(
27
)	CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, u daljnjem tekstu: presuda Muršić protiv Hrvatske
(
28
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 91.)
(
29
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 101.)
(
30
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 92. i 93.).
(
31
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 103.).
(
32
)	Mišljenje u predmetu ML (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547, t. 62. i 76.)
(
33
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 111.)
(
34
)	Presuda Generalstaatsanwaltschaft (t. 112.)
(
35
)	C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (t. 64.)
(
36
)	Sud je svoje rasuđivanje temeljio na članku 52. stavku 3. Povelje (vidjeti točku 5. ovog mišljenja).
(
37
)	CE:ECHR:2013:0108JUD004351709, t. 65.
(
38
)	Vidjeti presudu Aranyosi i Căldăraru (t. 90.).
(
39
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 91.).
(
40
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 98.).
(
41
)	Vidjeti u tom smislu izdvojena mišljenja u toj presudi i u pravnoj teoriji Tulkens, F., „Cellule collective et espace personnel, un arrêt en trompe‑l’œil (obs. sous Cour eur. dr. h., Gde Ch., arrêt Muršic c. Croatie, 20 octobre 2016)”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, br. 112, Anthemis, Wavre, 2017., str. 989. do 1004.; Robert, A‑G., „Conséquences du manque flagrant d’espace personnel”, AJ Pénal, Dalloz, Pariz, 2017., str. 47.
(
42
)	Vidjeti objašnjenje članka 52. Povelje (vidjeti bilješku 6. ovog mišljenja).
(
43
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2016., Tele2 Sverige i Watson i dr. (C‑203/15 i C‑698/15, EU:C:2016:970, t. 129. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 62. do 67.), u kojoj se Sud osobito temeljio na presudi od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117), kako bi protumačio sadržaj članka 47. Povelje kojim se jamči pravo na neovisan i nepristran sud.
(
44
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 90.).
(
45
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 92.).
(
46
)	Vidjeti točku 68. ovog mišljenja.
(
47
)	Vidjeti standarde CPT‑a od 15. prosinca 2015. koji se odnose na „Životni prostor po zatvoreniku u zatvorskim ustanovama” i koji su dostupni na sljedećoj internetskoj stranici: https://rm.coe.int/16808ef58a (t. 21.).
(
48
)	Isto tako, određivanje tog prostora ovisi o tome nalazi li se osoba u izolaciji ili drugim sličnim zatvorskim režimima, ili pak u čekaonicama ili sličnim prostorijama koje se upotrebljavaju za vrlo kratka razdoblja (kao što su policijske postaje, psihijatrijske ustanove, ustanove za prihvat imigranata), o kojima, međutim, u ovom predmetu nije riječ (vidjeti presudu Muršić protiv Hrvatske (t. 92.)).
(
49
)	Vidjeti u tom smislu presudu Muršić protiv Hrvatske (t. 92.).
(
50
)	Vidjeti standarde CPT‑a (t. 7.) na koje se upućuje u bilješci 47.
(
51
)	Presuda Muršić protiv Hrvatske (t. 114.) i standardi CPT‑a (t. 10.) na koje se upućuje u bilješci 47. ovog mišljenja.
(
52
)	Vidjeti u tom smislu ESLJP, 2. veljače 2010., Mariana Marinescu protiv Rumunjske, CE:ECHR:2010:0202JUD003611003, t. 66. i navedenu sudsku praksu, kao i ESLJP, 10. siječnja 2012., Ananyev i drugi protiv Rusije, CE:ECHR:2012:0110JUD004252507, t. 148.
(
53
)	Presuda Muršić protiv Hrvatske (t. 126.)
(
54
)	Ti se čimbenici navode u presudi Muršić protiv Hrvatske (t. 132. do 135.).
(
55
)	Vidjeti presudu Generalstaatsanwaltschaft (t. 103.).
(
56
)	Podsjećam da iz rješenja od 3. siječnja 2017., priloženog nacionalnom spisu kojim raspolaže Sud, proizlazi da je D.-T. Dorobantu trebao služiti svoju kaznu u ćeliji u kojoj bi njegov osobni prostor iznosio 3 m2 ako mu se izreče kazna u zatvoru zatvorenog tipa i manje od 3 m2 ako mu se izreče kazna u zatvoru poluotvorenog tipa.
(
57
)	C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (t. 57.)
(
58
)	Vidjeti presudu Aranyosi i Căldăraru (t. 87.). Sud je u toj točki uputio na presudu EKLJP‑a od 28. rujna 2015., Bouyid protiv Belgije (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, t. 81. i navedena sudska praksa).