62023TJ1103
PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo prošireno vijeće)
2. srpnja 2025. (
*1
)
„Žig Europske unije – Postupak opoziva – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig TESTAROSSA – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001) – Uporaba od strane treće osobe – Priroda uporabe – Implicitno odobrenje nositelja žiga – Dokaz o stvarnoj uporabi – Rabljeni automobili – Rezervni dijelovi i pribor”
U predmetu T‑1103/23,
Ferrari SpA, sa sjedištem u Modeni (Italija), koji zastupaju K. Muraro, G. Russo i C. Comolli Acquaviva, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa E. Markakis, u svojstvu agenta,
tuženika,
a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:
Kurt Hesse, sa stalnom adresom u Nürnbergu (Njemačka), kojeg zastupa M. Krogmann, odvjetnik,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće),
u sastavu: A. Kornezov (izvjestitelj), predsjednik, G. De Baere, D. Petrlík, K. Kecsmár i S. Kingston, suci,
tajnik: G. Mitrev, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 12. prosinca 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom koja se temelji na članku 263. UFEU‑a tužitelj, društvo Ferrari SpA, traži poništenje odluke petog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 29. kolovoza 2023. (spojeni predmeti R 334/2017‑5 i R 343/2017‑5), kako je ispravljena 28. rujna 2023. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Okolnosti spora
2
Međunarodnom registracijom od 17. listopada 2006. u kojoj je naznačena Europska unija i koju je EUIPO primio 8. veljače 2007., društvo Ferrari SpA zatražilo je zaštitu u Uniji verbalnog žiga TESTAROSSA.
3
Proizvodi koji su obuhvaćeni međunarodnom registracijom pripadaju, među ostalim, razredu 12. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te odgovaraju sljedećem opisu: „Vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po zraku ili po vodi; kopnena motorna vozila; motorna vozila; strukturni i rezervni dijelovi, njihovi sastavni dijelovi i pribor, svi obuhvaćeni ovim razredom; kočnice, motori, gume za kopnena motorna vozila uključena u ovaj razred; bicikli, motorni bicikli, kombiji i kamioni”.
4
Međunarodna registracija objavljena je u Glasniku žigova Zajednice8. veljače 2007. i upisana u registar žigova Zajednice 12. prosinca 2007.
5
Intervenijent Kurt Hesse podnio je 7. rujna 2015. zahtjev za proglašenje ništavosti učinaka međunarodne registracije za proizvode navedene u točki 3. ove presude na temelju članka 158. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena (koji je postao članak 198. stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)), u vezi s člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe 2017/1001).
6
Odlukom od 16. prosinca 2016. Odjel za poništaje djelomično je priznao taj zahtjev i proglasio je opoziv spornog žiga za proizvode „vozila; uređaji za kretanje po zemlji, po zraku ili po vodi; kopnena motorna vozila; strukturni i rezervni dijelovi, njihovi sastavni dijelovi i pribor, svi obuhvaćeni tim razredom; kočnice, motori, gume za kopnena motorna vozila obuhvaćena tim razredom; bicikli, motorni bicikli, kombiji i kamioni” s učinkom od 16. prosinca 2016. S druge strane, odbio je zahtjev za opoziv za „motorna vozila”.
7
Intervenijent je 13. veljače 2017. podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje kojom je zahtijevao njezino djelomično poništenje u dijelu u kojem je navedeni odjel odbio proglasiti opoziv spornog žiga u pogledu „motornih vozila”.
8
Tužitelj je 14. veljače 2017. također podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje kojom je zahtijevao njezino djelomično poništenje u dijelu u kojem je navedeni odjel proglasio opoziv spornog žiga za „strukturne i rezervne dijelove, njihove sastavne dijelove i pribor (za vozila), sve obuhvaćene tim razredom; motore” (u daljnjem tekstu: rezervni dijelovi i pribor).
9
Pobijanom odlukom žalbeno vijeće prihvatilo je intervenijentovu žalbu i odbilo tužiteljevu žalbu. Stoga su tužitelju opozvana prava na sporni žig za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude.
Zahtjevi stranaka
10
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
izmijeni pobijanu odluku u dijelu u kojem je stvarna uporaba spornog žiga dokazana za „motorna vozila” te rezervne dijelove i pribor iz razreda 12.;
–
naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova postupka pred žalbenim vijećem i troškova ovog postupka.
11
Tužitelj je na raspravi odustao od svojeg drugog tužbenog razloga, o čemu je Opći sud sastavio zabilješku u zapisniku s rasprave.
12
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova ako se održi rasprava.
13
Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Određivanje materijalnog i postupovnog prava primjenjivog ratione temporis
14
Uzimajući u obzir datum podnošenja predmetnog zahtjeva za opoziv, odnosno 7. rujna 2015., koji je odlučujući za određivanje mjerodavnog materijalnog prava, na činjenice ovog predmeta primjenjuju se materijalne odredbe Uredbe br. 207/2009 i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) (vidjeti u tom smislu presude od 6. lipnja 2019., Deichmann/EUIPO, C‑223/18 P, neobjavljenu, EU:C:2019:471, t. 2. i od 3. srpnja 2019., Viridis Pharmaceutical/EUIPO, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, t. 3.).
15
U tom pogledu, iz odredbi članka 55. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da eventualno proglašenje opoziva ima retroaktivan učinak od datuma podnošenja zahtjeva za opoziv. Osim toga, s obzirom na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupovna pravila općenito primjenjuju od datuma njihova stupanja na snagu (vidjeti presudu od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 45. i navedenu sudsku praksu), na spor se primjenjuju postupovne odredbe Uredbe 2017/1001. Međutim, valja istaknuti da se, što se tiče dokaza o stvarnoj uporabi spornog žiga, osobito na temelju članka 82. stavka 2. točaka (d), (f) i (i) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 od 5. ožujka 2018. o dopuni Uredbe 2017/1001 i o stavljanju izvan snage Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (SL 2018., L 104, str. 1.), na spor primjenjuju odredbe Uredbe br. 2868/95 (presuda od 24. ožujka 2021., Novomatic/EUIPO – adp Gauselmann (Power Stars), T‑588/19, neobjavljena, EU:T:2021:157, t. 20.).
16
Slijedom toga, u ovom slučaju, što se tiče materijalnih pravila, pozivanja žalbenog vijeća u pobijanoj odluci i stranaka u njihovim podnescima na Uredbu 2017/1001 treba shvatiti kao pozivanje na odredbe identičnog sadržaja Uredbe br. 207/2009.
Meritum
17
Tužitelj ističe četiri tužbena razloga, od kojih se prvi u biti temelji na nedostatku u obrazloženju jer prilikom ocjene stvarne uporabe spornog žiga nisu bili uzeti u obzir svi relevantni čimbenici, drugi na povredi članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, treći na povredi članka 15. stavka 2. te uredbe (koji je postao članak 18. stavak 2. Uredbe 2017/1001) i četvrti na pogreškama u ocjeni uporabe spornog žiga za rezervne dijelove i pribor.
18
Na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, prava nositelja žiga Europske unije proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen EUIPO‑u ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, koje u ovom slučaju obuhvaća razdoblje od 7. rujna 2010. do zaključno 6. rujna 2015. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje), navedeni žig nije stvarno rabio u Uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
19
U skladu s pravilom 22. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95, koje se mutatis mutandis primjenjuje na postupke opoziva u skladu s pravilom 40. stavkom 5. iste uredbe, dokaz o uporabi mora se odnositi na mjesto, vrijeme, opseg i prirodu uporabe ranijeg žiga. Prema stavku 4. tog pravila, dokazi su, u načelu, ograničeni na predočenje pratećih dokumenata kao što su ambalaža, naljepnice, cjenici, katalozi, računi, fotografije, novinske reklame i pisane izjave iz članka 78. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009.
20
Stoga je žig u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom (vidjeti po analogiji presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 43.). Štoviše, uvjet stvarne uporabe žiga zahtijeva da se on takav kakav je zaštićen na relevantnom području koristi javno i prema vani (vidjeti presude od 18. ožujka 2015., Naazneen Investments/OHIM – Energy Brands (SMART WATER), T‑250/13, neobjavljenu, EU:T:2015:160, t. 25. i navedenu sudsku praksu, i od 11. siječnja 2023., Hecht Pharma/EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T‑346/21, EU:T:2023:2, t. 22. (neobjavljenu) i navedenu sudsku praksu).
21
Osim toga, stvarna uporaba žiga ne može biti dokazana putem vjerojatnosti ili presumpcija, već se mora zasnivati na konkretnim i objektivnim elementima koji dokazuju stvarnu i dostatnu uporabu žiga na dotičnom tržištu (vidjeti presudu od 23. rujna 2009., Cohausz/OHIM – Izquierdo Faces (acopat), T‑409/07, neobjavljenu, EU:T:2009:354, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
22
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se ocjena obilježja stvarnosti uporabe žiga treba zasnivati na ukupnosti činjenica i okolnosti koje su prikladne za utvrđivanje kakva je doista njegova tržišna uporaba, osobito imajući u vidu onu koja se smatra opravdanom u relevantnom ekonomskom sektoru kako bi se održali ili stvorili dijelovi tržišta u korist proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, prirodu tih proizvoda ili usluga, obilježja tržišta te opseg i učestalost uporabe žiga (vidjeti presudu od 18. ožujka 2015., SMART WATER, T‑250/13, neobjavljenu, EU:T:2015:160, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
23
S obzirom na ta načela valja ispitati tužiteljeve argumente kojima on u biti osporava ocjene žalbenog vijeća o nepostojanju stvarne uporabe spornog žiga, s jedne strane, za „motorna vozila” iz razreda 12. i, s druge strane, za rezervne dijelove i pribor iz istog razreda. Stoga najprije valja zajedno ispitati drugi i treći tužbeni razlog, zatim četvrti tužbeni razlog i naposljetku, prema potrebi, prvi tužbeni razlog.
Drugi i treći tužbeni razlog, koji se odnose na dokaz stvarne uporabe spornog žiga za motorna vozila
24
U pobijanoj odluci žalbeno vijeće najprije je istaknulo da tužitelj tijekom relevantnog razdoblja nije proizvodio ni distribuirao nijedno novo motorno vozilo pod spornim žigom niti je sam prodavao rabljene automobile sa žigom TESTAROSSA. Nadalje, što se tiče prodaje rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA od strane trećih strana, žalbeno vijeće je u biti smatralo da, kako bi dokazao stvarnu uporabu tog žiga, nositelj mora dokazati da su takve prodaje izvršene uz njegovo odobrenje. Prema njegovu mišljenju, ne postoji automatizam prema kojem svaku prodaju rabljene robe za koju nositelj žiga zna treba smatrati stvarnom uporabom žiga uz njegovo odobrenje jer nije potrebno odobrenje nositelja žiga za preprodaju takvih rabljenih proizvoda. U tom je pogledu žalbeno vijeće smatralo da tužitelj nije dokazao da je pristao na to da treće osobe prodaju rabljene automobile sa žigom TESTAROSSA u smislu članka 15. Uredbe br. 207/2009. Naposljetku, istaknulo je da činjenica da tužitelj pruža uslugu koja se sastoji od potvrđivanja da je određeni rabljeni automobil autentični automobil Testarossa (u daljnjem tekstu: usluga certificiranja) nije relevantna jer se ta usluga pružala pod žigom Ferrari, a ne pod spornim žigom, tako da nije mogla dokazati stvarnu uporabu potonjeg žiga.
25
Tužitelj osporava te ocjene ističući, kao prvo, da je prodaja rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA koju su izvršili ovlašteni trgovci, koju potvrđuje računima, izvršena uz njegovo odobrenje. Prema njegovu mišljenju, činjenica da su mu ti ovlašteni trgovci dostavili račune kojima se potvrđuje prodaja rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA implicitno potvrđuje da su sporni žig upotrebljavali uz njegovo odobrenje. Kao drugo, tužitelj ističe da preprodavačima pruža uslugu certificiranja uz naknadu. Stoga mu to pružanje usluge stvara prihode i izravno je povezano s prodajom rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA od strane ovlaštenih trgovaca, s obzirom na to da potvrde izdane u tom okviru povećavaju vrijednost navedenih automobila i olakšavaju njihovu preprodaju.
26
Kao prvo, EUIPO i intervenijent ističu da se tužiteljevo odobrenje ne može pretpostaviti samo na temelju činjenice da se on nije protivio uporabi spornog žiga od strane trećih osoba. Nepostojanje licencije koja se izričito odnosi na sporni žig ili nekog drugog oblika odobrenja tužitelja za njegovu uporabu od strane trećih osoba pokazuje njegovu pasivnost. Kao drugo, prema EUIPO‑ovu mišljenju, tužitelj nije dokazao da je aktivno postupao na tržištu rabljenih automobila što bi mu omogućilo da zadrži mogućnost kontrole kvalitete predmetnih proizvoda. Intervenijent dodaje da je žalbeno vijeće pravilno smatralo da usluga certificiranja nije relevantna jer se pruža pod žigom Ferrari.
27
Najprije valja podsjetiti na to, kao što je to istaknuto u točki 19. ove presude, da se dokaz o uporabi mora odnositi na mjesto, trajanje, opseg i prirodu uporabe ranijeg žiga. U ovom slučaju, kao što je to uostalom EUIPO potvrdio na raspravi, žalbeno vijeće se u pobijanoj odluci ograničilo na ocjenu prirode uporabe spornog žiga. U tim okolnostima taj kriterij jedini podliježe nadzoru Općeg suda u ovom predmetu.
28
Također valja pojasniti da među strankama nije sporno da se proizvodnja automobila modela Testarossa odvijala između 1984. i 1996. i da stoga tijekom relevantnog razdoblja nijedan novi automobil nije proizveden ni stavljen na tržište pod spornim žigom.
29
Isto tako, nesporno je, kao što su to na raspravi potvrdili tužitelj i EUIPO, da u relevantnom razdoblju rabljene automobile sa žigom TESTAROSSA nije stavljao na tržište sam tužitelj, nego treće osobe, odnosno, među ostalim, ovlašteni trgovci ili distributeri sa sjedištem u Italiji, Njemačkoj, Belgiji, Francuskoj i Španjolskoj.
30
U skladu sa sudskom praksom, preprodaja rabljenog proizvoda označenog žigom kao takva ne znači da je taj žig bio u „uporabi” u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009. Naime, navedeni žig bio je upotrijebljen kada ga je njegov nositelj stavio na novi proizvod prilikom prvog stavljanja na tržište tog proizvoda. Međutim, ako nositelj spornog žiga stvarno upotrebljava taj žig, sukladno njegovoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda za koje je registriran, prilikom preprodaje rabljenih proizvoda, takva uporaba može predstavljati „stvarnu uporabu” navedenog žiga u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Ferrari, C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 55. i 56).
31
Članak 13. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, koji se odnosi na iscrpljenje prava koja proizlaze iz žiga, potvrđuje to tumačenje. Naime, iz te odredbe proizlazi da žig ne daje nositelju žiga pravo zabraniti njegovu uporabu za proizvode koji su već stavljeni na tržište u Uniji pod tim žigom od strane tog nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje. Iz toga slijedi da se žig može upotrebljavati za proizvode koji su već stavljeni na tržište pod tim žigom. Činjenica da nositelj žiga ne može trećim osobama zabraniti uporabu svojeg žiga za proizvode koji su već stavljeni na tržište pod tim žigom ne znači da ih on sam ne može upotrebljavati za te proizvode (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 58. i 59.).
32
Osim toga, u smislu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, uporaba žiga uz nositeljev pristanak smatra se nositeljevom uporabom. Stoga, kao što je to žalbeno vijeće pravilno istaknulo u točki 76. pobijane odluke, zaključak iz točke 31. ove presude primjenjuje se i na uporabu žiga od strane trećih osoba uz odobrenje nositelja, što, uostalom, stranke ne osporavaju. Slijedom toga, nositelj žiga i dalje može dokazati da se on stvarno upotrebljavao za rabljene proizvode koje pod tim žigom prodaju treće osobe uz njegovo odobrenje.
33
Osim toga, na nositelju žiga je da dokaže da je dao pristanak trećemu za uporabu tog žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, t. 44.).
34
U ovom je slučaju nesporno da tužitelj nije podnio dokaze, poput licencije, koji upućuju na njegovo izričito odobrenje za uporabu spornog žiga od strane trećih osoba tijekom relevantnog razdoblja. S druge strane, on tvrdi da dokazi koje je podnio mogu dokazati da je takva uporaba učinjena uz njegovo implicitno odobrenje.
35
U tom pogledu, prema sudskoj praksi, odobrenje nositelja žiga može se izraziti izričito ili implicitno. Naime, odobrenje nositelja mora biti izraženo na način koji sa sigurnošću odražava volju da se odrekne svojeg isključivog prava na žig. Takva volja uobičajeno proizlazi iz izričite formulacije odobrenja. Međutim, ne može se isključiti da u određenim slučajevima ona može implicitno proizlaziti iz okolnosti i elemenata koji su prethodili, nastupili istodobno ili koji su uslijedili nakon uporabe predmetnog žiga od strane trećih, a koji također sa sigurnošću odražavaju odricanje nositelja od njegova prava (vidjeti presude od 13. siječnja 2011., Park/OHIM – Bae (PINE TREE), T‑28/09, neobjavljenu, EU:T:2011:7, t. 61. i navedenu sudsku praksu, i od 8. lipnja 2022., Muschaweck/EUIPO – Conze (UM), T‑293/21, EU:T:2022:345, t. 71. (neobjavljenu) i navedenu sudsku praksu).
36
Stoga valja ispitati proizlazi li takvo implicitno odobrenje nositelja iz okolnosti i elemenata koji su prethodili, nastupili istodobno ili nakon što je treća osoba upotrebljavala sporni žig.
37
U tom pogledu, u skladu sa sudskom praksom, kada se nositelj žiga koji je predmet postupka opoziva poziva na uporabu tog žiga od strane treće osobe, kako bi dokazao stvarnu uporabu u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, taj nositelj implicitno tvrdi da je ta uporaba učinjena uz njegovo odobrenje (presuda od 8. srpnja 2004., Sunrider/OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 24.).
38
Međutim, kao što je to EUIPO primijetio, valja pojasniti da se, u posebnom okviru uporabe žiga za rabljene proizvode, takvo implicitno odobrenje ne može izvesti samo iz činjenice da je nositelj znao da je treća osoba upotrebljavala žig i da se tomu nije protivio. Naime, odobrenje nositelja nije pravno nužno kako bi treća osoba upotrebljavala žig za rabljene proizvode. Kako bi se postojanje takvog implicitnog odobrenja moglo utvrditi u tom posebnom kontekstu, potrebno je još i da nositelj bude uključen u uporabu žiga od strane trećih osoba.
39
Relevantne okolnosti i elemente koji mogu upućivati na postojanje takvog implicitnog odobrenja treba ispitati, kao što je to uostalom naveo EUIPO na raspravi, osobito s obzirom na uporabe koje se smatraju opravdanima u relevantnom gospodarskom sektoru kako bi se održali ili stvorili tržišni udjeli u korist proizvoda zaštićenih žigom i obilježja tržišta (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 18. ožujka 2015., SMART WATER, T‑250/13, neobjavljenu, EU:T:2015:160, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
40
U ovom slučaju, kao prvo, tužitelj je predočio račune za prodaju rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA koje su izdali trgovci koje je on ovlastio i koji sadržavaju sljedeće navode: „Ferrari Vertragshändler” (ovlašteni trgovac za Ferrari), „Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner” (ugovorni partner Ferrarija i Ferrari Classichea), „Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler” (službeni ovlašteni trgovac za Ferrari i Maserati) ili „ovlašteni distributer‑serviser”.
41
Iz toga slijedi da uporaba spornog žiga na koju se poziva tužitelj nije uporaba od strane bilo koje treće osobe koja nije ni u kakvoj vezi s njim, nego uporaba od strane ovlaštenih trgovaca i distributera s kojima tužitelj održava gospodarske i ugovorne veze, što u ovom slučaju nije sporno.
42
U tom je pogledu Opći sud imao priliku presuditi da se uporaba žiga društva koje se bavi proizvodnjom od strane gospodarski povezanog društva za distribuciju može smatrati uporabom tog žiga uz odobrenje nositelja i da se stoga može smatrati da ga je nositelj upotrebljavao u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presude od 17. veljače 2011., J & F Participações/OHIM – Plusfood Wrexham (Friboi), T‑324/09, neobjavljenu, EU:T:2011:47, t. 32.; od 5. ožujka 2019., Meblo Trade/EUIPO – Meblo Int (MEBLO), T‑263/18, neobjavljenu, EU:T:2019:134, t. 80. i navedenu sudsku praksu, i od 16. listopada 2024., Fractal Analytics/EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T‑194/23, neobjavljenu, EU:T:2024:696, t. 102. i navedenu sudsku praksu).
43
Ta se razmatranja primjenjuju mutatis mutandis kada žig društva koje se bavi proizvodnjom, kao što je sporni žig, upotrebljava distribucijsko društvo koje je ovlastio nositelj tog žiga, s obzirom na to da se takvim odobrenjem uspostavlja veza između tih dvaju društava koja, u nedostatku suprotnih naznaka, pretpostavlja da je nositelj žiga ovlastio, makar i implicitno, navedenog ovlaštenog trgovca ili distributera za uporabu njegovih žigova u okviru svojih gospodarskih djelatnosti na tržištu.
44
Tu ocjenu u ovom slučaju potvrđuju uporabe koje se smatraju opravdanima u predmetnom gospodarskom sektoru i obilježja predmetnog tržišta. Naime, na automobilskom tržištu uobičajeno je da se vozila redovito stavljaju na tržište i pod žigom kojim se označuje njihov proizvođač, kao što je u ovom slučaju verbalni žig Ferrari ili tužiteljev figurativni žig koji prikazuje propetog konja, i pod drugim žigom, koji označava njihov model, poput spornog žiga, s obzirom na to da su dva žiga neodvojivo povezana. Stoga, ovisno o uporabama koje se smatraju opravdanima u tom sektoru, distributer ili trgovac kojeg je Ferrari ovlastio smatra se ovlaštenim staviti na tržište sve modele automobila tog proizvođača. Osim toga, u skladu s uporabama koje se smatraju opravdanima u sektoru rabljenih automobila, valja razlikovati prodaju rabljenih automobila koju obavlja neovisna treća osoba koja nije ni u kakvoj vezi s njihovim proizvođačem, od prodaje koju obavlja trgovac ili distributer kojeg je ovlastio navedeni proizvođač. To tim više vrijedi kada je, kao u ovom slučaju, riječ o starim rabljenim automobilima koji su kolekcionarski, luksuzni i ekskluzivni modeli, za koje se osobito smatra da ih cijene kolekcionari. Naime, opće je poznato da na tom specifičnom tržištu činjenica da takav automobil prodaje trgovac ili distributer kojeg je ovlastio nositelj žiga može upućivati na trgovačko podrijetlo tog automobila i uvjeriti klijente da su njegovo održavanje i, prema potrebi, zamjena rezervnih dijelova i pribora izvršeni bez utjecaja na trgovačko podrijetlo automobila.
45
Stoga, za razliku od žalbenog vijeća, valja smatrati da prodaja rabljenog automobila sa žigom TESTAROSSA od strane trgovca ili distributera kojeg je ovlastio nositelj spornog žiga predstavlja indiciju da je ona izvršena uz njegovo odobrenje, makar i implicitno.
46
Kao drugo, tužitelj je također podnio račune koje je sam izdao klijentima u Italiji, Švicarskoj, Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini u okviru usluge certificiranja o kojoj je riječ u točkama 24. i 25. ove presude.
47
U skladu sa sudskom praksom, stvarna uporaba, od strane njegova nositelja, žiga registriranog za određene proizvode, za usluge koje se izravno odnose na proizvode koji se već prodaju i namijenjene su zadovoljavanju potreba klijenata tih proizvoda može predstavljati „stvarnu uporabu” tog žiga u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 62.).
48
U svakom slučaju, takva uporaba pretpostavlja faktičnu uporabu spornog žiga prilikom pružanja usluga o kojima je riječ. Naime, u slučaju izostanka uporabe tog žiga očito ne može biti riječ o njegovoj „stvarnoj uporabi” u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 63.).
49
U ovom slučaju iz spisa i osobito iz sadržaja računa proizlazi da je svrha usluge certificiranja potvrđivanje vjerodostojnosti rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA („certificazione autenticita vettura Testarossa” na talijanskom jeziku). Kao što je to tužitelj objasnio na raspravi, takvom „potvrdom o autentičnosti”, koju, među ostalim, dostavlja svojim ovlaštenim trgovcima u okviru prodaje rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA, uz naknadu i nakon potrebnih provjera, utvrđuje se da je predmetno vozilo originalni model Testarossa.
50
Tužitelj je također podnio dokument naslovljen „Tehnički dokument”, koji predstavlja primjer zahtjeva za izdavanje potvrde za rabljeni automobil sa žigom TESTAROSSA. Iz toga proizlazi da, kako bi dobio potvrdu o autentičnosti, podnositelj zahtjeva mora dostaviti precizne informacije o podrijetlu svakog glavnog dijela vozila, kao što su motor, mjenjač brzina, spremnik ili pak crpka za gorivo, kao i o povijesti njihove eventualne zamjene, sve potkrijepljeno fotografijama automobila i njegovih dijelova.
51
Osim toga, tužitelj je u svojem odgovoru na pisano pitanje Općeg suda kao i na raspravi objasnio da takve potvrde imaju važnu ulogu u prodaji rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA jer jamče kupcima komercijalno podrijetlo takvog automobila i povećavaju njegovu vrijednost, u usporedbi s rabljenim automobilom koji nema takvu potvrdu.
52
Iz toga slijedi da se usluga certificiranja izravno odnosi na prodaju rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA od strane ovlaštenih trgovaca i ima za cilj zadovoljiti potrebe klijenata tih automobila, tako da takva uporaba može, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 47. ove presude, predstavljati „stvarnu uporabu” tog žiga u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009.
53
Kad je riječ o činjenici, koju je istaknulo žalbeno vijeće, da se navedena potvrda ne daje pod spornim žigom, nego pod žigom Ferrari, dovoljno je utvrditi da je sporni žig također jasno vidljiv i da se može utvrditi u samom zaglavlju tih računa.
54
Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ne postoji nijedno pravilo u području žiga Unije koje obvezuje njegova nositelja da dokaže uporabu svojeg žiga zasebno, neovisno o bilo kojem drugom žigu ili bilo kojem drugom znaku. Stoga je moguće da se dva ili više žigova zajednički i samostalno upotrebljavaju s imenom proizvođača ili bez njega. Stoga zajednička uporaba drugog žiga sa spornim žigom ne može sama po sebi ugroziti funkciju identifikacije koju taj drugi žig ispunjava u pogledu predmetnih proizvoda (vidjeti presudu od 8. lipnja 2022., Apple/EUIPO – Swatch (THINK DIFFERENT), T‑26/21 do T‑28/21, neobjavljenu, EU:T:2022:350, t. 87. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, uvjet stvarne uporabe žiga može se ispuniti ako se žig upotrebljava zajedno s drugim žigom, pod uvjetom da se prvi žig i dalje percipira kao oznaka podrijetla predmetnog proizvoda (vidjeti presudu od 23. rujna 2020., CEDC International/EUIPO – Underberg (Oblik vlati trave u boci), T‑796/16, EU:T:2020:439, t. 142. i navedena sudska praksa).
55
U ovom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 44. ove presude, opće je poznato da se automobili uobičajeno stavljaju na tržište i pod žigom kojim se označuje njihov proizvođač i pod drugim žigom, koji označava njihov model, tako da je istodobna uporaba žiga Ferrari i spornog žiga, koji označava poseban model automobila Ferrari na računima koji se odnose na uslugu certificiranja, u skladu s običajima predmetnog tržišta.
56
Stoga je žalbeno vijeće pogrešno odbilo kao irelevantne dokaze koji se odnose na certificiranje rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA.
57
Taj zaključak nije doveden u pitanje EUIPO‑ovim argumentom prema kojem je tužitelj ostao pasivan tijekom relevantnog razdoblja jer iz prethodnih razmatranja, a osobito onih koja se odnose na uslugu certificiranja, proizlazi da je tužitelj bio uključen u određene prodaje rabljenih automobila sa žigom TESTAROSSA, koje su izvršili njegovi ovlašteni trgovci i distributeri, time što je ostvario gospodarsku korist koja proizlazi iz prihoda koje ostvaruje putem te usluge.
58
Osim toga, u dijelu u kojem se tužitelj poziva na ugled spornog žiga u Uniji tijekom relevantnog razdoblja, valja podsjetiti na to da se dokaz o uporabi koji je na nositelju spornog žiga ne može zadovoljiti ili ublažiti zbog toga što je taj žig tijekom relevantnog razdoblja uživao ugled unutar Unije (presuda od 8. travnja 2016., Frinsa del Noroeste/EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T‑638/14, neobjavljena, EU:T:2016:199, t. 35.) te taj dokaz stoga treba podnijeti neovisno o ugledu.
59
Međutim, ipak se ne može isključiti da, ovisno o okolnostima, kao u ovom slučaju, ugled spornog žiga može biti jedan od elemenata koji mogu upućivati na uporabe koje se smatraju opravdanima u predmetnom gospodarskom sektoru kako bi se održali ili stvorili tržišni udjeli u korist proizvoda zaštićenih žigom, u smislu sudske prakse navedene u točki 22. ove presude. Konkretno, kao što je to istaknuto u točki 44. ove presude, činjenica da osobito cijenjeni automobil prodaje trgovac ili distributer kojeg je ovlastio nositelj žiga može uvjeriti klijente da su njegovo održavanje i, prema potrebi, zamjena njegovih rezervnih dijelova i pribora izvršeni bez utjecaja na trgovačko podrijetlo automobila.
60
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja istaknuti da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u ocjeni time što je zaključilo da tužitelj nije dokazao da je implicitno odobrio da treće osobe upotrebljavaju sporni žig za „motorna vozila” iz razreda 12.
61
Stoga valja prihvatiti drugi i treći tužbeni razlog.
Četvrti tužbeni razlog, koji se odnosi na dokaz stvarne uporabe spornog žiga za rezervne dijelove i pribor
62
U pobijanoj odluci žalbeno vijeće odbacilo je kao nedopuštene, u okviru žalbe koju je podnio tužitelj, dokaze koji se odnose na uporabu spornog žiga za rezervne dijelove i pribor iz razreda 12. koje je tužitelj prvi put podnio pred njim, prije nego što ih je meritorno odbilo. Nasuprot tomu, u okviru intervenijentove žalbe ispitalo je meritum tih istih dokaza a da se nije izjasnilo o njihovoj dopuštenosti. Na kraju tog ispitivanja smatralo je da se na temelju navedenih dokaza ne može dokazati stvarna uporaba spornog žiga za rezervne dijelove i pribor.
63
Valja ispitati obrazloženje pobijane odluke koje se odnosi na dopuštenost dokaza koji su prvi put podneseni pred žalbenim vijećem, a zatim tužiteljeve argumente o meritumu.
– Obrazloženje pobijane odluke
64
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, nepostojanje obrazloženja ili nedovoljno obrazloženje bitna je povreda postupka, u smislu članka 263. UFEU‑a, i predstavlja tužbeni razlog koji se tiče javnog poretka koji može, čak i mora, istaknuti sud Unije po službenoj dužnosti (presude od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, t. 34., i od 09. ožujka 2023., Les Mousquetaires i ITM Entreprises/Komisija, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, t. 39.). U tom pogledu valja dodati da je načelo kontradiktornosti dio prava obrane i da se primjenjuje u svakom postupku koji može dovesti do odluke institucije Unije koja znatno utječe na interese neke osobe (presuda od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, t. 50.). Stoga sam sud mora poštovati načelo kontradiktornosti, osobito kada odlučuje o sporu na temelju razloga utvrđenog po službenoj dužnosti (presuda od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, t. 54.).
65
S tim u vezi valja podsjetiti na to da, na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice na koje se stranke nisu pozvale ili dokaze koje nisu pravodobno podnijele.
66
Iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi, kao opće pravilo i ako nije drukčije određeno, da stranke mogu činjenice i dokaze podnositi nakon isteka rokova koji su za to predviđeni odredbama Uredbe br. 207/2009 te da EUIPO‑u ni na koji način nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su kasno podneseni ili predočeni (presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 42. i od 24. siječnja 2018., EUIPO/European Food, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, t. 55.).
67
Navodeći da u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir takve dokaze, članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 dodjeljuje EUIPO‑u široku diskrecijsku ovlast da odluči hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne, pri čemu svoju odluku u vezi s tim mora obrazložiti (presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 43. i od 28. veljače 2018., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, t. 49.)
68
Kada je riječ o izvršavanju te diskrecijske ovlasti, valja podsjetiti na to da se, u skladu sa sudskom praksom, takvo uzimanje u obzir konkretno može opravdati kada EUIPO smatra da, s jedne strane, nepravodobno podneseni dokazi mogu na prvi pogled biti stvarno relevantni i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem ih se nepravodobno podnosi i okolnosti koje ga okružuju ne protive tom uzimanju u obzir (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 44.; od 28. veljače 2018., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, t. 63. i od 4. listopada 2018., Blackmore/EUIPO – Paice (DEEP PURPLE), T‑344/16, neobjavljenu, EU:T:2018:648, t. 54.).
69
U ovom slučaju, kao prvo, kao što je to navedeno u točki 62. ove presude, u okviru ispitivanja žalbe koju je podnio tužitelj žalbeno vijeće zaključilo je da su nedopušteni dokazi koje je tužitelj prvi put podnio u postupku pred njim, a koji se odnose na rezervne dijelove i pribor, zbog toga što su podneseni nepravodobno. U tu je svrhu, u točkama 168. i 169. pobijane odluke, samo navelo da dokazi podneseni Odjelu za poništaje nisu bili „zadovoljavajući” i da se, „s obzirom na [njihovu] slabost [...], diskrecijska ovlast [nije mogla] izvršiti u korist [tužitelja]”.
70
Na temelju tog obrazloženja ne može se osigurati da je žalbeno vijeće ispitalo dopuštenost tih dokaza s obzirom na kriterije iz sudske prakse navedene u točki 68. ove presude. Konkretno, ne omogućuje da se provjeri je li žalbeno vijeće ispitalo jesu li ti dokazi na prvi pogled mogli biti stvarno relevantni za rješenje žalbe koja mu je podnesena i protive li se stadij postupka u kojem je došlo do tog nepravodobnog podnošenja i okolnosti navedenog podnošenja njihovu uzimanju u obzir. U tom pogledu, sama tvrdnja prema kojoj dokazi podneseni Odjelu za poništaje nisu bili „zadovoljavajući” ne predstavlja dostatno obrazloženje, s obzirom na to da se njome ne iznosi nijedan element na temelju kojeg bi se moglo razumjeti zašto u ovom slučaju nisu ispunjeni kriteriji utvrđeni sudskom praksom koji omogućuju da žalbena vijeća uzmu u obzir nepravodobno podnesene dokaze.
71
Kad mu je na raspravi postavljeno pitanje o tome je li pobijana odluka nedovoljno obrazložena u pogledu dopuštenosti dokaza koji su prvi put podneseni pred žalbenim vijećem, EUIPO je u biti naveo da analiza tih kriterija nije potrebna jer su ti dokazi u svakom slučaju zatim meritorno ispitani u pobijanoj odluci.
72
Međutim, činjenica da su ti dokazi u svakom slučaju meritorno ispitani ne otklanja nedostatnost obrazloženja kojom je zahvaćena pobijana odluka u pogledu njihove nedopuštenosti, nego se prije odnosi na posljedice te nedostatnosti na zakonitost pobijane odluke, koje će se ispitati u nastavku.
73
U tim okolnostima valja utvrditi da je pobijana odluka nedostatno obrazložena, što Opći sud mora istaknuti po službenoj dužnosti.
74
Kao drugo, i kao što je to istaknuto u točki 62. ove presude, valja utvrditi da je žalbeno vijeće, s jedne strane, odbacilo navedene dokaze kao nedopuštene u okviru žalbe koju je podnio tužitelj, dok, s druge strane, u okviru intervenijentove žalbe nije istaknulo navodnu nedopuštenost tih istih dokaza tako što ih je izravno meritorno ispitalo.
75
Pisanim pitanjem Opći sud pozvao je stranke da podnesu svoja očitovanja o eventualnoj nedosljednosti obrazloženja pobijane odluke u tom pogledu, u slučaju da Opći sud smatra relevantnim istaknuti to pitanje po službenoj dužnosti. U odgovoru na to pitanje tužitelj je istaknuo da je obrazloženje pobijane odluke u tom pogledu proturječno, što treba dovesti do poništenja pobijane odluke. EUIPO je naveo da prema njegovu mišljenju pristup žalbenog vijeća nije bio proturječan, s obzirom na to da su, u svakom slučaju, predmetni dokazi u okviru dviju žalbi bili ispitani i meritorno odbijeni, tako da proturječnost obrazloženja o kojoj je riječ ne utječe na zakonitost pobijane odluke. Intervenijent je podržao sličnu argumentaciju.
76
U tom pogledu valja utvrditi da je obrazloženje pobijane odluke proturječno, što Opći sud mora ispitati po službenoj dužnosti, s obzirom na to da su isti dokazi najprije odbačeni kao nedopušteni u okviru žalbe koju je podnio tužitelj te su se implicitno, ali nužno smatrali dopuštenima u okviru intervenijentove žalbe.
77
Što se tiče EUIPO‑ova argumenta navedenog u točki 75. ove presude, valja utvrditi, kao što je to utvrđeno u točki 72. ove presude, da on ni na koji način ne utječe na činjenicu da je pobijana odluka proturječna u pogledu obrazloženja u vezi s dopuštenošću dokaza koji su prvi put podneseni pred žalbenim vijećem, nego se više odnosi na posljedice tog proturječja na zakonitost pobijane odluke, koje će se ispitati u nastavku.
78
S obzirom na prethodno navedeno, Opći sud ne može utvrditi je li žalbeno vijeće moglo, a da pritom ne počini pogrešku, odbaciti predmetne dokaze kao nedopuštene. Naime, kao što je to utvrđeno u točkama 72. i 76. ove presude, pobijana odluka sadržava, s jedne strane, nedostatno obrazloženje i, s druge strane, proturječno obrazloženje.
79
U tim okolnostima valja ispitati EUIPO‑ov argument prema kojem navedeni nedostaci u obrazloženju nemaju utjecaja na zakonitost pobijane odluke jer je žalbeno vijeće u svakom slučaju meritorno odbilo navedene dokaze.
– Meritum
80
U pobijanoj odluci, kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da sporni žig za rezervne dijelove i pribor nije upotrebljavao tužitelj, nego neovisni trgovci i da iz dokaza ne proizlazi da je ta uporaba izvršena uz tužiteljevo odobrenje. Kao drugo, istaknulo je da se sporni žig za navedene proizvode upotrebljavao u „opisne” svrhe, a ne za označivanje njihova komercijalnog podrijetla. Prema mišljenju žalbenog vijeća, dokazi koje je podnio tužitelj nisu razlikovali rezervne dijelove i pribor koji se prodaju pod spornim žigom te generičke rezervne dijelove i pribor koji su kompatibilni s automobilima modela Testarossa. Kao treće, što se tiče dokaza o rezervnim dijelovima i priboru koji nose sporni žig, žalbeno vijeće istaknulo je da je riječ o izoliranim slučajevima koji nisu bili dovoljni za dokazivanje stvarne uporabe spornog žiga za takve dijelove i pribor.
81
S jedne strane, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno odbilo priznati stvarnu uporabu spornog žiga za rezervne dijelove i pribor. U tom pogledu prigovara navedenom vijeću da je pogrešno utvrdilo da su treće osobe koje su sudjelovale u prodaji tih dijelova i pribora bile „neovisni trgovci” i da se za uporabu spornog žiga za takve proizvode ne može smatrati da dokazuje stvarnu uporabu za automobile „zbog nerazmjera [njihove] vrijednosti”. Također ističe da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir kriterije relevantne za ocjenu stvarne uporabe, odnosno prirodu predmetnih proizvoda, obilježja tržišta i učestalost uporabe u okviru svojeg ispitivanja. Osim toga, žalbeno vijeće počinilo je pogrešku kod tumačenja pojma „stvarna uporaba” i ocjene takve uporabe od strane trećih osoba, pogrešno smatrajući da podneseni dokazi nisu dovoljni da bi se dokazalo da je osnovna funkcija žiga ispunjena.
82
S druge strane, tužitelj ističe da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir sudsku praksu prema kojoj uporaba registriranog žiga za rezervne dijelove koji su sastavni dio proizvoda obuhvaćenih tim žigom može predstavljati stvarnu uporabu ne samo za same rezervne dijelove, nego i za proizvode obuhvaćene navedenim žigom.
83
EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente i tvrde da stvarna uporaba spornog žiga za rezervne dijelove i pribor nije dokazana i da se njome u svakom slučaju ne može dokazati uporaba za „automobile”. Smatraju da se na temelju presude od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854) ne može automatski zaključiti da uporaba za rezervne dijelove predstavlja stvarnu uporabu za automobile. Intervenijent ustraje na činjenici da su rezervni dijelovi i pribor sekundarni proizvodi koje obično prodaju neovisni preprodavači koji žig upotrebljavaju „opisno”, a da pritom ne uspostavljaju izravnu vezu s njegovim nositeljem. Također tvrdi da tužitelj nije podnio ugovore o licenciji koji se odnose na uporabu spornog žiga za rezervne dijelove i pribor.
84
U ovom slučaju tužitelj ne osporava utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem su rezervni dijelovi i pribor stavljeni na tržište pod spornim žigom tijekom relevantnog razdoblja bili „uglavnom” rabljeni dijelovi.
85
Osim toga, među strankama je nesporno da sporni žig nije upotrebljavao tužitelj za rezervne dijelove i pribor na koje se poziva, nego treće osobe.
86
U tom pogledu tužitelj ne tvrdi da je izričito odobrio takvu uporabu. S druge strane, ističe da se dokazima koje je podnio EUIPO‑u može dokazati, promatrano zajedno, da je on implicitno odobrio takvu uporabu.
87
Tužitelj je na raspravi također istaknuo da je jedan od njegovih ovlaštenih trgovaca, koji je tijekom relevantnog razdoblja prodavao rezervne dijelove i pribor pod spornim žigom, to jest društvo Maranello, zapravo pripadao istoj grupi društava kao i on. Međutim, budući da ta okolnost ne proizlazi iz spisa i nije potkrijepljena nijednim dokazom, Opći sud je ne može uzeti u obzir.
88
Kao prvo, valja utvrditi, kao što to navodi tužitelj i suprotno onomu što je istaknulo žalbeno vijeće, da su sporni žig tijekom relevantnog razdoblja i kao što to proizlazi iz dokaza koje je podnio tužitelj, upotrebljavali za rezervne dijelove i pribor ne neovisni trgovci koji nisu bili ni u kakvom odnosu s tužiteljem, nego ovlašteni trgovci i distributeri s kojima je tužitelj održavao gospodarske i ugovorne veze.
89
Naime, među dokazima koje je podnio tužitelj nalazi se više snimaka zaslona i izvadaka s internetske stranice društva Maranello iz kojih proizlazi da ono ima „isključiva prava svjetske distribucije svih dijelova proizvedenih u tvornici za automobile Ferrari prije 1995.” i da prodaje rezervne dijelove i pribor „Ferrari”, opisane kao „originalni dijelovi” („genuine parts”), koji su u skladu s odobrenim standardima, čija su kvaliteta, sigurnost i pouzdanost provjerene. Tužitelj je također podnio račune koje su izdali društvo Maranello i drugi ovlašteni trgovci, u kojima se navodi prodaja takvih dijelova i pribora pojedincima u Njemačkoj, Švicarskoj i Češkoj Republici ili usluga popravka automobila marke TESTAROSSA.
90
Osim toga, kao što je to utvrđeno u točkama 49. i 50. ove presude, tužitelj nudi, među ostalim ovlaštenim trgovcima i distributerima, uslugu certificiranja, čiji je cilj potvrđivanje autentičnosti rabljenog automobila marke TESTAROSSA i uključuje provjeru komercijalnog podrijetla glavnih dijelova automobila.
91
Stoga, zbog razloga sličnih onima navedenima u točkama 34. do 56. ove presude, valja istaknuti da je tužitelj dokazao da je implicitno odobrio da treće osobe upotrebljavaju sporni žig za rezervne dijelove i pribor.
92
Kao drugo, žalbeno vijeće utvrdilo je da dokazi koje je podnio tužitelj upućuju na „opisnu” uporabu spornog žiga za rezervne dijelove i pribor samo kako bi se navelo da su takvi proizvodi kompatibilni s automobilom marke TESTAROSSA.
93
U tom pogledu valja utvrditi da žalbeno vijeće nije u dovoljnoj mjeri uzelo u obzir činjenicu da se prodaja rezervnih dijelova i pribora koju su izvršili ovlašteni trgovci, osobito društvo Maranello, posebno odnosila na originalne dijelove („genuine parts”) marke TESTAROSSA, kao što je to tužitelj već istaknuo pred žalbenim vijećem i pred Odjelom za poništaje, i kao što to proizlazi iz točke 89. ove presude. U tom pogledu također valja istaknuti da određeni dokazi, poput računa koje je izdalo društvo Maranello, sadržavaju brojna upućivanja na rezervne dijelove i pribor koji su posebno označeni spornim žigom.
94
U svakom slučaju, samo je žalbeno vijeće u točki 197. pobijane odluke priznalo da se određeni rezervni dijelovi i određeni pribor odnose na sporni žig, pri čemu je smatralo da je riječ o „izoliranim slučajevima”. Međutim, pitanje je li riječ o „izoliranim slučajevima” obuhvaćeno je opsegom uporabe žiga za takve dijelove i pribor, a ne njegovom prirodom, koja je, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, jedini predmet ovog spora.
95
Iz toga slijedi da ocjene žalbenog vijeća koje se odnose na uporabu spornog žiga za rezervne dijelove i pribor sadržavaju pogreške.
96
Štoviše, valja istaknuti, kao što je to učinio tužitelj, da uporaba spornog žiga za rezervne dijelove i pribor također može predstavljati njegovu uporabu za „automobile”, što je žalbeno vijeće pogrešno zanijekalo.
97
Naime, Sud je već presudio da činjenica da je nositelj žiga ili osoba koja ima njegovo odobrenja upotrebljavala registrirani žig za rezervne dijelove koji čine sastavni dio proizvoda obuhvaćenih tim žigom može predstavljati „stvarnu uporabu” u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Direktive 207/2009 ne samo za same rezervne dijelove nego i za proizvode obuhvaćene navedenim žigom. U tom pogledu nije važno što registracija navedenog žiga ne obuhvaća samo cijele proizvode nego i njihove rezervne dijelove (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 35.).
98
Stoga žig registriran za kategoriju proizvoda i rezervnih dijelova od kojih se oni sastoje treba smatrati kao da je bio predmet „stvarne uporabe” u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 za sve proizvode iz te kategorije i za rezervne dijelove koji ih čine ako je on bio predmet takve uporabe samo za neke od tih proizvoda, kao što su skupi luksuzni sportski automobili, ili samo za rezervne dijelove ili pribor od kojih se sastoje spomenuti proizvodi, osim ako iz relevantnih činjenica i dokaza ne proizlazi da je potrošač koji želi kupiti iste proizvode njih percipirao kao samostalnu potkategoriju kategorije proizvoda za koje je predmetni žig bio registriran (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Ferrari, C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 53.).
99
Stoga je važno da žalbeno vijeće konkretno ocijeni, ponajprije u odnosu na proizvode ili usluge za koje je nositelj žiga podnio dokaz o uporabi svojeg žiga, jesu li oni samostalna potkategorija u odnosu na proizvode i usluge predmetnog razreda proizvoda ili usluga, na način da se poveže proizvode ili usluge za koje je dokazana stvarna uporaba s kategorijom proizvoda ili usluga obuhvaćenih registracijom tog žiga (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 22. listopada 2020., Ferrari, C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
100
Međutim, žalbeno vijeće nije provelo takvo ispitivanje u pobijanoj odluci. Naime, ono nije utvrdilo da ti rezervni dijelovi i pribor čine samostalnu potkategoriju u odnosu na automobile, tako da dokaz o uporabi tih prvih nije relevantan za potonje.
101
Žalbeno vijeće samo je istaknulo, s jedne strane, postojanje nerazmjera u ekonomskoj vrijednosti između rezervnih dijelova i pribora te automobila. Međutim, valja istaknuti, kao što to navodi tužitelj, da žalbeno vijeće, oslanjajući se na ekonomsku vrijednost rezervnih dijelova i dodataka, nije uzelo u obzir ustaljenu sudsku praksu prema kojoj je, s obzirom na to da potrošač prije svega traži proizvod ili uslugu koji će moći zadovoljiti njegove posebne potrebe, svrha ili namjena predmetnog proizvoda ili usluge bitna za usmjeravanje njegova izbora. Stoga, s obzirom na to da ga potrošači primjenjuju prije svake kupnje, kriterij svrhe ili namjene je ključan kriterij za određivanje potkategorije proizvoda ili usluga (presude od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, t. 29.; od 16. svibnja 2013., Aleris/OHIM – Carefusion 303 (ALARIS), T‑353/12, neobjavljena, EU:T:2013:257, t. 22. i od 24. siječnja 2024., Agus/EUIPO – Alpen Food Group (ROYAL MILK), T‑603/22, neobjavljena, EU:T:2024:29, t. 32.).
102
S druge strane, žalbeno vijeće istaknulo je da relevantna javnost ne smatra da proizvođač rezervnih dijelova i pribora ima tehničku sposobnost proizvodnje automobila, s obzirom na to da je općepoznato da proizvođači automobila ne proizvode sve rezervne dijelove i pribor svojih vozila. Međutim, iako je točno da sve rezervne dijelove i pribor obično ne proizvode sami proizvođači automobila i da, obrnuto, proizvođači takvih dijelova i pribora ne proizvode nužno automobile, jednako je općepoznato da određeni broj rezervnih dijelova i pribora doista proizvode sami proizvođači automobila ili treće osobe pod licencijom. Stoga ne postoji opće pravilo prema kojem relevantna javnost nužno smatra da automobili potječu od proizvođača različitih od onih koji proizvode rezervne dijelove i pribor za te automobile.
103
S obzirom na prethodno navedeno, pobijana odluka također sadržava pogreške u ocjeni u pogledu relevantnosti dokaza koji se odnose na rezervne dijelove i pribor za dokazivanje uporabe spornog žiga za automobile. Te se pogreške dodaju onoj navedenoj u točki 60. ove presude.
104
Iz prethodno navedenog proizlazi da valja prihvatiti četvrti tužbeni razlog.
105
S obzirom na prethodno navedeno i suprotno onomu što tvrdi EUIPO, nedostaci u obrazloženju istaknuti u točkama 72. i 78. ove presude utječu na rješenje spora. Naime, iz toga proizlazi da je pobijana odluka zahvaćena i nedostatkom u obrazloženju, u pogledu dopuštenosti dokaza koji se odnose na rezervne dijelove i pribor, i pogreškom u ocjeni, u pogledu ispitivanja njihova merituma, tako da se i u tom pogledu treba poništiti.
106
Stoga valja poništiti pobijanu odluku u cijelosti a da pritom nije potrebno ispitati prvi tužbeni razlog.
Troškovi
107
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO i intervenijent nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu.
108
Osim toga, tužitelj je zatražio da se EUIPO‑u i intervenijentu naloži snošenje troškova koje je imao u okviru postupka pred žalbenim vijećem. U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 190. stavkom 2. Poslovnika, nužni troškovi nastali strankama u postupku pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Stoga EUIPO‑u i intervenijentu valja naložiti i snošenje nužnih troškova koje je tužitelj imao u postupku pred žalbenim vijećem.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se odluka petog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 29. kolovoza 2023. (spojeni predmeti R 334/2017‑5 i R 343/2017‑5).
2.
EUIPO i Kurt Hesse snosit će, uz vlastite troškove, i troškove koje je imao Ferrari SpA, uključujući nužne troškove nastale u postupku pred žalbenim vijećem.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. srpnja 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski