62023CJ0044
PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
13. ožujka 2025. (
*1
)
„Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja poduzete protiv određenih osoba i subjekata – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Članak 1. stavci 3., 4. i 6. – Uredba (EZ) br. 2580/2001 – Članak 2. stavak 3. – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata uključenih u teroristička djela – Primjenjivost na situacije oružanog sukoba – Teroristička skupina – Priroda poduzetih radnji i razlozi na kojima se te radnje temelje – Vremenska udaljenost – Daljnje postojanje opasnosti od uključenosti u terorističke aktivnosti – Proporcionalnost – Obveza obrazlaganja”
U predmetu C‑44/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. siječnja 2023.,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), koji zastupaju T. Buruma i A. M. van Eik, advocaten,
žalitelj,
a druge stranke u postupku su:
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M.-C. Cadilhac, B. Driessen i S. Van Overmeire, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Europska komisija, koju zastupaju C. Giolito, J. Norris i L. Puccio, u svojstvu agenata,
Francuska Republika, koju su zastupali J.-L. Carré, B. Fodda i W. Zemamta, u svojstvu agenata, zatim J.-L. Carré i B. Fodda, u svojstvu agenata, te naposljetku B. Fodda i B. Travard, u svojstvu agenata,
Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld i J. Langer, u svojstvu agenata,
intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
SUD (sedmo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika sedmog vijeća, M. L. Arastey Sahún, predsjednica petog vijeća, i J. Passer, sudac,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Kurdistan Workers’ Party (PKK) traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. studenoga 2022., PKK/Vijeće (T‑316/14 RENV i T‑148/19, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2022:727), kojom je odbijena njegova tužba za poništenje:
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/513 od 26. ožujka 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 790/2014 (SL 2015., L 82, str. 1.),
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/1325 od 31. srpnja 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2015/513 (SL 2015., L 206, str. 12.),
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/2425 od 21. prosinca 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2015/1325 (SL 2015., L 334, str. 1.),
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2016/1127 od 12. srpnja 2016. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2015/2425 (SL 2016., L 188, str. 1.),
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2017/150 od 27. siječnja 2017. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2016/1127 (SL 2017., L 23, str. 3.),
–
Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2017/1420 od 4. kolovoza 2017. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2017/150 (SL 2017., L 204, str. 3.),
–
Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/25 od 8. siječnja 2019. o izmjeni i ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2018/1084 (SL 2019., L 6, str. 6.) te
–
Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/1341 od 8. kolovoza 2019. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2019/25 (SL 2019., L 209, str. 15.),
u dijelu u kojem se te uredbe i odluke (u daljnjem tekstu zajedno: sporni akti) odnose na njega.
Pravni okvir
Rezolucija 1373 (2001) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda
2
Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 28. rujna 2001. Rezoluciju 1373 (2001) koja sadržava strategije za borbu protiv terorizma svim sredstvima, a posebno protiv njegova financiranja.
3
U preambuli te rezolucije potvrđena je osobito „nužnost borbe svim sredstvima, u skladu s Poveljom Ujedinjenih naroda, protiv prijetnji međunarodnom miru i sigurnosti koje predstavljaju teroristička djela” [neslužbeni prijevod]. U njoj se također naglašava obveza država da „dopunjuju međunarodnu suradnju poduzimanjem dodatnih mjera radi sprečavanja i suzbijanja svim sredstvima koja su dopuštena na njihovim državnim područjima financiranja i pripreme svih terorističkih djela” [neslužbeni prijevod].
4
Točkom 1. podtočkom (c) te rezolucije određuje se, među ostalim, da sve države moraju bez odgađanja zamrznuti financijska sredstva i ostalu financijsku imovinu ili gospodarske izvore osoba koje počine ili pokušaju počiniti teroristička djela ili koje sudjeluju u terorističkim djelima ili pomažu u njihovu izvršenju, subjekata u vlasništvu tih osoba ili pod njihovom kontrolom te osoba i subjekata koji djeluju u ime ili prema uputama tih osoba i subjekata.
5
Navedenom rezolucijom nije predviđen popis imena osoba na koje treba primijeniti te mjere ograničavanja.
Pravo Unije
Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP
6
Vijeće Europske unije je 27. prosinca 2001. radi provedbe Rezolucije 1373 (2001) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.).
7
Članak 1. stavci 1., 3., 4. i 6. tog zajedničkog stajališta glasi kako slijedi:
„1.   Ovo Zajedničko stajalište primjenjuje se sukladno odredbama sljedećih članaka na osobe, skupine i subjekte navedene u Prilogu, a koje su uključene u teroristička djela.
[…]
3.   U smislu ovog Zajedničkog stajališta, ‚terorističko djelo“ jest jedno od sljedećih namjernih djela koje, s obzirom na svoju prirodu ili kontekst, može nanijeti ozbiljnu štetu državi ili međunarodnoj organizaciji te koje se prema nacionalnom pravu utvrđuje kao kazneno djelo počinjeno s ciljem da:
i.
značajno zastraši stanovništvo; ili
ii.
protuzakonito prisili neku vladu ili međunarodnu organizaciju da izvrši neki čin ili da odustane od njegova izvršenja; ili
iii.
ozbiljno destabilizira ili uništi temeljne političke, ustavne, gospodarstvene ili društvene strukture neke države ili međunarodne organizacije:
(a)
napadom na život osobe kojim se može prouzročiti smrt;
(b)
napadom na fizički integritet osobe;
(c)
otmicom ili uzimanjem talaca;
(d)
uzrokujući uništavanje širih razmjera vladinih ili javnih zgrada, sustava prijevoza, infrastrukturnih sustava, uključujući i informacijske sustave, fiksne platforme na epikontinentalnom pojasu, javnih mjesta ili privatne imovine, uz moguće ugrožavanje ljudskih života ili uzrokovanje većih gospodarskih gubitaka;
(e)
otmicom zrakoplova, brodova i ostalih sredstava javnoga ili robnog prijevoza;
(f)
proizvodnjom, posjedovanjem, pribavljanjem, prijevozom, isporukom ili uporabom oružja, eksploziva ili nuklearnog, biološkog ili kemijskog oružja te istraživanjem i razvojem biološkog i kemijskog oružja;
(g)
ispuštanjem opasnih tvari, ili uzrokujući požare, eksplozije ili poplave čiji bi učinak bio ugrožavanje ljudskih života;
(h)
ometanjem ili prekidanjem opskrbe vodom, strujom ili bilo kojim drugim osnovnim prirodnim resursom čiji bi učinak bio ugrožavanje ljudskih života;
(i)
prijetnjama počinjenja bilo kojeg od djela navedenih pod (a) do (h);
(j)
upravljanjem terorističkom skupinom;
(k)
sudjelovanjem u aktivnostima terorističke skupine, uključujući pribavljanje podataka ili materijalnih izvora, ili financiranje njezinih aktivnosti na bilo koji način uz punu svijest o tome da će takvo sudjelovanje doprinijeti kažnjivoj djelatnosti skupine.
U smislu ovog stavka, ‚teroristička skupina“ jest strukturirana skupina koja se sastoji od više od dvije osobe, koja je osnovana u određenom razdoblju te koja sporazumno djeluje u počinjenju terorističkih djela. ‚Strukturirana skupina“ jest skupina koja nije nasumce osnovana za neposredno počinjenje terorističkog djela i koja ne treba nužno imati formalno definirane uloge za svoje članove, stalno članstvo niti izgrađenu strukturu.
4.   Popis u Prilogu sastavlja se na temelju točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela. Popisu se mogu dodati osobe, skupine i subjekti za koje je Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda identificiralo da su povezani s terorizmom i protiv kojih je odredilo sankcije.
U smislu ovog stavka, ‚nadležno tijelo’ jest pravosudno tijelo ili, tamo gdje pravosudna tijela nisu nadležna za područje u smislu ovoga članka, ekvivalentno tijelo nadležno za ovo područje.
[…]
6.   Imena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito se revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu.”
8
U skladu s člankom 2. tog zajedničkog stajališta:
„Europska zajednica, djelujući u okviru svojih ovlasti dodijeljenih joj Ugovorom o osnivanju Europske zajednice, nalaže zamrzavanje financijskih sredstava i ostale financijske imovine i gospodarskih izvora osoba, skupina i subjekata iz Priloga.”
Uredba (EZ) br. 2580/2001
9
Budući da je za provedbu mjera iz Zajedničkog stajališta 2001/931 na razini Europske unije bila potrebna uredba, Vijeće je donijelo Uredbu (EZ) br. 2580/2001 od 27. prosinca 2001. o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70. i ispravak SL 2010., L 52, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 5.).
10
Člankom 2. te uredbe predviđeno je:
„1.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6.:
(a)
sva financijska sredstva, ostala financijska imovina i gospodarski izvori koji pripadaju, ili koje ima u vlasništvu ili drži neka fizička ili pravna osoba, skupina ili subjekt navedeni u popisu iz stavka 3. ovog članka se zamrzavaju;
(b)
nikakva financijska sredstva, ostala financijska imovina ili gospodarski izvori nisu dostupni, neposredno ili posredno, u korist neke fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekta uključenog u popis iz stavka 3. ovog članka.
2.   Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6., zabranjeno je pružanje financijskih usluga nekoj fizičkoj ili pravnoj osobi, skupini ili subjektu navedenom u popisu iz stavka 3. ovog članka ili u njihovu korist.
3.   Odlučujući jednoglasno, Vijeće utvrđuje, ispituje i mijenja popis osoba, skupina i subjekata na koje se ova Uredba odnosi, u skladu s odredbama članka 1. stavaka 4., 5. i 6. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP; popis obuhvaća:
i.
fizičke osobe koje počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;
ii.
pravne osobe, skupine ili subjekte koji počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju;
iii.
pravne osobe, skupine ili subjekte koji su u vlasništvu ili pod nadzorom jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupine ili subjekta iz točaka i. i ii.; ili
iv.
fizičke pravne osobe, skupine ili subjekti koje djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii.”
Okolnosti spora
11
Okolnosti spora navedene su u točkama 3. do 14. pobijane presude. Kad je riječ o razmatranju ove žalbe, valja utvrditi sljedeće.
12
PKK, tužitelj u prvostupanjskom postupku i žalitelj, osnovan je 1978. te je vodio oružanu borbu protiv turske vlade kako bi se Kurdima priznalo pravo na samoodređenje.
13
Žaliteljevo ime prvotno se nije nalazilo ni na popisu iz Priloga Zajedničkom stajalištu 2001/931 ni na popisu iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001.
14
Vijeće je 2. svibnja 2002. donijelo Zajedničko stajalište 2002/340/ZVSP o ažuriranju Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2002., L 116, str. 75.). Prilogom Zajedničkom stajalištu 2002/340 ažurirao se popis osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja predviđene Zajedničkim stajalištem 2001/931 i na njega se, među ostalim, uvrstilo žaliteljevo ime, navedeno na sljedeći način: „Kurdistanska radnička stranka (PKK)”. Istoga dana Vijeće je donijelo Odluku 2002/334/EZ o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2001/927/EZ (SL 2002., L 116, str. 33.). Odlukom 2002/334 žaliteljevo je ime uvršteno na popis iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 uz upotrebu istih pojmova poput onih upotrijebljenih u Prilogu Zajedničkom stajalištu 2002/340.
15
Ti su akti nakon toga redovito bili ažurirani, u skladu s člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 i člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 2580/2001. Žaliteljevo ime zadržano je na popisima skupina i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja (u daljnjem tekstu: sporni popisi), i to unatoč tomu što se više odluka i uredbi kojima su ti popisi priloženi osporavalo pred Općim sudom ili ih je on poništio. Od 2. travnja 2004. ime subjekta uvrštenog na sporne popise glasi „‚Kurdistan Workers’ Party’ (Kurdistanska radnička stranka) ‚PKK’ (također poznata kao ‚KADEK’ i ‚KONGRA‑GEL’)”.
16
Stoga su mjere ograničavanja primijenjene na žalitelja naknadno zadržane na snazi aktima donesenima od 2014. do 2020., odnosno, među ostalim:
–
Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 125/2014 od 10. veljače 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 714/2013 (SL 2014., L 40, str. 9.) te Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 790/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 125/2014 (SL 2014., L 217, str. 1.) (u daljnjem tekstu zajedno: akti iz 2014.);
–
provedbenim uredbama 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 i 2017/1420 (u daljnjem tekstu zajedno: uredbe iz 2015. do 2017.),
–
Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/521 od 26. ožujka 2015. o ažuriranju i izmjeni popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2014/483/ZVSP (SL 2015., L 82, str. 107.); Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/1334 od 31. srpnja 2015. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2015/521 (SL 2015., L 206, str. 61.) i Odlukom Vijeća (ZVSP) 2017/1426 od 4. kolovoza 2017. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2017/154 (SL 2017., L 204, str. 95.) (u daljnjem tekstu zajedno: odluke ZVSP‑a iz 2015. do 2017.).
–
odlukama 2019/25 i 2019/1341;
–
Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2019/1337 od 8. kolovoza 2019. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2019/24 (SL 2019., L 209, str. 1.);
–
Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2020/19 od 13. siječnja 2020. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2019/1337 (SL 2020., L 8I, str. 1.), te Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2020/1128 od 30. srpnja 2020. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2020/19 (SL 2020., L 247, str. 1.),
–
Odlukom Vijeća (ZVSP) 2020/1132 od 30. srpnja 2020. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2020/20 (SL 2020., L 247, str. 18.);
17
U obrazloženjima koja se odnose na akte iz 2014. Vijeće je opisalo PKK kao subjekt uključen u teroristička djela, koji je od 1984. počinio brojne radnje takve prirode. Navelo je da su se terorističke aktivnosti PKK‑a nastavile, unatoč određenom broju primirja koja je on jednostrano proglašavao, osobito od 2009. U tom pogledu Vijeće je pojasnilo da teroristička djela koja je počinio PKK uključuju napade bombama, napade raketama, korištenje eksploziva, ubojstva i otmicu turskih građana i stranih turista, uzimanje talaca, napade protiv turskih sigurnosnih snaga i oružane sukobe s njima, napade na naftna postrojenja, javni prijevoz, turska diplomatska, kulturna i komercijalna predstavništva u raznim zemljama, iznude prema turskim građanima koji žive u inozemstvu te druga kaznena djela kojima se željelo financirati njihove aktivnosti. Primjerice, Vijeće je sastavilo popis od 69 incidenata koji su se dogodili između 14. studenoga 2003. i 19. listopada 2011. i koji su kvalificirani kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.
18
Vijeće je dodalo da je PKK bio predmet odluka nadležnih nacionalnih tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, navodeći u tom pogledu, među ostalim, rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske od 29. ožujka 2001. (u daljnjem tekstu: odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001.) o zabrani PKK‑a na temelju UK Terrorism Acta 2000 (Zakon Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000.), kako je dopunjeno rješenjem od 14. srpnja 2006., uzimajući u obzir da „KADEK” i „KONGRA‑GEL” predstavljaju druge oznake PKK‑a.
19
U obrazloženjima akata donesenih između 2015. i 2017. Vijeće je istaknulo da se zadržavanje uvrštenja žaliteljeva imena na sporne popise temeljilo, među ostalim, na odlukama tijelâ Ujedinjene Kraljevine donesenim tijekom 2001. i 2006., koje su se prethodno već uzele u obzir, kako su dopunjene odlukom ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine od 3. prosinca 2014. kojom se zadržava zabrana PKK‑a, presudom tribunala de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu, Francuska) od 2. studenoga 2011. kojom se Kurdski kulturni centar Ahmet Kaya proglašava krivim za sudjelovanje u zločinačkom udruženju radi pripremanja terorističkog djela i financiranja terorističkog pothvata, potvrđenom u žalbenom postupku presudom coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) od 23. travnja 2013. i, u kasacijskom postupku, presudom Coura de cassation (Kasacijski sud, Francuska) od 21. svibnja 2014., te preispitivanjem koje su provela tijela Sjedinjenih Američkih Država i koje je dovršeno 21. studenoga 2013., pri čemu se potvrdilo određivanje PKK‑a kao „inozemne terorističke organizacije”.
20
U obrazloženjima akata donesenih tijekom 2019. i 2020. ponavljaju se, u biti, prethodna obrazloženja.
Tužbe pred Općim sudom
Predmet T‑316/14 RENV
21
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 1. svibnja 2014. PKK je pokrenuo ovaj postupak radi poništenja Provedbene uredbe br. 125/2014 u dijelu u kojem se odnosi na njega.
22
Kasnijim podnescima kojima se provodi prilagodba tužbe on je također zahtijevao i poništenje Provedbene uredbe br. 790/2014 kao i akata donesenih u razdoblju od 2015. do 2017. (odluke ZVSP‑a iz 2015. do 2017. i uredbe iz 2015. do 2017.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.
23
Europskoj komisiji odobrena je intervencija u postupak pred Općim sudom u potporu zahtjevu Vijeća.
24
Presudom od 15. studenoga 2018., PKK/Vijeće (T‑316/14, EU:T:2018:788), Opći sud je zbog nedostatka u obrazloženju poništio sve akte na koje se odnosila tužba u dijelu u kojem se odnose na PKK.
25
Vijeće je podneskom podnesenim tajništvu Suda 25. siječnja 2019. podnijelo žalbu radi ukidanja te presude. Francuskoj Republici i Kraljevini Nizozemskoj odobrena je intervencija u postupak pred Sudom u potporu zahtjevu Vijeća.
26
Presudom od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), Sud je ukinuo presudu Općeg suda od 15. studenoga 2018., PKK/Vijeće (T‑316/14, EU:T:2018:788), u dijelu u kojem je taj sud prihvatio tužbu za poništenje, te je predmet vratio Općem sudu na ponovno odlučivanje.
27
U prilog svojoj tužbi u predmetu T‑316/14 RENV, PKK je u biti istaknuo sedam tužbenih razloga. Ti su se tužbeni razlozi temeljili, prvi, na njegovoj pogrešnoj kvalifikaciji kao terorističke skupine u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, drugi, na nepostojanju odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, treći, na povredi članaka 4. i 51. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, jer se akti iz 2014. i akti iz 2015. do 2017. dijelom temelje na informacijama dobivenima mučenjem ili zlostavljanjem, četvrti, na neprovođenju revizije u skladu sa zahtjevima iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, peti, na povredi načela proporcionalnosti i supsidijarnosti, šesti, na povredi obveze obrazlaganja te sedmi, na povredi pravâ obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
Predmet T‑148/19
28
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. ožujka 2019. PKK je pokrenuo postupak radi poništenja Odluke 2019/25, u dijelu u kojem se odnosi na njega.
29
Kasnijim podnescima kojima se provodi prilagodba tužbe on je također zahtijevao i poništenje drugih akata donesenih tijekom 2019. (Odluke 2019/1341 i Provedbene uredbe 2019/1337) kao i akata donesenih tijekom 2020. (Odluke 2020/1132; provedbenih uredbi 2020/19 i 2020/1128), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.
30
U prilog svojoj tužbi PKK je isticao šest tužbenih razloga. Ti su se tužbeni razlozi temeljili, prvi, na njegovoj pogrešnoj kvalifikaciji kao terorističke skupine u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, drugi, na nepostojanju odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, treći, na neprovođenju revizije u skladu sa zahtjevima iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, četvrti, na povredi načela proporcionalnosti i supsidijarnosti, peti, na povredi obveze obrazlaganja te šesti, na povredi pravâ obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
31
Odlukom od 8. veljače 2022. predmeti T‑316/14 RENV i T‑148/19 spojeni su u svrhu usmenog dijela postupka i donošenja odluke kojom se završava postupak.
Pobijana presuda
32
Opći sud proglasio je tužbe nedopuštenima u dijelu u kojem se odnose na poništenje odluka ZVSP‑a iz 2015. do 2017. (predmet T‑316/14 RENV) kao i Odluke 2020/1132 i provedbenih uredbi 2019/1337, 2020/19 i 2020/1128 (predmet T‑148/19), tako da je osnovanost navedenih tužbi ispitao samo u dijelu u kojem se odnose na akte iz 2014. kao i na sporne akte, odnosno na uredbe iz 2015. do 2017. te odluke 2019/25 i 2019/1341 (u daljnjem tekstu: odluke iz 2019.).
33
S obzirom na sličnosti koje postoje između šest tužbenih razloga istaknutih u svakom od dvaju predmeta T‑316/14 RENV i T‑148/19, Opći sud ih je ispitao zajedno, praveći razliku između navedenih predmeta samo kada su to zahtijevali posebni argumenti istaknuti u potporu tim tužbenim razlozima i određene razlike između pobijanih akata.
34
Pet od navedenih tužbenih razloga relevantno je za ovu žalbu.
35
Tako je, kao prvo, što se tiče ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, Opći sud u točki 43. pobijane presude podsjetio na to da valja razlikovati prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava, u skladu s tom odredbom, i zadržavanje na tom popisu imena osobe ili subjekta koji su već uvršteni na njega, kako je navedeno u članku 1. stavku 6. tog zajedničkog stajališta. Dok prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na popis pretpostavlja postojanje nacionalne odluke nadležnog tijela, takav se uvjet ne predviđa za zadržavanje imena te osobe ili tog subjekta na popisu jer to zadržavanje u biti predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja i pretpostavlja da i dalje postoji rizik da su osoba ili subjekt o kojima je riječ uključeni u terorističke aktivnosti.
36
Što se tiče tužiteljevih prigovora kojima se osporavala kvalifikacija odluke Ujedinjene Kraljevine iz 2001. kao odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, Opći sud analizirao je kvalifikaciju nadležnog tijela, naznake potrebne za dokazivanje da je odluka donesena i datum incidenata utvrđenih u toj odluci, kako bi u točki 83. pobijane presude zaključio da ti prigovori nisu osnovani.
37
Kao drugo, što se tiče ispitivanja prigovora koji se temelje na povredi članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, Opći sud je u točki 126. pobijane presude utvrdio da načelo samoodređenja koje proizlazi iz običajnog prava ne podrazumijeva da se radi ostvarivanja prava na samoodređenje narod ili stanovnici određenog područja mogu koristiti sredstvima koja ulaze u područje primjene te odredbe. U točki 131. te presude Opći sud smatrao je da valja razlikovati, s jedne strane, ciljeve koje narod ili stanovnici određenog područja žele postići i, s druge strane, postupanja koja oni poduzimaju kako bi ih ostvarili, tako da se „ciljevi” navedeni u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama i. do iii. tog zajedničkog stajališta ne podudaraju s tim ciljevima, koji se mogu kvalificirati kao krajnji ili temeljni. U točki 132. navedene presude pojasnio je da cilj koji se želi postići napadima na temeljne strukture turske države, koji uključuje izmjenu tih struktura kako bi ih se učinilo demokratičnijima, nije potrebno uzeti u obzir, isto kao što se pojam „protuzakonito” mora shvatiti kao da se odnosi na nezakonitost izvršene prisile i ne treba ga ocijeniti s obzirom na navodnu legitimnost cilja koji se želi postići izvršavanjem te prisile. Opći sud je u točki 133. iste presude zaključio da se za navedeno zajedničko stajalište i, općenitije, za cijeli sustav mjera ograničavanja Unije ne može smatrati da predstavljaju prepreku ostvarivanju prava na samoodređenje stanovništva unutar ugnjetavalačkih država, s obzirom na to da cilj tih instrumenata nije utvrđivanje tko je u oružanom sukobu između države i skupine u pravu ili u krivu, već borba protiv terorizma. Slijedom toga, tužiteljeva argumentacija koja se odnosila na uzimanje u obzir legitimnog oružanog sukoba radi samoodređenja kurdskog naroda u svrhu tumačenja ciljeva iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931 odbijena je kao neosnovana.
38
Što se tiče osporavanja terorističke prirode ciljeva ostvarivanih određenim djelima koja se pripisuju PKK‑u, u vezi s navodnom povredom članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, Opći sud ga je također odbio, pri čemu je osobito u točki 144. pobijane presude istaknuo da razlika između definicije terorističkog djela u zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine i one iz tog članka 1. stavka 3. nije relevantna jer oba pojma sadržavaju istu dvodijelnu definiciju terorističkih djela.
39
Kao treće, u okviru ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, Opći sud je u točkama 147. i 150. pobijane presude podsjetio na to da Vijeće može zadržati ime osobe ili subjekta o kojem je riječ na popisu za zamrzavanje financijskih sredstava ako zaključi da i dalje postoji rizik da su oni uključeni u terorističke aktivnosti koje su opravdavale prvotno uvrštenje, ali da uvjeti koji se odnose na protek vremena i promjenu okolnosti predstavljaju elemente koji dovode do obveze ažuriranja rizika od uključenosti. U ovom slučaju, nakon što je u točki 167. te presude utvrdio promjenu okolnosti koja opravdava ažuriranje ocjene situacije, Opći sud je u točki 175. navedene presude zaključio da je Vijeće povrijedilo svoju obvezu ažuriranja koja proizlazi iz članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta, što ga je dovelo do toga da poništi akte iz 2014., u dijelu u kojem se odnose na PKK. Suprotno tomu, što se tiče uredbi iz 2015. do 2017. i akata donesenih tijekom 2019., Opći sud zaključio je, osobito u točkama 186. i 202. iste presude, da je Vijeće valjano ažuriralo svoju ocjenu rizika od uključenosti u terorističke aktivnosti, u odnosu na datum tih akata, tako da je revizija provedena na temelju članka 1. stavka 6. navedenog zajedničkog stajališta pravilno provedena.
40
Kao četvrto, u odgovoru na tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti, Opći sud je u točkama 207. do 215. pobijane presude odgovorio, s jedne strane, da mjere ograničavanja općenito slijede cilj u općem interesu i, s druge strane, da se ne smatraju nerazmjernima, neprihvatljivima ili da se njima povređuje sama bit temeljnih prava. Konkretnije, što se tiče argumenta prema kojem mjere ograničavanja donesene u ovom slučaju sprečavaju mirno i demokratsko rješavanje sukoba između Kurda i turskih tijela, odnosno da imaju čak i štetne učinke na Kurde i svaku osobu koja im želi pružiti potporu, Opći sud je u točkama 212. i 213. te presude smatrao da se u spornim aktima kao cilj jasno navodi borba protiv terorizma i PKK‑a, tako da se za postojanje oružanog sukoba i djelovanja za koja je tužitelj naveo da su počinjena u odnosu na treće osobe ne može smatrati da proizlaze iz navedenih djela i, slijedom toga, ne omogućuju da se utvrdi neproporcionalnost potonjih.
41
Kao peto i posljednje, što se tiče tužbenog razloga koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, Opći sud je u točkama 216. do 219. pobijane presude podsjetio na sudsku praksu na temelju koje je Vijeće, kako bi ispunilo obvezu obrazlaganja predviđenu člankom 296. UFEU‑a, dužno iznijeti dovoljno precizne i konkretne razloge kako bi tužitelj mogao saznati razloge koji idu u potporu zadržavanju uvrštenja njegova imena na popise za zamrzavanje financijskih sredstava i kako bi Opći sud mogao provesti svoj nadzor. U točkama 221. do 238. te presude očitovao se o različitim prigovorima koje je tužitelj istaknuo u tom pogledu, pri čemu je osobito u točki 234. navedene presude istaknuo da obveza obrazlaganja predstavlja bitan postupovni zahtjev koji se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta, tako da prigovori i argumenti kojima se osporava osnovanost akta nisu relevantni u okviru razloga koji se odnosi na nepostojanje ili nedostatnost obrazloženja.
42
Slijedom toga, Opći sud je pobijanom presudom u predmetu T‑316/14 RENV poništio akte iz 2014., u dijelu u kojem se odnose na PKK, i odbio tužbu u preostalom dijelu, dok je u predmetu T‑148/19 odbio tužbu u cijelosti.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
43
PKK od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud odbio tužbe za poništenje spornih akata u onom dijelu u kojem se odnose na njega;
–
konačno odluči o pitanjima koja su predmet ove žalbe i poništi sporne akte u dijelu u kojem se odnose na njega i
–
naloži Vijeću snošenje troškova žalbenog postupka i prvostupanjskih postupaka, uvećano za kamate.
44
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, odbije tužbe za poništenje spornih akata u predmetima T‑316/14 RENV i T‑148/19 i
–
naloži PKK‑u snošenje troškova žalbenog postupka i prvostupanjskih postupaka.
45
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova.
46
Francuska Republika od Suda zahtijeva da odbije žalbu.
47
Kraljevina Nizozemska od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži PKK‑u snošenje troškova.
O žalbi
48
Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe pet žalbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu tumačenja Općeg suda članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, osobito u pogledu tumačenja izraza „ciljevi” koji se tamo navodi i njegove primjene u ovom slučaju, drugi na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud jer je smatrao da se Vijeće moglo osloniti na Odluku Ujedinjene Kraljevine iz 2001., protivno uvjetima iz članka 1. stavaka 3. i 4. tog zajedničkog stajališta, treći na pogrešci koju je Opći sud počinio prilikom ocjene revizije koju je Vijeće provelo u skladu s člankom 1. stavkom 6. navedenog zajedničkog stajališta, četvrti na pogrešci koju je Opći sud počinio prilikom tumačenja načela proporcionalnosti i peti na pogrešci koju je Opći sud počinio u ocjeni primjerenosti razloga koje je Vijeće dalo u obrazloženju spornih akata.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
49
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 126. do 146. pobijane presude pogrešno protumačio članak 1. stavak 3. prvi podstavak Zajedničkog stajališta 2001/931 te da je također pogrešno primijenio tu odredbu u ovom slučaju time što je presudio da se „ciljevi” navedeni u točkama i. do iii. navedene odredbe odnose na samu prirodu izvršenih radnji.
50
Žalitelj smatra da članak 1. stavak 3. prvi podstavak Zajedničkog stajališta 2001/931 uspostavlja razliku između djela čiji stupanj težine omogućuje da ih se kvalificira kao teroristička djela, kako su navedena u njegovim točkama (a) do (k), i ciljeva s kojima ta djela moraju biti počinjena, kako su navedeni u njegovim točkama i. do iii. Budući da su ti uvjeti kumulativni, na Vijeću je da dokaže, s jedne strane, da je neka organizacija počinila jedno ili više djela nabrojanih u navedenim točkama (a) do (k) i, s druge strane, da su to djelo ili ta djela počinjena s terorističkim ciljem, kako bi se moglo zaključiti da postoji terorističko djelo u smislu tog zajedničkog stajališta. Međutim, time što je u točki 131. pobijane presude naveo da se „ciljevi” iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka točaka i. do iii. navedenog zajedničkog stajališta odnose na „samu prirodu izvršenih djela”, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja tog dvostrukog uvjeta, time što je de facto ukinuo samostalan uvjet koji se odnosi na teroristički cilj.
51
Točno je da je Opći sud, nakon što je u točki 131. pobijane presude utvrdio razliku između ciljeva koje narod ili stanovnici određenog područja žele postići i postupanja primijenjenih kako bi se to postiglo, pravilno smatrao da „ciljevi” navedeni u članku 1. stavku 3. prvom podstavku Zajedničkog stajališta 2001/931 ne odgovaraju ciljevima koji se mogu kvalificirati kao krajnji ili temeljni. Međutim, iz toga se ne može zaključiti da je krajnji cilj „nevažan” za tumačenje neposrednog cilja akta. Stoga je Opći sud u točki 132. te presude pogrešno presudio da o tome nije potrebno voditi računa.
52
Usto, žalitelj, koji se poziva na tu točku 132., smatra da se izraz „protuzakonito” iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka točke ii. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne odnosi samo na nezakonitost izvršene prisile jer bi u suprotnome taj pojam bio suvišan s obzirom na to da, kako bi bilo obuhvaćeno tim člankom 1. stavkom 3., djelo mora biti nezakonito. Slijedom toga, navedeni pojam valja shvatiti na način da mu je cilj otežati kvalifikaciju djela kao terorističkog djela.
53
Opći sud je u točki 131. pobijane presude također pogrešno smatrao da se „kao što to proizlazi iz upotrijebljenih izraza (zastrašivanje, prisila, destabiliziranje ili uništenje)”, oni odnose na „samu prirodu izvršenih djela”, s obzirom na to da se ne može utvrditi je li određeno djelo destabilizirajuće za temeljne strukture države ili ih uništava a da se ne uzmu u obzir ciljevi koje dotična organizacija nastoji postići u pogledu tih temeljnih struktura. Stoga, ako je cilj koji se želi ostvariti navođenje navedenih temeljnih struktura da više poštuju načela međunarodnog prava i ljudska prava, ne može se smatrati da je to djelo usmjereno na njihovu destabilizaciju ili uništavanje. Budući da je Sud već utvrdio da je običajno načelo samoodređenja „pravo koje djeluje erga omnes i jedno je od osnovnih načela međunarodnog prava” (presuda od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 88.), Vijeće ga je dužno uzeti u obzir kada odluči uvrstiti neku organizaciju na popis sankcija. Stoga je Opći sud u točki 133. pobijane presude također pogrešno presudio da primjena odredbi Zajedničkog stajališta 2001/931 ne predstavlja prepreku načelu samoodređenja koje proizlazi iz običajnog prava.
54
Prema žaliteljevu mišljenju, ako treba slijediti rasuđivanje Općeg suda, djela koja je počinila osoba koja, kako bi omogućila svojem narodu da ostvari svoje pravo na samoodređenje, nema drugog izbora nego koristiti se oružanom silom, odgovaraju definiciji terorističkog djela. Time bi se u cijelosti pogazila ideja međunarodnog humanitarnog prava, prema kojoj su brojna vojna djela počinjena u takvom sukobu zakonita. Umjesto upućivanja, kao što je to učinio u točki 133. pobijane presude, na široku diskrecijsku ovlast priznatu Vijeću, Opći sud trebao je uzeti u obzir načelo samoodređenja u okviru tumačenja članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.
55
Naposljetku, upućujući na razmatranja iznesena u prvostupanjskom postupku, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 126. pobijane presude odbio odlučiti o primjeni načela samoodređenja u ovom slučaju i o pitanju zakonitosti upotrebe oružane sile kako bi se ostvarilo samoodređenje.
56
Vijeće, koje podupiru Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska i Komisija, zahtijeva da se prvi žalbeni razlog odbije.
Ocjena Suda
57
Prvi žalbeni razlog odnosi se na tumačenje, koje je Opći sud dao u točkama 126. do 146. pobijane presude, članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, prema kojem se „ciljevi” navedeni u toj odredbi odnose na „samu prirodu izvršenih djela” i ne mogu uzeti u obzir eventualno postojanje oružanog sukoba koji ima za cilj samoodređenje naroda.
58
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, radi tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst, nego i njezin kontekst i ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. prosinca 2021., Komisija i GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P i C‑888/19 P, EU:C:2021:973, t. 70.).
59
Kad je riječ o tekstu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, valja istaknuti da definicija djela kao „terorističkog djela” počiva na dvama kumulativnim uvjetima, odnosno, s jedne strane, da se to djelo nalazi među onima navedenima u njegovim točkama (a) do (k) i, s druge strane, da cilj s kojim je ono počinjeno spada u jedan od ciljeva navedenih u njegovim točkama i. do iii.
60
Stoga je Opći sud, kao što je to uostalom priznao i žalitelj, u točki 144. pobijane presude pravilno smatrao da navedeno zajedničko stajalište definira teroristička djela istodobno s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići i na sredstva upotrijebljena u tu svrhu.
61
S druge strane, suprotno onomu što ističe žalitelj, tekst članka 1. stavka 3. prvog podstavka tog zajedničkog stajališta ni na koji način ne dopušta zaključak da bi politički cilj koji se želi postići djelom o kojem je riječ, ili narav zahtjeva njegova počinitelja, mogli biti na bilo koji način relevantni za definiciju pojma „terorističko djelo”.
62
To tumačenje članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 potvrđuju kontekst te odredbe kao i ciljevi koje je Vijeće ostvarivalo donošenjem tog zajedničkog stajališta.
63
Naime, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 5. do 7. Zajedničkog stajališta 2001/931 i uvodnih izjava 3., 5. i 6. Uredbe br. 2580/2001, Vijeće je donijelo to zajedničko stajalište, a zatim, u skladu s njime, tu uredbu, kako bi, među ostalim, na razini Unije provelo Rezoluciju 1373 (2001) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda, koja „potvrđuje nužnost borbe svim sredstvima, u skladu s Poveljom Ujedinjenih naroda, protiv prijetnji međunarodnom miru i sigurnosti koje predstavljaju teroristička djela” i zahtijeva od država članica da „dopunjuju međunarodnu suradnju poduzimanjem dodatnih mjera radi sprečavanja i suzbijanja svim sredstvima koja su dopuštena na njihovim državnim područjima financiranja i pripreme svih terorističkih djela”.
64
U tom pogledu valja također podsjetiti na to da Zajedničko stajalište 2001/931 u biti slijedi taj preventivni cilj borbe protiv međunarodnog terorizma, uskraćujući mu financijska sredstva zamrzavanjem financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba ili subjekata za koje se sumnja da su uključeni u aktivnosti koje su s njime povezane (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 67.).
65
Dakle, djela navedena u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama (a) do (k) Zajedničkog stajališta 2001/931 smatraju se terorističkim djelima ako su počinjena s ciljem značajnog zastrašivanja stanovništva, protuzakonitog prisiljavanja vlade ili međunarodne organizacije da izvrši neki čin ili da odustane od njegova izvršenja, ili ozbiljne destabilizacije ili uništavanja temeljnih političkih, ustavnih, gospodarskih ili društvenih struktura neke države ili međunarodne organizacije, bez da je potrebno uzeti u obzir politički ili drugi cilj počinitelja predmetnog terorističkog djela.
66
U tom pogledu treba podsjetiti na to da cilj Zajedničkog stajališta 2001/931 i Uredbe br. 2580/2001 nije sankcioniranje terorističkih djela, nego borba protiv terorizma onemogućavanjem financiranja terorističkih djela (presuda od 14. ožujka 2017., A i dr., C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 96.).
67
S druge strane, nijedna od uvodnih izjava ili ciljeva o kojima je riječ ne može se shvatiti na način da djela kojima se nastoji postići navodno legitiman cilj treba isključiti iz područja primjene Zajedničkog stajališta 2001/931, tako da treba odbiti tužiteljevu argumentaciju prema kojoj – kako bi se utvrdilo je li djelo počinjeno s terorističkim ciljem – valja uzeti u obzir eventualno postojanje cilja samoodređenja.
68
Opći sud je u točkama 122. i 124. pobijane presude zauzeo stajalište o tom argumentu podsjetivši, što žalitelj uostalom i ne osporava, da postojanje oružanog sukoba u smislu međunarodnog humanitarnog prava ne isključuje primjenu odredaba prava Unije o sprečavanju terorizma, kao što je Zajedničko stajalište 2001/931, na eventualna teroristička djela počinjena u tom okviru (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2017., A i dr., C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 97. i 98.), i pojašnjavajući da to zajedničko stajalište ne pravi nikakvu razliku u pogledu svojeg područja primjene ovisno o tome je li djelo o kojem je riječ počinjeno u okviru oružanog sukoba u smislu međunarodnog humanitarnog prava.
69
Iako je Opći sud u točki 125. pobijane presude istaknuo da je načelo samoodređenja koje proizlazi iz običajnog prava, navedeno, među ostalim, u članku 1. Povelje Ujedinjenih naroda, načelo međunarodnog prava koje se primjenjuje na sva nesamoupravna područja i na sve narode koji još nisu postali neovisni (presuda od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 88.), to načelo ipak ne podrazumijeva da se radi ostvarivanja prava na samoodređenje narod ili stanovnici određenog područja mogu koristiti sredstvima iz članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.
70
Naime, Sud je već presudio da međunarodno humanitarno pravo i Zajedničko stajalište 2001/931 imaju različite ciljeve i uspostavljaju različite mehanizme, tako da primjena tog zajedničkog stajališta ne ovisi o kvalifikacijama koje proizlaze iz međunarodnog humanitarnog prava. Sud je iz toga zaključio da se Zajedničko stajalište 2001/931 i Uredba br. 2580/2001 moraju tumačiti na način da aktivnosti oružanih snaga tijekom oružanog sukoba u smislu međunarodnog humanitarnog prava mogu biti „teroristička djela” u smislu tih akata Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2017., A i dr., C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 89., 91. i 97.).
71
U tom je kontekstu Opći sud u točki 131. pobijane presude istaknuo da treba napraviti razliku između, s jedne strane, ciljeva koje narod ili stanovnici određenog područja žele postići i, s druge strane, postupanja koje oni primjenjuju radi njihova ostvarenja, tako da „ciljevi” navedeni u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama i. do iii. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne odgovaraju takvim ciljevima, koji se mogu kvalificirati kao krajnji ili temeljni.
72
Iako žalitelj priznaje da je Opći sud pravilno utvrdio da postoji razlika između krajnjeg ili temeljnog cilja zbog kojeg subjekt sudjeluje u oružanom sukobu i cilja radi kojeg se provode posebna djelovanja u okviru tog sukoba, on ne iznosi nijedan valjani pravni argument na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da je krajnji ili temeljni cilj relevantan za ocjenu cilja tih posebnih djelovanja.
73
Iz toga slijedi da se djela počinjena s jednim od triju ciljeva navedenih u točkama i. do iii. članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931 mogu kvalificirati kao teroristička djela, čak i ako je njihov krajnji ili temeljni cilj, primjerice, učiniti temeljne strukture neke države demokratičnijima. Stoga je Opći sud u točki 132. pobijane presude pravilno presudio da, ako su djela počinjena s jednim od tih triju ciljeva, nije potrebno istraživati koji su ciljevi organizacije o kojoj je riječ, osim ako se želi ukinuti jedan od dvaju kumulativnih uvjeta potrebnih kako bi se djelo moglo kvalificirati kao terorističko djelo. Navedeni ciljevi, koji se sastoje u kvalifikaciji djela navedenih u točkama (a) do (k) navedenog članka 1. stavka 3. prvog podstavka, i koji su stoga isključivo funkcionalne naravi, nemaju nikakve veze s političkim ciljem ili zahtjevima koje su utvrdili počinitelji djela, tako da krajnji ili temeljni cilj tog akta nema nikakav utjecaj na njegovu kvalifikaciju kao „terorističkog djela”.
74
S obzirom na prethodno navedeno, također valja odbiti i žaliteljev argument usmjeren protiv točke 126. pobijane presude, ne samo zato što se tim argumentom samo općenito osporava tvrdnja Općeg suda iz te točke, nego i zato što se temelji na pogrešnom tumačenju te točke. Naime, u navedenoj točki Opći sud smatrao je da nije potrebno zauzeti stajalište o primjeni načela samoodređenja u ovom slučaju kako bi se odgovorilo na argumentaciju koja se odnosi na tumačenje ciljeva iz članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 i nije se, suprotno onomu što ističe tužitelj, odbio očitovati o primjenjivosti tog načela.
75
Prihvaćanje tužiteljeva rasuđivanja, prema kojem organizacija ili subjekt ima pravo počiniti jedno od djela navedenih u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama (a) do (k) Zajedničkog stajališta 2001/931, pod uvjetom da su ta djela izvršena u općem cilju samoodređenja, dovelo bi, osim toga, do rezultata suprotnoga tekstu i kontekstu te odredbe kao i ciljevima propisa kojeg je ona dio, te bi bilo protivno sudskoj praksi navedenoj u točkama 68. do 70. ove presude.
76
Naposljetku, zbog istih razloga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ni u točki 132. pobijane presude time što je presudio da izraz „protuzakonito” iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka točke ii. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne treba ocjenjivati s obzirom na navodnu legitimnost cilja koji se želi postići izvršavanjem predmetne prisile.
77
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
78
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno smatrao da se Vijeće moglo osloniti na Odluku Ujedinjene Kraljevine iz 2001. kao „odluku” u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, s obzirom na to da su činjenice navedene u obrazloženju te odluke bile vremenski zastarjele i stoga ne mogu opravdati zaključak da je žalitelj počinio teroristička djela na temelju kojih ga se moglo kvalificirati kao „terorističku skupinu”.
79
Žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku time što je u točki 142. pobijane presude naveo djela na kojima se temeljila odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001., odnosno otmicu turista sa Zapada početkom 1990-ih, napad na rafineriju u razdoblju 1993./1994., niz napada na turistička odmorišta u tim istim godinama i prijetnje napadima na turistička odmorišta u razdoblju od 1995. do 1999., time što je analizirao ta djela i zaključio da ih je Vijeće moglo kvalificirati kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931. Naime, budući da je u točkama 77. do 83. te presude Opći sud uzeo u obzir samo djela nastala između 1995. i 1999., iz toga valja zaključiti da druga djela, koja su starija, nisu relevantna. Slijedom toga, potonja djela nisu mogla potkrijepiti zaključak prema kojem žalitelja treba smatrati terorističkom skupinom u smislu članka 1. stavka 3. drugog podstavka tog zajedničkog stajališta, tim više što je Opći sud u točki 72. navedene presude došao do zaključka da se „činilo da je PKK napustio [svoju] [terorističku] kampanju”.
80
U svakom slučaju, Opći sud je u točkama 80. do 83. pobijane presude pogrešno smatrao da se prijetnje napadima na turistička odmorišta između 1995. i 1999. mogu uzeti u obzir s obzirom na njihovu vremensku udaljenost. Čak i ako se uvaži da Vijeće ne mora nadzirati jesu li djela utvrđena nacionalnim osuđujućim presudama stvarno postojala, na njemu je da provjeri je li nadležno nacionalno tijelo smatralo da su ona uistinu nastala, opravdavajući pri tome jasno i dosljedno svoje utvrđenje u obrazloženju.
81
Slijedom toga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 98. pobijane presude smatrao da valja odbiti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, zbog toga što su sporni akti doneseni na temelju Odluke Ujedinjene Kraljevine iz 2001. i, u točki 146. te presude, da valja odbiti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 3. tog zajedničkog stajališta.
82
Osim toga, ni Vijeće ni Opći sud nisu mogli smatrati da navodne prijetnje ispunjavaju kriterije iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931. Naime, te navodne prijetnje ne mogu se smatrati terorističkim djelima u smislu navedene odredbe jer je kampanja napada koja je dovela do smrti osoba bila napuštena.
83
Prema tužiteljevu mišljenju, također valja uzeti u obzir razlike koje postoje između definicije terorističkog djela predviđene u zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine i definicije iz Zajedničkog stajališta 2001/931. Opći sud tako je u točki 144. pobijane presude počinio pogrešku time što je smatrao da je bez posljedica okolnost da je kriterij težine povezan sa „sredstvima” u zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine i s „ciljevima” u tom zajedničkom stajalištu jer je razlika važna, osobito kada se radi o prijetnjama.
84
Vijeće, koje podupiru Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska i Komisija, osporava žaliteljeve argumente.
Ocjena Suda
85
Drugi žalbeni razlog odnosi se na navodnu pogrešku koju je Opći sud počinio u točkama 77. do 83., 98. i 136. do 146. pobijane presude jer je uzeo u obzir Odluku Ujedinjene Kraljevine iz 2001. kako bi utvrdio, s jedne strane, da je Vijeće ispunilo obveze koje ima na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 i, s druge strane, da su počinjena djela bila teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. tog zajedničkog stajališta.
86
Kako bi se odlučilo o osnovanosti tog žalbenog razloga, najprije valja razlikovati, s jedne strane, pitanje može li se odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. kvalificirati kao odluka nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, osobito s obzirom na datum nastanka incidenata na kojima se temelji i, s druge strane, pitanje mogu li se ti incidenti kvalificirati, osobito s obzirom na njihovu prirodu, kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. tog zajedničkog stajališta.
87
Kada je, kao prvo, riječ o članku 1. stavku 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, u njegovu se prvom podstavku određuje da se popis osoba na koje se odnosi zamrzavanje financijskih sredstava „sastavlja na temelju točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela”.
88
Što se tiče obveza Vijeća prilikom uvrštavanja osobe ili subjekta na popis, iz upućivanja na nacionalnu odluku kao i iz izraza „točni podaci” te „ozbiljni i vjerodostojni dokazi ili indicije” iz članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 proizlazi da je cilj te odredbe zaštititi dotične osobe, osiguravajući da se njihovo uvrštenje na popis osoba na koje se odnosi zamrzavanje financijskih sredstava može provesti samo na temelju dovoljno čvrste činjenične osnove i da se tim zajedničkim stajalištem nastoji postići taj cilj primjenom zahtjeva da postoji odluka koju je donijelo nacionalno tijelo (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 67.).
89
Naime, u nedostatku sredstava Unije za provođenje istraga o uključenosti osobe u teroristička djela, svrha primjene takvog zahtjeva jest utvrditi postojanje ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija o uključenosti te osobe u terorističke aktivnosti, koje nacionalna tijela smatraju pouzdanima, i koji su ih naveli da poduzmu barem istražne mjere, pri čemu se ne zahtijeva da je nacionalna odluka donesena u nekom posebnom pravnom obliku ili da je objavljena ili dostavljena (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 69.).
90
U ovom je slučaju Opći sud u točki 72. pobijane presude utvrdio da se Vijeće oslonilo na postojanje odluka koje je kvalificiralo kao odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, među kojima je i Odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. Opći sud je u tu svrhu najprije naveo ozbiljne i vjerodostojne dokaze i indicije, kako ih je navelo Vijeće i koje nacionalna tijela smatraju pouzdanima, te koji su obuhvaćali terorističke napade koji se pripisuju PKK‑u od 1984., terorističku kampanju početkom 1990-ih, koja je uključivala otmicu turista sa Zapada, napad na rafineriju i napade na turistička odmorišta koji su doveli do smrti stranih turista u razdoblju od 1993. do 1994. godine. Opći sud naveo je, i dalje u točki 72. te presude i suprotno onomu što tvrdi tužitelj, da je Vijeće istaknulo da je PKK, iako se činilo da je od 1995. do 1999. odustao od te kampanje, nastavio prijetiti napadima na turistička odmorišta tijekom tog razdoblja. Opći sud je zatim u točki 73. navedene presude podsjetio na to da, prema sudskoj praksi, „[t]očn[i] poda[ci] ili materijal[i] iz odgovarajuće dokumentacije” koji se zahtijevaju člankom 1. stavkom 4. tog zajedničkog stajališta trebaju dokazati da je odluka nacionalnog tijela koja odgovara definiciji te odredbe donesena u pogledu osoba ili subjekata o kojima je riječ, osobito na način da im se omogući da identificiraju tu odluku, bez da se ti podaci i materijali odnose na sadržaj navedene odluke. Naposljetku, Opći sud je u točki 74. iste presude zaključio da je Vijeće pružilo dovoljno detaljne informacije o Odluci Ujedinjene Kraljevine iz 2001., u smislu članka 1. stavka 4. navedenog zajedničkog stajališta.
91
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud u točki 76. pobijane presude mogao smatrati da je Vijeće raspolagalo točnim podacima i materijalima iz odgovarajuće dokumentacije, koji proizlaze iz odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Budući da žalitelj ne osporava taj zaključak Općeg suda i da, u svakom slučaju, nije podnio nijedan dokaz koji bi ga mogao opovrgnuti, Opći sud pravilno je presudio da se Vijeće moglo osloniti na Odluku Ujedinjene Kraljevine iz 2001.
92
Što se tiče argumenta koji se temelji na tome da je Opći sud u točkama 77. do 83., 143., 144. i 146. pobijane presude pogrešno smatrao da su se djela prije 1995. mogla valjano uzeti u obzir u okviru provjere na temelju članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, iako ih se nije moglo uzeti u obzir u okviru članka 1. stavka 4. tog zajedničkog stajališta, važno je razlikovati, s jedne strane, zahtjeve koji se odnose na prvotno uvrštenje osobe ili subjekta, navedene u članku 1. stavku 4. navedenog zajedničkog stajališta, osobito kad je riječ o uvjetima vremenske udaljenosti, i, s druge strane, zahtjeve koji se odnose na definiciju pojma „terorističkog djela” iz članka 1. stavka 3. istog zajedničkog stajališta.
93
Naime, prvotno uvrštenje osobe ili subjekta u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 zahtijeva da djela na kojima se takva odluka temelji budu dovoljno skorašnja, osobito uzimajući u obzir cilj te odredbe koji je, kao što je to navedeno u točki 88. ove presude, zaštita osoba ili subjekata o kojima je riječ.
94
Suprotno tomu, člankom 1. stavkom 3. tog zajedničkog stajališta samo se utvrđuje definicija pojma „terorističkog djela” u smislu navedenog zajedničkog stajališta. U tom kontekstu Vijeće može uzeti u obzir druge, starije, elemente koji mogu biti relevantni za ocjenu povijesti i opsega terorističkih aktivnosti dotične osobe ili subjekta u smislu te odredbe.
95
Iz toga proizlazi da je u ovom slučaju Opći sud mogao pravilno uzeti u obzir djela prije 1995., do kojih je došlo tijekom 1990., 1993. i 1994., kako bi utvrdio terorističku prirodu ciljeva koji se nastoje postići djelima koja su tužitelju pripisana, na temelju članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, i da je Opći sud također pravilno presudio da se „vremenska udaljenost” od otprilike dvije godine između posljednjih djela uzetih u obzir, koja potječu iz 1999., i Odluke Ujedinjene Kraljevine iz 2001., nije mogla smatrati pretjeranom, što posljedično omogućuje da se ta odluka kvalificira kao odluka nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. tog zajedničkog stajališta.
96
Što se tiče upućivanja Općeg suda u točki 81. pobijane presude na vremensku udaljenost od manje od pet godina, jer je uzeo u obzir samo posljednja djela na kojima se temeljila Odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001., valja istaknuti da se Opći sud pozvao na taj rok od pet godina navodeći sudsku praksu prema kojoj rok od pet godina nije prekomjeran. Međutim, iz pobijane presude nikako ne proizlazi da je Opći sud, upućivanjem na taj rok od pet godina, smatrao da su druga djela navedena u Odluci Ujedinjene Kraljevine iz 2001. bila previše stara da bi ih se uzelo u obzir. Žaliteljev argument proizlazi iz pogrešnog tumačenja navedene presude i stoga ga treba odbiti.
97
Kao drugo, kad je riječ o argumentu prema kojem je Opći sud pogrešno zaključio da prijetnje napadima na turska turistička odmorišta ispunjavaju kriterije iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, njega također treba odbiti.
98
Naime, iz te odredbe proizlazi da se ona u svojoj točki i. izričito odnosi na „prijetnje počinjenja bilo kojeg od djela navedenih pod (a) do (h)”, kao što su napadi na život osoba ili uzrokovanje uništavanja širih razmjera.
99
Postojanje prijetnji počinjenja jednog od ponašanja navedenih u tim točkama (a) do (h) stoga je dovoljno kako bi se opravdalo zamrzavanje financijskih sredstava te okolnost da je PKK odustao od svojih kampanja napada između 1995. i 1999. ne utječe na kvalifikaciju prijetnji kao terorističkih djela.
100
Stoga je Opći sud pravilno zaključio da činjenica da nije došlo do počinjenja napada tijekom određenog razdoblja nije sprečavalo da prijetnje napadima mogu i dalje postojati, pri čemu one predstavljaju teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931.
101
Što se tiče žaliteljeva argumenta koji se odnosi na razlike između definicije terorističkog djela u zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine i one iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, valja podsjetiti na to da je Opći sud u točki 144. pobijane presude smatrao da okolnost prema kojoj je kriterij težine povezan sa „sredstvima” u zakonodavstvu Ujedinjene Kraljevine, a s „ciljevima” u tom zajedničkom stajalištu, nije relevantna.
102
U tom pogledu iz točke 73. ove presude proizlazi da su ciljevi navedeni u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama i. do iii. Zajedničkog stajališta 2001/931 isključivo funkcionalne prirode i omogućuju da se djela iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) do (k) tog zajedničkog stajališta kvalificiraju kao teroristička djela. Stoga rasuđivanje Općeg suda ne sadrži nikakvu nedosljednost, s obzirom na činjenicu da i pravo Unije i Odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. sadržavaju dvodijelnu definiciju terorističkih djela, definirajući ih istodobno u skladu s ciljevima koji se nastoje postići i sa sredstvima korištenima u tu svrhu.
103
Drugi žalbeni razlog stoga treba odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
104
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 182. do 188. i 191. do 203. pobijane presude pogrešno smatrao da revizija koju je Vijeće provelo u pogledu uredbi iz 2015. do 2017. i odluka iz 2019. ispunjava uvjete propisane člankom 1. stavkom 6. Zajedničkog stajališta 2001/931.
105
Žalitelj ističe da je Opći sud utvrdio da je između donošenja Odluke Ujedinjene Kraljevine iz 2001. i nastanka akata iz 2014. proteklo mnogo vremena, tijekom kojeg je došlo do više događaja koji su upućivali na promjenu okolnosti, tako da je Vijeće povrijedilo svoju obvezu ažuriranja svoje ocjene opasnosti od uključenosti u terorizam za 2014. Međutim, žalitelj smatra da je Opći sud trebao doći do istog zaključka i u pogledu uredbi iz 2015. do 2017. i odluka iz 2019.
106
Upućujući na svoja razmatranja u okviru drugog žalbenog razloga, žalitelj ističe da Odluka Ujedinjene Kraljevine iz 2001. ne ispunjava uvjete propisane člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Žalitelj također smatra da je Opći sud u točki 185. pobijane presude pogrešno smatrao da se Vijeće moglo osloniti na napad na gradilište nove turske vojne baze u svibnju 2014. i kvalificirati taj napad kao terorističko djelo. Naime, takvo je djelo tipičan primjer djela za koje se žalitelja ne može optužiti da ga je počinio s terorističkim ciljem, s obzirom na to da je riječ o izravnom odgovoru na povredu mirovnih pregovora od strane turske vlade, te ga u međunarodnom humanitarnom pravu treba smatrati legitimnim vojnim činom.
107
Čak i ako bi Sud zaključio da Opći sud nije počinio pogrešku pri tumačenju članka 1. stavaka 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, kad je riječ o Odluci Ujedinjene Kraljevine iz 2001., žalitelj tvrdi da, s obzirom na evidentno različitu prirodu napada počinjenog u svibnju 2014. u odnosu na incidente istaknute u vezi s tom odlukom, navedeni napad ne može u dovoljnoj mjeri opravdati daljnje postojanje rizika od terorističkih djela.
108
Naime, budući da se tužiteljeva situacija drastično promijenila tijekom šesnaest godina nakon uhićenja Abdullaha Öcalana, osnivača i predvodnika PKK‑a, u 1999., ne može se smatrati da je taj napad na tursku vojnu bazu, koja je bila u izgradnji protivno mirovnim pregovorima, bio jednak prijetnji napadom na turska turistička odmorišta tijekom 1990-ih.
109
Što se tiče incidenta od 23. listopada 2017., tijekom kojeg je predmet napada bilo vojno vozilo, žalitelj tvrdi da je Opći sud u okviru njegove kvalifikacije terorističkim djelom u točki 191. pobijane presude pogrešno smatrao da okolnost da je to djelo počinjeno u okviru oružanog sukoba između PKK‑a i Republike Turske nije relevantna, iako iz prvog žalbenog razloga jasno proizlazi da se ne može smatrati da nužna i proporcionalna vojna operacija ima teroristički cilj.
110
Smatrajući, u biti, u točkama 198. do 200. pobijane presude, da nastavak oružanog sukoba omogućuje Vijeću da utvrdi da i dalje postoji rizik od terorističkih djela, Opći sud zanemario je ulogu Republike Turske, iako je PKK znatno izmijenio svoj način djelovanja.
111
Vijeće, koje podupiru Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska i Komisija, smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
112
Valja podsjetiti na to da na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, Vijeće može zadržati ime osobe ili subjekta o kojem je riječ na popisu za zamrzavanje financijskih sredstava ako zaključi da i dalje postoji rizik da je on uključen u terorističke aktivnosti koje su opravdavale njegovo prvotno uvrštenje na taj popis (presuda od 10. rujna 2020., Hamas/Vijeće, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, t. 38. i navedena sudska praksa).
113
Jedino relevantno pitanje za ocjenu svrsishodnosti takvog zadržavanja je, u načelu, je li se od predmetnog uvrštenja ili od prethodne revizije činjenična situacija promijenila na način da se na temelju nje više ne može izvesti isti zaključak u pogledu tog rizika (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 46., t. 46.).
114
Daljnje postojanje takvog rizika može se utvrditi, među ostalim, upućivanjem na nacionalnu odluku kojom je opravdano prvotno uvrštenje, ako je ta odluka nedavno preispitana nakon čega je zaključeno da je njezino zadržavanje na snazi opravdano nedavnim incidentima koji pokazuju da je dotična osoba ili organizacija i dalje uključena u terorističke aktivnosti. Naime, cilj je takvog preispitivanja osigurati da odluka Vijeća bude donesena na dostatnoj činjeničnoj osnovi koja mu omogućuje da zaključi o postojanju takve opasnosti (presuda od 10. rujna 2020., Hamas/Vijeće, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, t. 39.).
115
U okviru provjere daljnjeg postojanja rizika uključenosti dotične osobe, skupine ili subjekta u terorističke aktivnosti, valja osobito uzeti u obzir, osim kasnije sudbine nacionalne odluke koja je bila temelj za prvotno uvrštenje te osobe, skupine ili tog subjekta na popis osoba na koje se odnosi zamrzavanje financijskih sredstava, novije činjenične elemente koji dokazuju da navedena opasnost i dalje postoji (presuda od 10. rujna 2020., Hamas/Vijeće, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, t. 38.).
116
U ovom slučaju Opći sud nije odstupio od te sudske prakse.
117
U tom pogledu valja, kao prvo, smatrati da su žaliteljevi argumenti kojima se osporava kvalifikacija terorističkim djelima, u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, napada na gradilište nove turske vojne baze u svibnju 2014. i napada na vojno vozilo 23. listopada 2017., bespredmetni u okviru revizije provedene na temelju članka 1. stavka 6. tog zajedničkog stajališta te ih treba odbiti na temelju sudske prakse navedene u točki 112. ove presude. Naime, kako bi zadržalo uvrštenje osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava, Vijeće ne mora dokazati da je ta osoba ili subjekt počinila terorističko djelo u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka navedenog zajedničkog stajališta, nego samo da i dalje postoji rizik da je ta osoba ili subjekt uključena u terorističke aktivnosti.
118
Kao drugo, također treba odbiti žaliteljeve argumente koji se temelje na tome da djela na koja se Vijeće oslonilo prilikom svoje revizije postojanja rizika PKK‑ove uključenosti u terorističke aktivnosti u dovoljnoj mjeri ne dokazuju postojanje tog rizika, zbog znatno drukčije prirode tih djela i činjenice da se njegova situacija radikalno promijenila, s obzirom na to da se sada zalaže za mirna rješenja.
119
U tom pogledu valja istaknuti da je, s jedne strane, nedopušten argument prema kojem je napad na gradilište nove turske vojne baze, do kojeg je došlo u svibnju 2014., opravdan. Naime, ograničavajući se na upućivanje na postojanje oružanog sukoba, kojim se navodno može opravdati počinjeno djelo, za koje smatra da je znatno drukčije prirode od incidenata navedenih u Odluci Ujedinjene Kraljevine iz 2001., te ističući da je to djelo izravan odgovor na povredu turske vlade mirovnih pregovora, žalitelj ne ističe pogrešku Općeg suda koja se tiče prava, nego traži od Suda da svojom ocjenom zamijeni ocjenu Općeg suda o tom dokazu.
120
Međutim, iz članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pravna pitanja i da je stoga Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice kao i dokaze. Ocjena činjenica i dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije dakle pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (rješenje od 27. siječnja 2022., FT i dr./Komisija, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, t. 12. i navedena sudska praksa).
121
S druge strane, žaliteljev argument prema kojem incident od 23. listopada 2017. treba smatrati očito nužnom i proporcionalnom vojnom operacijom treba odbiti kao neosnovan.
122
Kao što to proizlazi iz točke 191. pobijane presude, žalitelj ne osporava ni da se taj napad dogodio ni činjenicu da mu se on može pripisati, s obzirom na to da navodi da je počinjen u okviru oružanog sukoba između njega i Republike Turske.
123
Stoga valja utvrditi da u okviru trećeg žalbenog razloga žalitelj ne iznosi nikakvu argumentaciju koja bi mogla dovesti u pitanje pravnu ocjenu Općeg suda prema kojoj su ta djela, čije postojanje nije osporeno, Vijeću omogućila da valjano ažurira svoju ocjenu opasnosti od žaliteljeve uključenosti u terorističke aktivnosti.
124
Stoga treći žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
125
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj ističe pogrešku koju je Opći sud počinio u točkama 207. do 215. pobijane presude prilikom tumačenja načela proporcionalnosti.
126
Kao prvo, žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 211. do 213. pobijane presude povrijedio načelo proporcionalnosti koje zahtijeva da akti institucija Unije ne prelaze granice koje su prikladne i nužne za ostvarenje legitimnih ciljeva kojima teži predmetna uredba, pri čemu je, kad je moguće odabrati između više prikladnih mjera, potrebno odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća, a prouzročene nepovoljnosti ne smiju biti nerazmjerne ciljevima o kojima je riječ (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 50.).
127
Usto, time što je utvrdio da mirno i demokratsko rješenje sukoba nije relevantno, Opći sud proturječio je utvrđenju iz točke 198. pobijane presude, prema kojem je Vijeće pravilno smatralo da tijekom 2019. nije došlo ni do kakve promjene okolnosti. Ako se u okviru revizije na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 smatralo da je postizanje mirnog rješenja relevantno, žalitelj smatra da isto treba vrijediti i za ispitivanje proporcionalnosti, tim više što je krajnji cilj oružanog sukoba samoodređenje naroda. Čak i ako se u okviru prvog žalbenog razloga taj argument ne bi mogao prihvatiti, treba ga prihvatiti u okviru ispitivanja četvrtog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti.
128
Kao što to proizlazi iz točke 207. pobijane presude, spornim aktima se ostvaruje cilj od općeg interesa, a to je doprinos međunarodnom miru i sigurnosti. Međutim, zadržavanje uvrštenja PKK‑a na spornim popisima zapravo bi ometalo mirovni proces, tako da mjere ograničavanja predviđene tim aktima treba smatrati neprikladnima s obzirom na ciljeve koji se žele postići.
129
Kao drugo, time što se zadovoljio restriktivnim ispitivanjem cilja koji se nastoji postići spornim aktima, Opći sud u točkama 206. do 215. pobijane presude nije pravilno provjerio jesu li uzrokovane nepovoljnosti, koje također obuhvaćaju i predvidljive posljedice (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2019., Tjebbes i dr., C‑221/17, EU:C:2019:189, t. 40.), neproporcionalne u odnosu na ciljeve koji se žele postići. Naime, ne može se prihvatiti da se, kako bi se utvrdilo jesu li nepovoljnosti uzrokovane aktom neproporcionalne u odnosu na ciljeve koji se žele postići, u obzir uzimaju samo ciljevi tog akta, a ne i njegove predvidljive posljedice.
130
U tom kontekstu, žalitelj podsjeća na to da, iako Vijeće ne može uzeti u obzir svaku moguću posljedicu nekog akta, ono je u ovom slučaju ipak znalo, pa makar i samo zbog tužbe za poništenje podnesene 1. svibnja 2014. u predmetu PKK/Vijeće (T‑316/14), za učinke koje su sporni akti proizveli na Kurde, tako da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 212. i 213. pobijane presude utvrdio da ti učinci nisu relevantni.
131
Vijeće, koje podupiru Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska i Komisija, smatra da četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
132
Najprije, u dijelu u kojem žalitelj samo upućuje na konačni cilj mjera ograničavanja, odnosno očuvanje mira i jačanje međunarodne sigurnosti, u smislu članka 21. stavka 2. točke (c) UEU‑a, i u kojem ističe, ponavljajući argumente istaknute u prvostupanjskom postupku, da zadržavanje uvrštenja PKK‑a na sporne popise ometa mirovni proces i ima posljedice na Kurde jer je krajnji cilj oružanog sukoba u kojem sudjeluje PKK samoodređenje kurdskog naroda, četvrti žalbeni razlog je nedopušten. Naime, u tom se dijelu žalbom u stvarnosti želi ishoditi jednostavno preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda u okviru žalbenog postupka.
133
Nadalje, PKK ni na koji način ne potkrepljuje svoj prigovor koji se temelji na relevantnosti načela samoodređenja u okviru ocjene proporcionalnosti mjera ograničavanja donesenih spornim aktima, tako da i njega također treba proglasiti nedopuštenim.
134
Naposljetku, kad je riječ o prigovoru koji se temelji na tome da Opći sud nije uzeo u obzir cilj određenih mjera ograničavanja i da je zanemario njihove predvidljive posljedice jer nije utvrdio jesu li prouzročene nepovoljnosti neproporcionalne u odnosu na cilj koji se želi postići, valja podsjetiti na to da, kad je riječ o sudskom nadzoru poštovanja načela proporcionalnosti, samo očita neprikladnost donesene mjere s obzirom na cilj koji nadležna institucija želi postići može utjecati na zakonitost takve mjere (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. lipnja 2020., Vnesheconombank/Vijeće, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, t. 84.).
135
Također valja podsjetiti na to da mjere ograničavanja po definiciji imaju negativne učinke, osobito za subjekte na koje se odnose (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. lipnja 2020., Vnesheconombank/Vijeće, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, t. 86.).
136
Međutim, važnost cilja koji se nastoji postići spornim aktima, odnosno, među ostalim, borbe protiv terorizma, koja je dio šireg cilja očuvanja međunarodnog mira i sigurnosti, u skladu s ciljevima vanjskog djelovanja Unije navedenima u članku 21. UEU‑a, može opravdati negativne posljedice (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. lipnja 2020., Vnesheconombank/Vijeće, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, t. 87.).
137
Uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 134. do 136. ove presude, Opći sud je u točki 209. pobijane presude pravilno ocijenio da, s obzirom na to da je cilj koji je Vijeće željelo postići donošenjem spornih akata bio, među ostalim, borba protiv terorizma, oni dosljedno odgovaraju tom cilju i u svakom se slučaju ne mogu smatrati očito neprikladnima s obzirom na navedeni cilj.
138
Budući da tužitelj nije iznio pravno relevantan argument u potporu tom prigovoru, treba ga odbiti.
139
Iz toga proizlazi da četvrti žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.
Peti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
140
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 221. do 238. pobijane presude pogrešno smatrao da je Vijeće ispunilo svoju obvezu obrazlaganja iako, kao što je to navedeno u prethodnim razlozima ove žalbe, iz obrazloženja spornih akata jasno ne proizlazi da događaji koji su nastupili između 2015. i 2019., koji se navode u vezi s Odlukom Ujedinjene Kraljevine iz 2001., doista potkrjepljuju tu odluku.
141
Prema žaliteljevu mišljenju, Opći sud je pogrešno smatrao da je Vijeće ispunilo svoju obvezu obrazlaganja. Naime, ono nije uzelo u obzir cilj samoodređenja i kontekst oružanog sukoba. Pogrešno se oslonilo na incidente navedene u Odluci Ujedinjene Kraljevine iz 2001. U okviru svoje revizije ono je pogrešno kvalificiralo incidente navedene u spornim aktima kao teroristička djela a da pritom nije u dovoljnoj mjeri iznijelo razloge koji opravdavaju to da se postojanjem vojne operacije može dokazati da i dalje postoji rizik od uključenosti u terorističke aktivnosti. Opći sud nije dovoljno obrazložio razloge zbog kojih sporne akte treba smatrati proporcionalnima, iako je bio obaviješten o posljedicama koje bi uvrštenje PKK‑a na sporne popise moglo imati na mir kao i na položaj Kurda i njihovih pristaša.
142
Osim toga, žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku time što je u točkama 232. do 238. pobijane presude utvrdio da, s obzirom na to da se odnose na pitanje osnovanosti obrazloženja, valja odbiti argumente koji su istaknuti kako bi se dokazalo da je Vijeće povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja time što nije provjerilo mogu li se incidenti koje su ispitala nacionalna tijela kvalificirati kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931 i time što nije dokazalo relevantnost odluka Ujedinjene Kraljevine s obzirom na članak 1. stavke 4. i 6. tog zajedničkog stajališta. Ta se provjera ne odnosi samo na temelj obrazloženja, nego i na samu obvezu obrazlaganja.
143
Vijeće, koje podupiru Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska i Komisija, smatra da je peti žalbeni razlog nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan.
Ocjena Suda
144
Što se tiče dopuštenosti petog žalbenog razloga, važno je utvrditi da žalitelj, usmjerivši svoje prigovore protiv točaka 221. do 238. pobijane presude, ne navodi jasno ni odlomke za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava, osim prigovora usmjerenih protiv točaka 232. do 238. te presude, ni pravne argumente istaknute u potporu svojem stajalištu. Konkretno, ne pojašnjava zašto je sudska praksa Suda, koju navodi Opći sud, netočna. Stoga žaliteljevi argumenti imaju za cilj ishođenje jednostavnog preispitivanja tužbi podnesenih Općem sudu, umjesto da su usmjereni protiv pobijane presude kako bi se Sudu omogućilo da provede svoj nadzor (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 48.).
145
Naime, određenim argumentima koje je tužitelj istaknuo u okviru ovog žalbenog razloga zapravo se ne nastoji osporiti ocjena Općeg suda obrazloženja spornih akata, već ocjena prikladnosti predmetnih mjera ograničavanja s obzirom na njihove ciljeve. Ti argumenti, koji se odnose na cilj samoodređenja i kontekst oružanog sukoba, incidente obuhvaćene Odlukom Ujedinjene Kraljevine iz 2001., kvalifikaciju incidenata navedenih u spornim aktima kao terorističkih djela i na razloge zbog kojih se sporni akti trebaju smatrati proporcionalnima, spadaju u druge žalbene razloge, na koje tužitelj uostalom izričito upućuje i koji su odbijeni. Oni stoga nisu relevantni u okviru petog tužbenog razloga, koji se temelji na nedostatnosti obrazloženja.
146
Treba također podsjetiti i na to da u obrazloženju akta Vijeća o donošenju mjere ograničavanja moraju – kao što je to ispravno naveo Opći sud u točki 216. pobijane presude – biti utvrđeni specifični i konkretni razlozi zbog kojih Vijeće u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti ocjene smatra da se takva mjera treba odnositi na zainteresiranu osobu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
147
Međutim, kao što je na to podsjetio Opći sud u točki 217. pobijane presude, obrazloženje koje se zahtijeva člankom 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojem je usvojen. Zahtjev za obrazlaganje mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, osobito sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji adresati mjere ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogu imati u dobivanju objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente, i to stoga što se dostatnost obrazloženja mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegov tekst nego i u odnosu na njegov kontekst te ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje. Slijedom toga, akt koji negativno utječe na neku osobu u dovoljnoj je mjeri obrazložen ako je donesen u kontekstu poznatom zainteresiranoj osobi, što joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (presuda od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 48. i navedena sudska praksa).
148
Što se konkretnije tiče akata o zadržavanju osobe ili subjekta na popisu o zamrzavanju financijskih sredstava, Vijeće je obvezno provjeriti je li se, od prvotnog uvrštenja na taj popis ili od zadnje revizije, činjenično stanje promijenilo do te mjere da više ne vrijedi isti zaključak o uključenosti te osobe ili subjekta u terorističke aktivnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
149
U tom pogledu valja pojasniti da, kad je riječ o takvim aktima, sud Unije obvezan je provjeriti je li poštovana obveza obrazlaganja iz članka 296. UFEU‑a, s jedne strane, pa, slijedom toga, jesu li navedeni razlozi dovoljno precizni i konkretni, što je Opći sud uostalom naveo u točki 218. pobijane presude, kao i, s druge strane, jesu li ti razlozi potkrijepljeni, što podrazumijeva da se sud uvjeri, na temelju nadzora materijalne zakonitosti obrazloženja, da ti akti počivaju na dovoljno solidnoj činjeničnoj osnovi i provjeri navodne činjenice u obrazloženju koje podupire navedene akte (presuda od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 52. i navedena sudska praksa).
150
Međutim, pitanje obrazlaganja, koje je u vezi s bitnom postupovnom pretpostavkom, jest različito od dokazivanja navodnog postupanja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost predmetnog akta i uključuje ispitivanje stvarnih činjenica navedenih u tom aktu kao i ocjenjivanje tih činjenica kao dokaza na kojima se temelji primjena mjera ograničavanja protiv osobe o kojoj je riječ (presuda od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 55. i navedena sudska praksa).
151
U tom je pogledu Opći sud u točki 236. pobijane presude pravilno smatrao da je poštovanje obveze Vijeća da provjeri mogu li se djela koja su utvrdila nacionalna tijela kvalificirati kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931 ispitano u odgovoru na tužbeni razlog koji se temelji na povredi te odredbe.
152
Iz prethodno navedenog proizlazi da su argumenti kojima se osporava osnovanost navedenih činjenica, u okviru petog žalbenog razloga, koji se temelji na nedostatnosti obrazloženja, irelevantni, tako da taj žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao neosnovan.
153
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, s obzirom na to da nijedan žalbeni razlog nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
154
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
155
Budući da je Vijeće zatražilo da se žalitelju naloži snošenje troškova te da on nije uspio u postupku, treba mu naložiti da, uz vlastite, snosi i troškove Vijeća.
156
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje mutatis mutandis na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Komisija, Francuska Republika i Kraljevina Nizozemska, koje su sudjelovale u postupku pred Sudom, snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Kurdistan Workers’ Party (PKK) nalaže se da, uz vlastite troškove, snosi i troškove Vijeća Europske unije.
3.
Europska komisija, Francuska Republika i Kraljevina Nizozemska snosit će vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski