62024CJ0340
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
20. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Članci 45. i 49. UFEU‑a – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Pravo na obavljanje profesije učitelja za učenike s posebnim potrebama u državi članici – Državljani te države članice koji su stekli dokaz o formalnoj osposobljenosti koji je izdala privatna ustanova visokog obrazovanja u drugoj državi članici – Dokaz o formalnoj osposobljenosti koji nije zakonski priznat i ne omogućuje pristup odgovarajućoj profesiji u potonjoj državi članici – Obveza prve države članice da uzme u obzir sve diplome, svjedodžbe i druge dokaze kojima raspolaže dotična osoba – Odstupanje”
U spojenim predmetima C‑340/24 i C‑442/24 [Artollisi i Lescolanno] (
i
),
povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju, Italija), odlukama od 3. svibnja i od 17. lipnja 2024., koje je Sud zaprimio 9. svibnja odnosno 21. lipnja 2024., u postupcima
EW (C‑340/24),
LO (C‑442/24)
protiv
Ministero dell’Istruzione e del Merito (C‑340/24 i C‑442/24),
Ministero dell’Università e della Ricerca (C‑340/24),
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei, predsjednica vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za LO, S. Berengan, B. Celletti i F. Vannicelli, avvocati,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. D’Albertija i T. Lubrana Lobianca, avvocati dello Stato,
–
za francusku vladu, B. Dourthe i M. Guiresse, u svojstvu agenata,
–
za Kraljevinu Norvešku, A. Narvestad i I. Collett, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, L. Armati, P. A. Messina i J. Szczodrowski, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 13. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravak SL 2014., L 305, str. 115.), kako je izmijenjena Direktivom 2013/55/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. (SL 2013., L 354, str. 132. i ispravak SL 2018., L 56, str. 66.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36).
2
Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između osobe EW i Ministera dell’Istruzione e del Merito (Ministarstvo obrazovanja i postignuća, Italija) te Ministera dell’Università e della Ricerca (Ministarstvo za visoko školstvo i istraživanje, Italija), odnosno osobe LO i Ministarstva obrazovanja i postignuća, u vezi s odbijanjem zahtjeva osoba EW i LO za priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti, naslovljenog „Curso superior de Especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo” (Visokoškolska specijalizacija u području pomoći učenicima s posebnim potrebama), koji je izdao Universidad Cardenal Herrera – CEU u Valenciji (Španjolska), radi obavljanja profesije učitelja specijaliziranog za pomoć učenicima s posebnim potrebama.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U uvodnoj izjavi 41. Direktive 2005/36 navedeno je:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje primjenu članka [45]. stavka 4. i članka [49]. [UFEU‑a] […].”
4
U skladu s člankom 1. te direktive:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu ‚država članica domaćin’) priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama (dalje u tekstu ‚matična država članica’), koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.”
5
Članak 2. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive određuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje na sve državljane država članica koji žele obavljati reguliranu profesiju, uključujući i slobodne profesije, u državi članici različitoj od one u kojoj su stekli svoje stručne kvalifikacije, bilo u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe.”
6
Članak 3. stavak 1. točke (c) i (d) te direktive sadržava sljedeće definicije:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(c)
‚dokaz o formalnoj osposobljenosti’: diplome, svjedodžbe i drugi dokazi koje je izdalo nadležno tijelo u državi članici na temelju zakonskih i drugih propisa te države članice i kojima se potvrđuje uspješno završeno stručno osposobljavanje koje je većim dijelom stečeno u [Uniji]. […]
(d)
‚nadležno tijelo’: svaka vlast ili tijelo koje je država članica izričito ovlastila za izdavanje odnosno primanje dokaza o osposobljenosti i drugih dokumenata i informacija kao i za primanje zahtjeva i donošenje odluka iz ove Direktive.”
7
Članak 13. Direktive 2005/36, naslovljen „Uvjeti priznavanja”, u stavku 1. predviđa:
„Ako se za pristup reguliranoj profesiji ili njezino obavljanje u državi članici domaćinu zahtijevaju posebne stručne kvalifikacije, nadležno tijelo te države članice je pod istim uvjetima koji se primjenjuju na njezine državljane dužno dozvoliti pristup toj profesiji i njezino obavljanje podnositeljima zahtjeva koji imaju potvrdu kompetencije ili dokaz o formalnoj osposobljenosti iz članka 11. koji zahtijeva druga država članica za pristup toj profesiji i njezinom obavljanju na njezinom državnom području.
Potvrde kompetencije ili dokaz o formalnoj osposobljenosti izdaje nadležno tijelo u državi članici, određeno u skladu sa zakonima i drugim propisima te države članice.”
Talijansko pravo
8
Profesija učitelja za učenike s posebnim potrebama regulirana je profesija u Italiji. Na temelju članka 4. leggea n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Zakon br. 124 o hitnim odredbama u vezi sa školskim osobljem) od 3. svibnja 1999. (GURI br. 107 od 10. svibnja 1999.), na pokrajinske rang‑liste na temelju kojih se dodjeljuju godišnje zamjene mogu se uvrstiti samo osobe koje su stekle kvalifikaciju učitelja za učenike s posebnim potrebama.
9
Članak 7. stavak 4. točka (e) Ordinanze ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6 bis e 6-ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo (Ministarska odluka br. 60 o postupcima utvrđivanja pokrajinskih rang‑lista i popisa objekata iz članka 4. stavaka 6.bis i 6.ter Zakona br. 124 od 3. svibnja 1999. kao i dodjele zamjena za nastavničko i obrazovno osoblje), od 10. srpnja 2020. predviđa se da kandidati koji traže uvrštenje na te pokrajinske rang‑liste moraju u prilogu svojem zahtjevu dostaviti „tražene kvalifikacije za pristup koje su stekli najkasnije do isteka roka za podnošenje zahtjeva, s točnim navođenjem ustanova koje su ih izdale” i da je „ako je kvalifikacija za pristup stečena u inozemstvu te ju je Ministarstvo priznalo, potrebno navesti i pojedinosti odluke o priznavanju same kvalifikacije”.
10
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da dokaz o stručnoj kvalifikaciji učitelja za učenike s invaliditetom stečen u Italiji nakon završetka posebne specijalizacije, ili sličan dokaz o stručnoj kvalifikaciji učitelja za učenike s posebnim potrebama stečen u inozemstvu i priznat u Italiji omogućuje pristup radnim mjestima učitelja za učenike s posebnim potrebama koja se dodjeljuju na temelju natječaja.
11
Legge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno (Zakon br. 148 o ratifikaciji i provedbi Konvencije o priznavanju visokoškolskih kvalifikacija u području Europe, potpisane 11. travnja 1997. u Lisabonu, i pravnim pravilima za prilagodbu nacionalnog prava), od 11. srpnja 2002. (GURI br. 173 od 25. srpnja 2002., redovni dodatak br. 151) u članku 2. propisuje:
„1.   Nadležnost za priznavanje obrazovnih ciklusa i razdoblja obrazovanja provedenih u inozemstvu i inozemnih kvalifikacija, u svrhu pristupa visokom obrazovanju, nastavka sveučilišnog studija i stjecanja talijanskih visokoškolskih kvalifikacija, dodijeljena je sveučilištima i ustanovama za sveučilišno obrazovanje, koji je provode u okviru svoje autonomije i u skladu sa svojim propisima, ne dovodeći u pitanje bilateralne sporazume u tom području.”
12
Člankom 5. tog zakona određuje se:
„1.   Priznavanje visokoškolskih kvalifikacija u svrhe koje nisu navedene u članku 2. provode tijela državne uprave pri čemu se pridržavaju važećih odredbi o priznavanju kvalifikacija u profesionalne svrhe i pristupu zapošljavanju u javnim službama, u skladu s postupcima koje treba uspostaviti sljedećom provedbenom uredbom.”
13
Decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania (Zakonodavna uredba br. 206 o prenošenju Direktive 2005/36/EZ o priznavanju stručnih kvalifikacija te Direktive 2006/100/EZ o prilagodbi određenih direktiva iz područja slobode kretanja osoba zbog pristupanja Bugarske i Rumunjske), od 9. studenoga 2007. (GURI br. 261, od 9. studenoga 2007. redovni dodatak br. 228), kako je izmijenjena Decretom legislativo n. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (UE) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno („Regolamento IMI”) (Zakonodavna uredba br. 15 o prenošenju Direktive 2013/55/EU Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Direktive 2005/36/EZ o priznavanju stručnih kvalifikacija i Uredbe (EU) br. 1024/2012 o administrativnoj suradnji putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta („Uredba IMI”)), od 28. siječnja 2016. (GURI br. 32, od 9. veljače 2016.) (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 206/2007), u skladu sa svojim člankom 1., među ostalim, uređuje „priznavanje, za pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje, […] stručnih kvalifikacija stečenih u jednoj ili više država članica Europske unije, koje omogućuju nositelju tih kvalifikacija da u matičnoj državi članici obavlja odgovarajuću profesiju”.
14
U skladu s člankom 2. Zakonodavne uredbe br. 206/2007, ta se uredba „primjenjuje na državljane država članica Europske unije koji na nacionalnom državnom području žele obavljati reguliranu profesiju, bilo u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, uključujući slobodne profesije, na temelju stručnih kvalifikacija stečenih u državi članici Europske unije koje im u matičnoj državi omogućuju obavljanje te profesije”.
15
Člankom 3. stavcima 1. i 2. Zakonodavne uredbe br. 206/2007 određuje se:
„1.   Priznavanje stručnih kvalifikacija koje se provodi u skladu s ovom zakonodavnom uredbom omogućuje pristup, ako su ispunjeni posebno predviđeni uvjeti, odgovarajućoj profesiji za koju su osobe iz članka 2. stavka 1. osposobljene u matičnoj državi članici i njezino obavljanje pod istim uvjetima predviđenima talijanskim pravom.
2.   Za potrebe članka 1. stavka 1., profesija koju će zainteresirana osoba obavljati na talijanskom državnom području je profesija za koju je osposobljena u matičnoj državi članici, pod uvjetom da su djelatnosti usporedive (ne dovodeći u pitanje odredbe članka 5.septies o djelomičnom pristupu).”
16
Člankom 4. Zakonodavne uredbe br. 206/2007 pojašnjava se da se pojam „stručna kvalifikacija” odnosi na „kvalifikacije koje se potvrđuju dokazom o formalnoj osposobljenosti, potvrdom kompetencije […] ili stručnim iskustvom” i da osobe koje su u inozemstvu stekle kvalifikaciju odnosno dokaz o osposobljenosti koji se nalazi među „diplomama, svjedodžbama i drugim dokazima koje je izdalo sveučilište ili drugo tijelo ovlašteno na temelju određenih pravila kojima se potvrđuje stručna osposobljenost stečena većim dijelom u [Uniji]”, koje im na temelju te uredbe dodjeljuje stručnu kvalifikaciju i ovlašćuje ih da obavljaju tu profesiju u matičnoj državi, mogu pokrenuti postupak priznavanja stručnih kvalifikacija predviđen tom zakonodavnom uredbom.
Glavni postupci, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
17
Obje tužiteljice iz glavnih postupaka podnijele su 2021. talijanskom nadležnom tijelu zahtjev za priznavanje stručnih kvalifikacija stečenih u drugoj državi članici radi obavljanja profesije učitelja za učenike s posebnim potrebama. Zatraženo priznavanje odnosilo se na dokaz o formalnoj osposobljenosti – naslovljen Visokoškolska specijalizacija u području pomoći učenicima s posebnim potrebama – koji je izdao Universidad Cardenal Herrera, CEU u Valenciji.
18
Talijansko nadležno tijelo odbilo je zahtjeve tih tužiteljica uz obrazloženje da – prema informacijama primljenima od nadležnih španjolskih tijela nakon zahtjeva podnesenog putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta predviđenog Uredbom (EU) br. 1024/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o administrativnoj suradnji putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta i stavljanju izvan snage Odluke Komisije 2008/49/EZ („Uredba IMI”) (SL 2012., L 316, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 48., str. 297.) – dokaz o kojem je riječ, s obzirom na to da je on samo dokaz sveučilišta koje ga je izdalo, nije službeni dokaz o formalnoj osposobljenosti u Španjolskoj i ne omogućava u toj državi članici obavljanje regulirane profesije „učitelja primarnog obrazovanja” sa specijalizacijom iz terapijske pedagogije u vezi s podučavanjem djece s oštećenjima sluha i govora, odnosno kvalifikacije koje se zahtijevaju za posebno podučavanje djece s posebnim potrebama u navedenoj državi članici.
19
Slijedom toga, talijansko nadležno tijelo zaključilo je da taj dokaz, koji Španjolska Država nije priznala, nije valjan i ne proizvodi učinke u Španjolskoj, tako da ga se ne može priznati na temelju ijednog talijanskog propisa.
20
Stoga su tužiteljice iz glavnih postupaka pred Tribunaleom amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), sudom koji je uputio zahtjev, podnijele tužbe za poništenje odluka o odbijanju njihovih zahtjeva.
21
Taj sud smatra da i dalje postoji dvojba u pogledu usklađenosti s pravom Unije načina na koji nacionalna sudska praksa tumači relevantno nacionalno zakonodavstvo, koji dovodi do toga da se nadležnim nacionalnim tijelima nalaže da uvijek ocjenjuju sadržaj osposobljavanja provedenog u matičnoj državi članici uspoređujući ga s onim koji je predviđen pravom države članice domaćina, osobito u situaciji u kojoj dokaz čije se priznanje traži u državi članici domaćinu nije zakonski priznat u matičnoj državi članici kao službeni naziv koji omogućuje pristup predmetnoj profesiji.
22
U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su jednaka u dvama glavnim predmetima:
„1.
Treba li članak 13. Direktive 2005/36 […], u vezi s ciljem [Unije] da se ukinu prepreke slobodnom kretanju osoba i usluga između država članica i slobodnom kretanju učitelja i nastavnika, tumačiti na način da mu se, kad je riječ o priznavanju stručnih kvalifikacija između država članica, konkretno vezano uz specijalističku kvalifikaciju učitelja za učenike s posebnim potrebama, protive tumačenje i primjena nacionalnog zakonodavstva na temelju kojeg se smatra da su ispunjeni uvjeti za priznavanje i u slučaju kad kvalifikacija stečena u okviru specijalističkog osposobljavanja u matičnoj državi članici ne omogućuje obavljanje odgovarajuće profesije u toj državi, koja je zakonski ne priznaje kao kvalifikaciju koja omogućuje obavljanje te profesije?
2.
U slučaju da članak 13. Direktive 2005/36 […], nema navedeni učinak sprečavanja, treba li odredbe glave III. poglavlja I. te direktive tumačiti na način da su tijela koja su nadležna za priznavanje kvalifikacija, po primitku predmetnog zahtjeva, uvijek i u svakom slučaju dužna ocijeniti sadržaj svih dokumenata koje je dostavila zainteresirana osoba, a kojima se može potvrditi njezina stručna kvalifikacija, iako ta kvalifikacija ne omogućuje obavljanje profesije u matičnoj državi članici, kao i usklađenost osposobljavanja koje se potvrđuje tim dokumentima s uvjetima potrebnima za stjecanje predmetne stručne kvalifikacije u državi članici domaćinu i, prema potrebi, primijeniti kompenzacijske mjere?”
23
Odlukom predsjednika Suda od 11. rujna 2024. predmeti C‑340/24 i C‑442/24 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i u svrhu donošenja presude.
O prethodnim pitanjima
24
Uvodno valja istaknuti da svojim prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev pita Sud o tumačenju članka 13. Direktive 2005/36. Međutim, priznavanje stručnih kvalifikacija koje predviđa ta odredba podrazumijeva da osoba koja zahtijeva takvo priznavanje ima dokaz o formalnoj osposobljenosti koji je u matičnoj državi članici kvalificira za obavljanje regulirane profesije. Naime, ta se direktiva ne primjenjuje na situaciju u kojoj osoba koja zahtijeva priznavanje svojih stručnih kvalifikacija nije stekla takav dokaz o formalnoj osposobljenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 2021., Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C‑166/20, EU:C:2021:554, t. 29.), što je slučaj tužitelja iz glavnih postupaka.
25
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presude od 28. studenoga 2000., Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, t. 18., i od 24. lipnja 2025., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, t. 61.).
26
U ovom slučaju, iz svih elemenata koje je sud koji je uputio zahtjev dostavio u obrazloženju zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu C‑340/24, s obzirom na to da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑442/24 u biti samo upućuje na prvonavedeni zahtjev, taj sud zapravo želi doznati nalaže li pravo Unije, u okviru razmatranja zahtjeva za priznavanje stručnih kvalifikacija stečenih u drugoj državi članici, obvezu državi članici domaćinu da uzme u obzir dokaz o formalnoj osposobljenosti stečen u matičnoj državi članici koji ta država članica nije zakonski priznala i koji u toj državi nema službeno obilježje.
27
Tužiteljice iz glavnog postupka talijanske su državljanke koje su studirale na španjolskom sveučilištu te su se tako koristile svojim pravom na slobodno kretanje. Nakon završetka studija zatražile su od talijanskog nadležnog tijela priznavanje svojih španjolskih dokaza o formalnoj osposobljenosti kako bi u Italiji mogle obavljati profesiju učitelja specijaliziranog za pomoć učenicima s posebnim potrebama. Državljanin jedne države članice koji je boravio u drugoj državi članici i ondje stekao sveučilišnu kvalifikaciju koju namjerava upotrijebiti u državi članici čiji je državljanin obuhvaćen je člancima 45. ili 49. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2022., Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovna liječnička izobrazba), C‑634/20, EU:C:2022:149, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
28
Slijedom toga, valja smatrati da svojim dvama prethodnim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članke 45. i 49. UFEU‑a tumačiti na način da državi članici domaćinu nalažu obvezu da u okviru razmatranja zahtjeva za priznavanje stručnih kvalifikacija uzme u obzir dokaz o formalnoj osposobljenosti stečen u drugoj državi članici koji ta država nije zakonski priznala i koji u navedenoj državi nema službeno obilježje.
29
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u situaciji koja ne ulazi u područje primjene Direktive 2005/36, ali na koju se primjenjuje članak 45. odnosno članak 49. UFEU‑a, tijela države članice – kad odlučuju o zahtjevu za izdavanje odobrenja za obavljanje profesionalne djelatnosti koji je podnio državljanin Unije, a pristup kojoj, prema nacionalnom pravu, ovisi o posjedovanju određene diplome ili stručne kvalifikacije ili o razdoblju stručne prakse – moraju uzeti u obzir sve diplome, svjedodžbe i druge dokaze kao i relevantno iskustvo dotične osobe, uspoređujući, s jedne strane, vještine potvrđene tim dokazima i iskustvom i, s druge strane, znanje i kvalifikacije koje zahtijeva nacionalno zakonodavstvo (presuda od 3. ožujka 2022., Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Osnovna liječnička izobrazba), C‑634/20, EU:C:2022:149, t. 38. i navedena sudska praksa).
30
Taj postupak usporednog ispitivanja pretpostavlja uzajamno povjerenje među državama članicama što se tiče dokaza o stručnim kvalifikacijama koje je izdala svaka država članica. Stoga je tijelo države članice domaćina u načelu obvezno smatrati istinitom ispravu poput, među ostalim, dokaza o formalnoj osposobljenosti koji je izdalo tijelo druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2022., Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psihoterapeuti), C‑577/20, EU:C:2022:467, t. 48.).
31
Međutim, u ovom slučaju matična država članica obavijestila je nadležna tijela države članice domaćina da dokaz o kojem je riječ u glavnim postupcima, s obzirom na to da je to samo dokaz sveučilišta koje ga je izdalo, nije službeni dokaz u prvonavedenoj državi i ne omogućuje obavljanje regulirane profesije kojoj tužiteljice iz glavnih postupaka žele pristupiti. Usto, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, predmetni dokaz ne omogućuje pristup višim stupnjevima sveučilišnog obrazovanja i nije dio sustava uspostavljenog Bolonjskim procesom i Europskim prostorom visokog obrazovanja.
32
Iz toga slijedi da se ne može pozivati na uzajamno povjerenje na kojem se temelji sustav priznavanja stručnih kvalifikacija u Uniji u slučaju kada je dokaz o formalnoj osposobljenosti stečen u matičnoj državi članici izdalo privatno tijelo koje nadležna tijela te države nisu ovlastila za izdavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti kojima se potvrđuju stručne kvalifikacije, tako da dokaz koji je izdalo takvo tijelo nije „izdala država članica” i stoga ne samo da nije priznato u toj državi, nego i ne pruža nikakvo jamstvo u pogledu razine i kvalitete kompetencija koje potvrđuje.
33
Iako – u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne ulazi u područje primjene Direktive 2005/36, ali je obuhvaćena člankom 45. ili člankom 49. UFEU‑a – predmetna država članica domaćin mora, kao što to proizlazi iz točaka 29. i 30. ove presude, uzeti u obzir, među ostalim, dokaz koji je izdala matična država članica, ti isti članci ne mogu prvoj državi članici naložiti obvezu uzimanja u obzir dokaza koji druga država članica nije izdala i koji ondje nije priznat. Naime, slobode kretanja ne mogu državi članici domaćinu naložiti da dokazu o formalnoj osposobljenosti koji je izdan u matičnoj državi članici prida veću vrijednost nego što ima u toj državi članici.
34
Međutim, država članica domaćin i dalje može, ovisno o slučaju, voditi računa o takvom dokazu u okviru postupka usporednog ispitivanja navedenog u točki 29. ove presude.
35
Slijedom toga, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članke 45. i 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da državi članici domaćinu ne nalažu obvezu da u okviru razmatranja zahtjeva za priznavanje stručnih kvalifikacija uzme u obzir dokaz o formalnoj osposobljenosti stečen u drugoj državi članici koji ta država nije zakonski priznala i koji u navedenoj državi nema službeno obilježje.
Troškovi
36
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članke 45. i 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da državi članici domaćinu ne nalažu obvezu da u okviru razmatranja zahtjeva za priznavanje stručnih kvalifikacija uzme u obzir dokaz o formalnoj osposobljenosti stečen u drugoj državi članici koji ta država nije zakonski priznala i koji u navedenoj državi nema službeno obilježje.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
i
)	Nazivi ovih predmeta su izmišljeni. Oni ne odgovaraju stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.