62025TJ0195
PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
11. ožujka 2026. (
*1
)
„Javna služba – Dužnosnici – Obavijest o slobodnom radnom mjestu – Mjesto direktora – Odbijanje prijave – Akt koji negativno utječe – Dopuštenost – Nenadležnost donositelja akta – Uvjeti prihvatljivosti – Pojam ‚dužnost srednjeg rukovodstva’ – Pogreška koja se tiče prava”
U predmetu T‑195/25,
Friedrich Erlbacher, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), kojeg zastupa L. Levi, odvjetnica,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju J.-F. Brakeland i S. Chantre, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (peto vijeće),
u sastavu tijekom vijećanja: J. Svenningsen, predsjednik, J. Martín y Pérez de Nanclares (izvjestitelj) i M. Stancu, suci,
tajnik: L. Ramette, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito:
–
Komisijin prigovor nedopuštenosti podnesen tajništvu Općeg suda zasebnim aktom od 2. lipnja 2025.,
–
tužiteljeva očitovanja o prigovoru nedopuštenosti podnesena tajništvu Općeg suda 20. lipnja 2025.,
–
odluku od 4. srpnja 2025. da se odluka o prigovoru nedopuštenosti odgodi do odluke o meritumu,
–
mjere upravljanja postupkom od 7. srpnja 2025. i Komisijin odgovor podnesen tajništvu Općeg suda 18. srpnja 2025.,
nakon rasprave održane 17. prosinca 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Tužbom na temelju članka 270. UFEU‑a tužitelj Friedrich Erlbacher zahtijeva poništenje odluke sadržane u poruci elektroničke pošte Glavne uprave (GU) za ljudske resurse i sigurnost Europske komisije od 11. lipnja 2024. kojom je odbijena njegova prijava za radno mjesto direktora (AD 14/AD 15) u Komisijinu GU‑a za poljoprivredu i ruralni razvoj (u daljnjem tekstu: predmetno radno mjesto).
Okolnosti spora
2
Tužitelj je dužnosnik u Komisiji od 1. siječnja 1996.
3
Od 1. siječnja 1996. do 31. listopada 1998. tužitelj je bio raspoređen u GU za tržišno natjecanje, a zatim je upućen na Sud Europske unije u interesu službe do 30. rujna 2004. Od 1. listopada 2004. raspoređen je u pravnu službu Komisije (u daljnjem tekstu: pravna služba). U toj je službi 1. ožujka 2014. imenovan za „pravnog savjetnika”. Od tada je promaknut u razred AD 14. Naposljetku, 1. studenoga 2021. imenovan je zamjenikom glavnog pravnog savjetnika koji upravlja timom „Institucije“ pravne službe.
4
Dana 14. svibnja 2024. objavljen je oglas za slobodno radno mjesto direktora (razred AD 14/AD 15) za Upravu G „International” GU‑a za poljoprivredu i ruralni razvoj (obavijest COM/2024/1108) (u daljnjem tekstu: obavijest o slobodnom radnom mjestu), na temelju članka 29. stavka 1. točke (a) podtočki i. i iii. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).
5
Pod naslovom „Politika zapošljavanja”, postupak odabira u njemu je bio opisan na sljedeći način:
„[…] Kandidati pozvani na razgovor sa Savjetodavnim odborom za imenovanja moraju prije tog razgovora prisustvovati jedan dan u centru za procjenu pod vodstvom vanjskih konzultanata, osim ako su već ocijenjeni u centru za procjenu organiziranom na zahtjev GU‑a [za ljudske resurse i sigurnost] za vrstu zaposlenja iste razine kao što je ona za koju se trenutačno prijavljuju, tijekom dvije godine koje prethode datumu razgovora sa [Savjetodavnim odborom za imenovanja] […]”
6
Usto, obavijest o slobodnom radnom mjestu sadržavala je poveznicu koja je upućivala na Komisijinu intranetsku stranicu naslovljenu „Rukovodstvo: uvjeti prihvatljivosti”. Kad je riječ o dužnostima direktorskog radnog mjesta, bilo je navedeno da su prihvatljivi imenovani dužnosnici, među ostalim, „u razredu AD 14 koji obnašaju (ili koji su obnašali) dužnost u srednjem rukovodstvu tijekom razdoblja od najmanje [dvije] godine” (u daljnjem tekstu: sporni uvjet).
7
Tužitelj je 27. svibnja 2024. podnio prijavu za predmetno radno mjesto.
8
Porukom elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. član osoblja odjela „HR.02 – Executive Staff” Komisijina GU‑a za ljudske resurse i sigurnost obavijestio je tužitelja o činjenici da se njegova prijava ne može uzeti u obzir uz obrazloženje da ne ispunjava sve uvjete prihvatljivosti, posebice sporni uvjet.
9
Porukom elektroničke pošte od 13. lipnja 2024. tužitelj je pozvan na razgovor s Odborom za predodabir GU‑a za poljoprivredu i ruralni razvoj za postupak odabira COM/2024/1108, predviđen za 25. lipnja 2024.
10
Porukom elektroničke pošte od 14. lipnja 2024. član osoblja odjela „R.5 – People & Organisation” GU‑a za poljoprivredu i ruralni razvoj obavijestio je tužitelja da, s obzirom na to da GU za ljudske resurse i sigurnost njegovu prijavu nije smatrao prihvatljivom, poziv naveden u točki 9. ove presude više nije valjan.
11
Protiv odgovora od 11. lipnja 2024. tužitelj je 22. kolovoza 2024. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
12
Na svojem 2505. sastanku 30. listopada 2024., na prijedlog člana Komisije zaduženoga za proračun i upravu, uz odobrenje predsjednice Komisije i nakon savjetovanja s članom Komisije zaduženim za poljoprivredu i ruralni razvoj, ta je institucija odlučila imenovati treću osobu na predmetno radno mjesto (u daljnjem tekstu: odluka o imenovanju).
13
Odluka o imenovanju istog je dana bila predmet priopćenja za medije.
14
Dana 11. prosinca 2024. tužitelju je dostavljena odluka o odbijanju njegove žalbe (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe), koju je donijelo tijelo za imenovanje (u daljnjem tekstu: tijelo za imenovanje).
Zahtjevi stranaka
15
Tužitelj od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:
–
poništi poruku elektroničke pošte od 11. lipnja 2024.,
–
poništi, u mjeri u kojoj je to potrebno, odluku o odbijanju žalbe;
–
naloži Komisiji snošenje troškova, uključujući u slučaju da tužbu proglasi nedopuštenom.
16
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
proglasi tužbu nedopuštenom, a u svakom slučaju neosnovanom;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost tužbe
17
Komisija osporava dopuštenost tužbe jer poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. ne predstavlja akt kojim se negativno utječe.
18
Prvo, tužba je nedopuštena jer poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. potječe od člana osoblja GU‑a za ljudske resurse i sigurnost, a ne od tijela za imenovanje zaduženog za postupak radi popunjavanja predmetnog radnog mjesta, na temelju članka 29. stavka 1. točke (a) podtočki i. i iii. Pravilnika o osoblju, odnosno od kolegija članova Komisije.
19
Drugo, poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. ne predstavlja akt kojim se negativno utječe, nego međuakt koji čini dio postupka zapošljavanja. Naime, iz obavijesti o slobodnom radnom mjestu i Komisijine intranetske stranice, na koju ona upućuje, proizlazi da je predmetni postupak odabira postupak koji se odvija u više faza između objave obavijesti o slobodnom radnom mjestu i odluke kolegija članova Komisije o imenovanju. Naime, akt kojim se negativno utječe jest odluka o imenovanju tijela za imenovanje.
20
Treće, poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. nije imala za učinak konačno isključiti tužitelja iz postupka ili obvezati tijelo za imenovanje. Naime, kao što to proizlazi iz zapisnika od 28. studenoga 2024. s 2505. sastanka kolegija članova Komisije (u daljnjem tekstu: zapisnik sa sastanka kolegija članova Komisije), tijelu za imenovanje dostavljen je cjelovit popis osoba koje su podnijele prijavu za predmetno radno mjesto. Slijedom toga, tijelo za imenovanje donosi svoju konačnu odluku imajući saznanja o cjelovitom popisu prijava.
21
Tužitelj osporava Komisijine argumente.
22
Na temelju članaka 90. i 91. Pravilnika o osoblju, dopuštenost tužbe za poništenje u području javne službe uvjetovana je postojanjem akta koji negativno utječe.
23
U skladu sa sudskom praksom Suda, u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, negativno se utječe samo aktima ili mjerama koji proizvode obvezujuće pravne učinke takve prirode da izravno i trenutačno utječu na tužiteljeve interese bitno mijenjajući njegov pravni položaj (vidjeti presudu od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 95. i navedena sudska praksa).
24
Kako bi se utvrdilo proizvodi li akt takve učinke, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne uvjete, poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (vidjeti presudu od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 96. i navedenu sudsku praksu).
25
Stoga se sposobnost akta da izravno proizvodi učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe ne može ocjenjivati samo s obzirom na činjenicu da taj akt ima oblik poruke elektroničke pošte s obzirom na to da takav pristup u konačnici dovodi do toga da se daje prednost obliku akta protiv kojega je podnesena tužba, a ne njegovoj samoj biti (vidjeti presudu od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 97. i navedenu sudsku praksu).
26
Osim toga, kada je riječ o aktima ili odlukama čija se izrada odvija u nekoliko faza, osobito nakon završetka unutarnjeg postupka, pobijati se načelno mogu samo one mjere kojima se konačno utvrđuje stajalište institucije na kraju tog postupka, isključujući međumjere čiji je cilj priprema konačne odluke (presuda od 2. veljače 2022., LU/EIB, T‑536/20, neobjavljena, EU:T:2022:40, t. 38., vidjeti također u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2018., OT/Komisija, T‑552/16, neobjavljeno, EU:T:2018:807, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
27
Naposljetku, u skladu s člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju, dužnosnici i službenici institucija Europske unije mogu pred Općim sudom osporavati samo akte koje su donijeli tijelo za imenovanje i tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu (vidjeti rješenje od 16. studenoga 2018., OT/Komisija, T‑552/16, neobjavljeno, EU:T:2018:807, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
28
U ovom slučaju Komisija u svojem prigovoru nedopuštenosti tvrdi u biti da je samo odluka o imenovanju akt kojim se negativno utječe jer potječe od tijela za imenovanje, odnosno kolegija članova Komisije, kojem je podnesen cjelovit popis osoba koje su podnijele svoje prijave za predmetno radno mjesto. Suprotno tomu, tužitelj smatra da je prije donošenja te odluke, koja mu uostalom nije bila dostavljena, tijelo za imenovanje uzelo u obzir samo prijave koje je predložio savjetodavni odbor za imenovanja (u daljnjem tekstu: SOI), a ne i njegovu, koja je odbijena kao neprihvatljiva prije faze predodabira, tako da poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. predstavlja konačno odbijanje njegove prijave te stoga akt kojim se negativno utječe.
29
U tom pogledu valja istaknuti da su načini upravljanja postupkom koji dovodi do zapošljavanja viših rukovodećih dužnosnika predviđeni Komisijinim sažetim dokumentom SEC(2004) 1352/2 od 26. listopada 2004. o pravilima za više rukovodeće dužnosnike (u daljnjem tekstu: sažeti dokument). U točki 5.2. tog dokumenta navodi se da se taj postupak sastoji od više faza koje su u ovom slučaju provedene putem obavijesti o slobodnom radnom mjestu.
30
U skladu s tim postupkom nacrt obavijesti o slobodnom radnom mjestu priprema glavna uprava zadužena za zapošljavanje u dogovoru s izvjestiteljem za postupak, a zatim se ta obavijest o slobodnom radnom mjestu objavljuje nakon što je odobri tijelo za imenovanje (prva faza). Nadalje, odbor za predodabir sastavlja popis najkvalificiranijih kandidata za predmetno radno mjesto s obzirom na objavljene uvjete (druga faza). Na temelju izvješća tog odbora SOI utvrđuje najprikladnije kandidate za razgovor, a zatim donosi svoje privremeno mišljenje (treća faza). Nakon razgovora s odabranim kandidatima, SOI donosi svoje mišljenje i sastavlja popis uspješnih kandidata zajedno s obrascima za ocjenjivanje svakog kandidata (četvrta faza). Kandidati s popisa uspješnih kandidata koji je sastavio SOI moraju proći razgovore s jednim ili više članova kolegija članova Komisije, koji imenuje odabranog kandidata za predmetno radno mjesto (peta i posljednja faza).
31
Iz toga proizlazi da je kolegij članova Komisije tijelo nadležno za imenovanje viših rukovodećih dužnosnika i da se odluka o imenovanju donosi nakon postupka odabira koji se sastoji od više faza tijekom kojih se utvrđuju pripremni akti. Stoga u načelu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 26. i 27. ove presude, akt kojim se negativno utječe na tužitelja jest samo odluka o imenovanju.
32
Međutim, u sudskoj je praksi već priznato da odluka donesena nakon završetka jedne od faza postupka odabira može predstavljati akt kojim se negativno utječe na zainteresiranu osobu ako je njezin učinak takav da joj uskraćuje mogućnost sudjelovanja u kasnijoj fazi navedenog postupka i, slijedom toga, svaku mogućnost imenovanja u okviru obavijesti o slobodnom radnom mjestu (vidjeti u tom smislu rješenje od 22. travnja 2015.ED/ENISA, F‑105/14, EU:F:2015:33, t. 31.i 32.).
33
Doista, u ovom je slučaju odbor za predodabir nakon procjene uvjeta prihvatljivosti koju je proveo GU za ljudske resurse i sigurnost poništio prvotno planirani razgovor s tužiteljem. Naime, kao što je to navedeno u točki 10. ove presude, poziv na taj razgovor treba smatrati nevažećim jer je GU za ljudske resurse i sigurnost smatrao da tužitelj ne ispunjava konkretno sporni uvjet.
34
Stoga valja utvrditi da je tužitelj, nakon slanja poruke elektroničke pošte od 11. lipnja 2024., bio isključen iz ostalih faza postupka odabira, čime je ta poruka za njega proizvela negativni učinak.
35
Tijekom saslušanja Komisija je ipak ustvrdila da iako je GU za ljudske resurse i sigurnost proveo početnu analizu uvjeta prihvatljivosti, jedino tijelo za imenovanje koje je nadležno za donošenje konačne odluke jest kolegij članova Komisije.
36
Prema mišljenju Komisije, tijela uključena u postupak nakon GU‑a za ljudske resurse i sigurnost bila su u mogućnosti provjeriti uvjete prihvatljivosti te donijeti drukčiji zaključak od onog koji je donio predmetni GU. Drugim riječima, odbor za predodabir, SOI ili pak kolegij članova Komisije imali su mogućnost smatrati da je prijava tužitelja prihvatljiva, tako da poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. ne predstavlja akt koji negativno utječe.
37
Međutim, u posebnim okolnostima ovog slučaja Opći sud smatra da upućivanje samo na tu mogućnost ne može biti dovoljan argument za odbacivanje prirode poruke elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. kao akta kojim se negativno utječe. Naime, s obzirom na posljedice koje su stvarno nastale u tužiteljevu slučaju te imajući u vidu informacije koje je on primio, Komisija mora podnijeti indicije koje dokazuju da su ta različita tijela, koja se moraju uključiti u postupak odabira, ili barem u postupak predodabira, stvarno primila tužiteljevu prijavu i analizirala uvjete njezine prihvatljivosti. Budući da takve indicije nisu iznesene, valja zaključiti da je GU za ljudske resurse i sigurnost zauzeo konačno stajalište o tužiteljevu ispunjavanju uvjeta prihvatljivosti.
38
Međutim, prvo, što se tiče odbora za predodabir, formulacijom upotrijebljenom u poruci elektroničke pošte od 14. lipnja 2024., kako je navedeno u točki 10. ove presude, isključuje se da je on proveo analizu prihvatljivosti tužiteljeve prijave, štoviše, upućuje se na to da se smatrao vezanim ocjenom koju je donio GU za ljudske resurse i sigurnost.
39
Drugo, što se tiče SOI‑a, Opći sud zatražio je podnošenje dokumenata s oznakom PERS (2024) 65/2 i PERS (2024) 65/3 kako bi provjerio jesu li SOI, a zatim kolegij članova Komisije raspolagali, kao što je to tvrdila Komisija, cjelovitim popisom prijava za predmetno radno mjesto, što je nužan uvjet za ispitivanje njihove prihvatljivosti. Komisija je u odgovoru dostavila tri dokumenta:
–
bilješku glavnog direktora GU‑a za ljudske resurse i sigurnost upućenu članu Komisije zaduženom za proračun i upravu od 11. lipnja 2024. (u daljnjem tekstu: bilješka od 11. lipnja 2024.);
–
prethodno mišljenje SOI‑a od 22. kolovoza 2024.;
–
mišljenje SOI‑a od 3. listopada 2024.
40
Iz bilješke od 11. lipnja 2024. proizlazi da od sedam podnesenih prijava samo tužiteljeva prijava nije bila prihvatljiva i nije bila dostavljena članu Komisije zaduženom za proračun i upravu, što je on i potvrdio na raspravi. Stoga član Komisije koji je podnio prijedlog kolegiju članova Komisije (vidjeti točku 12. ove presude) nije zaprimio prijavu tužitelja.
41
Što se tiče SOI‑ovog prethodnog mišljenja od 22. kolovoza 2024., on je na popis prihvatljivih prijava uključio ne samo tužiteljevu, nego i prijavu osobe koja je u međuvremenu povukla svoju prijavu prije faze predodabira. Stoga je broj prihvatljivih prijava iznosio osam umjesto šest. Upitana na raspravi o toj razlici u broju, Komisija je priznala da je ta nedosljednost mogla potaknuti pitanja, ne pružajući pritom dodatna objašnjenja.
42
Stoga Komisija nije tvrdila da se ta razlika objašnjava okolnošću da je SOI bio analizirao uvjete prihvatljivosti svih prijava te da je došao do drukčijeg zaključka od onog GU‑a za ljudske resurse i sigurnost.
43
U svakom slučaju, valja utvrditi da Komisija nije mogla podnijeti konkretne dokaze na temelju kojih bi se moglo potvrditi da je SOI zaprimio tužiteljevu prijavu, za razliku od člana Komisije zaduženog za proračun i upravu, i da je stvarno ispitao njezinu prihvatljivost.
44
Usto, u prethodnom mišljenju SOI‑a od 22. kolovoza 2024. izričito se spominje samo provjera osobnih dosjea dvaju kandidata koji su bili pozvani u centar za procjenu kandidata i na razgovor, među kojima nije bio i tužitelj.
45
Stoga se na temelju podnesenih dokumenata i objašnjenja koja je pružila Komisija ne može zaključiti da je SOI zaprimio sve prijave ni, a fortiori, da je ponovno ispitao uvjete prihvatljivosti niti, konkretnije, da je ocijenio tužiteljevu prijavu.
46
Stoga je popis iz prethodnog mišljenja SOI‑a od 22. kolovoza 2024. samo sažeti popis imena svih kandidata koji su podnijeli prijavu, neovisno o prihvatljivosti njihovih prijava, a pridjev „prihvatljiv” treba shvatiti kao pogrešku u pisanju jer Komisija nije pružila uvjerljiva objašnjenja.
47
Stoga Komisija nije podnijela dokaz da je SOI ispitao tužiteljevu prijavu i zaključio da je ona prihvatljiva, i to suprotno zaključku do kojeg je došao GU za ljudske resurse i sigurnost, što je zaključak koji je odbor za predodabir prihvatio, štoviše, bez provjere.
48
To je dokazivanje bilo tim više nužno jer, s jedne strane, iz sažetog dokumenta ne proizlazi da se od SOI‑a očekuje da ispita uvjete prihvatljivosti prijava i, s druge strane, s obzirom na to da je tužiteljev razgovor s odborom za predodabir bio otkazan, bilo je malo vjerojatno da SOI ispita zasluge iz prijave za koju nije imao važne elemente ocjene.
49
Treće, što se tiče kolegija članova Komisije, uzimajući u obzir način na koji se odvijao postupak odabira, odnosno, prije svega, nedostavljanje tužiteljeve prijave članu Komisije zaduženom za proračun i upravu, zatim, prihvaćanje od strane odbora za predodabir zaključka GU‑a za ljudske resurse i sigurnost i, naposljetku, nepostojanje dokaza da je SOI ispitao tužiteljevu prijavu, postoji skup indicija na temelju kojih se može razumno sumnjati u činjenicu da je kolegij članova Komisije primio tužiteljevu prijavu i ispitao njezinu prihvatljivost. Štoviše, kao što je to utvrđeno u točki 48. ove presude u pogledu SOI‑a, s jedne strane, iz sažetog dokumenta ne proizlazi da bi kolegij članova Komisije bio u situaciji provjeravati uvjete prihvatljivosti prijava i, s druge strane, s obzirom na to da ni odbor za predodabir ni SOI nisu proveli razgovor s tužiteljem, bilo je malo vjerojatno da navedeni kolegij ispita zasluge iz tužiteljeve prijave, za koju su mu nedostajali važni elementi ocjene.
50
Doista, valja utvrditi da Komisija nije podnijela nijedan dokaz kojim bi dokazala suprotno, osim zapisnika sa sastanka kolegija njezinih članova.
51
Međutim, činjenica da je u zapisniku sa sastanka kolegija članova Komisije navedeno da je potonji primio popis prijava nije dovoljna da bi se dokazalo da je stvarno primio tužiteljevu prijavu i da je ispitao njezinu prihvatljivost. Naime, dostava popisa ne podrazumijeva nužno i dostavu prijava, što potvrđuje i bilješka od 11. lipnja 2024., kojom je sastavljen popis prijava, ali su članu Komisije zaduženom za proračun i upravu dostavljene samo prihvatljive prijave.
52
Osim toga, valja istaknuti da je poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. dostavljena tužitelju istog dana u 16.56 sati, odnosno otprilike jedan sat nakon elektroničkog potpisa u 15.49 sati bilješke od 11. lipnja 2024., što potvrđuje namjeru da se tužitelja obavijesti o odluci koja je donesena u odnosu na njega i koja je gotovo istodobno proslijeđena nadležnom članu Komisije.
53
U okolnostima ovog slučaja stoga valja smatrati da je poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024., s obzirom na to da je njezina posljedica bila isključenje tužiteljeve prijave prije faze predodabira, označila završetak postupka odabira za njega i tako predstavlja konačno odbijanje njegove prijave i time akt kojim se negativno utječe (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), slijedom čega je njegova tužba dopuštena.
Predmet tužbe
54
Trećim dijelom svojeg tužbenog zahtjeva tužitelj od Općeg suda zahtijeva da, ako je to potrebno, poništi odluku o odbijanju žalbe.
55
Budući da odluka o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj jer se njome samo potvrđuje pobijana odluka, valja smatrati da se ovaj zahtjev za poništenje odnosi samo na poništenje pobijane odluke, čija će se zakonitost ocijeniti uzimajući u obzir obrazloženje iz te odluke o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presude od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 8. i od 6. srpnja 2022., MZ/Komisija, T‑631/20, EU:T:2022:426, t. 21.).
Meritum
56
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na očitoj pogrešci u ocjeni, a drugi na prigovoru nezakonitosti obavijesti o slobodnom radnom mjestu i pravilâ na koja se ta obavijest poziva.
57
Osim toga, tužitelj je u svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti istaknuo novi tužbeni razlog koji se temelji na nenadležnosti donositelja akta.
Novi tužbeni razlog, koji se temelji na nenadležnosti donositelja akta
58
U svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti tužitelj je naveo da, ako bi Opći sud smatrao, kao i Komisija, da mu osoba koja mu je dostavila pobijanu odluku nije bila ovlaštena to učiniti, on namjerava istaknuti novi tužbeni razlog za poništenje, koji se temelji na nenadležnosti donositelja akta.
59
Komisija je na raspravi ustvrdila da ako bi Opći sud smatrao da je poruka elektroničke pošte od 11. lipnja 2024. akt kojim se negativno utječe, tada bi valjalo utvrditi da je tijelo koje ju je donijelo bilo nenadležno.
60
U tom se pogledu mora podsjetiti na to da nenadležnost donositelja akta koji negativno utječe predstavlja razlog koji se odnosi na javni poredak i koji sud Unije mora ispitati, ako treba i po službenoj dužnosti (vidjeti presudu od 8. srpnja 2010., Komisija/Putterie‑De‑Beukelaer, T‑160/08 P, EU:T:2010:294, t. 61. i navedenu sudsku praksu), a na njega se može pozvati u bilo kojoj fazi postupka (vidjeti presudu od 26. lipnja 2024., Paraskevaidis/Vijeće i Komisija, T‑698/21, EU:T:2024:425, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
61
U ovom je slučaju pobijanu odluku donio član osoblja odjela „HR.02 – Executive Staff” GU‑a za ljudske resurse i sigurnost. Međutim, kao što je navedeno u točki 31. ove presude, kolegij članova Komisije tijelo je nadležno za imenovanje viših rukovodećih dužnosnika.
62
Točno je da iz analize dopuštenosti tužbe proizlazi da odbor za predodabir, SOI i kolegij članova Komisije nisu zapravo analizirali uvjete prihvatljivosti prijava i da je ta zadaća bila povjerena GU‑u za ljudske resurse i sigurnost.
63
Štoviše, kao što je to zaključeno u točki 53. ove presude, pobijana odluka označila je završetak postupka odabira za tužitelja.
64
Stoga se može činiti da je kolegij članova Komisije delegirao GU‑u za ljudske resurse i sigurnost svoje ovlasti u pogledu ispitivanja uvjeta prihvatljivosti prijava i njihova odbijanja u toj fazi postupka odabira.
65
Međutim, valja podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, delegiranje ovlasti ne predmnijeva i da delegirajuće tijelo, čak i ako je ovlašteno delegirati svoje ovlasti, mora donijeti izričitu odluku kojom ih prenosi (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 1958., Meroni/Visoko tijelo, 9/56, EU:C:1958:7, str. 42. do 44., 46. i 47.), a delegiranje se može odnositi samo na točno definirane provedbene ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 2005., Tralli/ESB, C‑301/02 P, EU:C:2005:306, t. 43).
66
Međutim, treba utvrditi da to nije bio slučaj u ovom predmetu.
67
Osim toga, valja istaknuti da se ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojem je doneseno rješenje od 22. travnja 2015., ED/ENISA (F‑105/14, EU:F:2015:33, t. 31.), navedeno u točki 32. ove presude. Naime, u potonjem predmetu akt koji negativno utječe donijelo je nadležno tijelo s obzirom na to da je taj akt sadržavao stajalište tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu u pogledu odbijanja tužiteljeve prijave u prvoj fazi postupka odabira, i to nakon što je povjerenstvo za odabir detaljno ocijenilo tu prijavu.
68
U tim okolnostima valja utvrditi da je pobijanu odluku donijelo nenadležno tijelo, tako da je valja poništiti.
69
Međutim, dobro sudovanje zahtijeva da se, kako bi se utvrdio pravilan pravni okvir u kojem će Komisija morati poduzeti mjere potrebne za izvršenje ove presude, u skladu s člankom 266. UFEU‑a, razmotri i prvi tužbeni razlog koji je istaknuo tužitelj.
Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni i pogrešku koja se tiče prava
70
Tužitelj smatra da je tijelo za imenovanje počinilo očitu pogrešku u ocjeni time što je povrijedilo obavijest o slobodnom radnom mjestu i pravila na koja ona upućuje. Naime, tijelo za imenovanje trebalo ih je tumačiti na način da se sporni uvjet nije primjenjivao u slučaju kao što je to bio njegov slučaj. U odnosu na takav tužbeni razlog treba smatrati i da se temelji na pogrešci koja se tiče prava.
71
U tom pogledu, s jedne strane, tužitelj ističe da se Odluka Komisije C(2016) 3288 final od 15. lipnja 2016. o srednjem rukovodećem osoblju (u daljnjem tekstu: Odluka o srednjem rukovodstvu), kojom se utvrđuju uvjeti na temelju kojih se može smatrati da se određena dužnost smatra „dužnošću srednjeg rukovodstva”, ne primjenjuje na savjetnike, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 3. te odluke.
72
S druge strane, tužitelj napominje da Odluka Komisije C(2016) 3214 final od 7. lipnja 2016. o dužnostima savjetnika (u daljnjem tekstu: Odluka o savjetnicima) iz svojeg područja primjene isključuje, u skladu sa svojim člankom 1., pravne savjetnike pravne službe.
73
Iz navedenog tužitelj izvodi zaključak o dva različita scenarija.
74
Prema prvom scenariju trebalo bi smatrati da se, s obzirom na to da se Odluka o savjetnicima ne primjenjuje na pravne savjetnike pravne službe, na njih primjenjuje Odluka o srednjem rukovodstvu. Naime, u takvom bi slučaju pravne savjetnike, uzimajući u obzir posebnu strukturu pravne službe, trebalo smatrati načelnicima odjela.
75
Budući da tijelo za imenovanje nije prema tužitelju, koji je pravni savjetnik u pravnoj službi, postupalo kao prema načelniku odjela, pobijanu odluku treba poništiti zbog povrede Odluke o srednjem rukovodstvu.
76
Prema drugom scenariju, pravni savjetnici pravne službe bili bi isključeni iz područja primjene Odluke o srednjem rukovodstvu i Odluke o savjetnicima. To bi značilo da dužnost pravnog savjetnika pravne službe nije uređena nikakvim posebnim tekstom, ni u pogledu njihove uloge ni u pogledu mogućnosti sudjelovanja u postupcima odabira za više rukovodeće položaje.
77
U takvom slučaju pobijana odluka nije mogla biti donesena na temelju Odluke o srednjem rukovodstvu te je tijelo za imenovanje trebalo in concreto ocijeniti je li tužitelj imao rukovodeće sposobnosti i iskustvo potrebno za predmetno radno mjesto.
78
Slijedom toga, tijelo za imenovanje povrijedilo je obavijest o slobodnom radnom mjestu i pravila na koja se ona poziva time što je na tužitelja automatski primijenilo sporni uvjet a da nije provjerilo mogu li se njegove sposobnosti i iskustva smatrati jednakovrijednima onima predviđenima za dužnosti srednjeg rukovodstva.
79
Komisija osporava tužiteljeve argumente. Konkretno, tvrdi da pravni savjetnici pravne službe nisu isključeni iz Odluke o srednjem rukovodstvu „u mjeri u kojoj” ne obavljaju rukovoditeljske dužnosti, nego su iz nje isključeni „zbog toga što” ne obavljaju takve dužnosti. To tumačenje članka 2. stavka 3. Odluke o srednjem rukovodstvu potvrđeno je engleskom verzijom te odluke, u kojoj se upotrebljava izraz „as”, i njemačkom verzijom, u kojoj se upotrebljava pojam „da”.
80
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, obavijest o slobodnom radnom mjestu služi, s jedne strane, obavještavanju zainteresiranih osoba u najtočnijoj mogućoj mjeri o prirodi uvjeta potrebnih za zapošljavanje na slobodnom radnom mjestu kako bi one bile u stanju ocijeniti mogu li se prijaviti i, s druge strane, utvrđivanju pravnog okvira s obzirom na koji se namjerava provesti usporedno ispitivanje zasluga kandidata. Ova druga uloga podrazumijeva da zahtjevi moraju biti dovoljno precizni kako bi se omogućilo provođenje navedenog usporednog ispitivanja i kako bi se opravdao provedeni odabir (vidjeti presudu od 1. lipnja 2022., OG/EDA, T‑632/20, neobjavljenu, EU:T:2022:308, t. 51. i navedenu sudsku praksu). Prema sudskoj praksi, opći uvjeti navedeni u sažetku obavijesti o slobodnom radnom mjestu i posebni uvjeti navedeni u vezi s dotičnim radnim mjestom predstavljaju uvjete koji se zahtijevaju na temelju obavijesti o slobodnom radnom mjestu (presuda od 7. veljače 2019., Duym/Vijeće, T‑549/17, neobjavljena, EU:T:2019:72, t. 60.).
81
Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da izvršavanje široke diskrecijske ovlasti kojom tijelo za imenovanje raspolaže u području imenovanja pretpostavlja temeljito ispitivanje prijava i savjesno uvažavanje zahtjeva navedenih u obavijesti o slobodnom radnom mjestu, tako da je ono dužno isključiti svakog kandidata koji ne ispunjava te zahtjeve. Naime, obavijest o slobodnom radnom mjestu predstavlja pravni okvir koji tijelo za imenovanje nameće samo sebi i koji mora strogo poštovati (presude od 18. ožujka 1993., Parlament/Frederiksen, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, t. 15. i 16., od 12. svibnja 1998., Wenk/Komisija, T‑159/96, EU:T:1998:86, t. 63. i od 9. srpnja 2019., VY/Komisija, T‑253/18, neobjavljena, EU:T:2019:488, t. 20.).
82
U ovom slučaju valja istaknuti, kao što je to u biti navedeno u točki 6. ove presude, da je obavijest o slobodnom radnom mjestu sadržavala rubriku o uvjetima prihvatljivosti, a ona je sadržavala poveznicu koja je upućivala na Komisijinu intranetsku stranicu, naslovljenu „Rukovodstvo: uvjeti prihvatljivosti”.
83
Sporni uvjet, naveden u točki 6. ove presude, jasno je bio izložen, odnosno na način da su prihvatljivi imenovani dužnosnici koji, među ostalim, „u razredu AD 14 obnašaju (ili koji su obnašali) dužnost srednjeg rukovodstva tijekom razdoblja od najmanje [dvije] godine”.
84
Uvodno valja istaknuti da, iako tužitelj osporava činjenicu da je njegova prijava ocijenjena s obzirom na sporni uvjet, on zapravo prigovara tijelu za imenovanje da nije uzelo u obzir njegov poseban status pravnog savjetnika ni njegove sposobnosti i iskustvo u području rukovođenja kako bi ocijenilo ispunjava li on sporni uvjet.
85
U svakom slučaju, budući da je sporni uvjet dio pravnog okvira u kojem se nalazi obavijest o slobodnom radnom mjestu, primjenjivao se na tužitelja jer je podnio svoju prijavu za predmetno radno mjesto.
86
U ovom slučaju valja istaknuti da je u odluci o odbijanju žalbe tijelo za imenovanje smatralo, prije svega, da se odgovornosti koje je tužitelj izvršavao u svojstvu zamjenika voditelja tima ne mogu smatrati istovjetnima stalnom i kontinuiranom upravljanju timom u smislu Odluke o srednjem rukovodstvu i, nadalje, da se Odlukom o srednjem rukovodstvu isključuje njezina primjena na pravne savjetnike. Naposljetku, smatralo je da, unatoč velikom profesionalnom iskustvu tužitelja u Komisiji, on nije stekao rukovodeća iskustva potrebna kako bi se mogao prijaviti za predmetno radno mjesto.
87
Tužitelj kao glavno tvrdi da prema pravnim savjetnicima pravne službe treba postupati kao prema načelnicima odjela, u mjeri u kojoj nisu isključeni iz Odluke o srednjem rukovodstvu. Podredno, ako bi se smatralo da su pravni savjetnici pravne službe isključeni iz Odluke o srednjem rukovodstvu, u odnosu na njih postojala bi pravna praznina s obzirom na to da su isključeni i iz Odluke o savjetnicima. U takvom je slučaju tijelo za imenovanje trebalo in concreto ocijeniti je li tužitelj imao rukovodeće sposobnosti i iskustvo potrebne za predmetno radno mjesto.
88
Što se tiče pitanja jesu li pravni savjetnici pravne službe obuhvaćeni područjem primjene Odluke o srednjem rukovodstvu, s jedne strane, valja napomenuti da se člankom 1. drugim stavkom Odluke o srednjem rukovodstvu određuje da se „[navedena] odluka primjenjuje na sve Komisijine odjele i na odjele koji su s njima administrativno povezani”. Prema tome, primjenjuje se na pravnu službu.
89
S druge strane, iz članka 2. stavka 3. Odluke o srednjem rukovodstvu proizlazi da su, „[u] mjeri u kojoj ne obavljaju rukovoditeljske dužnosti, savjetnici isključeni iz [navedene] odluke”.
90
U tom pogledu tužitelj u biti tvrdi, s jedne strane, da pod „savjetnicima” treba smatrati savjetnike na koje se odnosi Odluka o savjetnicima, što isključuje pravne savjetnike iz pravne službe. S druge strane, isključeni su samo savjetnici koji ne obavljaju rukovoditeljske dužnosti.
91
Komisija se ne izjašnjava o relevantnosti Odluke o savjetnicima za razumijevanje pojma „savjetnik” u smislu članka 2. stavka 3. Odluke o srednjem rukovodstvu. Međutim, tvrdi da su pravni savjetnici obuhvaćeni vrstom zaposlenja „savjetnik ili jednakovrijedno mjesto” i da savjetnici, kao ni pravni savjetnici, ne obavljaju rukovoditeljske dužnosti tako da su isključeni iz Odluke o srednjem rukovodstvu. Usto, iz različitih tekstova i sudske prakse zaključuje da je kolegiju članova Komisije bilo jasno da pravni savjetnik pravne službe nije istovjetan načelniku odjela. Komisija smatra da to utvrđenje, kojem treba dodati mali broj pravnih savjetnika, objašnjava činjenicu da se oni ne spominju u Odluci o srednjem rukovodstvu.
92
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio. Povijest nastanka odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (presuda od 2. rujna 2021., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, t. 31., vidjeti u tom smislu i presudu od 10. ožujka 2021., AM/EIB, T‑134/19, EU:T:2021:119, t. 60.).
93
Najprije valja utvrditi da članak 2. stavak 3. Odluke o srednjem rukovodstvu isključuje „savjetnike” iz područja primjene navedene odluke, a ne „savjetnike ili jednakovrijedno mjesto”, koji ipak čine naziv te vrste radnog mjesta, kao što to proizlazi iz Priloga I. Pravilniku o osoblju i članka 30. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, ali i iz Priloga Odluci Komisije C(2013) 8979 final od 16. prosinca 2013. o vrstama i nazivima radnih mjesta.
94
Nadalje, točno je da članak 2. stavak 3. Odluke o srednjem rukovodstvu ne upućuje izričito na Odluku o savjetnicima kako bi se definirao taj pojam. Međutim, na temelju konteksta donošenja tih dviju odlukâ, kao i cilja koji se želi postići Odlukom o savjetnicima, može se smatrati da se „savjetnici” iz članka 2. stavka 3. Odluke o srednjem rukovodstvu odnose na savjetnike kako su navedeni u Odluci o savjetnicima.
95
U tom pogledu, s jedne strane, u vezi s donošenjem Odluke o srednjem rukovodstvu i Odluke o savjetnicima, valja podsjetiti na to da su one donesene u razmaku od tjedan dana, odnosno Odluka o savjetnicima donesena je 7. lipnja 2016., dok je Odluka o srednjem rukovodstvu donesena 15. lipnja 2016., te da su obje dio Komisijine opće strategije upravljanja talentima (vidi uvodnu izjavu 1. Odluke o srednjem rukovodstvu i uvodnu izjavu 2. Odluke o savjetnicima), pri čemu je njihov cilj bio uzimanje u obzir izmjena Pravilnika o osoblju od 1. siječnja 2014. (uvodna izjava 8. Odluke o srednjem rukovodstvu i uvodna izjava 1. Odluke o savjetnicima).
96
Dakle, Odluka o savjetnicima i Odluka o srednjem rukovodstvu čine zajednički skup pravila koja je Komisija donijela za upravljanje svojim osobljem. To utvrđenje potvrđeno je točkom 2. Smjernica za provedbu Komunikacije Komisiji C(2017) 5231 od 31. srpnja 2017. o organigramima GU‑a i službi Komisije, u kojoj se pojašnjava da dane smjernice o ulozi i položaju rukovoditeljskih i savjetodavnih dužnosti treba tumačiti zajedno s odredbama odlukâ o srednjem rukovodstvu i savjetnicima.
97
S druge strane, kad je riječ o cilju koji se želi postići Odlukom o savjetnicima, valja istaknuti da iz njezine uvodne izjave 2. izričito proizlazi da je Komisija namjeravala „razgraničiti karijeru srednjeg rukovodećeg osoblja i karijeru stručnjaka”.
98
Na taj se cilj uostalom podsjeća u točki 3.3. Komunikacije Komisiji C(2017) 5231 final od 31. srpnja 2017. o organigramima GU‑ova i službi Komisije. Naime, iz toga proizlazi da je Odluka o savjetnicima „osuvremenila politiku o savjetnicima u okviru svoje opće strategije upravljanja talentima, pri čemu se jasno razlikuju karijera načelnika odjela od karijere savjetnika”.
99
Iz konteksta donošenja Odluke o srednjem rukovodstvu, uključujući cilj koji se nastoji postići Odlukom o savjetnicima, proizlazi da se u članku 2. stavku 3. Odluke o srednjem rukovodstvu namjeravalo upućivati na savjetnike na koje se odnosi Odluka o savjetnicima.
100
Okolnost, koju je istaknula Komisija, da je kolegiju njezinih članova bilo jasno da radno mjesto pravnog savjetnika nije istovrijedno radnom mjestu načelnika odjela, kao i činjenica da su pravni savjetnici pravne službe bili malobrojni ne mogu, suprotno onomu što ona tvrdi, objasniti da pravni savjetnici nisu izričito navedeni u Odluci o srednjem rukovodstvu.
101
Naime, s jedne strane, iz Odluke Komisije C(2013) 8979 final od 16. prosinca 2013. o vrstama i nazivima radnih mjesta i iz presude od 16. srpnja 2015., EJ i dr./Komisija (F‑112/14, EU:F:2015:90, t. 42. i 63.), koje Komisija navodi u prilog toj argumentaciji, proizlazi da je pojam „savjetnik” ograničen na određenu vrstu radnog mjesta i da postoji šira rubrika nazvana „savjetnik ili jednakovrijedno mjesto” u koju je uključeno više vrsta radnih mjesta, među kojima je i pravni savjetnik pravne službe.
102
S druge strane, iako su bili malobrojni, posebnost pravnih savjetnika pravne službe bila je dobro poznata jer su izričito isključeni iz Odluke o savjetnicima, u skladu s njezinim člankom 1.
103
Tako je kolegij članova Komisije u trenutku donošenja Odluke o srednjem rukovodstvu znao ili morao znati da pojam „savjetnik” ne obuhvaća pravne savjetnike pravne službe i da je trebalo navesti pojam „savjetnik ili jednakovrijedno mjesto” kako bi se na njih odnosilo isključenje predviđeno u članku 2. stavku 3. navedene odluke.
104
Međutim, suprotno onomu što iz toga zaključuje tužitelj, to ne znači da prema pravnim savjetnicima pravne službe automatski treba postupati kao prema načelnicima odjela.
105
Naime, dužnosti za koje se u načelu smatra da su obuhvaćene srednjim rukovodstvom navedene su u članku 2. stavku 1. Odluke o srednjem rukovodstvu. Riječ je o dužnostima načelnika odjela i voditelja odsjeka kao i dužnosti šefa predstavništva u državama članicama i voditelja radne skupine. Stoga se u njoj ne navode dužnosti pravnih savjetnika.
106
Budući da ne ulaze u jednu od kategorija utvrđenih u članku 2. stavku 1. Odluke o srednjem rukovodstvu, pravni savjetnici pravne službe moraju ispuniti dva uvjeta navedena u toj odredbi kako bi se smatralo da obavljaju dužnosti srednjeg rukovodstva.
107
Okolnost, koju je iznio tužitelj, da su pravni savjetnici pravne službe podvrgnuti postupku odabira sličnom onomu načelnika odjela, što uostalom Komisija osporava, ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, u skladu sa sudskom praksom, sama činjenica imenovanja „pravnim savjetnikom” nakon postupka odabira provedenog na temelju članka 4. i članka 29. stavka 1. točke (a) Pravilnika o osoblju i u skladu s Odlukom o srednjem rukovodstvu ne podrazumijeva postojanje stvarnog obavljanja dužnosti srednjeg ili višeg rukovodstva (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 16. srpnja 2015., EJ i dr./Komisija, F‑112/14, EU:F:2015:90, t. 20., 68. i 74.).
108
Naposljetku, kao što je to Komisija priznala i u odgovoru na tužbu i na raspravi, važno je provjeriti obavlja li doista Komisijin član osoblja dužnost srednjeg rukovodstva u smislu članka 2. stavka 1. Odluke o srednjem rukovodstvu.
109
Naime, s jedne strane, valja istaknuti da se u članku 2. stavku 1. Odluke o srednjem rukovodstvu navodi da „[s]vaka osoba raspoređena na dužnost koja istodobno ispunjava ta dva uvjeta pripada srednjem rukovoditeljskom osoblju” i stoga ne samo kategorije koje su naknadno utvrđene i navedene u točki 105. ove presude.
110
S druge strane, u točki 3.1. Komunikacije Komisiji C(2017) 5231 final od 31. srpnja 2017. o organigramima GU‑a i službi Komisije predviđeno je da u iznimnim slučajevima rukovoditeljska dužnost može postojati izvan glavne uprave, uprave ili odjela.
111
U tim okolnostima ništa se u načelu ne protivi tomu da osoba, poput tužitelja, pokuša dokazati da ispunjava uvjete iz članka 2. stavka 1. Odluke o srednjem rukovodstvu.
112
Stoga je tijelo za imenovanje počinilo pogrešku koja se tiče prava smatrajući da su pravni savjetnici pravne službe isključeni iz Odluke o srednjem rukovodstvu na istoj osnovi kao i savjetnici na koje se odnosi Odluka o savjetnicima.
113
Budući da je pobijanu odluku donijelo nenadležno tijelo, kao što je to utvrđeno u točki 68. ove presude, ipak nema potrebe ispitati je li tijelo za imenovanje provjerilo, in concreto, je li tužitelj obavljao dužnosti srednjeg rukovodstva i je li prilikom te analize počinilo očitu pogrešku u ocjeni.
114
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti tužbeni zahtjev.
Troškovi
115
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
116
Budući da Komisija u ovom slučaju nije uspjela u postupku, valja joj naložiti da osim vlastitih troškova snosi i troškove tužitelja, u skladu s njegovim zahtjevom.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (peto vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se odluka sadržana u poruci elektroničke pošte Glavne uprave (GU) za ljudske resurse i sigurnost Europske komisije od 11. lipnja 2024. kojom je odbijena prijava Friedricha Erlbachera na mjesto direktora (AD 14/AD 15) GU‑a za poljoprivredu i ruralni razvoj.
2.
Komisiji se nalaže snošenje troškova.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 11. ožujka 2026.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski