62021CJ0568_RES
Sag C-568/21
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
mod
E.,
S.,
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 21. september 2023
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – Dublinsystemet – forordning (EU) nr. 604/2013 – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – den medlemsstat, der har udstedt en opholdstilladelse til ansøgeren, er ansvarlig – artikel 2, litra l) – begrebet »opholdstilladelse« – diplomatkort udstedt af en medlemsstat – Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – begrebet opholdstilladelse – diplomatkort udstedt på grundlag af Wienerkonventionen af 1961 om diplomatiske forbindelser – omfattet
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, fjerde og femte betragtning samt art. 2, litra l), og art. 12-14]
(jf. præmis 35-37, 44-48 og 53 samt domskonkl.)
Resumé
En tredjelandsstatsborger arbejdede på sit oprindelseslands ambassade i medlemsstat X. Han boede på sidstnævntes område sammen med sin ægtefælle og deres børn. I forbindelse med dette ophold fik familien udstedt diplomatkort fra denne medlemsstats udenrigsministerium i overensstemmelse med Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser (
1
). Nogle år senere forlod familien medlemsstat X og indgav ansøgninger om international beskyttelse i Nederlandene.
I januar 2020 afslog den kompetente myndighed i Nederlandene at behandle de af sagsøgerne i hovedsagen indgivne ansøgninger om international beskyttelse, idet den var af den opfattelse, at medlemsstat X var ansvarlig for behandlingen af disse i medfør af artikel 12, stk. 1, i Dublin III-forordningen (
2
). Disse diplomatkort, der var blevet udstedt af denne medlemsstats myndigheder, udgjorde nemlig opholdstilladelser som omhandlet i forordningens artikel 2, litra l), der kunne føre til, at den nævnte medlemsstat havde kompetence til at behandle ansøgningerne.
I marts 2020 gav rechtbank Den Haag (retten i første instans i Haag, Nederlandene), ved hvilken sagsøgerne i hovedsagen havde anlagt sag, sidstnævnte medhold i deres søgsmål, idet retsinstansen fastslog, at de diplomatkort, som myndighederne i medlemsstat X havde udstedt, ikke kunne anses for en tilladelse til ophold, eftersom sagsøgerne i hovedsagen – uafhængigt af udstedelsen af diplomatkort – allerede rådede over en ret til ophold i medlemsstaten på grundlag af Wienerkonventionen.
Den kompetente myndighed i Nederlandene iværksatte appel til prøvelse af den nævnte dom ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene). Med henblik på afgørelsen af, hvilken medlemsstat der var ansvarlig for behandlingen af de ansøgninger om international beskyttelse, som sagsøgerne i hovedsagen havde indgivet, forelagde den nævnte retsinstans Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt et diplomatkort udstedt af en medlemsstat på grundlag af Wienerkonventionen udgør en »opholdstilladelse« som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 2, litra l). Ved sin dom besvarede Domstolen spørgsmålet bekræftende.
Domstolens bemærkninger
Med henblik på at nå frem til denne konklusion præciserede Domstolen for det første, at det i Dublin III-forordningens artikel 2, litra l), anvendte udtryk »enhver tilladelse« skal fortolkes bredt. Det forholder sig således, at den definition, som den nævnte bestemmelse giver af begrebet »opholdstilladelse«, hverken henviser til tilladelsens retsskabende eller konstaterende karakter eller udtrykkeligt udelukker diplomatkort udstedt på grundlag af Wienerkonventionen.
Hvad angår den sammenhæng, hvori den nævnte bestemmelse indgår, bemærkede Domstolen for det andet, at begrebet »opholdstilladelse« udgør et af de afgørende kriterier for anvendelsen af Dublin III-forordningens artikel 12. I henhold til forordningens artikel 12, stk. 1, forholder det sig nemlig således, at hvis ansøgeren er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse den medlemsstat, der har udstedt denne tilladelse. Anvendelsen af de forskellige i Dublin III-forordningens artikel 12-14 opregnede kriterier til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, skal generelt give mulighed for at lægge ansvaret for at behandle den ansøgning om international beskyttelse, som en tredjelandsstatsborger har indgivet, på den medlemsstat, som har givet anledning til denne statsborgers indrejse eller ophold på medlemsstaternes område, idet der herved skal tages hensyn til denne medlemsstats rolle i den pågældende statsborgers tilstedeværelse på medlemsstaternes område. I denne henseende bemærkede Domstolen, at modtagerstaten inden for rammerne af Wienerkonventionen er tillagt visse prærogativer med hensyn til, hvorvidt personer kan indrejse i dens område som medlemmer af en repræsentations diplomatiske personale, såsom muligheden for at erklære en person non grata eller uønsket, at nægte anerkendelse af den pågældende person som medlem af repræsentationen (
3
) eller at nægte at give agrément for en person, der agtes akkrediteret som repræsentationschef (
4
). På denne baggrund er en medlemsstats udstedelse af et diplomatkort til en person udtryk for medlemsstatens accept af denne persons ophold på dens område som medlem af en repræsentations diplomatiske personale og godtgør således den rolle, som medlemsstaten har spillet i personens tilstedeværelse på medlemsstaternes område.
Hvad for det tredje angår det formål, der forfølges med Dublin III-forordningen, bliver det i fjerde og femte betragtning hertil fremhævet, hvor vigtigt det er, at der foreligger en klar og brugbar metode til fastsættelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, som er baseret på kriterier, der er objektive og retfærdige for både medlemsstaterne og de pågældende personer, og som gør det muligt hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig. Hensyntagen til udstedelsen af et diplomatkort bidrager til dette mål om en hurtig behandling og gør det således muligt at undgå, at tredjelandsstatsborgere kan vælge, i hvilken medlemsstat de vil indgive en ansøgning om international beskyttelse.
(
1
) – Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser, der blev indgået i Wien den 18.4.1961, og som trådte i kraft den 24.4.1964 (United Nations Treaty Series, bind 500, s. 95, herefter »Wienerkonventionen«).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31, herefter »Dublin III-forordningen«). Forordningens artikel 12, stk. 1, har følgende ordlyd: »Er ansøgeren i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse, er det den medlemsstat, der har udstedt denne, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse«.
(
3
) – Jf. Wienerkonventionens artikel 9.
(
4
) – Jf. Wienerkonventionens artikel 4.