62024CJ0564
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
5. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – aftale om fjernsalg indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger – begrebet »forbruger« – kontakten mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende er etableret af en anden erhvervsdrivende, som forbrugeren har engageret – artikel 2, nr. 7) – forbrugerens fortrydelsesret – artikel 9, stk. 1 – misbrug af rettighed«
I sag C-564/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Kammergericht Berlin (den regionale appeldomstol i Berlin, Tyskland) ved afgørelse af 9. april 2024, indgået til Domstolen den 20. august 2024, i sagen
Eisenberger Gerüstbau GmbH
mod
JK,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: A. Biondi,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den tjekkiske regering ved M. Smolek, S. Šindelková og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved P. Kienapfel og I. Rubene, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 18. september 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, nr. 7), artikel 9, stk. 1, artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 14, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober om forbrugerettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Eisenberger Gerüstbau GmbH, der er en tysk virksomhed, og JK vedrørende betaling af et vederlag for denne virksomheds tilrådighedsstillelse og opstilling af stilladser.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 4., 5., 7., 14., 17., 20. og 57. betragtning til direktiv 2011/83:
»(4)
[...] For at kunne fremme et reelt indre marked for forbrugerne og sikre den rette balance mellem et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og virksomhedernes konkurrenceevne samtidig med, at nærhedsprincippet overholdes, er det […] nødvendigt at harmonisere visse aspekter af lovgivningen om forbrugeraftaler om fjernsalg og forbrugeraftaler indgået uden for fast forretningssted.
(5)
[...] [F]uld harmonisering af visse aspekter af forbrugeroplysning og fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted [vil] bidrage til et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og til at sikre, at det indre marked for erhvervsdrivende og forbrugere fungerer bedre.
[...]
(7)
[...] Fuld harmonisering af visse nøgleaspekter af lovgivningen bør give både forbrugerne og de erhvervsdrivende væsentligt større retssikkerhed. [...] Endvidere bør forbrugerne nyde godt af et højt fælles beskyttelsesniveau i hele [Den Europæiske Union].
[...]
(14)
Dette direktiv bør ikke berøre de aftaleretlige bestemmelser i national ret for så vidt angår aftaleretlige aspekter, der ikke er reguleret af dette direktiv. Dette direktiv bør derfor ikke berøre national ret, der f.eks. regulerer aftalers indgåelse eller gyldighed (såsom i tilfælde af manglende samtykke). Dette direktiv bør heller ikke berøre national ret vedrørende de generelle aftaleretlige retsmidler, reglerne om offentlig økonomisk orden, f.eks. regler om urimeligt høje priser eller ågerpriser, eller reglerne om uetiske retshandler.
[...]
(17)
Definitionen af forbruger bør dække fysiske personer, der ikke handler som led i deres erhverv. I tilfælde af aftaler med dobbelt formål, hvor aftalen indgås dels som led i og dels ikke som led i den pågældende persons erhverv, og det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i forbindelse med aftalen, bør den pågældende person imidlertid ligeledes betragtes som en forbruger.
[...]
(20)
[…] Begrebet et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser bør omfatte systemer, der tilbydes af en tredjemand, der ikke er den erhvervsdrivende, men som anvendes af den erhvervsdrivende, f.eks. en onlineplatform. Det bør imidlertid ikke omfatte tilfælde, hvor websider udelukkende tilbyder information om den erhvervsdrivende, vedkommendes varer og/eller tjenesteydelser og kontaktoplysninger.
[...]
(57)
Det er nødvendigt, at medlemsstaterne fastsætter regler for, hvilke sanktioner der skal anvendes ved overtrædelse af dette direktiv, og sikrer, at de iværksættes. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed og have afskrækkende virkning.«
4
Dette direktivs artikel 1 har følgende ordlyd:
»Formålet med dette direktiv er ved at opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau at bidrage til et velfungerende indre marked gennem indbyrdes tilnærmelse af visse aspekter af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om aftaler indgået mellem forbrugere og erhvervsdrivende.«
5
Nævnte direktivs artikel 2 fastsætter følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»forbruger«: enhver fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv
2)
»erhvervsdrivende«: enhver fysisk person eller enhver juridisk person, uanset om der er tale om offentligt eller privat ejerskab, der handler, herunder via en anden person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, som led i sit erhverv i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler
[...]
6)
»tjenesteydelsesaftale«: enhver aftale, dog ikke en købsaftale, i henhold til hvilken den erhvervsdrivende leverer eller påtager sig at levere en tjenesteydelse til forbrugeren, og forbrugeren betaler eller påtager sig at betale prisen herfor
7)
»aftale om fjernsalg«: enhver aftale, der indgås mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren i henhold til et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser uden den erhvervsdrivendes og forbrugerens samtidige fysiske tilstedeværelse, og hvor der til og med tidspunktet for aftalens indgåelse udelukkende anvendes en eller flere former for fjernkommunikationsteknikker
8)
»aftale indgået uden for fast forretningssted«: enhver aftale mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren
a)
indgået med den erhvervsdrivendes og forbrugerens samtidige fysiske tilstedeværelse på et sted, der ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted
b)
som forbrugeren har afgivet tilbud på under de samme omstændigheder, som nævnt under litra a)
c)
indgået på den erhvervsdrivendes faste forretningssted eller ved brug af en fjernkommunikationsteknik, umiddelbart efter at forbrugeren er blevet kontaktet personligt og individuelt af den erhvervsdrivende på et sted, som ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted, med samtidig fysisk tilstedeværelse af den erhvervsdrivende og forbrugeren eller
d)
indgået under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende med det formål at præsentere og sælge varer eller tjenesteydelser til forbrugeren
[...]
15)
»tilknyttet aftale«: en aftale i henhold til hvilken forbrugeren erhverver varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted, og hvor disse varer eller tjenesteydelser leveres af den erhvervsdrivende eller af tredjemand på grundlag af et arrangement mellem nævnte tredjemand og den erhvervsdrivende.«
6
Samme direktivs artikel 3, stk. 5, bestemmer følgende:
»Dette direktiv berører ikke den nationale lovgivnings almindelige aftaleret såsom bestemmelserne om aftalers gyldighed, indgåelse og virkning, eftersom almindelige aftaleretlige aspekter ikke reguleres i dette direktiv.«
7
Artikel 4 i direktiv 2011/83 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne må ikke i national ret opretholde eller indføre bestemmelser, der fraviger dem, der er fastsat i dette direktiv, herunder strengere eller lempeligere bestemmelser, for at sikre et andet forbrugerbeskyttelsesniveau, medmindre andet er fastsat i dette direktiv.«
8
Følgende fremgår af dette direktivs artikel 6, stk. 1:
»Inden forbrugeren bindes af en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted eller et tilsvarende tilbud, giver den erhvervsdrivende på en klar og forståelig måde forbrugeren følgende oplysninger:
[...]
h)
i tilfælde af eventuel fortrydelsesret, betingelser, tidsfrist og procedurer for at gøre nævnte ret gældende, jf. artikel 11, stk. 1, samt den standardfortrydelsesformular, der findes i bilag I(B)
[...]«
9
Følgende fremgår af nævnte direktivs artikel 9:
»1.   Medmindre undtagelserne i artikel 16 finder anvendelse, har forbrugeren en frist på 14 dage til at fortryde en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted uden angivelse af årsag og uden at pådrage sig andre omkostninger end dem, der er fastsat i artikel 13, stk. 2, og artikel 14.
2.   Med forbehold af artikel 10 udløber den i nærværende artikels stk. 1 nævnte fortrydelsesfrist 14 dage fra:
a)
dagen for aftalens indgåelse, når det drejer sig om tjenesteydelsesaftaler
[...]
3.   Medlemsstaterne må ikke forbyde de kontraherende parter at opfylde deres aftalemæssige forpligtelser, inden fortrydelsesfristen udløber. [...]«
10
Samme direktivs artikel 10 fastsætter følgende:
»1.   I det tilfælde hvor den erhvervsdrivende, i strid med artikel 6, stk. 1, litra h), ikke har oplyst forbrugeren om fortrydelsesretten, udløber fortrydelsesfristen 12 måneder efter udløbet af den oprindelige fortrydelsesfrist, som fastsat i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2.
2.   Hvis den erhvervsdrivende har givet forbrugeren oplysningerne i henhold til stk. 1 i nærværende artikel inden 12 måneder fra den dato, der er nævnt i artikel 9, stk. 2, udløber fortrydelsesfristen 14 dage efter den dato, hvor forbrugeren modtager oplysningerne.«
11
Artikel 11, stk. 1, i direktiv 2011/83 har følgende ordlyd:
»Forbrugeren skal forud for fortrydelsesfristens udløb underrette den erhvervsdrivende om sin beslutning om at gøre fortrydelsesretten gældende. Forbrugeren kan til dette formål enten:
a)
benytte standardfortrydelsesformularen i bilag I(B) eller
b)
afgive en anden utvetydig erklæring om sin beslutning om at fortryde aftalen.
Medlemsstaterne må ikke indføre bestemmelser om formelle krav til standardfortrydelsesformularen ud over de i bilag I(B) anførte.«
12
Dette direktivs artikel 12 bestemmer følgende:
»Ved udøvelse af fortrydelsesretten ophører parternes forpligtelse til:
a)
at opfylde aftaler om fjernsalg eller aftaler indgået uden for fast forretningssted, eller
b)
at indgå aftalen om fjernsalg eller aftalen indgået uden for fast forretningssted i det tilfælde, hvor forbrugeren har afgivet tilbud.«
13
Følgende fremgår af nævnte direktivs artikel 13, stk. 1, første afsnit:
»Den erhvervsdrivende refunderer alle beløb, inklusive eventuelle leveringsomkostninger, modtaget fra forbrugeren, uden unødig forsinkelse og senest 14 dage fra den dato, hvor den erhvervsdrivende modtager meddelelse om forbrugerens beslutning om at udøve fortrydelsesretten i overensstemmelse med artikel 11.«
14
Følgende er anført i samme direktivs artikel 14:
»[...]
4. Forbrugeren hæfter ikke for:
a)
udførelse af tjenesteydelser eller levering af vand, gas eller elektricitet, når disse varer ikke sælges i en afgrænset volumen eller i en bestemt mængde, eller af fjernvarme, helt eller delvist, inden fortrydelsesfristen udløber, såfremt:
i)
den erhvervsdrivende har undladt at give oplysninger i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, litra h) eller j), eller
ii)
forbrugeren ikke udtrykkeligt har anmodet om, at udførelsen skulle påbegyndes inden udløbet af fortrydelsesfristen, jf. artikel 7, stk. 3, og artikel 8, stk. 8, eller
[...]
5. Forbrugeren pådrager sig intet ansvar ved at gøre brug af fortrydelsesretten, ud over hvad der fremgår af artikel 13, stk. 2, og i nærværende artikel.«
15
Artikel 15 i direktiv 2011/83 bestemmer følgende:
»1.   Udøver forbrugeren sin fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om fjernsalg eller aftaler indgået uden for fast forretningssted, jf. artikel 9-14 i dette direktiv, ophører enhver tilknyttet aftale automatisk uden udgifter for forbrugeren, medmindre andet er fastsat i artikel 13, stk. 2, og artikel 14 i dette direktiv, jf. dog artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler [og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66)].
2.   Medlemsstaterne fastlægger de nærmere bestemmelser om sådanne aftalers ophør.«
16
Dette direktivs artikel 24, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om sanktioner for overtrædelse af de nationale bestemmelser, der er vedtaget i medfør af dette direktiv, og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen heraf. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed og have afskrækkende virkning.«
Tysk ret
17
§ 242 i Bürgerliches Gesetzbuch (den borgerlige lovbog, herefter »BGB«) fastsætter følgende:
»Skyldneren skal levere ydelsen i overensstemmelse med god tro, henset til handelssædvane.«
18
BGB’s § 312c bestemmer følgende:
»(1)   »Aftaler om fjernsalg« er aftaler, hvor den erhvervsdrivende eller en person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, og forbrugeren udelukkende anvender fjernkommunikationsteknikker til forhandlingerne om og indgåelsen af aftalen, medmindre aftalen ikke indgås under anvendelse af et organiseret system til fjernsalg eller fjernlevering af tjenesteydelser.
(2)   Fjernkommunikationsteknikker i henhold til denne lov er alle kommunikationsmidler, som kan bruges i forbindelse med forberedelse eller indgåelse af en aftale uden aftalens parters samtidige fysiske tilstedeværelse, såsom breve, kataloger, telefonopkald, telefaxer, e-mail, beskeder sendt via mobilkommunikationstjenester (SMS) samt radio og telemidler.«
19
Følgende fremgår af BGB’s § 357:
»(1)   De modtagne ydelser skal returneres inden 14 dage.
[...]
(8)   Hvis forbrugeren fortryder en kontrakt om levering af tjenesteydelser [...], skal forbrugeren betale erstatning for værdien af den leverede ydelse indtil fortrydelsesfristens udløb, når forbrugeren udtrykkeligt har krævet af den erhvervsdrivende, at han påbegynder leveringen, inden fortrydelsesfristen udløber. Den ret, der følger af første punktum, foreligger kun, såfremt den erhvervsdrivende i overensstemmelse med § 246a, første afsnit, stk. 2, første punktum, nr. 1-3, i [Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (lov om ikrafttrædelse af den borgerlige lovbog)] har oplyst forbrugeren herom. [...] Ved beregningen af værdierstatningen skal der tages udgangspunkt i den samlede aftalte pris. Hvis den samlede pris er for høj, skal værdierstatningen beregnes på grundlag af markedsværdien af den leverede ydelse.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20
Eisenberger Gerüstbau udlejer stilladser erhvervsmæssigt, som virksomheden opstiller og derefter nedtager på kundens vegne. JK, der er ansat som forbundsembedsmand i Tyskland, er ejer af en grund i Berlin, som er bebygget med et flerfamiliehus i flere etager.
21
I 2020 besluttede JK at forhøje tagetagen på denne ejendom til egne boligformål ved at tilføje to nyopførte etager med i alt fire boligenheder. Med henblik herpå engagerede hun en arkitekt til at forestå projektering og tilsyn med byggeriet, idet arkitekten også skulle udarbejde ordrefortegnelser for de nødvendige delentrepriser i denne forbindelse, indhente tilbud fra virksomheder og efterfølgende medvirke ved indgåelsen af aftaler ved at udarbejde aftaleudkast (herefter »arkitekten«). I denne funktion fremsendte denne arkitekt bl.a. til Eisenberger Gerüstbau udbudsbetingelserne vedrørende tilrådighedsstillelse og opstilling af stilladser med opfordring til at afgive et tilbud på dette grundlag. Denne virksomhed accepterede disse udbudsbetingelser, idet den angav enhedspriser samt en estimeret totalpris på 45663,18 EUR brutto, underskrev dem den 24. april 2020 og returnerede dem til nævnte arkitekt.
22
Arkitekten udvalgte Eisenberger Gerüstbau som virksomhed, der er specialiseret i tilrådighedsstillelse og opstilling af stilladser. Arkitekten udarbejdede følgelig et aftaleudkast, som refererede til tilbuddet af 24. april 2020, og fremsendte dette udkast til de to parter, dvs. Eisenberger Gerüstbau og JK, ved e-mail af 14. december 2020. Det nævnte aftaleudkast indeholdt ingen oplysning om, at JK havde ret til at fortryde aftalen. Eisenberger Gerüstbau underskrev aftaleudkastet den 14. december 2020 i uændret stand og sendte det til JK. Denne underskrev ligeledes dette udkast den 15. december 2020 og sendte det af begge parter underskrevne eksemplar tilbage til Eisenberger Gerüstbau med posten (herefter »den omhandlede aftale«).
23
Den 1. januar 2021 sendte Eisenberger Gerüstbau via e-mail JK et tillægstilbud til den omhandlede aftale på to yderligere materialeplatforme til 7730,00 EUR brutto for opstilling, nedtagning og tilrådighedsstillelse af dette udstyr i fire uger samt fra den femte uge for tilrådighedsstillelse heraf en yderligere leje på 517,65 EUR brutto ugentligt. JF underskrev for sit vedkommende tillægstilbuddet og sendte det retur til Eisenberger Gerüstbau ved e-mail af 22. januar 2021. I januar 2021 påbegyndte Eisenberger Gerüstbau opstillingen af stilladset.
24
Den 26. januar 2021 stillede Eisenberger Gerüstbau stilladset til rådighed for JK med henblik på udførelsen af de planlagte byggearbejder på den omhandlede ejendom. Frem til udgangen af maj 2021 betalte JK til Eisenberger Gerüstbau et samlet beløb på 95937,84 EUR på delfakturaer udstedt af sidstnævnte.
25
Ved skrivelse af 7. december 2021 erklærede JK over for Eisenberger Gerüstbau sin fortrydelse af viljeserklæringerne om indgåelse af den omhandlede aftale og tillægsaftalen, nægtede at foretage andre betalinger i denne forbindelse og krævede de udbetalte delbetalinger svarende til dette beløb tilbage. I løbet af december 2021 var samtlige byggearbejder, som JK havde planlagt, og hvortil stilladset var nødvendigt, afsluttet. På JK’s anmodning blev stilladset endelig nedtaget den 20. december 2021.
26
Eisenberger Gerüstbau anlagde sag mod JK ved Landgericht Berlin (den regionale ret i første instans i Berlin, Tyskland) med påstand om betaling af det efter Eisenberger Gerüstbaus opfattelse fortsat udestående vederlag på tidspunktet for denne stævning, dvs. et beløb på 101000,25 EUR, der skulle betales i henhold til aftalen om opstilling af stilladser. I forbindelse med denne sag rejste JK et modkrav om tilbagebetaling af de betalte delbetalinger på 95937,84 EUR.
27
Ved dom af 19. maj 2023 frifandt Landgericht Berlin (den regionale ret i første instans i Berlin) JK og tog modkravet til følge i fuldt omfang.
28
Eisenberger Gerüstbau har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Kammergericht Berlin (den regionale appeldomstol i Berlin, Tyskland), som er den forelæggende ret.
29
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den omhandlede aftale, som er indgået via arkitekten, der har handlet som formidler, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for BGB’s §312c, stk. 1, som gennemfører artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83 i tysk ret.
30
I denne henseende har den forelæggende ret præciseret, at Eisenberger Gerüstbau på den ene side og JK og arkitekten på den anden side indtil indgåelsen af denne aftale ganske vist udelukkende kommunikerede under anvendelse af fjernkommunikationsteknik, nemlig via post eller e-mail. JK’s anvendelse af arkitekten, som er en erhvervsdrivende, til at udarbejde aftalen udelukker imidlertid, at beskyttelsen i henhold til BGB’s § 312c finder anvendelse.
31
I overensstemmelse med forarbejderne til BGB’s § 312c og retspraksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) er formålet med denne bestemmelse, som ligeledes støttes på 37. betragtning til direktiv 2011/83, at beskytte forbrugeren, som ikke har mulighed for at kontrollere den pågældende vare eller tjenesteydelse, før aftalen indgås, og som ikke kan indhente yderligere oplysninger herom.
32
Der er imidlertid ikke tale om informationsmangler hos forbrugeren i en sag som den, der verserer for den forelæggende ret, hvor denne forbruger benytter sig af en erhvervsdrivende som formidler, der råder over tilstrækkelig sagkundskab med hensyn til de ydelser, der er genstand for aftalen, og står til forbrugerens rådighed for eventuelle uddybende spørgsmål.
33
Forbrugeren har under alle omstændigheder ikke nogen fortrydelsesret i forbindelse med en aftalen, når en erhvervsdrivende, der handler som formidler, angiver ordrens genstand og kun henvender sig til den erhvervsdrivende, der er medkontrahent i aftalen med denne forbruger, for at afklare yderligere kontraktbetingelser.
34
Hvis forbrugeren ikke har mulighed for at fortryde sin viljeserklæring om indgåelse af hovedaftalen, kan denne ret heller ikke anerkendes med hensyn til tillægsaftaler, som bygger på denne aftale.
35
Såfremt JK’s ret til at fortryde den omhandlede aftale ikke desto mindre anerkendes i det foreliggende tilfælde, er den forelæggende ret af den opfattelse, at Eisenberger Gerüstbau ikke har ret til at modtage noget vederlag for den leverede tjenesteydelse, og at virksomheden i henhold til BGB’s § 357, stk. 8, og artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 14, stk. 5, i direktiv 2011/83 heller ikke har ret til en værdierstatning.
36
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den omstændighed, at en forbruger, som har fortrudt en aftale under omstændigheder som dem, der foreligger i den sag, der er indbragt for den, nægter at betale en værdierstatning til den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren havde indgået denne aftale, kan kvalificeres som værende i strid med kravet om god tro.
37
Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt denne vurdering er i overensstemmelse med dom af 17. maj 2023, DC (Fortrydelse efter opfyldelse af aftalen) (C-97/22, EU:C:2023:413), hvori Domstolen fastslog, at artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 14, stk. 5, i direktiv 2011/83/EU skal fortolkes således, at disse bestemmelser fritager en forbruger for enhver forpligtelse til at betale for ydelser leveret i henhold til en aftale indgået uden for fast forretningssted, når den pågældende erhvervsdrivende ikke har givet forbrugeren de oplysninger, der er omhandlet i denne artikel 14, stk. 4, litra a), nr. i), og denne forbruger har udøvet sin fortrydelsesret efter opfyldelsen af aftalen.
38
På denne baggrund har Kammergericht Berlin (den regionale appeldomstol i Berlin) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Foreligger der også en aftale om fjernsalg som omhandlet i artikel 2, [nr. 7)], i direktiv [2011/83], som kan fortrydes i henhold til [dette direktivs] artikel 9, stk. 1 [...], når forbrugeren forud for eller ved indgåelsen af aftalen bistås af en erhvervsdrivende, som forbrugeren har engageret uafhængigt af leverandøren?
2)
Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende:
Foreligger der også en aftale om fjernsalg som omhandlet i artikel 2, [nr. 7)], i direktiv [2011/83], som kan fortrydes i henhold til [dette direktivs] artikel 9, stk. 1, [...] når en af følgende yderligere betingelser er opfyldt:
a)
Det var den erhvervsdrivende, som bistår forbrugeren, der etablerede kontakten mellem forbrugeren og leverandøren.
b)
Den erhvervsdrivende, som bistår forbrugeren, påvirkede forud for indgåelsen af aftalen væsentlige dele af dennes indhold (f.eks.: udarbejdelse af en oversigt over ordren eller forelæggelse af et aftaleudkast).
3)
Såfremt der efter Domstolens opfattelse ikke foreligger en aftale om fjernsalg, som kan fortrydes, i de i det første spørgsmål og det andet spørgsmål, litra a) eller b), nævnte tilfælde:
Såfremt parterne efter indgåelsen af denne aftale og atter udelukkende under anvendelse af fjernkommunikationsteknik indgår en yderligere aftale, hvis genstand er tillægsydelser fra leverandørens side, som er af underordnet betydning i forhold til den første aftale:
Udgør denne tillægsaftale da selvstændigt en aftale om fjernsalg som omhandlet i artikel 2, [nr. 7)], i direktiv 2011/83/EU, som kan fortrydes i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 2011/83/EU, eller kan den ligesom den hovedaftale, som den supplerer, ikke fortrydes som aftale om fjernsalg?
4)
Såfremt forbrugeren i tilfælde af en aftale om fjernsalg, som kan fortrydes, har udøvet sin fortrydelsesret, efter at hans kontrahent allerede har udført ydelser:
Kan forbrugeren trods artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 14, stk. 5, i direktiv [2011/83] være forpligtet til at erstatte leverandøren værdien af dennes ydelse i et rimeligt omfang, hvis et andet resultat på grundlag af samtlige omstændigheder i det konkrete tilfælde ville udgøre [rettighedsmisbrug eller ond tro]?«
De præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
39
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en forbruger forud for og ved indgåelsen af en aftale mellem denne forbruger og en erhvervsdrivende bistås af en anden erhvervsdrivende efter eget valg, som etablerede kontakten mellem forbrugeren og den første erhvervsdrivende, og som har påvirket væsentlige dele af denne aftales indhold, er relevant med henblik på at kvalificere den nævnte aftale som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse.
40
Det skal indledningsvis bemærkes, at i henhold til ordlyden af nævnte bestemmelse skal tre kumulative betingelser være opfyldt, for at en aftale kan kvalificeres som en aftale om fjernsalg. For det første skal denne aftale være indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende som omhandlet i definitionerne i henholdsvis artikel 2, nr. 1) og 2), i direktiv 2011/83. For det andet skal den være indgået i henhold til et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser. For det tredje skal indgåelsen af den nævnte aftale ske uden den erhvervsdrivendes og forbrugerens samtidige fysiske tilstedeværelse, og aftaleforholdet mellem parterne skal fastlægges på grundlag af, at der til og med tidspunktet for aftalens indgåelse udelukkende anvendes en eller flere former for fjernkommunikationsteknikker.
41
Det fremgår ganske vist ikke entydigt af forelæggelsesafgørelsen, hvilke af disse betingelser den forelæggende ret er i tvivl om. Den har imidlertid præciseret, at JK og arkitekten på den ene side og Eisenberger Gerüstbau på den anden side indtil indgåelsen af aftalen udelukkende kommunikerede ved hjælp af fjernkommunikationsteknikker, nemlig via post eller e-mail, hvoraf det fremgår, at den anser den tredje af de nævnte betingelser for opfyldt. Det er derfor alene de to første betingelser, der skal undersøges.
42
For det første skal det undersøges, om en person som JK, der ejer en grund, som er bebygget med et flerfamiliehus i flere etager, og som har benyttet sig af en erhvervsdrivende, nemlig Eisenberger Gerüstbau, med henblik på at opføre to nye etager med i alt fire boligenheder, skal kvalificeres som »forbruger« for så vidt angår den omhandlede aftale.
43
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at ifølge artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/83 forstås der ved forbruger enhver fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv.
44
Ifølge fast retspraksis har direktiv 2011/83 til formål at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugere, som befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende, idet forbrugeren må anses for at være mindre oplyst, økonomisk svagere og juridisk set mindre erfaren end sin medkontrahent (jf. i denne retning dom af 27.3.2019, slewo, C-681/17, EU:C:2019:255, præmis 32, og af 14.5.2020, NK (Projektering af et enfamiliehus), C-208/19, EU:C:2020:382, præmis 39).
45
Begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29), som svarer til begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/83, har en objektiv karakter og er uafhængigt af den konkrete viden, som den pågældende person kan have, eller de oplysninger, som denne person faktisk besidder (jf. i denne retning dom af 3.9.2015, Costea, C-110/14, EU:C:2015:538, præmis 21, og af 8.5.2025, Pielatak, C-410/23, EU:C:2025:325, præmis 36).
46
Med henblik på at efterprøve, om den pågældende person kan kvalificeres som »forbruger« som omhandlet i denne bestemmelse, skal den nationale ret tage hensyn til alle de omstændigheder i den foreliggende sag, og navnlig arten af de varer eller tjenesteydelser, der er genstand for den omhandlede aftale, som kan godtgøre, med hvilket formål denne vare eller tjenesteydelse er erhvervet (dom af 8.6.2023, YYY. (Begrebet forbruger) (C-570/21, EU:C:2023:456, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
47
Det fremgår af den forelæggende rets forklaringer, at den ønsker oplyst, om den omstændighed, at JK blev bistået af en anden erhvervsdrivende efter eget valg, i det foreliggende tilfælde en arkitekt, som har påvirket væsentlige dele af den omhandlede aftales indhold, er relevant for kvalificeringen af JK som forbruger.
48
I denne henseende, og således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 29 i forslaget til afgørelse, kan den omstændighed, at en forbruger, som i hovedsagen, er blevet bistået af en erhvervsdrivende, i det foreliggende tilfælde en arkitekt, i forbindelse med forhandlingerne og indgåelsen af en aftale mellem denne forbruger og en anden erhvervsdrivende, dels ikke rejse tvivl om denne forbrugers svagere stilling som omhandlet i denne doms præmis 44 i forhold til sidstnævnte erhvervsdrivende, selv om den erhvervsdrivende, der har bistået den nævnte forbruger, etablerede kontakten mellem forbrugeren og den anden erhvervsdrivende og udøvede indflydelse på denne aftales indhold.
49
Dels skal der, som anført i denne doms præmis 45, anlægges en fortolkning af begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/83, der er objektiv og uafhængigt af den konkrete viden, som den pågældende person kan have, eller de oplysninger, som denne person faktisk besidder. Den omstændighed, at en sådan person er blevet bistået af en erhvervsdrivende, kan således ikke rejse tvivl om sin egenskab af forbruger og indebærer i øvrigt heller ikke, at den pågældende aftale tillægges et erhvervsmæssigt formål (jf. i denne retning dom af 3.9.2015, Costea, C-110/14, EU:C:2015:538, præmis 21 og 25-27).
50
Såfremt den forelæggende ret er af den opfattelse, at JK skal kvalificeres som forbruger med henblik på den i hovedsagen omhandlede aftale, skal det for det andet undersøges, om en sådan aftale, henset til de faktiske omstændigheder, som denne ret har redegjort for i forelæggelsesafgørelsen vedrørende fremgangsmåden for indgåelse af denne aftale mellem JK og Eisenberger Gerüstbau og den bistand, som den arkitekt, som JK har benyttet, har ydet i denne forbindelse, skal betragtes som indgået inden for rammerne af et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser som omhandlet i artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83.
51
I denne henseende anføres det i 20. betragtning til dette direktiv, at begrebet organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser bør omfatte systemer, der tilbydes af en tredjemand, der ikke er den erhvervsdrivende, men som anvendes af den erhvervsdrivende, f.eks. en onlineplatform, men imidlertid ikke bør omfatte tilfælde, hvor websider udelukkende tilbyder information om den erhvervsdrivende, vedkommendes varer og/eller tjenesteydelser og kontaktoplysninger.
52
I det foreliggende tilfælde må det konstateres, som generaladvokaten også har anført i punkt 33 i forslaget til afgørelse, at de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke indeholder nogen oplysninger vedrørende et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser indført af Eisenberger Gerüstbau. De faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret har redegjort for, tyder imidlertid på, at den omhandlede aftale ikke blev indgået inden for rammerne af et sådant system. Det følger således af disse oplysninger, at denne aftale blev indgået på grundlag af et aftaleudkast, der var udarbejdet på JK’s eget ansvar, og nærmere specificerede de præcise ydelser, som JK ønskede at betro Eisenberger Gerüstbau at udføre, idet dette udkast blev sendt pr. e-mail til denne virksomhed med henblik på underskrift, hvilket blev foretaget uden ændringer. Selv hvis det antages, at den nævnte virksomhed har rådet over et organiseret system for fjernsalg eller levering af fjernydelser, fremgår det derfor ikke, at den i hovedsagen omhandlede aftale er blevet indgået ved hjælp af et sådant system, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
53
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en forbruger forud for og ved indgåelsen af en aftale mellem denne forbruger og en erhvervsdrivende bistås af en anden erhvervsdrivende efter eget valg, som etablerede kontakten mellem forbrugeren og den første erhvervsdrivende, og som har påvirket væsentlige dele af denne aftales indhold, ikke er relevant med henblik på at kvalificere den nævnte aftale som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse.
Det tredje spørgsmål
54
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at såfremt parterne i en aftale, der ikke kan kvalificeres som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse, udelukkende under anvendelse af fjernkommunikationsteknikker indgår et tillæg til denne aftale, hvis genstand er tillægsydelser, som er af underordnet betydning i forhold til de ydelser, der er fastsat i den nævnte aftale, udgør dette tillæg en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i den nævnte bestemmelse.
55
Det skal med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål indledningsvis bemærkes, at »tilknyttet aftale« i artikel 2, nr. 15), i direktiv 2011/83 defineres som en aftale, i henhold til hvilken forbrugeren erhverver varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted, og hvor disse varer eller tjenesteydelser leveres af den erhvervsdrivende eller af tredjemand på grundlag af et arrangement mellem nævnte tredjemand og den erhvervsdrivende.
56
I denne henseende fastlægger dette direktivs artikel 15 virkningerne af udøvelsen af fortrydelsesretten i forbindelse med en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted for tilknyttede aftaler.
57
Nævnte direktiv fastsætter dog ikke særlige regler om den retlige kvalificering af en aftale om ændring af en anden aftale, hvis retlige kvalificering som fjernsalgsaftale er blevet udelukket, som en aftale om fjernsalg.
58
Under disse omstændigheder skal den forelæggende ret med henblik på at efterprøve, om aftalen om ændring af en anden aftale skal anses for at være en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83, undersøge, om de betingelser, der er nævnt i denne doms præmis 40, er opfyldt med hensyn til aftalen om ændring i det foreliggende tilfælde af dette tillæg til den omhandlede aftale.
59
Det tredje spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at såfremt parterne i en aftale, der ikke kan kvalificeres som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse, udelukkende under anvendelse af fjernkommunikationsteknikker indgår et tillæg til denne aftale, hvis genstand er tillægsydelser, som er af underordnet betydning i forhold til de ydelser, der er fastsat i den nævnte aftale, udgør dette tillæg en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i den nævnte bestemmelse, forudsat at de betingelser, der er fastsat heri, er opfyldt.
Det fjerde spørgsmål
60
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en forbruger har fortrudt en aftale om fjernsalg ved udløbet af fortrydelsesfristen som forlænget i henhold til dette direktivs artikel 10, stk. 1, og på et tidspunkt, hvor de ydelser, der er genstand for denne aftale, og som ikke kan tilbageleveres, allerede er blevet leveret, kan den erhvervsdrivende med føje gøre gældende, at forbrugerens udøvelse af sin fortrydelsesret udgør misbrug.
61
I denne henseende bestemmer artikel 6, stk. 1, litra h), i direktiv 2011/83, at inden forbrugeren bindes af en aftale om fjernsalg, giver den erhvervsdrivende på en klar og forståelig måde forbrugeren oplysninger om betingelserne, fristen og procedurerne for at gøre fortrydelsesretten gældende, jf. dette direktivs artikel 11, stk. 1, samt den standardfortrydelsesformular, der findes i nævnte direktivs bilag I(B).
62
I henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 2011/83 har forbrugeren i øvrigt, medmindre undtagelserne i direktivets artikel 16 finder anvendelse, en frist på 14 dage til at fortryde en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted uden angivelse af årsag og uden at pådrage sig andre omkostninger end dem, der er fastsat i dette direktivs artikel 13, stk. 2, og artikel 14.
63
Det følger desuden af artikel 9, stk. 2, litra a), i direktiv 2011/83, at med forbehold af direktivets artikel 10 udløber den i denne artikel 9, stk. 1, nævnte fortrydelsesfrist efter 14 dage, når det drejer sig om tjenesteydelsesaftaler, fra dagen for aftalens indgåelse.
64
Når dette er sagt, medfører undladelsen af at give de oplysninger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 6, stk. 1, litra h), i overensstemmelse med direktivets artikel 10, stk. 1, en forlængelse af fristen på 12 måneder efter udløbet af den oprindelige fortrydelsesfrist regnet fra udløbet af sidstnævnte frist.
65
Endvidere fastsætter nævnte direktivs artikel 14, stk. 4, litra a), nr. i), at forbrugeren ikke hæfter for udførelse af tjenesteydelser, såfremt den erhvervsdrivende har undladt at give oplysninger i overensstemmelse med samme direktivs artikel 6, stk. 1, litra h) eller j).
66
Desuden pådrager forbrugeren sig i overensstemmelse med artikel 14, stk. 5, i direktiv 2011/83 intet ansvar ved at gøre brug af fortrydelsesretten, ud over hvad der fremgår af direktivets artikel 13, stk. 2, og artikel 14.
67
Det skal indledningsvis fastslås, at det forelagte spørgsmål hviler på den forudsætning, at JK opfylder de betingelser for udøvelse af fortrydelsesretten, der er fastsat i artikel 9 i direktiv 2011/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 10, stk. 1.
68
Det skal derfor undersøges, om i det tilfælde, hvor en forbruger, som JK, fortryder en aftale om fjernsalg, inden fortrydelsesfristen som forlænget i henhold til artikel 10, stk. 1, i direktiv 2011/83, udløber, såfremt ydelser, der er genstand for denne aftale, der ikke kan tilbageleveres, allerede er blevet leveret af den erhvervsdrivende i henhold til denne aftale, denne erhvervsdrivende kan påberåbe sig, at forbrugerens udøvelse af fortrydelsesretten er urimelig.
69
Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at anvendelsen af EU-retten ikke kan udvides til at dække handlinger, der gennemføres med det formål ved svig eller misbrug at drage nytte af de fordele, der er hjemlet i EU-retten (dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 282).
70
Med henblik på at bevise, at der foreligger misbrug, kræves der dels et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som EU-lovgivningen forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i denne lovgivning formelt er overholdt, dels et subjektivt element, der består i en hensigt om at drage fordel af nævnte lovgivning ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel (dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 285).
71
Undersøgelsen af, om der foreligger misbrug, kræver, at den forelæggende ret tager hensyn til alle de faktiske omstændigheder og forhold i sagen, herunder alle dem, der ligger efter den transaktion, der angiveligt udgør misbrug (dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 286).
72
Det tilkommer således den nationale ret i overensstemmelse med de nationale bevisregler at efterprøve, om betingelserne for at anse misbrug for at foreligge, således som de er anført i denne doms præmis 70, er opfyldt i forbindelse med tvisten i hovedsagen, forudsat at EU-rettens effektive virkning ikke bringes i fare. Domstolen kan imidlertid, når den træffer afgørelse om en præjudiciel forelæggelse, i givet fald give nærmere oplysninger med henblik på at vejlede denne retsinstans i sin fortolkning (dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 287).
73
Hvad angår det i denne doms præmis 70 nævnte objektive element, som viser, at der foreligger misbrug, skal det bemærkes, at som det fremgår af artikel 1 i direktiv 2011/83, sammenholdt med fjerde, femte og syvende betragtning dertil, er formålet med direktivet at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne ved at garantere deres oplysning og deres sikkerhed i transaktioner med erhvervsdrivende. Samme direktiv har således til formål at give forbrugerne en bred beskyttelse ved at tillægge dem visse rettigheder bl.a. på området for aftaler vedrørende fjernsalg, herunder fortrydelsesretten. EU-lovgivers hensigt er at undgå, at anvendelsen af fjernkommunikationsteknik medfører, at der gives færre oplysninger til forbrugeren (jf. i denne retning dom af 23.1.2019, Walbusch Walter Busch, C-430/17, EU:C:2019:47, præmis 34 og 35).
74
Formålet med artikel 9 i direktiv 2011/83 er navnlig at give forbrugeren mulighed for at vælge den aftale, der bedst dækker vedkommendes behov, og således at opsige den aftale, som efter indgåelsen heraf og inden for den betænkningstid, der er fastsat for udøvelsen af fortrydelsesretten, viser sig ikke at passe til sådanne behov. I denne forbindelse er formålet med dette direktivs artikel 10, stk. 1, at sikre, at forbrugeren modtager oplysninger om betingelserne, tidsfristen og procedurerne for udøvelse af fortrydelsesretten samt standardfortrydelsesformularen, og at straffe den erhvervsdrivende, som ikke videregiver forbrugeren disse oplysninger (jf. analogt dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 288).
75
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 54-56 i forslaget til afgørelse, forfølges de samme formål ligeledes med artikel 14, stk. 4, litra a), nr. i), i direktiv 2011/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 14, stk. 5, som udelukker, at en forbruger, der ikke har modtaget de oplysninger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 6, stk. 1, litra h), afholder omkostninger i forbindelse med udøvelsen af sin fortrydelsesret.
76
Domstolen har i denne henseende ganske vist for så vidt angår den fortrydelsesret, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48, fastslået, at for at afskrække den erhvervsdrivende fra at tilsidesætte de forpligtelser, der påhviler den pågældende i overensstemmelse med dette direktiv i forhold til forbrugeren, når denne erhvervsdrivende ikke har givet forbrugeren de oplysninger, der er omhandlet i nævnte direktivs artikel 10, og denne forbruger beslutter at fortryde kreditaftalen senere end 14 dage efter aftalens indgåelse, kan denne erhvervsdrivende ikke foreholde nævnte forbruger et misbrug af udøvelsen af fortrydelsesretten, selv om den tid, der er forløbet mellem aftalens indgåelse og forbrugerens fortrydelse, er betydelig (dom af 9.9.2021, Volkswagen Bank m.fl., C-33/20, C-155/20 og C-187/20, EU:C:2021:736, præmis 126 og 127, og af 21.12.2023, BMW Bank m.fl., C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 289 og 290).
77
Det kan derfor af tilsvarende grunde ikke fastslås, at den omstændighed alene, at forbrugeren udøver sin fortrydelsesret i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 2011/83 ved udløbet af fortrydelsesfristen som forlænget i henhold til dette direktivs artikel 10, stk. 1, i sig selv er tilstrækkelig til at godtgøre et sådant objektivt element.
78
I det foreliggende tilfælde har forbrugeren imidlertid ikke alene udøvet sin fortrydelsesret ved udløbet af den med 12 måneder således forlængede frist regnet fra udløbet af den oprindelige fortrydelsesfrist, men aftalen blev også, således som det er anført i denne doms præmis 52, og som generaladvokaten ligeledes i det væsentlige har fremhævet i punkt 61 i forslaget til afgørelse, indgået på grundlag af et udkast, der på forbrugerens eget ansvar blev udarbejdet af en mellemmand efter eget valg, og i overensstemmelse med sidstnævntes oplysninger med hensyn til de præcise ydelser, der blev forventet af den erhvervsdrivende, hvilket udkast denne erhvervsdrivende efterfølgende underskrev uden ændringer.
79
I et sådant tilfælde synes det således ikke udelukket, at den omstændighed, at forbrugeren udøver sin fortrydelsesret, ikke er i overensstemmelse med de formål, der er nævnt i denne doms præmis 73.
80
Disse omstændigheder taler for den konstatering, som det i sidste ende tilkommer den forelæggende ret at foretage, at der foreligger et objektivt element, som viser, at der foreligger misbrug hos den forbruger, der fortryder aftalen om fjernsalg, i det foreliggende tilfælde JK.
81
Såfremt dette er tilfældet, skal den forelæggende ret efterprøve, om der for forbrugeren foreligger et subjektivt element, der på trods af den tvivl, som denne ret har givet udtryk for, er en nødvendig betingelse for at kendetegne et misbrug som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 69 og 70. I denne henseende kan holdepunkter for, at tidspunktet for, hvornår denne ret blev udøvet, blev udtrykkeligt besluttet af forbrugeren alene med henblik på at kunne drage fuld fordel af den ydelse, som den erhvervsdrivende helt eller næsten helt har udført, være relevante, samtidig med at det undgås at skulle hæfte for en tilbagebetaling som modydelse herfor.
82
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en forbruger har fortrudt en aftale om fjernsalg ved udløbet af fortrydelsesfristen som forlænget i henhold til dette direktivs artikel 10, stk. 1, og på et tidspunkt, hvor de ydelser, der er genstand for denne aftale, og som ikke kan tilbageleveres, allerede er blevet leveret, kan den erhvervsdrivende med føje gøre gældende, at forbrugerens udøvelse af sin fortrydelsesret på grund af sin egen adfærd udgør misbrug, hvis det fremgår af omstændighederne som helhed dels, at den omstændighed, at forbrugeren udøver sin fortrydelsesret, ikke er i overensstemmelse med de formål, der forfølges med nævnte direktiv vedrørende forbrugeroplysning og sikkerhed i transaktioner med den erhvervsdrivende, dels at forbrugeren med sin adfærd uretmæssigt søger at opnå en fordel til skade for den erhvervsdrivende.
Sagsomkostninger
83
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
1)
Artikel 2, nr. 7), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober om forbrugerettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF
skal fortolkes således, at
den omstændighed, at en forbruger forud for og ved indgåelsen af en aftale mellem denne forbruger og en erhvervsdrivende bistås af en anden erhvervsdrivende efter eget valg, som etablerede kontakten mellem forbrugeren og den første erhvervsdrivende, og som har påvirket væsentlige dele af denne aftales indhold, ikke er relevant med henblik på at kvalificere den nævnte aftale som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse.
2)
Artikel 2, nr. 7), i direktiv 2011/83
skal fortolkes således, at
såfremt parterne i en aftale, der ikke kan kvalificeres som en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i denne bestemmelse, udelukkende under anvendelse af fjernkommunikationsteknikker indgår et tillæg til denne aftale, hvis genstand er tillægsydelser, som er af underordnet betydning i forhold til de ydelser, der er fastsat i den nævnte aftale, udgør dette tillæg en »aftale om fjernsalg« som omhandlet i den nævnte bestemmelse, forudsat at de betingelser, der er fastsat heri, er opfyldt.
3)
Direktiv 2011/83
skal fortolkes således, at
i det tilfælde, hvor en forbruger har fortrudt en aftale om fjernsalg ved udløbet af fortrydelsesfristen som forlænget i henhold til dette direktivs artikel 10, stk. 1, og på et tidspunkt, hvor de ydelser, der er genstand for denne aftale, og som ikke kan tilbageleveres, allerede er blevet leveret, kan den erhvervsdrivende med føje gøre gældende, at forbrugerens udøvelse af sin fortrydelsesret på grund af sin egen adfærd udgør misbrug, hvis det fremgår af omstændighederne som helhed dels, at den omstændighed, at forbrugeren udøver sin fortrydelsesret, ikke er i overensstemmelse med de formål, der forfølges med nævnte direktiv vedrørende forbrugeroplysning og sikkerhed i transaktioner med den erhvervsdrivende, dels at forbrugeren med sin adfærd uretmæssigt søger at opnå en fordel til skade for den erhvervsdrivende.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.