62023CJ0329
DOMSTOLENS DOM (Syvende Afdeling)
26. september 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – vandrende arbejdstagere – social sikring – lovgivning, der finder anvendelse – forordning (EØF) nr. 1408/71 – artikel 13 og 14a – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 11 og artikel 13, stk. 2 – arbejdstager, der udøver selvstændig virksomhed samtidigt på to eller flere staters område, herunder en medlemsstat i Den Europæiske Union, en stat i Den Europæiske Frihandelssammenslutning, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og Det Schweiziske Forbund – artikel 87, stk. 8 – begrebet »den hidtil gældende situation« – aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer«
I sag C-329/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol, Østrig) ved afgørelse af 9. maj 2023, indgået til Domstolen den 25. maj 2023, i sagen
Sozialversicherungsanstalt der Selbständigen
mod
WM,
procesdeltager:
Bundesminister für Soziales, Gesundheit, Pflege und Konsumentenschutz,
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen (refererende dommer), samt dommerne N. Wahl og M.L. Arastey Sahún,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
WM ved Rechtsanwalt A. Wittwer,
–
den østrigske regering ved A. Posch, J. Schmoll og E. Samoilova, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved J. Benešová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Fyrstendømmet Liechtensteins regering ved A. Entner-Koch og R. Schobel, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved F. Clotuche-Duvieusart og B.-R. Killmann, som befuldmægtigede,
–
EFTA-Tilsynsmyndigheden ved M. Brathovde, E. Gromnicka og M.-M. Joséphidès, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af dels Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT 1997, L 28, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 631/2004 af 31. marts 2004 (EUT 2004, L 100, s. 1) (herefter »forordning nr. 1408/71«), dels Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012 (EUT 2012, L 149, s. 4) (herefter »forordning nr. 883/2004«), og navnlig denne forordnings artikel 13, stk. 2, og artikel 87, stk. 8, sammenholdt med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004 (EUT 2009, L 284, s. 1), som ændret ved forordning nr. 465/2012.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Sozialversicherungsanstalt der Selbständigen (socialsikringsinstitution for selvstændige erhvervsdrivende, herefter »SVS«) og WM vedrørende SVS’s afslag på at udstede en attest til WM, hvoraf det fremgår, at han i perioden fra den 1. januar 2017 til den 31. marts 2018 (herefter »den omhandlede periode«) var omfattet af den østrigske socialsikringsordning.
Retsforskrifter
Folkeretten
EØS-aftalen
3
Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EFT 1994, L 1, s. 3), som ændret ved aftalen om Republikken Bulgariens og Rumæniens deltagelse i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EUT 2007, L 221, s. 15) (herefter »EØS-aftalen«), har i overensstemmelse med aftalens artikel 1 til formål at fremme vedvarende og afbalanceret styrkelse af de handelsmæssige og økonomiske forbindelser mellem de kontraherende parter på lige konkurrencevilkår og under overholdelse af samme regler med henblik på at oprette et ensartet europæisk økonomisk samarbejdsområde benævnt EØS. Med henblik på at nå disse mål omfatter associeringen i overensstemmelse med EØS-aftalens bestemmelser bl.a. fri bevægelighed for personer.
4
EØS-aftalens artikel 2 fastsætter i litra b), at der i denne aftale ved »[...]staterne i [Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA)]« forstås Island, Fyrstendømmet Liechtenstein og Kongeriget Norge, og i litra c), at der ved »kontraherende parter« hvad angår Den Europæiske Union og EU-medlemsstaterne forstås enten Unionen og dens medlemsstater eller Unionen eller dens medlemsstater.
5
EØS-aftalens del III med overskriften »Fri bevægelighed for personer, tjenesteydelser og kapital« indeholder i kapitel 1, der har overskriften »Arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende«, aftalens artikel 28-30.
6
Det fremgår af EØS-aftalens artikel 28, stk. 1, at arbejdskraftens frie bevægelighed skal sikres mellem EU-medlemsstaterne og EFTA-staterne.
7
Den nævnte aftales artikel 29 henviser til bilag VI til aftalen med hensyn til gennemførelsen af den frie bevægelighed for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende hvad angår social sikring.
8
I medfør af Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 76/2011 af 1. juli 2011 om ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen (EUT 2011, L 262, s. 33), der trådte i kraft den 1. juni 2012, omfatter bilag VI (social sikring) til EØS-aftalen forordning nr. 883/2004 og forordning nr. 987/2009 som »omhandlede retsakter«. Før denne dato var det forordning nr. 1408/71, der fremgik af dette bilag.
9
I bilag VI til EØS-aftalen er det desuden anført, at i dette bilag og uanset bestemmelserne i protokol 1 til denne aftale »omfatter udtrykket »medlemsstat(er)« i de omhandlede retsakter ud over dets betydning i de pågældende E[U]-retsakter tillige Island, Liechtenstein og Norge«.
Aftalen om fri bevægelighed
10
Artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, der blev undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999 (EFT 2002, L 114, s. 6, herefter »aftalen om fri bevægelighed«), har overskriften »Samordning af socialsikringssystemerne« og er sålydende:
»De kontraherende parter fastlægger i overensstemmelse med bilag II samordningen af socialsikringssystemerne, især med henblik på at sikre:
a)
[...]
b)
fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse
[...]«
11
Artikel 1 i bilag II til aftalen om fri bevægelighed med overskriften »Koordinering af de sociale sikringsordninger« har i den affattelse, der finder anvendelse fra den 1. april 2012, følgende ordlyd:
»1.   De kontraherende parter er enige om på området for koordinering af sociale sikringsordninger at anvende de af Den Europæiske Unions retsakter, som der henvises til i, og som ændres ved del A i dette bilag, eller tilsvarende bestemmelser.
2.   Udtrykket »medlemsstat(er)«, der er anført i de retsakter, der henvises til i del A i dette bilag, anses for at finde anvendelse på Schweiz ud over de stater, der er omfattet af de pågældende retsakter fra Den Europæiske Union.«
12
Del A i bilag II til aftalen om fri bevægelighed, som har overskriften »Omhandlede retsakter«, omfatter bl.a. forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, der erstattede forordning nr. 1408/71.
EU-retten
Forordning nr. 1408/71
13
Forordning nr. 1408/71, som med virkning fra den 1. maj 2010 blev ophævet og erstattet af forordning nr. 883/2004, fandt i henhold til artikel 2 med overskriften »Personkreds« anvendelse på statsborgere i en af medlemsstaterne samt statsløse og flygtninge bosat i en medlemsstat, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og på deres familiemedlemmer og efterladte.
14
Afsnit II i forordning nr. 1408/71, der har overskriften »Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, indeholdt bl.a. denne forordnings artikel 13 og 14a.
15
Den nævnte forordnings artikel 13 med overskriften »Almindelige regler« bestemte:
»1.   Med forbehold af artikel 14c og 14f er [de] personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
2.   Med forbehold af artikel 14[-]17:
a)
[...]
b)
er en person, der har selvstændig beskæftigelse på en medlemsstats område, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat på en anden medlemsstats område
[...]«
16
Forordningens artikel 14a, der har overskriften »Særlige regler, der finder anvendelse på personer, bortset fra søfolk, som har selvstændig beskæftigelse«, fastsatte:
»Reglen i artikel 13, stk. 2, litra b), finder anvendelse under iagttagelse af følgende undtagelser og særregler:
[...]
2)
En person, der normalt har selvstændig beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, hvis han udøver en del af sin virksomhed på denne medlemsstats område, eller, såfremt han ikke udøver virksomhed på den medlemsstats område, hvor han er bosat, af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han har sin hovedbeskæftigelse. Kriterierne for nærmere bestemmelse af hovedbeskæftigelsen fastsættes i den i artikel 98 omhandlede forordning.
[...]«
Forordning nr. 883/2004
17
Afsnit II i forordning nr. 883/2004, som har overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, indeholder bl.a. denne forordnings artikel 11 og 13.
18
Forordningens artikel 11, stk. 1, er affattet på følgende måde:
»Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.«
19
Den nævnte forordnings artikel 13 med overskriften »Udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« bestemmer følgende i stk. 2:
»En person, der normalt udøver selvstændig virksomhed i to eller flere medlemsstater, er omfattet af:
a)
lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt han udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat;
eller
b)
lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for hans virksomhed befinder sig, såfremt han ikke er bosat i en af de medlemsstater, hvor han udøver en væsentlig del af sin virksomhed.«
20
Forordningens artikel 87, som vedrører overgangsbestemmelserne, fastsætter følgende i stk. 8:
»Såfremt en person ved anvendelse af denne forordning bliver omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han var omfattet af i henhold til afsnit II i forordning [nr. 1408/71], er denne person fortsat omfattet af sidstnævnte lovgivning, så længe den hidtil gældende situation ikke ændres, dog ikke længere end ti år fra anvendelsen af denne forordning, medmindre han anmoder om at være omfattet af den lovgivning, der gælder i henhold til denne forordning. Hvis anmodningen er indgivet til den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning gælder i henhold til denne forordning, inden udløbet af tre måneder efter datoen for denne forordnings anvendelse, er den pågældende omfattet af denne lovgivning fra samme dato. Hvis anmodningen er indgivet efter udløbet af denne frist, er den pågældende omfattet af den nye lovgivning fra den første dag i den følgende måned.«
Forordning nr. 987/2009
21
Artikel 14 i forordning nr. 987/2009 bestemmer:
»[...]
5b.   Der ses bort fra virksomhed af marginalt omfang ved fastlæggelse af, hvilken lovgivning der finder anvendelse i henhold til artikel 13 i [forordning nr. 883/2004]. Artikel 16 i [nærværende forordning] finder anvendelse i alle tilfælde, der er omfattet af nærværende artikel.
[...]
8.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004] udøves »en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter.
For at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages følgende vejledende kriterier i betragtning:
a)
[...]
b)
ved selvstændig virksomhed: omsætning, arbejdstid, antallet af leverede tjenesteydelser og/eller indtægt.
I forbindelse med en samlet vurdering gælder det, at når mindre end 25% med hensyn til ovennævnte kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
9.   Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra b), i [forordning nr. 883/2004] fastlægges en selvstændig erhvervsdrivendes »interessecenter«, ved at samtlige aspekter af vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed tages i betragtning, herunder navnlig det sted, hvor den pågældendes faste og permanente forretningssted er beliggende, virksomhedens sædvanlige karakter eller varighed, antallet af leverede tjenesteydelser og den pågældendes hensigter, således som de fremgår af omstændighederne.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
22
Den 14. april 2020 anmodede WM, der er østrigsk og liechtensteinsk statsborger, SVS om i henhold til forordning nr. 1408/71 at udstede en E101-formular, af hvilken det skulle fremgå, at han var omfattet af den østrigske socialsikringsordning i den omhandlede periode, hvor han samtidigt udøvede selvstændig erhvervsvirksomhed som læge i Østrig, Liechtenstein og Schweiz, der udgjorde henholdsvis ca. 19%, 78% og 3% af hans indkomst.
23
Inden WM den 1. januar 2017 påbegyndte yderligere selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz, udøvede han samtidigt selvstændig erhvervsvirksomhed i Liechtenstein og Østrig og var på grund af sin bopæl i Østrig omfattet af den østrigske socialsikringslovgivning i medfør af artikel 14a, nr. 2), i forordning nr. 1408/71.
24
Eftersom forordning nr. 883/2004 havde erstattet forordning nr. 1408/71, omkvalificerede SVS WM’s anmodning således, at den vedrørte en anmodning om udstedelse af en A1-formular på grundlag af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, og gav afslag herpå ved afgørelse af 21. oktober 2020. Dette afslag blev begrundet med, at på grundlag af EØS-aftalen for så vidt angår forbindelserne med Fyrstendømmet Liechtenstein og på grundlag af aftalen om fri bevægelighed hvad angår forbindelserne med Det Schweiziske Forbund finder de nævnte forordninger ganske vist anvendelse på de tre pågældende stater. I det foreliggende tilfælde foreligger der imidlertid ikke en aftale, der omfatter både EØS-staterne og Det Schweiziske Forbund, hvorfor WM’s aktiviteter i den omhandlede periode skal henføres særskilt under hver af disse staters lovgivninger.
25
Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig) gav WM medhold i det søgsmål, som han havde anlagt til prøvelse af den nævnte afgørelse, og fastslog, at der skulle udstedes en attest til ham, hvoraf det fremgik, at han i den omhandlede periode var omfattet af den østrigske socialsikringsordning.
26
Den nævnte domstol fastslog, at den i hovedsagen omhandlede situation skulle undersøges på grundlag af EØS-aftalen for så vidt angår den i Østrig og Liechtenstein udøvede virksomhed og på grundlag af aftalen om fri bevægelighed for så vidt angår den i Østrig og Schweiz udøvede virksomhed, og at det i denne henseende er afgørende at fastlægge. om den erhvervsvirksomhed, som WM havde udøvet i Schweiz, udgjorde en ændring som omhandlet i artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004, således at forordning nr. 1408/71 ikke længere finder anvendelse i den foreliggende sag.
27
Efter at have foretaget sin prøvelse fastslog den nævnte domstol for det første, at hvad angår EØS-aftalen var WM i henhold til artikel 14a i forordning nr. 1408/71 omfattet af den østrigske socialsikringslovgivning for så vidt angår erhvervsvirksomhed udøvet i de nævnte stater. Ifølge domstolen var udøvelsen af yderligere sideløbende erhvervsvirksomhed i Schweiz ikke relevant i henhold til denne aftale og indebar derfor ingen ændring i forhold til den hidtil gældende situation som omhandlet i artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004. Den nævnte domstol fastslog for det andet, at for så vidt angår aftalen om fri bevægelighed var WM i overensstemmelse med artikel 13 i forordning nr. 883/2004 ligeledes omfattet af den østrigske socialsikringslovgivning, eftersom han i Østrig, hvor han var bosiddende, udøvede den væsentligste del af sin erhvervsmæssige virksomhed.
28
Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol, Østrig), som er den forelæggende ret, og for hvilken SVS har iværksat revisionsanke til prøvelse af den nævnte afgørelse, har anført, at fastlæggelsen af den socialsikringslovgivning, der finder anvendelse på en unionsborger, som udøver erhvervsvirksomhed i flere medlemsstater, er reguleret i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med forordning nr. 987/2009. Den nævnte domstol er af den opfattelse, at disse forordninger finder anvendelse i forbindelserne med andre stater gennem overenskomster, bl.a. på EØS-staterne – herunder Fyrstendømmet Liechtenstein – i medfør af EØS-aftalen samt Det Schweiziske Forbund i medfør af aftalen om fri bevægelighed.
29
Den forelæggende ret ønsker oplysninger om, hvorvidt den tilgang, der består i inden for rammerne af EØS-aftalen på den ene side og inden for rammerne af aftalen om fri bevægelighed på den anden side særskilt at undersøge, hvilken socialsikringslovgivning der finder anvendelse i henhold til de i forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004 fastsatte regler, er i overensstemmelse med det i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 og i artikel 11 i forordning nr. 883/2004 fastsatte princip om, at kun én lovgivning finder anvendelse. Det kan nemlig ikke udelukkes, at en sådan særskilt undersøgelse under andre omstændigheder end de i hovedsagen omhandlede kan føre til, at forskellige lovgivninger finder anvendelse samtidigt for den samme person og for den samme periode. Den forelæggende ret finder det derfor nødvendigt at forelægge Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004 finder anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, og hvorledes de i bekræftende fald skal anvendes.
30
Såfremt Domstolen måtte finde, at de nævnte forordninger finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, ønsker den forelæggende ret desuden oplyst, hvorledes den i artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004 fastsatte overgangsbestemmelse skal fortolkes i en situation som den i hovedsagen omhandlede.
31
Den forelæggende ret har anført, at inden den omhandlede periode og påbegyndelsen af den yderligere erhvervsvirksomhed i Schweiz var WM, der udøvede selvstændig virksomhed samtidigt i Østrig og Liechtenstein, på grund af sin bopæl i Østrig omfattet af den østrigske lovgivning i henhold til artikel 14a, nr. 2), i forordning nr. 1408/71. Forordning nr. 883/2004, som har erstattet forordning nr. 1408/71, fastsætter i artikel 13, stk. 2, at i tilfælde af selvstændig virksomhed udøvet i flere medlemsstater finder lovgivningen i bopælsmedlemsstaten kun anvendelse, såfremt en væsentlig del af virksomheden ligeledes udøves dér, og at det i modsat fald er lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for den berørte persons virksomhed befinder sig, som finder anvendelse. Den liechtensteinske lovgivning bør således finde anvendelse på WM i den omhandlede periode, idet han udøvede en væsentlig del af sin virksomhed i Liechtenstein. I henhold til artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004 fortsatte den østrigske socialsikringslovgivning imidlertid med at finde anvendelse på ham, eftersom hans situation ikke havde ændret sig efter denne forordnings ikrafttræden.
32
Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den omstændighed, at WM, der allerede udøver en erhvervsaktivitet i to stater – hvoraf én er en EU-medlemsstat, og én er en EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen – påbegynder en supplerende erhvervsaktivitet af ringe omfang i en tredjestat, nemlig Det Schweiziske Forbund, udgør en ændring af »den hidtil gældende situation« som omhandlet i artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004.
33
På denne baggrund har Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal de EU-retlige bestemmelser om fastlæggelse af[,] hvilken socialsikringslovgivning [...] der skal anvendes i henhold til [forordning nr. 883/2004], sammenholdt med [forordning nr. 987/2009], finde anvendelse på en situation, hvor en [unionsborger] sideløbende udøver virksomhed i en EU-medlemsstat, en [EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen] (konkret Liechtenstein)[,] og Schweiz?
Såfremt det første spørgsmål skal besvares bekræftende:
2)
Skal [forordning nr. 883/2004], sammenholdt med [forordning nr. 987/2009], i en sådan situation anvendes således, at spørgsmålet om[,] hvilken socialsikringslovgivning [...] der finder anvendelse, bedømmes særskilt for så vidt angår henholdsvis forholdet mellem EU-medlemsstaten og [den EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen,] og forholdet mellem EU-medlemsstaten og [Det Schweiziske Forbund], og der følgelig skal udstedes en særskilt attest om de gældende retsforskrifter for hvert af disse forhold?
3)
Er der tale om en ændring af den »[hidtil] gældende situation« som omhandlet i artikel 87, stk. 8, i [forordning nr. 883/2004], når der indledes virksomhed i en yderligere stat, som er omfattet af nævnte forordning, selv hvis dette hverken i henhold til [forordning nr. 883/2004] eller [forordning nr. 1408/71] ville indebære en ændring af[,] hvilke retsforskrifter [...] der finder anvendelse, og den pågældende virksomhed udøves i et så begrænset omfang, at der kun oppebæres omkring 3% af den samlede indkomst herved?
Har det i denne forbindelse betydning, om den i [det] andet spørgsmål omhandlede koordinering skal ske særskilt for så vidt angår henholdsvis det bilaterale forhold mellem de hidtil berørte stater og det bilaterale forhold mellem en af de hidtil berørte stater og den »yderligere« stat?«
Om de præjudicielle spørgsmål
34
Med de tre spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004, sammenholdt med forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at de finder anvendelse på en situation, hvor en unionsborger, der udøver selvstændig erhvervsvirksomhed samtidigt i en EU-medlemsstat og en EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen, påbegynder yderligere selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz. I bekræftende fald ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den socialsikringslovgivning, som i henhold til disse forordninger finder anvendelse på en sådan situation, skal fastlægges særskilt, dvs. dels på grundlag af EØS-aftalen for så vidt angår forholdet mellem medlemsstaten og den EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen, dels på grundlag af aftalen om fri bevægelighed for så vidt angår forholdet mellem EU-medlemsstaten og Det Schweiziske Forbund.
35
Det skal indledningsvis bemærkes, at EØS-aftalen i artikel 28-30 og i bilag VI hertil (social sikring) bestemmer, at forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 finder anvendelse i de situationer, der involverer EU-medlemsstaterne og Fyrstendømmet Liechtenstein. Tilsvarende fastsætter aftalen om fri bevægelighed – navnlig aftalens artikel 8 og bilag II til aftalen – at disse forordninger finder anvendelse i de situationer, der involverer EU-medlemsstaterne og Det Schweiziske Forbund.
36
Det følger heraf, at forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 finder anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en unionsborger, der samtidigt udøver en selvstændig erhvervsaktivitet i Østrig og Liechtenstein, påbegynder en yderligere selvstændig erhvervsaktivitet i Schweiz.
37
Enhver anden fortolkning ville være ensbetydende med at forhindre unionsborgeren i at drage fordel af de rettigheder, som denne er tillagt i henhold til forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, og følgelig til at stille den pågældende ufordelagtigt alene af den grund, at vedkommende har udøvet sin ret til fri bevægelighed ikke blot i Liechtenstein, men også i Schweiz.
38
Det fremgår af Domstolens praksis, at den ved aftalen om fri bevægelighed sikrede frie bevægelighed for personer ville hindres, såfremt en statsborger i en kontraherende part stilles ringere i sin oprindelsesstat alene på grund af, at vedkommende har udøvet sin ret til fri bevægelighed (dom af 26.2.2019, Wächtler, C-581/17, EU:C:2019:138, præmis 53). En sådan fortolkning ville også være i strid med den omstændighed, at EØS-aftalen gør det muligt for de islandske, liechtensteinske og norske statsborgere at påberåbe sig de rettigheder på Unionens område, som de er tillagt i medfør af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, men begunstiger samtidig de af medlemsstaternes statsborgere, som kan støtte ret på disse rettigheder i de nævnte stater (dom af 26.9.2013, Det Forenede Kongerige mod Rådet, C-431/11, EU:C:2013:589, præmis 55).
39
Det skal i øvrigt bemærkes, at anvendelsen af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 på en situation som den i hovedsagen omhandlede, der involverer tre forskellige stater, nedbringer risikoen for, at den berørte person samtidigt er omfattet af socialsikringslovgivningen i flere stater, eftersom det i overensstemmelse med det med disse forordninger forfulgte princip om, at kun én lovgivning finder anvendelse, forholder sig således, at de personer, der er omfattet af disse forordninger, alene skal undergives lovgivningen i én medlemsstat, idet det således tilsigtes at undgå de komplikationer, som kan følge af den samtidige anvendelse af flere nationale lovgivninger, og at afskaffe de vanskeligheder, som for de personer, der flytter inden for Unionen, i de EFTA-lande, der er parter i EØS-aftalen, og i Schweiz, vil være konsekvensen af en fuldstændig eller delvis kumulation af de lovgivninger, der finder anvendelse (jf. i denne retning dom af 6.6.2019, V, C-33/18, EU:C:2019:470, præmis 42, og af 13.10.2022, Raad van bestuur van de Sociale verzekeringbank (Perioder mellem vikaransættelser), C-713/20, EU:C:2022:782, præmis 39).
40
Hvad angår de nærmere regler for anvendelsen af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 på en situation som den i hovedsagen omhandlede må det fastslås, at for så vidt som disse forordninger finder anvendelse på grundlag af to forskellige retsgrundlag, nemlig EØS-aftalen og aftalen om fri bevægelighed, skal fastlæggelsen af, hvilken socialsikringslovgivning der finder anvendelse på den berørte person i den omhandlede periode, logisk set afspejle denne todeling.
41
I det foreliggende tilfælde skal de nævnte forordninger således anvendes særskilt, dvs. på den ene side for så vidt angår forholdet mellem Republikken Østrig og Fyrstendømmet Liechtenstein på grundlag af EØS-aftalen, således som dette allerede var tilfældet, inden WM påbegyndte en supplerende selvstændig erhvervsaktivitet i Schweiz, og på den anden side for så vidt angår forholdet mellem Republikken Østrig og Det Schweiziske Forbund på grundlag af aftalen om fri bevægelighed.
42
Hvad for det første angår EØS-aftalen, som bl.a. regulerer de situationer, der involverer Republikken Østrig og Fyrstendømmet Liechtenstein, bestemmer artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 883/2004, at den berørte person kun er omfattet af bopælsmedlemsstatens lovgivning, såfremt den pågældende dér udøver en væsentlig del af sin virksomhed. I artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 præciseres det, at ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i forordning nr. 883/2004 udøves »en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter. For at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages der ved selvstændig virksomhed hensyn til omsætningen, arbejdstiden, antallet af leverede tjenesteydelser og/eller indtægten. I forbindelse med en samlet vurdering gælder det, at når mindre end 25% med hensyn til disse kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.
43
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at WM i den omhandlede periode samtidigt udøvede sine erhvervsaktiviteter i Østrig og i Liechtenstein, og at disse udgjorde henholdsvis 19% og 78% af hans indkomst. Den erhvervsvirksomhed, som han i den omhandlede periode udøvede i den medlemsstat, hvor han var bosiddende, nemlig Republikken Østrig, udgjorde derfor mindre end 25% af hans indkomst. Han kan derfor ikke anses for på daværende tidspunkt at udøve en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat.
44
Artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 883/2004 fastsætter, at hvis den berørte person ikke er bosat i den medlemsstat, hvor den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed, er vedkommende omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for dennes virksomhed befinder sig. Det fremgår af artikel 14, stk. 9, i forordning nr. 987/2009, at en selvstændig erhvervsdrivendes »interessecenter« – som omhandlet i nævnte artikel 13, stk. 2, litra b) – fastlægges ved, at samtlige aspekter af vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed tages i betragtning, herunder navnlig det sted, hvor den pågældendes faste og permanente forretningssted er beliggende, virksomhedens sædvanlige karakter eller varighed, antallet af leverede tjenesteydelser og den pågældendes hensigter, således som de fremgår af omstændighederne.
45
Eftersom WM i den omhandlede periode udøvede størstedelen af sine erhvervsaktiviteter i Liechtenstein – hvorved interessecentret for hans virksomhed befandt sig i denne stat – skulle han i henhold til artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 14, stk. 9, i forordning nr. 987/2009, være omfattet af den liechtensteinske socialsikringslovgivning i den omhandlede periode.
46
I denne periode var WM følgelig principielt omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han var omfattet af i henhold til afsnit II i forordning nr. 1408/71, dvs. den østrigske socialsikringslovgivning.
47
Det skal imidlertid bemærkes, at artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004 i en sådan situation bestemmer, at den socialsikringslovgivning, der finder anvendelse i henhold til afsnit II i forordning nr. 1408/71, fortsat finder anvendelse, såfremt den hidtil gældende situation ikke har ændret sig, dog ikke længere end ti år fra anvendelsen af forordning nr. 883/2004.
48
Det er derfor vigtigt at undersøge, om den hidtil gældende situation ikke ændrede sig i den omhandlede periode, eftersom den østrigske socialsikringslovgivning i bekræftende fald fortsat skulle finde anvendelse på WM. Med henblik herpå skal det særligt fastlægges, om den omstændighed, at sidstnævnte, som allerede udøvede selvstændig erhvervsvirksomhed samtidigt i en EU-medlemsstat, nemlig Republikken Østrig, og i en EFTA-medlemsstat, der er part i EØS-aftalen, nemlig Fyrstendømmet Liechtenstein, sideløbende i Schweiz påbegyndte supplerende selvstændig erhvervsvirksomhed, som udgjorde 3% af hans samlede indkomst, udgør »[en ændring af] den hidtil gældende situation« som omhandlet i artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004.
49
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, således som Europa-Kommissionen har gjort det i sit skriftlige indlæg, at inden for rammerne af EØS-aftalen, der bl.a. regulerer forholdet mellem Republikken Østrig og Fyrstendømmet Liechtenstein, er Det Schweiziske Forbund et tredjeland. Følgelig er den berørte persons udøvelse af en erhvervsaktivitet i Schweiz uden relevans i forbindelse med den prøvelse, der skal foretages.
50
Det følger heraf, at selv om WM udøvede supplerende selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz i den omhandlede periode, havde den situation, der forelå før ikrafttrædelsen af forordning nr. 883/2004, ikke ændret sig. Han burde derfor i henhold til denne forordnings artikel 87, stk. 8, fortsat være omfattet af den østrigske socialsikringslovgivning.
51
Hvad for det andet angår aftalen om fri bevægelighed, som bl.a. regulerer de situationer, der involverer Republikken Østrig og Det Schweiziske Forbund, skal det bemærkes, at WM i det foreliggende tilfælde i den omhandlede periode samtidigt udøvede selvstændig erhvervsvirksomhed i Østrig og Schweiz, der udgjorde henholdsvis ca. 19% og 3% af hans indkomst. Selv om den erhvervsaktivitet, som han udøvede i Østrig, hvor han var bosiddende, var størst, udgjorde den mindre end 25% af hans indkomst. I henhold til artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 kunne WM derfor ikke være omfattet af artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 883/2004, men skulle i henhold til sidstnævnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), være omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor interessecentret for hans virksomhed befandt sig.
52
Eftersom WM i den omhandlede periode var bosat i Østrig og i henhold til aftalen om fri bevægelighed dér udøvede størstedelen af sine aktiviteter, var interessecentret for hans virksomhed beliggende i Østrig. WM skulle derfor være omfattet af den østrigske socialsikringslovgivning.
53
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af den omstændighed, at den pågældende i den omhandlede periode i Liechtenstein sideløbende ligeledes udøvede selvstændig erhvervsvirksomhed, der udgjorde 78% af hans indkomst. Således som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, er denne omstændighed nemlig ikke relevant i forhold til aftalen om fri bevægelighed, eftersom Fyrstendømmet Liechtenstein inden for rammerne af denne aftale udgør en tredjestat.
54
Det følger heraf, at i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004 – der finder anvendelse på den i hovedsagen omhandlede situation i medfør af EØS-aftalen og aftalen om fri bevægelighed, som skal undersøges særskilt – finder én og samme socialsikringslovgivning anvendelse på WM i den omhandlede periode, nemlig den østrigske lovgivning, således at de kompetente myndigheder kun skal udstede en enkelt attest.
55
De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004, sammenholdt med forordning nr. 987/2009, skal fortolkes således, at de i medfør af EØS-aftalen og i medfør af aftalen om fri bevægelighed finder anvendelse på en situation, hvor en unionsborger, der udøver selvstændig erhvervsvirksomhed samtidigt i en EU-medlemsstat og en EFTA-stat, der er part i EØS-aftalen, påbegynder yderligere selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz. I henhold til de relevante bestemmelser i disse forordninger skal den socialsikringslovgivning, der finder anvendelse, fastlægges særskilt på grundlag af dels EØS-aftalen, dels aftalen om fri bevægelighed.
Sagsomkostninger
56
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:
Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 631/2004 af 31. marts 2004, og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, sammenholdt med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012,
skal fortolkes således, at
de i medfør af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, som ændret ved aftalen om Republikken Bulgariens og Rumæniens deltagelse i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og i medfør af aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, der blev undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999, finder anvendelse på en situation, hvor en unionsborger, der udøver selvstændig erhvervsvirksomhed samtidigt i en EU-medlemsstat og en stat i Den Europæiske Frihandelssammenslutning, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, påbegynder yderligere selvstændig erhvervsvirksomhed i Schweiz. I henhold til de relevante bestemmelser i disse forordninger skal den socialsikringslovgivning, der finder anvendelse, fastlægges særskilt på grundlag af dels aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, dels aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.