61990CC0001_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Lov nr. 20 af 25. juli 1985, vedtaget af den selvstyrende region Cataloniens parlament, om forebyggelse og bistand vedroerende produkter, der kan medfoere afhaengighed (herefter benaevnt "lov nr. 20/85") (1), bestemmer i artikel 19:
"1. Det er ikke tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. eller derover i massemedier henhoerende under Generalitat eller Cataloniens lokale forvaltning. Forbuddet omfatter ikke indirekte reklame fra sponsorer eller faste reklametavler, som indgaar i programmer, der ikke er egentlige reklameudsendelser, f.eks. sportstransmissioner.
2. Det er ikke tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover
a) paa gader, pladser, i parker, paa veje og andre offentlige faerdselsaarer, paa plankevaerker, mure, tavler eller andre reklamemedier i det fri, bortset fra skiltning for produktions- eller salgssteder,
b) i biografer,
c) i offentlige transportmidler."
Lovens artikel 25 indeholder et stort set tilsvarende forbud med hensyn til reklame for tobaksvarer.
I medfoer af forbuddet efter ovennaevnte bestemmelser og gennemfoerelsesbestemmelserne i dekret nr. 9 af 16. januar 1986 (2) idoemte sagsoegte i hovedsagen, Generaldirektoratet for Offentlig Sundhed under Generalitat de Cataluña, i sommeren 1988 sagsoegerne i hovedsagen, Aragonesa de Publicidad Exterior SA (herefter benaevnt "Aragonesa") og Publivía SAE (herefter benaevnt "Publivía") boeder paa henholdsvis 75 000 og 225 000 PTA, efter at det var fastslaaet, at der paa reklametavler, som selskaberne havde opsat langs offentlige veje, reklameredes for tobaksvarer og alkoholholdige drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover (herefter benaevnt "staerke drikke").
2. Hverken Aragonesa eller Publivía bestred de faktiske omstaendigheder, der foreholdtes dem, men anlagde sag til proevelse af boedeafgoerelserne. For Tribunal Superior de Justicia de Cataluña gjorde de gaeldende, at lov nr. 20/85 og navnlig ovennaevnte artikel 19 (om forbud mod at reklamere for staerke drikke) og 25 (om forbud mod at reklamere for tobaksvarer) samt gennemfoerelsesbestemmelserne i dekret nr. 9/86, i henhold til hvilke boederne var paalagt, er uforenelige med EOEF-Traktatens artikel 30 og derfor ikke kan anvendes.
Som led i behandlingen af sagerne forelagde Tribunal Superior de Justicia de Cataluña ved kendelser af 7. november 1989 (Aragonesa de Publicidad Exterior SA mod Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña) og af 29. november 1989 (Publivía SAE mod Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña) foelgende praejudicielle spoergsmaal for Domstolen:
"1) Udgoer en lov i en medlemsstat (eller i dette tilfaelde en lov vedtaget af et parlament i en selvstyrende region inden for en medlemsstat, som efter national ret har lovgivningskompetence vedroerende bestemte anliggender), hvorefter det inden for lovens territoriale anvendelsesomraade ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover a) i massemedier, b) paa gader og veje, bortset fra skiltning for produktions- eller salgssteder, c) i biografer og d) i offentlige transportmidler, en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i henhold til EOEF-Traktatens artikel 30?
2) Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende spoerges: Skal EOEF-Traktatens artikel 36, foerste punktum, fortolkes saaledes, at en medlemsstat lovligt - inden for visse omraader - kan forbyde reklamer for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover af hensyn til beskyttelse af menneskers sundhed som anerkendt i national lov?
3) Kan et forbud som det ovenfor naevnte, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne?" (3).
Da de forelagte praejudicielle spoergsmaal var ens og de faktiske, retlige og processuelle omstaendigheder mutatis mutandis er de samme, traf Domstolen bestemmelse om forening af sagerne C-1/90 og C-176/90.
3. Et reklameforbud som det, der er fastsat i artikel 19 i lov nr. 20/85, er uden nogen tvivl bestemmelser for handelen, som i henhold til dommen i Dassonville-sagen direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet (4). Et reklameforbud kan saaledes goere afsaetningen af indfoerte varer vanskeligere og/eller mindre attraktiv og dermed udgoere en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til Traktatens artikel 30, hvilket Domstolen udtrykkeligt anerkendte i dommen af 10. juli 1980, sag 152/78, Kommissionen mod Frankrig, som ogsaa vedroerte et forbud mod at reklamere for alkoholholdige drikkevarer (5).
Sagsoegte i hovedsagen og Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at formaalet med reklameforbuddet er at beskytte den offentlige sundhed, og at det, trods den (potentielle) hindring, det udgoer for handelen inden for Faellesskabet, derfor alligevel er foreneligt med Traktatens artikel 30. Sagsoegerne i hovedsagen er ikke enige i det synspunkt.
Finder EOEF-Traktatens artikel 36 anvendelse?
4. Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen er det omtvistede reklameforbud principielt diskriminerende bestemmelser for handelen. Jeg er ikke enig i det synspunkt (jf. nedenfor under punkt 10). Saafremt den nationale retsinstans imidlertid maatte vaere af den opfattelse, at der i den foreliggende sag er tale om diskriminerende bestemmelser, kan reklameforbuddet alligevel vaere foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 30, nemlig i medfoer af artikel 36. Artikel 36, foerste punktum, bestemmer, at "bestemmelserne i artiklerne 30-34 er ikke til hinder for saadanne forbud eller restriktioner vedroerende indfoersel ..., som er begrundet i hensyn til ... beskyttelse af menneskers ... liv og sundhed". Selv diskriminerende bestemmelser for handelen, som har til formaal at beskytte den offentlige sundhed, kan saaledes vaere lovlige, saafremt de opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 36, andet punktum, og naermere praeciseret i Domstolens praksis. Som jeg vil forklare i de foelgende afsnit, finder jeg i modsaetning til sagsoegerne, at disse betingelser klart er opfyldt i den foreliggende sag.
5. Ifoelge Domstolens faste praksis kan medlemsstaterne ikke paaberaabe sig EOEF-Traktatens artikel 36 som begrundelse for restriktive handelshindringer, naar faellesskabsdirektiver foreskriver fuldstaendig harmonisering af alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at sikre beskyttelsen af de hensyn, der er opregnet i naevnte artikel (6). Med hensyn til reklame for alkoholholdige drikkevarer er der paa nuvaerende tidspunkt kun faellesskabsbestemmelser om tv-reklamer, og efter de naevnte bestemmelser, som findes i direktiv 89/552/EOEF, skal medlemsstaterne foerst ivaerksaette de love og administrative bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivet, med virkning fra den 3. oktober 1991 (7). Paa nuvaerende tidspunkt kan man derfor ikke tale om en fuldstaendig harmonisering, saaledes at der kan henvises til EOEF-Traktatens artikel 36, hvilket sagsoegerne i hovedsagen i oevrigt ikke har bestridt.
6. Det fremgaar ogsaa af Domstolens faste praksis, at EOEF-Traktatens artikel 36 kun kan paaberaabes som begrundelse for bestemmelser for handelen som det i hovedsagen omtvistede reklameforbud, saafremt de paagaeldende bestemmelser opfylder de krav med hensyn til noedvendighed og proportionalitet, der er opstillet i naevnte artikel.
7. Med hensyn til kravet om noedvendighed maa det undersoeges, om det paagaeldende reklameforbud faktisk er egnet til at beskytte den offentlige sundhed og bekaempe alkoholisme, altsaa om reklameforbuddet er af en saadan art, at disse formaal kan naas, eller om der findes andre muligheder, som lige saa effektivt beskytter den offentlige sundhed og samtidig begraenser samhandelen mindre. Lad mig foerste bemaerke, at Domstolen i ovennaevnte dom af 10. juli 1980, sag 152/78, Kommissionen mod Frankrig, udtrykkeligt anerkendte, at det kan ikke bestrides, at reklame for alkoholholdige drikkevarer udgoer en tilskyndelse til forbrug, og at der saaledes er en forbindelse mellem reklamereglerne for alkoholholdige drikkevarer og kampen mod alkoholisme og beskyttelsen af den offentlige sundhed (8). Aragonesa og Publivía har imidlertid fremhaevet, at reklameforbuddet i den foreliggende sag alene vedroerer staerke drikke, mens det ikke omfatter drikkevarer med et lavere alkoholindhold, som udgoer 94,7% af alkoholforbruget. De har bemaerket, at hvis myndighederne for alvor vil bekaempe alkoholismen, maa de ogsaa forbyde reklame for svagere alkoholiske drikke. Saadanne drikke, som f.eks. vin og oel, medfoerer i kraft af deres relativt lave pris og de betydelige kvanta, der indtages, mindst samme afhaengighed, hvis ikke mere, og de unge kan endvidere lettere skaffe sig dem.
Selv om man antog, at staerke drikke ikke i sig selv er mere skadelige for den offentlige sundhed paa grund af deres hoeje alkoholindhold end svagere alkoholiske drikke (9), indebaerer det ikke, at kun et forbud mod at reklamere for alle alkoholholdige drikkevarer er egnet til at beskytte den offentlige sundhed. Det er klart, at baade forbrugsvanerne og de erhvervsdrivende generelt er forskellige, alt efter om der er tale om staerke eller svage drikke, og efter min opfattelse er det derfor ikke urimeligt at gaa trinvis frem i kampen mod alkoholisme og bekaempe misbruget af staerke drikke med saerlige midler og strengere end misbruget af svagere drikke (10). I oevrigt tilkommer det medlemsstaterne at afgoere, hvor langt de vil straekke beskyttelsen af den offentlige sundhed inden for et bestemt omraade (11).
Efter min opfattelse kan man desuden ikke forestille sig andre bestemmelser, som hindrer samhandelen mindre. Naar sigtet er at undgaa, at befolkningen imod sin vilje og paa offentlige steder eller via medier, der kontrolleres af offentlige myndigheder (12), direkte tilskyndes til at indtage et produkt, der er sundhedsskadeligt, kan jeg ikke forestille mig noget effektivt alternativ til det paagaeldende reklameforbud (13).
8. For saa vidt angaar kravet om proportionalitet er det omtvistede reklameforbud og den deraf foelgende hindring af de frie varebevaegelser efter min opfattelse ikke urimelige i forhold til det formaal, der forfoelges med forbuddet, og det saaledes opnaaede resultat. Reklameforbuddet goer ikke import- og afsaetning af staerke drikke umulig, men kun vanskeligere. Man kan heller ikke haevde, at reklameforbuddet foerst og fremmest har til formaal at regulere handelsstroemmene inden for Faellesskabet (14). Endelig boer det bemaerkes, at forbuddet ikke omfatter alle former for reklame. Der kan f.eks. fortsat reklameres for staerke drikke i aviser, kommercielt fjernsyn og paa sportspladser. Det maa saaledes konkluderes, at den hindring for samhandelen, reklameforbuddet medfoerer, ikke kan true den oekonomiske integration, og at forbuddet ikke er urimeligt i forhold til det forfulgte formaal med hensyn til beskyttelse af den offentlige sundhed.
9. Endelig skal jeg undersoege, om reklameforbuddet udgoer et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne i henhold til artikel 36, andet punktum.
Bestemmelser for handelen udgoer et middel til vilkaarlig forskelsbehandling, saafremt der herved indfoeres en forskelsbehandling mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte produkter ud fra hensyn, der hverken er objektive eller begrundede (15). Sagsoegerne i hovedsagen har anfoert, at det kriterium med hensyn til et alkoholindhold paa 23 % vol., der er lagt til grund for sondringen mellem staerke drikke og svagere drikke, hverken er objektivt eller begrundet. Formaalet hermed er navnlig at undtage svagere alkoholiske drikke, som i stort omfang produceres i Catalonien, fra reklameforbuddet, og at lade staerke drikke, som i det vaesentlige fremstilles uden for Catalonien, vaere omfattet af forbuddet. Sagsoegerne har endvidere fremhaevet, at de catalanske myndigheder ikke i de indlaeg, de har indgivet til Domstolen, har henvist til videnskabelige undersoegelser, hvoraf det fremgaar, at graensen paa 23% ikke er vilkaarlig, men objektivt begrundet (16). Naar der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser, og ethvert kriterium altid vil rumme et islaet af vilkaarlighed, mener jeg trods alt, at kriteriet om et alkoholindhold paa 23 % vol. ikke er urimeligt som grundlag for sondringen mellem svage og staerke drikke. Efter det oplyste svarer den graense (mere eller mindre) til sondringen mellem de alkoholholdige drikkevarer, der fremkommer ved gaering, og dem, der fremkommer ved destillation (17), en sondring, som svarer til forskellene med hensyn til forbrugsvaner og de erhvervsdrivende. Dommen i Blesgen-sagen, hvor Domstolen stod over for et kriterium om et alkoholindhold paa 22%, som Domstolen ikke havde betaenkeligheder ved, kan ogsaa pege i retning af, at kriteriet er relevant (18).
Bestemmelser for handelen udgoer en skjult begraensning af samhandelen inden for Faellesskabet, saafremt bestemmelsernes begraensende virkning for samhandelen ikke kun omfatter, hvad der er noedvendigt af hensyn til beskyttelsen af det hensyn, bestemmelserne sigter til. Som jeg allerede har konstateret ovenfor (punkt 7), er dette imidlertid ikke tilfaeldet i den foreliggende sag.
Konklusionen er saaledes, at alle betingelserne efter artikel 36 er opfyldt, og at bestemmelser for handelen, som f.eks. det her omtvistede reklameforbud, hvis formaal er at beskytte den offentlige sundhed - uanset om de er udtryk for forskelsbehandling, hvilket ikke er tilfaeldet (jf. nedenfor) - ikke er uforenelige med EOEF-Traktatens artikel 30, jf. artikel 36.
Er den offentlige sundhed et tvingende hensyn?
10. Ud fra de oplysninger, der er fremkommet for Domstolen, er jeg som allerede naevnt enig med Kommissionen og sagsoegte i hovedsagen i, at det reklameforbud, der omtvistes i den foreliggende sag, ikke er en diskriminerende bestemmelse for handelen, men at det tvaertimod uden forskel finder anvendelse paa indfoerte og indenlandsk fremstillede staerke drikke.
Sagsoegerne har anfoert, at reklameforbuddet reelt foerer til en forskelsbehandling af indfoerte produkter. De har ikke bestridt, at der i sagen ikke er tale om bestemmelser, der formelt er diskriminerende, idet reklameforbuddet i henhold til artikel 19 i lov nr. 20/85 omfatter alle staerke drikke, uanset oprindelse. De har imidlertid fremhaevet, at det catalanske forbud mod at reklamere for staerke drikke i praksis navnlig rammer staerke drikke, der ikke er catalanske, idet saadanne drikkevarer kun fremstilles i begraenset omfang i Catalonien. De har ogsaa understreget, at de svagere alkoholiske drikke vin og "cava", som derimod fremstilles i store maengder i Catalonien, ikke er omfattet af reklameforbuddet og dermed indirekte er bedre stillet. De vil heller ikke afvise, at forbuddet ogsaa rammer indenlandsk fremstillede staerke drikke, dvs. spanske (19), men bemaerket, at eftersom det ikke er Spanien, men Catalonien, der har indfoert forbuddet, kan man drage den slutning, at det udgoer en skjult, diskriminerende bestemmelse for handelen, idet det ikke saerligt kraenker catalanske interesser, men tvaertimod indirekte fremmer dem.
Publivía har desuden anfoert, at selv om reklameforbuddet ogsaa omfatter indenlandsk fremstillede staerke drikke, rammer det dog importerede staerke drikke langt haardere, eftersom importerede staerke drikke i modsaetning til spanske staerke drikke endnu er lidet kendte af de catalanske forbrugere, og at det derfor bestemt er noedvendigt at reklamere for disse drikkevarer for at sikre, at de kan afsaettes og traenge ind paa markedet. Reklameforbuddet finder derfor heller ikke anvendelse uden forskel paa importerede og spanske staerke drikke.
11. Normalt burde det naeppe vaere noedvendigt at komme naermere ind paa det spoergsmaal, idet forholdet jo er det, at selv om bestemmelser for handelen er diskriminerende, kan de ogsaa - hvilket jeg har forsoegt at bevise ovenfor - falde ind under undtagelsesbestemmelsen med hensyn til den offentlige sundhed, der er fastsat i EOEF-Traktatens artikel 36. I deres argumentation har Kommissionen og den catalanske regering (i dens indlaeg for Domstolen i Publivía-sagen) rejst det spoergsmaal, om reklameforbuddet - hvis det antages, at det ikke er diskriminerende - maa anses for foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 30 i medfoer af Domstolens praksis paa grundlag af "Cassis de Dijon"-sagen eller i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 36. Med henblik paa at forsyne den forelaeggende retsinstans med alle de faellesskabsretlige fortolkningsbidrag, der kan vaere nyttige ved dens afgoerelse af, om bestemmelserne er udtryk for forskelsbehandling, og - hvis dette ikke er tilfaeldet - ved dens soegen efter det praecise hensyn, der bevirker, at de er forenelige med artikel 30, vil jeg tage stilling til begge disse punkter.
12. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt reklameforbuddet er udtryk for forskelsbehandling, skal jeg foerst bemaerke, saaledes som Domstolen udtrykkeligt fastslog i dom af 20. marts 1990, Du Pont de Nemours Italiana (20), praemis 12 og 13, at selv om en statslig foranstaltnings restriktive virkninger ikke begunstiger alle indenlandske varer, men kun varer fra et bestemt omraade i den paagaeldende medlemsstat, er saadanne bestemmelser udtryk for forskelsbehandling i henhold til Domstolens praksis.
Der er imidlertid andre forhold, som giver grundlag for at antage, at reklameforbuddet efter det i sagen oplyste ikke er diskriminerende. For det foerste skal jeg understrege - i modsaetning til, hvad Aragonesa og Publivía forsoeger at overbevise os om - at den catalanske produktion af staerke drikke slet ikke er ubetydelig (21), og at reklameforbuddet saaledes ogsaa reelt rammer catalanske interesser. For det andet er det for mig at se paa ingen maade sikkert, at den lokale produktion af svage drikke indirekte begunstiges af reklameforbuddet for staerke drikke; dette forudsaetter nemlig, at de staerke og de svage drikke konkurrerer med hinanden. Det maa ogsaa naevnes, at selv om der i Catalonien fremstilles betydelige maengder af svage drikke (og navnlig af vin og "cavas"), og disse drikke ikke er omfattet af reklameforbuddet, importeres der ogsaa mange svage alkoholiske drikke, som heller ikke er omfattet af reklameforbuddet. Endelig er jeg ikke overbevist om, saaledes som Publivía har anfoert, at de indfoerte staerke drikke, i modsaetning til spansk fremstillede staerke drikke, endnu kun er lidet kendt af catalanske forbrugere, og at reklameforbuddet derfor skulle ramme indfoerte drikkevarer haardere. Det fremgaar af det i sagen oplyste, at der i 1988 fra udlandet indfoertes for 4,3 mia. PTA staerke drikke til Catalonien, mens forbruget af saadanne drikke androg 7,3 mia. PTA. Den oversigt, de catalanske myndigheder har vedlagt som bilag til deres indlaeg, viser ogsaa, at der indfoeres og afsaettes mange forskellige staerke drikke i Catalonien (22).
Efter min opfattelse foelger det af de foregaaende bemaerkninger, at det omtvistede reklameforbud ikke er diskriminerende bestemmelser for handelen, men derimod bestemmelser, der uden forskel finder anvendelse paa indenlandsk fremstillede og indfoerte produkter.
13. Med hensyn til spoergsmaalet om, ud fra hvilket hensyn bestemmelser for handelen som de i sagen omtvistede kan begrundes, skal jeg foerst understrege, at for saa vidt som reklameforbuddet er en bestemmelse for handelen, der ikke er diskriminerende, er bestemmelsen saaledes ogsaa efter de konkrete omstaendigheder forenelig med Traktaten. Naar en medlemsstat, som jeg har paavist ovenfor (punkt 4-9), under givne omstaendigheder og ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed kan indfoere et diskriminerende reklameforbud for staerke drikke, kan den utvivlsomt under de samme omstaendigheder indfoere et reklameforbud, der ikke er diskriminerende.
Problemet er herefter, som jeg allerede har fremhaevet, om den paagaeldende (ikke diskriminerende) bestemmelse i saa fald falder uden for anvendelsesomraadet for artikel 30 i medfoer af et tvingende hensyn, som er anerkendt i henhold til "Cassis de Dijon"-dommen, eller om den principielt er omfattet af naevnte anvendelsesomraade, men er undtaget herfra i medfoer af et af de i artikel 36 naevnte hensyn. Det, der har givet anledning til spoergsmaalet, er, at Domstolen i selve Cassis de Dijon-dommen kendte for ret, at hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed var et tvingende hensyn, og at Domstolen ikke har fraveget dette standpunkt i senere domme (23). I de sidste ti aar har Domstolen dog i hver enkelt sag, som har drejet sig om, hvorvidt ikke-diskriminerende, samhandelshindrende bestemmelser, som forfulgte et formaal vedroerende beskyttelsen af den offentlige sundhed, var forenelige med EOEF-Traktatens artikel 30, undersoegt, om EOEF-Traktatens artikel 36 fandt anvendelse (24).
14. Det rejste spoergsmaal har kun beskeden eller ingen praktisk betydning, idet betingelserne for anvendelse af "Cassis de Dijon"-dommen og af artikel 36 er de samme (manglende harmonisering, undersoegelse af kriterierne om noedvendighed og proportionalitet, forbud mod vilkaarlig forskelsbehandling eller skjult begraensning af samhandelen (25)). Teoretisk kan man imidlertid forestille sig, at artikel 36 kun kommer i betragtning, naar det via "Cassis de Dijon"-dommen er fastslaaet, at forbudsbestemmelsen i artikel 30 finder anvendelse.
Trods dette teoretiske forbehold er jeg af den opfattelse, at Domstolen paa grundlag af sin nuvaerende praksis goer rettest i direkte at henvise til artikel 36, hvis man staar over for et begrundelseshensyn, der er opstillet i naevnte artikel. Efter min opfattelse er det ejendommeligt, at man, naar man har en klar bestemmelse, som udtrykkeligt omtaler den offentlige sundhed, alligevel paaberaaber sig endnu et uskrevent "tvingende hensyn", der vedroerer den offentlige sundhed. Hvis man vil, kan man i oevrigt afvise det teoretiske argument ved at sige, at begrebet "beskyttelse af den offentlige sundhed" i artikel 36 virker som et begrundet hensyn i relation til en diskriminerende bestemmelse, mens det bliver et tvingende hensyn i den i "Cassis de Dijon"-dommen forudsatte betydning, naar der er tale om en bestemmelse, der ikke er diskriminerende.
Selv om der som naevnt ovenfor er tale om et problem, der er uden stoerre interesse i praksis, vil det dog vaere oenskeligt, at Domstolen benytter den her givne lejlighed til at skabe den fornoedne klarhed paa det punkt.
15. Paa grundlag af ovennaevnte bemaerkninger skal jeg herefter foreslaa, at Domstolen besvarer de praejudicielle spoergsmaal som foelger:
"1) Bestemmelsen i artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den principielt er til hinder for bestemmelser, hvorefter det under visse omstaendigheder, uanset at der ikke er tale om et absolut forbud, ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover.
2) I mangel af faellesskabsbestemmelser herom er artikel 30 og 36 ikke til hinder for bestemmelser som dem, der er omtalt i svaret paa det foerste spoergsmaal, idet saadanne bestemmelser er noedvendige ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, og de heraf foelgende begraensninger for samhandelen inden for Faellesskabet ikke er urimelige i forhold til dette formaal, og de kan heller ikke antages at udgoere en vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) DOG nr. 572 af 7.8.1985, s. 465.
(2) DOG nr. 646 af 7.2.1986, s. 380.
(3) Det skal bemaerkes, at de praejudicielle spoergsmaal alene vedroerer forbuddet mod at reklamere for staerke drikke (artikel 19 i lov nr. 20/85) og ikke det ogsaa ovenfor naevnte forbud mod at reklamere for tobaksvarer (artikel 25 i lov nr. 20/85), selv om det fremgaar af forelaeggelseskendelserne, at sagsoegerne i hovedsagen har rejst spoergsmaalet om begge artiklernes forenelighed med EOEF-Traktatens artikel 30 (Aragonesa-sagen forelaeggelseskendelsens s. 2 og i Publivía-sagen forelaeggelseskendelsens s. 3).
(4) Dom af 11.7.1974 (sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5).
(5) Sml. s. 2299, praemis 11.
(6) Dom af 30.11.1983 (sag 227/82, Van Bennekom, Sml. s. 3883, praemis 35), og senest dom af 16.4.1991 (sag C-347/89, Freistaat Bayern mod Eurim-Pharm GmbH, Sml. I, s. 1747, praemis 26).
(7) Jf. artikel 15 i Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3.10.1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed (EFT L 298, s. 23). Artiklen indeholder visse restriktioner med hensyn til muligheden for at reklamere i tv for alkoholholdige drikkevarer. Fjernsynsreklamer maa f.eks. ikke henvende sig til mindreaarige og isaer ikke vise mindreaarige, der indtager disse drikkevarer [litra a)], maa ikke skabe det indtryk, at indtagelsen af alkohol bidrager til succes paa det sociale eller seksuelle omraade [litra c)] og maa ikke fremhaeve drikkevarernes hoeje alkoholprocent som en positiv egenskab [litra f)].
(8) Jf. ovennaevnte dom, praemis 17.
(9) Dette synspunkt er fremfoert af sagsoegerne i hovedsagen og Det Forenede Kongeriges Regering, og de har til stoette herfor henvist til, at staerke drikke normalt indtages i langt mindre maengder.
(10) Se under punkt 9 nedenfor med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt det er rimeligt at fastsaette graensen mellem staerke og svage drikke til et alkoholindhold paa 23 % vol.
(11) Jf. f.eks. senest dommen i sagen Freistaat Bayern mod Eurim-Pharm, praemis 26.
(12) Som Kommissionen har bemaerket (jf. Kommissionens indlaeg for Domstolen i Publivía-sagen, s. 4 og 10), omfatter reklameforbuddet i artikel 19 i lov nr. 20/85 i modsaetning til, hvad man kunne tro paa grundlag af det foerste praejudicielle spoergsmaal, massemedier, der kontrolleres af offentlige myndigheder, og derfor ikke f.eks. kommercielt fjernsyn.
(13) En advarsel i forbindelse med reklamebudskabet, som f.eks. "Alkohol er sundhedsskadeligt" eller "Nyd, men drik med maade", er bestemt ikke et lige saa effektivt alternativ til et reklameforbud, idet forbrugernes opmaerksomhed derved ogsaa tiltraekkes af reklamen.
(14) Det er efter min opfattelse ikke bevist, at der foreligger det protektionistiske sigte, sagsoegerne mener.
(15) Jf. f.eks. dom af 8.7.1975 (sag 4/75, Rewe-Zentralfinanz mod Landwirtschaftskammer, Sml. s. 843, praemis 8).
(16) I retsmoedet oplystes det desuden, at de catalanske myndigheder i et nyligt fremsat lovforslag har fastsat graensen til 20%.
(17) Jf. ogsaa den belgiske regerings indlaeg for Domstolen i Aragonesa-sagen.
(18) Dom af 31.3.1982 (sag 75/81, Blesgen, Sml. s. 1211).
(19) I de catalanske myndigheders indlaeg for Domstolen i Publivía-sagen (s. 15-16), omtales i oevrigt, at en virksomhed er blevet doemt for at have reklameret for staerke drikke af spansk oprindelse.
(20) Sag C-21/88, Sml. I, s. 889.
(21) Det fremgaar af de oplysninger, sagsoegerne har fremlagt, at i perioden 1984-1987 var 7,5% (818 227 hl) af produktionen af alkoholholdige drikkevarer staerke drikke, mens de oevrige 92,5% (10 085 586 hl) var svagere alkoholiske drikke (jf. f.eks. sagsoegerens indlaeg i Publivía-sagen, s. 4). I modsaetning til, hvad sagsoegerne udleder af disse oplysninger, er det min opfattelse, at paa baggrund af deres art er maengden af staerke drikke sammenlignet med maengden af svagere drikke slet ikke saa ubetydelig endda. Se ogsaa Kommissionens indlaeg i Publivía-sagen, s. 6.
(22) Det maa ogsaa fremhaeves, at der trods reklameforbuddet i aarenes loeb har kunnet konstateres en voldsom stigning i forbruget af indfoerte staerke drikke. Det er imidlertid taenkeligt, at stigningen uden reklameforbuddet ville have vaeret endnu stoerre. Sagsoegerne har i oevrigt understreget, at sammenlignet med 1988 var der i 1989 en nedgang i importen af staerke drikke (i 1988 androg den 22 417 982 l, i 1989, 18 222 180 l).
(23) Dom af 20.2.1979 (sag 120/78, Rewe-Zentral, den saakaldte "Cassis de Dijon"-sag, Sml. s. 649, praemis 8, andet afsnit), af 26.6.1980 (sag 788/79, Gilli og Andres, Sml. s. 2071, praemis 6), og af 19.2.1981 (sag 130/80, Kelderman, Sml. s. 527, praemis 8).
(24) Jf. f.eks. ovennaevnte dom af 30.11.1983, Van Bennekom, praemis 34 ff., dom af 19.9.1984 (sag 94/83, Heijn, Sml. s. 3263, praemis 14 ff.), dom af 10.12.1985 (sag 247/84, Motte, Sml. s. 3887, praemis 17 ff.), dom af 6.5.1986 (sag 304/84, Mueller, Sml. s. 1511, praemis 16 ff.), dom af 12.3.1987 (sag 178/84, "Reinheitsgebot", Sml. s. 1227, praemis 40 ff.), dom af 14.7.1988 (sag 407/85, 3 Glocken, Sml. s. 4233, praemis 11 ff.), dom af 7.11.1989 (sag 125/88, Nijman, Sml. s. 3533, praemis 12 ff.), og dom af 13.12.1990 (sag C-42/90, Bellon, Sml. I, s. 4863, praemis 10 ff.).
Som eksempel kan jeg her henvise til praemis 11 i 3 Glocken-dommen, hvor Domstolen udtalte:
"Det maa herefter fastslaas, at et forbud mod at saelge pastaprodukter fremstillet af bloed hvede eller af en blanding af bloed hvede og haard hvede er en hindring for indfoersel af pastaprodukter, der i andre medlemsstater lovligt er fremstillet af bloed hvede eller af en blanding af bloed og haard hvede. Det maa derfor undersoeges, om en saadan hindring kan vaere begrundet i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, jf. Traktatens artikel 36, eller i andre tvingende hensyn som de ovenfor naevnte".
(25) Jf. ovennaevnte dom i Dassonville-sagen, praemis 7.