61973C0133
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 5. DECEMBER 1973 (
1
)
Høje Ret.
I den af Bruns mod Kommissionen anlagte sag var temaet for den mundtlige forhandling den 24. oktober begrænset til spørgsmål, der vedrørte sagens antagelse til realitetsbehandling, idet Kommissionen havde fremsat begæring i medfør af procesreglementets artikel 91. Jeg skal derfor også i mit forslag til afgørelse i dag kun tage stilling til disse problemer i sagen.
Tillad mig først nogle bemærkninger angående sagens faktiske omstændigheder.
Bruns trådte i november 1958 i Kommissionens tjeneste. Først var han chef for vedtægtsafdelingen i generaldirektoratet for personale og administration. Fra november 1962 virkede han som direktør i lønklasse A 2 i generaldirektoratet for det interne marked.
Den 25. august 1968 ansøgte Bruns om afskedigelse fra sin tjenestemandsstilling med virkning fra den 1. oktober 1969. Denne ansøgning imødekom Kommissionen. Bruns blev derefter fra den 1. oktober 1969 bestyrelsesformand for et forsikringsselskab i Forbundsrepublikken Tyskland.
Hvad afviklingen af tjenesteforholdet angår, kunne udbetaling af udtrædelsespenge i stedet for fremtidigt krav på pension efter den dagældende personalevedtægt ikke komme på tale på grund af længden af den af Bruns tilbagelagte tjenestetid — dette fremgår af vedtægtens artikel 77, jf. artikel 12 i bilag VIII. I forbindelse med forhandlingerne om ændring af personalevedtægten besluttede Ministerrådet imidlertid den 26. juni 1969 at tillade afvigelser fra vedtægten på dette punkt. I denne beslutning bestemtes det bl.a., at en tjenestemand, der definitivt udtræder af tjenesten senest 1 måned efter ikrafttrædelsen af forordningen til ændring af vedtægten og opfylder betingelserne i artikel 12, a) i bilag VIII før den 1. juli 1969 (altså har tilbagelagt mindre end 11 års tjeneste), kan udøve den i denne artikel fastsatte ret til at vælge.
Da Bruns gennem en intern skrivelse fra Kommissionen var blevet gjort opmærksom på denne bestemmelse, og da han åbenbart opfyldte de netop citerede betingelser, ansøgte han i en skrivelse af 26. august 1969 til generaldirektoratet for personale og administration om udbetaling af udtrædelsespenge. Dette efterkom administrationen. En endelig afregning skete ved skrivelse af 16. februar 1970.
Allerede i 1967 — dette blev uimodsagt forklaret under den mundtlige forhandling — havde Bruns også fremsat anmodning for Kommissionens administration om en vedtægtsmæssig regulering af pensionen, nærmere bestemt i henhold til personalevedtægtens artikel 107 samt artikel 11 i bilag VIII til personalevedtægten. I denne forbindelse må det bemærkes, at efter artikel 107 forhøjes pensionsancienniteten, såfremt en tjenestemand på grund af sin indtræden i Fællesskabernes tjeneste helt eller delvis har måttet give afkald på pensionsrettigheder i hjemlandet. Artikel 11, stk. 1 i personalevedtægtens bilag VIII angår det tilfælde, hvor den aktuarmæssige modværdi af de pensionsrettigheder, som en tjenestemand har erhvervet i Fællesskaberne, overføres til pensionskassen i den organisation, som han indtræder i efter at være fratrådt Fællesskabernes tjeneste, og artikel 11, stk. 2 regulerer det omvendte tilfælde, hvor den aktuarmæssige modværdi af de pensionsrettigheder, han har erhvervet før fratræden af tjenesten i en national administration, overføres til Fællesskaberne. Til disse regler har Kommissionen den 2. juli 1969 udstedt gennemførelsesbestemmelser, der er blevet bekendtgjort for personalet i Personaleposten af 29. juli 1969 og igen — åbenbart fordi den første henvisning faldt i ferietiden — i Personaleposten af 16. oktober 1969. I denne publikation hed det bl.a.: »Især begæringen om anvendelse af artikel 11, stk. 1 og 2 i bilag VIII foregriber på ingen måde ansøgerens endelige afgørelse, som denne først skal træffe, når slutresultatet af efterprøvelsen foreligger«. Dette skal Bruns først have erfaret efter sin udtræden af tjenesten. I hvert fald henvendte han sig i en skrivelse af 14. august 1971 til Kommissionen og erklærede heri, at han fastholdt sin tidligere begæring efter artikel 107 i tjenestemandsvedtægten og artikel 11 i bilag VIII. Endvidere bad han om meddelelse om resultatet af efterprøvelsen og stillede indtil da de modtagne udtrædelsespenge til Kommissionens disposition.
Generaldirektoratet for personale og administration svarede herpå i en skrivelse af 14. september 1971. Man bekræftede at have modtaget Bruns' ansøgninger og tilsendte ham samtidig en ny formular, hvorpå han skulle gentage ansøgningerne. Efter indgivelse af disse ansøgninger modtog Bruns derefter i en udførlig skrivelse af 21. februar 1972 fra generaldirektøren for personale og administration en udførlig gennemgang af den allerede næynte vedtægtsbestemmelse og, hans ansøgninger. Herudover blev det meddelt ham, på hvilken måde der skulle ske korrektion af den pensionssats, han havde indtjent ved Fællesskabet, og som han allerede tidligere havde modtaget erklæringer om.
På grundlag af denne meddelelse, og efter at han på forespørgsel af 20. marts 1972 ved skrivelse af 5. april 1972 havde modtaget yderligere oplysninger om pensionssatsen, og om den månedsløn og de eventuelle tillæg, som skulle lægges til grund for pensionen, erklærede Bruns i et brev af 9. april 1972, at han besluttede sig for pension i stedet for udtrædelsespenge, og bad om meddelelse om, med hvilket beløb, han skulle tilbagebetale udtrædelsespengene. Da han derefter i et godt stykke tid ikke hørte mere fra Kommissionen, erindrede han i en skrivelse af 1. september 1972 om sit anliggende.
Da også denne skrivelse forblev uden svar, forelagde han den 16. oktober 1972 for Kommissionen en formel ansøgning i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90. Denne gik ud på, at Kommissionen skulle træffe afgørelse om, at Bruns i forhold til den tilbagelagte tjenestetid havde ret til pension fra det fyldte 60. år, og at det beløb, der uden retligt grundlag var blevet udbetalt ham som udtrædelsespenge, skulle tilbagebetales i henhold til artikel 85 i vedtægten. I slutningen af 1972 betalte Bruns af sig selv udtrædelsespengene tilbage til Kommissionen, hvormed, som han erklærede i et brev af 20. januar 1973, den sidste halvdel af hans ansøgning af 16. oktober 1972 var faldet bort. Derefter erfarede han gennem skrivelser af 5. februar og 13. februar 1973 fra generaldirektoratet for personale og administration, at der ingen forpligtelse bestod til tilbagebetaling af udtrædelsespengene. Endvidere blev det forklaret vedrørende skrivelsen af 21. februar 1972 fra generaldirektoratet for personale og administration, at den kun havde skullet give oplysninger til de udfyldte spørgeskemaer, men at den ikke afgav hjemmel for nogen valgmulighed.
Da Bruns ikke modtog noget formelt svar på sin ansøgning af 16. oktober 1972, hvilket i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90 udgør en afvisning, indgav han den 19. februar 1973 i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 en klage til Kommissionen. I denne forlangte han endnu engang en bekræftelse af, at han på grundlag af den tjeneste, han havde gjort ved Kommissionen, fra sit fyldte 60. år havde krav på en pension, beregnet efter tjenestetiden.
Herefter fik han som svar endelig en skrivelse af 19. marts 1973, som var underskrevet af et medlem af Kommissionen. I denne forklares det, at Kommissionen med føje havde udbetalt udtrædelsespenge, og at dette havde til følge, at Bruns ikke mere kunne gøre noget pensionskrav gældende. Det var heller ikke muligt at anfægte ansøgningen af 26. august 1969 på grund af vildfarelse. Vedrørende skrivelsen af 16. oktober 1972 blev det endvidere bemærket, at klagefristen ikke var overholdt, men at Bruns tværtimod skulle have reageret senest 3 måneder efter udbetaling af udtrædelsespengene, henholdsvis efter at endelig afregning vedrørende udtrædelsespengene var tilstillet ham.
Dette foranledigede Bruns til den 16. maj 1973 at anlægge sag ved Domstolen. I stævningen nedlagde han følgende påstand:
—
afgørelsen af 19. marts 1973 annulleres;
—
det anerkendes, at han fra sit fyldte 60. år har krav på pension, beregnet efter tjenestetiden ved Kommissionen, og at de ydelser, som han har modtaget i stedet for pension, skal tilbagebetales;
—
det pålægges Kommissionen at meddele den nøjagtige størrelse af de beløb, der skal tilbagebetales.
Kommissionen fastholder heroverfor sit standpunkt, hvorefter Bruns ikke længere gennem en klage kan søge en sådan begæring fremmet. Den fremsatte derfor den allerede i indledningen nævnte begæring om, at Domstolen først skal tage stilling til, om sagen kan antages til realitetsbehandling og statuere, at sagen må afvises.
Under skriftvekslingen har Kommissionen vedrørende sin begæring frem for alt udviklet det standpunkt, at sagsøgeren ikke har nogen ret til pension, fordi den begæring, som han havde indgivet i 1969 om betaling af udtrædelsespenge, blev imødekommet, eller rettere sagt: ved betalingen af udtrædelsespengene eller i det mindste ved den endelige afregning i februar 1970 var der også truffet en endelig afgørelse med dette indhold. I tjenestemandsvedtægtens forstand er dette en akt, der indeholder et klagepunkt. Der kunne altså dengang være blevet rejst klage herimod. Da dette ikke skete, kan sagsøgeren heller ikke i 1972 indbringe en klage, som angår anerkendelse af pensionskrav.
I den mundtlige forhandling blev der subsidiært udviklet endnu et standpunkt i denne forbindelse. Forudsat — således sagde Kommissionen — at meddelelsen om resultatet af efterprøvelsen af den begæring, som sagsøgeren fremsatte i foråret 1972 efter personalevedtægtens artikel 107 og efter artikel 11 i personalevedtægtens bilag VIII, er retligt relevant (i virkeligheden er Kommissionen principielt af den opfattelse, at denne meddelelse ikke har nogen betydning), skal sagsøgerens skrivelse af 9. april 1972 anses som ansøgning i personalevedtægtens forstand. Beregningen af de afgørende frister må i hvert fald ske fra denne ansøgning. Da fristerne i den gamle personalevedtægt på den tid endnu var i kraft, og sagsøgéren ikke havde fået noget svar pa sin ansøgning, fører dette imidlertid til at der den 9. juni 1972 var sket stiltiende afvisning. Denne skulle enten have været anfægtet umiddelbart inden for en frist af 2 måneder, eller også skulle der i det mindste inden udløbet af denne frist være indgivet en administrativ klage. Hverken det ene eller det andet er imidlertid sket. Tværtimod forelå der først den 16. oktober 1972 en administrativ klage eller — såfremt man lægger den allerede nævnte erindringsskrivelse fra sagsøgeren til grund — den 1. september 1972, altså efter udløbet af den afgørende frist. Selv under denne synsvinkel kommer man derfor ikke uden om, at sagen må anses for at være for sent anlagt.
Det er nu for det første et vigtigt spørgsmål, om sagsøgerens begæring om udtrædelsespenge, og den afgørelse, som er truffet herom, faktisk er endelig, også som en afvisning af pensionsrettigheder.
Efter min opfattelse er det dog berettiget at nære tvivl herom. Denne tvivl støttes dels på, at der på daværende tidspunkt forelå begæringer fra sagsøgeren, som angik regulering af hans pension, og som støttedes på personalevedtægtens artikel 107 og artikel 11 i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten, og dels på den omstændighed, at det om sådanne begæringer i en almindelig meddelelse fra Kommissionen var forklaret, at ansøgeren først behøvede at træffe en endelig afgørelse, når slutresultatet af begæringens efterprøvelse forelå. Man kan også vanskeligt anerkende det standpunkt, at alle disse begæringer praktisk skulle være uden betydning for sagsøgeren. I det mindste kunne overførselen af den aktuarmæssige modværdi af de pensionskrav, han havde på Fællesskabet, til den organisation, i hvis tjeneste sagsøgeren trådte efter sin fratræden fra Fællesskabet, altså anvendelsen af artikel 11 i bilag VIII, komme i betragtning. Faktisk behøver dette spørgsmål dog ikke at blive løst inden for rammerne af formalitetsdrøftelserne. Det er tværtimod afgørende, at også ledelsen i generaldirektoratet for personale og administration delte denne opfattelse. Dette fremgår af den allerede nævnte skrivelse af 14. september 1971 fra generaldirektøren for personale og administration, hvori det ordret hed: »I øvrigt er jeg enig med Dem i, at der først kan træffes et endeligt valg mellem pension, udtrædelsespenge eller overførsel af den aktuarmæssige modværdi til en udenforstående pensionskasse, når der består klarhed over de enkelte muligheder og det endelige resultat. Efter modtagelse af de vedlagte spørgeskemaer vil administrationen derfor foretage de nødvendige fastsættelser og give Dem meddelelse herom«. En tilsvarende tydeliggørelse blev foretaget endnu engang ved meddelelsen af efterprøvelsens resultat i skrivelsen af 21. februar 1972 fra generaldirektøren for personale og administration. I denne siges det først om artikel 11, stk. 1 i bilag VIII, at denne procedure under ingen omstændigheder kan påbegyndes, før de i sin tid anviste udtrædelsespenge er betalt tilbage til Fællesskaberne. Videre anføres det i skrivelsen: »Aktualiseringen af Deres ret til pension efter tjenestetiden forudsætter ligeledes, at de i sin tid anviste udtrædelsespenge betales tilbage til Fællesskaberne … Endvidere må De udtrykkeligt erklære, at De frafalder Deres begæring om, at Deres rettigheder efter artikel 11, stk. 1 i vedtægtens bilag VIII skal overføres til Deres nye pensions-organ«. Interessant er endelig også det sidste afsnit i denne skrivelse, hvori det siges: »Jeg håber, at jeg med disse forklaringer har givet Dem en tilstrækkelig fremstilling af de forskellige tilfælde og muligheder, således at De kan træffe en afgørelse mellem at tilbagebetale udtrædelsespengene med dertil hørende valg af pension efter tjenestetiden, at tilbagebetale udtrædelsespengene med dertil hørende valg af overførsel af Deres rettigheder til Deres nu kompetente forsikringskasse og endelig at beholde de i sin tid anviste udtrædelsespenge«.
Heraf må man faktisk slutte, at Kommissionens administration selv indtog det standpunkt, at sagsøgeren stadig havde en valgmulighed. Da denne opfattelse endvidere ikke forekommer åbenbar forkert, og da der under alle omstændigheder fulgte en rettelse (om man overhovedet kan anse den for lovlig) i skrivelsen af 13. februar 1973, dvs. — som det straks vil blive påvist — for sent med hensyn til de nu afgørende hændelser, må det altså som væsentligt resultat på vej til afgørelsen konstateres: Man kan ikke antage, at der om sagsøgerens pensionsrettigheder allerede i 1969 eller 1970 forelå en endelig afgørelse, som kunne anfægtes. Ifølge udtalelser fra selve administrationens ledelse, som en tjenestemand efter principperne om god forvaltning må kunne stole på, skulle sagsøgeren tværtimod først i foråret 1972 træffe et endeligt valg. Det er derfor dette tidspunkt, der må være udgangspunktet ved undersøgelsen af, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
Går man således frem, opstår som næste spørgsmål — og hermed kommer jeg til Kommissionens subsidiære standpunkt — om man med føje kan betragte sagsøgerens skrivelse af 9. april 1972 som en ansøgning i tjenestemandsvedtægtens forstand, der har fået fristen til at løbe. — Også i denne henseende har jeg dog store betænkeligheder ved at følge Kommissionens argumentation.
I denne forbindelse forekommer det mig væsentligt, at sagsøgeren i foråret 1972 skulle træffe et valg. Korrekt må dette opfattes som en ensidig beslutning. På grundlag af den tidligere meddelelse fra forvaltningen lå retsforholdet mellem sagsøgeren og Kommissionen derefter endeligt fast, det var — om man vil — konkretiseret. Til støtte for rigtigheden af denne opfattelse kan der — som sagsøgeren har gjort det — henvises til Kommissionens meddelelse i Personaleposten af oktober 1969, nemlig til den omstændighed, at der dér tales om en »endelig afgørelse« fra »ansøgeren«. At sagsøgeren i skrivelsen af 9. april 1972 fremsatte anmodning om, »at det nøjagtige beløb i belgiske francs af de udtrædelsespenge, som skal tilbagebetales, måtte blive meddelt« ham, taler heller ikke herimod. Det havde intet betydet, om anmodningen ikke var blevet fremsendt, thi alt, hvad der skulle ske efter sagsøgerens ensidige erklæring af 9. april 1972, var en ren administrativ færdigbehandling.
Når skrivelsen af 9. april 1972 imidlertid — som påvist — ikke kan betragtes som en ansøgning efter artikel 90 i personalevedtægten, så løber der heller ikke fra dette tidspunkt nogen frist i henhold til den nævnte bestemmelse. Tværtimod kunne sagsøgeren efter at have erfaret, at administrationen ikke repsekterede hans afgørelse og ikke drog de nødvendige konsekvenser deraf, senere på et hvilket som helst tidspunkt forlange en afklaring af retsforholdet gennem en simpel anmodning om en konstatering. Det gjorde han med sin ansøgning af 16. oktober 1972 efter tjenestemandsvedtægtens artikel 90. På dette tidspunkt begyndte altså de formelle drøftelser med administrationen om afklaring af det omstridte problem.
Sagen kan altså antages til realitetsbehandling, såfremt den, regnet fra da af, er anlagt rettidigt.
Ifølge den nye, allerede da gældende tjenestemandsvedtægt (jf. artikel 87 i Rådets forordning af 30. juni 1972) løb der fra ansøgningens indgivelse først en frist på 4 måneder, ved hvis udløb det i tilfælde af administrationens passivitet forudsættes, at administrationen har truffet en negativ afgørelse. En stiltiende afvisning forelå således den 16. februar 1973. Denne beslutning kunne inden for en frist på 3 måneder påklages formelt, hvilket skete ved sagsøgerens klage af 19. februar 1973. Denne reagerede Kommissionen udtrykkeligt på, nemlig gennem meddelelse af 19. marts 1973, og også mod denne reagerede Bruns igen rettidigt, dvs. inden for 3 måneder, med det den 16. maj 1973 anlagte søgsmål. Der kan således ikke være tale om, at retssagen er påbegyndt for sent.
Da der i øvrigt heller ikke ses at være nogen betænkeligheder, hvad angår formuleringen af sagsøgerens påstande, som jeg indledningsvis har citeret, må det i det hele fastslås, at sagen kan tages under påkendelse.
Til slut foreslår jeg derfor, at Kommissionens indsigelse ikke tages til følge, og at det udtrykkelig statueres, at sagen kan antages til realitetsbehandling. Da sagen ikke er afsluttet med denne afgørelse, idet præsidenten tværtimod skal fastsætte nye frister for sagens fortsættelse, er det ikke nødvendigt at træffe afgørelse om sagsomkostningerne nu. Denne afgørelse kan derimod henskydes til den endelige dom, forudsat, at det overhovedet kommer så vidt, og retssagen ikke efter afklaringen af spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling afgøres mindeligt mellem parterne.
(
1
) – Oversat fra tysk.