61997CC0125_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I denne sag har Arrondissementsrechtbank, Alkmaar, i et praejudicielt spoergsmaal til Domstolen, anmodet om en afgoerelse vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (1) (herefter »direktivet«).
2 Sagen for den nationale ret drejer sig om fastlaeggelsen af »ikke betalte« loenkrav, som en arbejdstager har paa en arbejdsgiver, der er blevet insolvent, og endvidere om opgoerelsen af garantibeloebet i tilfaelde, hvor arbejdsgiveren har udbetalt arbejdstageren en del af loennen i den i direktivet omhandlede referenceperiode.
II - De faellesskabsretlige regler
3 Efter fast retspraksis har direktivet til formaal paa faellesskabsplan at sikre arbejdstagerne en minimumsbeskyttelse i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens, idet direktivet dog ikke afskaerer medlemsstaterne fra at anvende gunstigere bestemmelser. Med henblik herpaa skal der ifoelge direktivet navnlig tilvejebringes en raekke saerlige garantier for at sikre betaling af tilgodehavender, der hidroerer fra arbejdsaftaler eller ansaettelsesforhold, og som vedroerer loen for en bestemt periode (2).
4 Direktivets artikel 1 har foelgende ordlyd:
»1. Dette direktiv finder anvendelse paa krav, som arbejdstagere i medfoer af en arbejdsaftale eller et ansaettelsesforhold har erhvervet i forhold til arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til artikel 2, stk. 1.
...«
5 I artikel 2, stk. 1, bestemmes det, hvornaar en arbejdsgiver anses for at vaere insolvent, og derefter hedder det i artikel 2, stk. 2:
»2. Dette direktiv beroerer ikke medlemsstaternes nationale retsregler for saa vidt angaar definitionen af udtrykkene 'arbejdstager', 'arbejdsgiver', 'loen', 'erhvervet ret' og 'delvis erhvervet ret'«.
6 I henhold til artikel 3, stk. 1, skal de af medlemsstaterne oprettede garantiinstitutioner sikre arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidroerer fra arbejdsaftaler eller ansaettelsesforhold, og som vedroerer loen for perioden inden en bestemt dato.
I artikel 3, stk. 2, bestemmes det, at den i stk. 1 omhandlede dato efter medlemsstaternes valg kan vaere
- enten den dato, paa hvilken arbejdsgiverens insolvens er indtraadt
- eller datoen for meddelelsen om den paagaeldende arbejdstagers opsigelse paa grund af arbejdsgiverens insolvens
- eller en kombination af disse datoer.
7 I henhold til direktivets artikel 4 kan medlemsstaterne imidlertid begraense betalingspligten for garantiinstitutionerne til krav, der vedroerer en bestemt periode (referenceperioden), som fastlaegges ud fra den dato, der er valgt i henhold til artikel 3.
Hvis medlemsstaterne har benyttet muligheden i henhold til artikel 3, stk. 2, andet led, skal de saaledes »sikre betalingen af tilgodehavender for loen for de sidste tre maaneder af arbejdsaftalen eller ansaettelsesforholdet, som ligger forud for datoen for meddelelsen om arbejdstagerens opsigelse paa grund af arbejdsgiverens insolvens« (artikel 4, stk. 2, andet led).
8 Denne betalingspligt for garantiinstitutionerne kan desuden begraenses paa naermere vilkaar, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, som har foelgende ordlyd:
»3. Medlemsstaterne kan dog for at undgaa udbetaling af beloeb, der overstiger dette direktivs sociale sigte, fastsaette et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender.«
9 I direktivets artikel 9 tilfoejes foelgende:
»Dette direktiv beroerer ikke medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indfoere administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne.«
10 Endelig bestemmes det i artikel 11, at medlemsstaterne saetter de noedvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden for en frist af 36 maaneder efter dets meddelelse. Denne frist udloeb den 23. oktober 1983 (3).
III - National ret
11 I Nederlandene er spoergsmaalet om arbejdstagernes tilgodehavender over for arbejdsgivere, der er blevet insolvente, reguleret i kapitel IV (artikel 61-68) i Werkloosheidswet (den nederlandske lov af 1968 om obligatorisk arbejdsloeshedsforsikring). Kommissionen har oplyst, at Kongeriget Nederlandene ikke har truffet saerlige gennemfoerelsesforanstaltninger, idet man har anset de allerede gaeldende bestemmelser for forenelige med direktivet.
12 Som det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen og parternes indlaeg, gaelder der i henhold til den nederlandske lovgivning foelgende regler:
13 I henhold til lovens artikel 61, stk. 1, har arbejdstageren ret til en ydelse fra garantiinstitutionen, hvis han har tilgodehavender i form af loen eller feriegodtgoerelse over for en arbejdsgiver, der er ude af stand til at betale.
14 Ved loen forstaas i henhold til artikel 67, litra a), alt, hvad arbejdsgiveren i forbindelse med ansaettelsesforholdet er forpligtet til at betale til arbejdstageren (bortset fra feriegodtgoerelse).
15 Retten til ydelsen omfatter i henhold til lovens artikel 64
- loennen i hoejst tretten uger umiddelbart forud for den dag, hvor ansaettelsesforholdet er opsagt (bortset fra feriegodtgoerelse) [litra a)]
- loennen i den gaeldende opsigelsesperiode, som efter de oplysninger, Kommissionen har givet, er paa seks uger [litra b)]
- feriegodtgoerelse i hoejst et aar [litra c)].
16 Som Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen med rette har anfoert, svarer den referenceperiode paa tretten uger, som omhandles i den nederlandske lovs artikel 64, litra a), til den periode paa tre maaneder forud for meddelelsen om opsigelsen, som naevnes i direktivets artikel 3, stk. 2, andet led, og artikel 4, stk. 2, andet led. Denne regel, som man har valgt i den nederlandske lovgivning, er saaledes i overensstemmelse med direktivet.
17 Som parterne ligeledes med rette har anfoert, er udvidelsen af garantien for arbejdstagernes tilgodehavender for loen til ogsaa at omfatte loen i opsigelsesperioden [lovens artikel 64, litra b)], dvs. ud over referenceperioden, udtryk for, at man i overensstemmelse med direktivets artikel 9 har fastsat gunstigere bestemmelser.
18 Det samme gaelder for feriegodtgoerelsen, som garanteres i ét aar [artikel 64, litra c)], i det mindste for saa vidt angaar den del af feriegodtgoerelsen, der ligger ud over referenceperioden (4).
IV - Faktiske omstaendigheder
19 Sagsoegeren i hovedsagen, A.G.R. Regeling, blev den 29. oktober 1990 ansat som svejser hos en nederlandsk arbejdsgiver, F.R. Moojen.
Den 14. juni 1991 opsagde arbejdsgiveren arbejdsforholdet, som derefter ophoerte pr. 1. august samme aar.
Den 21. april 1992 blev arbejdsgiveren erklaeret konkurs, men boet blev sluttet paa grund af manglende aktiver.
20 Indtil udgangen af 1990 modtog sagsoegeren sin loen, som udgjorde 3 900 NLG (eksklusive feriegodtgoerelse), rettidigt, men paa grund af oekonomiske problemer, begyndte arbejdsgiveren fra den 1. januar 1991 at udbetale loennen med uregelmaessige mellemrum og ufuldstaendigt. I tiden indtil arbejdsaftalen blev opsagt, havde arbejdstageren i alt modtaget et beloeb paa 18 136 NLG.
21 Efter konkurserklaeringen gjorde sagsoegeren over for den nederlandske garantiinstitution krav paa garantien i henhold til direktivet. Hans krav for den relevante periode fra den 15. marts til den 25. juli 1991 (dvs. for referenceperioden paa tretten uger eller tre maaneder plus opsigelsesperioden paa seks uger) paa loen, overarbejdsbetaling og feriegodtgoerelse udgjorde efter hans beregninger 21 892 NLG. Efter sagsoegerens opfattelse skyldte arbejdsgiveren ham saaledes 3 756 NLG i tilgodehavende for loen og tillaeg.
22 Garantiinstitutionen afslog sagsoegerens krav med den begrundelse, at de delvise betalinger, arbejdsgiveren havde foretaget i referenceperioden, sammenlagt oversteg hele det beloeb, arbejdstageren havde krav paa i form af tilgodehavende for loen i samme tidsrum.
23 Arbejdstageren indbragte garantiinstitutionens afgoerelse for den forelaeggende ret. Til stoette for sine krav fremfoerte han, at arbejdsgiverens delvise betaling ikke alene skulle henfoeres til krav, der var opstaaet i referenceperioden, men ogsaa til aeldre krav (vedroerende tiden fra den 1.1. til og med den 15.3.1991), som skulle indfries foerst. Garantiinstitutionen gjorde derimod gaeldende, at arbejdsgiverens delvise betaling i det paagaeldende tidsrum skulle betragtes som betaling af de krav, der var opstaaet i samme tidsrum, og at sagsoegeren derfor ikke laengere havde tilgodehavender.
24 Den forelaeggende ret har anfoert, at dette spoergsmaal ikke er udtrykkeligt reguleret i de gaeldende nationale bestemmelser, og at opfattelsen i retspraksis gaar i forskellig retning. Praksis i civilretlige forhold er saaledes i overensstemmelse med sagsoegerens opfattelse, mens forvaltningsdomstolene foelger en praksis, der er i overensstemmelse med garantiinstitutionens opfattelse.
25 Efter Hoge Raad's praksis finder artikel 1432 og 1435 i Burgerlijk Wetboek (den nederlandske civillovbog) anvendelse paa sagsoegerens krav, og for tiden fra den 1. januar 1992 civillovbogens sjette bog, artikel 43, der har samme indhold som de tidligere bestemmelser. Efter disse bestemmelser skal en betaling i tilfaelde, hvor den kan henfoeres til to eller flere forpligtelser, henfoeres til den forpligtelse, skyldneren har angivet. Har han ikke angivet en bestemt forpligtelse, henfoeres betalingen i foerste raekke til forfaldne forpligtelser, derefter til den mest bebyrdende af de forfaldne forpligtelser og derefter, hvis de alle er lige bebyrdende, til den aeldste. Den forelaeggende ret har anfoert, at sagsoegeren i henhold til disse bestemmelser fortsat har tilgodehavender for den relevante periode og derfor har ret til betaling i henhold til garantien.
26 Det foelger imidlertid af forvaltningsdomstolens og specielt Centrale Raad van Beroep's praksis, at enhver loenudbetaling, som finder sted i den periode, der er naevnt i Werkloosheidswet's artikel 64, litra a) og b), foerst og fremmest skal henfoeres til krav, der er opstaaet i samme periode, uden at reglerne i Burgerlijk Wetboek finder anvendelse. Centrale Raad van Beroep har i denne forbindelse fastslaaet, at bestemmelserne om garantiinstitutionens betalingspligt hoerer under den offentlige ret og maa betragtes som specielle i forhold til de civilretlige bestemmelser. Hvis man med hensyn til opfyldelse af krav i henhold til garantien lagde de almindelige obligationsretlige regler til grund, ville krav, der var opstaaet forud for den relevante periode, ogsaa faa indvirkning paa omfanget af de forpligtelser, som garantiinstitutionen maatte overtage, og som kunne henfoeres til den samme periode. Dette ville ifoelge Centrale Raad van Beroep vaere i strid med hele opbygningen af reglerne om garantiinstitutionens overtagelse af arbejdsgiverens forpligtelser. Hvis denne praksis foelges, har sagsoegeren ingen tilgodehavender for det paagaeldende tidsrum, og han har ingen ret til det garanterede beloeb. Den forelaeggende ret har bemaerket, at Centrale Raad van Beroep har erkendt, at denne loesning foerer til utilfredsstillende resultater, men at retten ikke ser nogen anden loesning inden for rammerne af de gaeldende nationale bestemmelser.
27 Paa denne baggrund har den forelaeggende ret fundet det tvivlsomt, hvilken af de to fortolkninger af de relevante nationale bestemmelser, der er forenelig med direktivet, og retten har derfor forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal.
V - Det praejudicielle spoergsmaal
»Opfylder en national lovbestemt ordning fuldt ud forpligtelserne i henhold til direktiv 80/987, naar den kan foere til, at den i direktivet foreskrevne betaling af et loenkrav kun finder sted, hvis og i det omfang loenkravet, i loebet af det i direktivet anfoerte tidsrum, udgoer et stoerre beloeb end det loenbeloeb, som arbejdstageren har modtaget i samme tidsrum, men som efter nationale civilretlige regler henfoeres til et loenkrav, der er opstaaet i en periode forud for det naevnte tidsrum?«
VI - Realitetsspoergsmaalet
28 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om delvise loenudbetalinger, som arbejdsgiveren har foretaget i referenceperioden - i tilfaelde hvor arbejdstageren har tilgodehavender over for arbejdsgiveren for beskaeftigelsesperioder forud for referenceperioden - i henhold til direktivet skal anses for udelukkende at vaere sket til indfrielse af de af arbejdstagerens tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden, eller om de foerst og fremmest skal antages at vaere sket til indfrielse af aeldre tilgodehavender. Retten oensker med andre ord oplyst, om betalinger fra arbejdsgiveren i referenceperioden skal henfoeres til de af arbejdstagerens tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden, eller til aeldre tilgodehavender.
29 Formuleret paa denne maade rejses der med det praejudicielle spoergsmaal et spoergsmaal om fortolkningen af ordene »betalingen af tilgodehavender for loen« i direktivets artikel 4 og specielt om fortolkningen af artikel 4, stk. 2, andet led, som ubestridt finder anvendelse i sagen.
30 Sagsoegeren i hovedsagen har anfoert, at direktivet har til formaal at sikre arbejdstagerne betaling af samtlige tilgodehavender for referenceperioden, og at en fortolkning af de omtvistede nationale bestemmelser som den, Centrale Raad van Beroep har anlagt, er i strid med direktivet.
Paa linje hermed har Kommissionen anfoert, at i tilfaelde hvor arbejdsgiveren i referenceperioden betaler loenbeloeb, som reelt vedroerer tidligere perioder, bevarer arbejdstageren sine tilgodehavender for referenceperioden og skal vaere omfattet af garantien herfor i overensstemmelse med direktivets formaal.
31 Heroverfor har garantiinstitutionen anfoert, at direktivet har til formaal at gennemfoere en delvis harmonisering af de nationale lovgivninger, og at direktivets artikel 2, stk. 1, giver medlemsstaterne adgang til frit at afgraense bl.a. loenbegrebet. Hertil kommer, at direktivets artikel 4, stk. 2, som finder anvendelse i sagen, ikke foreskriver en bestemt metode for fastlaeggelsen af loennen for referenceperioden. Heraf vil garantiinstitutionen udlede, at medlemsstaterne frit kan fastsaette, hvilken loen og dermed hvilke tilgodehavender der vedroerer referenceperioden.
Det Forenede Kongeriges regering har ogsaa anfoert, at det paa baggrund af direktivets begraensede formaal maa henhoere under national ret at bestemme, hvordan forpligtelserne i henhold til arbejdsaftalen skal reguleres. Direktivet paabyder da ogsaa kun en overtagelse af de af arbejdstagernes tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden, men ikke tillige aeldre tilgodehavender. Det maa derfor afgoeres i national ret, hvilke regler der skal gaelde for arbejdstagernes aeldre tilgodehavender og for arbejdsgiverens betalinger i referenceperioden, dvs. om de skal antages at vaere sket til indfrielse af de af arbejdstagernes tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden, eller til indfrielse af aeldre tilgodehavender. Efter regeringens opfattelse er direktivet derfor ikke til hinder for, at arbejdsgiverens betalinger udelukkende henfoeres til arbejdstagerens tilgodehavender for referenceperioden og ikke til aeldre tilgodehavender.
32 Indledningsvis vil jeg naevne, at et sagsforhold som det, der foreligger i hovedsagen, ikke - som de nationale domstole med urette synes at antage - er et rent nationalretligt forhold, hvadenten det er offentligretligt eller privatretligt. Der er foerst og fremmest tale om et faellesskabsretligt sagsforhold, og grunden hertil er, at bestemmelserne i Werkloosheidwet siden den 23. oktober 1983 har vaeret opfattet som bestemmelser, der gennemfoerer direktivet i national ret, dvs. som bestemmelser, der inkorporerer en del af faellesskabsretten i national ret. Som foelge heraf kan man hverken umiddelbart eller analogt anvende principper eller metoder fra den ene eller den anden del af national ret paa bestemmelserne. Tvaertimod skal den nationale domstol betragte bestemmelserne til gennemfoerelse af direktivet i en videre sammenhaeng i national ret, og den skal ved hjaelp af almindelige fortolkningsprincipper, der tager hensyn til bestemmelsernes saerlige karakter, naa frem til en selvstaendig fortolkning af gennemfoerelsesbestemmelserne ud fra faellesskabsretlige kriterier og under hensyn til direktivets formaal.
33 Fortolkningen af de nationale bestemmelser skal ske efter princippet om en fortolkning i overensstemmelse med faellesskabsretten. Dette princip er formuleret saaledes i fast retspraksis:
»... enhver national retsinstans [maa] ved fortolkningen og anvendelsen af national ret ... gaa ud fra, at staten har haft til hensigt fuldt ud at opfylde de forpligtelser, der foelger af det paagaeldende direktiv ... den nationale retsinstans [er] ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat og saaledes handle i overensstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3.
Princippet om en direktivkonform fortolkning goer sig i saerlig grad gaeldende for en national retsinstans, saafremt en medlemsstat som i den foreliggende sag har antaget, at de tidligere gaeldende nationale retsforskrifter var i overensstemmelse med det paagaeldende direktivs krav« (5).
34 Af dette princip foelger efter min opfattelse to bestemte krav. Det foerste krav er, at i de tilfaelde, hvor det er noedvendigt at fortolke de bestemmelser, der gennemfoerer direktivet i national ret, skal de saa vidt muligt fortolkes saaledes, at de er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivet.
Domstolen har saerlig lagt vaegt paa dette krav i forbindelse med dens efterproevelse af, om afledte faellesskabsretlige bestemmelser er i overensstemmelse med ranghoejere faellesskabsbestemmelser. Den har f.eks. udtalt, at »naar en bestemmelse i den afledte faellesskabsret kraever en fortolkning, skal den saa vidt muligt fortolkes saaledes, at den bringes i overensstemmelse med traktaten. ... en gennemfoerelsesforordning skal ligeledes saa vidt muligt fortolkes i overensstemmelse med grundforordningen« (6).
Da direktivbestemmelserne gaar forud for de bestemmelser i national ret, der gennemfoerer direktivet i national ret, gaelder princippet af de samme grunde ogsaa i den foreliggende sag.
35 Det andet krav er, at i tilfaelde, hvor en bestemmelse i den afledte faellesskabsret kan fortolkes paa mere end én maade, boer man foretraekke den fortolkning, der bringer bestemmelsen i overensstemmelse med direktivet, frem for den fortolkning, der indebaerer, at den er i strid med direktivet.
Ogsaa dette princip har Domstolen opstillet i forbindelse med efterproevelsen af bestemmelser i den afledte faellesskabsret i forhold til faellesskabsbestemmelser af hoejere rang. Den har udtalt, at »naar en bestemmelse i den afledte faellesskabsret kan fortolkes paa flere maader, boer den fortolkning, der bringer bestemmelsen i overensstemmelse med traktaten, laegges til grund frem for den, som medfoerer, at bestemmelsen maa anses for uforenelig med traktaten« (7).
Af de ovenfor anfoerte grunde maa det antages, at det samme princip gaelder for fortolkningen af bestemmelser, der gennemfoerer et direktiv i national ret (8).
36 Disse principper kan naturligvis ikke medfoere, at det er tilstraekkeligt, at den nationale ret vaelger én af de to loesninger, der staar til raadighed efter national ret, foerst og fremmest fordi et saadant dilemma som allerede naevnt ikke opstaar, da sagsforholdet er af faellesskabsretlig karakter.
37 Der er heller ikke tale om - direkte eller analogt - at vaelge den loesning, der fremstaar som »den mest fordelagtige« for arbejdstageren i hvert enkelt tilfaelde (dvs. i denne sag den civilretlige regel). Dette skyldes foerst og fremmest, at det forhold, at den civilretlige loesning foerer til et fordelagtigt resultat for arbejdstagerne, er helt tilfaeldigt. Som allerede omtalt har man i den nederlandske civilret foretaget en noeje regulering af, i hvilken raekkefoelge de betalte beloeb skal henfoeres til forskellige tilgodehavender, idet man har givet fortrinsret til de tilgodehavender, arbejdsgiveren har angivet, derefter til de mest bebyrdende osv. Denne prioritetsorden er imidlertid ikke i overensstemmelse med direktivet. Som det naermere vil blive omtalt i det foelgende (punkt 45) kan det ikke accepteres, at arbejdsgiveren angiver, hvilket tilgodehavende den delvise betaling skal henfoeres til, og dermed hvilket tilgodehavende der ikke indfries, fordi dette vil vaere afgoerende for, om en ret i henhold til faellesskabsretten (dvs. garantien) overhovedet bestaar, og i givet fald i hvilket omfang den bestaar. Paa samme maade er der ingen sammenhaeng mellem kriteriet om, hvorvidt tilgodehavendet er bebyrdende eller ej, og direktivets aand. Da reglerne i den nederlandske civillovbog om, hvilke tilgodehavender bestemte betalinger skal henfoeres til, udgoer et noeje fastlagt regelsaet, maa det ogsaa vaere utaenkeligt at bryde sammenhaengen ved at udvaelge bestemte kriterier, der skal anvendes i den konkrete sag.
38 Endelig drejer det sig heller ikke om at finde den mest fordelagtige loesning for arbejdstageren, udelukkende under henvisning til direktivets formaal (jf. ovenfor i punkt 3). Direktivet har ganske vist til formaal at opstille bestemte garantier for arbejdstagerne, men der stilles ogsaa betingelser, og det kraeves ikke, at garantierne indroemmes for enhver pris i hvert enkelt tilfaelde. Der kan ikke af direktivets formaal udledes loesninger, som ikke er i overensstemmelse med dets ordlyd (9), fordi ogsaa en formaalsfortolkning er en fortolkning intra legem og ikke extra eller contra legem. Derfor maa det i hvert enkelt tilfaelde vaere en fortolkning af de relevante faellesskabsbestemmelser, der har fortrinnet, og hvis der bestaar et raaderum for en mere fordelagtig fortolkning, kan man gribe tilbage til direktivets beskyttelsesformaal.
39 Efter disse bemaerkninger vil jeg gaa over til at behandle realitetsspoergsmaalet i sagen, dvs. spoergsmaalet om, hvilke tilgodehavender - i direktivets forstand - der ikke er betalt og dermed skal tages i betragtning ved opgoerelsen af garantibeloebet.
40 Som det fremgaar bl.a. af foerste betragtning til direktivet og af direktivets artikel 1, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, skal de garantiinstitutioner, der oprettes, som udgangspunkt sikre arbejdstagerne betaling af alle tilgodehavender, som er opstaaet inden et bestemt tidspunkt paa grund af arbejdsgiverens insolvens.
41 Ved »ikke betalte« tilgodehavender i ordenes almindelige betydning maa man, medmindre andet er bestemt i direktivet, forstaa ethvert tilgodehavende, som arbejdsgiveren paa grund af sin insolvens ikke har betalt. Hvis arbejdsgiveren betaler delvis, maa de ikke betalte tilgodehavender vaere restbeloebene, naar man fra arbejdstagerens samlede tilgodehavender traekker det samlede beloeb, arbejdsgiveren har betalt. Det er i saa fald uden betydning, hvornaar den delvise betaling har fundet sted, dvs. om den har fundet sted i begyndelsen af, midt i eller ved slutningen af den periode, der ligger forud for det tidspunkt, der omhandles i direktivets artikel 3, stk. 2.
42 Denne fortolkning maa saa meget mere gaelde, naar medlemsstaterne har fastsat en referenceperiode i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, og dermed begraenser garantiinstitutionernes betalingspligt til tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden.
43 Ogsaa i dette tilfaelde har arbejdstagere med tilgodehavender, der helt eller delvis ikke er betalt, for en periode ud over referenceperioden nemlig fortsat under ét tilgodehavender af samme stoerrelse over for den insolvente arbejdsgiver som i det foerstnaevnte tilfaelde. Den eneste forskel er, at naar referenceperioden er fastsat i overensstemmelse med artikel 4, omfatter garantien ikke samtlige tilgodehavender, men kun dem, der er opstaaet i referenceperioden. Hvis arbejdsgiveren med uregelmaessige mellemrum har betalt en del af den forfaldne loen, bestaar de »ikke betalte« tilgodehavender for referenceperioden ogsaa her i de resterende tilgodehavender, naar man fra de samlede tilgodehavender traekker de samlede betalinger, uanset om de er sket i referenceperioden, paa et tidligere tidspunkt (f.eks. i form af loenforskud) eller paa et senere tidspunkt (udskudt betaling af forfalden loen). Det ville vaere ulogisk og gaa videre end direktivets formaal kraever, hvis saadanne loenforskud eller udskudte loenudbetalinger ikke blev taget i betragtning ved opgoerelsen af arbejdstagerens »ikke betalte« tilgodehavender for referenceperioden (10).
44 Heraf foelger, at selve betalingstidspunktet ikke i sig selv har betydning, i hvert fald ikke i det omfang den sagsoegte garantiinstitution og Det Forenede Kongeriges regering har haevdet. Hvis man lagde disse to parters opfattelse til grund, ville man lade eksistensen og omfanget af rettigheder i henhold til faellesskabsretten afhaenge af tilfaeldige og uforudselige forhold som f.eks. den insolvente arbejdsgivers likviditet og eventuelt ogsaa arbejdsgiverens bevidste handlinger eller omgaaelseshandlinger. Det ville saaledes vaere tilstraekkeligt til, at garantien omfattede lavere beloeb eller helt bortfaldt, at arbejdsgiveren i referenceperioden tilfaeldigt eller bevidst betalte loenbeloeb, som reelt vedroerte tidligere tilgodehavender. Dette ville imidlertid vaere i strid med direktivets formaal, som er at beskytte arbejdstagerne.
45 Hertil kommer, at hvis man lagde den naevnte opfattelse til grund, ville garantien - som allerede er begraenset i medfoer af artikel 4, stk. 2 - kunne formindskes yderligere som foelge af forhold, arbejdsgiveren er herre over, og af andre grunde en dem, der forfoelges i henhold til direktivet. Dette kan ikke accepteres, fordi de tilfaelde, hvori det er tilladt at begraense garantiinstitutionernes betalingspligt, er udtoemmende opregnet i direktivet, og de paagaeldende bestemmelser under hensyn til direktivets formaal skal fortolkes strengt, da der er tale om undtagelsesbestemmelser.
46 Den modsatte fortolkning kan ikke stoettes hverken paa den begraensede harmonisering, direktivet tager sigte paa at gennemfoere, eller paa den valgmulighed, der indroemmes medlemsstaterne i direktivets artikel 2, stk. 2.
47 I Francovich II-dommen (11) har Domstolen ganske vist udtalt, at direktivet har til formaal at gennemfoere en delvis harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger med hensyn til beskyttelsen af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (praemis 20). I dommen skulle Domstolen dog tage stilling til et andet spoergsmaal end det, der nu foreligger, idet den skulle tage stilling til begrebet arbejdsgiverens insolvens i artikel 2, stk. 1, der er af afgoerende betydning for direktivets anvendelsesomraade. Domstolen fastslog paa baggrund af, at der ikke findes en almindeligt anerkendt definition af insolvensbegrebet, at direktivet finder anvendelse paa alle arbejdstagere, mod hvis arbejdsgivere der indledes en procedure vedroerende deres bo, som sigter mod en samlet fyldestgoerelse af kreditorerne. Dette spoergsmaal har ingen sammenhaeng med det, der skal tages stilling til i den foreliggende sag, hvori det ikke er bestridt, at sagsoegeren og hans arbejdsgiver er omfattet af direktivet.
Hertil kommer, at den delvise harmonisering, man har valgt at gennemfoere, ikke har vaeret et bevidst valg fra faellesskabslovgivers side, men har vaeret paatvunget af de faktiske forhold, dvs. paa grund af de betydelige forskelle mellem medlemsstaternes lovgivninger paa omraadet og de praktiske vanskeligheder, der var forbundet med at udarbejde faelles regler, som kunne anvendes ensartet i alle medlemsstaterne (12). Eftersom definitionen af begrebet ikke betalte tilgodehavender ikke giver anledning til vanskeligheder af denne art, er der ingen grund til at paaberaabe sig det naevnte valg fra faellesskabslovgivers side.
48 For saa vidt angaar direktivets artikel 2, stk. 2, er der grund til at naevne, at bestemmelsen giver adgang til, at man i national ret definerer bestemte begreber, herunder loenbegrebet. Ikke betalte tilgodehavender, som er det relevante begreb i denne sag, naevnes dog ikke som et af disse begreber, og da opregningen i bestemmelsen er udtoemmende, er der ingen mulighed for at fortolke bestemmelsen udvidende og dermed lade den omfatte andre begreber og specielt ikke begreber med et faellesskabsretligt indhold som det, der er tale om i denne sag.
49 Uafhaengigt heraf har bestemmelsen ikke den betydning, som den sagsoegte institution og Det Forenede Kongeriges regering vil tillaegge den. Den giver paa ingen maade medlemsstaterne ret til efter deres eget skoen at opstille definitioner af begreberne »arbejdstager«, »arbejdsgiver«, »loen« osv. i forbindelse med gennemfoerelsen af direktivet i national ret. Tvaertimod gaar bestemmelsen ud paa, at de anfoerte begreber - medmindre der udstedes mere fordelagtige regler i henhold til direktivets artikel 9 - ved gennemfoerelsen af direktivet har den samme betydning, som de allerede har i national ret.
50 Paa dette punkt bemaerkede Domstolen foelgende i den ovenfor naevnte dom i Wagner Miret-sagen (13):
»I oevrigt bestemmes det i direktivets artikel 2, stk. 2, at definitionen af begrebet 'arbejdstager', henhoerer under national ret« (praemis 11).
Derefter udtalte Domstolen foelgende:
»Heraf foelger, at direktivet om arbejdsgiveres insolvens skal omfatte alle kategorier af arbejdstagere, der er defineret som saadanne i en medlemsstats nationale ret, bortset fra dem, der er opregnet i bilaget til direktivet« (praemis 12).
Paa dette grundlag fastslog Domstolen, at i tilfaelde, hvor direktionsmedlemmer i national ret betragtes som arbejdstagere, er direktivet ikke blevet gennemfoert for deres vedkommende, hvis gennemfoerelsesforanstaltningerne ikke omfatter direktionsmedlemmer. Hvis disse arbejdstagere ikke har mulighed for at vaere omfattet af garantien, kan de kraeve erstatning af medlemsstaten for det tab, de har lidt (praemis 14 og 22 samt domskonklusionen).
51 Af tilsvarende grunde maa resultatet blive det samme for alle de udtryk, der er naevnt i bestemmelsen. Med hensyn til beregningen af garantien maa »loen« derfor forstaas som det beloeb, som den enkelte arbejdstager efter national ret havde ret til at modtage fra sin arbejdsgiver som modydelse for de praesterede ydelser, men som han ikke har faaet paa grund af arbejdsgiverens insolvens. Arbejdstageres loen fastsaettes i almindelighed ved administrative retsforskrifter, ved kollektive overenskomster eller i nogle tilfaelde ved aftale mellem parterne. Efter saadanne bestemmelser kan der gaelde en mindsteloen (til tider ogsaa en hoejeste loen) samt tillaeg, godtgoerelser og andre ydelser af forskellig karakter, pristalsregulering osv. Efter min opfattelse skal alle disse loenbestanddele for arbejdstageren tages i betragtning ved fastlaeggelsen af hans loen (14) og dermed - paa grundlag af loennen - ved opgoerelsen af garantibeloebet (15) i henhold til direktivet.
52 Med hensyn til, hvad der skal forstaas ved loen i direktivets forstand, maa det antages, at direktivet ikke giver mulighed for at fravige faste regler i national ret og i hvert fald ikke til skade for arbejdstagerne. Dette maa gaelde af to grunde. For det foerste fordi direktivet har et helt specielt formaal, som er at beskytte arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens, men ikke at harmonisere medlemsstaternes regler paa det arbejdsretlige omraade. For det andet fordi medlemsstaterne, hvis de havde adgang til at anlaegge en snaevrere opfattelse af begreber som »arbejdstager« og »loen« end efter de saedvanligt gaeldende nationale retsregler, kunne opstille begraensninger i arbejdstagerbeskyttelsen i tilfaelde, der ikke udtrykkeligt er omtalt i direktivet. Dette ville imidlertid vaere i strid med direktivets ordlyd og aand.
53 Set under denne synsvinkel har det ingen betydning, at medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 4, stk. 3, kan begraense garantiinstitutionernes betalingspligt i videre omfang end fastlagt i artikel 4, stk. 2. Bestemmelsen i artikel 4, stk. 3, giver nemlig adgang til at fastsaette et loft over garantien, saaledes som den foelger af de to foregaaende stykker, men den har ikke til formaal at regulere selve fastlaeggelsen af garantien. Under alle omstaendigheder kan undtagelsesbestemmelsen i artikel 4, stk. 3 (som der ikke er rejst spoergsmaal om i den foreliggende sag) kun benyttes »for at undgaa udbetaling af beloeb, der overstiger ...[direktivets] sociale sigte«, hvilket ikke er tilfaeldet i denne sag (16).
VII - Forslag til afgoerelse
54 Sammenfattende foreslaar jeg foelgende besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal:
»Artikel 4, stk. 2, andet led, i Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes saaledes, at delvise loenudbetalinger, som arbejdsgiveren har foretaget i referenceperioden, i tilfaelde hvor arbejdstageren har tilgodehavender for loen over for arbejdsgiveren for perioder, der raekker ud over referenceperioden, kun skal henfoeres til de af arbejdstagerens tilgodehavender, der er opstaaet i referenceperioden, hvis der ikke paa samme grundlag findes tilgodehavender for tidligere tidsrum.«
(1) - EFT L 283, s. 23.
(2) - Jf. domme af 10.7.1997, forenede sager C-94/95 og C-95/95, Bonifaci m.fl. og Berto m.fl., Sml. I, s. 3969, praemis 3, og sag C-373/95, Maso m.fl., Sml. I, s. 4051, praemis 50 og 56.
(3) - Dom af 2.2.1989, sag 22/87, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 143, praemis 3.
(4) - Som det omtales naermere i det foelgende (punkt 51), omfatter garantien i henhold til direktivet hele den loen, inklusive alle tillaeg og godtgoerelser i henhold til loven, som arbejdstageren har ret til som modydelse for det arbejde, der er udfoert i referenceperioden. Ved beregningen af garantien tages der saaledes fuldt ud hensyn til feriegodtgoerelsen for referenceperioden (tre maaneder eller tretten uger), mens betaling af godtgoerelsen for et laengere tidsrum (indtil et aar) er en gunstigere bestemmelse (direktivets artikel 9).
(5) - Dom af 16.12.1993, sag C-334/92, Wagner Miret, Sml. I, s. 6911, praemis 20 og 21.
(6) - Dom af 24.6.1993, sag C-90/92, Dr. Tretter, Sml. I, s. 3569, praemis 11.
(7) - Dom af 4.12.1986, sag 252/83, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 3713, praemis 15.
(8) - Inkorporeringen af faellesskabsretten i de nationale retsordener indebaerer, at der etableres et nyt regelhierarki inden for Faellesskabet. Det tager form af en pyramide, hvori de nationale retsregler udgoer det nederste lag, mens den afledte faellesskabsret er det mellemste lag, og traktatens regler og de almindelige faellesskabsretlige principper befinder sig i toppen af pyramiden. Inden for regelhierarkiet skal retsreglerne paa hvert trin vaere i overensstemmelse ikke alene med reglerne af den umiddelbart hoejere rang, men ogsaa med reglerne af enhver hoejere rang, for at man kan sikre, at systemet er indbyrdes sammenhaengende og effektivt. I denne forbindelse er princippet om faellesskabsrettens forrang i forhold til national ret kun et specielt udtryk for det mere almindelige princip om, at retsregler af hoejere rang gaar forud for retsregler af lavere rang, som begrebsmaessigt foelger af et retsregelsystem. Forholdet mellem nationale bestemmelser, der gennemfoerer direktivet, og direktivets bestemmelser svarer hermed til forholdet mellem direktivets bestemmelser og traktatens bestemmelser, idet det princip, der gaelder for det sidstnaevnte forhold, gaelder tilsvarende for det foerstnaevnte.
(9) - Dom af 9.11.1995, sag C-479/93, Francovich II, Sml. I, s. 3843, praemis 20.
(10) - Den her foreslaaede fortolkning er ikke alene den eneste logiske, men ogsaa den rigtige fortolkning, idet man hermed undgaar eventuelle misbrug, f.eks. i form af dobbelt betaling af samme tilgodehavende - foerst i form af et forskud paa loennen i referenceperioden (eller en loenbetaling med tilbagevirkende kraft) og derefter endnu en betaling i form af en garanti for samme tilgodehavende.
(11) - Jf. ovenfor i fodnote 9.
(12) - Francovich II-dommen, praemis 28.
(13) - Jf. ovenfor i fodnote 5.
(14) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Italien, a.st., praemis 11. I almindelighed opfattes loenbegrebet vidt i den europaeiske social- og arbejdsret. Herom kan der henvises til definitionen af loen i traktatens artikel 119, stk. 2, og Domstolens fortolkning af denne bestemmelse (jf. f.eks. dom af 11.3.1981, sag 69/80, Worringham og Humphreys, Sml. s. 767, praemis 14 ff., af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 11 og 12, og af 7.3.1996, sag C-278/93, Freers og Speckmann, Sml. I, s. 1165, praemis 17-20). Der kan ogsaa henvises til bl.a. artikel 68, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT L 149, s. 2) (dom af 1.10.1992, sag C-201/91, Grisvard og Kreitz, Sml. I, s. 5009, praemis 14 ff.).
(15) - Det kan ogsaa naevnes, at den foreliggende sag mellem sagsoegeren og garantiinstitutionen i hvert fald til dels synes at vaere opstaaet, fordi parterne ved opgoerelsen af garantibeloebet ikke laegger de samme beloeb til grund. Dette betyder, at de eventuelt har forskellig opfattelse af, hvilket loenbegreb der skal laegges til grund for opgoerelsen af garantien. F.eks. fremgaar det af forelaeggelsesbeslutningen, at sagsoegeren, efter min opfattelse med rette, laegger til grund, at han har krav paa overtidsbetaling og paa loentillaeg efter lovgivningen, mens garantiinstitutionen ikke synes at tage disse beloeb i betragtning. Da de faktiske omstaendigheder med hensyn til dette spoergsmaal ikke er klart oplyst, og da hverken den forelaeggende ret eller nogen af parterne udtrykkeligt har rejst spoergsmaalet, finder jeg det ikke noedvendigt, at Domstolen behandler det naermere.
(16) - Efter min opfattelse har Domstolen ret og pligt til at efterproeve, om disse betingelser er opfyldt, i tilfaelde af et soegsmaal fra Kommissionens side eller i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse.