62014CC0314
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 6 octombrie 2015 (
1
)
Cauza C‑314/14
Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media
împotriva
Viestintävirasto
[cerere de decizie preliminară formulată de Korkein hallinto‑oikeus (Finlanda)]
„Transmisie de televiziune — Publicitate televizată — Directiva 2010/13/UE — Articolul 10 alineatul (1) litera (c), articolul 19 alineatul (1) și articolul 23 — Separarea publicității de celelalte părți ale programului — Tehnica split‑screen — Limitarea duratei pauzelor publicitare — Informații cu privire la programele sponsorizate — «Secunde negre» care separă spoturile publicitare”
Introducere
1.
Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Supremă Administrativă finlandeză) a adresat trei întrebări specifice referitoare la interpretarea normelor care reglementează publicitatea televizată și sponsorizarea de către întreprinderi a programelor de televiziune.
2.
Deși legislația care face obiectul întrebărilor preliminare este în vigoare în dreptul Uniunii de mult timp (chiar dacă formularea acestora a suferit o anumită evoluție în această perioadă), în jurisprudența de până acum a Curții lipsesc răspunsurile la problemele de drept ridicate de instanța de trimitere în prezenta cauză. Or, se pare că în practica autorităților administrative naționale și a instanțelor din statele membre există divergențe în aplicarea dispozițiilor în discuție. Curtea va avea astfel ocazia de a realiza interpretarea acestora și, prin urmare, de a unifica practica în materie.
Cadrul normativ
Dreptul Uniunii
3.
Întrebările preliminare adresate de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Supremă Administrativă finlandeză) vizează interpretarea anumitor dispoziții din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) (
2
).
4.
Potrivit articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13:
„Serviciile sau programele mass‑media audiovizuale care sunt sponsorizate trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:
[…]
(c)
telespectatorii sunt informați clar cu privire la existența unui acord de sponsorizare. Programele sponsorizate trebuie să fie identificate cu precizie prin specificarea numelui, a siglei și/sau a oricărui alt simbol corespunzător sponsorului, cum ar fi mențiuni asupra produsului (produselor) sau serviciului (serviciilor) acestuia sau un semn distinctiv, prezentate în mod adecvat pentru astfel de programe, la începutul, în cuprinsul și/sau la sfârșitul acestora.”
5.
Articolul 19 alineatul (1) din directivă prevede:
„Publicitatea televizată și emisiunile de teleshopping trebuie să fie imediat identificabile ca atare și separate de conținutul editorial. Fără a aduce atingere utilizării de noi tehnici publicitare, se păstrează o separare [a se citi «clară»] prin mijloace optice și/sau acustice și/sau spațiale între publicitatea televizată și teleshopping și, respectiv, celelalte părți ale programelor.”
6.
În sfârșit, articolul 23 din directiva menționată prevede:
„(1)   Proporția de spoturi publicitare televizate și spoturi de teleshopping dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %.
(2)   Alineatul (1) nu se aplică în cazul anunțurilor difuzate de către emițător în legătură cu propriile sale programe și cu produsele auxiliare derivate direct din acestea, al anunțurilor de sponsorizare și al poziționărilor de produse.”
Dreptul finlandez
7.
Directiva 2010/13 a fost transpusă în dreptul finlandez prin intermediul Legii nr. 744/1998 privind radiodifuziunea, denumită în continuare „Legea nr. 744/1998” (Laki televisio- ja radiotoiminnasta nr. 744/1998). Transpunerea articolului 10 alineatul (1) litera (c), a articolului 19 alineatul (1) și a articolului 23 alineatul (1) din directiva menționată a fost realizată prin articolul 26 alineatul 2, articolul 22 alineatul 1 și, respectiv, articolul 29 alineatul 1 din Legea nr. 744/1998.
Situația de fapt, procedura si întrebările preliminare
8.
Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media, societate de drept finlandez (denumită în continuare „Sanoma”), este un post de televiziune aflat sub jurisdicția Republicii Finlanda în sensul articolului 2 din Directiva 2010/13.
9.
La 9 martie 2012 Viestintävirasto (autoritatea finlandeză de reglementare în domeniul audiovizualului) a emis împotriva societății Sanoma o decizie prin care s‑a dispus încetarea încălcărilor prevederilor Legii nr. 744/1998 săvârșite de aceasta, constatate de autoritatea menționată. Obiecțiile autorității de reglementare vizau timpul de emisie alocat publicității și modul în care Sanoma separa publicitatea de celelalte părți ale programului.
10.
În primul rând, Sanoma a utilizat technica split‑screen astfel încât programul „principal” (și anume genericul de final) apărea pe o parte a ecranului, iar pe altă parte a acestuia apărea prezentarea programelor următoare. Autoritatea finlandeză de reglementare a constatat însă că simpla împărțire a ecranului într‑o parte dedicată transmiterii programului principal și o parte dedicată prezentării programelor ulterioare este insuficientă în lumina dispozițiilor Legii nr. 744/1998 prin care s‑a transpus articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
11.
În al doilea rând, autoritatea finlandeză de reglementare a apreciat că logoul sponsorului programului, transmis în alt interval de timp decât cel al programului sponsorizat, reprezintă în realitate publicitate, astfel încât transmiterea sa trebuie inclusă în spațiul dedicat publicității. Prin urmare, autoritatea menționată a considerat că Sanoma a depășit spațiul publicitar maxim admis de spoturi publicitare stabilit la articolul 29 alineatul 1 din Legea nr. 744/1998 [articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13].
12.
În al treilea rând, Sanoma a depășit, în opinia autorității de reglementare finlandeze, spațiul publicitar maxim admis menționat mai sus, întrucât în acest spațiu trebuie să fie incluse și scurtele pauze (așa‑numitele „secunde negre”) care separă diferitele spoturi publicitare.
13.
Sanoma a atacat decizia Viestintävirasto la Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki). Instanța menționată a respins acțiunea, confirmând decizia autorității de reglementare. Sanoma a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.
14.
În aceste condiții, Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Supremă Administrativă finlandeză) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13/UE trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, se opune unei interpretări a legislației naționale potrivit căreia partajarea ecranului nu este considerată semnal de separare a unui program audiovizual de publicitatea televizată, dacă o parte a ecranului este rezervată genericului de la finalul programului, iar o altă parte este rezervată prezentării programelor care vor fi difuzate în continuare pe canalul unui organism de radiodifuziune, fără a apărea pe ecranul partajat și nici ulterior un semnal acustic sau optic care să indice în mod expres începutul unei pauze publicitare?
2)
Având în vedere caracterul de reglementare minimă al Directivei 2010/13/UE, articolul 23 alineatul (2) din directivă trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, acesta nu este compatibil cu calificarea semnalelor de menționare a sponsorului, transmise în cadrul altor programe decât programele sponsorizate, drept „spoturi publicitare” în sensul articolului 23 alineatul (1) din directivă, care trebuie incluse în spațiul publicitar maxim admis?
3)
Având în vedere caracterul de reglementare minimă al Directivei 2010/13/UE, noțiunea «spoturi publicitare» prevăzută la articolul 23 alineatul (1) din directivă coroborată cu expresia «[p]roporția […] dintr‑un interval de o oră nu poate depăși 20 %», care descrie spațiul publicitar maxim admis, trebuie interpretată în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, aceasta nu este compatibilă cu includerea în spațiul publicitar a unor «secunde negre» care sunt cuprinse în intervalul dintre diferite spoturi publicitare și sfârșitul unei pauze publicitare?”
15.
Au depus observații scrise guvernele finlandez, elen, austriac și polonez și Comisia Europeană. În temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, s‑a decis să nu se organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
Analiza
16.
Întrebările preliminare trebuie examinate separat, în ordinea în care au fost formulate.
Cu privire la prima întrebare preliminară
17.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că simpla împărțire a ecranului în mai multe părți, dintre care una este alocată publicității, constituie o separare suficientă între publicitatea în cauză și conținutul editorial sau în sensul că acea parte a ecranului alocată publicității ar trebui să fie mai clar demarcată.
18.
În contextul prezentei cauze, trebuie să se precizeze că, potrivit definiției care figurează la articolul 1 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2010/13, mesajele transmise de un emițător în scopuri autopromoționale, inclusiv pentru promovarea propriilor programe, constituie o formă specifică de publicitate televizată. Această interpretare este confirmată de considerentul (96) al directivei. Astfel, prezentarea programelor următoare trebuie considerată drept promovare a acestora, întrucât scopul său este acela de a încuraja telespectatorul să privească în continuare un anumit canal.
19.
Chiar dacă, într‑adevăr, articolul 23 alineatul (2) din directivă exclude asemenea mesaje din spațiul publicitar maxim admis, ele rămân totuși supuse, în principiu, celorlalte prevederi ale directivei referitoare la publicitatea televizată, inclusiv celei cuprinse la articolul 19 alineatul (1), această din urmă prevedere impunând o separare clară de conținutul editorial. În plus, considerentul (96) al Directivei 2010/13 enunță că avanpremierele cuprinzând fragmente din programe ar trebui privite ca programe în sine. Per a contrario, prezentările de programe care nu conțin astfel de fragmente, de exemplu cele care indică numai titlurile acestora, ar trebui, așadar, să fie de asemenea separate în mod clar de conținutul editorial, precum și de alte forme de publicitate.
20.
Revenind la interpretarea articolului 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13, trebuie să se observe mai întâi că această dispoziție, pe lângă semnale vizuale sau acustice, permite în mod explicit și mijloace spațiale de separare a publicității de conținutul editorial (split‑screen). În același timp însă, prima teză a dispoziției menționate prevede că publicitatea televizată trebuie să fie imediat identificabilă ca atare și separată de conținutul editorial.
21.
Astfel, tehnica split‑screen poate fi – și adesea chiar este – utilizată nu numai în scopul transmiterii de publicitate, ci și pentru a difuza alte tipuri de conținut, cum ar fi informații de maximă importanță afișate în așa‑numita „bară” din partea inferioară a ecranului, concursuri pentru telespectatori, autopromovări ale stațiilor de emisie etc. Un asemenea split‑screen nu înseamnă că în una dintre ferestre va fi difuzată în mod necesar publicitate.
22.
Prin urmare, deși articolul 19 alineatul (1) prima teză din Directiva 2010/13 impune ca publicitatea să fie imediat identificabilă și separată de conținutul editorial, în opinia noastră, nu este suficient ca publicitatea să fie transmisă într‑o parte a ecranului partajat. Partea respectivă a ecranului trebuie de asemenea să fie identificată corespunzător, astfel încât telespectatorul să nu aibă nicio îndoială cu privire la caracterul publicitar al transmisiei în discuție. O astfel de identificare poate avea fie forma unui semnal acustic sau vizual similar celui care separă publicitatea transmisă full screen, fie forma unui marcaj special afișat continuu în acea parte a ecranului partajat alocată publicității. Aceasta ar trebui să indice de asemenea în mod neechivoc tipul de comunicație comercială la care se referă – și anume publicitate, teleshopping, autopromovare etc. Simpla împărțire a ecranului, fără o identificare suplimentară, nu garantează atingerea obiectivului articolului 19 alineatul (1) prima teză din Directiva 2010/13.
23.
În acest context, trebuie să ne îndreptăm atenția și asupra articolului 20 alineatul (1) din Directiva 2010/13, potrivit căruia publicitatea transmisă în cursul programelor nu trebuie să afecteze integritatea acestor programe. Semnalele care anunță publicitatea transmisă într‑o parte a unui ecran partajat trebuie, așadar, să fie de așa natură încât să îndeplinească această cerință.
24.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că simpla împărțire a ecranului în mai multe părți, dintre care una este alocată publicității, nu constituie o separare suficientă a publicității în cauză de conținutul editorial. Respectiva parte a ecranului alocată publicității trebuie să fie identificată în plus prin intermediul unui semnal acustic sau vizual la începutul ori la sfârșitul secvenței publicitare sau prin intermediul unui marcaj continuu, afișat atât timp cât ecranul este împărțit. Acest semnal sau marcaj trebuie să indice în mod clar natura mesajului transmis.
Cu privire la a doua întrebare
25.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 23 din Directiva 2010/13 coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că o informație privind un program sponsorizat, transmisă în afara orarului acestuia, constituie publicitate televizată.
26.
Dispozițiile Directivei 2010/13 care definesc sponsorizarea programelor de televiziune (
3
) nu sunt formulate în modul cel mai precis posibil. Astfel pe de o parte, potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (k) din directivă, sponsorizarea constă în contribuția altor persoane decât producătorii programelor și furnizorii de servicii mass‑media audiovizuale (denumiți sponsori) la finanțarea acestor programe sau servicii în vederea promovării numelui, a mărcii, a imaginii, a activității sau a produselor sponsorilor. Pe de altă parte, același articol 1 alineatul (1) din directivă, la litera (h), consideră sponsorizarea drept una dintre formele de „comunicație comercială audiovizuală”.
27.
Aceste dispoziții trebuie înțelese mai curând în sensul că sponsorizarea stricto sensu constă în contribuția sponsorului la finanțarea unui program televizat, în timp ce comunicația comercială audiovizuală reprezintă informația referitoare la acest fapt care însoțește transmiterea unui program sponsorizat. Informația menționată, pe de o parte, servește atingerii scopului sponsorizării, care constă în promovarea sponsorului, iar pe de altă parte, este impusă de articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13 în scopul informării telespectatorului cu privire la faptul că programul respectiv este sponsorizat. Este interzisă, astfel, sponsorizarea în alt scop decât cel al promovării sponsorului, de exemplu în scopul influențării conținutului programului [interzis expres la articolul 10 alineatul (1) litera (a) din directivă], precum și sponsorizarea mascată (
4
).
28.
Prin urmare și astfel cum arată în mod întemeiat guvernul polonez în observațiile formulate în prezenta cauză, informația referitoare la faptul că un program este sponsorizat vizează două obiective. În primul rând, ea constituie o informație pentru telespectator și previne sponsorizarea mascată a unui program în alte scopuri decât promovarea sponsorului. În al doilea rând, servește tocmai acestei promovări prin prezentarea și difuzarea numelui, a mărcii sau a altui mesaj în legătură cu sponsorul.
29.
În această a doua funcție, informația privind sponsorizarea se aseamănă cu publicitatea televizată. Întreprinderile sponsorizează programele de televiziune în scopul difuzării numelui sau a mărcii lor ori în scopul îmbunătățirii imaginii lor în fața opiniei publice. Aceasta servește în mod indirect la creșterea vânzării de produse și servicii oferite de întreprinderile respective și, în consecință, acelorași scopuri ca și publicitatea.
30.
Este dificil, așadar, să fim de acord cu cele susținute de Comisie în observațiile formulate în prezenta cauză, în sensul că unicul scop al anunțurilor de sponsorizare este informarea telespectatorilor cu privire la existența unui acord de sponsorizare. Nu împărtășim nici opinia exprimată în observațiile guvernului austriac, potrivit căreia există o diferență fundamentală între anunțurile de sponsorizare, care au ca scop exclusiv identificarea sponsorului, și publicitatea televizată, care are ca scop promovarea vânzării de bunuri și servicii. Astfel, Hotărârea Österreichischer Rundfunk (
5
), menționată în observațiile prezentate de guvernul austriac în sprijinul acestei teze, nu se referă la distincția dintre sponsorizare și publicitate, ci la problema dacă un joc cu premii pentru telespectatori și anunțurile referitoare la acest joc difuzate prin intermediul televiziunii trebuie considerate publicitate televizată.
31.
În fapt, informația cu privire la programele sponsorizate se deosebește de publicitate numai în ceea ce privește forma, iar nu în ceea ce privește scopul sau esența mesajului. Această diferență referitoare la formă nici măcar nu se regăsește întotdeauna, întrucât publicitatea se poate limita și la indicarea numelui sau mărcii ori a produselor sau serviciilor oferite de întreprinderi, fără niciun conținut suplimentar; astfel, Directiva 2010/13 nu instituie limitări în ceea ce privește forma publicității televizate. În acest caz, o asemenea publicitate este similară informației referitoare la programele sponsorizate [anunț de sponsorizare potrivit terminologiei utilizate la articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2010/13].
32.
Atunci când articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2010/13 impune ca anunțurile de sponsorizare să nu fie incluse în timpul de emisie alocat publicității, aceasta este numai în considerarea funcției lor de informare. Funcția menționată este îndeplinită prin obligația de a insera asemenea anunțuri la începutul, la sfârșitul sau în cuprinsul programelor sponsorizate, care decurge din articolul 10 alineatul (1) litera (c) din directivă. Or, informațiile referitoare la sponsor transmise în alt moment nu corespund funcției de informare, ci exclusiv unei funcții de promovare.
33.
Cu alte cuvinte, anunțurile de sponsorizare prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2010/13 sunt acele anunțuri care servesc îndeplinirii obligației care decurge din cuprinsul articolului 10 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă. Or, această din urmă dispoziție se referă nu atât la informațiile privind programe sponsorizate, cât la înseși programele menționate. Programul sponsorizat trebuie să fie identificat, deoarece o asemenea identificare garantează că telespectatorul este informat în măsura necesară și în același timp suficientă (
6
). Prin urmare, derogarea care figurează la articolul 23 alineatul (2) din directivă include numai anunțurile de sponsorizare prevăzute la articolul 10 alineatul (1) litera (c) din aceasta și transmise, așadar, la începutul, la sfârșitul sau în cuprinsul programului sponsorizat. Nu sunt incluse, în consecință, informațiile cu privire la sponsorizarea programelor transmise cu alte ocazii, nici măcar cele referitoare la programe sponsorizate, ca de exemplu prezentarea acestora.
34.
Este adevărat că – astfel cum arată Comisia în observațiile formulate în prezenta cauză –, în ceea ce privește articolul 17 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/552/CE (
7
) [model care a inspirat articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13], Curtea a statuat că acesta nu limitează posibilitatea de a insera informații cu privire la programele sponsorizate numai la începutul sau la sfârșitul unui astfel de program (
8
). Cauza menționată viza însă posibilitatea difuzării informațiilor referitoare la sponsorizare în cuprinsul programului sponsorizat. În prezent, această hotărâre a fost oarecum „asimilată” de legiuitor, întrucât articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13 prevede expres această posibilitate. Totuși, în opinia noastră, hotărârea menționată nu poate fi interpretată în sensul că orice informație referitoare la sponsorizarea unui program transmisă în orice moment constituie un anunț de sponsorizare în sensul articolului 23 alineatul (2) din directivă și intră sub incidența derogării de la spațiul publicitar maxim admis, stabilit la alineatul (1) al acestui articol.
35.
Dimpotrivă, un asemenea anunț, având în vedere funcția sa de promovare, ar trebui să fie considerat publicitate televizată și să fie supus tuturor normelor pe care le stabilește Directiva 2010/13 pentru o astfel de publicitate, inclusiv celor privind timpul de emisie [articolul 23 alineatul (1)] și separarea de celelalte elemente ale programului [articolul 19 alineatul (1)]. O interpretare diferită ar permite să se abuzeze de derogarea prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din directivă, întrucât ar ajunge să se difuzeze suficient de frecvent, de exemplu, un anunț privind un program sponsorizat, identificat printr‑o informație în legătură cu sponsorul, pentru a eluda cu ușurință spațiul publicitar maxim admis care figurează la articolul 23 alineatul (1) din directivă.
36.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la cea de a doua întrebare preliminară că articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13 și articolul 23 alineatul (2) din această directivă trebuie interpretate în sensul că informațiile privind sponsorizarea transmise în alt moment decât la începutul, în cuprinsul sau la sfârșitul unui program sponsorizat constituie publicitate televizată și nu intră sub incidența derogării de la spațiul publicitar maxim admis, prevăzut la articolul 23 alineatul (1) din directiva menționată.
Cu privire la a treia întrebare
37.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că spațiul publicitar maxim admis pe care îl prevede acest articol se referă numai la durata spoturilor publicitare sau vizează durata totală alocată publicității [cu excepția anunțurilor menționate la alineatul (2) al acestui articol], cu alte cuvinte ținând seama de pauzele dintre diferitele spoturi publicitare.
38.
Problematica modalității de calcul al timpului în vederea aplicării dispozițiilor referitoare la publicitatea televizată a făcut deja obiectul unor hotărâri ale Curții. În Hotărârea ARD (
9
), Curtea a examinat aspectul dacă normele care figurează la articolul 11 alineatul (3) din Directiva 89/552 [echivalentul acestei dispoziții este în prezent articolul 20 alineatul (2) din Directiva 2010/13], care stabilesc frecvența cu care programele pot fi întrerupte de publicitate, se raportează la durata „netă” a programului, la durata exclusiv a conținutului editorial sau la durata „brută”, cu alte cuvinte ținând seama de durata pauzelor publicitare.
39.
Curtea, după ce a constatat mai întâi că interpretarea literală nu oferă un răspuns neechivoc la această întrebare, a admis că obiectivul Directivei 89/552, care constă în asigurarea libertății de difuzare a programelor de televiziune, impune adoptarea unei interpretări a dispoziției analizate care să permită cel mai mare număr de pauze publicitare în timpul unui program, și anume a principiului duratei „brute” a programului (
10
). Dacă se dorește aplicarea unui astfel de raționament în prezenta cauză, ar trebui adoptată cea mai liberală interpretare posibilă a articolului 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13, potrivit căreia spațiul publicitar maxim admis se raportează numai la durata spoturilor publicitare propriu‑zise și nu include, de exemplu, așa‑numitele „secunde negre”.
40.
În jurisprudența recentă, Curtea a atras însă atenția și asupra altor obiective urmărite de diferitele dispoziții ale Directivei 89/552. În special, în Hotărârea Comisia/Spania (
11
), Curtea a amintit, referindu‑se explicit la Hotărârea ARD, că dispozițiile acestei directive trebuie interpretate astfel încât să se asigure un echilibru între libertatea de desfășurare a activității publicitare și protecția telespectatorilor împotriva unei difuzări excesive a publicității (
12
).
41.
Asigurarea protecției complete și eficiente a consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune se numără de asemenea printre obiectivele Directivei 2010/13, potrivit considerentului (83) al acesteia. Curtea a subliniat importanța asigurării acestei protecții – de acum în temeiul Directivei 2010/13 – în Hotărârea Sky Italia (
13
). Apreciem, prin urmare, că articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în lumina obiectivului constând în protecția telespectatorilor împotriva publicității excesive și astfel încât să se asigure echilibrul dintre interesele financiare ale emițătorilor și ale întreprinderilor care își fac publicitate, pe de o parte, și ale telespectatorilor, pe de altă parte (
14
).
42.
Prin urmare, deși articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 stabilește o proporție de „spoturi publicitare”, această dispoziție nu trebuie interpretată literal, în sensul că proporția menționată vizează numai durata acelor spoturi. În opinia noastră, legiuitorul a utilizat în cuprinsul acestei dispoziții termenii „spoturi publicitare” pentru a distinge acest tip de publicitate de alte forme de comunicații audiovizuale comerciale, în special de autopromovare, de anunțuri de sponsorizare și de poziționarea de produse, excluse de la aplicarea acestei proporții în temeiul articolului 23 alineatul (2) din directivă.
43.
În plus, legiuitorul nu a stabilit în mod întâmplător spațiul publicitar maxim admis ca o parte din timpul total de emisie (20 % din fiecare interval de o oră). În acest mod, timpul de emisie este împărțit în timpul alocat publicității (și teleshoppingului) – de maximum 20 % – și timpul alocat conținutului redacțional și eventualelor comunicații comerciale nesupuse acestei limite – și anume de cel puțin 80 %.
44.
Or, este evident că o parte din timpul de emisie, pe lângă comunicațiile principale (respectiv spoturi publicitare în timpul alocat publicității și programe în timpul alocat conținutului editorial), este ocupat de elemente indispensabile din punct de vedere tehnic, precum anunțuri, genericele programelor sau pauzele dintre acestea. Astfel de elemente sunt și „secundele negre” care separă diferitele spoturi publicitare. Deși acestea nu sunt incluse în durata respectivelor spoturi stricto sensu, totuși, astfel cum arată în mod întemeiat guvernele finlandez și polonez în observațiile formulate în prezenta cauză, durata lor reprezintă timp de emisie alocat publicității, având în vedere că sunt indispensabile în vederea separării unui spot publicitar de altul. Pentru acest motiv, „secundele negre” ar trebui să fie incluse în spațiul publicitar maxim admis, stabilit la articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
45.
Situația este similară în cazul semnalelor vizuale sau acustice care separă mesajele publicitare de conținutul editorial. Acestea nu sunt spoturi publicitare, dar transmiterea lor este obligatorie în temeiul articolului 19 alineatul (1) a doua teză din Directiva 2010/13. Timpul de emisie al unor asemenea semnale este, așadar, sensu largo timp de emisie alocat publicității și ar trebui să fie de asemenea inclus în limita stabilită la articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
46.
În cazul separării publicități prin mijloace spațiale, limita în discuție include întregul interval în care o parte a ecranului este alocată publicității. Evident, spațiul publicitar maxim admis nu suferă nicio modificare și se ridică la 20 % din fiecare interval de o oră, chiar dacă publicitatea este difuzată numai într‑o parte a ecranului.
47.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că spațiul publicitar maxim admis stabilit de această dispoziție cuprinde intervalul de timp de la începutul semnalului acustic sau vizual care marchează începutul unei pauze publicitare până la sfârșitul semnalului acustic sau vizual care marchează sfârșitul pauzei respective. În cazul în care publicitatea este separată de celelalte părți ale programului prin mijloace spațiale, acest spațiu include întregul interval de timp în care o parte a ecranului este alocată publicității.
Observații finale: armonizarea minimă și transparența reglementărilor naționale
48.
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2010/13, statele membre își păstrează libertatea de a impune furnizorilor de servicii mass‑media audiovizuale, inclusiv posturi de televiziune, aflați sub jurisdicția lor norme mai detaliate sau mai stricte. Această posibilitate a fost confirmată de Curte în jurisprudența sa, în care a arătat că armonizarea legislației statelor membre realizată în temeiul Directivei 2010/13 este o armonizare minimă (
15
). Prin urmare, în cazul în care Curtea nu ar achiesa la propunerile noastre privind răspunsurile la întrebările preliminare în prezenta cauză și ar adopta o interpretare mai liberală a dispozițiilor menționate ale Directivei 2010/13, s‑ar pune întrebarea dacă aceste dispoziții se opun stabilirii de către statele membre a unor norme precum cele aplicate de autoritatea de reglementare finlandeză în litigiul principal.
49.
În principiu, apreciem că răspunsul la această întrebare ar trebui să fie negativ. Atât obligația de a indica în mod clar mesajele publicitare separate prin mijloace spațiale de celelalte părți ale programului și limitarea timpului și a spațiului de emisie ale informației referitoare la programele sponsorizate, cât și calcularea spațiului publicitar maxim admis ținând seama de așa‑numitele „secunde negre” s‑ar încadra în conceptul de norme mai detaliate sau mai stricte și ar ține de competența statelor membre prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din directivă.
50.
Considerăm însă, respectând în același timp pe deplin autonomia ordinilor juridice ale statelor membre, că astfel de norme mai detaliate sau mai stricte ar trebui să fie expres formulate. Dispozițiile naționale formulate în mod identic sau similar cu prevederile Directivei 2010/13, fără nicio derogare explicită, ar trebui în schimb să fie interpretate uniform în întreaga Uniune și, dacă este cazul, potrivit interpretării conferite în jurisprudența Curții. Astfel, într‑o asemenea situație, operatorii de pe piața serviciilor audiovizuale trebuie să poată conta pe faptul că dispozițiile care au o formă similară cu cea a prevederilor directivei vor fi interpretate în mod uniform și constant. Aplicarea articolului 4 alineatul (1) din directivă numai prin intermediul practicilor administrative și jurisdicționale naționale ar submina, în consecință, securitatea juridică a acestor entități, precum și obiectivul principal al directivei, care este armonizarea legislațiilor statelor membre.
Concluzie
51.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Korkein hallinto‑oikeus după cum urmează:
„1)
Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) trebuie interpretat în sensul că simpla împărțire a ecranului în mai multe părți, dintre care una este alocată publicității, nu constituie o separare suficientă a publicității în cauză de conținutul editorial. Respectiva parte a ecranului alocată publicității trebuie să fie identificată în plus prin intermediul unui semnal acustic sau vizual la începutul ori la sfârșitul secvenței publicitare sau prin intermediul unui marcaj continuu, afișat atât timp cât ecranul este împărțit. Acest semnal sau marcaj trebuie să indice în mod clar natura mesajului transmis.
2)
Articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2010/13 și articolul 23 alineatul (2) din această directivă trebuie interpretate în sensul că informațiile privind sponsorizarea transmise în alt moment decât la începutul, în cuprinsul sau la sfârșitul unui program sponsorizat constituie publicitate televizată și nu intră sub incidența derogării de la spațiul publicitar maxim admis, prevăzut la articolul 23 alineatul (1) din directiva menționată.
3)
Articol 23 alineatul (1) din Directiva 2010/13 trebuie interpretat în sensul că spațiul publicitar maxim admis stabilit de această dispoziție cuprinde intervalul de timp de la începutul semnalului acustic sau vizual care marchează începutul unei pauze publicitare până la sfârșitul semnalului acustic sau vizual care marchează sfârșitul pauzei respective. În cazul în care publicitatea este separată de celelalte părți ale programului prin mijloace spațiale, acest spațiu include întregul interval de timp în care o parte a ecranului este alocată publicității.”
(
1
)   Limba originală: polona.
(
2
)   JO L 95, p. 1.
(
3
)   Potrivit prevederilor Directivei 2010/13, sponsorizarea poate viza și alte servicii mass‑media audiovizuale decât transmiterea de programe de televiziune, însă, din motive de claritate, în prezentele concluzii ne limităm la problematica sponsorizării programelor de televiziune, întrucât aceasta constituie obiectul întrebărilor preliminare analizate. În ceea ce privește distincția dintre transmiterea de programe de televiziune și alte forme de servicii mass‑media audiovizuale, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:434).
(
4
)   Articolul 10 din Directiva 2010/13 conține și alte limitări impuse sponsorizării, care nu sunt însă relevante în prezenta cauză.
(
5
)   C‑195/06, EU:C:2007:613.
(
6
)   Trebuie amintit că, potrivit tezei introductive a articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2010/13, „[…] programele mass‑media audiovizuale care sunt sponsorizate trebuie să îndeplinească următoarele cerințe” (sublinierea noastră).
(
7
)   Directiva Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215). Directiva 2010/13 reprezintă condificarea Directivei 89/552.
(
8
)   Hotărârea RTI și alții (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 și C‑337/94-C‑339/94, EU:C:1996:486, punctul 43).
(
9
)   C‑6/98, EU:C:1999:532.
(
10
)   Hotărârea ARD (C‑6/98, EU:C:1999:532, punctele 28-32).
(
11
)   C‑281/09, EU:C:2011:767.
(
12
)   Hotărârea Comisia/Spania (C‑281/09, EU:C:2011:767, punctele 48 și 49). A se vedea de asemenea Concluziile prezentate de avocatul general Y. Bot în cauza Comisia/Spania (EU:C:2011:216, punctul 75).
(
13
)   C‑234/12, EU:C:2013:496, punctul 17.
(
14
)   A se vedea în acest sens Hotărârea Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, punctul 18).
(
15
)   A se vedea în special Hotărârile Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26, punctele 29 și 44) și Sky Italia (EU:C:2013:496, punctul 12).