62006CC0064_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. În conformitate cu articolul 234 CE, Obvodní soud pro Prahu 3 (tribunalul de primă instanță al sectorului Praga 3) (Republica Cehă) sesizează Curtea cu o serie de întrebări a căror articulare este complexă, dar care ascund o problemă juridică mult mai simplă.
2. În realitate, instanța de trimitere urmărește să afle dacă, după aderarea Republicii Cehe la Comunitățile Europene (la 1 mai 2004) și la încheierea unei proceduri administrative inițiate înaintea acestei date, o întreprindere dominantă în sectorul telecomunicațiilor poate fi obligată să își interconecteze rețeaua proprie cu cea a unei alte societăți fără să se fi efectuat analiza pieței cerută de Directiva 2002/21/CE privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) și de Directiva 2002/19/CE privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul)(2) . Acest aspect este evocat în primele trei întrebări preliminare.
3. În condițiile în care reglementarea națională nu prevede o astfel de analiză, iar reclamanta din acțiunea principală invocă directivele citate anterior pentru a se opune respectivei obligații, instanța de trimitere adresează Curții a patra întrebare, cu privire la eventualul efect direct al acestora.
II – Cadrul juridic
A – Telecomunicațiile în dreptul comunitar
1. Privire de ansamblu
4. În concluziile prezentate la 27 octombrie 2005 în cauza Nuova società di telecomunicazioni (punctul 3 și următoarele)(3), am subliniat efortul depus de Comunitatea Europeană la începutul ultimului deceniu al secolului trecut pentru liberalizarea furnizării de comunicații electronice, acționând în acest scop pe două căi: flexibilizarea piețelor și apropierea reglementărilor naționale.
5. Astfel a început liberalizarea telecomunicațiilor, care, având și perioade de tranziție pentru anumite state membre, s‑a concretizat la 1 ianuarie 1998(4) . Dimensiunea comunitară incipientă a acestui sector impunea armonizarea condițiilor de acces și de utilizare a infrastructurilor și garantarea interconectării între rețelele publice și furnizorii acestora.
6. În acest scop a fost adoptată, printre altele(5), Directiva 97/33/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 privind interconectarea în telecomunicații în vederea asigurării unui serviciu universal și a interoperabilității prin aplicarea principiilor de furnizare a unei rețele deschise(6) .
7. După crearea condițiilor pentru o concurență efectivă, era nevoie de adoptarea unui nou corpus
normativ. La 7 martie 2002, Parlamentul European și Consiliul au adoptat patru texte, începând cu Directiva‑cadru și cu Directiva privind accesul(7) .
2. Obligația de interconectare(8)
8. Directiva 97/33 recunoștea furnizorilor autorizați de rețele publice și de servicii de telecomunicații dreptul, impunându‑le în același timp și obligația, de a‑și negocia interconectarea, pentru a asigura furnizarea acestor rețele și servicii pe întreg teritoriul Comunității [articolul 4 alineatul (1)]. Aceia dintre ei care aveau o putere semnificativă pe piață erau obligați să răspundă tuturor cererilor rezonabile de conectare [articolul 4 alineatul (2)].
9. Dispoziții asemănătoare se regăsesc în Directiva privind accesul din 2002 [articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 alineatele (1) și (4)], care, de asemenea, prevede obligații precise în sarcina operatorilor care au o poziție dominantă (articolul 8 coroborat cu articolul 12).
3. Noțiunea de operator care dispune de o „putere semnificativă pe piață” și consecințele sale
10. În conformitate cu Directiva 97/33, se consideră că are o „putere semnificativă pe piață” operatorul care deține o cotă mai mare de 25 % din respectiva piață, în afară de cazul în care, datorită capacității sale de a influența acea piață, cifrei sale de afaceri, controlului pe care îl exercită asupra mijloacelor de acces la utilizatorul final, resurselor sale financiare și experienței, ar fi meritat acel calificativ fără atingerea acestei cote sau, dimpotrivă, nu ar fi meritat acel calificativ cu toate că depășea acea cotă [articolul 4 alineatul (3)].
11. Directiva privind accesul face trimitere la Directiva‑cadru pentru a atribui calitatea de operator cu putere semnificativă pe piață structurilor care, individual sau împreună cu alte întreprinderi, se regăsesc într‑o poziție echivalentă cu poziția dominantă, respectiv o poziție de putere economică ce le permite să se comporte într‑o mare măsură independent față de concurenți, clienți și, în cele din urmă, față de consumatori [articolul 14 alineatul (2) primul paragraf din Directiva‑cadru].
12. În special, atunci când examinează dacă două sau mai multe întreprinderi ocupă împreună o poziție dominantă pe piață, autoritățile naționale de reglementare se conformează legislației comunitare și țin seama în cea mai mare măsură de orientările privind analiza pieței și evaluarea puterii semnificative pe piață, publicate de Comisie în conformitate cu articolul 15 din Directiva‑cadru [articolul 14 alineatul (2) al doilea paragraf].
13. Articolul 15 din Directiva‑cadru, denumit „Procedura de definire a pieței”, reglementează o metodă în temeiul căreia Comisia, după o consultare publică și o consultare cu autoritățile naționale de reglementare, adoptă o recomandare, susceptibilă periodic de revizuire, care identifică piețele – definite în conformitate cu principiile dreptului concurenței –, de natură să justifice, datorită caracteristicilor lor, impunerea unor obligații specifice [alineatul (1)], și publică orientările menționate anterior [alineatul (2)]. Autoritățile naționale de reglementare definesc piețele relevante ținând seama de recomandare și de orientări [alineatul (3)], iar Comisia, după consultarea respectivelor autorități, acționează în același mod în ceea ce privește piețele transnaționale [alineatul (4)].
14. În conformitate cu articolul 16 din Directiva‑cadru, autoritățile naționale de reglementare efectuează apoi analiza piețelor relevante în colaborare cu autoritățile din domeniul concurenței [alineatul (1)], determinându‑le pe acelea care sunt efectiv concurențiale [alineatul (2)], caz în care se abțin de la impunerea vreuneia dintre obligațiile de reglementare specifice sau le retrag pe cele care au fost puse deja în aplicare [alineatul (3)]. În caz contrar, acestea identifică întreprinderile cu putere semnificativă pe piața respectivă, acționând în consecință [alineatul (4)]. Autoritățile naționale de reglementare competente din statele membre respective efectuează împreună analiza piețelor transnaționale și se pronunță în comun asupra oricărei obligații [alineatul (5)].
15. Atât definirea, cât și analiza piețelor se efectuează în conformitate cu modalitățile procedurale enunțate la articolele 6 și 7 din Directiva‑cadru [articolul 15 alineatul (3) și articolul 16 alineatul (6)].
4. Tranziția de la Directiva 97/33 la directivele din 2002
16. Directiva privind accesul urmărește preluarea obligațiilor prevăzute în reglementarea anterioară, dar nu exclude revizuirea lor imediată [considerentul (12) și articolul 7 alineatul (1)], scop în care Comisia indică piețele vizate în recomandarea inițială și în decizia privind piețele transnaționale [articolul 7 alineatul (2)]. În același scop, administrațiile naționale acționează în mod similar [articolul 7 alineatul (3)].
17. Directiva‑cadru este caracterizată de același spirit: prin articolul 27 alineatul (1) se impune statelor membre să mențină obligațiile prevăzute la articolul 7 din Directiva privind accesul, făcând referire la obligațiile privind accesul și interconectarea care le revin furnizorilor în temeiul articolului 4 din Directiva 97/33, până în momentul în care o autoritate națională de reglementare se pronunță cu privire la aceste obligații, în conformitate cu articolul 16 din Directiva‑cadru.
B – Telecomunicațiile în Republica Cehă
18. Prin Legea nr. 151/2000 privind telecomunicațiile (Zákon o telekomuníkacích), care a reglementat acest sector în perioada 1 iulie 2000-30 aprilie 2005, a fost transpusă Directiva 97/33, în special la articolul 37 alineatul 1, care, la fel ca și articolul 4 alineatul (2) din respectiva directivă, obliga operatorii având o poziție dominantă să răspundă solicitărilor de interconectare. În lipsa acordului între operatorii vizați, articolul 40 alineatul 5 din lege abilita Český telekomuikační uřad (autoritatea cehă de reglementare în domeniul telecomunicațiilor), autoritatea națională competentă, să impună această obligație în numele interesului general.
19. La 30 aprilie 2005 a intrat în vigoare Legea nr. 127/2005 privind comunicațiile electronice (Zákon o elektronických komuníkacích), care, în opinia instanței de trimitere, transpunea în mod corect directivele adoptate în 2002.
III – Situația de fapt din acțiunea principală
20. Telefónica O2 Czech Republic a.s. (fostă Český Telecom a.s.) și Czech On Line a.s. furnizează servicii de telecomunicații pe piața cehă, pe care, la momentul faptelor, prima societate deținea o poziție semnificativă(9) .
21. La 29 ianuarie 2001, aceste două societăți au încheiat un acord de interconectare a rețelelor lor de telecomunicații fixe. La 3 februarie 2003, Czech On Line a propus extinderea acestei cooperări la serviciile de internet în bandă largă și de mare viteză (Asymmetric Digital Subscriber Line – ADSL), pentru ca acestea să fie furnizate clienților săi prin utilizarea propriei infrastructuri, iar nu a aceleia a Telefónica O2, ca până atunci; cu toate acestea, propunerea a rămas fără rezultate.
22. Czech On Line a solicitat atunci autorității cehe de reglementare în domeniul telecomunicațiilor să oblige Telefónica O2 să se interconecteze, conform modalităților descrise mai sus. Autoritatea de reglementare a admis cererea sa la 30 aprilie 2004(10) ; totuși, președintele acesteia, pronunțându‑se în calitate de organ de apel, a anulat decizia și a trimis cauza în vederea reexaminării pe fond la autoritatea de reglementare, care, printr‑o nouă decizie, din 9 septembrie 2004, confirmată la 20 ianuarie 2005, a obligat cele două întreprinderi să coopereze în domeniul ADSL.
23. Telefónica O2 a sesizat atunci Obvodní soud pro Prahu 3 cu o cerere de anulare a acestei decizii, arătând că Legea nr. 151/2000 nu a transpus în mod corect Directiva‑cadru și Directiva privind accesul, al căror efect direct ar cere ca autoritatea națională de reglementare să analizeze piața relevantă pentru a evalua intensitatea concurenței înainte de a se pronunța cu privire la cererea Czech On Line.
IV – Întrebările preliminare
24. Instanța menționată a suspendat judecarea cauzei și, prin decizia din 24 noiembrie 2005, a adresat Curții următoarele întrebări:
„1) [Autoritatea de reglementare] era îndreptățită să îi impună, printr‑o decizie administrativă ulterioară datei de 1 mai 2004 (așadar ulterioară aderării Republicii Cehe la Comunitățile Europene), unei întreprinderi de telecomunicații care dispunea de o putere semnificativă (dominantă) pe piața telecomunicațiilor obligația de a încheia un acord de interconectare a rețelei sale cu cea a unui alt operator?
2) În cazul unui răspuns afirmativ:
[Autoritatea de reglementare] era îndreptățită să impună o asemenea obligație doar în condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din [Directiva privind accesul], respectiv pe baza unei analize prealabile a pieței în conformitate cu articolul 16 din [Directiva‑cadru] și a procedurii prealabile prevăzute la articolele 6 și 7 din [Directiva‑cadru], sau putea să facă acest lucru fără a mai proceda în prealabil la o analiză a pieței (de exemplu, potrivit considerentului (15), articolului 3, articolului 4 [alineatul] (1), articolului 5 alineatul (1) litera (a) și alineatul (4), articolului 10 alineatele (1) și (2) din [Directiva privind accesul])?
3) Răspunsul la cea de a doua întrebare este influențat de faptul că cererea unui anumit operator de obținere a unei decizii prin care să se impună interconectarea rețelei sale la rețeaua unui operator care dispune de o putere semnificativă (dominantă) pe piața telecomunicațiilor a fost adresată [autorității de reglementare] înaintea datei de 1 mai 2004, iar procedura referitoare la această cerere s‑a desfășurat în fața acestei autorități în cea mai mare parte înaintea datei de 1 mai 2004, adică înaintea aderării Republicii Cehe la Comunitățile Europene?
4) În măsura în care, în perioada în care au avut loc faptele, respectiv între 1 mai 2004 și 30 aprilie 2005, Republica Cehă nu transpusese în mod corespunzător directivele menționate mai sus, [Directiva‑cadru] și [Directiva privind accesul] pot fi aplicate direct și, așadar,
a) aceste directive (sau una dintre acestea) sunt necondiționate și suficient de precise pentru ca o instanță de judecată să le aplice în locul legislației naționale?
b) un operator care dispune de o putere semnificativă (dominantă) pe piața telecomunicațiilor este îndreptățit să invoce (are calitatea necesară pentru a invoca), ca urmare a transpunerii lor necorespunzătoare, efectul direct al [Directivei privind accesul] și al [Directivei‑cadru] și aceste directive (sau vreuna dintre acestea) garantează protecția intereselor acestui operator, care a refuzat să încheie un acord de interconectare (privind servicii ADSL) cu alți operatori naționali de telecomunicații (și atunci când acest operator nu respectă obiectivele noului cadru de reglementare, potrivit opiniei [autorității de reglementare], care trebuie să facă obiectul unui control jurisdicțional)?
c) operatorul amintit anterior poate invoca efectul direct al directivelor care nu au fost transpuse în mod corespunzător (sau al uneia dintre acestea) atunci când (chiar dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute de directive) [autoritatea de reglementare], prin decizii, hotărăște întotdeauna cu privire la condițiile concrete de interconectare a rețelelor operatorilor și impune așadar obligații concrete particularilor?”
V – Procedura în fața Curții
25. Decizia de trimitere a fost înregistrată la Grefa Curții la 6 februarie 2006. Părțile din acțiunea principală, guvernele ceh și olandez, precum și Comisia au depus observații scrise și, cu excepția celui de al doilea dintre guvernele menționate, au luat parte la ședința din 1 februarie 2007, pentru a-și prezenta observațiile orale.
VI – Examinarea întrebărilor preliminare
A – Delimitarea dezbaterii
26. Pentru soluționarea litigiului care opune cele două societăți de telecomunicații cehe, Obvodní soud are nevoie de un răspuns mai simplu decât cel care ar putea fi imaginat la lectura ansamblului eterogen al întrebărilor pe care le‑a formulat. În realitate, adevărata călătorie nu înseamnă a merge spre peisaje noi, ci a avea alți ochi, a vedea universul cu ochii altcuiva(11) .
27. Dilema nu constă în întrebarea dacă autoritatea de reglementare în domeniul telecomunicațiilor era abilitată, după aderarea Republicii Cehe la Uniunea Europeană, să oblige Telefónica O2 să își conecteze rețeaua cu cea a Czech On Line (prima întrebare), posibilitate în legătură cu care, după cum vom explica în continuare, nu există niciun dubiu.
28. Cheia problemei constă în cadrul procedural care permite stabilirea acestei obligații (a doua întrebare) și în verificarea relevanței faptului că procedurile administrative s‑au desfășurat înainte de a avea loc respectiva aderare (a treia întrebare).
29. Mai precis, instanța de trimitere întreabă dacă autoritățile din țara sa ar fi trebuit să dispună de o analiză a pieței relevante, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) și cu articolul 12 din Directiva privind accesul, coroborate cu articolele 16, 6 și 7 din Directiva‑cadru. Având în vedere că Legea nr. 151/2000, care era în vigoare în acel moment, nu era conformă reglementării comunitare adoptate în anul 2002, această ipoteză presupune efectul direct al directivelor menționate anterior (a patra întrebare).
30. Pe scurt, instanța de trimitere solicită Curții să îi indice dacă normele comunitare în cauză reglementează evenimentele din acțiunea principală.
B – Competența Curții
31. Această manieră de abordare a discuției arată că cererea guvernului ceh de înlăturare de la bun început a întrebărilor preliminare pentru necompetență ratione temporis
a Curții este nefondată.
32. În speță nu este vorba, precum în cauza Ynos(12), de situații născute și consumate într‑un stat membru anterior aderării acestuia la Comunitate, ipoteză în care Curtea nu ar fi competentă(13), ci de a se determina aplicabilitatea în timp a directivelor în raport cu un eveniment care a început anterior aderării și s‑a încheiat ulterior acesteia, împrejurare asupra căreia ar avea tot dreptul să se pronunțe, în calitatea sa de interpret suprem și ultim al dreptului comunitar.
33. Cu toate că cererea Czech On Line a fost examinată și soluționată în primă instanță într‑o perioadă în care Republica Cehă nu era membră a Comunității(14), decizia a fost anulată ulterior, după ce aceasta a aderat la Uniune(15) . Așadar, nu ar fi de competența Curții să formuleze o apreciere asupra anulării și nici asupra consecințelor acesteia; pentru legitimarea intervenției sale cu titlu preliminar, este suficient, în schimb, că judecătorii naționali, aflați în fața unui astfel de cumul de împrejurări, ezită să aplice în speță dreptul comunitar și întreabă Curtea cu privire la validitatea în timp a normelor comunitare.
34. În consecință, întrebările adresate sunt legate de ordinea juridică comunitară și este de competența Curții să interpreteze normele aflate în litigiu(16) . Nu trebuie uitat că, în dialogul instituit la articolul 234 CE, instanței naționale care este sesizată cu acțiunea principală și care își asumă responsabilitatea pentru soluționarea acesteia îi revine sarcina de a aprecia necesitatea unei interpretări și pertinența întrebărilor pe care le adresează(17), fiind prezumată oportunitatea trimiterii preliminare, în afară de cazul în care îndoielile legate de dreptul comunitar nu au nicio legătură cu obiectul acțiunii principale, în care problema este de natură ipotetică sau în care Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate(18) .
C – Prima întrebare preliminară: o consultare inutilă
35. Cu toate acestea, guvernul ceh are parțial dreptate, deoarece Obvodní soud expune o îndoială care nu făcea necesară sesizarea Curții pentru ca aceasta să cerceteze dacă, odată ce Republica Cehă a aderat la Uniune, autoritatea cehă de reglementare în domeniul telecomunicațiilor putea obliga Telefónica O2 să își conecteze rețeaua cu cea a Czech On Line.
36. Rezultatul este același, oricare ar fi reglementarea examinată: atât dacă se recurge la Directiva 97/33, cât și dacă se aleg Directiva‑cadru sau Directiva privind accesul, sau dacă se aplică Legea nr. 151/2000 întrucât se consideră că situația nu se încadrează în domeniul dreptului comunitar, autoritatea cehă de reglementare în domeniul telecomunicațiilor putea impune obligația descrisă, pentru că nu există divergențe în privința acestui aspect.
37. În consecință, niciun organ al acestui stat membru nu ar avea îndoieli cu privire la răspuns, întrucât Legea nr. 151/2000 menționa această posibilitate (articolul 40 alineatul 5 coroborat cu articolul 37 alineatul 1), fără ca asupra soluției litigiului să aibă vreo incidență interpretarea dreptului comunitar, care ia de asemenea în considerare această posibilitate, atât în directiva din 1997 [articolul 4 alineatul (2)], cât și în cele adoptate în anul 2002 (articolul 8 coroborat cu articolul 12 din Directiva privind accesul). În această privință nu există divergențe între sistemul național și cel european, astfel încât ar părea superfluu să se facă apel la acesta din urmă.
38. Prin urmare, prima întrebare formulată de instanța cehă nu se referă la dreptul comunitar, astfel încât Curtea nu trebuie să se pronunțe, fără a fi nevoie să se realizeze analiza „intertemporală” pe care Comisia a inclus‑o în observațiile sale scrise; într‑adevăr, în contextul articolului 27 alineatul (1) din Directiva‑cadru, o astfel de examinare implică existența unor obligații anterioare, situație care nu corespunde celei din cauza pendinte în fața Obvodní soud, în care decizia administrativă în litigiu a impus obligația ex novo .
D – A doua și a treia întrebare preliminară
39. Problema este diferită: constatând că Telefónica O2 avea o putere semnificativă pe piață, autoritatea cehă de reglementare putea impune interconectarea rețelei sale cu cea a Czech On Line; cu toate acestea, trebuie să se analizeze dacă autoritatea de reglementare putea să se pronunțe în acest sens în mod automat, după cum îi permitea legea națională, sau dacă trebuia să efectueze o analiză a pieței, după cum prevede dreptul Uniunii Europene (întrebările a doua și a treia).
40. Dat fiind faptul că Legea nr. 151/2000 nu era conformă cu directivele din 2002, aplicabilitatea dreptului comunitar deplasează centrul de greutate al discuției către a patra întrebare, prin intermediul căreia instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, având în vedere supremația dreptului comunitar(19), aceste directive îndeplinesc condițiile necesare pentru a avea un efect direct și pentru a înlătura aplicarea reglementării interne nearmonizate.
41. Dacă ar trebui să se răspundă negativ la această ultimă întrebare, răspunsul la întrebările a doua și a treia nu ar avea nicio importanță, deoarece în ambele cazuri autoritatea cehă de reglementare ar putea impune obligația în litigiu fără a efectua analiza pieței menționată anterior, întrucât directivele respective ar fi lipsite de efect direct.
42. În consecință, prezenta trimitere preliminară, aparent complexă, se reduce, odată ce a fost simplificată, la întrebarea dacă articolul 8 alineatul (2) din Directiva privind accesul și articolul 16 coroborat cu articolele 6 și 7 din Directiva‑cadru îndeplinesc condițiile enunțate în jurisprudență pentru ca o dispoziție de acest tip să fie direct aplicabilă.
E – A patra întrebare: efectul direct
43. Acest atribut al prevederilor unei directive, corolarul și în același timp instrumentul supremației dreptului comunitar asupra dreptului național(20), se analizează ca o „sancțiune” automată pentru neexecutarea obligațiilor de către statele membre, care trebuie să se abțină de la invocarea propriilor legislații pentru a se opune prevederilor unei directive care, din punctul de vedere al conținutului, sunt necondiționate și suficient de precise(21) .
44. Aceste criterii sunt îndeplinite de dispozițiile care enunță în termeni neechivoci o obligație(22) care nu este supusă niciunei condiții și nici nu este subordonată, în ceea ce privește executarea sau efectele sale, intervenției vreunui act al instituțiilor Comunității sau al statelor membre(23) .
45. Nu este greu să se constate că prevederile citate anterior ale Directivei‑cadru și ale Directivei privind accesul nu prezintă astfel de atribute, deoarece analiza pieței, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din Directiva privind accesul, se realizează în conformitate cu articolul 16 din Directiva‑cadru, pe baza principiilor enunțate la articolele 6 și 7 din aceeași directivă. Cu alte cuvinte, această analiză este supusă orientărilor adoptate de Comisie în aplicarea articolului 15 alineatul (2) din Directiva‑cadru, cu sprijinul autorităților naționale din domeniul concurenței [articolul 16 alineatul (1)], cu respectarea normelor pe care respectiva autoritate națională de reglementare trebuie să le publice pentru îndeplinirea criteriilor de transparență și de consultare (articolul 6) și cu intervenția Comisiei, precum și a autorităților de reglementare alte celorlalte state membre [articolul 7 alineatele (3), (4) și (5)].
46. Presupunând chiar că aceste prevederi întrunesc condițiile indispensabile pentru a fi direct aplicabile, un astfel de efect direct ar fi totuși înlăturat în prezenta cauză, întrucât jurisprudența comunitară nu recunoaște această caracteristică directivelor în litigiile care opun persoane private. În concluziile prezentate la 6 mai 2003 în cauza Pfeiffer(24), am amintit că, în mod sistematic, Curtea refuză să admită că un particular ar putea să se prevaleze, față de alt particular, de o directivă pe care statul membru nu ar fi transpus‑o corect în termen, declarând că, în temeiul articolului 249 CE, caracterul obligatoriu al unei directive, pe care se întemeiază posibilitatea de a o invoca în fața unei instanțe naționale, nu există decât în privința „fiecărui stat membru destinatar”, astfel încât o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații în sarcina unui particular și nici nu poate fi invocată împotriva sa (punctul 56)(25) .
47. Litigiul aflat la originea acestei întrebări preliminare este un caz tipic de litigiu inter privatos. Acesta opune două întreprinderi în legătură cu obligația impusă societății dominante prin Directiva privind accesul de a accepta interconectarea solicitată de cealaltă societate, intervenția autorităților administrative neavând alt scop decât de a se substitui voinței celor doi operatori concurenți pentru a ajunge la un acord pe care aceștia nu sunt capabili să îl încheie. Această situație este diferită de cea din cauza Wells(26), în care efectul direct al unei directive(27) față de stat a fost admis în favoarea unei resortisante din Regatul Unit, cu toate că aplicarea acestei directive a afectat indirect drepturile unui alt particular.
48. În concluzie, articolele citate anterior din Directiva‑cadru și din Directiva privind accesul nu au efect direct, așadar Telefónica O2 nu le poate invoca în vederea anulării deciziei autorității cehe de reglementare în domeniul telecomunicațiilor(28) .
F – În loc de epilog
49. Trimiterea preliminară constituie un instrument procedural aflat la dispoziția instanțelor statelor membre în scopul de a le fi furnizate de către Curte orientările necesare pentru aplicarea dreptului comunitar. Sistemul instituit prin articolul 234 CE are la bază diferența dintre interpretarea și aplicarea normei de drept, astfel încât să concilieze autoritatea legitimă a instanței naționale și uniformitatea indispensabilă a ordinii juridice comunitare, după cum arăta în trecut Robert Lecourt(29), misiune care impune o repartizare riguroasă a competențelor(30) .
50. Având în vedere această configurație a trimiterii preliminare, ar fi de dorit ca intervenția Curții să fie limitată la ceea ce este strict necesar, fiind redusă la promovarea unei soluții utile în limitele stabilite prin decizia de trimitere(31), pentru evitarea unor decizii inutile în raport cu acțiunea principală; într‑adevăr, în caz contrar, soluția reținută ar părea abstractă, fără nicio legătură cu împrejurările concrete ale cauzei, ca și cum ar fi vorba despre o acțiune având ca obiect controlul normelor.
51. Având în vedere considerațiile care precedă, prevederile Directivei‑cadru și ale Directivei privind accesul menționate în decizia de trimitere nu permit soluționarea litigiului, astfel încât orice interpretare a Curții este superfluă; pentru a oferi un răspuns util(32), Curtea trebuie să precizeze instanței de trimitere că respectivele prevederi nu au efect direct și că, în consecință, autoritatea cehă de reglementare în domeniul telecomunicațiilor nu era obligată să efectueze o analiză a pieței pentru a impune societății Telefónica O2 să își conecteze rețeaua ADSL cu cea a Czech On Line.
VII – Concluzie
52. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebările adresate de Obvodní soud pro Prahu 3:
„Articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul) și articolul 16 coroborat cu articolele 6 și 7 din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) nu îndeplinesc, având în vedere netranspunerea lor în dreptul intern, condițiile necesare pentru a avea un efect direct, astfel încât nu sunt aplicabile situației de fapt din acțiunea principală; în consecință, posibilitatea Český telekomuikační uřad (autoritatea cehă de reglementare în domeniul telecomunicațiilor) de a obliga Telefónica O2 Czech Republic să își conecteze liniile ADSL cu cele ale Czech On Line nu este condiționată de efectuarea unei analize prealabile a pieței.”
(1) .
(2)
–	Directivele Parlamentului European și Consiliului din 7 martie 2002, publicate în JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195, și, respectiv, JO L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169.
(3)
–	Cauza C‑339/04, în care a fost pronunțată hotărârea din 18 iulie 2006, Rec., p. I‑6917.
(4)
–	Directiva 90/388/CEE a Comisiei din 28 iunie 1990 privind concurența pe piețele de servicii de telecomunicații (JO L 192, p. 10), modificată de mai multe ori și înlocuită prin Directiva 2002/77/CE a Comisiei din 16 septembrie 2002 (JO L 249, p. 21, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 132), reprezintă punctul de pornire al acestui proces.
(5)
–	Directiva 90/387/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 de instituire a pieței interne a serviciilor de telecomunicații prin punerea în aplicare a furnizării de rețele deschise (JO L 192, p. 1), adaptată la un mediu concurențial prin Directiva 97/51/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 octombrie 1997 (JO L  295, p. 23). Directiva 92/44/CEE a Consiliului din 5 iunie 1992 (JO L 165, p. 27) și Directiva 98/10/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 1998 (JO L 101, p. 24), care extind această furnizare la liniile închiriate și, respectiv, la telefonia vocală, aparțin de asemenea acestui grup.
(6)
–	JO L 199, p. 32.
(7)
–	Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) și Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 21 și, respectiv, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183 și, respectiv, p. 213) făceau de asemenea parte din acest grup.
(8)
–	„Interconectare” înseamnă legătura fizică și logică realizată între rețele publice de telecomunicații utilizate de aceeași societate sau de alte societăți pentru a permite utilizatorilor lor să comunice sau să acceseze prestațiile respective [articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 97/33 și articolul 2 litera (b) din Directiva privind accesul].
(9)
–	În august 2002, guvernul acestei țări a privatizat Český Telecom, operator dominant la care statul deținea o participație majoritară.
(10)
–	Actul administrativ respectiv era întemeiat pe articolul 40 alineatele 2 și 5 din Legea nr. 151/2000.
(11)
–	M. Proust, À la recherche du temps perdu III, La prisonière, Ed. Gallimard, Bibliothèque de la Plèiade, 1988, p. 762 [traducere liberã].
(12)
–	Hotărârea din 10 ianuarie 2006 (C‑302/04, Rec., p. I‑371), punctele 35-37. A se vedea în același sens ordonanța din 9 februarie 2006, Lákep și alții (C‑261/05, nepublicată în Recueil, Rec., p. I‑20*), punctele 17-21.
(13)
–	Hotărârea din 15 iunie 1999, Andersson și Wåkerås Andersson (C‑321/97, Rec., p. I‑3551).
(14)
–	Primul act al autorității cehe de reglementare în domeniul telecomunicațiilor este datat 30 aprilie 2004, ziua anterioară aderării.
(15)
–	La 9 septembrie 2004.
(16)
–	Hotărârea din 12 aprilie 2005, Keller (C‑145/03, Rec., p. I‑2529), punctul 33.
(17)
–	Hotărârea din 6 iulie 1995, BP Soupergaz (C‑62/93, Rec., p. I‑1883), punctul 10, hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C‑415/93, Rec., p. I‑4921), punctul 59, hotărârea din 13 martie 2001, PreusenElectra (C‑379/98, Rec., p. I‑2099), punctul 38, și hotărârea din 25 februarie
2003, IKA (C‑326/00, Rec., p. I‑1703), punctul 27.
(18)
–	Hotărârea din 7 septembrie 1999, Beck și Bergdorf (C‑355/97, Rec., p. I‑4977), punctul 22.
(19)
–	Afirmată cu caracter general în hotărârea din 15 iulie 1964, Costa/ENEL (6/64, Rec., p. 1141), și pentru directive, în hotărârea din 5 aprilie 1979, Ratti (148/78, Rec., p. 1629).
(20)
–	În hotărârea Ratti, Curtea a exclus posibilitatea ca, la expirarea termenului stabilit pentru intrarea în vigoare a unei directive, un stat membru să impună prevederile sale legale nearmonizate unei persoane care s‑a conformat dispozițiilor comunitare, ceea ce înseamnă că nu trebuie aplicate normele naționale contrare.
(21)
–	Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker (8/81, Rec., p. 53), punctele 24 și 25.
(22)
–	Astfel se deduce din raționamentele din hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall (152/84, Rec., p. 723), punctul 52, reiterate în hotărârea din 29 mai 1997, Klattner (C‑389/95, Rec., p. I‑2719), punctul 33.
(23)
–	Punctul 33 din hotărârea Klattner, citată la nota de subsol 22, în care se citează hotărârea din 3 aprilie 1968, Molkerei-Zentrale Westfalen (28/67, Rec., p. 211), precum și punctul 18 din hotărârea din 17 septembrie 1996, Cooperativa Agrícola Zootécnica S. Antonio și alții (cauzele C‑246/94-C‑249/94, Rec., p. I‑4373).
(24)
–	Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții (C‑397/01-C‑403/01, Rec., p. I‑8835).
(25)
–	Hotărârea Marshall, citată la nota de subsol 22, punctul 49, hotărârea din 8 octombrie 1987, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Rec., p. 3969), punctul 9, hotărârea din 14 iulie 1994, Faccini Dori (C‑91/92, Rec., p. I‑3325), punctul 24, hotărârea din 7 martie 1996, El Corte Inglés (C‑192/94, Rec., p. I‑1281), punctele 16 și 17, și hotărârea Pfeiffer și alții, citată la nota de subsol 24, punctele 108 și 109.
(26)
–	Hotărârea din 7 ianuarie 2004 (C‑201/02, Rec., p. I‑723).
(27)
–	Era vorba despre Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174).
(28)
–	Pare evident că, în lipsa unui astfel de efect direct, instanța națională nu poate fi sfătuită să forțeze Legea nr. 151/2000, întemeindu‑se pe „principiul interpretării conforme” [hotărârea din 13 noiembrie 1990, Marleasing (C‑106/89, Rec., p. I‑4135)], în scopul instituirii pe cale jurisdicțională a unei proceduri (analiza pieței) pe care această lege nu o prevede, deoarece acest principiu cunoaște limite, în special regula în temeiul căreia trebuie să se evite interpretările praeter legem . În hotărârea din 26 septembrie 1996, Arcaro (C‑168/95, Rec., p. I‑4705), Curtea a subliniat că dreptul comunitar nu prevede un mecanism care să permită instanței naționale să elimine dispozițiile int erne contrare unei directive care nu poate fi invocată în fața instanței naționale (punctul 43). În plus, nu trebuie uitat faptul că, după cum am arătat mai sus, reglementarea cehă și reglementarea comunitară (inițială și actuală) sunt identice în esență, abilitând autoritățile competente să impună întreprinderilor dominante obligații de interconectare astfel încât discrepanțele dintre acestea se reduc doar la formă.
(29)
–	Lecourt, R., Le juge devant le Marché commun, Ed. Institut Universitaire des Hautes Études Internationales, Geneva, 1970, p. 50.
(30)
–	Lagrange, M., «L'action préjudicielle dans le droit interne des États membres et en droit communautaire», în Revue trimestrielle de droit européen, 1974, p. 268.
(31)
–	De Richemont, J., L'intégration du droit communautaire dans l'ordre juridique interne, Ed. Librairie du Journal des Notaires et des Avocats, Paris, 1975, p. 41 și următoarele.
(32)
–	Este oportun să se amintească faptul că, în cadrul cooperării judiciare instituite prin articolul
234 CE, este de competența Curții să ofere instanței de trimitere o soluție utilă care să îi permită soluționarea litigiului [hotărârea din 17 iulie 1997, Krüger (C‑334/95, Rec., p. I‑4517), punctul 22, și hotãrârea din 28 noiembrie 2000, Roquette Frères (C‑88/99, Rec., p. I‑10465), punctul 18], reformulând, dacã este cazul, întrebarea cu care este sesizatã [hotãrârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer
(C‑62/00, Rec., p. I‑6325), punctul 22, și hotărârea din 23 martie 2006, FCE Bank (C‑210/04, Rec., p. I‑2803), punctul 21].