62023CJ0725
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
12 decembrie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Directiva 2011/7/UE – Combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale – Tranzacții între întreprinderi – Contract de închiriere comercială – Articolul 2 punctul 8 – Noțiunea de «sumă datorată» – Refacturarea cheltuielilor locative și a cheltuielilor aferente chiriei”
În cauza C‑725/23 [Tusnia] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice, Polonia), prin decizia din 9 octombrie 2023, primită de Curte la 27 noiembrie 2023, în procedura
M. sp. z o.o. I. S.K.A.
împotriva
R. W.,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din domnul N. Jääskinen (raportor), președinte de cameră, domnul M. Condinanzi și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru M. sp. z o.o. I. S.K.A., de A. Kuleszyńska, radca prawny;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de M. Ioan, D. Milanowska și M. Owsiany‑Hornung, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 punctul 8 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale (JO 2011, L 48, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între M. sp. z o.o. I. S.K.A. (denumită în continuare „M.”), pe de o parte, și R. W., pe de altă parte, în legătură cu recuperarea de către M. a unor cheltuieli legate de ocuparea unui bun imobil pentru uz comercial pe care R. W. s‑a angajat prin contract să le suporte.
Cadrul juridic
3
Considerentele (3), (8), (9) și (19) ale Directivei 2011/7 au următorul cuprins:
„(3)
În cadrul tranzacțiilor comerciale între operatori economici sau între operatori economici și autorități publice, numeroase plăți sunt efectuate mai târziu decât a fost stabilit în contract sau menționat în condițiile comerciale generale. Deși mărfurile sunt livrate sau serviciile sunt prestate, numeroase facturi corespunzătoare acestora sunt achitate mult după scadență. Astfel de întârzieri în efectuarea plăților afectează lichiditățile întreprinderilor și complică situația financiară a acestora. Acestea afectează, de asemenea, competitivitatea și rentabilitatea întreprinderilor, odată ce creditorul trebuie să obțină finanțări externe din cauza efectuării cu întârziere a plăților. Riscul apariției acestor efecte negative crește în mod considerabil în perioadele de încetinire a creșterii economice, când accesul la finanțare este mai dificil.
[…]
(8)
Domeniul de aplicare al prezentei directive ar trebui să se limiteze la plățile efectuate ca remunerație pentru tranzacții comerciale. […]
(9)
Prezenta directivă ar trebui să reglementeze toate tranzacțiile comerciale, indiferent dacă sunt realizate între întreprinderi private și publice sau între întreprinderi și autorități publice […]
[…]
(19)
Este necesară despăgubirea echitabilă a creditorilor pentru cheltuielile de recuperare în cazul efectuării cu întârziere a plăților, astfel încât să fie descurajată efectuarea cu întârziere a plăților. Cheltuielile de recuperare ar trebui să includă, de asemenea, recuperarea costurilor administrative și compensarea costurilor interne suportate din cauza efectuării cu întârziere a plăților, pentru care prezenta directivă ar trebui să stabilească o sumă fixă minimă care să poată fi cumulată cu dobânda pentru întârzierea efectuării plăților. Acordarea de despăgubiri sub forma unei sume fixe ar trebui să aibă drept scop limitarea costurilor administrative și interne legate de recuperare. Despăgubirile pentru cheltuielile de recuperare ar trebui să fie stabilite fără a aduce atingere dispozițiilor de drept intern conform cărora o instanță națională ar putea acorda despăgubiri creditorului pentru orice prejudiciu suplimentar legat de efectuarea cu întârziere a plății de către debitor.”
4
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:
„(1)   Prezenta directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a [întreprinderilor mici și mijlocii].
(2)   Prezenta directivă se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale.”
5
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«tranzacții comerciale» înseamnă tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost;
[…]
8.
«sumă datorată» înseamnă suma principală care ar fi trebuit plătită în termenul contractual sau legal de plată, inclusiv taxele, impunerile, prelevările sau impozitele aplicabile care sunt menționate în factură sau în cererea echivalentă de plată;
[…]”
6
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din aceeași directivă:
„Statele membre garantează că, în cadrul unor tranzacții comerciale între întreprinderi, creditorul este îndreptățit să perceapă dobândă pentru efectuarea cu întârziere a plăților, fără a fi necesară o notificare, în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
creditorul și‑a îndeplinit obligațiile contractuale și legale și
(b)
creditorul nu a primit suma datorată la scadență, cu excepția cazului în care debitorul nu este responsabil de întârziere.”
7
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2011/7 prevede:
„Statele membre se asigură că, atunci când dobânda pentru efectuarea cu întârziere a plăților în tranzacțiile comerciale devine exigibilă în conformitate cu articolul 3 […], creditorul are dreptul de a obține de la debitor o sumă fixă de 40 [de euro], în calitate de despăgubire minimă.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
8
La 3 iulie 2019, părțile din litigiul principal au încheiat un contract de închiriere pe durată nedeterminată a unui spațiu profesional situat în Polonia. Potrivit acestui contract, R. W. avea obligația să plătească către M.:
–
chiria majorată cu taxa pe valoarea adăugată;
–
cheltuielile legate de prestările de servicii de utilitate publică (încălzire, gaze naturale, energie electrică etc.), precum și alte cheltuieli suportate de locator în legătură cu furnizarea acestor servicii și
–
o sumă fixă lunară corespunzătoare unei participări la contribuții, cheltuieli și costuri legate de bunul imobil, în special cheltuielile comune ale imobilului și taxele comunale.
9
La 13 septembrie 2019, contractul a fost modificat printr‑un act adițional care a extins obiectul acestuia la un alt spațiu profesional.
10
Prin scrisoarea din 28 mai 2020, M. i‑a notificat lui R. W. rezilierea, cu efect imediat, a contractului de închiriere.
11
În fața Sąd Rejonowy Katowice‑Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice, Polonia), care este instanța de trimitere, M. solicită R. W. plata a 26 de facturi neachitate, dintre care 8 privind chiria, 11 privind serviciile de utilitate publică și 7 privind suma fixă datorată pentru participarea chiriașului la toate contribuțiile, cheltuielile și costurile legate de bunul imobil, precum și o sumă fixă de 40 de euro pentru fiecare factură neplătită la scadența prevăzută.
12
Instanța de trimitere subliniază că din articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7, interpretat în lumina considerentului (8) al acesteia, reiese că domeniul de aplicare al directivei menționate este limitat la plățile efectuate „ca remunerație pentru tranzacții comerciale”, dar că noțiunea însăși de „remunerație” nu este definită în directiva menționată.
13
Totuși, potrivit acestei instanțe, dacă ar trebui să se considere că domeniul de aplicare al Directivei 2011/7 nu se extinde decât la plățile efectuate „ca remunerație pentru tranzacții comerciale”, ar trebui să se deducă că noțiunea de „sumă datorată”, în sensul articolului 2 punctul 8 din aceasta, nu ar viza decât suma destinată să remunereze prestația proprie a creditorului, și anume furnizarea unui bun sau prestarea unui serviciu, și nu ar include plățile efectuate în alte scopuri, precum rambursarea costurilor sau a altor cheltuieli efectuate de creditor în executarea contractului, atunci când aceste elemente sunt separate în temeiul acelui contract.
14
Instanța de trimitere arată însă că dintr‑o asemenea interpretare ar rezulta că, atunci când contractul stabilește în sarcina debitorului rambursarea, în beneficiul creditorului, a unor asemenea costuri sau a unor asemenea cheltuieli, întârzierea în efectuarea plăților, care determină creditorul să fie nevoit să suporte, cel puțin temporar, aceste costuri în locul debitorului, poate avea efecte negative asupra situației financiare a creditorului, împrejurare care ar fi contrară obiectivului Directivei 2011/7, și anume combaterea acestui tip de situații care afectează competitivitatea și rentabilitatea întreprinderilor pe piața internă.
15
În aceste condiții, Sąd Rejonowy Katowice‑Zachód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 2 punctul 8 din [Directiva 2011/7] trebuie interpretat în sensul că include în domeniul său de aplicare, pe lângă suma principală a contraprestației caracteristice raportului contractual în cauză care conduce la livrarea de bunuri sau la prestarea de servicii, și rambursarea costurilor suportate în executarea contractului pe care debitorul s‑a angajat prin contract să le plătească?”
Cu privire la întrebarea preliminară
16
Cu titlu introductiv, trebuie amintit de la bun început că, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7, ea se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru „tranzacții comerciale” și că această noțiune este definită la articolul 2 punctul 1 din această directivă ca fiind „tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost”. Această din urmă dispoziție trebuie interpretată în lumina considerentelor (8) și (9) ale directivei menționate, din care reiese că ea vizează toate plățile efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale, inclusiv cele între întreprinderi private, și cu excluderea tranzacțiilor cu consumatorii și a altor tipuri de plăți (Hotărârea din 13 ianuarie 2022, New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, punctul 31, precum și jurisprudența citată).
17
Curtea a statuat deja că articolul 2 punctul 1 din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că un contract a cărui prestație principală constă în predarea cu titlu oneros a unui bun imobil în scopul folosinței temporare, precum un contract de închiriere a unui spațiu profesional, constituie o tranzacție comercială care conduce la o prestare de servicii, în sensul dispoziției menționate, cu condiția ca această tranzacție să fie efectuată între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice [Hotărârea din 9 iulie 2020, RL (Directiva privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților), C‑199/19, EU:C:2020:548, punctul 41].
18
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că M. și R. W. sunt întreprinderi și că au acționat în cadrul activității lor profesionale. Prin urmare, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, contractul de închiriere în discuție în litigiul principal constituie o tranzacție comercială în sensul Directivei 2011/7 și, în consecință, plățile efectuate ca remunerație pentru această tranzacție intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
19
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „sumă datorată” care este prevăzută la acest articol acoperă, pe lângă suma pe care debitorul este obligat să o plătească în schimbul prestației principale pe care i‑a furnizat‑o creditorul în executarea contractului încheiat între ei, sumele pe care debitorul s‑a angajat, în temeiul acestui contract, să le ramburseze creditorului pentru costurile suportate de acesta din urmă și legate de executarea contractului respectiv.
20
Pentru a stabili domeniul de aplicare al unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama atât de formularea acesteia, cât și de contextul și de scopurile sale (Hotărârea din 29 septembrie 2015, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, punctul 25 și jurisprudența citată).
21
Articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7 definește noțiunea de „sumă datorată” ca desemnând „suma principală care ar fi trebuit plătită în termenul contractual sau legal de plată, inclusiv taxele, impunerile, prelevările sau impozitele aplicabile care sunt menționate în factură sau în cererea echivalentă de plată”.
22
Or, în ceea ce privește interpretarea literală a acestei dispoziții, trebuie să se constate că termenii utilizați de legiuitorul Uniunii conferă noțiunii „sumă datorată” un conținut larg.
23
Într‑adevăr, pe de o parte, utilizarea de către acest legiuitor a expresiei „inclusiv” denotă că a intenționat astfel să întocmească o listă neexhaustivă de mai multe elemente susceptibile să intre în domeniul de aplicare al noțiunii de „sumă datorată”. Pe de altă parte, faptul că în această listă sunt incluse printre altele „taxele, impunerile, prelevările sau impozitele aplicabile” tinde să demonstreze că legiuitorul Uniunii a intenționat să vizeze și sume distincte de suma principală plătită în schimbul prestației caracteristice a raportului contractual, dar care sunt totuși legate de aceasta și pe care debitorul s‑a angajat să le ramburseze.
24
Reiese astfel din interpretarea literală a noțiunii de „sumă datorată” care figurează la articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7 că aceasta nu se poate limita la suma plătită în schimbul prestației principale în raportul contractual.
25
Această interpretare este susținută de contextul în care se înscrie dispoziția menționată, precum și de obiectivul Directivei 2011/7.
26
În ceea ce privește, pe de o parte, contextul amintit, articolul 1 alineatul (2) din această directivă prevede că ea se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale, fără a face distincție între cele destinate remunerării prestației principale a contractului și, respectiv, cele destinate altor scopuri, precum plățile destinate rambursării costurilor suportate de creditor în cadrul executării contractului.
27
Pe de altă parte, în ceea ce privește finalitatea Directivei 2011/7, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1), această directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special pe cea a întreprinderilor mici și mijlocii.
28
Din considerentul (3) al directivei menționate reiese că legiuitorul Uniunii a ținut seama de faptul că asemenea întârzieri în efectuarea plăților afectează lichiditățile acestor întreprinderi, le complică gestiunea financiară și afectează de asemenea competitivitatea și rentabilitatea întreprinderilor respective, din moment ce ele trebuie să obțină finanțări externe din cauza acestor întârzieri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2022, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punctul 35).
29
Din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2011/7, interpretat în lumina considerentului (3) al acesteia, rezultă astfel că ea urmărește nu numai descurajarea întârzierilor în efectuarea plăților, împiedicând ca acestea să fie atractive din punct de vedere financiar pentru debitor datorită dobânzilor mici sau inexistente facturate într‑o asemenea situație, ci și protecția eficientă a creditorului împotriva unor asemenea întârzieri prin asigurarea unei despăgubiri cât mai complete posibil pentru cheltuielile de recuperare pe care le‑a suportat. În această privință, considerentul (19) al directivei menționate enunță că cheltuielile de recuperare ar trebui să includă deopotrivă recuperarea costurilor administrative și compensarea costurilor interne suportate din cauza efectuării cu întârziere a plăților și că acordarea de despăgubiri sub forma unei sume fixe ar trebui să aibă drept scop limitarea costurilor administrative și interne legate de recuperare [Hotărârea din 20 octombrie 2022, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punctul 36 și jurisprudența citată, Hotărârea din 1 decembrie 2022, DOMUS‑Software, C‑370/21, EU:C:2022:947, punctul 27, și Hotărârea din 1 decembrie 2022, X (Livrarea de material medical), C‑419/21, EU:C:2022:948, punctul 36].
30
Din această perspectivă, a interpreta noțiunea de „sumă datorată” prevăzută la articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7 în sensul că nu ar privi decât suma destinată să remunereze prestația principală a contractului ar însemna să se limiteze în mod nejustificat domeniul de aplicare al acestei directive și să se expună creditorul la consecințele prejudiciabile ale întârzierii în efectuarea plăților privind celelalte sume pe care debitorul s‑a angajat să le suporte în temeiul aceluiași contract. O asemenea interpretare ar fi contrară obiectivului de a descuraja debitorii să efectueze plăți tardive, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2011/7, interpretat în lumina considerentului (19) al acesteia.
31
În lumina celor ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „sumă datorată” care este prevăzută la acest articol acoperă, pe lângă suma pe care debitorul este obligat să o plătească în schimbul prestației principale pe care i‑a furnizat‑o creditorul în executarea contractului încheiat între ei, sumele pe care debitorul s‑a angajat, în temeiul acestui contract, să le ramburseze creditorului pentru costurile suportate de acesta din urmă și legate de executarea contractului respectiv.
Cu privire la cheltuielile de judecată
32
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
Articolul 2 punctul 8 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale
trebuie interpretat în sensul că
noțiunea de „sumă datorată” care este prevăzută la acest articol acoperă, pe lângă suma pe care debitorul este obligat să o plătească în schimbul prestației principale pe care i‑a furnizat‑o creditorul în executarea contractului încheiat între ei, sumele pe care debitorul s‑a angajat, în temeiul acestui contract, să le ramburseze creditorului pentru costurile suportate de acesta din urmă și legate de executarea contractului respectiv.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.