Ordonanța Curții (Camera a opta) din 11 decembrie 2014 – León Medialdea
(Cauza C‑86/14)1(1)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 1999/70/CE – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Contracte de muncă pe durată determinată succesive în sectorul public – Clauza 3 punctul 1 – Noțiunea «lucrător pe durată determinată» – Clauza 5 punctul 1 – Măsuri de prevenire a utilizării abuzive a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive – Sancțiuni – Recalificarea raportului de muncă pe durată determinată în contract de muncă pe durată nedeterminată nepermanent – Dreptul la o indemnizație”
1.                     Întrebări preliminare – Admisibilitate – Cerere în care nu se identifică cu precizie dispozițiile dreptului Uniunii care necesită o interpretare – Posibilitatea Curții de a identifica dispozițiile respective (art. 267 TFUE) (a se vedea punctele 31 și 32)
2.                     Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări vădit lipsite de pertinență și întrebări ipotetice adresate într‑un context care exclude un răspuns util – Întrebări fără legătură cu obiectul litigiului principal (a se vedea punctele 33-35)
3.                     Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva 1999/70 – Domeniu de aplicare – Lucrător legat de angajatorul său prin contracte de muncă pe durată determinată – Includere – Recalificare în raport de muncă pe durată nedeterminată nepermanentă – Irelevanță (Directiva nr. 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 2 și clauza 3 punctul 1) (a se vedea punctele 39-42)
4.                     Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva 1999/70 – Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive – Măsură națională care constă în simpla recalificare a raportului de muncă pe durată determinată, în sectorul public, în raport de muncă pe durată nedeterminată nepermanent – Ordine juridică internă care nu cuprinde, în sectorul în cauză, altă măsură eficace pentru a evita și a sancționa o astfel de utilizare abuzivă – Inadmisibilitate (Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 punctul 1) (a se vedea punctele 46-51)
5.                     Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva 1999/70 – Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive – Dreptul la o indemnizație – Indemnizație care trebuie să constituie o sancțiune suficient de eficace – Obligația instanței naționale de a interpreta dreptul intern în conformitate cu dreptul Uniunii (Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 5 punctul 1) (a se vedea punctele 56-58 și dispozitiv 1-3)
Dispozitivul
1)
Clauza 2 și clauza 3 punctul 1 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretate în sensul că un lucrător precum reclamanta din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al acestui acord‑cadru în condițiile în care acest lucrător a fost legat de angajatorul său prin contracte de muncă pe durată determinată în sensul acestor clauze.
2)
Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu cuprinde nicio măsură eficace pentru sancționarea abuzurilor, în sensul clauzei 5 punctul 1 din acest acord‑cadru, care rezultă din utilizarea contractelor de muncă pe durată determinată succesive în sectorul public, în cazul în care nu există nicio măsură eficace în ordinea juridică internă pentru sancționarea unor astfel de abuzuri.
3)
Revine instanței de trimitere obligația de a aprecia, în conformitate cu legislația, cu convențiile colective și/sau cu practicile naționale, de ce natură trebuie să fie indemnizația acordată unui lucrător precum reclamanta din litigiul principal pentru ca această indemnizație să constituie o măsură suficient de eficace pentru a sancționa abuzurile, în sensul clauzei 5 punctul 1 din acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată.
Revine de asemenea instanței de trimitere, dacă este cazul, obligația de a da dispozițiilor pertinente de drept intern, în cea mai mare măsură posibilă, o interpretare conformă cu dreptul Uniunii.
1 – JO C 142, 12.5.2014.