62012CC0060
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentate la 18 iulie 2013 (
1
)
Cauza C‑60/12
Marián Baláž
[cerere de decizie preliminară formulată de Vrchní soud v Praze (Republica Cehă)]
„Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Decizia‑cadru 2005/214/JAI privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare — «Posibilitatea judecării cauzei de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală»”
1.
Decizia‑cadru 2005/214/JAI (
2
) (denumită în continuare „decizia‑cadru”) extinde aplicarea principiului recunoașterii reciproce la sancțiunile financiare. Aceasta obligă un stat membru să execute decizia altui stat membru de a impune o sancțiune financiară în cazul în care această decizie a fost luată, printre altele, de o autoritate, alta decât o instanță judecătorească, cu condiția ca persoana respectivă să fi avut „posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”. Prin prezenta cerere de decizie preliminară, Curții i se solicită să stabilească modul în care trebuie interpretată această expresie. În răspunsul său la această întrebare, Curtea va trebui să realizeze un echilibru corect între recunoașterea reciprocă și punerea în aplicare a unor asemenea sancțiuni, pe de o parte, și protecția eficientă a drepturilor fundamentale, pe de altă parte.
Cadrul legislativ
Legislația Uniunii
Decizia‑cadru
2.
Considerentele (1), (2) și (4) și (5) ale deciziei‑cadru prevăd:
„(1)
Reuniunea Consiliului European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999 a aprobat principiul recunoașterii reciproce, care ar trebui să devină piatra de temelie a cooperării judiciare atât în materie civilă, cât și în materie penală în cadrul Uniunii.
(2)
Principiul recunoașterii reciproce ar trebui să se aplice sancțiunilor financiare impuse de autoritățile judiciare sau administrative pentru a se facilita aplicarea acestor sancțiuni în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile.
[…]
(4)
Sub incidența prezentei decizii‑cadru ar trebui, de asemenea, să intre sancțiuni financiare impuse pentru infracțiuni rutiere.
(5)
Prezenta decizie‑cadru respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de articolul 6 din tratat și reflectate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene […], în special capitolul VI. […]”
3.
Deciziile care trebuie recunoscute în temeiul deciziei‑cadru sunt definite la articolul 1 litera (a) punctele (i)‑(iv). Articolul 1 litera (a) punctul (iii) prevede:
„«decizie» înseamnă o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică, atunci când decizia a fost luată de:
[…]
(iii)
o autoritate a statului emitent, alta decât o instanță judecătorească, pentru acte incriminate de dreptul intern al statului emitent, constituind încălcări ale normelor de drept, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală.”
4.
Articolul 1 litera (b) prevede:
„«sancțiune financiară» înseamnă obligația de a plăti:
(i)
o sumă de bani la condamnarea pentru o infracțiune, impusă printr-o decizie.”
5.
„Statul emitent” este definit la articolul 1 litera (c) ca fiind „statul membru în care a fost dată o decizie în sensul prezentei decizii‑cadru”.
6.
„Statul executant” este definit la articolul 1 litera (d) ca fiind „statul membru căruia i‑a fost transmisă o decizie în scopul executării”.
7.
Articolul 3 este intitulat „Drepturi fundamentale” și prevede:
„Prezenta decizie‑cadru nu are ca efect modificarea obligației de a se respecta drepturile fundamentale și principiile juridice fundamentale înscrise în articolul 6 din tratat.”
8.
Articolul 4 conține dispoziții cu privire la transmiterea deciziilor împreună cu un certificat în formă standard (
3
) către „un stat membru în care persoana fizică sau juridică împotriva căreia a fost pronunțată o decizie are proprietăți sau venituri, are reședința obișnuită sau, în cazul unei persoane juridice, are sediul social”.
9.
Articolul 5, intitulat „Domeniu de aplicare”, enumeră infracțiunile care conduc la recunoașterea și executarea deciziilor în conformitate cu decizia‑cadru. Articolul 5 alineatul (1) prevede:
„Următoarele infracțiuni, dacă sunt incriminate în statul emitent și după cum sunt definite în legislația statului emitent, în condițiile prezentei decizii-cadru și fără verificarea dublei incriminări a faptei, conduc la recunoașterea și executarea deciziilor:
[…]
—
conduită contrară normelor de trafic rutier
[…]”
10.
Articolul 6, intitulat „Recunoașterea și executarea deciziilor”, prevede:
„Autoritățile competente din statul executant recunosc fără altă formalitate o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, cu excepția cazului în care autoritatea competentă decide să invoce unul din temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 7.”
11.
Articolul 7 enumeră temeiurile de nerecunoaștere și neexecutare. Articolul 7 alineatul (3) prevede, în legătură cu unele dintre aceste temeiuri, că:
„[...] înainte de a decide nerecunoașterea și neexecutarea unei decizii, în întregime sau parțial, autoritatea competentă din statul executant consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate, și, dacă este cazul, îi cere să furnizeze fără întârziere orice informații necesare.”
12.
Articolul 20 alineatul (3) prevede:
„Fiecare stat membru se poate opune recunoașterii și executării deciziilor, atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 din tratat. Se aplică procedura prevăzută la articolul 7 alineatul (3).”
Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”)
13.
Articolul 47 din cartă stabilește dreptul la o cale de atac eficientă.
14.
Articolul 48 din cartă prevede prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare. Aceste drepturi au același înțeles și aceeași întindere ca și drepturile garantate la articolul 6 alineatele (2) și (3) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”) (
4
).
15.
Articolul 49 alineatul (3) prevede că „[p]edepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiune”.
16.
Articolul 52 alineatul (3) din cartă prevede că, în măsura în care carta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, „înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de [CEDO]”.
CEDO
17.
Articolul 6 din CEDO prevede dreptul la judecarea în mod echitabil a unei cauze de către o instanță independentă și imparțială. În legătură cu orice „persoană acuzată de o infracțiune”, articolul 6 alineatul (2) prevede dreptul acesteia de a fi „prezumată nevinovată până ce vinovăția sa va fi legal stabilită”, în timp ce articolul 6 alineatul (3) enumeră drepturile minime care trebuie garantate, în special dreptul:
„a)
să fie informat, în termenul cel mai scurt, într‑o limbă pe care o înțelege și în mod amănunțit, asupra naturii și cauzei acuzației aduse împotriva sa;
b)
să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale;
c)
să se apere el însuși sau să fie asistat de un apărător ales de el și, dacă nu dispune de mijloacele necesare pentru a plăti un apărător, să poată fi asistat în mod gratuit de un avocat din oficiu, atunci când interesele justiției o cer;
d)
să întrebe sau să solicite audierea martorilor acuzării și să obțină citarea și audierea martorilor apărării în aceleași condiții ca și martorii acuzării;
e)
să fie asistat în mod gratuit de un interpret dacă nu înțelege sau nu vorbește limba folosită la audiere”.
Legislația cehă
18.
Legislația cehă reglementează recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare impuse de instanțele din alt stat membru în conformitate cu Codul de procedură penală. În versiunea în vigoare la momentul relevant, articolul 460o din cod prevedea:
„(1)
Dispozițiile acestui alineat se aplică procedurii de recunoaștere și de executare a unei hotărâri definitive pentru săvârșirea unei infracțiuni ori a unei alte fapte incriminate de lege sau a unei decizii emise pe baza acesteia, dacă este emisă în conformitate cu legislația Uniunii Europene,
(a)
impunerea unei sancțiuni financiare,
[…]
dacă a fost emisă, în cadrul unei proceduri penale, de o instanță judecătorească a Republicii Cehe [...] sau de o instanță judecătorească a unui alt stat membru al Uniunii Europene sau dacă a fost emisă de o autoritate administrativă a unui astfel de stat, cu condiția ca decizia adoptată de autoritatea administrativă cu privire la infracțiunea sau fapta incriminată de lege să poată fi atacată în fața unei instanțe judecătorești competente în materie penală [...]”
19.
Articolul 460r alineatul (1) prevedea:
„După prezentarea observațiilor scrise de către procuror, Krajský soud decide, prin hotărâre pronunțată în ședință publică, dacă decizia privind o sancțiune financiară sau o amendă emisă de un alt stat membru al Uniunii Europene, care i‑a fost transmisă de autoritățile competente ale respectivului stat membru, trebuie să fie recunoscută și executată sau dacă recunoașterea și executarea deciziei în cauză sunt refuzate. Hotărârea este comunicată persoanei în cauză și procurorului.”
Legislația austriacă
20.
Sistemul juridic austriac face distincție între faptele care constituie încălcări ale „normelor contravenționale” și faptele care încalcă „normele de drept penal”. În ambele cazuri, persoanele care sunt învinuite de săvârșirea unor fapte au acces la o instanță judecătorească. Contravențiile, care includ multe fapte privind încălcarea normelor de circulație, sunt examinate în primă instanță de Bezirkshauptmannschaft (autoritatea administrativă a districtului Kufstein). După epuizarea tuturor căilor de atac în fața acestei autorități administrative, deciziile pronunțate de Bezirkshauptmannschaft pot fi atacate în fața Unabhängiger Verwaltungssenat (cameră administrativă independentă).
21.
Procedura cu privire la contravenții este reglementată de Legea contravențiilor (Verwaltungsstrafgesetz) din 1991. În schimb, faptele grave sunt judecate numai în sistemul judiciar. În privința acestor fapte se aplică Codul de procedură penală (Strafprozessordnung) din 1975.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
22.
Domnul Marián Baláž, rezident în Republica Cehă, a fost oprit de poliție la data de 22 octombrie 2009, la ora 0.40, lângă localitatea Kufstein din Austria, în timp ce conducea un vehicul articulat de marfă înmatriculat în Republica Cehă. După ce poliția austriacă a cântărit vehiculul pe un pod‑basculă, acesta a fost lăsat să își continue drumul.
23.
La 25 martie 2010, Bezirkshauptmannschaft (Kufstein, Austria) a emis o decizie (denumită în continuare „decizia”) în care constata că, la 22 octombrie 2009, domnul Baláž a săvârșit o încălcare a normelor de circulație, și anume a condus un vehicul care cântărea peste 3,5 tone pe un drum semnalizat cu indicatoare care interziceau acest lucru. Prin această decizie, domnul Baláž a fost obligat la plata unei amenzi de 220 EUR sau, în caz de neplată, la 60 de ore de închisoare.
24.
La 2 iulie 2010, Okresní soud (Tribunalul Districtual), Teplice, Republica Cehă, a comunicat domnului Baláž această decizie. Din dosarul național rezultă că domnul Baláž a primit (probabil) o copie a deciziei (care menționa că acesta avea la dispoziție două săptămâni în care să formuleze contestație), tradusă în limba cehă împreună cu un document care preciza drepturile sale în conformitate cu legislația cehă. Nu rezultă cu claritate dacă acestuia i s‑au comunicat și alte informații (și, în cazul unui răspuns afirmativ, care sunt exact aceste informații) cu privire la drepturile care îi sunt conferite de legislația austriacă în legătură cu posibilitatea de a contesta decizia sau de a prezenta argumente în apărarea sa sau dacă acesta avea la dispoziție, pentru a contesta decizia, două săptămâni începând din 2 iulie 2010 (iar nu din 25 martie 2010, data deciziei Bezirkshauptmannschaft) (
5
).
25.
Prin scrisoarea din 19 ianuarie 2011, comunicată Krajský soud v Ústí nad Labem (Curtea de Apel Regională Usti nad Labem, denumită în continuare „Krajský soud”), Republica Cehă, Bezirkshauptmannschaft a solicitat recunoașterea și executarea deciziei în Republica Cehă. Scrisoarea includea un certificat în formă standard prin care se declara că decizia a fost luată de o altă autoritate decât o instanță judecătorească pentru acte incriminate de dreptul intern, constituind încălcări ale normelor de drept, în speță o încălcare a normelor de circulație. În certificat se declara că domnul Baláž fusese informat cu privire la dreptul său de a formula contestație împotriva deciziei în fața unei instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală și la termenul în care se poate formula această cale de atac. În certificat se preciza de asemenea că acesta nu a contestat decizia și că, în consecință, în urma unei proceduri scrise, decizia a devenit definitivă la 17 iulie 2010.
26.
La ședința din 17 mai 2011 din fața Krajský soud, apărătorul domnului Baláž a susținut că, întrucât, potrivit dreptului austriac, calea de atac împotriva acestei decizii ar fi fost judecată de Unabhängiger Verwaltungssenat, care nu era „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”, decizia nu putea fi executată.
27.
Krajský soud a respins acest argument și a hotărât că decizia trebuie recunoscută și executată în Republica Cehă. Domnul Baláž a atacat această hotărâre la Vrchní soud v Praze (Curtea Superioară Praga). Această instanță consideră că este necesar să se stabilească dacă decizia intră în domeniul de aplicare al articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru și, în consecință, dacă îndeplinește condițiile pentru recunoaștere și executare. În orice caz, Vrchní soud v Praze a avut îndoieli cu privire la interpretarea noțiunilor „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” și „posibilitatea judecării unei cauze”. În consecință, aceasta a suspendat judecarea cauzei și a adresat următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noțiunea «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) [din decizia‑cadru] trebuie interpretată în sensul că reprezintă o noțiune autonomă de drept al Uniunii Europene?
2)
(a)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, care sunt criteriile de definire generale pe care trebuie să le îndeplinească o instanță națională care are competența de a soluționa, la inițiativa persoanei vizate, cauza acesteia cu privire la o decizie emisă de o autoritate, alta decât o instanță judecătorească (o autoritate administrativă), pentru a fi considerată o «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia cadru?
(b)
Unabhängiger Verwaltungssenat austriac (cameră administrativă independentă) poate fi considerată «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru?
(c)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, autoritatea competentă a statului executant trebuie să interpreteze noțiunea «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru în temeiul legii statului a cărui autoritate a emis o decizie în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru sau în temeiul legii statului care decide cu privire la recunoașterea și executarea unei astfel de decizii?
3)
«Posibilitatea judecării cauzei sale» de către «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» prevăzută la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru se menține chiar dacă persoana în cauză nu are posibilitatea judecării cauzei sale în mod direct de către «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală», ci trebuie să conteste mai întâi decizia unei autorități, alta decât o instanță judecătorească (o autoritate administrativă), formularea acestei contestații având drept consecință lipsirea de efecte a deciziei adoptate de autoritatea respectivă și inițierea unei proceduri ordinare în fața aceleași autorități, și numai decizia adoptată în cadrul acestei proceduri ordinare poate fi atacată în fața unei «instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală»?
În ceea ce privește menținerea «posibilității judecării cauzei sale», este necesar să se răspundă la întrebările dacă o cale de atac formulată în fața unei «instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală» are natura unei căi de atac ordinare (și anume o cale de atac formulată împotriva unei decizii nedefinitive) sau a unei căi de atac extraordinare (și anume o cale de atac formulată împotriva unei decizii definitive) și dacă «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» are competența, în cadrul acestei căi de atac, de a examina integral cauza atât în fapt, cât și în drept?”
28.
Au prezentat observații scrise guvernele austriac, ceh, italian, olandez și suedez și Comisia Europeană. La ședința din 12 martie 2013, guvernele austriac și ceh și Comisia au prezentat observații orale și au răspuns la întrebările adresate de Curte. Domnul Baláž nu a prezentat observații scrise și nu a fost reprezentat la ședință.
Analiză
Observații introductive
29.
Decizia‑cadru 2005/214 face parte dintr‑o serie de măsuri introduse în ultimii ani care aplică principiul recunoașterii reciproce în materii care implică dreptul penal. Scopul acesteia este să faciliteze executarea sancțiunilor financiare în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile. Protecția persoanei interesate – expresia recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare – este realizată prin garantarea (articolul 1) faptului că numai deciziile (i) luate de „o instanță judecătorească din statul emitent pentru o faptă penală în temeiul legii statului emitent” [articolul 1 litera (a) punctul (i)] sau (ii) luate de „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” [articolul 1 litera (a) punctul (iv)] sau (iii) în privința cărora a existat „posibilitatea judecării cauzei de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” [articolul 1 litera (a) punctele (ii) și (iii)] pot beneficia de recunoaștere reciprocă și, așadar, de executare în conformitate cu decizia‑cadru.
30.
Din motive practice, în cele ce urmează vom denumi decizia definitivă de impunere a unei sancțiuni financiare care trebuie plătită în caz de condamnare pentru săvârșirea uneia dintre infracțiunile enumerate la articolul 5 „decizie de impunere a unei sancțiuni financiare”. Vom urma decizia‑cadru și vom denumi statul membru în care a fost impusă sancțiunea financiară „statul emitent”, iar statul membru în care se solicită punerea în aplicare a acestei sancțiuni va fi denumit „statul executant”.
31.
Decizia‑cadru se întemeiază pe principiul recunoașterii reciproce [considerentul (1)] și, în același timp, respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de articolul 6 TUE și reflectate de Carta drepturilor fundamentale [considerentul (5)]. În plus, articolul 3 prevede în mod expres: „Prezenta decizie‑cadru nu are ca efect modificarea obligației de a se respecta drepturile fundamentale și principiile juridice fundamentale înscrise în articolul 6 din tratat”. Prin urmare, legiuitorul a urmărit în mod clar să faciliteze executarea transfrontalieră a sancțiunilor financiare și să mențină în același timp garanțiile adecvate pentru persoanele împotriva cărora se pun în executare aceste sancțiuni.
32.
În spatele acestei afirmații aparent anodine stau mai multe probleme mai puțin anodine care trebuie abordate. În primul rând, există o anumită logică pe care se bazează lista deciziilor de impunere a unei sancțiuni financiare care intră sub incidența deciziei‑cadru? În al doilea rând, care a fost exact protecția pe care legiuitorul urmărea să o acorde persoanei? În al treilea rând, având în vedere faptul destul de evident că pedeapsa pecuniară efectivă rezultată din impunerea unei sancțiuni financiare depinde de circumstanțele personale ale celui căruia îi este aplicată, în ce etapă a sistemului trebuie evaluată proporționalitatea sancțiunii avute în vedere?
33.
Lista de infracțiuni prevăzută la articolul 5 în legătură cu care se pot executa deciziile de impunere a unei sancțiuni financiare este o colecție eterogenă care va fi fost inspirată în principal din infracțiunile enumerate la articolul 2 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI privind mandatul european de arestare (
6
). Cu toate această, la acea listă au mai fost adăugate alte infracțiuni: contrabanda, încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală, amenințări și acte de violență împotriva persoanelor, vandalism criminal, furt și – cu mai multă relevanță pentru prezenta procedură – „conduită contrară normelor de trafic rutier”.
34.
Mărturisim că avem anumite dificultăți în a înțelege logica ce stă la baza includerii de către legiuitor, într‑o decizie‑cadru care, de altfel, privește (în esență) ceea ce se poate numi „drept penal clasic”, a acestui ultim element (cu excepția utilității evidente pentru statele membre de a se asigura că astfel de sancțiuni pot fi executate împotriva vizitatorilor conducători auto din alte state membre). Indiferent de situație, este clar că procedura avută în vedere de decizia‑cadru însăși trimite în mod extensiv la noțiuni de drept penal (
7
) și este destinată să asigure respectarea tuturor garanțiilor adecvate – de tipul celor impuse în mod întemeiat în contextul procedurilor penale – înainte ca decizia de impunere a unei sancțiuni financiare să fie executată în statul membru executant. Întrucât „conduita contrară normelor de trafic rutier” face parte de asemenea dintre infracțiunile enumerate, rezultă că, atunci când trebuie executată o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare care a fost emisă în contextul unei încălcări a normelor de circulație, se impune să fie disponibile aceleași garanții ca și, de exemplu, în cazul unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare emise în contextul infracțiunilor de corupție, de trafic ilicit de narcotice și substanțe psihotrope sau de contrabandă.
35.
În alți termeni: sistemul recunoașterii reciproce a deciziilor de impunere a unei sancțiuni financiare instituit de decizia‑cadru presupune un grad ridicat de încredere reciprocă între statele membre. Cu toate acestea, astfel cum a observat Consiliul European în Programul de la Stockholm, „[p]rotecția drepturilor persoanelor suspectate și acuzate în procedurile penale este o valoare fundamentală a Uniunii, care este esențială pentru menținerea încrederii reciproce între statele membre și pentru încrederea publică la nivelul Uniunii” (
8
). Exact pentru acest motiv se poate prezuma că s‑a urmărit ca protecția acordată cetățeanului prin „posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” [astfel cum se precizează la articolul 1 litera (a) punctele (ii) și (iii) din decizia‑cadru] să fie echivalentă cu protecția oferită de „o instanță judecătorească din statul emitent pentru o faptă penală în temeiul legii statului emitent” [articolul 1 litera (a) punctul (i)] sau cu faptul că decizia este emisă de „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” [articolul 1 litera (a) punctul (iv)].
36.
Poate fi tentant să considerăm că, întrucât „conduita contrară normelor de trafic rutier” este, în sine, mai puțin gravă decât terorismul sau omuciderea, o persoană care este obligată să plătească o sancțiune financiară pentru prima infracțiune menționată are mai puțină nevoie de întreaga gamă de garanții de drept penal decât o persoană care este condamnată pentru săvârșirea acestor din urmă infracțiuni. Considerăm că o astfel de abordare trebuie combătută. Decizia‑cadru precizează, prin formulări foarte puțin diferite la articolul 1 litera (a), că protecția acordată prin posibilitatea de a avea acces la o „instanță judecătorească din statul emitent pentru o faptă penală” sau la „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” este o condiție preliminară pentru executarea deciziei. Pornim de la premisa că cele două formulări sunt de fapt echivalente și că nu pot exista standarde de protecție în temeiul unuia și aceluiași instrument juridic (decizia‑cadru) care să difere în mod semnificativ în funcție de aprecierea infracțiunii enumerate care conduce la emiterea deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare ca fiind mai mult sau mai puțin gravă. Astfel cum se arată în Programul de la Stockholm, „[e]ste foarte important ca măsurile de respectare a aplicării legii, pe de o parte, și măsurile de protecție a drepturilor individuale, a statului de drept și a normelor internaționale de protecție, pe de altă parte, să se armonizeze către o direcție comună și să se consolideze reciproc” (
9
).
37.
În esență, prin intermediul întrebărilor preliminare adresate de Vrchní soud se solicită să se stabilească modul în care trebuie interpretată decizia‑cadru astfel încât să asigure protecția jurisdicțională efectivă a cetățenilor Uniunii care, precum domnul Baláž, în cursul exercitării liberei circulații în cadrul Uniunii, devin obiectul unor sancțiuni financiare în alte state membre decât cel în care își au reședința obișnuită (
10
).
38.
În analiza aspectelor invocate în prezenta cauză, trebuie să reținem faptul că domnul Baláž nu a prezentat observații scrise și nu a fost reprezentat la ședință. Având în vedere forța cu care a contestat procedura de executare națională, prezentând o versiune a faptelor (susținută de mărturia a cel puțin un martor) care era în totalitate în contradicție (
11
) cu cea care a stat la baza procedurii administrative pentru încălcarea normelor de circulație și a sancțiunii financiare care i‑a fost aplicată in absentia de către Bezirkshauptmannschaft, lipsa reprezentării în fața Curții constituie un motiv de îngrijorare. Deși este posibil ca sancțiunea financiară să fi fost impusă pe cale administrativă, contextul executării acesteia ține de dreptul penal. Nu excludem posibilitatea ca, în calitate de șofer de autocamion remunerat la nivelul salariului ceh (pentru care perspectiva unei foarte posibile obligații de a plăti o amendă în cuantum de 220 EUR ar putea să i se pară deja destul de înspăimântătoare), domnul Baláž să fi considerat că nu dispune de mijloacele necesare pentru a suporta costurile suplimentare pe care le presupune angajarea unui avocat pentru a‑l reprezenta în fața Curții. De asemenea, suntem departe de a fi siguri că acesta ar fi fost neapărat conștient de posibilitățile (limitate) de a solicita asistență juridică din partea Curții.
39.
Pentru aceste motive, considerăm că ne revine cel puțin sarcina de a identifica o serie de elemente care ar putea prezenta relevanță pentru întrebarea dacă domnul Baláž a avut (sau nu a avut) într‑adevăr „posibilitatea” judecării cauzei sale de către „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” [condiția preliminară, potrivit articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru, pentru ca decizia de impunere a unei sancțiuni financiare pronunțată împotriva sa să poată fi executată]. Vom face acest lucru ulterior în concluziile noastre, menționând elementele respective ca simple aspecte de principiu (
12
). Acestea sunt elemente practice – elementele concrete obișnuite ale apărării în cauzele penale. Ele variază de la deținerea informațiilor necesare pentru exercitarea dreptului de a formula o cale de atac în fața unei instanțe penale la problema evaluării proporționalității sancțiunii impuse. Va reveni instanței naționale, ca unic judecător al faptelor, sarcina de a realiza orice verificare necesară atunci când cauza va reveni pe rolul său.
Prima întrebare
40.
Prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru trebuie interpretată în sensul că reprezintă o noțiune autonomă de drept al Uniunii.
41.
Guvernele olandez și suedez consideră că această dispoziție trebuie interpretată în conformitate cu legea statului membru emitent. În schimb, instanța de trimitere și guvernele austriac, ceh și italian, precum și Comisia consideră că aceasta este o noțiune autonomă de drept al Uniunii care trebuie să fie interpretată în mod uniform.
42.
Împărtășim această din urmă opinie.
43.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din principiul egalității de tratament rezultă că termenii unei dispoziții din dreptul Uniunii care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia trebuie să primească în toată Uniunea o interpretare autonomă și uniformă care trebuie obținută ținând seama de contextul dispoziției și de obiectivul urmărit prin reglementarea respectivă (
13
).
44.
Obiectivul urmărit de decizia‑cadru a fost deja identificat: executarea deciziilor de impunere a unei sancțiuni financiare prin recunoaștere reciprocă (
14
). Noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) joacă un rol esențial în stabilirea domeniului de aplicare al deciziei‑cadru, întrucât aceasta definește o categorie de decizii de impunere a unei sancțiuni financiare care beneficiază de recunoaștere reciprocă și, în consecință, de executare. Deși, într‑adevăr, în alte părți ale deciziei‑cadru se face trimitere la legislația națională (
15
), în cuprinsul acestei dispoziții nu există o astfel de mențiune.
45.
În consecință, sugerăm că, pentru a stabili obiectivul urmărit și domeniul de aplicare al deciziei‑cadru, Curtea ar trebui să adopte aceeași abordare cu cea care a fost deja validată pentru Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare (
16
), care privește de asemenea recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare în materie penală. Atât în Hotărârea Mantello (
17
), cât și în Hotărârea Kozłowski (
18
), Curtea a conchis că noțiunile care erau determinante pentru domeniul de aplicare al acelei decizii‑cadru trebuiau interpretate în mod uniform (
19
); stabilirea înțelesului acestora nu putea fi lăsată la aprecierea autorităților judiciare ale fiecărui stat membru în funcție de legislația lor națională.
46.
Nevoia interpretării uniforme este în special importantă în cazurile în care (precum în speță) dispoziția în discuție conferă o garanție pentru particulari. Accesul la „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” garantează protecție jurisdicțională adecvată și efectivă înainte ca particularul să poată să facă obiectul unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare care poate fi executată împotriva sa în orice stat membru al Uniunii Europene. Acesta este un argument împotriva posibilității ca garanția respectivă să varieze în mod substanțial între statele membre. Într‑adevăr, încrederea reciprocă în garanțiile disponibile celor care sunt învinuiți de săvârșirea unor infracțiuni întărește principiul recunoașterii reciproce a deciziilor în materie penală. Interpretarea uniformă a noțiunii „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” creează încrederea reciprocă pe care trebuie să se întemeieze recunoașterea reciprocă.
47.
Dificultățile asociate de preferința acordată unei interpretări uniforme în locul celei care lasă la latitudinea dreptului național definirea acestei dispoziții sunt, în opinia noastră, mai mult teoretice decât reale. Este, desigur, adevărat că fiecare stat membru are propria organizare judecătorească; și că nici decizia‑cadru, nici vreo altă reglementare nu au încercat în niciun caz să obțină vreun grad de armonizare în acest domeniu. Cu toate acestea, subliniem că, din punct de vedere practic, aspectul dacă noțiunea „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” este interpretată ca fiind o noțiune autonomă sau este interpretată prin raportare la legislația statului emitent nu face cu adevărat nicio diferență pentru instanța din statul executant. Instanța respectivă tot se confruntă cu problema concretă a necunoașterii (probabil) a structurii instanțelor judecătorești din statul emitent. În consecință, este posibil ca aceasta să nu poată să stabilească, fără a face cercetări suplimentare, dacă instanța din statul emitent se încadrează în această definiție.
48.
În consecință, sugerăm ca răspunsul Curții la prima întrebare să fie că noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru trebuie interpretată în sensul că reprezintă o noțiune autonomă de drept al Uniunii.
A doua întrebare litera a)
49.
Prin intermediul celei de a doua întrebări litera a), instanța de trimitere solicită să se stabilească criteriile definitorii pe care trebuie să le îndeplinească o instanță judecătorească pentru a fi considerată o „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii).
50.
Instanța de trimitere și guvernul ceh consideră că noțiunea trebuie interpretată în sensul că este un organism (care trebuie să fie o instanță judecătorească) care aplică o procedură cu caracter penal. Guvernele austriac și italian sugerează că instanța judecătorească trebuie să fie o instanță în fața căreia persoana în cauză să aibă la dispoziție garanțiile prevăzute la articolul 6 din CEDO. Guvernul suedez consideră că (în cazul în care aceasta este o problemă de drept al Uniunii, iar nu de drept național) aspectul dacă o anumită instanță este o instanță „judecătorească cu competență specială în materie penală” trebuie stabilit pe baza caracteristicilor substanțiale, iar nu a celor formale. Guvernul olandez consideră că revine statului emitent sarcina să aprecieze dacă instanța sa se încadrează în această definiție. În opinia Comisiei, articolul 1 litera (a) punctul (iii) privește o instanță cu competență într‑o materie calificată în mod formal ca penală în statul emitent. Această instanță ar putea avea de asemenea competență în alte materii, care nu sunt penale. Cu toate acestea, pentru a îndeplini cerințele prevăzute la articolul 1 litera (a) punctul (iii), controlul asupra deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare trebuie să fie exercitat de secția penală a instanței respective.
51.
Suntem de acord cu instanța de trimitere și cu guvernele care consideră că principala caracteristică a unei „instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală” este aceea de a fi o instanță care aplică procedura penală și garanțiile aferente, indiferent dacă are și competența de a soluționa cauze care nu au o natură penală.
52.
Astfel cum am arătat deja (
20
), infracțiunile care conduc la recunoaștere reciprocă și executare enumerate la articolul 5 din decizia‑cadru includ materii considerate penale în toate statele membre, precum „terorismul”, dar și materii care sunt considerate penale în unele state membre, însă nu și în altele (în care acestea intră sub incidența dreptului administrativ, iar nu a dreptului penal). „Conduita contrară normelor de trafic rutier” intră în această din urmă categorie. Intenția legiuitorului a fost, așadar, să faciliteze recunoașterea reciprocă a deciziilor de impunere a unei sancțiuni financiare pentru aceste infracțiuni fără a armoniza noțiunea a ceea ce reprezintă faptă „penală”. În cazul în care o faptă face parte dintre cele enumerate la articolul 5, aceasta poate conduce la recunoaștere reciprocă indiferent dacă legislația statului emitent sau a statului executant califică sau nu califică fapta drept „penală”.
53.
Din lipsa unei armonizări a noțiunii „penal” rezultă că noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” nu poate impune o interpretare uniformă a ceea ce constituie „materie penală”.
54.
Pentru acest motiv, considerăm că interpretarea propusă de Comisie nu poate fi adoptată. Prin faptul că numai instanțele care au competență în „materie penală”, astfel cum sunt definite în legislația statului emitent, ar fi incluse în definiția noțiunii „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”, această interpretare ar impune o restricție neintenționată asupra domeniului de aplicare al deciziei‑cadru. Statele membre în care unele dintre infracțiunile enumerate la articolul 5 nu sunt calificate drept „penale” și ale căror sisteme jurisdicționale sunt astfel structurate încât deciziile administrative cu privire la aceste fapte sunt examinate în instanțe diferite de instanțele competente în materie penală, astfel cum sunt definite de dreptul național, nu ar putea să se prevaleze ele însele de procedura de recunoaștere reciprocă legată de deciziile de impunere a unei sancțiuni financiare adoptate în legătură cu asemenea fapte. Considerăm că această situație ar fi în contradicție cu intenția declarată a legiuitorului de a include aceste fapte pe lista de la articolul 5 și, astfel, ar fi în contradicție cu obiectivul deciziei‑cadru.
55.
Cu toate acestea, alături de facilitarea recunoașterii reciproce a deciziilor de impunere a unor sancțiuni financiare, legiuitorul a garantat de asemenea în mod expres că vor fi respectate drepturile fundamentale ale persoanei în cauză [a se vedea considerentul (5) al deciziei‑cadru și articolul 3 din aceasta].
56.
În opinia noastră, din coroborarea acestor două obiective similare rezultă că articolul 1 litera (a) punctul (iii) trebuie interpretat în sensul că o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare adoptată de o autoritate administrativă va conduce la recunoaștere reciprocă și, așadar, la executare, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut o posibilitate efectivă de a ataca decizia respectivă în fața unei instanțe care garantează respectarea drepturilor sale fundamentale. Aceasta presupune, la rândul său, că instanța căreia i s‑a acordat în statul emitent competența de a judeca astfel de decizii de impunere a unei sancțiuni financiare trebuie să fie o instanță care prin constituire, proceduri și întindere a controlului asigură, atunci când o persoană este învinuită de săvârșirea unei infracțiuni, respectarea garanțiilor minime aplicabile în temeiul articolelor 47 și 48 din cartă. Altfel spus, deși instanța competentă nu trebuie în mod necesar să fie instanța din statul emitent care judecă într‑o materie desemnată în mod formal drept „penală” în conformitate cu legislația statului membru respectiv, aceasta trebuie să fie totuși o instanță care asigură aceleași garanții procedurale și substanțiale.
57.
Drepturile garantate de articolele 47 și 48 din cartă includ în mod expres dreptul la un proces echitabil în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege, posibilitatea de a fi consiliat, apărat și reprezentat, un drept limitat la asistență juridică, precum și o mențiune generală prin care se afirmă că „[…] este garantată respectarea dreptului la apărare”. Articolul 52 alineatul (3) din cartă prevede în continuare în mod expres că, „în măsura în care [carta] conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin [CEDO], înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de [CEDO]”. În ceea ce privește articolele 47 și 48 din cartă, nota explicativă confirmă că punctul de referință din CEDO este articolul 6 (
21
).
58.
Articolul 6 din CEDO conține, la cele trei alineate ale sale, garanții importante pentru persoanele acuzate de o infracțiune. Astfel, organismul de control trebuie să fie instituit de lege și să fie independent și imparțial. Acesta trebuie să asigure respectarea următoarelor garanții. Orice acuzat trebuie: să fie prezumat nevinovat până ce vinovăția sa va fi legal stabilită, să fie informat, în termenul cel mai scurt, într‑o limbă pe care o înțelege și în mod amănunțit, asupra naturii și cauzei acuzației aduse împotriva sa, să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale, să se apere el însuși sau să fie asistat de un apărător ales de el și, dacă nu dispune de mijloacele necesare pentru a plăti un apărător, să poată fi asistat în mod gratuit de un avocat din oficiu, atunci când interesele justiției o cer, să întrebe sau să solicite audierea martorilor acuzării și să obțină citarea și audierea martorilor apărării în aceleași condiții ca și martorii acuzării și să fie asistat în mod gratuit de un interpret dacă nu înțelege sau nu vorbește limba folosită la audiere.
59.
În ce măsură poate protecția acestor drepturi fundamentale oferită persoanelor care au fost învinuite de săvârșirea unei infracțiuni să fie de asemenea considerată necesară în cazul acelor persoane a căror faptă este calificată de dreptul național drept contravențională, iar nu penală, și a căror unică protecție în raport cu recunoașterea și executarea cvasiautomată (
22
) a unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare în sarcina lor constă în garanția prevăzută la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru, conform căreia acestea trebuie să aibă „posibilitatea judecării cauzei [lor] de o către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”?
60.
Considerăm că o interpretare strictă care ar exclude trimiterea la garanțiile „procesului penal” cuprinse în articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din CEDO ar fi inadecvată pentru mai multe motive.
61.
În primul rând, însuși modul de redactare a deciziei‑cadru se opune unei astfel de interpretări. Textul articolului 1 litera (a) punctul (iii) menționează în mod expres o instanță care are competență în materie penală. Care ar fi rațiunea utilizării acestor termeni dacă nu ar exista nicio obligație a acestei instanțe cu privire la exercitarea competenței menționate cu garanțiile pentru persoană pe care le implică o astfel de competență penală?
62.
În al doilea rând, posibilitatea controlului exercitat de o asemenea instanță este singura protecție a persoanei împotriva recunoașterii reciproce și a executării ulterioare a deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare. Aceasta susține o interpretare largă, iar nu strictă, a protecției oferite.
63.
În al treilea rând, este posibil ca persoana căreia i se impune sancțiunea financiară să aibă o versiune diferită a situației de fapt care a condus la aplicarea sancțiunii financiare respective. În ipoteza în care versiunea sa este acceptată, este posibil să nu se mai aplice nicio sancțiune financiară sau să se aplice o sancțiune într‑un cuantum mult mai redus. Dacă nu se dorește să se aducă atingere încrederii reciproce pe care se întemeiază recunoașterea reciprocă (și să se diminueze în mod drastic încrederea publică în recunoașterea reciprocă și executarea ulterioară, precum și acceptarea acestora), este esențial să existe posibilitatea realizării unui control jurisdicțional adecvat al deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare (care va necesita, pe lângă examinarea în drept, și examinarea în fapt și care va putea implica citarea și audierea martorilor).
64.
În al patrulea rând, considerăm că, atunci când este admisă recunoașterea reciprocă și executarea deciziilor de impunere a unei sancțiuni financiare într‑o situație transfrontalieră, cerințele lingvistice reprezintă garanții foarte importante pentru un proces echitabil. Prin definiție, o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare va îndeplini condițiile pentru a fi recunoscută și executată în temeiul deciziei‑cadru dacă persoana în cauză s‑a aflat într‑un stat membru (statul emitent) în momentul săvârșirii infracțiunii, însă în prezent se află în alt stat membru (statul membru executant). Uniunea a dobândit de curând o nouă limbă oficială, limba croată (
23
), care se adaugă celorlalte 23 de limbi oficiale, fapt ce reflectă deja diversitatea și bogăția culturală a popoarelor sale (
24
). În contextul unei Uniuni care include principiile liberei circulații a persoanelor și libertății de stabilire, protecția drepturilor și privilegiilor lingvistice ale persoanelor are o importanță deosebită, astfel cum Curtea a recunoscut deja în Hotărârea Bickel și Franz (
25
).
65.
Însuși succesul pieței unice înseamnă că un șofer de camion lituanian poate fi oprit de poliție în timp ce conduce prin Polonia sau prin Germania pentru a livra mărfuri în Belgia. În cazul în care ar exista fapte care ar conduce la impunerea unei sancțiuni financiare șoferului de camion respectiv, este logic și important ca, din perspectiva statului membru, această sancțiune să poată fi pusă în aplicare împotriva șoferului de camion atunci când revine în Vilnius. La fel de important este ca șoferul de camion să beneficieze de protecția adecvată a drepturilor sale fundamentale.
66.
În consecință, în opinia noastră, criteriile de definire a unei „instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală” în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru sunt (a) organismul de control trebuie să fie o instanță judecătorească și (b) aceasta trebuie să asigure respectarea garanțiilor minime impuse de articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din CEDO.
67.
În ceea ce privește termenul „specială”, având în vedere lipsa armonizării sistemelor jurisdicționale în cadrul Uniunii Europene și pentru a conferi efecte depline deciziei‑cadru, acest termen trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care o instanță are o competență în materie nepenală alături de competența în temeiul căreia aplică procedura penală, această instanță nu este exclusă din definiția de la articolul 1 litera (a) punctul (iii). Cu toate acestea, este esențial ca, atunci când exercită controlul asupra unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare, instanța să aplice o procedură care respectă garanțiile minime prevăzute de articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din CEDO.
68.
Se poate susține că efectul definiției pe care o propunem va fi limitarea principiului recunoașterii reciproce, care a fost aprobat de Consiliul European de la Tampere din 1999 și care este destinat să devină piatra de temelie a cooperării judiciare atât în materie civilă, cât și în materie penală. Cu toate acestea, recunoașterea reciprocă a deciziilor în materie penală presupune ca statele membre să aibă încredere reciprocă în sistemele lor judiciare penale și în special ca drepturile persoanelor suspectate sau acuzate să fie garantate conform unor standarde minime comune. Pentru aceasta, ar trebui să observăm că printre concluziile de la Tampere s‑a numărat cea conform căreia „ar trebui de asemenea inițiate lucrări cu privire la acele aspecte ale legislației procesuale în cazul cărora sunt considerate necesare standarde minime comune pentru a facilita aplicarea principiului recunoașterii reciproce, respectând principiile juridice fundamentale ale statelor membre” (
26
).
69.
Deși au fost introduse mai multe măsuri care prevăd recunoașterea reciprocă și executarea deciziilor judiciare, inclusiv această decizie‑cadru, până în prezent s‑a realizat mai puțin în ceea ce privește stabilirea unor standarde minime comune ale garanțiilor procedurale. În 2009, Consiliul a adoptat o foaie de parcurs (
27
) pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor în cadrul procedurilor penale, care a fost salutată de Consiliul European și a fost declarată ca făcând parte din Programul de la Stockholm. Până în prezent au fost adoptate două măsuri în conformitate cu această foaie de parcurs: Directiva 2010/64/UE (
28
), care prevede dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale, și Directiva 2012/13/UE (
29
) privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale. Există de asemenea o Propunere de directivă privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare (
30
).
70.
Ambele directive adoptate sunt destinate să se aplice procedurilor care se desfășoară în fața unei „instanțe cu competențe în materie penală” care soluționează căile de atac formulate împotriva deciziilor de impunere a unor sancțiuni pentru săvârșirea unor infracțiuni minore care au fost adoptate de o altă autoritate decât o instanță: a se vedea considerentul (16) al Directivei 2010/64 și considerentul (17) al Directivei 2012/13. În consecință, după expirarea termenului de transpunere a acestor directive (27 octombrie 2013 și, respectiv, 2 iunie 2014), instanța judecătorească cu competență specială în materie penală în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) trebuie să aplice standardele minime comune prevăzute de aceste directive atunci când își exercită competența penală în cadrul căii de atac pentru controlul unei sancțiuni administrative (
31
).
71.
În consecință, sugerăm ca, în răspunsul său la a doua întrebare litera a), Curtea să statueze că articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru trebuie interpretat în sensul că o „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” este o instanță în fața căreia persoana în cauză va beneficia de drepturile garantate de articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din CEDO atunci când este judecată cauza sa.
A doua întrebare litera b)
72.
Prin intermediul celei de a doua întrebări litera b), instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Unabhängiger Verwaltungssenat austriacă poate fi considerată „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii).
73.
Autoritatea competentă din statul membru de executare va verifica, inițial pe baza textului deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare și a certificatului transmis împreună cu aceasta în conformitate cu articolul 4 din decizia‑cadru, dacă decizia de impunere a unei sancțiuni financiare este o decizie care ar trebui să beneficieze de recunoaștere reciprocă și, așadar, de executare în conformitate cu articolul 6 din decizia‑cadru (cu excepția cazului în care este aplicabil unul dintre temeiurile de nerecunoaștere și neexecutare enumerate la articolul 7). Potrivit articolului 11 alineatul (2), statul executant poate fie să recunoască și să execute decizia respectivă, fie să nu recunoască și să nu execute această decizie. Ce nu poate însă să facă statul executant este să procedeze la o revizuire a acestei decizii: singurul care poate hotărî asupra unei cereri de revizuire a deciziei este statul emitent. Așadar, procesul de verificare este crucial pentru menținerea echilibrului între recunoașterea reciprocă și executare, pe de o parte, și protecția drepturilor fundamentale, pe de altă parte.
74.
Articolul 7 alineatele (1) și (2) din decizia‑cadru include o listă de împrejurări în care autoritățile competente din statul executant pot refuza recunoașterea și executarea deciziei. Articolul 7 alineatul (3) prevede, în legătură cu unele dintre aceste temeiuri că ‐ înainte de a decide nerecunoașterea și neexecutarea unei decizii, în întregime sau parțial – „autoritatea competentă din statul executant consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate și, dacă este cazul, îi cere să furnizeze fără întârziere orice informații necesare”.
75.
Cu toate acestea, mult mai important este aspectul că numai o „decizie” care îndeplinește condițiile prevăzute în una dintre cele patru categorii enumerate în mod exhaustiv la articolul 1 litera (a) și care a fost adoptată în urma săvârșirii uneia dintre faptele enumerate în mod exhaustiv la articolul 5 intră în domeniul de aplicare al deciziei‑cadru înseși. Numai o astfel de decizie poate beneficia de recunoaștere reciprocă și de executare. În cazul în care autoritatea competentă nu este sigură în această privință [întrucât, de exemplu, are îndoieli cu privire la aspectul dacă „persoana în cauză [a] avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 1 litera (a) punctul (iii)], aceasta, în opinia noastră, trebuie să contacteze de asemenea [mai exact prin analogie directă cu articolul 7 alineatul (3)] autoritatea competentă din statul emitent și să solicite orice informații necesare. La primirea acestor informații, autoritatea competentă trebuie să tragă toate concluziile adecvate, în lumina definiției furnizate de Curte în răspunsul său la a doua întrebare litera a), pentru a stabili dacă autoritatea în cauză este o „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” (
32
). Dacă este necesar, se poate apela la punctele de contact ale Rețelei Judiciare Europene (
33
).
76.
În observațiile sale scrise prezentate Curții, guvernul austriac a prezentat câteva elemente care permit Curții să ofere asistență instanței de trimitere în vederea soluționării cauzei. În special, guvernul austriac confirmă faptul că Unabhängiger Verwaltungssenat este obligat să aplice Legea contravențiilor austriacă (Verwaltungsstrafgesetz 1991) și să garanteze drepturile prevăzute la articolul 6 din CEDO, inclusiv garanțiile care trebuie aplicate în cazul în care o persoană este învinuită de săvârșirea unei infracțiuni [articolul 6 alineatele (2) și (3)]. Însăși instanța de trimitere observă că Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea de la Strasbourg”) a apreciat că Unabhängiger Verwaltungssenat este o instanță (
34
) în sensul articolului 6 alineatul (1) din CEDO și că aplică prezumția de nevinovăție (
35
). Instanța de trimitere observă de asemenea că, în Hotărârea Kammerer (
36
), Curtea de la Strasbourg a constatat că dreptul de a fi ascultat personal nu a fost întotdeauna garantat. În această privință, guvernul austriac susține că aprecierea Curții de la Strasbourg în cauza respectivă nu reflectă o tendință generală a Unabhängiger Verwaltungssenat de a nu aplica acest drept.
77.
Faptul că, ocazional, o instanță poate să nu respecte una dintre garanțiile procedurale care trebuie aplicate nu determină excluderea acestei instanțe din domeniul de aplicare al definiției „instanței judecătorești cu competență specială în materie penală”. Cu toate acestea, nerespectarea unei astfel de garanții într‑o anumită cauză legată de o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare ar însemna, în opinia noastră, că autoritatea competentă din statul executant nu ar fi obligată să recunoască și să execute decizia respectivă potrivit deciziei‑cadru. Atunci când recunoaște și execută astfel de decizii, autoritatea competentă pune în aplicare dreptul Uniunii și este astfel obligată să respecte drepturile garantate prin articolele 47 și 48 din cartă, care reflectă drepturile consfințite la articolul 6 din CEDO (
37
). În cazul în care a fost încălcat oricare dintre aceste drepturi, atunci autoritatea competentă, după ce a urmat procedura de obținere a informațiilor din partea statului emitent prevăzută la articolul 7 alineatul (3), se poate opune recunoașterii și executării deciziei în conformitate cu articolul 20 alineatul (3) din decizia‑cadru (
38
).
78.
În consecință, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare litera b) în sensul că revine instanței naționale sarcina de a stabili, în lumina informațiilor pe care le deține, dacă Unabhängiger Verwaltungssenat este o „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru.
A doua întrebare litera c)
79.
Având în vedere răspunsul pe care l‑am propus pentru prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare litera c).
A treia întrebare
80.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța națională solicită să se stabilească, în primul rând, dacă articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru ar trebui interpretat în sensul că „posibilitatea judecării cauzei sale” este acordată în împrejurări în care persoana în cauză trebuie mai întâi să conteste o decizie a unei autorități administrative în fața aceleași autorități și numai după emiterea unei alte decizii de către această autoritate, persoana în cauză poate formula o cale de atac în fața unei „instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală”. În al doilea rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă instanța care judecă această cale de atac trebuie să soluționeze cauza înainte ca decizia să devină definitivă și dacă trebuie să aibă competența de a examina integral cauza atât în fapt, cât și în drept.
81.
Instanța de trimitere și toate părțile care au prezentat observații cu privire la această întrebare consideră că nimic nu se opune ca accesul la o instanță judecătorească să fie acordat numai ulterior parcurgerii unei alte etape administrative. Guvernele ceh și italian, precum și Comisia adaugă că instanța trebuie să aibă competență deplină de a se pronunța atât cu privire la probleme de fapt, cât și cu privire la probleme de drept. Guvernul ceh susține de asemenea că decizia nu trebuie să devină definitivă decât după ce este acordat accesul la o instanță judecătorească. În schimb, guvernul italian nu consideră că este necesar ca, pentru protecția jurisdicțională efectivă a persoanei în cauză, decizia să nu devină definitivă în cursul procedurii administrative.
82.
Suntem de acord cu opinia instanței de trimitere și a guvernelor care au prezentat observații cu privire la această întrebare conform căreia condiția privind „posibilitatea judecării cauzei” este îndeplinită chiar dacă această posibilitate apare numai după ce persoana în cauză a epuizat etapele ulterioare ale unei proceduri administrative. Cu toate acestea, „posibilitatea judecării cauzei” de către o instanță judecătorească nu trebuie supusă unor condiții care fac ca aceasta să fie imposibil sau excesiv de dificil de realizat Dacă ar fi așa, protecția jurisdicțională efectivă a persoanei interesate nu ar mai fi asigurată (
39
).
83.
În acest moment, trebuie amintit că drepturile fundamentale garantate de articolul 6 TUE și de articolele 47 și 48 din cartă nu privesc accesul teoretic la o instanță. Acestea privesc protecția efectivă a individului. Exact cum este important ca noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” să fie definită într‑un mod care să asigure o protecție adecvată și efectivă, tot așa este esențial ca „posibilitatea judecării cauzei” să fie interpretată într‑un mod care să asigure că această garanție nu este lipsită de conținut și că dreptul nu este nici teoretic, nici iluzoriu (
40
).
84.
Dacă este necesar (
41
), va reveni instanței naționale din statul executant sarcina de a efectua cercetările necesare în legătură cu procedura urmată pentru a stabili că situația a fost într‑adevăr aceasta. În opinia noastră, instanța națională va trebui să verifice cel puțin dacă decizia de impunere a unei sancțiuni financiare a fost comunicată destinatarului său într‑o limbă pe care acesta o înțelege, dacă au fost incluse instrucțiuni clare cu privire la căile de atac și la termenul în care pot fi formulate acestea, dacă a existat o precizare clară a datei de la care începe să curgă termenul pentru formularea căii de atac (
42
), dacă destinatarul a fost informat cu privire la aspectul dacă trebuie reprezentat sau dacă se poate apăra singur, dacă a fost informat cu privire la disponibilitatea asistenței juridice (și, dacă da, în ce condiții) (
43
) și dacă aspectele lingvistice (limba de comunicare cu instanța, limba pentru formularea observațiilor în formă scrisă și/sau orală) au fost abordate în mod clar și util (
44
).
85.
În plus, suntem de acord cu instanța de trimitere, cu acele state membre care, ca și Comisia, susțin că instanța care soluționează cauza trebuie să aibă competență deplină de a se pronunța în speță atât cu privire la probleme de fapt, cât și cu privire la probleme de drept. Numai în cazul în care are competență deplină instanța va putea să asigure respectarea deplină a drepturilor persoanei în cauză garantate de articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din CEDO. Cu condiția ca posibilitatea acestei judecări a cauzei să fie obținută, faptul că o decizie devine „definitivă” în faza administrativă a procedurii (rămânând posibil ca o astfel de cale de atac să fie introdusă ulterior în fața unei instanțe judecătorești) nu va aduce atingere protecției jurisdicționale efective a persoanei în cauză. Cu această rezervă, nu considerăm că o decizie care devine definitivă în faza administrativă a procedurii este exclusă din domeniul de aplicare al deciziei‑cadru.
86.
În consecință, propunem ca articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru să fie interpretat în sensul că „posibilitatea judecării cauzei” există chiar dacă persoana în cauză trebuie să epuizeze mai întâi o procedură administrativă, cu condiția ca accesul la instanța judecătorească să nu fie supus unor condiții care îl fac imposibil sau excesiv de dificil de realizat. În al doilea rând, instanța care soluționează cauza trebuie să aibă competență deplină pentru a se pronunța atât în fapt, cât și în drept. În al treilea rând, articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru nu se opune ca o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare adoptată de o autoritate administrativă să devină definitivă înainte de judecarea cauzei.
Post‑scriptum: proporționalitatea sancțiunii impuse
87.
O parte implicită a protecției drepturilor fundamentale acordate cetățeanului prin condiția prevăzută la articolul 1 litera (a) punctul (iii), și anume ca persoana în cauză să fi avut „posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”, are legătură cu proporționalitatea sancțiunii impuse. Aceasta prezintă relevanță în special în măsura în care articolul 11 alineatul (2) din decizia‑cadru prevede în mod clar că statul executant nu poate efectua nicio revizuire a deciziei de impunere a unei sancțiuni financiare. În consecință, este imposibil pentru destinatarul unei astfel de decizii să prezinte argumente în apărare sau să solicite reducerea sancțiunii impuse în fața instanței sale „locale”.
88.
Se observă, îndeobște, că veniturile medii diferă în mod semnificativ în cadrul Uniunii Europene. O amendă într‑un cuantum care ar putea fi cu siguranță neplăcut, dar care este totuși tolerabilă dacă este impusă unei anumite persoane (de exemplu unui resortisant al unui stat membru în care veniturile sunt relativ ridicate), poate constitui o pedeapsă draconică și disproporționată dacă este aplicată unei alte persoane, cu venituri lunare mult mai scăzute, care face obiectul unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare în urma unei fapte care se petrece în timpul tranzitării statului membru respectiv în drumul către sau dinspre propriul său stat membru în care are reședința și în care este încadrată în muncă. Considerăm, așadar, că din expresia „posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” rezultă că trebuie să existe o posibilitate de a contesta în fața unei astfel de instanțe cuantumul sancțiunii impuse de autoritatea administrativă înainte ca decizia de impunere a unei sancțiuni administrative să beneficieze de recunoaștere reciprocă și să devină executorie.
89.
Acestea fiind spuse, subliniem că nu sugerăm că autoritatea care aplică o amendă administrativă este obligată să aplice amenzi în funcție de locul din care provine persoana în cauză. Aceasta s-ar apropia de o discriminare pe motive de cetățenie, care este (în mod evident) contrară dreptului Uniunii. Amintim doar că, potrivit unui principiu fundamental al legislației penale – aplicabil, din câte știm, în toate sistemele de drept ale statelor membre –, o instanță cu competență penală trebuie să ia în considerare, atunci când examinează caracterul adecvat al unei sancțiuni, atât circumstanțele reale, cât și pe cele personale.
Concluzie
90.
În lumina tuturor considerațiilor ce precedă, sugerăm ca răspunsul Curții la întrebările adresate de Vrchní soud v Praze (Curtea Superioară Praga) să fie în sensul că Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare trebuie interpretată după cum urmează:
„1)
Noțiunea «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru este o noțiune autonomă de drept al Uniunii.
2) (a)
Articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru trebuie interpretat în sensul că o «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» este o instanță în fața căreia persoana în cauză va beneficia de drepturile garantate de articolul 6 alineatele (1), (2) și (3) din Convenția europeană a drepturilor omului atunci când este judecată cauza sa.
2) (b)
Revine autorității competente din statul membru de executare sarcina de a stabili dacă o instanță administrativă independentă din Austria (Unabhängiger Verwaltungssenat) trebuie considerată «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru.
3)
«Posibilitatea judecării cauzei» există în cazul în care persoana interesată trebuie să epuizeze mai întâi o procedură administrativă, cu condiția ca accesul la instanța judecătorească să nu fie supus unor condiții care îl fac imposibil sau excesiv de dificil de realizat. Instanța care soluționează cauza trebuie să aibă competență deplină pentru a se pronunța atât în fapt, cât și în drept. Articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru nu se opune ca o decizie de impunere a unei sancțiuni financiare adoptată de o autoritate administrativă să devină definitivă înainte de judecarea cauzei”.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (JO L 76, p. 16, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 150), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 de modificare a Deciziilor‑cadru 2002/584/JAI, 2005/214/JAI, 2006/783/JAI, 2008/909/JAI și 2008/947/JAI, de consolidare a drepturilor procedurale ale persoanelor și de încurajare a aplicării principiului recunoașterii reciproce cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză de la proces (JO L 81, p. 24).
(
3
)	Formularul standard al certificatului menționat la articolul 4 este inclus în anexa la decizia‑cadru.
(
4
)	A se vedea articolul 52 alineatul (3) din cartă și Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 17).
(
5
)	Întrucât domnul Baláž nu a fost reprezentat în fața Curții, aceste aspecte (destul de importante) nu au putut fi clarificate mai mult.
(
6
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3).
(
7
)	A se vedea de exemplu dispoziția de la articolul 1 litera (b) în conformitate cu care „[o] sancțiune financiară nu include […] ordinele care au o natură civilă […]”; faptul că nu există o verificare a dublei incriminări a faptei în ceea ce privește infracțiunile enumerate [articolul 5 alineatul (1)]; faptul că „[o] sancțiune financiară impusă împotriva unei persoane juridice este executată chiar dacă statul executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice” [articolul 9 alineatul (3)]; posibilitatea aplicării de sancțiuni alternative, inclusiv pedepse privative de libertate, atunci când nu este posibil să se execute o decizie (articolul 10) și partajarea competențelor între statul emitent și statul executant în ceea ce privește amnistia, grațierea și revizuirea deciziei (articolul 11).
(
8
)	JO 2010, C 115, p. 1, p. 10, punctul 2.4.
(
9
)	Citat la nota de subsol 8, p. 4, punctul 1.1: „Prioritățile politice”.
(
10
)	A se vedea articolul 4 alineatul (1). Aceasta este prima ocazie în care Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la interpretarea Deciziei‑cadru 2005/214. O cerere de decizie preliminară anterioară [Hotărârea din 7 iunie 2012, Vinkov (C‑27/11)] a fost declarată inadmisibilă.
(
11
)	Aceasta este consemnată în mod clar în decizia de trimitere. Pe scurt, domnul Baláž susține că ofițerii de poliție austrieci care l‑au oprit i‑au ordonat să se deplaseze pe strada respectivă către podul‑basculă pentru a i se verifica autocamionul pe care îl conducea.
(
12
)	A se vedea punctul 84 de mai jos.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozłowski (C-66/08, Rep., p. I-6041, punctul 42), Hotărârea din 16 noiembrie 2010, Mantello (C-261/09, Rep., p. I-11477, punctul 38), și Hotărârea din 18 octombrie 2007, Österreichischer Rundfunk (C-195/06, Rep., p. I-8817, punctul 24 și jurisprudența citată).
(
14
)	A se vedea punctul 31 de mai sus.
(
15
)	A se vedea de exemplu articolul 2 alineatul (1) (stabilirea autorităților competente), articolul 5 (desemnarea fiecărei infracțiuni enumerate) și anumite părți ale articolului 7 (temeiuri de nerecunoaștere și neexecutare).
(
16
)	Citate la nota de subsol 6.
(
17
)	Citată la nota de subsol 13.
(
18
)	Citată la nota de subsol 13.
(
19
)	Hotărârea Kozłowski privea interpretarea termenilor „este rezident” și „rămâne” în sensul articolului 4 alineatul (6) din decizia respectivă (a se vedea punctul 43). Hotărârea Mantello privea noțiunea „aceleași fapte” de la articolul 3 alineatul (2) din decizie (a se vedea punctul 38).
(
20
)	A se vedea punctul 33 de mai sus.
(
21
)	A se vedea punctul 14 de mai sus. Elementul de la articolul 47 care privește dreptul la o cale de atac eficientă reflectă articolul 13 din CEDO, însă acesta nu prezintă ‐ în măsura informațiilor disponibile în decizia de trimitere – relevanță directă pentru prezenta cauză și, în consecință, nu vom mai analiza acest element în continuare.
(
22
)	Temeiurile limitate de nerecunoaștere și de neexecutare sunt cuprinse în articolul 7 din decizia‑cadru.
(
23
)	Croația a aderat la Uniunea Europeană la 1 iulie 2013.
(
24
)	Aceasta, bineînțeles, fără a mai pune la socoteală multe alte limbi care, fără a avea statut de „limbă oficială a Uniunii Europene”, joacă un rol important în viețile cetățenilor și în raporturile acestora cu organele administrative și de aplicare a legii – de exemplu: limba bască, limba catalană, limba galeză și limba luxemburgheză.
(
25
)	Hotărârea din 24 noiembrie 1998, Bickel și Franz (C-274/96, Rec., p. I-7637).
(
26
)	Concluzia 37.
(
27
)	Rezoluția Consiliului privind o foaie de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale (JO C 295, p. 1).
(
28
)	Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (JO L 280, p. 1).
(
29
)	Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (JO L 142, p. 1).
(
30
)	COM(2011) 326 final.
(
31
)	A se vedea articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2010/64 și articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2012/13.
(
32
)	A se vedea prin analogie stabilirea de către autoritatea judiciară competentă dintr‑un stat de executare a aspectului dacă un mandat european de arestare privește „aceeași faptă” ca și o urmărire penală anterioară: Hotărârea Mantello, citată la nota de subsol 13, punctul 50.
(
33
)	A se vedea Acțiunea comună 98/428/JAI a Consiliului din 29 iunie 1998 de creare a unei Rețele Judiciare Europene (JO L 191, p. 4, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 61).
(
34
)	A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Hubner împotriva Austriei din 31 august 1999, cererea nr. 34311/96, și Hotărârea Baischer împotriva Austriei din 20 decembrie 2001, cererea nr. 32381/96. Guvernul austriac face de asemenea trimitere la următoarele hotărâri: Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Yavus împotriva Austriei din 27 mai 2004, cererea nr. 46549/99, Hotărârea Liedermann împotriva Austriei din 5 decembrie 2005, cererea nr. 54272/00, Hotărârea Blum împotriva Austriei din 3 februarie 2005, cererea nr. 31655/02, Hotărârea Kaya împotriva Austriei din 8 iunie 2006, cererea nr. 54698/00, Hotărârea Müller împotriva Austriei din 5 octombrie 2006, cererea nr. 12555/03, Hotărârea Hauser‑Sporn împotriva Austriei din 7 decembrie 2006, cererea nr. 37301/03, și Hotărârea Stempfer împotriva Austriei din 26 iulie 2007, cererea nr. 18294/03.
(
35
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Krumpholz împotriva Austriei din 18 martie 2010, cererea nr. 13201/05. Totuși, în această hotărâre, Curtea de la Strasbourg a hotărât că Unabhängiger Verwaltungssenat a încălcat articolul 6 alineatele (1) și (2) din CEDO, statuând că „a trage concluzii într‑o situație care nu impunea în mod clar explicații din partea reclamantului și faptul că nu au fost aplicate suficiente garanții procedurale reprezintă o încălcare a dreptului reclamantului de a nu face declarații și a prezumției de nevinovăție” (punctul 42).
(
36
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Kammerer împotriva Austriei din 12 mai 2010, cererea nr. 32435/06. În această cauză, Curtea de la Strasbourg a constatat că nu a existat o încălcare a articolului 6 alineatele (1) și (3) din CEDO.
(
37
)	A se vedea articolul 3 din decizia‑cadru Hotărârea din 13 iulie 1989, Wachauf (5/88, Rec., p. 2609, punctul 19), și Hotărârea din 4 iunie 2009, JK Otsa Talu (C-241/07, Rep., p. I-4323, punctul 46 și jurisprudența citată); a se vedea de asemenea punctul 88 din Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Mantello, citată la nota de subsol 13.
(
38
)	A se vedea de asemenea punctele 77 și 78 din Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Mantello, citată la nota de subsol 13, în care acesta apreciază că, în contextul mandatului european de arestare, autoritatea emitentă se presupune că asigură respectarea drepturilor persoanei care face obiectul mandatului (în această cauză, prin aplicarea principiului ne bis in idem), autoritatea de executare fiind însă de asemenea obligată să garanteze protecția dreptului respectiv.
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, DEB (C-279/09, Rep., p. I-13849, punctul 28 și jurisprudența citată), Hotărârea din 28 iulie 2011, Samba Diouf (C-69/10, Rep., p. I-7151, punctul 57), și Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson (C-506/04, Rep., p. I-8613, punctele 60‑62).
(
40
)	În contextul articolului 6 din CEDO, a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Artico împotriva Italiei din 13 mai 1980, cererea nr. 6649/74.
(
41
)	În multe cazuri care implică recunoașterea și executarea transfrontalieră a unei decizii de impunere a unei sancțiuni financiare, este posibil să nu existe nicio cale de atac ‐ sau să existe o cale de atac care nu este plauzibilă – împotriva executării deciziei respective. Cu toate acestea, este important ca, în cazul în care este formulată o cale de atac plauzibilă având ca temei drepturi fundamentale, instanța din statul executant să soluționeze această cale de atac cu temeinicie, să efectueze toate anchetele necesare, iar ulterior, pe baza informațiilor primite, să stabilească dacă decizia este executorie.
(
42
)	Astfel, de exemplu, instanța națională va trebui să aprecieze în prezenta cauză dacă, în momentul în care i‑a fost comunicată decizia de impunere a unei sancțiuni financiare din data de 25 martie 2010, și anume la 2 iulie 2010, domnului Baláž i s‑a arătat în mod clar că avea la dispoziție două săptămâni de la comunicare (iar nu două săptămâni de la data deciziei) în care putea să introducă o cale de atac în fața Unabhängiger Verwaltungssenat. Un termen foarte scurt ar fi inadecvat într‑o cale de atac transfrontalieră. Termenul va fi conform cu principiul protecției jurisdicționale efective numai atunci când este suficient din punct de vedere material pentru a permite persoanei interesate să pregătească și să formuleze o cale de atac efectivă împotriva deciziei și numai dacă este proporțional cu drepturile și cu interesele în cauză: a se vedea Hotărârea Samba Diouf, citată la nota de subsol 39, punctele 66‑68.
(
43
)	În ceea ce privește asigurarea asistenței juridice, a se vedea printre altele Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Benham împotriva Regatului Unit din 10 iunie 1996, cererea nr. 19380/92, și Hotărârea Artico împotriva Italiei, citată la nota de subsol 40. Nu avem cunoștință despre nicio propunere curentă de armonizare a disponibilității asistenței juridice în cauze deferite instanțelor care exercită o competență în materie penală (cu toate acestea, este enumerată în Măsura C din Foaia de parcurs citată la nota de subsol 27).
(
44
)	A se vedea Hotărârea Bickel și Franz, citată la nota de subsol 25, și, în legătură cu articolul 6 alineatul (1) din CEDO, a se vedea discuțiile extinse cu privire la problemele de traducere și interpretare din Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Kamasinski împotriva Austriei din 19 decembrie 1989, cererea nr. 9783/82. A se vedea de asemenea Directiva 2010/64 și Directiva 2012/13 (menționate la punctul 69 de mai sus și la notele de subsol 28 și 29), precum și Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare (citată la nota de subsol 30).