Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑176/25 [Steizer](i)
IU
împotriva
BT
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie civilă – Legea aplicabilă în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (Roma I) și Regulamentul (CE) nr. 864/2007 (Roma II) – Licență exclusivă pentru drepturile de autor acordate de către A lui B prin intermediul unei înțelegeri verbale – Acțiune în încălcarea drepturilor de autor formulată de B împotriva lui C – Apărare invocată de C potrivit căreia B nu are calitate procesuală activă pentru motivul că licența contractuală acordată lui B este lipsită de validitate din cauza nerespectării anumitor cerințe de formă – Legea care guvernează validitatea de formă a acestei licențe contractuale ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară a fost formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania). Prin intermediul celor două întrebări adresate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească legea aplicabilă validității de formă a licențelor și a cesiunilor contractuale având ca obiect drepturi de autor(2) atunci când această validitate este contestată de terți în cursul unei proceduri în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală.
2.        Mai precis, Curții i se solicită să clarifice dacă normele care reglementează conflictul de legi relevante în materie sunt cele prevăzute în (a) Regulamentul (CE) nr. 593/2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale(3) (denumit în continuare „Regulamentul Roma I”), (b) Regulamentul (CE) nr. 864/2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale(4) (denumit în continuare „Regulamentul Roma II”) sau (c) legislațiile naționale ale statelor membre în materia drepturilor de autor. Din motivele expuse în continuare, considerăm că ar trebui să se acorde prioritate primei opțiuni dintre cele menționate.
II.    Cadrul juridic
A.      Convenția de la Berna
3.        Articolul 5 din Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), astfel cum a fost modificată la 28 iulie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”), intitulat „Drepturi garantate: 1 și 2. În exteriorul țării de origine; 3. În interiorul țării de origine; 4. «Țara de origine»”, prevede în părțile relevante:
„(1) În ceea ce privește operele pentru care sunt protejați, în virtutea prezentei convenții, în țările Uniunii, altele decât țara de origine a operei, autorii beneficiază de drepturile pe care legile respective le acordă în prezent sau le vor acorda naționalilor, precum și de drepturile acordate în mod special prin prezenta convenție.
(2) Folosința și exercițiul acestor drepturi nu sunt subordonate niciunei formalități; această folosință și acest exercițiu sunt independente de existența protecției în țara de origine a operei. Ca urmare, în afară de prevederile prezentei convenții, întinderea protecției, precum și mijloacele procedurale garantate autorului pentru apărarea drepturilor sale se reglementează în mod exclusiv conform legislației țării în care se reclamă protecția.”
B.      Regulamentul Roma I
4.        Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul Roma I, intitulat „Domeniul de aplicare material” prevede că „[p]rezentul regulament se aplică obligațiilor contractuale în materie civilă și comercială, în situațiile în care există un conflict de legi”.
5.        Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Libertatea de alegere”, prevede la alineatul (1) că „[c]ontractul este guvernat de legea aleasă de către părți”.
6.        Potrivit articolului 4 din același regulament, intitulat „Legea aplicabilă în absența alegerii”:
„(1)      În măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3 […], legea aplicabilă contractului se determină după cum urmează:
[…]
(b)      contractul de prestări servicii este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită prestatorul de servicii;
[…]”
7.        Potrivit articolului 11 din Regulamentul Roma I, intitulat „Validitatea de formă”:
„(1)      Contractul încheiat între persoane sau reprezentanți ai acestora care se află în aceeași țară în momentul încheierii contractului este considerat valabil din punct de vedere formal dacă îndeplinește cerințele de formă prevăzute de legea care îl reglementează pe fond, în conformitate cu prezentul regulament, sau de legea țării în care se încheie contractul.
(2)      Contractul încheiat între persoanele sau reprezentanții acestora care se află în țări diferite în momentul încheierii contractului este considerat valabil din punct de vedere formal dacă îndeplinește cerințele de formă prevăzute de legea care îl reglementează pe fond, în conformitate cu prezentul regulament, sau de legea oricărei țări în care se află oricare dintre părți sau reprezentanții acestora la momentul încheierii contractului sau de legea țării în care, la data respectivă, își avea reședința obișnuită oricare dintre părțile contractante.
[…]”.
8.        Articolul 12 din acest regulament, intitulat „Domeniul legii aplicabile”, prevede la alineatul (1):
„Legea aplicabilă contractului în temeiul prezentului regulament reglementează în special:
(a)      interpretarea contractului;
(b)      executarea obligațiilor născute din contract;
(c)      în limitele competenței conferite instanței sesizate de legea sa procedurală, consecințele neexecutării totale sau parțiale a obligațiilor […];
[…]
(e)      efectele nulității contractului.”
C.      Regulamentul Roma II
9.        Articolul 1 din Regulamentul Roma II, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică obligațiilor necontractuale în materie civilă și comercială, în situații care implică un conflict de legi. […]”
10.      Articolul 8 din acest regulament, intitulat „Încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală”, prevede la alineatul (1):
„Legea aplicabilă obligațiilor necontractuale care decurg din încălcarea unui drept de proprietate intelectuală este legea țării pentru care se solicită protecție.”
11.      Potrivit articolului 15 din același regulament, intitulat „Domeniul legii aplicabile”:
„Legea aplicabilă obligațiilor necontractuale în temeiul prezentului regulament reglementează în special:
(a)      temeiul și întinderea răspunderii, inclusiv identificarea persoanelor care pot răspunde delictual pentru faptele lor;
(b)      motivele de exonerare de răspundere, de limitare și de partajare a răspunderii;
[…]
(f)      persoanele care au dreptul la despăgubiri pentru prejudicii personale;
[…]”.
D.      Legea germană privind drepturile de autor
12.      Articolul 29 din Urhebergesetz (Legea germană privind drepturile de autor, denumită în continuare „Legea germană privind drepturile de autor”), intitulat „Transferul drepturilor de autor”, prevede:
„(1)      Drepturile de autor nu sunt transferabile, cu excepția cazului în care acestea sunt transferate în executarea unei dispoziții testamentare sau către comoștenitori ca parte a împărțirii patrimoniului succesoral.
(2)      Sunt permise acordarea drepturilor de utilizare (articolul 31), autorizările de natură contractuală și acordurile bazate pe drepturi de exploatare, precum și contractele privind drepturile morale ale autorilor, astfel cum sunt acestea reglementate la articolul 39.”
13.      Articolul 34 din Legea germană privind drepturile de autor, intitulat „Transferul drepturilor de utilizare”, prevede la alineatul (1) că „un drept de utilizare poate fi transferat numai cu consimțământul autorului […]”.
E.      Legea poloneză privind drepturile de autor
14.      Articolul 53 din Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (Legea din 4 februarie 1994 privind dreptul de autor și drepturile conexe, denumită în continuare „Legea poloneză privind drepturile de autor”) prevede că, „pentru ca drepturile patrimoniale ale autorilor să poată fi cesionate, contractul trebuie încheiat în formă scrisă, sub sancțiunea nulității”.
III. Situația de fapt, litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
15.      BT comercializează, din Germania, accesorii pentru autovehicule, inclusiv covorașe auto, prin intermediul unor platforme online precum eBay. În acest scop, în mai multe rânduri, în perioada cuprinsă între aprilie 2014 și aprilie 2018, ea a solicitat în mod repetat unui fotograf polonez (denumit în continuare „fotograful”) să realizeze fotografii ale acestor covorașe auto. De fiecare dată, soțul lui BT a transportat covorașele la studioul fotografului din Polonia. După fiecare sesiune, fotograful i‑a livrat fotografiile pe un dispozitiv de stocare USB soțului lui BT. Se pare că părțile au încheiat o înțelegere verbală potrivit căreia BT putea utiliza acele fotografii în ofertele sale de vânzare online. Cu toate acestea, nu a fost încheiat niciun contract în formă scrisă între aceștia(5).
16.      Între lunile februarie și martie 2018, un alt comerciant de accesorii pentru autovehicule, IU, a reprodus fotografiile respective pentru a‑și ilustra pe eBay propriile oferte de covorașe auto, fără a solicita autorizarea prealabilă din partea lui BT.
17.      Ulterior, BT a introdus o acțiune împotriva lui IU în fața Landgericht (Tribunalul Regional, Germania) competent, prin care a invocat încălcarea drepturilor de autor asupra fotografiilor în temeiul Legii germane privind drepturile de autor, și a solicitat printre altele emiterea unui ordin judecătoresc prin care să se interzică continuarea pretinsei încălcări.
18.      Landgericht (Tribunalul Regional) a admis acțiunea. Acesta a constatat în special că fotografiile în cauză erau protejate în temeiul Legii germane privind drepturile de autor și că fotograful îi transferase lui BT drepturi exclusive de utilizare. IU încălcase aceste drepturi prin reproducerea fotografiilor în propriile sale oferte fără autorizarea din partea lui BT.
19.      IU a formulat recurs împotriva acestei hotărâri în fața Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf). În recursul său, IU a pretins că BT nu avea calitatea procesuală activă pentru a introduce acțiunea, întrucât dreptul exclusiv de utilizare a fotografiilor nu îi fusese transferat acesteia în mod valabil de către fotograf. În opinia sa, acordul verbal încheiat între BT și fotograf era lipsit de validitate din cauza nerespectării cerinței privind forma scrisă, în temeiul dreptului polonez (care, în opinia sa, ar reglementa validitatea de formă a acestui acord în temeiul articolului 11 din Regulamentul Roma I).
20.      În răspunsul său, BT a susținut că are calitate procesuală activă, întrucât drepturile exclusive de utilizare a fotografiilor, astfel cum sunt acestea protejate în temeiul Legii germane privind drepturile de autor, i‑au fost transferate în mod valabil. Potrivit acesteia, chestiunea validității de formă a acordului verbal încheiat în acest scop trebuie separată de cea a validității de formă a „actului de dispoziție” asupra drepturilor de autor în sine. Ea susține că, în temeiul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul Roma II, această din urmă chestiune este reglementată de legea țării pentru care se solicită protecția (lex loci protectionis), și anume dreptul german, și că această lege nu impune o formă scrisă în cazul unui astfel de transfer.
21.      În aceste condiții, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Roma II trebuie interpretat în sensul că legea țării pentru care se solicită protecție se aplică și în privința condițiilor (de formă) pentru validitatea transferului drepturilor exclusive de folosință a fotografiilor de la autor către persoana îndreptățită să le folosească?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: în ceea ce privește condițiile (de formă) pentru validitatea transferului drepturilor exclusive de folosință a fotografiilor de la autor către persoana îndreptățită să le folosească, este relevantă legea contractului și, prin urmare, articolele 4 și 11 din Regulamentul Roma I?”
22.      BT și Comisia Europeană au depus observații scrise. IU și Comisia au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 15 ianuarie 2026.
IV.    Analiza
23.      Astfel cum reiese din introducere, prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească legea aplicabilă validității de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor atunci când această validitate este contestată de un terț în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală.
24.      Pentru a ilustra cât mai bine posibil, vom începe prin a prezenta chestiunea de fond și conflictul de legi în discuție (A), înainte de a aborda normele relevante de drept internațional privat (B).
A.      Chestiunea de fond și conflictul de legi în discuție
25.      Trebuie amintit, cu titlu introductiv, că dreptul de autor este o formă de „proprietate intelectuală” recunoscută de state în temeiul legislațiilor lor naționale (legislații care, cu toate acestea, au fost armonizate în mod semnificativ prin diverse instrumente internaționale, în special Convenția de la Berna și, în cadrul Uniunii, prin mai multe directive)(6).
26.      În esență, drepturile de autor conferă creatorului (sau „autorului”) unei creații intelectuale (sau „opere”), în anumite condiții(7), un ansamblu de drepturi economice și morale exclusive(8) asupra utilizării acesteia, opozabile erga omnes. Însă acest monopol legal este limitat din punct de vedere teritorial: el există numai în cadrul jurisdicției statului care le acordă (aspect denumit în general „principiul teritorialității” drepturilor de autor)(9).
27.      În litigiul principal nu pare să se conteste faptul că fotograful, în calitate de „autor” al fotografiilor în cauză, beneficiază de protecția drepturilor de autor asupra acestor „opere” printre altele în temeiul dreptului german(10).
28.      Autorii își pot exploata drepturile de autor în diverse moduri. În special, aceștia pot acorda licențe unor terți, autorizând astfel acte care altfel ar încălca drepturile lor exclusive. Alternativ, autorii își pot cesiona drepturile de autor unor terți, transferând astfel proprietatea asupra dreptului în sine, în general în schimbul unei remunerații. Astfel de licențe sau cesiuni consensuale de drepturi de autor pot fi consemnate fie în contracte de sine stătătoare, fie în clauze care fac parte din acorduri contractuale mai ample, cum ar fi contractele de prestări de servicii, de publicare sau de distribuție(11).
29.      De asemenea, nu se contestă în speță că fotograful a intenționat să îi transfere lui BT drepturile de autor asupra fotografiilor. Deși instanța de trimitere oferă doar detalii limitate, se pare că un astfel de transfer a făcut parte din seria de contracte verbale de servicii fotografice încheiate între cele două părți. În temeiul acestor contracte, fotograful s‑a angajat nu numai să realizeze fotografiile respective, ci și să i le livreze lui BT. Transferul drepturilor de autor în cauză era un aspect accesoriu al acestei din urmă obligații. Într‑adevăr, fără o formă de licență sau de cesiune a acestor drepturi de autor, BT nu ar fi putut exploata în mod legal fotografiile (prin publicarea lor în oferte de vânzare pe eBay) în Germania.
30.      Calificarea juridică exactă a acestui regim de drept de autor rămâne incertă. În timp ce instanța de trimitere indică faptul că fotograful i‑a cesionat drepturile de autor în cauză lui BT, aceasta din urmă susține că, de fapt, i‑a acordat o licență exclusivă asupra acestor drepturi de autor. A doua calificare pare în mai mare măsură concordantă cu Legea germană privind drepturile de autor, care le interzice autorilor să își cesioneze drepturile de autor (astfel cum sunt definite de dreptul german) în sine, dar le permite să transfere „drepturile de utilizare” asupra „operei” în cauză prin intermediul unei astfel de licențe exclusive. Cu toate acestea, o astfel de licență autorizează licențiatul să utilizeze „opera” cu excluderea tuturor celorlalți, inclusiv a autorului, și produce astfel efecte echivalente din punct de vedere funcțional cu cele ale unei cesiuni(12). În consecință, nu vom insista asupra acestei distincții (care, în orice caz, nu este determinantă pentru prezenta analiză).
31.      Acestea fiind precizate, este o practică obișnuită ca sistemele juridice naționale să impună anumite restricții privind licențele contractuale și/sau cesiunea drepturilor de autor. În special, acestea stabilesc frecvent anumite cerințe de formă, cum ar fi obligația de a acorda licența sau cesiunea efectuată prin intermediul unui document scris(13).
32.      Cu toate acestea, atunci când astfel de tranzacții au loc într‑un context transfrontalier, apar dificultăți. În astfel de situații, legislațiile diferitelor state implicate în tranzacție pot impune cerințe divergente sau chiar contradictorii. Tocmai aceasta este situația în speță. Tranzacția în cauză este legată în special de dreptul polonez (în virtutea reședinței obișnuite a fotografului și a locului de origine a „operelor” în cauză) și de dreptul german (în virtutea reședinței obișnuite a lui BT și a locului de exploatare a drepturilor de autor). Potrivit instanței de trimitere, forma scrisă este impusă numai de dreptul polonez, nu și de cel german.
33.      Acest conflict de legi se află în centrul acțiunii în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală introduse de BT în fața instanței de trimitere. În cadrul acestei proceduri, IU susține că BT nu are calitate procesuală activă, întrucât licența contractuală exclusivă asupra drepturilor de autor pe care se întemeiază cererea sa nu este valabilă din punct de vedere formal în temeiul dreptului polonez (întrucât nu a existat un acord scris între aceasta și fotograf cu privire la acest aspect). În opinia lui IU, în lipsa unei licențe sau cesiuni valabile privind respectivele drepturi de autor, BT nu avea calitatea procesuală activă de a iniția această procedură. BT invocă, în schimb, dreptul german pentru a susține validitatea licenței și, prin urmare, dreptul său de a exercita drepturile de autor în cauză.
34.      În aceste condiții, problema decisivă este care dintre dispozițiile naționale concurente ar trebui să fie aplicată de instanța de trimitere pentru a stabili dacă licența contractuală exclusivă în cauză este valabilă din punctul de vedere al formei și, prin extensie, dacă BT are calitate procesuală activă pentru a introduce împotriva unui terț, precum IU, o acțiune în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală. Această problemă trebuie soluționată prin referire la normele pertinente privind conflictul de legi, pe care le vom analiza în continuare.
B.      Legea aplicabilă validității de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor în temeiul normelor relevante privind conflictul de legi
35.      În cazul în care un presupus beneficiar al unei licențe sau al unei cesiuni de drepturi de autor (cum este BT) introduce în fața unei instanțe dintr‑un stat membru o acțiune în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală împotriva unui terț (cum este IU), nu există o normă unică privind conflictul de legi, care să desemneze un anumit drept material, care să fie urmată pentru toate aspectele ce pot fi ridicate în cadrul unei astfel de proceduri. Dimpotrivă, pot fi pertinente diferite norme privind conflictul de legi, asociate cu diverse categorii cunoscute în dreptul privat și desemnând (potențial) drepturi materiale distincte, în funcție de natura chestiunii/chestiunilor specifice în discuție (1)(14). Prin urmare, pentru a stabili normele relevante în ceea ce privește validitatea formală a unei licențe contractuale sau a unei cesiuni de drepturi de autor și, în definitiv, legea aplicabilă, este esențial să se caracterizeze în mod corect această chestiune, cu alte cuvinte să se stabilească în ce categorie se încadrează în mod adecvat (2).
1.      Normele privind conflictul de legi în concurs
36.      Astfel cum s‑a menționat la punctul anterior, în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală introduse în fața unei instanțe dintr‑un stat membru sunt pertinente norme diferite care reglementează conflictul de legi în ceea ce privește aspectele legate de (a) răspunderea necontractuală, (b) contractul de licență sau de cesiune și (c) drepturile de autor ca atare.
a)      Răspunderea necontractuală
37.      În primul rând, normele privind conflictul de legi prevăzute de Regulamentul Roma II sunt pertinente(15) în ceea ce privește aspectele (considerate a fi) legate de eventuala răspundere necontractuală (sau, pentru a utiliza termenii acestui regulament, „obligație necontractuală”) a pretinsului autor al încălcării față de reclamant(16). În temeiul articolului 15 din acest regulament, legea aplicabilă „obligațiilor necontractuale” în cauză reglementează aceste aspecte ale „răspunderii necontractuale”.
38.      În temeiul articolului 8 din Regulamentul Roma II, legea aplicabilă „obligațiilor necontractuale” care decurg din încălcarea unui drept de proprietate intelectuală, inclusiv a drepturilor de autor(17), este „legea țării în care s‑a produs încălcarea” (sau lex loci protectionis)(18).
39.      În consecință, în cazul în care validitatea de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale a drepturilor de autor ar fi considerată o chestiune de „răspundere necontractuală”, dreptul german ar reglementa această problemă în litigiul principal, potrivit articolului 8 din Regulamentul Roma II coroborat cu articolul 15 din acesta, întrucât BT solicită protecția drepturilor de autor pentru Germania.
b)      Contractul
40.      În al doilea rând, normele privind conflictul de legi prevăzute în Regulamentul Roma I sunt pertinente(19) în ceea ce privește aspectele (considerate a fi) legate de „obligațiile contractuale” care decurg dintr‑un contract (sau o clauză) de licență sau de cesiune încheiat între părți(20). În temeiul articolului 12 din Regulamentul Roma I, legea aplicabilă contractului în cauză (denumită în continuare „lex contractus”)  reglementează aceste aspecte „contractuale”.
41.      În temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul Roma I, legea aplicabilă contractului (inclusiv pentru acordarea de licențe sau cesiunea drepturilor de autor) este legea aleasă de părți(21).
42.      În lipsa unei astfel de alegeri (cum pare a fi cazul în speță(22)), articolul 4 din Regulamentul Roma I prevede norme obiective pentru stabilirea legii aplicabile contractului în cauză. Aceste norme sunt destul de complexe. În prezenta cauză, este suficient să se explice că articolul 4 alineatul (1) conține o listă exhaustivă de factori de legătură dedicați anumitor categorii de contracte. Deși contractele privind drepturile de proprietate intelectuală nu sunt menționate ca atare în această listă(23), articolul 4 alineatul (1) litera (b) prevede un astfel de criteriu de legătură pentru „contractul de prestări servicii”, categorie care include în mod evident acorduri precum cele încheiate între fotograf și BT(24).
43.      În temeiul acestei dispoziții, legea aplicabilă unui astfel de contract este „legea țării în care își are reședința obișnuită prestatorul de servicii”. În litigiul principal, pare cert că „prestatorul de servicii”, și anume fotograful, își are „reședința obișnuită” în Polonia(25). În consecință, legea poloneză este lex contractus pertinentă(26).
44.      Trebuie însă adăugat că, în ceea ce privește anumite „aspecte contractuale”, Regulamentul Roma I nu se limitează la a desemna lex contractus, lăsând răspunsul la latitudinea acesteia, ci stabilește norme cvasimateriale (sau „axate pe rezultate”). Articolul 11 din acest act conține astfel de norme referitoare la „validitatea de formă” a unui contract. Aceste norme diferă în funcție de aspectul dacă părțile (sau reprezentanții acestora) se aflau sau nu în aceeași țară la momentul încheierii contractului în cauză. În speță, instanța de trimitere pare să presupună că BT (sau mai degrabă „reprezentantul” acesteia, adică soțul său) și fotograful se aflau în aceeași țară, și anume Polonia, la momentul încheierii acordurilor lor (și, prin urmare, că acolo au fost încheiate contractele). Întrucât aceasta este o chestiune de fapt, vom porni de la această premisă(27). Într‑un astfel de scenariu, articolul 11 alineatul (1) prevede că contractul este valabil din punct de vedere al formei (de aici caracterul „axat pe rezultate” al normei) dacă îndeplinește condițiile de formă prevăzute fie de (i) lex contractus, fie de (ii) legea țării în care se încheie contractul (sau lex loci contractus). În speță, din motivele expuse mai sus, în ambele cazuri ar trebui să fie vorba despre dreptul polonez.
45.      În consecință, în cazul în care validitatea de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor ar fi considerată o chestiune „contractuală”, dreptul polonez ar reglementa această chestiune în litigiul principal, în temeiul articolelor 4 și 11 din Regulamentul Roma I.
c)      Cu privire la drepturile de autor ca atare
46.      În al treilea rând, în lipsa unor norme relevante privind conflictul de legi la nivelul Uniunii(28) sau în Convenția de la Berna(29), sunt pertinente normele naționale privind conflictul de legi ale statelor membre în ceea ce privește aspectele (considerate a fi) legate de drepturile de autor ca atare, și anume caracteristicile intrinseci ale acestor drepturi de „proprietate intelectuală”(30).
47.      Există unele divergențe între aceste norme naționale privind conflictul de legi. Cu toate acestea, având în vedere natura drepturilor de autor (protecție monopolistă acordată de un stat, prin aplicarea propriei legi, numai pe teritoriul său), aceste norme prevăd de obicei, la fel ca normele germane privind conflictul de legi în speță, că astfel de chestiuni „patrimoniale”(31) sunt (de asemenea) reglementate de lex loci protectionis(32).
48.      În consecință, în cazul în care validitatea de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale a drepturilor de autor ar fi considerată ca făcând obiectul drepturilor de autor ca atare, dreptul german ar reglementa această problemă în litigiul principal, potrivit normelor germane privind conflictul de legi, din moment ce BT solicită protecția drepturilor de autor pentru Germania.
2.      Cu privire la calificarea corectă a chestiunii validității de formă a unei licențe contractuale sau a unei cesiuni de drepturi de autor
49.      Având în vedere diversitatea normelor privind conflictul de legi, stabilirea normelor pertinente în ceea ce privește validitatea de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor (și, în definitiv, a aspectului dacă litigiul principal este guvernat de dreptul german sau de dreptul polonez) depinde de calificarea corectă a acestei chestiuni, și anume dacă trebuie considerată ca privind „răspunderea necontractuală”, „contractul” sau „drepturile de autor ca atare”. O calificare incorectă ar conduce la o interpretare eronată a acestor norme și la aplicarea unui drept material lipsit de pertinență(33).
50.      În vederea acestei calificări, domeniul de aplicare al categoriilor „răspundere necontractuală” și „contract” trebuie definit în mod autonom, având în vedere obiectivele urmărite de Regulamentele Roma I și Roma II, în special necesitatea de a garanta securitatea juridică în ceea ce privește dreptul aplicabil și „previzibilitatea soluțiilor litigiilor”(34). În caz contrar, calificarea unei anumite chestiuni (și, odată cu aceasta, eventuala aplicare a acestor instrumente) ar putea varia în funcție de instanța sesizată(35). În plus, domeniul de aplicare al categoriei reziduale, și anume cea referitoare la drepturile de autor ca atare, trebuie delimitat în mod corespunzător în cadrul sistemelor naționale de conflict de legi. Astfel, aceste categorii diferite nu ar trebui să se suprapună. În cazul în care un singur aspect s‑ar încadra simultan în două categorii, rezultatul ar putea fi desemnarea concomitentă a unor legi materiale diferite, potențial conflictuale. Un astfel de rezultat ar aduce atingere înseși funcției normelor privind conflictul de legi și ar priva Regulamentele Roma I și Roma II de efectul lor util.
51.      În cele ce urmează, vom explica, în primul rând, motivul pentru care validitatea de formă a unei licențe contractuale sau a unei cesiuni de drepturi de autor nu privește „răspunderea necontractuală” (a). Vom expune apoi motivele pentru care, în pofida anumitor dificultăți, această chestiune nu ar trebui calificată drept „patrimonială”, ci mai degrabă drept „contractuală” (b).
a)      Validitatea de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor nu privește „răspunderea necontractuală”
52.      Un lucru este clar. Astfel cum observă Comisia, problema validității de formă a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor – chiar și atunci când aceasta survine în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală – nu privește „răspunderea necontractuală”. În consecință, normele privind conflictul de legi prevăzute de Regulamentul Roma II nu sunt pertinente.
53.      Într‑adevăr, la nivel de fond, nu există nicio legătură între această chestiune și (presupusa) răspundere a (presupusului) autor al încălcării. Este evident că, în lipsa unei licențe contractuale sau a unei cesiuni a drepturilor de autor în cauză, BT nu ar avea dreptul de a introduce o acțiune în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală(36). Totuși, această chestiune este prealabilă (și, prin urmare, trebuie soluționată în mod logic de instanța sesizată înaintea) oricărei discuții cu privire la aspectul dacă pârâtul a încălcat drepturile de autor(37). Absența unei legături de fond între această chestiune și răspundere este ilustrată și de faptul că validitatea unei licențe contractuale sau a unei cesiuni poate apărea în contexte procedurale complet diferite (cum ar fi procedurile care au ca obiect stabilirea dreptului de proprietate, validitatea unui contract de licență sau de cesiune a drepturilor de autor etc.).
54.      În acest context, argumentul lui BT potrivit căruia această chestiune de validitate ar trebui totuși subsumată categoriei „răspunderii necontractuale” atunci când apare în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală, întrucât ar fi mai simplu pentru instanța sesizată să soluționeze întreaga procedură în temeiul dreptului material unic prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Roma II, este eronat. Potrivit principiilor generale care stau la baza calificării conflictelor de legi, rezumate la punctul 35 de mai sus, normele privind conflictul de legi și, prin extensie, legea care reglementează o anumită chestiune ar trebui să depindă de natura respectivei chestiuni, iar nu de contextul procedural în care este invocată. O astfel de abordare ar implica riscul ca, de exemplu, o anumită licență sau cesiune contractuală să fie considerată valabilă, în temeiul unui ansamblu de norme de drept material, atunci când este contestată în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală, dar nulă, în temeiul unui alt ansamblu de norme de drept material, în cadrul unei acțiuni în constatarea proprietății (sau al unei cereri reconvenționale în declararea nulității cesiunii etc.) și invers. Un astfel de rezultat ar fi incompatibil cu obiectivele de securitate juridică și de previzibilitate care stau la baza Regulamentelor Roma I și Roma II(38).
b)      Validitatea de formă a unei licențe contractuale sau a unei cesiuni de drepturi de autor nu este o chestiune „patrimonială”, ci una „contractuală”
55.      Rămâne de stabilit dacă chestiunea validității de formă a unei licențe contractuale sau a unei cesiuni trebuie caracterizată ca fiind de natură „contractuală” sau „patrimonială”. Această problemă necesită o explicație mai detaliată, nu în ultimul rând deoarece a dat naștere la opinii divergente în jurisprudența națională și în doctrină.
56.      Ca regulă generală, în ceea ce privește astfel de înțelegeri contractuale legate de drepturile de autor, trebuie făcută întotdeauna o distincție clară între aspectele „patrimoniale” și cele „contractuale”. Chestiunile referitoare la drepturile de autor vizate „ca atare” ar trebui să facă întotdeauna obiectul legii care reglementează aceste drepturi, astfel cum se stabilește în temeiul normelor naționale privind conflictul de legi (în mod normal, lex loci protectionis), indiferent de legea aplicabilă contractului care s‑a aflat la originea acestora în temeiul Regulamentului Roma I. O astfel de calificare distributivă este justificată, dincolo de motivele indicate la punctul 49 din prezentele concluzii, de considerații la nivel politic: deși părțile ar trebui să fie libere, în temeiul regulamentului menționat, să aleagă legea aplicabilă „obligațiilor contractuale” care le revin, ele nu ar trebui, în schimb, să poată face acest lucru în ceea ce privește caracteristicile intrinseci ale drepturilor de autor ca atare(39).
57.      Categoria „patrimonială” include, fără îndoială, problema principală a transferabilității drepturilor de autor vizate – și anume aspectul dacă aceste drepturi pot fi transferate de la proprietarul inițial al acestora (autorul) către o altă persoană, în special prin intermediul unui contract.  Astfel, transferabilitatea (și întinderea acesteia) constituie o caracteristică intrinsecă a drepturilor în cauză. În consecință, o licență privind drepturile de autor poate fi acordată sau o cesiune poate avea loc prin contract numai dacă legea care reglementează drepturile vizate permite acest lucru, indiferent de legea aplicabilă contractului respectiv(40).
58.      În schimb, în cazul în care (și în măsura în care) legea care reglementează un drept de autor permite transferul acestuia prin intermediul unui contract (cum este cazul în speță, întrucât, deși legea germană exclude cesionarea drepturilor de autor, ea permite totuși licențele exclusive precum cea din prezenta cauză), problema subsecventă dacă o licență sau o cesiune contractuală a acelor drepturi de autor trebuie să respecte anumite cerințe de formă (inclusiv, cum este cazul aici, cerința existenței unui document scris) se referă în esență nu la dreptul „ca atare”, ci la contractul subiacent(41).
59.      Într‑adevăr, aceste cerințe nu decurg din natura dreptului de autor. Mai degrabă, ele sunt impuse pentru a proteja autorul, care este adesea considerat partea mai slabă în contractele având ca obiect drepturile de autor (spre deosebire de intermediari, cum ar fi editorii). În mod specific, aceste cerințe sunt menite să garanteze consimțământul în cunoștință de cauză al autorului cu privire la orice obligație, care decurge dintr‑un astfel de contract, de a acorda o licență sau de a‑și cesiona dreptul de autor, precum și transparența cu privire la conținutul precis al unei astfel de obligații(42).
60.      Prin urmare, nu este surprinzător că astfel de cerințe sunt frecvent impuse sub sancțiunea nulității contractului de licență sau de cesiune (sau a clauzei contractuale) în discuție (cum este cazul, de exemplu, potrivit articolului 53 din Legea poloneză privind dreptul de autor). În astfel de împrejurări, ele privesc în mod evident „validitatea de formă” a contractului (sau clauzei) respective, în sensul articolului 11 din Regulamentul Roma I(43). Chiar și în cazul în care cerințele menționate sunt formulate în termeni probatorii (de exemplu atunci când se solicită un document scris ca fiind singurul mijloc admisibil de probă pentru o astfel de licență sau cesiune contractuală), efectul lor practic este comparabil: licențele sau cesiunile care nu pot fi probate nu pot fi puse în executare(44). Prin urmare, natura problemei nu este fundamental diferită, iar normele Regulamentului Roma I rămân aplicabile [în special articolul 18 alineatul (2), care face trimitere la articolul 11](45). Pe scurt, indiferent de natura exactă a acestor cerințe (de formă sau probatorii) în dreptul național, ele se referă în mod intrinsec (validitatea sau dovada) la „obligațiile contractuale” care le revin părților.
61.      Faptul că astfel de cerințe de formă nu se referă la dreptul de autor „ca atare”, ci la contractul prin care dreptul urmează să fie licențiat sau cesionat este susținut de asemenea de aspectul că există cerințe similare în sistemele juridice naționale în ceea ce privește contracte și clauze în diferite materii (de exemplu în ceea ce privește clauzele de neconcurență din contractele de muncă, acordurile internaționale de alegere a forului și așa mai departe)(46), în general în scopuri de protecție asemănătoare. Faptul că, în prezenta cauză, astfel de cerințe privesc contractele referitoare la dreptul de autor nu alterează natura lor intrinsec „contractuală”(47).
62.      Această interpretare nu este repusă în discuție de argumentația prezentată de BT și de Comisie. În opinia acestor părți interesate, trebuie să se facă distincția între, pe de o parte, validitatea de formă a contractului de licență sau de cesiune și, pe de altă parte, validitatea de formă a „actului de transfer” al drepturilor de autor(48). În timp ce prima este, într‑adevăr, o „chestiune contractuală” (întrucât se referă doar la „obligațiile contractuale” de care sunt legate părțile), cea din urmă este, dimpotrivă, o „chestiune patrimonială” (deoarece cesiunea drepturilor de autor în sine produce efecte asupra terților). În plus, întrucât în litigiul principal nu se opun părțile la contract, ci una dintre aceste părți unui terț, doar acest din urmă aspect este pertinent. Astfel, adevărata problemă este dacă lui BT i s‑a transferat proprietatea asupra drepturilor de autor și, prin urmare, dacă poate invoca acest drept împotriva unui terț precum cel din cauză. Prin urmare, ar trebui să se aplice cerințele de formă prevăzute, în această privință, de lex loci protectionis (în speță, dreptul german)(49).
63.      Această argumentație se întemeiază, în opinia noastră, pe o confuzie în ceea ce privește natura chestiunii în discuție. Sunt necesare câteva explicații pentru a înțelege eroarea.
64.      Distincția sugerată de BT și de Comisie între „validitatea de formă a contractului” și „validitatea de formă a actului de transfer”, care este puternic influențată de dreptul privat german(50) (și care, la prima vedere, poate crea confuzie în rândul juriștilor cu alte tradiții juridice), face trimitere, în opinia noastră, la ceea ce se înțelege îndeobște, în alte sisteme juridice, ca fiind distincția dintre, pe de o parte, validitatea unei licențe contractuale sau a unei cesiuni în materie de proprietate intelectuală și, pe de altă parte, opozabilitatea față de terți a acelei licențe sau cesiuni.
65.      Mai precis, odată ce a fost încheiat în mod valabil un contract de cesiune sau de licență exclusivă asupra unui drept de proprietate intelectuală între două persoane, se poate ridica problema separată dacă cesionarul sau licențiatul pot invoca transferul acelui drept (sau, altfel spus, consecințele acelui contract) împotriva terților, inclusiv într‑o acțiune în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală (cum a procedat BT împotriva lui IU). În anumite sisteme juridice, acest lucru este posibil numai după îndeplinirea anumitor
formalități, de obicei înregistrarea licenței sau a cesiunii respective într‑un registru public specializat. În acest stadiu, dorim să subliniem că, pe lângă faptul că, în mod obișnuit, formalitățile în cauză nu sunt obligatorii pentru transferul drepturilor de autor pe baze contractuale(51), acestea sunt fundamental diferite de cerințele cu privire la formă discutate în prezenta cauză. Aceste formalități sunt în esență demersuri administrative, externe contractului, care implică autorități publice și care sunt impuse nu pentru a proteja (una dintre) părțile contractuale, ci pentru a asigura publicitatea, informarea și transparența și, în ultimă instanță, securitatea juridică cu privire la statutul proprietății intelectuale, în interesul public. În mod evident, această problemă specifică a opozabilității față de terți (inclusiv eventuala aplicabilitate a acestor formalități) este o chestiune inerent „patrimonială”. Aceasta se referă la natura intrinsecă
erga omnes a dreptului de autor(52).
66.      Cu toate acestea, problema ridicată în litigiul principal nu este legată, pe fond, de această chestiune a opozabilității față de terți. IU nu contestă faptul că, în principiu, o licență contractuală exclusivă asupra drepturilor de autor poate fi invocată, în temeiul dreptului german, împotriva terților, inclusiv în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală, fără a fi necesară nicio formalitate în acest sens. Dimpotrivă, reamintim că IU contestă însăși existența unei licențe contractuale valabile între fotograf și BT (în lipsa căreia BT nu ar mai avea calitate procesuală activă), ca urmare a pretinsei nerespectări a cerințelor cu privire la formă discutate mai sus. Din motivele prezentate mai sus, această chestiune, precum și cerințele menționate au de a face în mod inerent cu contractele încheiate între BT și fotograf(53). În mod evident, dacă nu există un contract (sau o clauză) valabil(ă) de licențiere sau de cesiune încheiat(ă) între părți, nu poate exista nici un transfer de drepturi de autor care să decurgă din acestea și care să poată fi invocat împotriva unui terț. În ciuda acestui fapt, problema validității menționată este preliminară oricărei discuții privind opozabilitatea față de terți. Faptul că problema respectivă este invocată în apărare de către un astfel de terț care încearcă să se sustragă unei acțiuni în constatarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală
nu poate modifica natura sa „contractuală”. Din nou, calificarea unei chestiuni juridice depinde de natura sa obiectivă, nu de identitatea părții care o invocă(54).
67.      Interpretarea pe care o propunem, potrivit căreia problema validității formale a unei licențe sau a unei cesiuni contractuale de drepturi de autor ar trebui să fie calificată ca fiind „contractuală” și, prin urmare, să intre sub incidența normelor privind conflictul de legi prevăzute de Regulamentul Roma I, în special de articolul 11 din acesta, este conformă cu obiectivul securității juridice și previzibilității, urmărit de regulamentul menționat.
68.      Astfel, această interpretare facilitează tranzacțiile transfrontaliere care au ca obiect drepturile de autor. Potrivit articolului 11, o licență contractuală sau o cesiune contractuală a drepturilor de autor va fi, în mod normal(55), considerată valabilă și de natură a produce efecte atât timp cât îndeplinește fie cerințele impuse de lex contractus, fie pe cele impuse de lex loci contractus. Acest lucru conferă părților securitate juridică în ceea ce privește validitatea (de formă) și efectul util al acordurilor încheiate între ele, în special atunci când ele vizează multiple drepturi de autor naționale, reglementate de tot atâtea legislații naționale: părțile nu au de ce să se teamă de lipsa (parțială sau totală) de efect a tranzacției încheiate între ele din cauza nerespectării diferitelor cerințe care pot fi prevăzute în aceste legislații naționale.
69.      În schimb, abordarea susținută de BT și de Comisie ar presupune ca părțile să fie obligate să respecte atât cerințele cu privire la formă prevăzute de
lex contractus și/sau cele prevăzute de
lex loci contractus (astfel cum se prevede la articolul 11 din Regulamentul Roma I), cât și pe cele prevăzute de legea care reglementează dreptul ca atare (sau de legile în cauză, în cazul în care contractul se referă la mai multe drepturi de autor naționale). O astfel de abordare ar spori riscul lipsei de efecte a contractelor referitoare la drepturile de autor pe motivul unui viciu de formă, lipsind astfel articolul 11 de o mare parte a efectului său util în ceea ce privește această categorie de contracte(56).
70.      În sfârșit, înțelegem că această calificare a problemei discutate ca fiind una „patrimonială” este uneori justificată în realitate nu de natura obiectivă a respectivei probleme, ci de preocuparea că, în caz contrar, părțile ar putea să se „sustragă” cerințelor cu privire la formă prevăzute de legea care reglementează dreptul de autor (din nou, în mod normal, lex loci protectionis), în condițiile în care aceste cerințe sunt adesea considerate de către state ca fiind deosebit de importante, dat fiind obiectivul pe care îl urmăresc, acela de protecție a autorului.  Această preocupare reflectă posibilitatea ca părțile, în temeiul articolului 11 din Regulamentul Roma I, să eludeze aceste cerințe prin alegerea unei legi mai permisive ca lege care să le reglementeze contractul.
71.      Cu toate acestea, o asemenea preocupare nu este specifică contractelor referitoare la drepturile de autor. Ea se ivește ori de câte ori legislațiile naționale impun cerințe de formă privind anumite contracte sau clauze. În acest sens, trebuie să arătăm că legiuitorul Uniunii, pe deplin conștient de importanța pe care legiuitorii naționali o pot acorda cerințelor în discuție, a ales să favorizeze, în temeiul articolului 11 din Regulamentul Roma I, validitatea de formă a contractelor în detrimentul aplicării stricte a acelor cerințe, pentru a garanta securitatea juridică a părților, în conformitate cu obiectivele generale ale Regulamentului Roma I(57).
72.      În lipsa oricărei dispoziții specifice contrare, nu vedem niciun motiv pentru care articolul 11 din Regulamentul Roma I și alegerea politică pe care acesta o întruchipează ar trebui să fie înlăturate în raport cu contractele referitoare la drepturi de proprietate intelectuală, prin (re)calificarea artificială a cerințelor examinate în prezentele concluzii ca fiind o chestiune „patrimonială”. Este de competența legiuitorului Uniunii să aprecieze dacă, din punct de vedere politic, ar fi de dorit ca cerințele de formă prevăzute de lex loci protectionis să se aplice întotdeauna, sub sancțiunea nulității contractului subiacent. În cazul în care consideră că o astfel de abordare este justificată, acesta ar putea modifica articolul 11 în consecință, de exemplu prin introducerea unor norme specifice adaptate contractelor referitoare la drepturile de proprietate intelectuală(58).
73.      În orice caz, Regulamentul Roma I, în stadiul său actual, integrează deja mecanisme care să țină seama de aceste considerații. În special, articolul 9 din regulamentul menționat lasă o anumită marjă de apreciere instanței sesizate cu un litigiu să aplice, fără a aduce atingere legii/legilor care reglementează un contract în temeiul normelor ordinare din acest regulament, „normele de aplicare imediată” (cunoscute și sub denumirea lois de police) cuprinse în propria lege [articolul 9 alineatul (2)] sau în legea „țării în care obligațiile care rezultă din contract trebuie să fie sau au fost executate” [articolul 9 alineatul (3)].
74.      Astfel, în măsura în care cerințele cu privire la formă prevăzute de legea care reglementează drepturile de autor sunt considerate de țara vizată ca fiind „esențiale” într‑o măsură suficientă încât să se califice drept norme de aplicare imediată („loi de police”)(59), cu condiția ca legea în cauză să coincidă cu (i) legea instanței sesizate sau (ii) legea țării în care urmează să fie executate obligațiile contractuale(60), aceste norme pot fi puse în executare (iar un contract poate fi considerat lipsit de validitate din motive de formă), indiferent de normele prevăzute la articolul 11 din Regulamentul Roma I(61). Această apreciere trebuie însă neapărat să fie efectuată de la caz la caz(62).
75.      În litigiul principal, întrucât problema validității de formă a licenței contractuale exclusive invocate de BT este de natură „contractuală”, se aplică normele privind conflictul de legi prevăzute de Regulamentul Roma I. În temeiul articolului 11 din acesta, contractele în considerarea cărora s‑a ales forul pot fi lipsite de validitate din punctul de vedere al formei, întrucât nu respectă cerințele cu privire la formă prevăzute în legea poloneză. În consecință, în absența unui contract de licență sau de cesiune a drepturilor de autor valabil încheiat în favoarea sa, BT ar putea să nu aibă calitate procesuală în fața instanței de trimitere, astfel cum susține IU. Totuși, sarcina de a verifica acest aspect ar reveni instanței de trimitere(63).
V.      Concluzie
76.      Având în vedere ansamblul considerațiilor ce precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) după cum urmează:
Articolul 1 alineatul (1), articolul 10, articolul 11 și articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație care implică un conflict de legi, problema eventualelor cerințe cu privire la formă pe care trebuie să le îndeplinească o licență sau o cesiune contractuală de drepturi de autor pentru a fi considerată valabilă sau confirmată este guvernată de dispozițiile de drept material desemnate prin normele prevăzute de acest regulament.
1      Limba originală: engleza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. Acesta nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Pentru mai multe precizări, a se vedea punctele 25-34 de mai jos.
3      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 (JO 2008, L 177, p. 6).
4      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 (JO 2007, L 199, p. 40).
5      Sau cel puțin nu la momentul respectiv (a se vedea nota de subsol 63 de mai jos). De asemenea, nu s‑a încheiat nici vreo convenție privind legea aplicabilă comenzii date fotografului sau privind cesiunea drepturilor de autor.
6      A se vedea în special Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
7      În special, o „operă” este protejată numai dacă este „originală” [a se vedea în acest sens articolul 2 alineatul (3) și articolul 14 bis alineatul (1) din Convenția de la Berna, precum și Hotărârea din 16 iulie 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punctul 37)].
8      A se vedea, pe de o parte, articolele 9-14 ter din Convenția de la Berna și articolele 2-4 din Directiva 2001/29 și, pe de altă parte, articolul 6 bis din Convenția de la Berna.
9      A se vedea articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna și Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, punctul 22 și jurisprudența citată).
10      Și probabil în alte state, în temeiul legislațiilor lor respective. Totuși, BT nu invocă aceste alte dispoziții naționale privind drepturile de autor în fața instanței de trimitere. Prin urmare, acestea sunt lipsite de pertinență în litigiul principal.
11      A se vedea de asemenea Guibault, L., Hugenholtz, P. B., van Eechoud, M. M. M., van Gompel, S. J., și Helberger, N., The Recasting of Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, Universitatea din Amsterdam, Regatul Țărilor de Jos, 2006, punctele 3.2.1 și 3.2.2, precum și Fawcett, J. J., și Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, ediția a treia, 2024, punctele 14.01 și 14.02, 14.14 și 14.107, precum și 14.108.
12      A se vedea articolul 29 alineatele (1) și (2) din Legea germană privind drepturile de autor. A se vedea în plus Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., nota de subsol 11, op. cit., punctul 3.2.2.
13      În plus, aceste legi impun uneori ca fiecare clauză conexă să fie semnată de autor, ca drepturile în cauză, precum și domeniul de aplicare și durata licenței sau a cesiunii să fie indicate în mod clar etc. A se vedea de exemplu, în Franța, articolele L‑131‑2 și L‑131‑3 din Codul proprietății intelectuale; în Regatul Unit, Legea din 1988 privind dreptul de autor, modelele și brevetele, secțiunea 90 alineatul (3). A se vedea în general, pentru o analiză comparativă a legislațiilor statelor în această privință, Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., nota de subsol 11, op. cit., Kono, T. (ed.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oxford, 2012.
14      A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2016, ERGO Insurance și Gjensidige Baltic (C‑359/14 și C‑475/14, EU:C:2016:40, punctele 47-62), și Hotărârea din 28 iulie 2016, VereinfürKonsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, punctele 35-60). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza VereinfürKonsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, punctul 51), Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 14.15-14.17, 15.09, 15.32-15.35, și Plender, R., și Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet & Maxwell, ediția a patra, Londra, 2015, punctele 2‑069-2‑075 și 22‑041-22‑047. O consecință necesară este că o instanță trebuie adesea să aplice legi materiale diferite pentru una și aceeași procedură.
15      Astfel, „obligațiile necontractuale” (a se vedea pentru această noțiune Hotărârea din 21 ianuarie 2016, ERGO Insurance și Gjensidige Baltic, C‑359/14 și C‑475/14, EU:C:2016:40, punctul 46) care decurg din încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală țin de „materia civilă și comercială”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Roma II (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, punctul 30). În plus, aceste „obligații” nu sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament în temeiul articolului 1 alineatul (2) din acesta.
16      A se vedea în acest sens articolul 1 alineatul (1) și articolul 15 din Regulamentul Roma II. Această din urmă dispoziție prevede că această categorie reglementează în special aspecte precum temeiul și întinderea răspunderii, motivele de exonerare de răspundere, existența, natura și evaluarea prejudiciului invocat sau a despăgubirilor solicitate (etc.).
17      A se vedea în această privință considerentul (26) al Regulamentului Roma II.
18      A se vedea considerentul (26) al Regulamentului Roma II. O astfel de normă privind conflictul de legi este în concordanță cu articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna, care prevede, în părțile relevante, că „întinderea protecției, precum și mijloacele procedurale garantate autorului pentru apărarea drepturilor sale se reglementează, în mod exclusiv, conform legislației țării în care se reclamă protecția”.
19      Într‑adevăr, „obligațiile necontractuale” (a se vedea pentru această noțiune Hotărârea din 21 ianuarie 2016, ERGO Insurance și Gjensidige Baltic, C‑359/14 și C‑475/14, EU:C:2016:40, punctul 44) care decurg din încălcări ale drepturilor de proprietate intelectuală țin de „materia civilă și comercială”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Roma II (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, punctul 30). În plus, aceste „obligații contractuale” nu sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament în temeiul articolului 1 alineatul (2) din acesta.
20      A se vedea în acest sens articolul (1) și articolele 10-12 din Regulamentul Roma I. Reiese în special din articolele 10-12 din regulamentul menționat că această categorie include cu precădere aspecte precum validitatea (atât de fond, cât și de formă) a acestor „obligații”, interpretarea, executarea lor, consecințele încălcării acestora (etc.).
21      Întrucât Curtea a abordat această chestiune în cadrul ședinței, dorim să subliniem că această posibilitate de alegere nu este în niciun caz contrară Convenției de la Berna. Pe lângă faptul că Convenția de la Berna nu conține norme referitoare la contractele privind drepturile de autor, „protecția” acestor drepturi, astfel cum este prevăzută la articolul 5 alineatul (2) din convenția menționată, nu este afectată în cazul în care drepturile respective fac obiectul unui contract reglementat, la alegerea părților, de o lege diferită de lex loci protectionis (a se vedea de asemenea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctul 14.41, și Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi: essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Paris, 1990, p. 526 și 527).
22      A se vedea nota de subsol 5 de mai sus.
23      O astfel de normă specifică este prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (f) din Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (COM/2005/0650 final) din 15 decembrie 2005. Totuși, această normă nu a fost reținută în versiunea finală a regulamentului, probabil deoarece contractele privind drepturile de proprietate intelectuală sunt prea diverse în practică (a se vedea punctul 28 de mai sus) pentru a putea fi supuse în mod rezonabil unui singur factor de legătură [a se vedea în acest sens RAPORTUL privind propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I), 21.11.2007 – COM(2005) 0650 – C6‑0441/2005 – 2005/0261(COD), Comisia pentru afaceri juridice, amendamentul 43].
24      În special, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de „contract de prestări de servicii”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul Roma I, acoperă orice acord care privește „angajamentul efectuării unei activități determinate” asumat de o persoană față de altă persoană, „în schimbul unei remunerații” (a se vedea în special Hotărârea din 3 octombrie 2019, Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, punctul 46 și jurisprudența citată). În mod evident, realizarea de fotografii constituie „o activitate determinată”, desfășurată de fotograf pentru BT „în schimbul unei remunerații”.
25      În această privință, articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul Roma I prevede, în partea relevantă, că „[r]eședința obișnuită a unei persoane fizice acționând în exercitarea activității sale profesionale este locul unde această persoană își are sediul principal de activitate”. În speță, se presupune că acesta ar fi studioul din Polonia menționat mai sus.
26      Se înțelege că articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul Roma I prevede o „clauză derogatorie” potrivit căreia, „[î]n cazul în care din ansamblul circumstanțelor cauzei rezultă fără echivoc că respectivul contract are în mod vădit o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatele (1) [...], se aplică legea din acea altă țară”. Cu toate acestea, nu vedem niciun motiv pentru a utiliza această clauză în litigiul principal. Într‑adevăr, având în vedere împrejurările speței, contractele în cauză nu prezintă „în mod vădit o legătură mai strânsă” cu Germania, de exemplu, decât cu Polonia.
27      A se vedea, cu toate acestea, nota de subsol 63 din prezentele concluzii.
28      În special, chestiunile referitoare la drepturile de autor ca atare nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentelor Roma I și Roma II [a se vedea în acest sens Raportul referitor la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, redactat de domnii Mario Giuliano, profesor la Universitatea Milano, și Paul Lagarde, profesor la Universitatea Paris I (JO 1980, C 282, p. 1), denumit în continuare „Raportul Giuliano‑Lagarde”, p. 10, și Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctul 14.10]. În plus, directivele Uniunii privind drepturile de autor, menționate mai sus, nu prevăd norme privind conflictul de legi în această privință.
29      A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2005, Tod’s și Tod’s France (C‑28/04, EU:C:2005:418, punctul 32).
30      Este general acceptat faptul că această categorie include aspecte precum crearea, validitatea, natura și domeniul de aplicare al prerogativelor acordate, precum și excepțiile de la acestea, durata (și așa mai departe). A se vedea în special Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 13.46-13.74, Plender, R., și Wilderspin, M., op. cit., nota de subsol 14, punctele 22‑001-22‑047, Basedow, J., „Article 3.102: Lex protectionis”, în Basedow, J., et al. (ed.), Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013, punctul 3:12.C07.
31      Întrucât problema a fost abordată de Curte în cadrul ședinței, trebuie să precizăm că există o dezbatere cu privire la anumite aspecte legate de drepturile de autor „ca atare”, în special problema proprietății inițiale (cu alte cuvinte, cine trebuie considerat „autorul” unei opere). Există norme naționale privind conflictul de legi, decizii și/sau opinii care lasă această chestiune specifică la latitudinea lex loci protectionis, în timp ce altele fac trimitere la legea țării de origine a operei în cauză (lex originis). Țara de origine este definită, la articolul 5 alineatul (4) din Convenția de la Berna, ca referindu‑se în esență la țara primei publicări a operei. În litigiul principal, lex originis ar fi legea poloneză, deoarece fotografiile au fost realizate în Polonia. Aceste divergențe rezultă din ambiguitatea Convenției de la Berna cu privire la problema proprietății inițiale, existând argumente în favoarea ambelor soluții (a se vedea de asemenea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 13.75-13.91). Cu toate acestea, vom lăsa deoparte această dezbatere. Într‑adevăr, nu este necesar să se adopte o poziție cu privire la acest aspect în speță, întrucât aceasta nu se referă la problema proprietății inițiale.
32      Astfel, atunci când o persoană reclamă protecția proprietății intelectuale într‑un stat, legea acelui stat ar trebui, în mod logic, să stabilească dacă acea protecție există efectiv, natura și întinderea acelui monopol, durata sa etc. O astfel de normă privind conflictul de legi este, și în acest caz, în concordanță cu articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna, care prevede că „întinderea protecției […] se reglementează, în mod exclusiv, conform legislației țării în care se reclamă protecția”. Aplicarea lex loci protectionis este uneori prevăzută de legi consacrate dreptului internațional privat. În alte cazuri, instanțele naționale deduc această aplicare direct din articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna. A se vedea de asemenea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 12.22-12.28, 13.13-13.45 și 14.06-14.09, și Kono, T. (ed.), nota de subsol 13, op. cit.
33      Desigur, în speță, dat fiind că normele privind conflictul de legi asociate categoriilor „răspundere necontractuală” și „patrimonial” desemnează, ambele, lex loci protectionis, distincția dintre cele două este mai puțin importantă în practică. Cu toate acestea, rămâne pertinentă la nivel de principii.
34      A se vedea considerentele (6) și (16) ale Regulamentului Roma I și considerentele (6) și (14) ale Regulamentului Roma II.
35      Într‑adevăr, statele membre pot avea, în propriul drept privat, puncte de vedere diferite cu privire la domeniul de aplicare al categoriilor în cauză.
36      A se vedea de asemenea punctul 66 de mai jos.
37      A se vedea prin analogie primele noastre Concluzii prezentate în cauza BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, punctul 44). A se vedea de asemenea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 13.74 și 15.32-15.35, Plender, R., și Wilderspin, M., nota de subsol 14, op. cit., punctele 22‑041-22‑047, și Dickinson, A., The Rome II Regulation – The Law Applicable to Non‑Contractual Obligations, Oxford, 2010, punctele 3.88-3.90, 8.18.
38      A se vedea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctul 13.74. În lumina întrebărilor adresate de Curte în ședință, dorim să subliniem că, având în vedere explicația dată mai sus, referirea la „temeiul […] răspunderii” din cuprinsul articolului 15 litera (a) din Regulamentul Roma II nu poate fi interpretată în niciun caz în sensul că acoperă problema validității licenței sau a cesiunii contractuale pe care se întemeiază reclamanta. Această trimitere urmărește să acopere „factorii intrinseci ai răspunderii”, cum ar fi aspectele legate de „natura răspunderii (obiectivă sau culpabilă); definiția culpei, inclusiv dacă o omisiune poate constitui o culpă; legătura de cauzalitate dintre faptul cauzator de prejudicii și prejudiciu; persoanele potențial răspunzătoare” (și așa mai departe) (a se vedea Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale [COM(2003) 427 final, p. 13], expunerea de motive, p. 23). Din nou, această chestiune de validitate nu are nicio legătură cu acești „factori”. În mod similar, nici trimiterea de la articolul 15 litera (f) din Regulamentul Roma II la „persoanele care au dreptul la despăgubiri pentru prejudicii personale” nu poate fi înțeleasă în sensul că acoperă această chestiune. Această trimitere obscură privește, fără îndoială, aspectul „dacă o altă persoană decât «victima directă» poate obține repararea prejudiciului care îi este cauzat «prin ricoșeu», ca urmare a daunei suferite de persoana prejudiciată […], cauzată […] de exemplu, copiilor sau partenerului unei persoane decedate” (ibidem, p. 24; a se vedea de asemenea în această privință Hotărârea din 10 decembrie 2015, Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, punctele 25-28). O astfel de chestiune este, prin natura sa, distinctă de cea dacă reclamanta este beneficiara unei licențe sau a unei cesiuni valabile și, prin extensie, are calitatea procesuală activă pentru a‑și introduce acțiunea.
39      Astfel, după cum s‑a explicat în nota de subsol 32 din prezentele concluzii, astfel de caracteristici inerente pot fi reglementate numai de legislația națională care conferă protecția, în conformitate cu articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna (sau, în ceea ce privește dreptul de proprietate inițial, eventual de lex originis).
40      A se vedea Lucas, A., „Droit international privé et droit d’auteur”, Les Cahiers de propriété intellectuelle, vol. 22, nr. 3, p. 761-775, în special p. 769 și 770, Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 13.41, 13.99-13.104, 14.08 și 14.15-14.17, Raynard, J., op. cit., nota de subsol 21, p. 594, Plender, R., și Wilderspin, M., nota de subsol 14, op. cit., punctele 22‑041-22‑047, Drexl, J., „Article 3:301: Transferability”, în Basedow, J., et al. (ed.), nota de subsol 30, op. cit. A se vedea prin analogie articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul Roma I, în temeiul căruia caracterul cesionabil al unei creanțe contractuale este o chestiune rezervată legii care reglementează creanța în cauză. În ceea ce privește caracterul transferabil, există diferențe între legislațiile statelor. În primul rând, deși majoritatea statelor urmează o abordare „dualistă”, în temeiul căreia drepturile patrimoniale pot fi cesionate, în timp ce drepturile morale nu pot face obiectul cesiunii, unele țări (precum Germania, astfel cum s‑a explicat la punctul 30 de mai sus) urmează o abordare „unitară”, în temeiul căreia autorii nu își pot cesiona drepturile de autor, ci pot doar acorda licențe exclusive asupra drepturilor lor patrimoniale (ceea ce conduce în esență la același rezultat). În al doilea rând, întinderea unui eventual transfer poate varia: anumite state permit doar cesiunea completă a drepturilor de autor, în timp ce altele permit transferul (parțial) doar al anumitor drepturi exclusive, pentru o perioadă limitată (și așa mai departe) (a se vedea, pentru o analiză comparativă a legislațiilor statelor membre, Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., nota de subsol 11, op. cit.).
41      A se vedea, pentru aceeași opinie, Lucas, A., nota de subsol 40, op. cit., p. 761-775, în special p. 769 și 770, Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 13.104, 14.182 și 14.183, Plender, R., și Wilderspin, M., nota de subsol 14, op. cit., punctele
22‑041-22‑047, Drexl, J., nota de subsol 40, op. cit., punctul 3:301.C02, Heinze, C., „Article 3:504: Formal validity”, în Basedow, J., et al. (ed.), nota de subsol 30, op. cit., punctul 3:504.C02. În plus, calificarea de tip „contractual” pare să fie urmată în marea majoritate a statelor membre (a se vedea, pentru o analiză comparativă, Kono, T., nota de subsol 13, op. cit.).
42      Într‑adevăr, un document scris garantează în general că autorul este informat în mod corect cu privire la ceea ce acceptă. A se vedea Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., nota de subsol 11, op. cit., p. 31 și 67, van Eechoud, M. M. M., „Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis”, Kluwer Law International, 2003, p. 196, 197, 203-205, precum și Raynard, J., nota de subsol 21, op. cit., p. 641-654.
43      Mai precis, deși articolul 11 din Regulamentul Roma I nu definește expresia „validitate de formă”, Raportul Giuliano‑Lagarde indică faptul că noțiunea de „formă”, în sensul dispoziției menționate, se referă la „orice manifestare externă necesară din partea unei persoane care își exprimă voința pentru a fi obligată din punct de vedere juridic și în absența căreia o astfel de exprimare a voinței nu ar fi considerată pe deplin valabilă” (ibid., p. 29). Aceasta include în mod evident o cerință potrivit căreia licența de drepturi de autor sau contractul de cesiune să fie încheiate în scris, sub sancțiunea nulității.
44      A se vedea de exemplu articolul L‑131‑3 din Codul francez privind proprietatea intelectuală.
45      Potrivit articolului 18 alineatul (2) din Regulamentul Roma I, „[c]ontractul […] poate fi probat cu orice mijloace de probă admise fie de legea forului, fie de oricare dintre legile menționate la articolul 11 în temeiul cărora contractul […] este valabil din punct de vedere al formei, cu condiția ca mijloacele de probă respective să poată fi administrate în fața instanței sesizate”.
46      A se vedea Raportul Giuliano‑Lagarde, p. 31, și, respectiv, articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis.
47      Faptul că cerințele examinate în prezenta cauză figurează adesea în legislația statelor membre în materia drepturilor de autor (mai degrabă decât în codificarea obligațiilor contractuale) și că sunt uneori redactate ca și cum nu s‑ar referi la contract, ci la dreptul de autor „ca atare” [a se vedea de exemplu articolul 90 alineatul (3) din British Copyright, Designs and Patents Acts (Legea Regatului Unit privind drepturile de autor, desenele, modelele industriale și brevetele), potrivit căruia „cesiunea drepturilor de autor nu produce efecte decât dacă a fost încheiată în scris […]” (sublinierea noastră), și articolul 53 din Legea poloneză privind drepturile de autor, potrivit căruia „contractul [de cesiune a drepturilor de autor] trebuie încheiat în formă scrisă […]” (sublinierea noastră)] este lipsit de pertinență. Calificarea în scopul determinării normelor relevante în materia conflictului de legi nu poate depinde de clasificarea formală sau de formularea exactă a anumitor norme cuprinse în dispozițiile legale prezumate ca fiind aplicabile. Ea trebuie realizată independent de aceste considerente, având în vedere categoriile definite în mod autonom și natura problemei de fond. Pentru motivele expuse mai sus, în scopul aplicării normelor în materia conflictului de legi, atunci când legiuitorii naționali prevăd astfel de cerințe în legislația lor în materia drepturilor de autor, acestea ies din categoria „drepturilor de autor ca atare” și intră în categoria „contractuală”.
48      A se vedea punctul 20 de mai sus.
49      În consecință, Comisia a explicat că, în opinia sa, (i) contractul de licență exclusivă este valabil din punct de vedere formal, în temeiul articolului 11 din Regulamentul Roma I, deoarece normele generale în materia contractelor prevăzute de legislația poloneză permit contractele verbale; (ii) nu ar exista o cesiune a drepturilor de autor poloneze, deoarece Legea poloneză privind dreptul de autor impune forma scrisă pentru ca o cesiune să fie valabilă; (iii) cu toate acestea, drepturile de autor germane au fost transferate în mod valabil în temeiul contractului respectiv, deoarece în Legea germană privind drepturile de autor nu există o astfel de cerință.
50      Mai precis, această abordare este puternic influențată de așa‑numitul „Trennungs- und Abstraktionsprinzip” din dreptul civil german, cu privire la înstrăinarea de bunuri din patrimoniu, conform căruia o operațiune unică de vânzare trebuie analizată, din punct de vedere juridic, ca reprezentând două „acte” distincte, și anume (i) „actul care dă naștere obligațiilor” care obligă doar vânzătorul și cumpărătorul, incluzând obligația vânzătorului de a transfera proprietatea către cumpărător (adică contractul de vânzare) și (ii) „actul de înstrăinare a proprietății”, constând în schimbarea efectivă a titularului dreptului de proprietate de la vânzător la cumpărător, care produce efecte
erga omnes. Această abordare a condus la situația în care o parte a jurisprudenței și a doctrinei germane să susțină, în materia conflictului de legi, o așa‑numită Spaltungstheorie (teoria separării), potrivit căreia primul „act” ar trebui să fie reglementat de lex contractus, iar celălalt „act” de legea aplicabilă dreptului de proprietate ca atare (în cazul proprietății intelectuale, lex loci protectionis). Această teorie este în esență cea susținută de BT și de Comisie în prezenta cauză.
51      A se vedea în acest sens articolul 5 alineatul (2) din Convenția de la Berna, potrivit căruia „[f]olosința și exercițiul [drepturilor autorilor] nu sunt subordonate niciunei formalități”.
52      A se vedea în plus, cu privire la aceste formalități și la modul în care acestea diferă prin natura lor de cerințele în discuție, Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 14.01 și 14.02, 14.08, 14.15-14.17, Raynard, J., nota de subsol 21, op. cit., p. 591-600, 635, 637, 644, Raportul Giuliano‑Lagarde, p. 29, Plender, R., și Wilderspin, M., nota de subsol 14, op. cit., punctul 14‑071, Drexl, J., nota de subsol 40, op. cit., punctul 3:301.C07, precum și Heinze, C., nota de subsol 41, op. cit., punctul 3:504.C02.
53      În consecință, pentru a evita confuzii suplimentare în această privință, teoria germană a separării (Spaltungstheorie) ar trebui, în opinia noastră, să fie abandonată în ceea ce privește contractele referitoare la drepturile de proprietate intelectuală. Acest lucru este confirmat de articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul Roma I. Dispoziția menționată nu se aplică cesiunii unui drept de proprietate (in rem), ci cesiunii voluntare a creanțelor. Cu toate acestea, prin analogie, aceasta prevede că „raportul” dintre cedent și cesionar este reglementat de legea care se aplică contractului dintre cedent și cesionar în conformitate cu regulamentul menționat. Din considerentul (38) al regulamentului reiese că termenul „raport” a fost utilizat de legiuitor pentru a acoperi, în cele câteva state membre care fac această distincție, atât „contractul”, cât și „actul de dispoziție”. Astfel, legiuitorul Uniunii a respins, în sensul Regulamentului Roma I, ideea potrivit căreia o operațiune unică ar trebui analizată ca două „acte” juridice distincte, a căror „validitate formală” ar putea fi reglementată de două legi diferite. În schimb, legiuitorul a făcut distincția între validitatea cesiunii și opozabilitatea aceleiași cesiuni față de terți (o chestiune lăsată la latitudinea normelor naționale în materie de conflict de legi).
54      Desigur, acest lucru ridică o problemă distinctă, și anume dacă un terț, precum IU, are dreptul să invoce lipsa de validitate/nulitatea unui contract (sau a unei clauze) de licență sau de cesiune pentru nerespectarea acestor cerințe. Adesea, nulitatea (sau inexistența) care decurge dintr‑o astfel de nerespectare este una relativă, adică poate fi invocată numai de partea care beneficiază de protecția acestor cerințe, și anume autorul. Această problemă distinctă este de asemenea, în mod evident, o chestiune de natură „contractuală”, reglementată de lex contractus pertinentă.
55      A se vedea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctul 14.183. A se vedea însă și punctele 73 și 74 din prezentele concluzii.
56      Un rezultat atât de regretabil nu este impus de Convenția de la Berna. Astfel, problema discutată se află în întregime în afara domeniului de aplicare al acestei convenții. Aceasta nu are nicio legătură cu „protecția” de care se bucură autorul în temeiul drepturilor de autor, astfel cum se prevede la articolul 5 alineatul (2) din convenția menționată, ci cu informarea și consimțământul autorului în raporturile sale contractuale cu alte persoane.
57      A se vedea Raportul Giuliano‑Lagarde, p. 29 și 30.
58      Astfel de norme speciale există deja, la articolul 11 alineatul (5) din Regulamentul Roma I, în ceea ce privește „contract[ele] care a[u] ca obiect un drept real imobiliar sau un drept de locațiune asupra unui imobil”. A se vedea, pentru propuneri în acest sens, van Eechoud, M. M., op. cit., nota de subsol 42, p. 196 și 205.
59      Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul Roma I definește conceptul de „lois de police” ca fiind „norme a căror respectare este privită drept esențială de către o anumită țară pentru salvgardarea intereselor sale publice, precum organizarea politică, socială sau economică, în asemenea măsură, încât aceste norme sunt aplicabile oricărei situații care intră în domeniul lor de aplicare”. Faptul că cerințele în discuție protejează în primul rând particularii (și anume autorii) nu exclude în mod necesar constatarea că acestea urmăresc un „interes public”, în sensul dispoziției menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 septembrie 2024, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, punctele 46 și 46).
60      Adesea, contractul va trebui să fie executat în țara de protecție și se poate susține cel puțin că nerespectarea cerințelor cu privire la formă prevăzute de legea din țara respectivă face ca executarea contractului (în special obligația de a acorda o licență sau de a cesiona drepturile de autor) să fie nelegală.
61      A se vedea Fawcett, J. J., și Torremans, P., nota de subsol 11, op. cit., punctele 14.164-14.174 și punctul 14.156, precum și Raportul Giuliano‑Lagarde, p. 31. Desigur, dat fiind că nu este vorba despre o obligație, ci mai degrabă de o marjă de apreciere, articolul 9 din Regulamentul Roma I creează un anumit grad de incertitudine cu privire la aspectul dacă cerințele de formă prevăzute de
lex protectionis s‑ar putea aplica ca „loi de police”. Acest grad de incertitudine este însă inerent regulamentului în forma sa actuală. Pentru a‑l elimina, legiuitorul Uniunii ar trebui fie (i) să excludă complet posibilitatea de a aplica „loi de police” cu privire la formă, fie (ii) să facă obligatorie aplicarea cerințelor cu privire la formă prevăzute de
lex protectionis în temeiul articolului 11.
62      A se vedea de asemenea, în ceea ce privește metoda de identificare a unei „norme de aplicare imediată” și condițiile de aplicare a acesteia, Hotărârea din 5 septembrie 2024, HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, punctele 39-46. În plus, atunci când autorul este un angajat sau un consumator, se aplică norme speciale de protecție, care limitează posibilitatea părților de a alege legea aplicabilă și care îi pot permite autorului să invoce protecția legii statului în care își are reședința obișnuită (care, adesea, va corespunde lex loci protectionis) [a se vedea, pentru mai multe detalii, articolele 6 și 8, precum și articolul 11 alineatul (5) din Regulamentul Roma I]. În sfârșit, regulamentul menționat prevede de asemenea garanții pentru „false” situații cu caracter internațional, și anume cele în care părțile care își au reședința obișnuită în același stat, în raport cu drepturile de autor acordate în acest stat, într‑un context de altfel pur „intern”, ar alege o lege străină cu unicul scop de a eluda dispozițiile imperative, inclusiv cele cu privire la formă, prevăzute în legislația lor comună. În timp ce o astfel de alegere a legii străine este în principiu valabilă în temeiul articolului 3 alineatul (1), articolul 3 alineatul (3) prevede că alegerea în cauză nu aduce atingere aplicării acestor dispoziții imperative.
63      De fapt, mai multe aspecte ar trebui verificate de instanța de trimitere în această privință. Pe de o parte, această instanță ar trebui să verifice dacă contractele relevante fuseseră încheiate efectiv în Polonia în prezența părților (sau a reprezentantului lor), astfel cum pare să presupună (a se vedea punctul 44 de mai sus). Într‑adevăr, din prezentarea situației de fapt reiese că BT a comandat fotografului, în prealabil și, posibil, din Germania, să realizeze fotografiile. Este posibil ca acele contracte să fi fost încheiate la momentul respectiv. Cu toate acestea, în situația în care părțile se află în țări diferite la momentul încheierii unui contract, articolul 11 alineatul (2) prevede că contractul este considerat valabil din punctul de vedere al formei dacă îndeplinește condițiile de formă prevăzute de (i) lex contractus sau de (ii) „legea oricărei țări în care se află oricare dintre părți sau reprezentanții acestora la momentul încheierii contractului” sau de (iii) „legea țării în care, la data respectivă, își avea reședința obișnuită oricare dintre părțile contractante”. Prin urmare, nu se poate exclude ca legea germană să fie cea care se aplică în temeiul punctelor (ii) sau (iii). Dacă aceasta este situația, contractele în litigiu ar fi valabile din punct de vedere al formei în temeiul articolului 11 alineatul (2), dat fiind că dreptul german nu pare să prevadă cerința ca un astfel de contract să fie încheiat în scris. Pe de altă parte, presupunând că validitatea contractelor este guvernată numai de legea poloneză, instanței de trimitere i‑ar reveni sarcina de a preciza dacă contractele de licență exclusivă intră în domeniul de aplicare al articolului 53 din Legea poloneză privind drepturile de autor și dacă un terț precum IU are dreptul să invoce, în temeiul legii poloneze, nulitatea acestor contracte pentru încălcarea cerinței prevăzute la această dispoziție (a se vedea nota de subsol 54 de mai sus). În sfârșit, BT a susținut în fața Curții că fotograful a confirmat ulterior cesiunea în scris. Ar reveni instanței de trimitere sarcina să stabilească ce efect are această confirmare asupra validității contractelor, în temeiul legii poloneze.