62012CC0151
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 30 mai 2013 (
1
)
Cauza C‑151/12
Comisia Europeană
împotriva
Regatului Spaniei
„Directiva 2000/60/CE — Politica Uniunii în domeniul apei — Clasificarea și prezentarea stărilor ecologice ale apelor de suprafață — Bazine hidrografice de pe teritoriul comunităților autonome — Competențe normative ale statului spaniol — Reglementare în Catalonia”
I – Introducere
1.
Comisia solicită constatarea faptului că, în ceea ce privește bazinele sale hidrografice intracomunitare, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (8), al articolului 7 alineatul (2), al articolului 10 alineatele (1) și (2) și al punctelor 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva‑cadru privind apa (
2
).
2.
În conformitate cu articolul 2 punctul 13 din Directiva 2000/60/CE, un bazin hidrografic este orice zonă în care toate scurgerile de apă converg, printr‑o rețea de râuri, fluvii și, eventual, lacuri, către mare, în care se varsă printr‑o singură gură de vărsare, un singur estuar sau o singură deltă.
3.
În cazul bazinelor hidrografice intracomunitare din Spania, toate aceste ape se află pe teritoriul unei singure comunități autonome. Referitor la aceste zone, se pare că toate competențele legislative pentru transpunerea Directivei 2000/60/CE îi revin comunității autonome respective.
4.
În schimb, în conformitate cu articolul 149 alineatul (1) punctul 22 din Constituția spaniolă, statul spaniol are competență exclusivă în ceea ce privește legislația, organizarea și concesionarea resurselor hidrografice și a instalațiilor hidraulice, în cazul în care apele străbat mai mult de o comunitate autonomă. Acest lucru se referă în special la așa‑numitele „bazine hidrografice intercomunitare” din Spania, care se întind pe teritoriul a mai mult de o comunitate autonomă.
5.
Obiecțiile Comisiei se referă numai la bazinele hidrografice intracomunitare. Ele se împart în trei categorii: în primul rând, trebuie să se analizeze aspectul dacă dispozițiile invocate de Spania, privind transpunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2), a articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și a punctului 1.3 din anexa V la Directiva 2000/60/CE, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare, cu excepția celor din Catalonia, au fost adoptate prea târziu (a se vedea în această privință secțiunea II). În schimb, este adevărat că dispozițiile invocate de Spania privind transpunerea punctului 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60/CE au fost adoptate la timp, însă există îndoieli că ele asigură efectiv o punere în aplicare eficientă (a se vedea în această privință secțiunea III). În final, trebuie să se examineze și transpunerea în Catalonia a dispozițiilor menționate privind bazinele hidrografice aflate exclusiv pe teritoriul comunității respective (a se vedea în această privință secțiunea IV).
II – Cu privire la articolul 4 alineatul (8), la articolul 7 alineatul (2), la articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și la punctul 1.3 din anexa V la Directiva 2000/60/CE
6.
În temeiul articolului 24 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/60/CE, statele membre trebuiau să pună în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma acestei directive până la 22 decembrie 2003 (
3
). Același lucru este valabil și pentru articolul 4 alineatul (8), pentru articolul 7 alineatul (2), pentru articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și pentru punctul 1.3 din anexa V la Directiva 2000/60/CE.
7.
Deși la articolul 10 din Directiva 2000/60/CE este prevăzut un termen special de 12 ani pentru stabilirea și/sau pentru punerea în aplicare a anumitor limitări ale emisiilor, totuși, astfel cum arată Comisia fără să fie contrazisă, nu este vorba în acest sens despre termenul pentru punerea în aplicare a dispoziției menționate, ci despre un termen în care trebuie să fie efectuate controalele specifice prevăzute de această dispoziție. Astfel, norma esențială de la articolul 10 este obligația de punere în aplicare a controlului emisiilor. Controalele emisiilor care sunt doar stabilite, însă nu sunt puse în aplicare, nu au un efect practic și nu sunt în conformitate cu obiectivul Uniunii de a garanta un nivel ridicat de protecție a mediului potrivit articolului 191 TFUE și articolului 37 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Așadar, aceste controale trebuie puse în aplicare în termen de 12 ani.
8.
În schimb, indicația cu privire la stabilirea unor controale, necesară dacă este cazul, nu poate fi interpretată în sensul că termenul de 12 ani este aplicabil și în privința creării unui cadru legislativ pentru măsurile impuse în temeiul articolului 10. Acest cadru legislativ trebuie să fie adoptat în termenul general prevăzut la articolul 24 alineatul (1) primul paragraf.
9.
Totuși, pentru procedură este relevantă o altă dată. Potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru, astfel cum se prezenta aceasta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat. Schimbările intervenite ulterior nu pot fi luate în considerare de către Curte (
4
). În avizul motivat din 22 martie 2010, Comisia a stabilit pentru Spania un ultim termen, până la 22 mai 2010, pentru punerea în aplicare a dispozițiilor menționate.
10.
Cu toate acestea, în ceea ce privește transpunerea dispozițiilor referitoare la bazinele hidrografice din afara Cataloniei, Spania invocă o reglementare națională care a intrat în vigoare abia după expirarea acestui termen, și anume Ordinul ARM/1195/2011 din 11 mai 2011 (
5
). Întrucât în prezenta procedură nu se poate lua în considerare acest ordin, acțiunea este fondată sub acest aspect.
III – Cu privire la punctul 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60/CE
11.
În schimb, referitor la transpunerea punctului 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60/CE, Spania invocă o dispoziție care producea efecte încă dinainte de expirarea termenului menționat, și anume punctul 5.1 din Ordinul național ARM/2656/2008 din 10 septembrie 2008 (
6
).
12.
În ședința din 25 aprilie 2013, Comisia a limitat acest motiv la punctul 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE. Aceste dispoziții obligă statele membre să stabilească anumite sisteme de control.
13.
Este adevărat că aceste obligații fac parte din economia generală a Directivei 2000/60/CE și anexa V este de altfel menționată în diferite dispoziții. Totuși, efectul obligatoriu al punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V nu depinde de celelalte dispoziții, ci rezultă deja din formularea acestuia.
14.
Punctul 5.1 din Ordinul ARM/2656/2008 se referă de asemenea la aceste chestiuni. Totuși, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din ordinul menționat, dispozițiile sale sunt aplicabile numai pentru bazinele hidrografice intercomunitare. Acest lucru ar corespunde împărțirii competențelor între stat și comunitățile autonome. Se pare că pentru reglementările care se referă la bazinele hidrografice intracomunitare, competența revine respectivelor comunități autonome.
15.
În consecință, în opinia Comisiei, transpunerea punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE nu este asigurată pentru bazinele hidrografice intracomunitare.
16.
Totuși, Spania arată că, potrivit dreptului constituțional spaniol, în lipsa reglementărilor comunităților autonome, punctul 5.1 din Ordinul ARM/2656/2008 asigură punerea în aplicare a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE și în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare. În acest sens, Spania invocă articolul 149 alineatul (3) din constituția spaniolă și, în special, a treia teză:
„Domeniile de competență care nu au fost transferate în mod expres statului prin această Constituție pot fi preluate de către comunitățile autonome în temeiul statutelor respective. În domeniile care nu sunt preluate prin statutele privind autonomia, competența revine statului ale cărui norme au supremație în caz de conflict în toate materiile care nu intră în sfera competenței exclusive a comunităților autonome. În orice caz, legislația statului completează legislația comunităților autonome.”
17.
Curtea nu poate hotărî dacă, în temeiul articolului 149 alineatul (3) a treia teză din constituția spaniolă, punctul 5.1 din Ordinul ARM/2656/2008 este aplicabil efectiv bazinelor hidrografice intracomunitare menționate. Aceasta este o chestiune care privește dreptul spaniol asupra căreia numai instanțele spaniole pot să se pronunțe. Potrivit elementelor de care dispunem, acest lucru nu s‑a întâmplat până în prezent.
18.
Totuși, o astfel de constatare nu este necesară pentru pronunțarea unei hotărâri cu privire la prezentul motiv. În favoarea argumentelor Comisiei trebuie să se rețină mai degrabă că, potrivit modului său de redactare, Ordinul ARM/2656/2008 nu este aplicabil bazinelor hidrografice intracomunitare. În consecință, trebuie să se examineze dacă Spania poate să arate că articolul 149 alineatul (3) a treia teză din constituția spaniolă depășește această limitare a domeniului de aplicare.
19.
În această privință este adevărat că, potrivit articolului 288 alineatul (3) TFUE, directiva este obligatorie pentru fiecare stat membru destinatar cu privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând autorităților naționale competența în ceea ce privește forma și mijloacele. Rezultă că Spania, asemenea oricărui alt stat membru, beneficiază de dreptul de a alege forma și mijloacele de punere în aplicare a Directivei 2000/60/CE (
7
).
20.
Așadar, transpunerea normelor Uniunii în dreptul intern nu impune în mod necesar o preluare formală și textuală a dispozițiilor acestora într‑o dispoziție expresă și specifică. Poate fi suficient un context juridic general, cu condiția ca acesta să asigure efectiv deplina aplicare a normelor Uniunii într‑un mod suficient de clar și de precis (
8
).
21.
În special, existența unor principii generale de drept constituțional sau administrativ poate face redundantă transpunerea prin acte cu putere de lege sau prin acte administrative specifice, cu condiția însă ca aceste principii să garanteze efectiv aplicarea integrală a directivei de către administrația națională și ca, în cazul în care dispoziția în cauză din directivă urmărește să confere drepturi particularilor, situația juridică ce rezultă din aceste principii să fie suficient de precisă și de clară, iar beneficiarilor să li se ofere posibilitatea să cunoască toate drepturile lor, precum și, dacă este cazul, să le utilizeze în fața instanțelor naționale (
9
).
22.
Astfel, nu se poate exclude faptul că o dispoziție precum articolul 149 alineatul (3) a treia teză din constituția spaniolă are ca efect transpunerea suficientă a directivelor, chiar în cazul în care lipsesc măsuri care vizează în mod expres punerea în aplicare.
23.
Cu toate acestea, independent de întrebarea dacă punctul 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE – eventual coroborat cu Directiva privind informațiile despre mediu (
10
) – instituie drepturi în beneficiul particularilor, acest tip de transpunere presupune totuși cel puțin faptul că este garantată efectiv aplicarea integrală de către administrația națională.
24.
Limitarea expresă a domeniului de aplicare al Ordinului ARM/2656/2008 la bazinele hidrografice intercomunitare este principalul obstacol în această privință. Completarea dreptului comunităților autonome în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare ar necesita aplicarea acestei norme dincolo de modul său de redactare.
25.
Totuși, la transpunerea unei directive și la punerea în aplicare a acesteia, statele membre trebuie să respecte principiile de drept al Uniunii (
11
), în special principiul securității juridice. Acesta limitează obligația de interpretare conformă dreptului Uniunii în sensul că nu poate servi drept temei unei interpretări contra legem a dreptului național (
12
). Prin urmare, există dubii că, într‑adevăr, este în conformitate cu dreptul Uniunii ca, pentru transpunerea Directivei 2000/60/CE, să se aplice în privința bazinelor hidrografice intracomunitare Ordinul ARM/2656/2008, în pofida modului său de redactare.
26.
Acest raționament este valabil în special în măsura în care există posibilitatea ca interpretarea contra legem să instituie obligații sau dezavantaje pentru particulari, ceea ce în speță nu rezultă în mod direct. Totuși, nici transpunerea a cărei conformitate cu principiul securității juridice este îndoielnică nu garantează aplicarea integrală a directivei de către autoritatea națională. Astfel, există întotdeauna riscul ca autoritățile competente să se orienteze în primul rând după modul de redactare a dispozițiilor.
27.
Spania arată că, din punct de vedere constituțional, este exclusă o transpunere națională mai clară pentru bazinele hidrografice intracomunitare. O normă care ar fi aplicabilă în mod expres – chiar cu titlu subsidiar – în privința acestor bazine ar reprezenta o imixtiune în competențele comunităților.
28.
Acest argument ilustrează însă insuficiența unei transpuneri în conformitate cu articolul 149 alineatul (3) a treia teză din constituția spaniolă. Astfel, aplicarea subsidiară a dreptului național nu trebuie să fie garantată cu claritatea necesară transpunerii directivei, ci trebuie să se realizeze numai cu titlu excepțional, în cazul în care nu există altă alternativă.
29.
Mecanismul aplicării subsidiare a reglementărilor naționale, prezentat de Spania, subliniază acest lucru. Potrivit jurisprudenței Curții Constituționale spaniole prezentate, o reglementare națională nu este aplicabilă pentru simplul fapt că o comunitate autonomă nu a adoptat nicio dispoziție cu privire la o chestiune reglementată de stat, ci numai în cazul în care un practician al dreptului constată o lacună legislativă (
13
).
30.
Într‑adevăr, în cazul lipsei transpunerii dreptului Uniunii, multe elemente sunt favorabile presupunerii existenței unei lacune legislative, însă, în acest caz, aplicarea subsidiară a dreptului național nu ar fi prin natura sa mai sigură decât aplicarea directă a dispoziției directivei în discuție. Totuși, Curtea nu acceptă aplicarea directă ca substituent suficient al transpunerii (
14
).
31.
Nici trimiterile la Ordinul ARM/2656/2008 cuprinse în planurile de gospodărire ale comunităților autonome pentru bazinele în discuție nu au drept consecință recunoașterea acestui ordin ca o transpunere suficientă pentru bazinele hidrografice intracomunitare. Într‑adevăr, nu este clar dacă comunitățile au acționat în temeiul unei obligații legale. Este posibil ca luarea în considerare a ordinului să fi avut loc numai pe baza unor simple motive de oportunitate. În acest caz, trimiterile ar documenta doar practici administrative pe care Curtea, de asemenea, nu le recunoaște, întrucât acestea pot fi modificate în orice moment (
15
).
32.
În plus, Comisia subliniază în mod corect faptul că comunitățile autonome ar putea cu ușurință să prevadă în mod expres aplicarea corespunzătoare a regimurilor juridice naționale pentru fiecare bazin hidrografic și astfel ar putea să asigure securitatea juridică necesară. Totuși, acest lucru nu s‑a întâmplat.
33.
Așadar, nu se poate exclude că punctul 5.1 din Ordinul ARM/2656/2008 coroborat cu articolul 149 alineatul (3) a treia teză din constituția spaniolă are drept consecință practică aplicarea integrală de către administrația spaniolă a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE. Totuși, nu se poate stabili dacă acest lucru este garantat.
34.
Contrar opiniei Spaniei, această concluzie nu reprezintă o încălcare, incompatibilă cu articolul 4 alineatul (2) TUE, a identității sale naționale, inerentă structurilor fundamentale politice și constituționale ale acesteia, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională. Nu este exclus ca în sistemele federale sau descentralizate transpunerea dreptului Uniunii să fie asigurată printr‑o aplicare subsidiară a reglementărilor naționale. Această aplicare subsidiară trebuie să fie însă lipsită de orice îndoială. Dreptul spaniol nu îndeplinește aceste cerințe.
35.
Dimpotrivă, acceptarea aplicării subsidiare ca transpunere a unei directive ar reprezenta o nerespectare a rezervei dreptului constituțional spaniol față de aplicarea subsidiară a dreptului național. Răspunderea legislativă care rezultă din competențele comunităților ar fi neglijată.
36.
Rezumând, ajungem la concluzia că, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare, cu excepția celor din Catalonia, Spania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE.
IV – Cu privire la transpunerea în Catalonia
37.
Trebuie să se verifice acum transpunerea [directivei] în Catalonia. Spania a arătat pentru prima dată în memoriul în apărare faptul că în Catalonia dispozițiile Directivei 2000/60/CE invocate de Comisie au fost transpuse.
38.
Comisia susține în mod corect că Spania nu și‑a îndeplinit în procedura precontencioasă obligațiile privind cooperarea loială, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) TUE. În principiu, Spania ar fi trebuit să comunice Comisiei măsurile catalane încă din timpul procedurii precontencioase (
16
). Totuși, această încălcare a dreptului Uniunii nu face obiectul prezentei proceduri.
39.
Totuși, din această încălcare Comisia deduce că Curtea nu poate lua în considerare informațiile furnizate cu privire la transpunerea [directivei] în Catalonia. Totuși, precedentul invocat în acest sens (
17
) se referea la informații care au fost prezentate pentru prima dată în ședință și care erau, așadar, tardive potrivit articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul de procedură aflat atunci în vigoare [în prezent articolul 128 alineatul (1)].
40.
În schimb, încălcarea în procedura precontencioasă a articolului 4 alineatul (3) TUE nu împiedică, în principiu, Spania să prezinte pentru prima dată în memoriul în apărare dovezi și mijloace de apărare noi. Acest lucru include în special informații cu privire la transpunere care nu fuseseră încă menționate în procedura precontencioasă (
18
).
41.
Având în vedere că Spania afirmă că dispozițiile catalane invocate transpun dispozițiile Directivei 2000/60/CE în discuție, Comisiei îi revine obligația să răstoarne acest argument. Astfel, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, revine Comisiei sarcina de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor. Comisia trebuie să prezinte Curții toate elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența acestei neîndepliniri a obligațiilor, fără a se putea întemeia pe vreo prezumție de orice natură (
19
).
42.
Comisia analizează noile argumente făcând referire numai la faptul că planul de gospodărire pentru districtul hidrografic al Cataloniei din 5 septembrie 2011 (
20
) a fost adoptat tardiv, astfel încât nu mai poate fi luat în considerare în prezenta procedură. În plus, același lucru este valabil pentru programul de măsuri al Cataloniei din 23 noiembrie 2010, invocat de asemenea de Spania (
21
).
43.
Spania menționează aceste două măsuri alături de alte reglementări adoptate în timp util pentru transpunerea articolului 7 alineatul (2) și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60/CE. Așadar, potrivit propriilor argumente ale Spaniei, la data relevantă pentru prezenta procedură, aceste dispoziții erau transpuse chiar și în Catalonia numai în parte, nu în totalitate.
44.
În schimb, referitor la transpunerea în Catalonia a articolului 4 alineatul (8) și a punctelor 1.3 și 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE, Spania invocă numai Decretul catalan 380/2006 din 10 octombrie 2006 (
22
), precum și un program catalan din 3 iunie 2008 (
23
). Cele două măsuri erau deja în vigoare la expirarea termenului stabilit în avizul motivat. Prin urmare, în prezenta procedură se poate examina aspectul dacă acestea transpun dispozițiile în discuție.
45.
Spania a menționat măsurile respective, însă nu le‑a transmis Curții. Totuși, întrucât Comisia nu ridică obiecții pe fond și nu contestă transpunerea, susținând că nu are cunoștință de aceste măsuri, nu este posibil să se constate faptul că ele nu îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 4 alineatul (8) și la punctele 1.3 și 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE.
46.
Așadar, trebuie să se constate că la data relevantă articolul 7 alineatul (2) și articolul 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60/CE nu erau transpuse integral în Catalonia.
V – Cu privire la cheltuielile de judecată
47.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții cu privire la partea esențială a motivelor sale și având în vedere că Regatul Spaniei, în măsura în care a avut câștig de cauză, nu a transmis în procedura precontencioasă toate informațiile corespunzătoare cu privire la dispozițiile din dreptul național prin care, potrivit opiniei sale, și‑a îndeplinit diversele obligații rezultate din Directiva 2000/60/CE (
24
), se impune obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
VI – Concluzie
48.
În consecință, propunem Curții de Justiție să dispună după cum urmează:
„1)
În ceea ce privește bazinele sale hidrografice intracomunitare, cu excepția celor din Catalonia, Regatul Spaniei nu a luat toate măsurile necesare pentru transpunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2), a articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și a punctului 1.3 și a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei.
2)
În ceea ce privește bazinele hidrografice aflate în întregime pe teritoriul Cataloniei, Regatul Spaniei nu a luat toate măsurile necesare pentru punerea în aplicare a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60/CE.
3)
Respinge în rest acțiunea.
4)
Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei (JO L 327, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193).
(
3
)	A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2012, Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias și alții (C‑43/10, punctele 43-46).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 28 iunie 2007, Comisia/Spania (C-235/04, Rep., p. I-5415, punctul 52), Hotărârea din 6 septembrie 2012, Comisia/Belgia (C‑150/11, punctul 43), și Hotărârea din 6 noiembrie 2012, Comisia/Ungaria (C‑286/12, punctul 41).
(
5
)	Orden ARM/1195/2011, de 11 de mayo, por la que se modifica la Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE nr. 114 din 13 Mai 2011, p. 48584.
(
6
)	Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE nr. 229 din 22 septembrie 2008, p. 38472.
(
7
)	Hotărârea din 13 decembrie 2007, Comisia/Irlanda (C-418/04, Rep., p. I-10947, punctul 157), și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Comisia/Austria (C-535/07, Rep., p. I-9483, punctul 60).
(
8
)	Hotărârea din 27 aprilie 1988, Comisia/Franța (252/85, Rec., p. 2243, punctul 5), Hotărârea din 12 iulie 2007, Comisia/Austria (C-507/04, Rep., p. I-5939, punctul 89), și Hotărârea din 27 octombrie 2011, Comisia/Polonia (C‑311/10, punctul 40).
(
9
)	Hotărârea din 23 mai 1985, Comisia/Germania (29/84, Rec., p. 1661, punctul 23), Hotărârea din 20 noiembrie 2003, Comisia/Franța (C-296/01, Rec., p. I-13909, punctul 55), și Hotărârea din 3 decembrie 2009, Comisia/Belgia (C-475/08, Rep., p. I-11503, punctul 41).
(
10
)	Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO L 41, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 18 mai 2000, Rombi și Arkopharma (C-107/97, Rec., p. I-3367, punctul 65), Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul (C-540/03, Rec., p. I-5769, punctul 105), Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Promusicae (C-275/06, Rep., p. I-271, punctul 68), și Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și S (C‑356/11 și C‑357/11, punctul 80).
(
12
)	Hotărârea din 4 iulie 2006, Adeneler și alții (C-212/04, Rec., p. I-6057, punctul 110), Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact (C-268/06, Rep., p. I-2483, punctul 100), Hotărârea din 16 iulie 2009, Mono Car Styling (C-12/08, Rep., p. I-6653, punctul 61), și Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez (C‑282/10, punctul 25).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 2010, Grootes (C-152/09, Rep., p. I-11285, punctul 41) cu privire la aplicarea prin analogie a unei dispoziții din dreptul Uniunii.
(
14
)	Hotărârea din 6 mai 1980, Comisia/Belgia (102/79, Rec., p. 1473, punctul 12), Hotărârea din 2 mai 1996, Comisia/Germania (C-253/95, Rec., p. I-2423, punctul 13), și Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 9, punctul 44).
(
15
)	Hotărârea din 24 martie 1994, Comisia/Belgia (C-80/92, Rec., p. I-1019, punctul 20), Hotărârea Comisia/Franța (citată la nota de subsol 9, punctul 54), și Hotărârea din 27 ianuarie 2011, Comisia/Luxemburg (C-490/09, Rep., p. I-247, punctul 47).
(
16
)	Hotărârea din 26 aprilie 2005, Comisia/Irlanda (C-494/01, Rec., p. I-3331, punctul 44 și urm.), și Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia (C-135/05, Rep., p. I-3475, punctul 27 și urm.).
(
17
)	Hotărârea din 13 iunie 2002, Comisia/Spania (C-474/99, Rec., p. I-5293, punctul 42 și urm.).
(
18
)	Hotărârea din 16 iunie 2005, Comisia/Italia (C-456/03, Rec., p. I-5335, punctul 41), și Hotărârea din 30 noiembrie 2006, Comisia/Luxemburg (C-32/05, Rec., p. I-11323, punctele 52-56).
(
19
)	Hotărârea din 25 mai 1982, Comisia/Țările de Jos (96/81, Rec., p. 1791, punctul 6), Hotărârea din 14 iunie 2007, Comisia/Finlanda (C-342/05, Rep., p. I-4713, punctul 23), și Hotărârea din 19 decembrie 2012, Comisia/Belgia (C‑577/10, punctul 34).
(
20
)	Real Decreto 1219/2011, de 5 de septiembre, por el que se aprueba el Plan de gestión del distrito de cuenca fluvial de Cataluña, BOE nr. 228 din 22 septembrie 2011.
(
21
)	Programa de Medidas, aprobado por Acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña de 23 de noviembre de 2010.
(
22
)	Decreto 380/2006, de 10 de octubre, por el que se aprueba el Reglamento de la planificación hidrológica, DOGC nr. 4740 din 16 octombrie 2006, p. 42776.
(
23
)	Programa de Seguimiento y Control del Distrito de Cuenca Fluvial de Cataluña, aprobado por acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña (GOV/128/2008) de 3 de junio de 2008.
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Luxemburg (citată la nota de subsol 18, punctul 87).