62019CJ0869_RES
Predmet C-869/19
L
protiv
Unicaja Banco SA_ranije Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria SAU
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. svibnja 2022.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Načelo ekvivalentnosti – Načelo djelotvornosti – Hipotekarni ugovor – Nepoštenost ‚ugovorne odredbe o najnižoj kamatnoj stopi’ predviđene tim ugovorom – Nacionalna pravila o žalbenom postupku – Ograničavanje vremenskih učinaka proglašenja ništavosti nepoštene odredbe – Povrat – Ovlast nacionalnog žalbenog suda da provodi nadzor po službenoj dužnosti”
Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13 – Utvrđenje nepoštenosti ugovorne odredbe – Doseg – Nacionalni propis kojim se ograničava ovlast nadzora po službenoj dužnosti nacionalnog suda pred kojim je podnesena žalba protiv presude kojom se vremenski ograničava povrat iznosa koje je potrošač neosnovano platio – Nepostojanje mogućnosti da taj sud naloži puni povrat tih iznosa ako potrošač ne osporava to ograničenje – Nedopuštenost – Nepostojanje osporavanja koje se ne može pripisati potpunoj pasivnosti potrošača
(Direktiva Vijeća 93/13, čl. 6. st. 1.)
(t. 22.-27., 31.-33., 36.-40. i izreka)
Kratak prikaz
Sud je zaprimio pet zahtjeva za prethodnu odluku, koje su podnijeli španjolski (Ibercaja Banco, C-600/19, i Unicaja Banco, C-869/19), talijanski (SPV Project 1503, C-693/19 i C-831/19) i rumunjski sudovi (Impuls Leasing România, C-725/19), koji se svi odnose na tumačenje Direktive o nepoštenim uvjetima (
1
).
Ti su zahtjevi podneseni u okviru postupaka različite prirode. Tako se zahtjev u predmetu Ibercaja Banco odnosi na postupak hipotekarne ovrhe u kojem potrošač nije podnio prigovor te je pravo vlasništva nad imovinom koja je opterećena hipotekom već preneseno trećoj osobi. U predmetu Unicaja Banco zahtjev je podnesen u žalbenom postupku koji je pokrenut nakon presude Gutiérrez Naranjo i dr. (
2
). Zahtjevi u spojenim predmetima SPV Project 1503 odnose se pak na ovršne postupke koji se temelje na ovršnim ispravama koje su postale pravomoćne. Naposljetku, zahtjev u predmetu Impuls Leasing România smješten je u kontekst ovršnog postupka koji se provodi na temelju ugovora o leasingu koji ima svojstvo ovršne isprave.
Sud je svojim četirima presudama koje je donijelo veliko vijeće razvio svoju sudsku praksu o obvezi i ovlasti nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovornih odredbi na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima. U tom pogledu pojašnjava interakciju između načela pravomoćnosti i prekluzije, s jedne strane, i sudskog nadzora nepoštenih odredbi, s druge strane. Sud usto odlučuje o dosegu tog nadzora u okviru ubrzanih postupaka naplate dugova potrošača kao i o odnosu između određenih postupovnih načela utvrđenih nacionalnim pravom u području žalbe i ovlasti nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovornih odredbi.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud pojašnjava odnos između načela pravomoćnosti i ovlasti ovršnog suda da po službenoj dužnosti u okviru postupka izdavanja platnog naloga ispita nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se taj nalog temelji.
U tom pogledu Sud je presudio da se Direktivi o nepoštenim uvjetima (
3
) protivi nacionalni propis prema kojem, ako dužnik ne podnese prigovor protiv platnog naloga, ovršni sud ne može nadzirati eventualnu nepoštenost odredbi na kojima se temelji taj nalog jer pravomoćnost tog naloga prešutno podrazumijeva valjanost tih odredbi. Konkretnije, propis prema kojem se smatra da je ispitivanje nepoštenosti ugovornih odredbi provedeno po službenoj dužnosti i da je obuhvaćeno pravomoćnošću, čak i u nedostatku bilo kakva obrazloženja u tom smislu u odluci kojom se izdaje platni nalog, može lišiti smisla obvezu nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita eventualnu nepoštenost tih odredbi. U takvom slučaju, načelo djelotvorne sudske zaštite zahtijeva da ovršni sud može ocijeniti, uključujući prvi put, eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi na kojima se temelji nalog. U tom pogledu nije relevantna činjenica da na dan kada je nalog postao konačan dužnik nije znao da ga se može smatrati „potrošačem” u smislu te direktive.
Kao drugo, Sud se bavi interakcijom između načela pravomoćnosti, prekluzije i ovlasti nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovorne odredbe u okviru postupka hipotekarne ovrhe.
S jedne strane, Sud ističe da se Direktivi o nepoštenim uvjetima (
4
) protivi nacionalno zakonodavstvo koje zbog pravomoćnosti i prekluzije ne dopušta ni sudu da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovornih odredbi u okviru postupka hipotekarne ovrhe ni potrošaču da nakon isteka roka za podnošenje prigovora ističe nepoštenost navedenih ugovornih odredbi u tom postupku ili u kasnijem deklaratornom postupku. To tumačenje direktive primjenjuje se kada su navedene odredbe bile predmet ispitivanja po službenoj dužnosti u trenutku pokretanja postupka hipotekarne ovrhe a da to ispitivanje nije izričito navedeno niti obrazloženo u odluci kojom se odobrava hipotekarna ovrha te pri čemu se u potonjoj odluci ne navodi da se takvo ispitivanje više ne može dovesti u pitanje ako ne postoji prigovor. Naime, s obzirom na to da nije znao da postoji ispitivanje po službenoj dužnosti nepoštenosti ugovornih odredbi u odluci kojom se odobrava hipotekarna ovrha, potrošač nije mogao potpuno informirano ocijeniti nužnost podnošenja pravnog lijeka protiv te odluke. Djelotvoran nadzor eventualne nepoštenosti ugovornih odredbi može se jamčiti samo ako se pravomoćnost odnosi i na sudske odluke u kojima se ne spominje takav nadzor.
S druge strane, Sud pak smatra da je u skladu s tom direktivom (
5
) nacionalno zakonodavstvo koje ne dopušta nacionalnom sudu, koji djeluje po službenoj dužnosti ili na zahtjev potrošača, da ispita eventualnu nepoštenost ugovornih odredbi nakon što je hipotekarno jamstvo ostvareno, založena nekretnina prodana a vlasnička su prava na nekretnini koja je predmet ugovora o kojem je riječ prenesena trećoj osobi. Taj je zaključak, međutim, uvjetovan time da potrošač čija je založena nekretnina prodana može ostvariti svoja prava u kasnijem postupku s ciljem dobivanja naknade imovinske štete uzrokovane primjenom nepoštenih odredbi.
Kao treće, Sud ispituje odnos između određenih nacionalnih postupovnih načela koja uređuju žalbeni postupak, poput načela dispozitivnosti, podudarnosti i zabrane reformatio in peius te ovlasti nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost odredbe.
U tom pogledu on smatra da se Direktivi o nepoštenim uvjetima (
6
) protivi primjena takvih nacionalnih postupovnih načela, na temelju kojih nacionalni sud - kojem je podnesena žalba protiv presude kojom se vremenski ograničava povrat iznosa koje je potrošač neosnovano platio na temelju ugovorne odredbe koja je proglašena nepoštenom - ne može po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na povredi odredbe te direktive i naložiti povrat svih navedenih iznosa kada se to što potrošač nije podnio prigovor protiv tog vremenskog ograničenja ne može smatrati njegovom potpunom pasivnošću. Kad je riječ o glavnom postupku koji je pokrenut pred sudom koji je uputio zahtjev, Sud je pojasnio da se to što dotični potrošač nije pravodobno podnio žalbu može pripisati činjenici da je njegov žalbeni rok već istekao u trenutku donošenja presude Gutiérrez Naranjo i dr., u kojoj je Sud smatrao da nacionalna sudska praksa nije u skladu s navedenom direktivom kojom se vremenski ograničavaju restitucijski učinci povezani s utvrđenjem nepoštenosti ugovorne odredbe. Stoga se u glavnom postupku ne može smatrati da je dotični potrošač pokazao potpunu pasivnost zato što nije podnio žalbu. U tim okolnostima, primjena nacionalnih postupovnih načela kojima mu se oduzimaju sredstva pomoću kojih može ostvarivati svoja prava na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima protivna je načelu djelotvornosti jer je takva da onemogućava ili pretjerano otežava zaštitu tih prava.
Kao četvrto i posljednje, Sud se bavi ovlašću nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost odredbi ovršne isprave ako mu je podnesen prigovor protiv ovrhe na temelju te isprave.
U tom pogledu on smatra da se Direktivi o nepoštenim uvjetima (
7
) i načelu djelotvornosti protivi nacionalno zakonodavstvo koje sucu koji odlučuje o izvršenju tražbine, kojem je podnesen prigovor na tu ovrhu, ne omogućava da po službenoj dužnosti ili na zahtjev potrošača ocijeni nepoštenost odredbi ugovora koji je ovršna isprava, ako sud koji odlučuje o meritumu - pred kojim se može pokrenuti odvojeni redovni postupak radi ispitivanja eventualne nepoštenosti odredbi takvog ugovora - može obustaviti postupak izvršenja dok ne odluči o meritumu samo ako se položi jamstvo, primjerice izračunano na osnovi vrijednosti predmeta žalbe, u iznosu koji može odvratiti potrošača od pokretanja i vođenja takvog postupka. Što se tiče tog jamstva, Sud pojašnjava da troškovi podnošenja tužbe u odnosu na iznos spornog duga ne smiju biti takvi da obeshrabruju potrošača da pokrene postupak pred sudom. Međutim, vjerojatno dužnik koji ne ispunjava obveze plaćanja ne raspolaže financijskim sredstvima potrebnima za polaganje zahtijevanog jamstva. To vrijedi tim više ako vrijednost podnesenih tužbi uvelike prelazi cjelokupnu vrijednost ugovora, kao što se čini da je slučaj u glavnom postupku.
(
1
)	Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.; u daljnjem tekstu: Direktiva o nepoštenim uvjetima)
(
2
)	Presuda od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980) U toj je presudi Sud u biti presudio da je sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) kojom se nameće vremensko ograničenje povrata iznosa koje su potrošači neosnovano platili bankama na temelju nepoštene ugovorne odredbe, poznate pod nazivom ugovorna odredba „o najnižoj kamatnoj stopi”, protivna članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenim uvjetima i da potonji stoga na temelju te odredbe imaju pravo na puni povrat tih iznosa.
(
3
)	Osobito članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. te direktive.
(
4
)	Idem.
(
5
)	Idem
(
6
)	Osobito članak 6. stavak 1. te direktive.
(
7
)	Osobito članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. te direktive.