62024CC0338
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 19. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑338/24
LF
protiv
Sanofi Pasteur SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je postavio Cour d’appel de Rouen (Žalbeni sud u Rouenu, Francuska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 85/374/EEZ – Zaštita potrošača – Odgovornost za neispravne proizvode – Članak 13. – Odnos s općim sustavom subjektivne odgovornosti – Povreda obveze dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom – Članak 11. – Desetogodišnji prekluzivni rok – Istek prekluzivnog roka – Složena i progresivna bolest – Pravo na pristup sudu – Članak 10. – Trogodišnji rok zastare – Početak tijeka zastare – Utvrđivanje dana stabilizacije”
I. Uvod
1.
Prošlo je četrdeset godina otkad je Direktivom 85/374/EEZ (
2
) uveden sustav objektivne odgovornosti za neispravne proizvode. Ta je direktiva jedan od najstarijih i vjerojatno najodrživijih (
3
) pokušaja usklađivanja u području europskog privatnog prava, a osobito u području izvanugovorne odgovornosti (
4
). Područje u kojem je donesena ta direktiva „u samoj je srži obveznog prava” (
5
). Osjetljivost te intervencije pojačava činjenica da Direktiva 85/374 ima za cilj potpuno usklađivanje u područjima koja uređuje (
6
), što dovodi do ograničenja margine prosudbe prepuštene državama članicama. Stoga nije iznenađujuće da se u velikom broju predmeta koji se pojave pred Sudom u vezi s tom direktivom istražuje ono što je prikladno opisano kao „skriveni nedostaci europskog usklađivanja” (
7
).
2.
Direktivom 85/374 nastoji se postići složena ravnoteža između različitih uključenih interesa: interesa potrošača i proizvođača, tehnološkog napretka i sigurnosti proizvoda. Iako je njezina svrha integracija tržišta, ona znatno utječe na ljude u situacijama tjelesne ozljede potrošača zbog neispravnog proizvoda. Ovaj se predmet konkretno odnosi na iznimnu situaciju oštećenika koji pate od progresivne bolesti pripisane cijepljenju. Od Suda se traži da ocijeni je li primjena desetogodišnjeg roka za podnošenje tužbe za naknadu štete predviđenog tom direktivom u odnosu na te osobe u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
II. Pravni okvir
3.
Članak 10. stavak 1. Direktive 85/374 glasi:
„Države članice dostavljaju [predviđaju u] svom zakonodavstvu primjenu ograničenog razdoblja zastare [primjenu roka zastare] od tri godine za postupak povrata naknade za štetu [tražbinu naknade štete] kako je predviđen [predviđena] ovom direktivom. Razdoblje [Rok] zastare počinje teći od dana kada je tužitelj primijetio, ili opravdano bio upoznat s nedostatkom, i identitetom proizvođača [saznao ili morao saznati za štetu, neispravnost i identitet proizvođača].”
4.
Članak 11. Direktive 85/374 glasi:
„Države članice će u svom zakonodavstvu predvidjeti da se prava dodijeljena oštećenoj osobi u skladu s ovom direktivom gase po isteku razdoblja od deset godina od dana kada je proizvođač stavio na tržište proizvod koji je prouzročio štetu, osim ako je oštećena osoba u međuvremenu pokrenula postupak protiv proizvođača.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
5.
Osoba LF cijepljena je 20. ožujka 2003. cjepivom Revaxis protiv difterije, tetanusa i dječje paralize, koje je proizveo laboratorij Sanofi Pasteur.
6.
Osoba LF navodi da je od 2004. patila od različitih simptoma, upala i bolova (u području probave, grla, ramena, ruke, šaka i vrata, koji su uzrokovali infekcije urinarnog trakta, bolove u donjem dijelu leđa i gubitak kose) te da je od prosinca 2005. iznova bila na bolovanju.
7.
Obavila je razne liječničke pretrage, uključujući mišićnu biopsiju lijevog deltoidnog mišića 31. ožujka 2008., koja je otkrila makrofagni miofascitis koji svjedoči o prisutnosti aluminijeva hidroksida, adjuvansa koji se upotrebljava u određenim cjepivima. Zbog tog je makrofagnog miofascitisa bila hospitalizirana od 2. do 5. travnja 2013.
8.
Osoba LF je 2. lipnja 2015. pokrenula postupak pred Commissionom de Conciliation et d’Indemnisation des Accidents Médicaux (Povjerenstvo za mirenje i naknade za medicinske nezgode, u daljnjem tekstu: CCI), koji je naložio provedbu vještačenja.
9.
U nalazu vještaka utvrđeno je da se stanje osobe LF stabiliziralo 20. rujna 2016. i da se ne može zaključiti da je njezina bolest uzrokovana cijepljenjem cjepivom društva Revaxis. CCI je njezin zahtjev odbio 11. siječnja 2017.
10.
Osoba LF je aktima od 17. i 23. lipnja 2020. protiv tri različita tuženika, među kojima je i društvo Sanofi Pasteur, podnijela Tribunalu judiciaire d’Alençon (Prvostupanjski redovni sud u Alençonu, Francuska) tužbu za naknadu štete pretrpljene zbog tog cijepljenja. Pozvala se i na odgovornost za neispravne proizvode i na subjektivnu odgovornost.
11.
Rješenjem od 10. lipnja 2021. sudac nadležan za prethodni postupak pri Tribunalu judiciaire d’Alençon (Prvostupanjski redovni sud u Alençonu) utvrdio je da je tražbina obuhvaćena tužbom osobe LF protiv društva Sanofi Pasteur zastarjela te je odbio njezin tužbeni zahtjev.
12.
Osoba LF podnijela je 30. lipnja 2021. žalbu protiv tog rješenja. Presudom od 31. svibnja 2022. Cour d’appel de Caen (Žalbeni sud u Caenu, Francuska) u bitnome je potvrdio pobijano rješenje i proglasio nedopuštenim tužbeni zahtjev osobe LF koji se temeljio na odgovornosti za neispravne proizvode i na subjektivnoj odgovornosti.
13.
Presudom od 5. srpnja 2023. Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) u biti je ukinuo presudu Coura d’appel de Caen (Žalbeni sud u Caenu) i uputio predmet Couru d’appel de Rouen (Žalbeni sud u Rouenu, Francuska), sudu koji je uputio zahtjev.
14.
Cour de cassation (Kasacijski sud) u biti je presudio da članak 1245‑16 Code Civila (Građanski zakonik) (kojim se prenosi članak 10. Direktive 85/374) treba tumačiti na način da je, u slučaju tjelesne ozljede, dan na koji je tužitelj saznao za štetu dan njezine stabilizacije. Tek na dan stabilizacije štete tužitelj može procijeniti opseg štete. U slučaju progresivne bolesti, za koju nije moguće utvrditi dan stabilizacije, trogodišnji rok zastare utvrđen tom odredbom ne počinje teći.
15.
Osoba LF pokrenula je 18. rujna 2023. postupak pred sudom koji je uputio zahtjev.
16.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da ovaj predmet otvara nekoliko pitanja tumačenja u vezi s Direktivom 85/374. Prvo, postavlja se pitanje odnosa između sustava odgovornosti za neispravne proizvode i sustava subjektivne odgovornosti. Konkretno, riječ je o pitanju je li tužitelju dopušteno podnijeti tužbu na temelju subjektivne odgovornosti zbog jednog od sljedećih razloga: proizvođač je dopustio da neispravan proizvod ostane na tržištu ili proizvođač je povrijedio obvezu dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom odnosno, općenitije, sigurnosni nedostatak proizvoda.
17.
S druge strane, kad je riječ o sustavu odgovornosti za neispravne proizvode, sud koji je uputio zahtjev pita se povređuje li desetogodišnji prekluzivni rok za podnošenje tužbe iz članka 11. Direktive 85/374 pravo na pristup sudu u situaciji u kojoj oštećenik pati od progresivne bolesti.
18.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o tumačenju u vezi s trogodišnjim rokom zastare za podnošenje tužbe iz članka 10. Direktive 85/374. Konkretno, pita se može li dan od kojeg taj rok teče u slučaju složene progresivne bolesti, poput one od koje pati osoba LF, biti dan stabilizacije predmetne bolesti.
19.
U tim je okolnostima Cour d’appel de Rouen (Žalbeni sud u Rouenu, Francuska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 13. Direktive [85/374], kako je protumačen u presudi od 25. travnja 2002. [González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (u daljnjem tekstu: presuda González Sánchez)], a u skladu s kojim se oštećenik može pozvati na sustave ugovorne ili izvanugovorne odgovornosti koji se temelje na drukčijim osnovama od sustava uvedenog Direktivom, tumačiti na način da osoba kojoj je prouzročena šteta neispravnim proizvodom može od proizvođača zatražiti naknadu štete na temelju općeg sustava subjektivne odgovornosti, pozivajući se osobito na činjenicu da je proizvod zadržan na tržištu, na povredu obveze dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom ili, općenito, na sigurnosni nedostatak proizvoda?
2.
Je li članak 11. Direktive [85/374], u skladu s kojim se prava oštećenika na temelju te direktive gase po isteku razdoblja od deset godina od dana kada je proizvod koji je prouzročio štetu stavljen na tržište, protivan odredbama članka 47. [Povelje] jer se njime osobu koja pati od progresivne bolesti prouzročene neispravnim proizvodom lišava njezina prava na pristup sudu?
3.
Može li se članak 10. Direktive [85/374], u kojem se kao početak trogodišnjeg roka zastare utvrđuje „da[n] kada je tužitelj saznao ili morao saznati za štetu”, tumačiti na način da taj rok počinje teći tek od dana na koji je saznao za ukupnu, konkretno od trenutka utvrđenja dana stabilizacije stanja koji je definiran kao trenutak od kojeg se stanje osobe koja je pretrpjela tjelesnu ozljedu više ne mijenja – tako da, u slučaju progresivne bolesti, rok zastare ne počinje teći – a ne od dana na koji se šteta povezana s neispravnim proizvodom nedvojbeno pojavila, neovisno o njezinu kasnijem razvoju?”
20.
Pisana očitovanja podnijeli su osoba LF, društvo Sanofi Pasteur, francuska, njemačka i nizozemska vlada, Europska komisija i Vijeće Europske unije. Te su stranke i zainteresirane osobe sudjelovale na raspravi održanoj 27. ožujka 2025. i usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Ocjena
A.
Prvo pitanje
21.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. Direktive 85/374, u vezi s presudom González Sánchez, tumačiti na način da osoba oštećena neispravnim proizvodom može od proizvođača zahtijevati naknadu pretrpljene štete na temelju općeg sustava subjektivne odgovornosti, pozivajući se osobito na činjenicu da je proizvod bio zadržan na tržištu, na povredu obveze dužne pažnje u pogledu rizika koje proizvod predstavlja ili, općenitije, na sigurnosni nedostatak tog proizvoda.
22.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev postavlja to pitanje kako bi utvrdio može li osoba LF, tužiteljica iz glavnog postupka, koja tvrdi da je pretrpjela štetu uzrokovanu cjepivom koje je na tržište stavilo društvo Sanofi Pasteur, pokrenuti postupak protiv tog društva na temelju subjektivne odgovornosti. Točnije, osoba LF je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdila da se krivnja sastoji od izostanka ikakve reakcije društva Sanofi Pasteura, unatoč tomu što je potonji bio obaviješten o učincima svojeg cjepiva koje sadržava aluminij. Sanofi Pasteur je tvrdio da se krivnja koju mu pripisuje osoba LF ne razlikuje od navodnog sigurnosnog nedostatka.
23.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Cour de cassation (Kasacijski sud) u više presuda (
8
) presudio da osoba koja je pretrpjela štetu zbog neispravnog proizvoda ima pravo podnijeti tužbu na temelju subjektivne odgovornosti proizvođača. Njegova se krivnja može sastojati od zadržavanja na tržištu proizvoda za koji proizvođač zna da je neispravan ili od povrede dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom.
24.
S obzirom na tu sudsku praksu, pitanje suda koji je uputio zahtjev treba shvatiti na način da se njime u biti želi utvrditi protivi li se Direktivi 85/374 to da oštećenik zahtijeva utvrđivanje odgovornosti proizvođača u slučaju kada navedenu krivnju predstavlja jedna od tih situacija opisanih u toj sudskoj praksi (
9
).
25.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja podsjetiti na prirodu i bitne značajke sustava odgovornosti uvedenog Direktivom 85/374 kao i na odnos između tog sustava i nacionalnih sustava ugovorne i izvanugovorne odgovornosti.
1. Objektivna odgovornost koja se temelji na neispravnosti proizvoda
26.
Člankom 1. Direktive 85/374, prema kojem je „[p]roizvođač […] odgovoran za štetu prouzročenu neispravnošću svojega proizvoda”, u vezi s njezinom prvom i drugom uvodnom izjavom, uspostavlja se načelo objektivne odgovornosti bez krivnje, odnosno objektivne odgovornosti, proizvođača za štetu prouzročenu neispravnošću njegovih proizvoda (
10
).
27.
Iz članka 4. Direktive 85/374 proizlazi da oštećenik, kako bi ostvario naknadu štete, mora dokazati štetu, neispravnost i uzročnu vezu između neispravnosti i štete. Ta tri uvjeta dovoljna su za utvrđivanje odgovornosti.
28.
Suprotno tomu, proizvođačeva krivnja nije relevantna. Sustav odgovornosti za proizvod je objektivna te se temelji na njegovoj neispravnosti. Drugim riječima, kao što to proizlazi iz pravne teorije, odgovornost se temelji na „neispravnosti”, a ne na „krivnji” (
11
).
29.
Neispravnost se utvrđuje na temelju objektivnih razloga. U skladu s člankom 6. Direktive 85/374 proizvod je neispravan kad ne pruža sigurnost koju osoba ima pravo očekivati, s obzirom na sve okolnosti, uključujući predstavljanje proizvoda, uporabu proizvoda, tj. način na koji bi bilo razumno očekivati da bi se proizvod mogao koristiti i vrijeme kada je proizvod stavljen na tržište. Usto, u skladu s uvodnom izjavom 6. te direktive, tu ocjenu treba provesti s obzirom na razumna očekivanja šire javnosti (
12
).
30.
Kad je riječ o farmaceutskim proizvodima, uključujući cjepiva, s obzirom na njihove funkcije i namjenu povezane sa zdravljem ljudi te posebne zahtjeve skupine korisnika kojoj je proizvod namijenjen, odnosno pacijenata, sigurnosni zahtjevi za te proizvode koje ti pacijenti mogu s pravom očekivati osobito su visoki (
13
).
31.
Isključenje subjektivnih razloga koji se odnose na neispravnost proizvoda također proizlazi iz obrana kojima se proizvođač može koristiti kako bi se oslobodio odgovornosti, utvrđenih u članku 7. Direktive 85/374. Konkretno, nijedna od tih obrana ne dopušta primjenu „subjektivnog” kriterija koji se temelji na tome što je proizvođač znao ili morao znati o proizvodu. Sud je to potvrdio u vezi s onim što se obično naziva „obrana na temelju rizika od naknadnog razvoja”, koja je predviđena člankom 7. točkom (e) te direktive. Ta obrana omogućava proizvođaču da se oslobodi objektivne odgovornosti ako dokaže da „stupanj znanstvenog i tehničkog znanja u vrijeme stavljanja proizvoda na tržište nije bio takav da se moglo otkriti postojanje neispravnosti”. Sud je utvrdio da se predmetnom obranom ne uzimaju u obzir „saznanja s kojima je dotični proizvođač, stvarno ili subjektivno, bio ili mogao biti upoznat” (
14
).
32.
Stoga razmatranja koja se odnose na to što je proizvođač stvarno znao ili morao znati te je li bio u mogućnosti ili morao biti u mogućnosti spriječiti neispravnost, ne ulaze u područje odgovornosti za proizvode koja se temelji na Direktivi 85/374 (
15
). Na tim se razmatranjima stoga može temeljiti subjektivna odgovornost u okviru nacionalnog prava. To me dovodi do odnosa između sustava odgovornosti za proizvode na temelju Direktive 85/374 i općih nacionalnih sustava odgovornosti.
2. Odnos između sustava objektivne odgovornosti na temelju Direktive 85/374 i nacionalnih sustava odgovornosti
33.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, Direktivom 85/374 se „nastoji postići potpuna usklađenost zakona i drugih propisa država članica u pitanjima koja se njome uređuju” (
16
).
34.
Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 18. Direktive 85/374, ta direktiva nema namjenu u cijelosti uskladiti područje odgovornosti za neispravne proizvode izvan pitanja koja uređuje (
17
).
35.
U članku 13. Direktive 85/374 utvrđuje se osnovno pravilo kojim se uređuje odnos između sustava objektivne odgovornosti uvedenog direktivom i nacionalnih sustava odgovornosti: ta direktiva „nema utjecaja ni na koja prava koja bi oštećena osoba mogla imati u skladu sa zakonskim propisima o ugovornoj ili drugoj odgovornosti ili posebnim sustavom odgovornosti koji je postojao u trenutku kada je [ta] direktiva priopćena”.
36.
U presudi González Sánchez Sud je presudio da se članak 13. Direktive 85/374 ne može tumačiti na način da se njime državama članicama ostavlja mogućnost zadržavanja općeg sustava odgovornosti za proizvode koji se razlikuje od onog predviđenog tom direktivom (
18
).
37.
Stoga, upućivanje u članku 13. Direktive 85/374 na prava na koja se oštećenik može pozvati na temelju ugovorne ili izvanugovorne odgovornosti treba tumačiti na način da sustav uspostavljen tom direktivom „ne isključuje mogućnost primjene drugih sustava ugovorne ili izvanugovorne odgovornosti koji počivaju na različitim osnovama, kao što su krivnja ili jamstvo za skrivene nedostatke” (
19
).
38.
Iako je jasno da sustav objektivne odgovornosti uspostavljen Direktivom 85/374 postoji usporedno s nacionalnim sustavima subjektivne odgovornosti, treba ispitati može li se krivnja odnositi na neispravnost proizvoda.
3. Može li se krivnja odnositi na neispravnost proizvoda?
39.
Kao što je već navedeno, sustav odgovornosti predviđen Direktivom 85/374 nije povezan ni s kakvim zahtjevom postojanja krivnje proizvođača u vezi s neispravnim proizvodom (
20
). U slučaju postojanja krivnje u vezi s neispravnim proizvodom, odgovornost je drukčije prirode od one utvrđene Direktivom. Stoga ta direktiva ne sprječava državu članicu da predvidi da se proizvođača može smatrati odgovornim za skrivljeno postupanje u vezi s neispravnim proizvodom. Takvo postupanje može činiti zadržavanje na tržištu proizvoda čije je neispravnosti proizvođač svjestan ili povreda obveze dužne pažnje i poduzimanja preventivnih mjera povećanjem ulaganja u testiranje i istraživanje rizika povezanih s proizvodom o kojima je bio obaviješten.
40.
Priznavanje subjektivne odgovornosti u takvim situacijama nije u suprotnosti sa sustavom odgovornosti predviđenim Direktivom 85/374. To je zato što postupanje koje dovodi do subjektivne odgovornosti u predmetnim situacijama, iako se nužno odnosi na neispravnost i sigurnost proizvoda, ne ovisi isključivo o neispravnosti proizvoda. Dokaz određenog proizvođačeva protupravnog postupanja jest ono što prirodu tog općeg sustava odgovornosti razlikuje od prirode objektivne odgovornosti koja je uspostavljena Direktivom 85/374.
41.
Valja istaknuti da se proizvođačeva povreda obveze dužne pažnje unatoč tome što je bio obaviješten o mogućim rizicima od štete povezanima s proizvodom također razlikuje od situacije o kojoj je Sud odlučio u presudi Komisija/Francuska (
21
). Prema toj presudi, Francuska Republika je povrijedila obveze koje ima na temelju Direktive 85/374 zbog, među ostalim, nepravilnog prenošenja članka 7. Direktive 85/374. Konkretno, francuskim pravom bilo je predviđeno da se proizvođač ne može osloniti na, među ostalim, obranu na temelju rizika od naknadnog razvoja, osim ako može dokazati da je poduzeo odgovarajuće mjere kako bi izbjegao posljedice neispravnog proizvoda (takozvana obveza „praćenja” proizvoda (
22
)). Sud je utvrdio da, iako su države članice ovlaštene na temelju članka 15. Direktive 85/374 u cijelosti ukloniti razlog za oslobođenje od odgovornosti predviđen člankom 7. točkom (e) te direktive, one nisu ovlaštene mijenjati uvjete za primjenu tog oslobođenja (
23
).
42.
Uvođenje opće obveze praćenja proizvoda kao uvjeta za to da se proizvođač pozove na obranu na temelju rizika od naknadnog razvoja, koja je bila predmet presude Komisija/Francuska (
24
), pitanje je različito od onoga koje se postavlja u ovom slučaju. Sud koji je uputio zahtjev opisuje situaciju u kojoj proizvođač, iako je bio upozoren na moguće rizike koji su posljedica neispravnosti proizvoda, nije postupio s dužnom pažnjom i nije poduzeo odgovarajuće mjere kako bi izbjegao štetne posljedice neispravnog proizvoda. Stoga odgovornost nije povezana isključivo s neispravnošću proizvoda, nego i s krivnjom koja se pripisuje proizvođaču.
43.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 13. Direktive 85/374, u vezi s presudom González Sánchez, treba tumačiti na način da osoba oštećena neispravnim proizvodom može od proizvođača zahtijevati naknadu pretrpljene štete na temelju nacionalnog općeg sustava subjektivne odgovornosti, pod uvjetom da se takav sustav ne temelji isključivo na neispravnosti proizvoda. Krivnja se može sastojati, među ostalim, od zadržavanja proizvoda na tržištu unatoč tome što je proizvođač znao za njegovu neispravnost ili od povrede obveze dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom unatoč tome što je proizvođač o tim rizicima bio obaviješten.
B.
Drugo pitanje
44.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 11. Direktive 85/374, u skladu s kojim se prava oštećenika na temelju te direktive gase po isteku razdoblja od deset godina od dana kada je proizvod koji je prouzročio štetu stavljen na tržište, pravu na pristup sudu zajamčenom člankom 47. Povelje, jer se njime osobu koja pati od progresivne bolesti prouzročene neispravnim proizvodom lišava njezina prava na pristup sudu.
45.
Člankom 11. Direktive 85/374 provodi se potpuno usklađivanje pravila kojima se ograničavaju prava dodijeljena oštećeniku na temelju te direktive. (
25
) Njime se uspostavlja jedinstveni desetogodišnji rok protekom kojeg se ta prava gase (u daljnjem tekstu: prekluzivni rok) te se proizvođač oslobađa odgovornosti na temelju sustava uvedenog tom direktivom. U njemu se utvrđuje da taj rok mora teći od dana kada je proizvođač stavio na tržište proizvod koji je prouzročio štetu. U njemu se pojašnjava da je jedini razlog za prekid tog roka pokretanje postupka protiv proizvođača (
26
).
46.
U presudi Aventis Pasteur Sud je naglasio da je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 10. Direktive 85/374, zakonodavac Unije namjeravao da usklađivanje pravila o zastari koje se želi postići tom direktivom u interesu i oštećenika i proizvođača (
27
).
47.
Usklađivanje pravila o zastari pridonosi, s jedne strane, općem cilju izraženom u prvoj uvodnoj izjavi preambule Direktive 85/374, a to je uklanjanje razlika između nacionalnih pravâ koje bi mogle dovesti do razlika u razini zaštite potrošača unutar Unije (
28
).
48.
Kao drugo, u skladu s uvodnom izjavom 11. Direktive 85/374, usklađivanje ima za cilj da se na razini Unije ograniči odgovornost proizvođača na razumno razdoblje, s obzirom na to da proizvodi zastarijevaju, da se povise sigurnosni standardi te da znanost i tehnologija stalno napreduju (
29
).
49.
Osim toga, Sud je istaknuo da volja zakonodavca Unije da vremenski ograniči objektivnu odgovornost uvedenu Direktivom 85/374 također ima za cilj uzeti u obzir činjenicu da ta odgovornost proizvođaču predstavlja teži teret od onog koji snosi na temelju tradicionalnog sustava, kako se ne bi ograničio tehnički napredak i kako bi se očuvala mogućnost osiguranja od rizika povezanih s tom posebnom odgovornošću (
30
).
50.
Stoga je cilj članka 11. Direktive 85/374 proizvođaču pružiti pravnu sigurnost u pogledu točnog dana na koji će on biti oslobođen od odgovornosti na temelju te direktive (
31
).
51.
U okolnostima ovog predmeta dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na usklađenost članka 11. Direktive 85/374 s člankom 47. Povelje u dijelu u kojem se prekluzivni rok iz tog članka primjenjuje na oštećenike koji pate od progresivne bolesti.
52.
Direktiva 85/374 ne sadržava nikakvu definiciju onoga što čini „progresivnu bolest”. U članku 9. točki (a) „šteta” je definirana kao šteta nastala smrću ili tjelesnim ozljedama. Iz presude Veedfald proizlazi da je na nacionalnim zakonodavcima da utvrde točan sadržaj tih vrsta štete, pod uvjetom da je osobama kojima je šteta prouzročena neispravnim proizvodom osigurana mogućnost ostvarivanja odgovarajuće naknade štete (
32
).
53.
S obzirom na široku definiciju pojma „šteta”, taj pojam može obuhvaćati progresivnu bolest u smislu zdravstvenog problema koji se postupno razvija tijekom duljeg razdoblja.
54.
Kako bi se riješilo pitanje usklađenosti članka 11. Direktive 85/374 s člankom 47. Povelje, najprije valja utvrditi povređuje li se rokom u kojem je moguće podnijeti tužbu pravo zajamčeno pravom Unije.
55.
Nizozemska vlada, Komisija i Vijeće u svojim pisanim očitovanjima tvrde da određivanje desetogodišnjeg prekluzivnog roka ne predstavlja ograničenje prava zajamčenog pravom Unije. To je tako jer se u trenutku isteka tog roka oštećenikovo pravo na naknadu štete gasi. Budući da ne postoji pravo, žrtva se više ne može pozivati na prava i slobode zajamčene pravom Unije te stoga ne može biti riječ o povredi članka 47. Povelje. Prema tom shvaćanju, prekluzivni rok treba shvatiti kao obično vremensko ograničenje prava koja oštećenici imaju na temelju Direktive 85/374 nakon čijeg se isteka Povelja ne primjenjuje.
56.
Ne mogu se složiti s tim pristupom u tumačenju članka 47. Povelje.
57.
Članak 51. stavak 1. Povelje potvrđuje ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Europske unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije (
33
).
58.
U skladu s člankom 47. stavkom 1. Povelje, svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Europske unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom.
59.
Iz ustaljene sudske prakse Suda također je jasno da se na pravo na djelotvoran pravni lijek moguće pozvati na temelju samog članka 47. Povelje, a da njegov sadržaj ne mora biti pojašnjen drugim odredbama prava Unije ili odredbama nacionalnog prava država članica. Priznanje tog prava u određenom slučaju pretpostavlja, kao što to proizlazi iz članka 47. prvog stavka Povelje, da se osoba koja se na njega poziva koristi pravima ili slobodama zajamčenima pravom Unije (
34
).
60.
Situacija osobe koja je oštećena neispravnim proizvodom i koja od proizvođača zahtijeva naknadu štete na temelju objektivne odgovornosti uspostavljene Direktivom 85/374, očito je obuhvaćena područjem primjene prava Unije. Pozivanjem na pravo na naknadu štete na temelju te direktive, oštećenik se poziva na pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje.
61.
Činjenica da je u članku 11. Direktive 85/374 utvrđen prekluzivni rok protekom kojeg se pravo na naknadu štete gasi ne znači da potonja odredba može izbjeći svaki nadzor njezine usklađenosti s člankom 47. Povelje. Naime, prestanak materijalnog prava samo je posljedica primjene prekluzivnog roka predviđenog tom direktivom. Nadzor valjanosti članka 11. Direktive 85/374 s obzirom na članak 47. Povelje trebao bi biti usredotočen na samu činjenicu da je utvrđen prekluzivni rok i na njegove značajke, uključujući njegovo trajanje, trenutak od kojeg počinje teći i događaje koji mogu dovesti do zastoja ili prekida tog roka.
62.
Kada to ne bi bio slučaj, svako bi vremensko ograničenje za pokretanje postupka radi ostvarivanja prava Unije predviđenih njezinim sekundarnim pravom (ili koje su predvidjele države članice kada djeluju u području prava Unije), u obliku roka nakon čijeg se isteka prava gase, moglo izbjeći nadzor valjanosti s obzirom na primarno pravo, ovisno o tome je li relevantni prekluzivni rok protekao (
35
).
63.
Takvo bi rješenje bilo u suprotnosti s načelom vladavine prava, prema kojem ni države članice ni institucije Europske unije nisu izuzete od nadzora usklađenosti njihovih akata s Ugovorima (
36
).
64.
Stoga treba smatrati da određivanje prekluzivnog roka za podnošenje tužbe u članku 11. Direktive 85/374 dovodi do ograničenja prava oštećenika na djelotvoran pravni lijek. Nadalje, treba ispitati je li se takvo ograničenje moguće opravdati.
65.
Sud je već presudio da načelo djelotvorne sudske zaštite utvrđeno u tom članku 47. Povelje, sadržava različite elemente, među kojima je i pravo na pristup sudovima (
37
).
66.
Člankom 47. Povelje osigurava se u pravu Unije zaštita dodijeljena člankom 6. stavkom 1. Europske konvencije o ljudskim pravima (u daljnjem tekstu: EKLJP) (
38
).
67.
U skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, u onoj mjeri u kojoj Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz te konvencije, iako ta odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu. Stoga Sud prilikom tumačenja članka 47. Povelje mora uzeti u obzir odgovarajuća prava zajamčena člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava, kao minimalnu razinu zaštite (
39
).
68.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da pravo na pristup sudu nije apsolutno pravo i da stoga može sadržavati proporcionalna ograničenja, kojima se ostvaruje legitimni cilj i koja ne ugrožavaju samu bit tog prava (
40
). Kao što proizlazi iz članka 52. stavka 1. Povelje, njime se dopuštaju ograničenja pri ostvarivanju tih prava samo ako su ograničenja predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava te ako su, uz poštovanje načela proporcionalnosti, nužna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Europska unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (
41
).
69.
Kao prvo, kad je riječ o zahtjevu da svako ograničenje ostvarivanja temeljnih prava mora biti predviđeno zakonom, članak 11. Direktive 85/374 izričito predviđa pravilo o prekluzivnom roku. Stoga je načelo zakonitosti poštovano.
70.
Kao drugo, kad je riječ o poštovanju biti prava na pristup sudu, Sud je presudio da bit prava na djelotvoran pravni lijek, propisanog člankom 47. Povelje, uključuje, među ostalim, mogućnost da osoba koja je nositelj tog prava pristupi sudu nadležnom za osiguranje poštovanja prava koja joj jamči pravo Unije i, u tu svrhu, za ispitivanje svih pravnih i činjeničnih pitanja relevantnih za rješavanje spora koji se pred njim vodi (
42
).
71.
U tom pogledu valja istaknuti da iz članka 11. Direktive 85/374 proizlazi da su prava koja se gase protekom desetogodišnjeg prekluzivnog roka samo ona koja su dodijeljena Direktivom 85/374. Članak 11. te direktive, u vezi s njezinim člankom 13. (
43
), ne sprječava oštećenika da pokrene postupak na temelju pravila nacionalnog prava o ugovornoj ili izvanugovornoj odgovornosti ako se relevantni nacionalni sustav odgovornosti na koji se ta osoba poziva razlikuje od onog uvedenog tom direktivom (
44
).
72.
Nizozemska vlada, Komisija i Vijeće tvrde da članak 11. Direktive 85/374, s obzirom na komplementarnost prava i pravnih lijekova koji su oštećenicima na raspolaganju na temelju prava Unije i nacionalnog prava za ostvarivanje naknade štete, poštuje bit prava na pristup sudu. Konkretno, Komisija je na raspravi tvrdila da postoje brojni „slojevi odgovornosti” koje je moguće aktivirati te da, s obzirom na to, ne može biti riječ o povredi prava na pristup sudu.
73.
Problem koji vidim s tim stajalištem jest taj da ispitivanje odredbe prava Unije uvjetuje pravima i pravnim lijekovima koji bi mogli biti dostupni u nacionalnom pravu. Kao što je to prethodno navedeno, bit prava na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje uključuje, među ostalim elementima, mogućnost da osoba koja je nositelj tog prava pristupi sudu nadležnom za osiguranje poštovanja prava koja su joj zajamčena pravom Unije. U tom pogledu, kao što je to njemačka vlada navela na raspravi, ta je mogućnost neovisna o pravima koja osobi jamči nacionalno pravo o izvanugovornoj odgovornosti. Osim toga, uzimajući u obzir potpuno usklađivanje provedeno Direktivom 85/374, pravo na naknadu štete u okviru sustava odgovornosti za proizvode uvedenog tom direktivom gasi se nakon isteka desetogodišnjeg prekluzivnog roka za svakog oštećenika. Ako države članice predviđaju pravo na naknadu štete nakon isteka tog roka, to pravo ne može imati isti temelj kao ono utvrđeno tom direktivom. Dotične osobe više se ne mogu koristiti sustavom objektivne odgovornosti za neispravni proizvod, osobito pravilima o teretu dokazivanja.
74.
Prema tome, pitanje poštuje li prekluzivni rok predviđen člankom 11. Direktive 85/374 bit prava na pristup sudu kako bi se poštovalo pravo na naknadu štete zajamčeno tom direktivom ne može ovisiti o eventualnom postojanju drugih prava i pravnih lijekova koji se temelje na osnovi različitoj od one predviđene tom direktivom.
75.
U svakom slučaju, države članice nisu dužne predvidjeti dulji prekluzivni rok u okviru svojeg općeg sustava odgovornosti koji bi oštećenicima omogućio da podnesu tužbe na osnovi različitoj od one predviđene Direktivom 85/374.
76.
Stoga se ne može tvrditi da bit prava na pristup sudu nije ugrožena zbog supostojanja prava i pravnih lijekova koji se temelje na različitoj pravnoj osnovi.
77.
Priroda prekluzivnog roka iz članka 11. Direktive 85/374 jest takva da je riječ o „apsolutnom roku” (
45
). Jedina okolnost koja može spriječiti gašenje prava jest da je oštećenik u međuvremenu pokrenuo postupak protiv proizvođača. Primjena prekluzivnog roka je bezuvjetna (
46
), u smislu da se sustavno primjenjuje na sve oštećenike, bez iznimke i ikakve pojedinačne ocjene prirode pretrpljene štete i mogućnosti žrtava da procijene pretrpljenu štetu.
78.
Europski sud za ljudska prava ispitao je usklađenost bezuvjetnih prekluzivnih rokova s pravom na pošteno suđenje u presudi Howald Moor i drugi protiv Švicarske (
47
). Žrtve u tom predmetu patile su od latentne bolesti povezane s izlaganjem azbestu, koja se pojavila nakon isteka desetogodišnjeg roka zastare predviđenog nacionalnim pravom. Budući da razdoblje latencije bolesti uzrokovanih azbestom traje nekoliko desetljeća, Europski sud za ljudska prava presudio je da fiksni desetogodišnji rok zastare koji počinje teći na dan kada je dotična osoba izložena azbestnoj prašini beziznimno bi istekao (
48
). Kada je znanstveno dokazano da osoba ne može znati boluje li od određene bolesti, takvu okolnost treba uzeti u obzir prilikom izračuna roka zastare (
49
). S obzirom na iznimne okolnosti tog predmeta, Europski sud za ljudska prava presudio je da je primjena relevantnog roka zastare ograničila pristup sudu do te mjere da je povrijeđena sama bit prava tužiteljâ (
50
).
79.
Pitanje usklađenosti bezuvjetnih prekluzivnih rokova s pravom na pristup sudu postavljeno je u pogledu osoba koje pate od progresivne bolesti koja se pripisuje primjeni cjepiva u predmetu Sanofi Pasteur protiv Francuske pred Europskim sudom za ljudska prava (
51
). Nacionalni (francuski) sudovi u biti su smatrali da rok zastare za podnošenje žrtvine tužbe u biti počinje teći od trenutka stabilizacije štete. Farmaceutsko društvo tvrdilo je da način utvrđivanja trenutka od kojeg zastare teče krši načelo pravne sigurnosti iz članka 6. stavka 1. EKLJP‑a i njegovo pravo na mirno uživanje svojeg vlasništva, kako je zajamčeno člankom 1. Protokola br. 1 uz tu konvenciju.
80.
Europski sud za ljudska prava priznaje da postoji razlika između žrtava latentne bolesti u predmetu Howald Moor i dr. protiv Švicarske te osoba koje boluju od progresivne bolesti u predmetu Sanofi Pasteur protiv Francuske. Dok su prvonavedene osobe saznale za svoju bolest tek nakon isteka rokova za podnošenje tužbe, tražbina naknade štete drugonavedenih žrtava u trenutku dijagnoze bolesti nije bila zastarjela (
52
). Međutim, ta razlika nije bila odlučujuća za drukčiju ocjenu prava na pristup sudu žrtava progresivne bolesti od strane Europskog suda za ljudska prava.
81.
Naime, Europski sud za ljudska prava presudio je da je pravo na sud sporno kada za tužbu za naknadu štete koju je podnijela osoba čiji je fizički integritet bio povrijeđen zastara nastupi prije nego što je ta osoba stvarno mogla procijeniti svoju štetu (
53
). Smatrao je da, s obzirom na razvojnu prirodu bolesti žrtve i nepostojanje njezine stabilizacije, žrtva nije mogla „u potpunosti procijeniti svoju štetu” te stoga, prije te stabilizacije, ni pokrenuti postupak protiv društva koje je proizvelo cjepivo kako bi ostvarila potpunu naknadu štete (
54
).
82.
Iz te sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da primjena prekluzivnog roka na žrtve progresivne bolesti može povrijediti pravo na pristup sudu ako žrtva izgubi pravo na podnošenje tužbe za naknadu štete prije nego što je mogla procijeniti puni opseg svoje štete.
83.
U skladu s tim rasuđivanjem, čini se da bezuvjetna primjena prekluzivnog roka iz članka 11. Direktive 85/374 na sve oštećenike, a osobito na osobe koje pate od progresivne bolesti koje, prema medicinskim podacima, ne mogu znati puni opseg svoje štete, može ugroziti samu bit njihova prava na pristup sudu zajamčenog člankom 47. Povelje.
84.
Međutim, Nizozemska vlada je tvrdila da članak 11. Direktive 85/374 ne utječe na bit prava na pristup sudu oštećenika koji boluju od progresivne bolesti. To je zato što je jasno da šteta postoji, čak i ako se opseg štete može povećati. Osoba koja pati od progresivne bolesti, za razliku od osobe koja pati od latentne bolesti, stoga može podnijeti tužbu za naknadu štete prije isteka prekluzivnog roka.
85.
Njemačka vlada također podupire to stajalište i smatra da je na državama članicama da dopuste oštećenicima podnošenje tužbe prije nastupanja prekluzije. U svojim pisanim očitovanjima na raspravi opširno je objasnila da žrtva na temelju njemačkog zakonodavstva može podnijeti deklaratornu tužbu Festellungsklagge) (
55
). Svrha te deklaratorne tužbe je da se utvrdi odgovornost proizvođača za naknadu štete, iako se šteta mijenja i njezin iznos još nije mjerljiv. Osim toga, njome se prekida desetogodišnji prekluzivni rok iz članka 11. Direktive 85/374.
86.
Stoga bi se moglo tvrditi da je na nacionalnom postupovnom pravu da riješi situaciju oštećenika koji pati od progresivne bolesti i predvidi odgovarajuće mehanizme kako bi se spriječilo da oštećenici više ne mogu podnijeti tužbu zbog nastupanja prekluzije. U skladu s tim pristupom, ako situacija tih osoba nije uzeta u obzir, tada pravo na pristup sudu ne bi bilo povrijeđeno člankom 11. Direktive 85/374, nego nacionalnim postupovnim pravom.
87.
Međutim, taj pristup ne može proći na testu nadzora. S jedne strane, teško ga je pomiriti s potpunim usklađivanjem prekluzivnog roka koje je provedeno tom odredbom i može dovesti do fragmentacije zaštite prava na pristup sudu žrtava progresivne bolesti. U tom pogledu valja podsjetiti na to da, za razliku od roka zastare iz članka 10. stavka 2. Direktive 85/374, koji ne utječe na zakone država članica kojima se uređuje zastoj odnosno prekid, prekluzivni rok iz članka 11. te direktive ne upućuje na takve zakone. Komisija je u odgovoru na pitanje koje joj je Sud na raspravi postavio u pogledu obilježja tog roka tvrdila da nacionalni postupovni mehanizmi koji bi se mogli primijeniti kako bi riješili situaciju progresivne bolesti ne smiju ugroziti potpuno usklađivanje koje je provedeno tim prekluzivnim rokom.
88.
Kao drugo, pristup koji se temelji na tomu da se to pitanje prepusti nacionalnoj postupovnoj autonomiji ne može riješiti problem opasnosti od toga da će određivanje bezuvjetnog prekluzivnog roka u pravu Unije rezultirati neuspješnim tužbenim zahtjevima. Ako su oštećenici primorani podnijeti tužbu preuranjeno, prije nego što mogu procijeniti svoju bolest, izlažu se riziku od toga da neće imati pristup svim informacijama (
56
). Zastupnik osobe LF na raspravi je tvrdio da će oštećenik bez takvih informacija dobiti nepovoljno vještačenje. Time je predodređeno da će tužba rezultirati nepotpunom naknadom štete ili, još i gore, nikakvom naknadom štete. Takav bi ishod bio protivan članku 47. Povelje, kojim se osobi koja je nositelj prava jamči mogućnost da pripremi i podnese djelotvoran pravni lijek. Prema riječima iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava, pravo na pristup sudu mora biti „ostvarivo i djelotvorno”, a ne „teoretsko ili iluzorno” (
57
).
89.
Zbog tih razloga smatram da bezuvjetna primjena desetogodišnjeg prekulzivnog roka predviđenog člankom 11. Direktive 85/374 na sve oštećenike, bez uzimanja u obzir posebnih okolnosti osoba koje pate od progresivne bolesti čija bolest nije stabilizirana prije isteka tog roka, ne poštuje bitan sadržaj prava na pristup sudu zajamčenog člankom 47. Povelje.
90.
Kao treće, u slučaju da se Sud ne složi s mojom analizom biti prava na pristup sudu, valja provjeriti poštuje li se prekluzivnim rokom iz članka 11. Direktive 85/374, u dijelu u kojem se primjenjuje na oštećenike koji pate od progresivne bolesti, načelo proporcionalnosti.
91.
Načelo proporcionalnosti zahtijeva da ograničenja prava i sloboda utvrđenih Poveljom, koja osobito mogu biti nametnuta aktima prava Unije, ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarivanje legitimnih ciljeva ili potrebe zaštite prava i sloboda drugih. Kada je moguć izbor između više prikladnih mjera, treba odabrati onu najmanje ograničavajuću. Usto, cilj u općem interesu ne može se ostvarivati bez uzimanja u obzir činjenice da ga se mora pomiriti s temeljnim pravima na koje utječe mjera, tako da se cilj u općem interesu pravilno odvagne s pravima o kojima je riječ kako bi se osiguralo da nepovoljnosti uzrokovane tom mjerom nisu neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi ostvariti (
58
).
92.
Kad je riječ o tome je li desetogodišnji prekluzivni rok u skladu s ciljem u općem interesu, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, određivanje razumnih prekluzivnih rokova za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti u skladu s pravom Unije (
59
). Cilj članka 11. upravo je osigurati proizvođaču pravnu sigurnost u okviru sustava objektivne odgovornosti uspostavljenog tom direktivom (
60
).
93.
Europski sud za ljudska prava također je više puta priznao da zakonski rokovi zastare, koji su jedno od legitimnih ograničenja prava na pristup sudu, služe važnim ciljevima, odnosno osiguranju pravne sigurnosti i konačnosti, zaštiti potencijalnih tuženika od zastarjelih tužbi kojima bi se moglo biti teško suprotstaviti i sprječavanju svake nepravde do koje bi moglo doći ako bi se od sudova tražilo da odlučuju o događajima koji su se dogodili u davnoj prošlosti na temelju dokaza koji bi zbog proteka vremena mogli biti nepouzdani i nepotpuni (
61
).
94.
Osim toga, Europski sud za ljudska prava je naglasio da je načelo pravne sigurnosti jedan od temeljnih aspekata vladavine prava (
62
).
95.
Pravna sigurnost i dobro sudovanje stoga su ciljevi u općem interesu koje priznaje Unija u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, koji opravdavaju ograničenje pri ostvarivanju prava zajamčenih njezinim člankom 47. Povelje.
96.
Kad je riječ o tome prekoračuju li se predmetnim desetogodišnjim prekluzivnim rokom granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje tih ciljeva, valja istaknuti da su pravila o objektivnoj odgovornosti predviđena Direktivom 85/374 rezultat složenog odvagivanja različitih interesa. (
63
) Iz prethodno navedene sudske prakse (
64
) proizlazi da pravila o zastari osiguravaju pravnu sigurnost i uzimaju u obzir činjenicu da objektivna odgovornost za proizvođače predstavlja teži teret od odgovornosti na temelju općeg nacionalnog sustava, teret koji također dovodi do nužnosti ugovaranja osiguranja od rizika povezanih s tom posebnom odgovornošću (
65
).
97.
S obzirom na široku marginu prosudbe kojom zakonodavac Unije raspolaže pri odvagivanju različitih uključenih interesa, desetogodišnji prekluzivni rok koji teče od stavljanja neispravnog proizvoda na tržište čini se „općenito” i „u velikoj većini slučajeva”, kao što je to Komisija navela u svojim pisanim očitovanjima, dovoljno dug da žrtvama omogući da protiv proizvođača pokrenu postupak.
98.
Međutim, kao što je to spretno rečeno u pravnoj teoriji, nijednim „jedinstvenim” prekluzivnim rokom ne mogu se pravilno uravnotežiti interesi žrtava tjelesne ozljede i proizvođača. (
66
) Iako se, sagledan apstraktno, desetogodišnji prekluzivni rok čini dovoljno dugim za oštećenike, čini se da nije skrojen za određene iznimne slučajeve tjelesnih ozljeda u kojima ozljeda ne nastupa odmah ili u kratkom roku nakon štetnog događaja, nego je progresivna. Naime, neuzimanjem u obzir te posebne situacije zanemarila bi se činjenica da gašenje prava oštećenikâ nije posljedica njihova nedjelovanja, nego njihove nesreće da boluju od progresivne bolesti.
99.
Komisija je u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi u biti tvrdila da osobe koje boluju od progresivne bolesti mogu podnijeti tužbu unutar prekluzivnog roka kada znaju za neke simptome i mogu ostvariti nekakvu naknadu (određenu odštetu). Ta će naknada nužno biti djelomična ako se u trenutku podnošenja tužbe učinci neispravnog proizvoda ne mogu u potpunosti utvrditi. Osim toga, Komisija je navela da, ako je to predviđeno pravilima nacionalnog prava, oštećenik može zahtijevati prekid postupka sve dok šteta ne bude u potpunosti poznata, kako bi mu se omogućilo da dopuni svoj prvotni zahtjev i dobije potpunu naknadu štete.
100.
Zbog prethodno navedenih razloga (
67
), iz perspektive prava oštećenika na podnošenje djelotvornog pravnog sredstva mogućnost dobivanja djelomične naknade štete nije zadovoljavajuća. Usto, činjenica da bi nacionalno postupovno pravo moglo predviđati mogućnost prekida postupka dok se ne sazna puni opseg štete, osim što je hipotetska, mogla bi, ovisno o točnim odredbama nacionalnog prava, ne biti u skladu s potpunim usklađivanjem prekluzivnog roka provedenim Direktivom 85/374.
101.
Potrebu za rješavanjem neproporcionalnih rezultata primjene apsolutnog prekluzivnog roka na određene kategorije štete potvrđuju izmjene uvedene Direktivom (EU) 2024/2853 (
68
). Člankom 17. stavkom 2. te direktive uvedena je odredba o odstupanju u pogledu oštećenika koji zbog latentnosti tjelesne ozljede nisu mogli pokrenuti postupak u desetogodišnjem prekluzivnom roku. Za te oštećenike prekluzivan rok produljen je na 25 godina. Iz uvodne izjave 57. te direktive proizlazi da je zakonodavac Unije produljio prekluzivni rok „[k]ako bi se izbjeglo neopravdano ograničavanje mogućnosti naknade štete prouzročene neispravnim proizvodom […] u slučajevima u kojima se, prema medicinskim dokazima, simptomi tjelesne ozljede pojavljuju sporo”.
102.
Iako Direktiva 2024/2853 nije primjenjiva na predmet u glavnom postupku (
69
), razlozi na kojima se temelji izmjena prekluzivnog roka pokazuju da neuzimanje u obzir specifičnosti posebnih kategorija štete može utjecati na pravo na pristup sudu dotičnih oštećenika.
103.
Zbog tih razloga smatram da primjena desetogodišnjeg prekluzivnog roka iz članka 11. Direktive 85/374 neproporcionalno utječe na pravo na pristup sudu oštećenika koji pate od progresivne bolesti koji, zbog razvojne prirode svoje bolesti, ne mogu u potpunosti ocijeniti svoje stanje i stoga u tom roku nisu mogli pokrenuti postupak protiv proizvođača.
104.
Načini prilagodbe prekluzivnog roka u iznimnim slučajevima oštećenika koji pate od progresivne bolesti i odvagivanje svih uključenih interesa pitanja su o kojima treba odlučiti zakonodavac Unije.
105.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 11. Direktive 85/374, u skladu s kojim se prava oštećenika na temelju te direktive gase po isteku desetogodišnjeg razdoblja od dana kada je proizvod koji je prouzročio štetu stavljen na tržište, nije valjan s obzirom na članak 47. Povelje, u mjeri u kojoj njegova primjena dovodi do gašenja prava na naknadu štete oštećenika koji pate od progresivne bolesti – koji zbog progresivne prirode svoje bolesti ne mogu u potpunosti procijeniti štetu koja im je prouzročena te stoga u tom roku nisu mogli pokrenuti postupak protiv proizvođača – čime ih se lišava prava na pristup sudu.
C.
Treće pitanje
106.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. Direktive 85/374 tumačiti na način da u slučaju postupne bolesti trogodišnji rok zastare tražbine naknade štete počinje teći na dan kada je poznat cjelokupni opseg štete, konkretno s utvrđenjem dana stabilizacije, koji se definira kao trenutak od kojeg se stanje oštećenika više ne mijenja. Sud koji je uputio zahtjev također pita treba li, podredno, taj rok zastare shvatiti na način da teče od dana na koji se šteta nedvojbeno pojavila te je se može povezati s neispravnim proizvodom, neovisno o njezinu kasnijem razvoju.
107.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Cour de cassation (Kasacijski sud) uputio predmet u glavnom postupku sudu koji je uputio zahtjev jer je Cour d'appel de Caen (Žalbeni sud u Caenu) tužbu osobe LF proglasio nedopuštenom a da nije ispitao je li se njezino zdravstveno stanje stabiliziralo (
70
).
108.
Valja podsjetiti na to da članak 10. stavak 1. Direktive 85/374 kao početak trogodišnjeg roka zastare određuje dan na koji je tužitelj „saznao ili morao saznati za štetu, neispravnost i identitet proizvođača”. Pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi se na utvrđivanje trenutka u kojem je tužitelj koji je oštećenik koji pati od progresivne bolesti saznao za štetu.
109.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (
71
).
110.
Članak 10. stavak 1. Direktive 85/374 ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica kako bi se utvrdio početak tijeka roka zastare. U članku 10. stavku 2. upućuje se na nacionalna prava samo u pogledu uređenja zastoja ili prekida zastare, a ne u pogledu dies a quo. Usto, autonomno i ujednačeno tumačenje početka tijeka roka zastare, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 10., u skladu je s ciljem te direktive koji se sastoji u utvrđivanju ujednačenog roka zastare za podnošenje tužbe za naknadu štete.
111.
Kad je riječ o tekstu članka 10. stavka 1. Direktive 85/374, ta odredba početak tijeka roka zastare povezuje sa saznanjem (ili pretpostavljenim saznanjima) o šteti. Iz samog tog teksta nije moguće zaključiti treba li saznanje shvatiti na način da je do njega došlo tek na dan stabilizacije bolesti oštećenika ili na dan na koji je šteta nedvojbeno nastala, neovisno o njezinu budućem pogoršanju.
112.
Kad je riječ o kontekstu članka 10. stavka 1. Direktive 85/374, valja podsjetiti na to da, u skladu s njezinim člankom 4., oštećenik, kako bi ostvario naknadu štete, mora dokazati štetu, neispravnost i uzročnu vezu između neispravnosti i štete. Iz članka 9. točke (a) Direktive 85/374 jasno proizlazi da „šteta” uključuje štetu nastala smrću i tjelesnim ozljedama.
113.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da se osobama kojima je nanesena šteta neispravnim proizvodom mora osigurati potpuna i odgovarajuća naknada štete za vrste šteta navedene u prethodnoj točki (
72
).
114.
Dan na koji rok zastare, u skladu s člankom 10. stavkom 1., Direktive 85/374 počinje teći mora se utvrditi na način koji oštećeniku omogućuje da dokaže da su ispunjeni svi uvjeti za utvrđivanje odgovornosti proizvođača. Stoga, kao što je to u biti tvrdila Komisija, oštećenik mora dovoljno iscrpno poznavati okolnosti koje se odnose na sve te uvjete, što uključuje dovoljno iscrpno znanje o šteti. Dovoljno iscrpno znanje o šteti omogućuje oštećeniku da dobije potpunu i odgovarajuću naknadu štete.
115.
Općenito, poznavanje dana na koji je šteta nedvojbeno nastala može se smatrati prikladnim zahtjevom kako bi oštećenici mogli podnijeti tužbu. Kao što je to Komisija u biti istaknula na raspravi, postoje slučajevi tjelesnih ozljeda u kojima nije potrebno čekati konsolidaciju štete jer su ta šteta kao i, ovisno o slučaju, njezin budući razvoj, poznati u dovoljnoj mjeri. Međutim, u slučaju progresivne bolesti, oštećenik, ako nije došlo do stabilizacije stanja, ne može procijeniti prirodu pretrpljene štete. Dan stabilizacije utvrđuje se na temelju medicinskih dokaza; on ne ovisi o oštećenikovoj osobnoj procjeni (
73
). Stoga za te oštećenike rok zastare ne bi trebao početi teći prije dan stabilizacije, koji se shvaća kao dan na koji se njihovo zdravstveno stanje više ne mijenja.
116.
Alternativni dan koji je predložio sud koji je uputio zahtjev, odnosno dan na koji je šteta nedvojbeno nastala – ako se, u slučaju progresivne bolesti, shvati kao dan pojave prvih simptoma – mogao bi ozbiljno ugroziti oštećenikovu mogućnost da podnese djelotvornu tužbu za naknadu štete. Kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, u situaciji u kojoj šteta još nije dovoljno očita, oštećenika bi se moglo odvratiti od pokretanja skupog sudskog postupka, iako bi on u mjesecima ili godinama koje slijede bio u boljoj poziciji za određivanje opsega štete. Osim toga, ako oštećenik podnese tužbu dok je šteta još uvijek ograničena i dok se njegova bolest još razvija, on je u opasnosti od toga da ostvari djelomičnu naknade štete (
74
).
117.
Kad je riječ o cilju propisa kojeg je članak 10. Direktive 85/374 dio, iz uvodne izjave 9. te direktive proizlazi da zaštita potrošača zahtijeva naknadu štete za smrt i tjelesnu ozljedu. Oštećenik mora moći djelotvorno ostvarivati svoje pravo na potpunu i odgovarajuću naknadu pretrpljene štete.
118.
Njemačka vlada tvrdila je da trogodišnji rok zastare mora početi teći dana kada je šteta nastala i kada je oštećenik, uključujući osobu koja je trpi progresivnu štetu, saznao za nastanak štete. Slučaj progresivne štete riješen je u njemačkom zakonodavstvu, kao što je to već navedeno, mogućnošću podnošenja deklaratorne tužbe (
75
). Njemačka vlada tvrdila je da je to rješenje primjenjivo u slučaju naknadne štete koja se „uobičajeno” može očekivati. Međutim, u slučaju nepredvidljive „netipične” štete, novi rok zastare počinje teći od trenutka kada je tužitelj saznao za štetu.
119.
Komisija je u svojim pisanim očitovanjima tvrdila da nije isključeno da u određenim nacionalnim pravnim porecima oštećenici mogu zahtijevati prekid postupka dok šteta ne bude poznata u dovoljnoj mjeri. Međutim, Komisija je priznala da takva mogućnost ne postoji u svim državama članicama.
120.
Različiti pristupi koji mogu postojati u nacionalnim pravima pokazuju da, ovisno o nacionalnom postupovnom pravu, mogu postojati različiti stupnjevi zaštite kad je riječ o mogućnosti oštećenika da zahtijevaju naknadu štete, dok bi rok zastare trebao biti ujednačen. Usto, zahtijevanje od oštećenika da postupno povećava iznos naknade štete koji potražuje na ime dodatne štete prouzročene štetnim događajem moglo bi za oštećenika biti vrlo skupo i oduzeti mu mnogo vremena te može ugroziti punu učinkovitost prava na naknadu štete (
76
).
121.
Kako bi se osiguralo ujednačeno tumačenje dana na koji počinje teći rok zastare i učinkovitosti prava oštećenika koji pati od progresivne bolesti da zahtijeva naknadu štete, ne može se smatrati da taj rok počinje teći prije stabilizacije pretrpljene štete. Dan stabilizacije utvrđuje se na temelju medicinskih dokaza.
122.
U skladu s tim tumačenjem članka 10. stavak 1. Direktive 85/374, valja priznati da u slučaju progresivne bolesti trogodišnji rok zastare počinje teći tek od dana stabilizacije štete, čak i ako je šteta nastala ranije.
123.
To tumačenje članka 10. Direktive 85/374 treba sagledati s obzirom na moj odgovor na drugo pitanje razmotreno u ovom mišljenju. Naime, kako bi se s obzirom na osobe koje pate od progresivne bolesti očuvao koristan učinak članka 10., prekluzivni rok iz članka 11. treba odrediti na način da se uzme u obzir njihova posebna situacija i njihovo pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje.
124.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 10. stavak 1. Direktive 85/374 treba tumačiti na način da u slučaju progresivne bolesti trogodišnji rok zastare predviđen tom odredbom teče od dana stabilizacije štete, koji je definiran kao trenutak od kojeg se, prema medicinskim dokazima, stanje oštećenika više ne mijenja.
V. Zaključak
125.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Cour d’appel de Rouen (Žalbeni sud u Rouenu, Francuska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 13. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode, u vezi s presudom Suda od 25. travnja 2002., González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255), treba tumačiti na način da osoba oštećena neispravnim proizvodom može od proizvođača zahtijevati naknadu pretrpljene štete na temelju nacionalnog općeg sustava subjektivne odgovornosti, pod uvjetom da se takav sustav ne temelji isključivo na neispravnosti proizvoda. Krivnja se može sastojati, među ostalim, od zadržavanja proizvoda na tržištu unatoč tome što je proizvođač znao za njegovu neispravnost ili od povrede obveze dužne pažnje u pogledu rizika povezanih s proizvodom unatoč tome što je proizvođač o tim rizicima bio obaviješten.
2.
Članak 11. Direktive 85/374, u skladu s kojim se prava oštećenika na temelju te direktive gase po isteku desetogodišnjeg razdoblja od dana kada je proizvod koji je prouzročio štetu stavljen na tržište, nije valjan s obzirom na članak 47. Povelje, u mjeri u kojoj njegova primjena dovodi do gašenja prava na naknadu štete oštećenika koji pate od progresivne bolesti – koji zbog progresivne prirode svoje bolesti ne mogu u potpunosti procijeniti štetu koja im je prouzročena te stoga u tom roku nisu mogli pokrenuti postupak protiv proizvođača – čime ih se lišava prava na pristup sudu.
3.
Članak 10. stavak 1. Direktive 85/374 treba tumačiti na način da u slučaju progresivne bolesti trogodišnji rok zastare predviđen tom odredbom teče od dana stabilizacije štete, koji je definiran kao trenutak od kojeg se, prema medicinskim dokazima, stanje oštećenika više ne mijenja.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća od 25. srpnja 1985. o približavanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (SL 1985., L 210, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str 3.), kako je izmijenjena Direktivom 1999/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. svibnja 1999. (SL 1999., L 141, str. 20.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 43.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 85/374)
(
3
)	Prije donošenja Direktive (EU) 2024/2853 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2024. o odgovornosti za neispravne proizvode i stavljanju izvan snage Direktive 85/374 (SL 2024./2853, L)
(
4
)	White, F., „Directive 85/374/EEC Concerning liability for defective products: In the name of the harmonisation, the internal market and consumer protection”, u Giliker, P. (izd.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
(
5
)	Cousy, H., „Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes” u Terryn, E., Straetmans G. i Colaert, V. (izd.), Landmark Cases of EU Consumer Law, In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerpen, Portland, 2013., str. 291. do 306., na str. 296.
(
6
)	Presuda od 21. prosinca 2011., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, t. 20.)
(
7
)	Binon, J.-M., „La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne” in Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. and Stuyck, J. (izd.) Over Grenzen, Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerp, Cambridge, 2011., str. 591. do 603.
(
8
)	Presude od 15. studenoga 2023., br. 22/21.174, 22‑21.178, 22‑21.179 i 22‑21.180. Te su presude donesene u okviru žalbi koje su podnijele osobe oštećene farmaceutskim proizvodom „Médiator”.
(
9
)	Pitanje može li se navodna krivnja stvarno utvrditi u okolnostima predmetnog slučaja u nadležnosti je suda koji je uputio zahtjev.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. lipnja 2021., KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, t. 31.). Pojam „proizvođač” definiran je u članku 3. Direktive 85/374.
(
11
)	Taschner, H., C., „Product liability: Basic problems in a comparative law perspective” u Fairgrieve, D. (izd.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005., str. 155. do 166., na str. 161. (moje isticanje)
(
12
)	Presuda od 10. lipnja 2021., KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, t. 33)
(
13
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 5. ožujka 2015., Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 i C‑504/13, EU:C:2015:148, t. 39.).
(
14
)	Presuda od 29. svibnja 1997., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑300/95, EU:C:1997:255, t. 27.)
(
15
)	Vidjeti u tom smislu Van Dam, C. C., „Dutch case law on the EU Product liability Directive”, u Fairgrieve, D. (izd.), str. 126. do 137., na str. 128.
(
16
)	Presude od 25. travnja 2002., Komisija/Francuska (C‑52/00, EU:C:2002:252, t. 24.), i od 21. prosinca 2011., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, t. 20.)
(
17
)	Presuda od 21. prosinca 2011., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, t. 21.)
(
18
)	Presuda González Sánchez, t. 30.
(
19
)	Presuda González Sánchez, t. 31.
(
20
)	Vidjeti, u tom pogledu, mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Tesaura u predmetu Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑300/95, EU:C:1997:35, t. 16.).
(
21
)	Presuda od 25. travnja 2002., Komisija/Francuska (C‑52/00, EU:C:2002:252)
(
22
)	Na francuskom „obligation de suivi”
(
23
)	Presuda od 25. travnja 2002., Komisija/Francuska (C‑52/00, EU:C:2002:252, t. 47.)
(
24
)	Presuda od 25. travnja 2002. (C‑52/00, EU:C:2002:252)
(
25
)	Presuda od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 37.)
(
26
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 38. i 43.).
(
27
)	Ibid., t. 39.
(
28
)	Ibid., t. 40.
(
29
)	Ibid., t. 41.
(
30
)	Ibid., t. 42.
(
31
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 46.).
(
32
)	Presuda od 10. svibnja 2001., Veedfald (C 203/99, EU:C:2001:258, t. 27.)
(
33
)	Presuda od 10. rujna 2024., KS i dr./Vijeće i dr. (C‑29/22 P i C‑44/22 P, EU:C:2024:725, t. 67. i navedena sudska praksa)
(
34
)	Vidjeti, u tom pogledu, presude od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja) (C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 55. i 56.) i od 17. studenoga 2022., Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, t. 32.).
(
35
)	Za ispitivanje rokova zastare predviđenih nacionalnim zakonodavstvom za postupke u području prava potrošača vidjeti presude od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 30.) i od 8. rujna 2022., D. B. P. i dr. (Hipotekarni krediti u stranoj valuti) (C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, t. 99.).
(
36
)	Presuda od 14. srpnja 2022., Sjedište Europskog nadzornog tijela za rad) (C‑743/19, EU:C:2022:569, t. 33. i navedena sudska praksa)
(
37
)	Vidjeti u tom smislu presude od 24. veljače 2022., SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, t. 50.) i od 8. prosinca 2022., Orde van Vlaamse Balies and Others (C‑694/20, EU:C:2022:963, t. 60.).
(
38
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2022., Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, t. 116.).
(
39
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 2. veljače 2021., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, t. 37 i navedenu sudsku praksu).
(
40
)	Presuda od 24. veljače 2022., SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, t. 50. i navedena sudska praksa)
(
41
)	Presuda od 8. prosinca 2022., Orde van Vlaamse Balies i dr. (C‑694/20, EU:C:2022:963, t. 34.)
(
42
)	Vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja) (C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
(
43
)	Vidjeti točku 33. i sljedeće ovog mišljenja.
(
44
)	Vidjeti moju analizu koja se odnosi na prvo prethodno pitanje.
(
45
)	Fairgrieve, D. et al., „Product Liability Directive”, u Machnikowski, P. (izd.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016., str. 90.
(
46
)	Vidjeti Havu, K. i Havu, T., „The ‚long‑stop’ extinguishment rule in EU product liability”, Journal of European Consumer and Market Law, sv. 13., izdanje 4, 2024., str. 162. do 170., na str. 163.
(
47
)	ESLJP, 11. ožujka 2014., CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Vidjeti također ESLJP, 13. veljače 2024., Jann‑Zwicker i Jann protiv Švicarske, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	Presuda u predmetu Howald Moor i dr. protiv Švicarske, t. 74.
(
49
)	Ibid., t. 78.
(
50
)	Ibid., t. 79.
(
51
)	ESLJP, 13. veljače 2020., CE:ECHR:2020:0213JUD002513716
(
52
)	Ibid., t. 55.
(
53
)	Ibid., t. 55.
(
54
)	Ibid., t. 55.
(
55
)	Predviđena člankom 256. Zivilprozessordnunga (njemački Zakonik o građanskom postupku).
(
56
)	Vidjeti Havu, K., i Havu, T., bilješka 46., op. cit., str. 162., prema kojem „postojanje bezuvjetne [odredbe o gašenju prava] može imati nenamjernu posljedicu da se podnositelje tužbi potakne na njihovo podnošenje prije nego što su prikupili sve potrebne informacije, […] što može dovesti do neučinkovitosti i naštetiti predvidljivosti ishoda predmeta”.
(
57
)	Vidjeti ESLJP, 13. svibnja 2024., Jann‑Zwicker i Jann protiv Švicarske, t. 65. i daljnja upućivanja.
(
58
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2022., Orde van Vlaamse Balies i dr. (C‑694/20, EU:C:2022:963__ t. 41. i navedenu sudsku praksu).
(
59
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2021., Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
(
60
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 46.).
(
61
)	ESLJP, 13. veljače 2020., Sanofi Pasteur protiv Francuske, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, t. 50.
(
62
)	Ibid., t. 52. i navedena sudska praksa
(
63
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2002., Komisija/Francuska (C‑52/00, EU:C:2002:252, t. 29.).
(
64
)	Vidjeti točke 48. do 50. ovog mišljenja.
(
65
)	Presuda od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 42.)
(
66
)	Havu, K. i Havu, T., bilješka 46., op. cit., str. 167. Vidjeti također Howells, G. G., „Product liability – a history of harmonisation” u Fairgrieve, D. (izd.), Product Liability in Comparative Perspective, bilješka 11, op. cit., str. 202. do 217., na str. 210. koji ističe da bi se desetogodišnji prekluzivni rok „mogao…smatrati mogućim izvorom nepravde”.
(
67
)	Vidjeti točku 88. ovog mišljenja.
(
68
)	Direktiva 2024/2853 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2024. o odgovornosti za neispravne proizvode i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/374 (SL 2024./2853, L)
(
69
)	U skladu s člankom 21. prvom rečenicom Direktive 2024/2853: „Direktiva [85/374] stavlja se izvan snage s učinkom od 9. prosinca 2026. Međutim, ona se nastavlja primjenjivati na proizvode stavljene na tržište ili stavljene u uporabu prije tog datuma.” Iz toga slijedi da se Direktiva 2024/2853 ne primjenjuje na cjepivo o kojem je riječ u glavnom postupku koje je primljeno prije više od dva desetljeća.
(
70
)	Presuda br. 22‑18.914 Coura de Cassation, Première Chambre Civile (prvo građansko vijeće Kasacijskog suda) od 5. srpnja 2023. Ta presuda odražava ustaljenu sudsku praksu Coura de cassation (Kasacijski sud), prema kojoj je datum na koji je žrtva znala ili morala znati za štetu dan stabilizacije štete. Vidjeti npr. presudu br. 15‑20.022 Coura de Cassation, Première Chambre Civile (prvo građansko vijeće Kasacijskog suda) od 15. lipnja 2016.
(
71
)	Presuda od 8. travnja 2025., Ured europskog javnog tužitelja (Sudsko preispitivanje postupovnih akata, C‑292/23, EU:C:2025:255, t. 51. i navedena sudska praksa)
(
72
)	Presuda od 10. svibnja 2001., Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, t. 27.)
(
73
)	Jourdain, P., „Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif” RTD Civ., Revue trimestrielle de droit civil, 2023., str. 908., uz upućivanje na presudu br. 14‑13.351 Coura de cassation, Première Chambre Civile (prvo građansko vijeće Kasacijskog suda) od 17. siječnja 2018.).
(
74
)	Vidjeti točku 88. ovog mišljenja.
(
75
)	Vidjeti točku 85. ovog mišljenja.
(
76
)	Vidjeti analogijom presudu od 18. travnja 2024., Heureka Group (Internetski uspoređivači cijena) (C‑605/21, EU:C:2024:324, t. 60.).