62022CJ0367
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
26. veljače 2026. (
*1
)
„Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište zračnog prijevoza tereta – Odluka Europske komisije kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru i članka 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu – Usklađivanje elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta (dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije na dodatne naknade) – Usluge prijevoza ulaznog tereta – Komisijina mjesna nadležnost – Kvalificirani učinci – Jedinstvena i trajna povreda – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 25. – Zastara Komisijinih ovlasti sankcioniranja – Tužbeni razlog koji se temelji na zastari – Javnopravna narav”
U predmetu C‑367/22 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. lipnja 2022.,
Air Canada, sa sjedištem u Saint‑Laurentu (Kanada), koji zastupaju I.-Z. Prodromou‑Stamoudi, dikigoros, i T. Soames, avocat,
tužitelj,
a druga stranka u postupku je:
Europska komisija, koju zastupaju P. Caro de Sousa i A. Dawes, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Peretza, BL,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, E. Regan i D. Gratsias, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: R. Stefanova‑Kamisheva, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 10. travnja 2024.,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Air Canada zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. ožujka 2022., Air Canada/Komisija (T‑326/17, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2022:177), kojom je taj sud djelomično odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2017) 1742 final od 17. ožujka 2017. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (predmet AT.39258 – Zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se odnosi na njega, i poništenje novčane kazne koja mu je tom odlukom izrečena ili smanjenje njezina iznosa.
Pravni okvir
Sporazum između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu
2
Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu, potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. i odobren u ime Europske zajednice Odlukom 2002/309/EZ, Euratom Vijeća i Komisije u pogledu Sporazuma o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1. i ispravak SL 2015., L 210, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 75.; u daljnjem tekstu: Sporazum između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu), stupio je na snagu 1. lipnja 2002. Članci 8. i 9. tog sporazuma odgovaraju, mutatis mutandis, člancima 101. i 102. UFEU‑a.
3
U skladu s člankom 11. navedenog sporazuma:
„1.   Institucije Zajednice primjenjuju odredbe članaka 8. i 9. […] u skladu sa zakonodavstvom Zajednice, kako je određeno u Prilogu ovom Sporazumu, uzimajući u obzir potrebu bliske suradnje između institucija Zajednice i švicarskih tijela.
2.   Švicarska tijela odlučuju u skladu s odredbama članaka 8. i 9. o prihvatljivosti svih sporazuma, odluka i usklađenih djelovanja […] koja se odnose na prometne pravce između Švicarske i trećih zemalja.”
4
Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) postala je primjenjiva u okviru istog sporazuma, s učinkom od 5. prosinca 2007., Odlukom br. 1/2007 Zajedničkog odbora Zajednice i Švicarske za zračni promet osnovanog na temelju Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu od 5. prosinca 2007. o zamjeni Priloga Sporazumu između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu (SL 2008., L 34, str. 19.). Na taj je datum zamijenila Uredbu Vijeća (EEZ) br. 3975/87 od 14. prosinca 1987. o utvrđivanju postupaka za primjenu pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnike u području zračnog prometa (SL 1987., L 374, str. 1.), koja se nalazi u prilogu Sporazumu između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu od njegova stupanja na snagu.
UFEU
5
Člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a propisuje se:
„Budući da su nespojivi s unutarnjim tržištem, zabranjuju se: svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama i koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničivanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, a osobito oni kojima se:
(a)
neposredno ili posredno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene ili drugi trgovinski uvjeti;
(b)
ograničuju ili nadziru proizvodnja, tržišta, tehnički razvoj ili ulaganja;
(c)
vrši podjela tržišta ili izvora nabave;
[…]”
Sporazum o EGP‑u
6
Članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) preuzima sadržaj članka 101. UFEU‑a.
7
Uredba br. 1/2003, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 411/2004 od 26. veljače 2004. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 57.), uključena je u Sporazum o EGP‑u, s jedne strane, Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 130/2004 od 24. rujna 2004. o izmjeni Priloga XIV. (Tržišno natjecanje), Protokola 21 (o provođenju pravila o tržišnom natjecanju koja se primjenjuju na poduzetnike) i Protokola 23 (u pogledu suradnje između nadzornih tijela) uz Sporazum o EGP‑u (SL 2005., L 64, str. 57.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 90., str. 266.), koja je stupila na snagu 19. svibnja 2005., kao i, s druge strane, Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 40/2005 od 11. ožujka 2005. o izmjeni Priloga XIII. (Promet) i Protokola 21 (o provedbi pravila tržišnog natjecanja koja se primjenjuju na poduzeća) uz Sporazum o EGP‑u (SL 2005., L 198, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 99., str. 126.), koja je stupila na snagu istog dana.
Uredba br. 1/2003
8
U članku 7. stavku 1. Uredbe br. 1/2003 predviđeno je:
„Kada [Europska k]omisija, postupajući po pritužbi ili po službenoj dužnosti, utvrdi da postoji povreda članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a], može odlukom zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da takvu povredu otklone. U tu svrhu, Komisija im može odrediti mjere i uvjete – mjere praćenja poslovanja ili strukturne mjere koje su proporcionalne počinjenoj povredi propisa i koje su neophodne kako bi se povreda uspješno otklonila. Strukturne mjere mogu se odrediti samo u slučaju kada nema jednako djelotvornih mjera praćenja poslovanja ili u slučaju kada bi bilo koja druga jednako učinkovita mjera praćenja poslovanja značila veće opterećenje za predmetnog poduzetnika nego strukturna mjera. U slučaju postojanja opravdanog interesa, Komisija može utvrditi i povredu propisa koja se dogodila u prošlosti.”
9
Članak 23. te uredbe, naslovljen „Novčane kazne”, u stavcima 2. i 3. predviđa:
„2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)
krše odredbe članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a]; […]
[…]
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
[…]
3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”
10
U skladu s člankom 25. navedene uredbe:
„1.   Za ovlasti dodijeljene Komisiji sukladno člancima 23. i 24. vrijede sljedeći rokovi zastare:
(a)
tri godine u slučaju povrede odredbi koje se odnose na zahtjev za dostavom informacija ili na provođenje pretraga;
(b)
pet godina u slučaju svih ostalih povreda propisa.
2.   Zastara počinje teći od dana počinjenja povrede propisa. No, u slučaju kontinuirane ili ponavljane povrede vrijeme zastare računa se od dana kada je prestala povreda propisa.
3.   Svaka radnja koju poduzme Komisija ili tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi povrede propisa, prekida vrijeme zastare za izricanje kazni ili periodičnih penala. Prekid zastare nastupa danom kada je najmanje jednom poduzetniku ili udruženju poduzetnika koje je sudjelovalo u povredi propisa dostavljen podnesak. Radnje kojima se prekida zastara posebno uključuju:
(a)
pisane zahtjeve za dostavu informacija koje Komisija ili tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje dostavlja poduzetniku ili udruženju poduzetnika;
(b)
pisane naloge za pretrage koje Komisija ili tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje izdaje svojim službenicima;
(c)
pokretanje postupka od strane Komisije ili tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje;
(d)
dostava obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku koju izdaje Komisija ili tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje.
4.   Prekid zastare primjenjuje se na sve poduzetnike ili udruženja poduzetnika koji su sudjelovali u povredi propisa.
5.   Poslije svakog prekida zastara počinje ponovno teći, ali se postupak ni u kojem slučaju ne može voditi protekom dvostrukog vremena zastare u kojem Komisija nije propisala novčanu kaznu ili dnevnu kaznu. Taj rok se produžuje za vrijeme zastoja zastare u skladu sa stavkom 6.
6.   Zastara za propisivanje novčanih kazni ili periodičnih penala ne teče sve dok je odluka Komisije predmet postupka koji se vodi pred Sudom.”
11
Člankom 32. točkom (c) te uredbe predviđalo se da se ona ne primjenjuje na „zračni promet između zračnih luka Zajednice i trećih zemalja”.
12
Ta je odredba od 1. svibnja 2004. ukinuta člankom 3. Uredbe br. 411/2004.
Okolnosti spora i sporna odluka
13
Okolnosti spora i sporna odluka, kako su izloženi u točkama 1. do 60. pobijane presude, za potrebe ovog postupka mogu se sažeti na sljedeći način.
14
Air Canada je zračni prijevoznik koji posluje na tržištu usluga zračnog prijevoza tereta.
15
U sektoru prijevoza tereta zračni prijevoznici terete prevoze zračnim putem (u daljnjem tekstu: prijevoznici). Prijevoznici načelno pružaju usluge prijevoza tereta špediterima, koji u ime pošiljatelja organiziraju prijevoz tih tereta. Zauzvrat, ti špediteri plaćaju prijevoznicima cijenu koja se sastoji, s jedne strane, od cijena izračunanih po kilogramu i, s druge strane, od različitih dodatnih naknada.
Upravni postupak
16
Komisija je 7. prosinca 2005. zaprimila zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju svoje Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.) koji su podnijeli društvo Deutsche Lufthansa AG i njegova dva društva kćeri, Lufthansa Cargo AG i Swiss International Air Lines AG. Prema navodima u tom zahtjevu nekoliko prijevoznika ostvarivalo je kontakte protutržišne naravi koji su se odnosili na nekoliko sastavnih elemenata cijene usluga koje se pružaju u okviru tog tržišta, odnosno na uvođenje dodatnih naknada „gorivo” i „sigurnost” kao i na njihovo odbijanje plaćanja špediterima provizije na dodatne naknade (u daljnjem tekstu: dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije).
17
Komisija je 14. i 15. veljače 2006. provela nenajavljene pretrage u prostorima više prijevoznika.
18
Nakon tih pretraga nekoliko je prijevoznika, među kojima i Air Canada, podnijelo zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela iz točke 16. ove presude.
19
Komisija je 19. prosinca 2007. uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku 27-orici prijevoznika, među kojima je i Air Canada, koji su potom podnijeli pisana očitovanja. Saslušanje je održano od 30. lipnja do 4. srpnja 2008.
Prvotna odluka
20
Komisija je 9. studenoga 2010. donijela Odluku C(2010) 7694 final u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU‑a, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (predmet COMP/39258 – Zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: prvotna odluka). Ta je odluka upućena 21 prijevozniku, među kojima se nalazilo društvo Air Canada, u odnosu na koje, međutim, nije utvrđena nikakva povreda u pogledu zračnog prometa između zračnih luka unutar Europske unije i zračnog prometa na rutama između zračnih luka unutar Unije i švicarskih zračnih luka (u daljnjem tekstu: rute između Unije i Švicarske).
21
U obrazloženju navedene odluke navedeno je da su inkriminirani prijevoznici usklađivali svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta, dogovarajući se o dodatnoj naknadi za gorivo, dodatnoj naknadi za sigurnost i odbijanju plaćanja provizije, te da su na taj način sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu, koja obuhvaća područje Europskog gospodarskog prostora (EGP) i Švicarske.
Presude od 16. prosinca 2015.
22
Presudom od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, EU:T:2015:994), Opći sud poništio je prvotnu odluku u dijelu u kojem se odnosila na društvo Air Canada. S dvanaest drugih presuda od istog dana Opći sud također je poništio, u cijelosti ili djelomično, tu odluku u dijelu u kojem se odnosila na dvanaest drugih prijevoznika ili skupina prijevoznika.
23
Opći sud smatrao je da navedena odluka nije dovoljno obrazložena.
Sporna odluka
24
Komisija je 20. svibnja 2016. prijevoznicima iz prvotne odluke, koji su protiv nje podnijeli tužbu Općem sudu, uputila dopis u kojem ih je obavijestila o svojoj namjeri da ponovno donese odluku kojom se utvrđuje njihovo sudjelovanje u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu na svim rutama navedenima u toj prvotnoj odluci. Određen im je rok od mjesec dana za podnošenje očitovanja. Svi su iskoristili tu mogućnost.
25
Komisija je 17. ožujka 2017. donijela spornu odluku, čiji su adresati 19 prijevoznika, među kojima i društvo Air Canada.
26
U spornoj odluci navedeno je da su inkriminirani prijevoznici usklađivali svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta pomoću dodatne naknade za gorivo, dodatne naknade za sigurnost i odbijanja plaćanja provizije (u daljnjem tekstu: sporni zabranjeni sporazum), čime su počinili jedinstvenu i trajnu povredu članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu.
27
U odjeljku 4. te odluke, naslovljenom „Opis činjenica”, Komisija je, među ostalim, navela da je istragom otkriven zabranjeni sporazum na svjetskoj razini koji se temelji na mreži dvostranih i višestranih kontakata koji su se održavali među konkurentima tijekom dugog razdoblja, a koji se odnosio na ponašanje koje su oni odlučili, predvidjeli ili namjeravali usvojiti u odnosu na različite elemente cijena za usluge prijevoza tereta navedene u prethodnoj točki. Naglasila je da je zajednički cilj te mreže kontakata bio uskladiti ponašanje konkurenata u području određivanja cijena ili smanjenja nesigurnosti u pogledu njihove cjenovne politike. Zatim je opisala kontakte koji se odnose na dodatnu naknadu za gorivo, dodatnu naknadu za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije te je ocijenila činjenične dokaze koji se odnose, s jedne strane, na sporni zabranjeni sporazum u cijelosti i, s druge strane, na svakog od adresata navedene odluke.
28
U odjeljku 5. sporne odluke, naslovljenom „Primjena relevantnih pravila tržišnog natjecanja”, Komisija je na činjenice u ovom slučaju primijenila članak 101. UFEU‑a, pri čemu je pojasnila da upućivanja na taj članak također treba tumačiti kao upućivanja na članak 53. Sporazuma o EGP‑u i članak 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu, s obzirom na to da se te odredbe primjenjuju mutatis mutandis, osim ako nije drukčije određeno.
29
U tom pogledu, što se tiče njezine nadležnosti, Komisija je ispitala granice svoje vremenske i mjesne nadležnosti kako bi utvrdila i sankcionirala povredu pravilâ tržišnog natjecanja u ovom slučaju.
30
S jedne strane, u uvodnim izjavama 822. do 832. sporne odluke, koje čine pododjeljak 5.2. te odluke, naslovljen „Nadležnost Komisije”, ona je u biti istaknula da najprije neće primijeniti članak 101. UFEU‑a na sporazume i djelovanja koji prethode 1. svibnja 2004., a odnose se na rute između zračnih luka smještenih unutar Unije i zračnih luka smještenih izvan EGP‑a (u daljnjem tekstu: rute između Unije i trećih zemalja), potom članak 53. Sporazuma o EGP‑u na sporazume i djelovanja koji prethode 19. svibnja 2005., a odnose se na rute između Unije i trećih zemlja i rute između zračnih luka smještenih u državama koje su ugovorne stranke Sporazuma o EGP‑u i koje nisu članice Unije i zračnih luka smještenih u trećim zemljama (u daljnjem tekstu: rute EGP‑a osim ruta između Unije i trećih zemalja) i, konačno, članak 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu na sporazume i djelovanja koji prethode 1. lipnja 2002., a odnose se na rute između Unije i Švicarske. U uvodnoj izjavi 832. navedene odluke pojasnila je da ta odluka nema „nikakvu namjeru utvrditi bilo kakvu povredu članka 8. Sporazuma [između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu] koji se odnosi na usluge prijevoza tereta [između] Švicarske [i] trećih zemalja”.
31
S druge strane, u uvodnim izjavama 1036. do 1046. sporne odluke, koje čine pododjeljak 5.3.8. te odluke, naslovljen „Primjenjivost članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na dolazne rute”, Komisija je iznijela razloge zbog kojih je odbila argumente više inkriminiranih prijevoznika prema kojima je ona prekoračila svoju mjesnu nadležnost u pogledu pravila međunarodnog javnog prava time što je utvrdila i sankcionirala povredu tih dviju odredbi na rutama s polazištem iz trećih zemalja i odredištem u EGP‑u (u daljnjem tekstu: dolazne rute i, kad je riječ o uslugama prijevoza tereta na tim rutama, usluge prijevoza ulaznog tereta).
32
Konkretno, u uvodnoj izjavi 1045. navedene odluke Komisija je istaknula da su protutržišne prakse u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta „mogle imati trenutačne, bitne i predvidljive učinke unutar Unije i EGP‑a s obzirom na to da povećani troškovi zračnog prijevoza u EGP, a stoga i više cijene uvezene robe mogu, po svojoj prirodi, utjecati na potrošače unutar EGP‑a”. Dodala je da su u ovom slučaju te prakse mogle imati takve učinke i na pružanje usluga zračnog prijevoza tereta koje u EGP‑u pružaju drugi prijevoznici, između čvorišta („hubs”) u EGP‑u kojima se služe prijevoznici iz trećih zemalja i odredišnih zračnih luka tih pošiljaka u EGP‑u koje nisu opsluživali prijevoznici iz trećih zemalja.
33
Osim toga, u uvodnoj izjavi 1046. te odluke Komisija je istaknula da je sporni zabranjeni sporazum „proveden na svjetskoj razini”, da su dogovori koji se odnose na dolazne rute sastavni dio jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u i da je ujednačena primjena dodatnih naknada na svjetskoj razini ključni element tog zabranjenog sporazuma.
34
Pododjeljak 5.3. sporne odluke, koji se odnosi na primjenu u ovom slučaju članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu, sadržava njezine uvodne izjave 833. do 1052. Kao prvo, u uvodnoj izjavi 846. te odluke Komisija je ocijenila da su inkriminirani prijevoznici uskladili svoje ponašanje ili utjecali na određivanje cijena, „što je u konačnici dovelo do određivanja cijene u odnosu na” dodatnu naknadu za gorivo, dodatnu naknadu za sigurnost i plaćanje špediterima provizije za dodatne naknade. U uvodnoj izjavi 861. navedene odluke smatrala je da je „opći sustav usklađivanja ponašanja pri određivanju cijena za usluge tereta”, otkriven njezinom istragom, pokazao da postoji „složena povreda koja se sastoji od različitih radnji koje [bi se mogle] kvalificirati kao sporazum ili kao usklađeno djelovanje u okviru kojih su konkurenti svjesno nadomjestili rizike tržišnog natjecanja praktičnom međusobnom suradnjom”.
35
Kao drugo, u uvodnoj izjavi 869. sporne odluke Komisija je utvrdila da „predmetno ponašanje predstavlja jedinstvenu i trajnu povredu članka [101. UFEU‑a]”, pri čemu je u uvodnim izjavama 870. do 902. te odluke pojasnila da predmetni dogovori imaju jedinstven protutržišni cilj kojim se narušava tržišno natjecanje u sektoru prijevoza tereta unutar EGP‑a, da se odnose na pružanje usluga prijevoza tereta i određivanje njihovih cijena, da se odnose na iste poduzetnike, da su jedinstvene i trajne prirode i da se odnose na tri sastavna dijela, odnosno na dodatnu naknadu za gorivo, dodatnu naknadu za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije.
36
U tom je okviru Komisija u uvodnoj izjavi 882. te odluke navela da je društvo Air Canada bilo uključeno u dva od triju elemenata povrede, odnosno dodatnu naknadu za gorivo i dodatnu naknadu za sigurnost. U toj je uvodnoj izjavi dodala da je društvo Air Canada, uzimajući u obzir tu uključenost, ipak „razumno moglo predvidjeti komunikaciju” između stranaka u pogledu plaćanja provizije za dodatne naknade te je bilo spremno za to preuzeti rizik, kao i da postoje i dokazi da je bilo upoznato s raspravama o plaćanju provizije za dodatne naknade.
37
Kao treće, u uvodnoj izjavi 903. navedene odluke Komisija je navela da je predmetno protutržišno ponašanje imalo za cilj ograničiti tržišno natjecanje barem unutar Unije, u EGP‑u i Švicarskoj. U uvodnoj izjavi 917. te odluke u biti je dodala da stoga nije nužno da se u razmatranje uzmu konkretni učinci tog ponašanja.
38
Kao četvrto, u uvodnim izjavama 972. do 1021. sporne odluke Komisija je ispitala propis sedam trećih zemalja za koji je nekoliko inkriminiranih prijevoznika tvrdilo da im nalaže usklađivanje dodatnih naknada, čime se sprečava primjena relevantnih pravila tržišnog natjecanja. Komisija je smatrala da ti prijevoznici nisu dokazali da su djelovali pod prisilom tih trećih zemalja.
39
Kao peto, u uvodnim izjavama 1024. do 1035. te odluke Komisija je ocijenila da je jedinstvena i trajna povreda mogla znatno utjecati na trgovinu među državama članicama, ugovornim strankama Sporazuma o EGP‑u i ugovornim strankama Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu.
40
Odjeljak 7. sporne odluke, naslovljen „Trajanje povrede”, sadržava uvodne izjave 1146. do 1169. te odluke. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 1146. navedene odluke, Komisija je smatrala da je sporni zabranjeni sporazum započeo 7. prosinca 1999. i trajao do 14. veljače 2006. U toj je uvodnoj izjavi 1146. pojasnila da je tim zabranjenim sporazumom povrijeđen:
–
članak 101. UFEU‑a, od 7. prosinca 1999. do 14. veljače 2006., u pogledu zračnog prometa između zračnih luka smještenih unutar Unije;
–
članak 101. UFEU‑a, od 1. svibnja 2004. do 14. veljače 2006., u pogledu zračnog prometa na rutama između Unije i trećih zemalja;
–
članak 53. Sporazuma o EGP‑u, od 7. prosinca 1999. do 14. veljače 2006. u pogledu zračnog prometa između zračnih luka smještenih unutar EGP‑a (u daljnjem tekstu: rute unutar EGP‑a);
–
članak 53. Sporazuma o EGP‑u, od 19. svibnja 2005. do 14. veljače 2006., u pogledu zračnog prometa na rutama EGP‑a osim ruta između Unije i trećih zemalja;
–
članak 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu, od 1. lipnja 2002. do 14. veljače 2006., u pogledu zračnog prometa na rutama između Unije i Švicarske.
41
U uvodnoj izjavi 1169. te odluke Komisija je istaknula da je povreda u pogledu društva Air Canada trajala od 21. rujna 2000. do 14. veljače 2006.
42
U odjeljku 8. sporne odluke Komisija je ispitala korektivne mjere koje treba poduzeti i novčane kazne koje treba izreći, pozivajući se na Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.).
43
Članci 1., 3. i 4. izreke pobijane odluke glase:
„Članak 1.
Budući da su uskladili svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza [tereta] u cijelom svijetu u pogledu dodatne naknade za gorivo, dodatne naknade za sigurnost i plaćanja provizije za dodatne naknade, sljedeći poduzetnici počinili su jedinstvenu i trajnu povredu članka 101. [UFEU‑a], članka 53. [Sporazuma o EGP‑u] i članka 8. [Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu] kad je riječ o sljedećim rutama u sljedećim razdobljima.
1.
Sljedeći su poduzetnici povrijedili članak 101. [UFEU‑a] i članak 53. Sporazuma o EGP‑u kad je riječ o rutama [unutar EGP‑a] u sljedećim razdobljima:
(a)
Air Canada, od 21. rujna 2000. do 14. veljače 2006.;
[…]
2.
Sljedeći su poduzetnici povrijedili članak 101. [UFEU‑a] kad je riječ o [rutama između Unije i trećih zemalja] u sljedećim razdobljima:
(a)
Air Canada, od 1. svibnja 2004. do 14. veljače 2006.;
[…]
3.
Sljedeći su poduzetnici povrijedili članak 53. Sporazuma o EGP‑u kad je riječ o rutama [EGP‑a, osim ruta između Unije i trećih zemalja] u sljedećim razdobljima:
(a)
Air Canada, od 19. svibnja 2005. do 14. veljače 2006.;
[…]
4.
Sljedeći su poduzetnici povrijedili članak 8. [Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu] kad je riječ o [rutama između Unije i Švicarske] u sljedećim razdobljima:
(a)
Air Canada, od 1. lipnja 2002. do 14. veljače 2006.;
[…]
Članak 3.
Sljedeće novčane kazne izriču se za jedinstvenu i trajnu povredu iz članka 1. ove Odluke […]:
(a)
Air Canada; 21037500 [eura];
[…]
Članak 4.
Poduzetnici iz članka 1. moraju odmah prestati s jedinstvenom i trajnom povredom iz navedena članaka, ako to još nisu učinili.
Suzdržat će se i od svakog djelovanja ili ponašanja koje bi imalo jednak ili sličan cilj ili učinak.”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
44
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. svibnja 2017. društvo Air Canada pokrenulo je postupak za poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na njega i, podredno, za poništenje ili smanjenje iznosa izrečene novčane kazne.
45
U prilog toj tužbi društvo Air Canada istaknulo je pet tužbenih razloga za poništenje.
46
Među tim tužbenim razlozima treći se temeljio na očitim pogreškama u ocjeni i pogreškama koje se tiču prava pripisivanjem društvu Air Canada odgovornosti za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se odnosi na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske. Četvrti tužbeni razlog odnosio se na nenadležnost Komisije za utvrđivanje i sankcioniranje povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na dolaznim rutama kao i na rutama između Unije i trećih zemalja prije 1. svibnja 2004. i na rutama EGP‑a osim ruta između Unije i trećih zemalja prije 19. svibnja 2005.
47
Pobijanom presudom Opći sud je, nakon što je prihvatio drugi dio petog tužbenog razloga, koji se temelji na Komisijinu propustu da vjerodostojnim dokazima dokaže činjenice koje se stavljaju na teret žalitelju, poništio članak 1. stavak 1. točku (a), članak 1. stavak 2. točku (a), članak 1. stavak 3. točku (a) i članak 1. stavak 4. točku (a) sporne odluke u dijelu u kojem se njime utvrđuje sudjelovanje društva Air Canada u dijelu jedinstvene i trajne povrede koji se odnosi na odbijanje plaćanja provizija te je iznos novčane kazne izrečene društvu Air Canada u članku 3. točki (a) te odluke utvrdio u visini od 17952000 eura. Naposljetku, u preostalom dijelu tužbu je odbio.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
48
Svojom žalbom društvo Air Canada od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku ili, podredno, bilo članak 1. stavak 1. točku (a), članak 1. stavak 2. točku (a), članak 1. stavak 3. točku (a) ili članak 1. stavak 4. točku (a) te odluke, ili te odredbe zajedno;
–
poništi članak 3. te odluke ili, podredno, znatno smanji visinu novčane kazne;
–
podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu; i
–
naloži Komisiji snošenje troškova koje je to društvo imalo pred Sudom i preostalih dviju trećina troškova postupka koje je imalo pred Općim sudom.
49
Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da društvu Air Canada naloži snošenje troškova.
O žalbi
50
U prilog svojoj žalbi društvo Air Canada ističe tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava u ocjeni Komisijine nadležnosti za utvrđivanje i sankcioniranje povrede na dolaznim rutama. Drugi se u biti temelji na pogrešci koja se tiče prava u ocjeni odgovornosti društva Air Canada u pogledu povrede počinjene na rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske. Treći žalbeni razlog temelji se na propustu isticanja zastare po službenoj dužnosti kad je riječ o ponašanju društva Air Canada na tim istim rutama.
51
Najprije valja ispitati prvi žalbeni razlog, zatim treći i naposljetku drugi žalbeni razlog.
Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na Komisijinu nadležnost na dolaznim rutama
52
Prvi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela, od kojih je drugi podijeljen na sedam prigovora. Prvi dio tog žalbenog razloga i prvi prigovor iz njegova drugog dijela temelje se na pogrešnom oslanjanju isključivo na kriterij kvalificiranih učinaka protutržišnih praksi u Uniji (u daljnjem tekstu: kriterij kvalificiranih učinaka) radi utvrđivanja Komisijine nadležnosti. Drugi do petog prigovora tog drugog dijela temelje se na pogreškama koje se tiču prava prilikom određivanja uvjeta primjene tog kriterija. Šesti i sedmi prigovor iz navedenog drugog dijela odnose se na primjenu pojma „jedinstvena i trajna povreda”.
Prvi dio i prvi prigovor drugog dijela, koji se temelje na oslanjanju isključivo na kriterij kvalificiranih učinaka radi utvrđivanja Komisijine nadležnosti
– Argumentacija stranaka
53
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio ispitati primjenu kriterija mjesta provedbe protutržišnih praksi (u daljnjem tekstu: kriterij provedbe) na usluge prijevoza ulaznog tereta, time što je utvrdio da je„kriterij kvalificiranih učinaka utvrđen u tekstu članka 101. UFEU‑a” i time što je smatrao da ponašanje koje uključuje usklađivanje cijena do kojeg je došlo izvan Unije ulazi u područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a isključivo na temelju kriterija kvalificiranih učinaka, a da pritom nije potrebno utvrditi je li takvo ponašanje imalo za cilj ili posljedicu ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.
54
Prema mišljenju društva Air Canada, kriterij kvalificiranih učinaka, koji proizlazi iz međunarodnog javnog prava, ne može zamijeniti ocjenu protutržišnih učinaka „na unutarnjem tržištu”, koja se nameće s obzirom na tekst članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Taj kriterij predstavlja dodatni zahtjev koji bi postao relevantan u međunarodnom javnom pravu tek ako su ispunjeni zahtjevi iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
55
Prvim prigovorom drugog dijela prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na točke 225. do 279. pobijane presude, društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio sudsku praksu koja se odnosi na ocjenu učinaka na tržišno natjecanje koji proizlaze iz povrede s obzirom na cilj.
56
Kao prvo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da kriterij kvalificiranih učinaka ne zahtijeva, u slučaju povrede s obzirom na cilj, dokazivanje konkretnih protutržišnih učinaka i, prema tome, time što je oslobodio Komisiju obveze provođenja ocjene protutržišnih učinaka predmetnog postupanja s obzirom na njegov protutržišni cilj.
57
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je ponašanje koje je usvojeno i provedeno izvan EGP‑a u pogledu usluga koje se prodaju izvan EGP‑a dovoljno štetno za tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu da bi ga se moglo smatrati ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, a da pritom nije proveo odgovarajuću ocjenu svih relevantnih okolnosti, uključujući učinke tog ponašanja na tržišno natjecanje unutar EGP‑a. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da zabrana izvoza iz treće zemlje u Uniju ne predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, dok ista zabrana izvoza među državama članicama predstavlja to ograničenje.
58
Komisija osporava tu argumentaciju.
– Ocjena Suda
59
Kao prvo, kako bi se odgovorilo na argumentaciju kojom društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio ispitati kriterij provedbe, valja podsjetiti na to da je u točki 46. svoje presude od 6. rujna 2017., Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), Sud, odlučujući o žalbenom razlogu kojim se Općem sudu prigovara da je utvrdio da se Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje ponašanja do kojeg je došlo izvan Unije na temelju pravila međunarodnog javnog prava može utvrditi ili s obzirom na kriterij provedbe ili s obzirom na kriterij kvalificiranih učinaka, presudio da kriterij kvalificiranih učinaka može sam po sebi biti temelj Komisijine nadležnosti.
60
Sud je tako odlučio nakon što je u točkama 42. i 45. te presude podsjetio, s jedne strane, na to da se pravilima Unije o tržišnom natjecanju navedenima u člancima 101. i 102. UFEU‑a nastoje obuhvatiti kolektivna i jednostrana ponašanja poduzetnika kojima se ograničava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu i, s druge strane, na to da kriterij provedbe i kriterij kvalificiranih učinaka imaju isti cilj, odnosno obuhvatiti ponašanja koja se, doduše, nisu odvijala na području Unije, ali čiji se protutržišni učinci mogu osjetiti na tržištu Unije.
61
Iz toga slijedi da su kriterij provedbe i kriterij kvalificiranih učinaka alternativni i da je svaki od tih kriterija, sam za sebe, dostatan kako bi se na temelju pravila međunarodnog javnog prava opravdala Komisijina nadležnost u odnosu na ponašanje do kojeg je došlo izvan Unije. Budući da je Opći sud u točki 291. pobijane presude smatrao kako je Komisija osnovano smatrala da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen, argument društva Air Canada prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio ispitati kriterij provedbe treba odbiti kao neosnovan.
62
Kao drugo, valja ispitati argument koji je istaknulo društvo Air Canada, prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je Komisiju oslobodio obveze ocjene učinaka predmetnog ponašanja s obzirom na njegov protutržišni cilj.
63
U ovom slučaju valja istaknuti da je Opći sud u točki 232. pobijane presude naveo da, u slučaju ponašanja za koje je Komisija, kao u ovom slučaju, smatrala da pokazuje određeni stupanj štetnosti za tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu ili unutar EGP‑a da bi ga se moglo kvalificirati kao ograničavanje tržišnog natjecanja ‚s obzirom na cilj’ u smislu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, primjenom kriterija kvalificiranih učinaka ne može se zahtijevati dokazivanje konkretnih učinaka koje pretpostavlja da se ponašanje kvalificira kao ograničavanje tržišnog natjecanja „s obzirom na posljedicu” u smislu tih odredbi.
64
Slično tomu, u točki 236. te presude naveo je da bi tumačenje kriterija kvalificiranih učinaka na način da se njime zahtijeva dokaz konkretnih učinaka spornog ponašanja, čak i ako postoji ograničenje tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj”, dovelo do toga da se na Komisijinu nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u primjenjuje uvjet koji se ne temelji na tekstu tih odredbi.
65
Opći sud je iz toga u točki 237. navedene presude zaključio da društvo Air Canada, s jedne strane, nije moglo valjano prigovoriti Komisiji da je počinila pogrešku time što je smatrala da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen, iako je ona u uvodnim izjavama 917., 1190. i 1277. sporne odluke navela da nije dužna ocijeniti protutržišne učinke spornog ponašanja s obzirom na njegov protutržišni cilj i, s druge strane, nije moglo ni iz tih uvodnih izjava zaključiti da Komisija nije provela nikakvu analizu učinaka koje je to ponašanje proizvelo na unutarnjem tržištu ili unutar EGP‑a u svrhu primjene tog kriterija.
66
Međutim, kao što je već navedeno u obrazloženju, iznesenom kao drugo, u toj točki 237., iz tih točaka koje je osporavalo društvo Air Canada ne može se zaključiti da je, kako bi utvrdio da je u ovom slučaju ispunjen kriterij kvalificiranih učinaka, Opći sud smatrao kako je dovoljno da se sporni zabranjeni sporazum može kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
67
Naime, iz tumačenja točaka 228. do 244. pobijane presude proizlazi da se Opći sud u osporavanim točkama isključivo usredotočio na odbijanje argumentacije koju mu je podnijelo društvo Air Canada, sažete u točki 216. te presude. Tako je u tim točkama iznio razloge zbog kojih je društvo Air Canada pogrešno tvrdilo kako činjenica da je u obrazloženju sporne odluke koje se, za njezinu uvodnu izjavu 917., odnosilo na kvalifikaciju predmetnog ograničenja tržišnog natjecanja i, za njezine uvodne izjave 1190. i 1277., na izračun novčane kazne, Komisija navela da dokazivanje stvarnih protutržišnih učinaka nije bilo potrebno s obzirom na to da je dokazan protutržišni cilj predmetnih ponašanja, znači da se Komisija zbog tog protutržišnog cilja suzdržala od ocjene jesu li ta ponašanja proizvela kvalificirane učinke potrebne za utvrđivanje njezine nadležnosti za primjenu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na usluge prijevoza ulaznog tereta.
68
S jedne strane, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u biti odgovorio da se kriterij kvalificiranih učinaka, na kojem se temelji Komisijina izvanteritorijalna nadležnost, razlikuje od pitanja može li se sporni zabranjeni sporazum kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja u smislu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u. Kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 42. svojeg mišljenja, kriterij kvalificiranih učinaka, koji može poslužiti kao temelj Komisijine nadležnosti za izvanteritorijalnu primjenu pravila tržišnog natjecanja Unije i EGP‑a s obzirom na međunarodno javno pravo, ne podudara se s bitnim kriterijem koji se odnosi na ograničenje tržišnog natjecanja, s obzirom na cilj ili s obzirom na posljedicu, na unutarnjem tržištu Unije ili EGP‑a, kojem podliježe Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje, na temelju prava Unije, povrede tih pravila tržišnog natjecanja.
69
S druge strane, analiza Općeg suda kojom se nastoji utvrditi je li Komisija pravilno smatrala da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen u ovom slučaju iznesena je u točkama 245. do 279. pobijane presude u pogledu usklađivanja usluga prijevoza ulaznog tereta promatranog zasebno i u točkama 280. do 291. te presude u pogledu jedinstvene i trajne povrede razmatrane u cijelosti.
70
U tim okolnostima društvo Air Canada pogrešno tumači pobijanu presudu kada tvrdi kako je Opći sud smatrao da je moguće, kako bi se na temelju kriterija kvalificiranih učinaka utvrdila Komisijina nadležnost za primjenu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na ponašanja do kojih je došlo izvan područja EGP‑a, odustati od dokazivanja takvih učinaka ako se ta ponašanja mogu kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Argumentaciju navedenu u točki 56. ove presude stoga treba odbiti kao neosnovanu.
71
Kao treće, iz pogrešnog tumačenja pobijane presude također proizlazi argumentacija prema kojoj je Opći sud zamijenio bitni kriterij ograničenja tržišnog natjecanja, s obzirom na cilj ili s obzirom na posljedicu, na unutarnjem tržištu Unije ili EGP‑a, kriterijem kvalificiranih učinaka međunarodnog javnog prava.
72
Naime, iz ocjene Općeg suda navedene u točki 68. ove presude nedvojbeno proizlazi da je on, s jedne strane, utvrdio da je Komisijina nadležnost s obzirom na međunarodno javno pravo utvrđena na temelju kriterija kvalificiranih učinaka i, s druge strane, istaknuo postojanje ograničenja tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” kojim se opravdava Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje, na temelju prava Unije, povrede pravila tržišnog natjecanja. Stoga, suprotno onomu što tvrdi društvo Air Canada, Opći sud uopće nije smatrao da dokazivanje postojanja kvalificiranih učinaka oslobađa Komisiju obveze dokazivanja da je ispunjen uvjet predviđen člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, koji se odnosi na postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ili s obzirom na posljedicu.
73
Kao četvrto, u dijelu u kojem društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je sporno ponašanje dovoljno štetno za tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu da bi ga se moglo smatrati ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, dovoljno je podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, nadležnost Suda u okviru ispitivanja žalbe ograničena na pravnu ocjenu utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima o kojima se raspravljalo u prvostupanjskom postupku. Stranka dakle ne može pred Sudom prvi put iznijeti neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom jer bi joj se time omogućilo da pred Sudom, čija je nadležnost u žalbenom postupku ograničena, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud. Naime, u okviru žalbe nadležnost Suda ograničena je na pravnu ocjenu utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima o kojima se raspravljalo u prvostupanjskom postupku (presude od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, t. 34. i od 2. veljače 2023., Španjolska i dr./Komisija, C‑649/20 P, C‑658/20 P i C‑662/20 P, EU:C:2023:60, t. 29. i navedena sudska praksa).
74
Međutim, u ovom slučaju društvo Air Canada pred Općim sudom nije iznijelo nijedan tužbeni razlog ili argument kojim bi se osporavala kvalifikacija ograničenja s obzirom na cilj koju je Komisija utvrdila u spornoj odluci. Stoga prigovor društva Air Canada kojim osporava kvalifikaciju spornog ponašanja kao „ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj” treba odbaciti kao nedopušten.
75
S obzirom na prethodna razmatranja, prvi dio i prvi prigovor drugog dijela treba odbaciti kao djelomično nedopuštene i odbiti kao djelomično neosnovane.
Drugi do petog prigovora tog drugog dijela, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava prilikom određivanja uvjeta primjene kriterija kvalificiranih učinaka
– Argumentacija stranaka
76
Drugim prigovorom drugog dijela društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala da su ispunjeni uvjeti koji se zahtijevaju za primjenu kriterija kvalificiranih učinaka, iako je Komisija tom pitanju posvetila samo jednu uvodnu izjavu sporne odluke, odnosno njezinu uvodnu izjavu 1045., i da zapravo nije provela nikakvu analizu predvidljivih, trenutačnih i bitnih učinaka na unutarnjem tržištu. U tu je svrhu Opći sud uostalom bio primoran osloniti se na druge uvodne izjave sporne odluke, koje je proizvoljno odabrao, iako su učinci koje je utvrdila Komisija bili samo hipotetski, spekulativni ili barem neutemeljeni.
77
Trećim prigovorom tog dijela društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud preokrenuo teret dokazivanja kvalificiranih učinaka, koji je na Komisiji, time što se pogrešno oslonio na neutemeljenu pretpostavku trenutačnih, bitnih, izravnih i predvidljivih učinaka.
78
Društvo Air Canada osobito prigovara Općem sudu da je, kao prvo, u točki 237. pobijane presude naveo kako je na njemu da dokaže da Komisija nije provela nikakvu analizu protutržišnih učinaka spornog ponašanja, kao drugo, da je u točki 255. te presude smatrao da „nije podnijela nijedan element koji dokazuje da okolnosti slučaja nisu bile pogodne za silazno prebacivanje na pošiljatelje dodatnih troškova koji su proizašli iz jedinstvene i trajne povrede na dolaznim rutama” i, kao treće, da je u točki 277. navedene presude istaknuo da se njome „ne utvrđuje niti se pretpostavlja da se predvidljivim prebacivanjem dodatnog troška na pošiljatelje koji imaju sjedište u EGP‑narušava uobičajeno funkcioniranje tržišta ili da to za to tržište nije uobičajeno”.
79
Četvrtim prigovorom navedenog dijela društvo Air Canada prigovara Općem sudu da je zamijenio obrazloženje time što je 55 točaka pobijane presude posvetio ocjeni zakonitosti uvodne izjave 1045. sporne odluke, koja je jedina uvodna izjava te odluke u kojoj se analizira kriterij kvalificiranih učinaka.
80
Petim prigovorom istog dijela društvo Air Canada prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava i povrijedio njegova prava obrane time što je zakonitost sporne odluke ocijenio na temelju argumenata, tumačenja i analize koji su prvi put izneseni tijekom postupka povodom tužbe za poništenje podnesene protiv te odluke. Društvo Air Canada tvrdi da se obrazloženje i tumačenje koje je dao Opći sud ne nalaze u navedenoj odluci i da mu stoga tijekom upravnog postupka nikada nije omogućeno da iznese svoje stajalište.
81
Komisija zahtijeva da se ti prigovori odbiju.
– Ocjena Suda
82
Kao prvo, valja utvrditi da su drugi i četvrti prigovor drugog dijela, kojima društvo Air Canada prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je Komisija dokazala da su ispunjeni uvjeti potrebni za primjenu kriterija kvalificiranih učinaka, iako se samo uvodna izjava 1045. sporne odluke odnosi na to pitanje, i da je stoga u pobijanoj presudi zamijenio analizu kvalificiranih učinaka Komisije vlastitom, neodvojivi. Stoga ih valja ispitati zajedno.
83
Točno je da iz sudske prakse proizlazi da se opseg nadzora zakonitosti predviđenog u članku 263. UFEU‑a proteže na sve elemente Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a nad kojima Opći sud provodi detaljan nadzor kako prava tako i činjenica u pogledu razloga koje navede tužitelj, uzimajući u obzir sve elemente koje je tužitelj naveo. Međutim, sudovi Unije ne mogu u okviru tog nadzora nadomjestiti obrazloženje autora predmetnog akta svojim vlastitim obrazloženjem (presuda od 4. srpnja 2024., Westfälische Drahtindustrie i Pampus Industriebeteiligungen/Komisija, C‑70/23 P, EU:C:2024:580, t. 38. i navedena sudska praksa).
84
Opći sud stoga ne može svojim obrazloženjem popuniti praznine u obrazloženju akta koji se pred njim pobija, na način da se njegova ocjena ne veže ni na jedno utvrđenje iz tog akta (presuda od 18. srpnja 2013., UEFA/Komisija, C‑201/11 P, EU:C:2013:519, t. 65. i navedena sudska praksa).
85
Međutim, kada Opći sud samo odgovori na argumentaciju koja je pred njim iznesena i na taj način pojasni obrazloženje tog akta, ne može se smatrati da on vlastitim obrazloženjem zamjenjuje obrazloženje autora tog akta (vidjeti u tom smislu presude od 12. lipnja 2014., Deltafina/Komisija, C‑578/11 P, EU:C:2014:1742, t. 56. i od 23. studenoga 2023., Ryanair/Komisija, C‑209/21 P, EU:C:2023:905, t. 49.).
86
U ovom slučaju, iz utvrđenja Općeg suda u točkama 45. i 222. pobijane presude proizlazi da se prvi razlog na koji se Komisija oslonila u uvodnoj izjavi 1045. sporne odluke, kako bi utvrdila da je kriterij kvalificiranih učinaka u ovom slučaju ispunjen, odnosi na „povećane troškove zračnog prijevoza u EGP, a stoga i više cijene uvezene robe [koji su mogli], po svojoj prirodi, utjecati na potrošače unutar EGP‑a”, što je razlog na koji se Opći sud pozvao kao na „predmetni učinak” (u daljnjem tekstu: učinak na cijene uvezene robe), u pogledu kojeg je društvo Air Canada tvrdilo da nije bio među učincima spornog ponašanja koje je Komisija osnovano uzela u obzir radi primjene kriterija kvalificiranih učinaka.
87
Što se tiče elemenata istaknutih u pobijanoj presudi radi utvrđivanja relevantnosti učinaka usklađivanja u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta, iz točke 241. te presude proizlazi da se Opći sud oslonio na uvodne izjave 14., 17. i 70. sporne odluke kao i na odgovore stranaka na mjere upravljanja postupkom koje je poduzeo kako bi, među ostalim, pojasnio ulogu špeditera u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta.
88
Usto, u točkama 248. do 251., 254. i 257. pobijane presude Opći sud uputio je na uvodne izjave 14., 17., 70., 846., 874., 879., 899., 909., 1031., 1199. i 1208. sporne odluke, u kojima je Komisija opisala prirodu spornog ponašanja, koje je kvalificirala kao horizontalno određivanje cijena koje se odnosi na dodatnu naknadu za gorivo, dodatnu naknadu za sigurnost i odbijanje plaćanja provizije.
89
Stoga je Opći sud u točki 292. pobijane presude, na temelju tumačenja svih uvodnih izjava sporne odluke koje se odnose na prirodu ponašanja o kojem je riječ, značajke pružanja i određivanja cijena usluga zračnog prijevoza tereta, ulogu špeditera te utjecaj povećanja dodatnih naknada na trošak usluga prijevoza tereta i, posljedično, na trošak uvezene robe, presudio da je Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala da je bilo predvidljivo da će sporno ponašanje proizvesti bitan i trenutačan učinak u EGP‑u.
90
Međutim, kao prvo, u dijelu u kojem društvo Air Canada ističe da Komisija u spornoj odluci nije utvrdila da predmetno ponašanje može proizvesti predvidljive, trenutačne i bitne učinke na unutarnjem tržištu te se oslonila samo na pretpostavku o učincima koji se „mogu” pojaviti, valja istaknuti da ta argumentacija nije usmjerena protiv pobijane presude, nego protiv sporne odluke i da je stoga treba odbaciti kao nedopuštenu (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2023., TUIfly/Komisija, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
91
Osim toga, u dijelu u kojem društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud u spornoj odluci odabrao razne, međusobno nepovezane uvodne izjave koje je grupirao kako bi ih prikazao kao dio logičkog rasuđivanja, koje je umjetno rekonstruirao, valja istaknuti da se Općem sudu ne može prigovoriti to da je u cijelosti protumačio tu odluku i da se oslonio na uvodne izjave koje je smatrao relevantnima za ocjenu osnovanosti Komisijina zaključka, navedenog u točki 89. ove presude. U svakom slučaju, društvo Air Canada ne tvrdi da je to tumačenje Općeg suda iskrivilo navedenu odluku.
92
U tim okolnostima treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan argument kojim društvo Air Canada prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije uzeo u obzir činjenicu da sporna odluka ne sadržava nikakvu analizu kvalificiranih učinaka i da se temelji samo na spekulativnim i hipotetskim učincima.
93
Kao drugo, kao što to proizlazi iz točaka 222. i 238. pobijane presude, prva rečenica uvodne izjave 1045. sporne odluke sadržavala je, makar i sažeto, elemente koji su Općem sudu omogućili da provjeri je li Komisija utvrdila svoju izvanteritorijalnu nadležnost s obzirom na kriterij kvalificiranih učinaka. Naime, upravo su ti elementi, u vezi s drugim relevantnim uvodnim izjavama te odluke, navedenima u točkama 241., 248. do 251., 254., 257., 265. do 267., 270. i 271. pobijane presude, omogućili Općem sudu da provjeri je li Komisija stvarno utvrdila postojanje takvih učinaka.
94
Osim toga, iz točaka 228. do 279. pobijane presude proizlazi da je Opći sud u tim točkama samo odgovorio na argumentaciju koju mu je iznijelo društvo Air Canada i pojasnio obrazloženje sporne odluke, konkretnije tako što je izveo određene naznake iz elemenata koji se nalaze u toj odluci.
95
Stoga, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 83. ove presude, nije dokazana navodna zamjena obrazloženja u odnosu na te točke 228. do 279.
96
Kao drugo, kad je riječ o argumentu društva Air Canada o prebacivanju tereta dokazivanja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi kako je na Komisiji da utvrdi elemente kojima se u dovoljnoj mjeri može dokazati postojanje činjenica koje predstavljaju povredu prava tržišnog natjecanja. Suprotno tomu, na poduzetniku koji se poziva na razlog obrane protiv utvrđenja takve povrede jest da podnese dokaz da se taj razlog obrane mora prihvatiti. Međutim, iako je u skladu s tim načelima teret dokazivanja na Komisiji odnosno predmetnom poduzetniku, činjenični elementi koje ističe jedna stranka mogu biti takve prirode da obvezuju drugu stranku da pruži objašnjenje ili opravdanje, u nedostatku kojeg je dopušteno zaključiti da su poštovana pravila u području tereta dokazivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2023., Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, t. 120. i navedenu sudsku praksu).
97
Ta se sudska praksa, koja se temelji na općim pravilima o izvođenju dokaza, može primijeniti na situaciju u kojoj Komisija mora utvrditi svoju mjesnu nadležnost u pogledu ponašanja koja potječu izvan područja Unije ili EGP‑a.
98
Kao što to tvrdi društvo Air Canada, na Komisiji je, dakle, da utvrdi da je ispunjen kriterij kvalificiranih učinaka i, prema tome, da dokaže da predmetne prakse imaju predvidljive, trenutačne i bitne učinke u Uniji ili, kao u ovom slučaju, u EGP‑u. Međutim, Opći sud nije povrijedio to pravilo o prebacivanju tereta dokazivanja.
99
S jedne strane, što se tiče kritike društva Air Canada u pogledu točke 237. pobijane presude, valja istaknuti da je Opći sud u toj točki samo odbio argumentaciju prema kojoj iz toga što Komisija nije ocijenila protutržišne učinke spornog zabranjenog sporazuma zbog njegova protutržišnog cilja, valja zaključiti da se Komisija izuzela od analize učinaka tog zabranjenog sporazuma pri primjeni kriterija kvalificiranih učinaka.
100
S druge strane, valja istaknuti da Opći sud u točki 255. pobijane presude nije prebacio teret dokazivanja. Budući da je u točkama 253., 254. i 256. do 261. te presude ocijenio je li Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala predvidljivost učinka na cijene uvezene robe, Opći sud dao je potvrdan odgovor na to pitanje navodeći u točki 258. navedene presude da povećanje cijene uvezene robe predstavlja predvidljiv učinak za prijevoznike. Isto tako, iz točaka 273. do 278. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, nakon što je ispitao utjecaj koji je intervencija špeditera imala na uzročnu vezu između spornog zabranjenog sporazuma i učinka na cijene uvezene robe, smatrao da je Komisija podnijela dokaz o trenutačnosti tog učinka. U okviru te ocjene Opći sud je, među ostalim, u točkama 275. i 276. pobijane presude istaknuo da intervencija špeditera nije prekinula uzročni lanac jer ona objektivno proizlazi iz predmetnog zabranjenog sporazuma, u skladu s uobičajenim funkcioniranjem tržišta.
101
U tim je okolnostima Opći sud pravilno primijenio sudsku praksu navedenu u točki 96. ove presude, time što je smatrao da je na društvu Air Canada da podnese dokaz o protivnom kojim se nastoje pobiti takva utvrđenja, a da pritom nije prebacio teret dokazivanja.
102
Kao treće, što se tiče prigovora koji se temelji na navodnoj povredi prava obrane, koja proizlazi iz toga što je društvo Air Canada analizu kvalificiranih učinaka otkrilo tek kada je saznalo za pobijanu presudu, dovoljno je podsjetiti na to da se, kao što je to istaknuto u točki 94. ove presude, Opći sud u toj presudi oslonio na elemente, okolnosti i kriterije koji su se već nalazili u relevantnim uvodnim izjavama sporne odluke te da je, osim toga, u točkama 225. do 279. pobijane presude, detaljno odgovorio na argument koji je pred njim istaknulo društvo Air Canada, prema kojem Komisija, time što je u uvodnoj izjavi 1045. sporne odluke navela postojanje lančane reakcije koja proizlazi iz protutržišnih praksi, nije dokazala da je navodno usklađivanje u pogledu dolaznih ruta proizvelo trenutačne, bitne i predvidljive učinke u Uniji ili EGP‑u. U tim se okolnostima taj prigovor ne može prihvatiti.
103
Iz toga slijedi da drugi do petog prigovora drugog dijela treba odbaciti kao djelomično nedopuštene i odbiti kao djelomično neosnovane.
Šesti i sedmi prigovor drugog dijela, koji se temelje na primjeni pojma „jedinstvena i trajna povreda”
– Argumentacija stranaka
104
Šestim prigovorom iz drugog dijela društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud primijenio pojam „jedinstvena i trajna povreda” u okviru ocjene kvalificiranih učinaka kako bi proširio područje primjene članka 101. UFEU‑a na ponašanja koja, međutim, nisu u nadležnosti Komisije. Prema mišljenju društva Air Canada, u slučaju jedinstvene i trajne povrede, svaki sastavni element povrede mora ulaziti u područje nadležnosti Komisije jer bi u protivnom ta institucija mogla proširiti svoju nadležnost na ponašanje do kojeg je došlo bilo gdje u svijetu, neovisno o tome je li ono povezano s Unijom ili EGP‑om, samo zato što se tim ponašanjem nastoji postići isti cilj ograničenja tržišnog natjecanja kao i ostalim sastavnim elementima povrede koji ulaze u područje nadležnosti Komisije.
105
Prema mišljenju društva Air Canada, usklađivanje u pogledu dolaznih ruta predstavlja ponašanje različito i odvojeno od ponašanja na odlaznim rutama te je ponašanje koje je ono usvojilo u pogledu tih dolaznih ruta imalo različite ciljeve i odnosilo se isključivo na tržišno natjecanje u Kanadi, a da pritom nije moglo proizvesti nikakav učinak unutar Unije ili EGP‑a.
106
U okviru sedmog prigovora drugog dijela društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud pogrešno ocijenio učinke jedinstvene i trajne povrede promatrane u cijelosti. Iako Komisija ima obvezu dokazati da ponašanje promatrano u cjelini ispunjava svaki od četiri kumulativna uvjeta kriterija kvalificiranih učinaka, odnosno trenutačne, bitne, izravne i predvidljive učinke, Opći sud oslobodio je Komisiju obveze dokazivanja da predmetno ponašanje u dovoljnoj mjeri ispunjava taj kriterij te je smatrao da je, nakon što je Komisija utvrdila jedinstvenu i trajnu povredu, njezina nadležnost također utvrđena ipso facto. Osim toga, Opći sud nije proveo nikakvu analizu učinaka jedinstvene i trajne povrede te time nije poštovao pristup utvrđen u presudi od 6. rujna 2017., Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632).
107
Komisija tvrdi da te prigovore treba odbiti kao neosnovane.
– Ocjena Suda
108
U točkama 221. do 223. pobijane presude Opći sud je, nakon što je ispitao uvodne izjave 1045. i 1046. sporne odluke, utvrdio da se Komisija, kako bi utvrdila da je ispunjen kriterij kvalificiranih učinaka, istodobno oslonila na učinke jedinstvene i trajne povrede promatrane u cjelini i na učinke usklađivanja u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta zasebno te osobito na povećane troškove zračnog prijevoza u EGP‑u i, prema tome, na više cijene uvezene robe.
109
U tim okolnostima, kao što je to naveo u točki 224. pobijane presude, Opći sud ispitao je, s jedne strane, učinke usklađivanja u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta promatranih zasebno i, s druge strane, učinke jedinstvene i trajne povrede promatrane u cjelini.
110
Kao prvo, u dijelu u kojem društvo Air Canada šestim prigovorom drugog dijela osporava razloge zbog kojih je Opći sud utvrdio postojanje učinka usklađivanja u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta na unutarnjem tržištu ili unutar EGP‑a, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Stoga je Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice. Ocjenjivanje tih činjenica stoga nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (presuda od 10. rujna 2024., Komisija/Irska i dr., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, t. 110. i navedena sudska praksa).
111
Međutim, valja utvrditi da se tom argumentacijom iznesenom u prilog šestom prigovoru drugog dijela zapravo nastoje samo tvrdnjom dovesti u pitanje činjenične ocjene koje je Opći sud iznio u točkama 228. do 245. pobijane presude, a koje se odnose na postojanje učinka na cijene uvezene robe, pri čemu se, osim toga, društvo Air Canada ne poziva na iskrivljavanje činjenica ili dokaza na temelju kojih je Opći sud proveo te činjenične ocjene. U tom smislu, šesti prigovor drugog dijela treba odbaciti kao nedopušten.
112
Kao drugo, u dijelu u kojem su šesti i sedmi prigovor iz tog dijela usmjereni protiv točaka 280. do 292. pobijane presude, koje se odnose na učinke jedinstvene i trajne povrede promatrane u cijelosti, valja utvrditi da svojim prvim žalbenim razlogom društvo Air Canada osporava pobijanu presudu samo u dijelu u kojem se njome priznaje Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na dolaznim rutama. Društvo Air Canada tako tvrdi da se Komisija nije mogla osloniti na pojam „jedinstvena i trajna povreda” i da je trebala provjeriti je li ponašanje koje se odnosi na te dolazne rute, različito i odvojeno od onog koje se odnosi na odlazne rute, proizvelo kvalificirane učinke u EGP‑u.
113
Međutim, kao što je to navedeno u točki 108. ove presude, Opći sud istaknuo je da je Komisija ispitala je li kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen ne samo s obzirom na jedinstvenu i trajnu povredu promatranu u cjelini, nego i s obzirom na usklađivanje u pogledu usluga prijevoza ulaznog tereta promatranog zasebno.
114
U točki 279. pobijane presude presudio je da je Komisija osnovano smatrala da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen u pogledu usklađivanja u vezi s uslugama prijevoza ulaznog tereta prema EGP‑u promatranog zasebno.
115
Budući da su ta razmatranja sama po sebi dovoljna da se opravda nadležnost te institucije na dolaznim rutama, valja odbiti kao bespredmetan argument koji se odnosi na uzimanje u obzir učinaka jedinstvene i trajne povrede promatrane u cijelosti.
116
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na isteku roka zastare Komisijine ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske
Argumentacija stranaka
117
Svojim trećim žalbenim razlogom društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud trebao po službenoj dužnosti istaknuti tužbeni razlog koji se temelji na zastari Komisijinih ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske.
118
U prilog svojem žalbenom razlogu društvo Air Canada navodi da je Opći sud, među ostalim, u trima drugim presudama koje se odnose na sporni zabranjeni sporazum, utvrdio da je Komisijino izvršavanje njezine ovlasti sankcioniranja u pogledu tih ponašanja zastarjelo prije datuma donošenja sporne odluke te je iz toga zaključio da je Komisija, time što je u toj odluci sankcionirala predmetne prijevoznike za navedena ponašanja, povrijedila pravila o zastari utvrđena u članku 25. Uredbe br. 1/2003.
119
Društvo Air Canada, koje nije istaknulo taj razlog pred Općim sudom, tvrdi da bi ga Sud ipak trebao ispitati po službenoj dužnosti, s obzirom na njegovu javnopravnu narav.
120
U tom smislu ističe, kao prvo, da je sporna odluka, donesena u trenutku kada su Komisijine ovlasti već bile zastarjele, vremenski nenadležna i da nenadležnost institucije Unije predstavlja razlog za poništenje zbog zaštite javnog poretka, na koji sud Unije mora paziti po službenoj dužnosti, iako nijedna od stranaka to od njega nije zatražila.
121
Kao drugo, rok zastare za izricanje novčanih kazni koje se po svojoj prirodi mogu izjednačiti s kaznenim sankcijama služi temeljnim ciljevima pravnog poretka Unije, odnosno pravnoj sigurnosti, dobrom sudovanju i ekonomičnosti postupka. Sud je na temelju tih načela priznao da je rok za podnošenje tužbe iz članka 263. UFEU‑a kogentne naravi. Budući da primjena prava tržišnog natjecanja Unije služi ciljevima od javnog interesa i može utjecati na prava trećih osoba, zastara proizvodi učinke erga omnes, za razliku od zastare tužbi u području izvanugovorne odgovornosti. Društvo Air Canada u tom pogledu dodaje da je nepoštovanje roka u ovom slučaju očito te ga stoga mogu lako provjeriti sve treće osobe.
122
Kao treće, društvo Air Canada ističe povredu načela jednakog postupanja, pri čemu tvrdi da se njegovo stajalište ne razlikuje od stajališta drugih prijevoznika iz trećih zemalja koji su uspjeli u postupku pred Općim sudom zbog zastare Komisijinih ovlasti sankcioniranja u odnosu na njih.
123
Komisija osporava da je žalbeni razlog koji se temelji na zastari njezinih ovlasti sankcioniranja razlog koji se odnosi na javni poredak te zahtijeva da se žalbeni razlog odbije.
Ocjena Suda
124
Uvodno valja istaknuti da je, kao što to pravilno tvrdi društvo Air Canada, presudama od 30. ožujka 2022., Japan Airlines/Komisija (T‑340/17, EU:T:2022:181), od 30. ožujka 2022., Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑343/17, EU:T:2022:184) i od 30. ožujka 2022., Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija (T‑344/17, EU:T:2022:185), koje se odnose na isti zabranjeni sporazum donesen istog dana kao i pobijana presuda, Opći sud, kojem su zračni prijevoznici podnijeli razloge za poništenje koji se temelje na zastari Komisijinih ovlasti sankcioniranja u pogledu protupravnih ponašanja povezanih s rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske, utvrdio da je ta institucija povrijedila rok zastare predviđen člankom 25. Uredbe br. 1/2003 time što je 17. ožujka 2017. donijela odluku kojom se izriču sankcije zračnim prijevoznicima o kojima je riječ zbog tih protupravnih ponašanja.
125
Također je nesporno da, za razliku od navedenih prijevoznika, društvo Air Canada pred Općim sudom nije istaknulo tužbeni razlog koji se temelji na isteku roka zastare.
126
Stoga valja ispitati predstavlja li taj razlog razlog koji se odnosi na javni poredak koji je Opći sud trebao istaknuti po službenoj dužnosti.
127
Kao prvo, valja utvrditi da se, kao što to izričito proizlazi iz naslova poglavlja VII. Uredbe br. 1/2003 i teksta članka 25. te uredbe, koji se nalazi u tom poglavlju VII., rokovi u kojima su određene Komisijine ovlasti sankcioniranja kvalificiraju kao rokovi „zastare”.
128
U tom pogledu valja istaknuti da kvalifikaciju roka kao roka „zastare” potvrđuju druge jezične verzije te uredbe, osobito verzije navedene uredbe na španjolskom („prescripción”), engleskom („limitation periods”), talijanskom („prescrizione”), litavskom („senaties terminai”) i portugalskom („prescrição”) jeziku.
129
Budući da je narav roka određena uzimajući u obzir opći kontekst u kojem se nalazi i s obzirom na njegov cilj (presuda od 12. prosinca 2002., Belgija/Komisija, C‑5/01, EU:C:2002:754, t. 52. i navedena sudska praksa), valja također istaknuti da je narav roka predviđenog u članku 25. Uredbe br. 1/2003 potkrijepljena kontekstualnim i sustavnim tumačenjem te odredbe.
130
U tom kontekstu valja naglasiti da članak 26. Uredbe br. 1/2003, koji zajedno s njezinim člankom 25. čini poglavlje VII. te uredbe, također kvalificira kao „rok zastare” rok po isteku kojeg Komisija više ne može izvršiti odluke donesene u skladu s člancima 23. i 24. navedene uredbe. Osim toga, i člankom 25. te uredbe i člankom 26. te uredbe precizno se utvrđuju sva pravila koja se primjenjuju na njima utvrđene rokove, pri čemu se predviđa ne samo trajanje tih rokova nego i datum od kojeg počinju teći kao i njihovi razlozi za prekid i zastoj zastare. Ta pravila odgovaraju pravnom sustavu zastare.
131
Što se tiče cilja rokova kojima se uređuju Komisijine ovlasti, valja utvrditi da je članak 25. Uredbe br. 1/2003 u biti preuzeo odredbe članaka 1. do 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2988/74 od 26. studenoga 1974. o zastarama u postupcima i izvršenju sankcija sukladno pravilima Europske ekonomske zajednice u području prometa i tržišnog natjecanja Europske ekonomske zajednice (SL 1974., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 3.). Za tumačenje tih rokova stoga valja uputiti na preambulu potonje uredbe, a osobito na njezinu drugu uvodnu izjavu. U toj se uvodnoj izjavi pojašnjava da je „potrebno u interesu pravne sigurnosti uvesti načelo zastare i utvrditi provedbena pravila” i da „treba uzeti u obzir interese poduzetnika i udruženja poduzetnika i zahtjeve upravne prakse”. Iz navedene uvodne izjave tako proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao ograničiti Komisijine ovlasti uvođenjem mehanizma zastare, osobito kako bi se osigurala zaštita prava poduzetnika u odnosu na koje Komisija namjerava izreći novčane kazne ili periodične penale.
132
Stoga iz teksta Uredbe br. 1/2003, njezina konteksta i ciljeva koji se njome žele postići proizlazi da rokovi predviđeni u njezinu poglavlju VII. predstavljaju rokove zastare.
133
Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sud Unije ne može po službenoj dužnosti ispitati poštovanje roka zastare, nego zastaru mora istaknuti stranka koja se na nju poziva (presude od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, t. 94. i navedena sudska praksa i od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija, C‑447/17 P i C‑479/17 P, EU:C:2019:672, t. 99. i navedena sudska praksa).
134
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentacijom društva Air Canada, prema kojoj tužbeni razlog koji se temelji na zastari Komisijinih ovlasti za sankcioniranje treba izjednačiti s tužbenim razlogom nenadležnosti, s obzirom na to da je nakon isteka roka zastare Komisija izgubila nadležnost za izricanje novčane kazne.
135
Naime, iako članak 25. Uredbe br. 1/2003 obvezuje Komisiju da sankcionira određenu povredu u određenom roku koji počinje teći od dana počinjenja te povrede ili, u slučaju trajne ili ponavljane povrede, od dana njezina prestanka, ta odredba nema ni za cilj ni za posljedicu oduzimanje Komisiji njezine ovlasti sankcioniranja u odnosu na druge povrede osim onih koje su obuhvaćene zastarom. Osim toga, što se tiče te potonje povrede, iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da činjenica da Komisija više nema ovlast izreći sankcije počiniteljima navedene povrede zbog isteka roka zastare sama po sebi ne sprječava donošenje odluke kojom se utvrđuje da je ona počinjena, pod uvjetom, međutim, da Komisija u takvom slučaju dokaže legitiman interes za donošenje odluke kojom se utvrđuje takva povreda. Komisija stoga ostaje nadležna, pod uvjetom da dokaže legitiman interes, za utvrđivanje zastarjele povrede. U tim okolnostima, zastara Komisijinih ovlasti sankcioniranja ne može se izjednačiti s nenadležnošću te institucije.
136
Društvo Air Canada ne može se valjano pozivati ni na povredu načela jednakog postupanja koja proizlazi iz toga da se njegov postupovni položaj ne razlikuje od položaja zračnih prijevoznika koji su uspjeli u postupku pred Općim sudom ističući da je Komisijina tužba djelomično zastarjela. Budući da se tužbeni razlog koji se temelji na zastari ne odnosi na javni poredak i da je na dotičnom poduzetniku da ga istakne, okolnost da je Opći sud utvrdio zastaru u pogledu poduzetnika koji su pred njim istaknuli taj tužbeni razlog ne može predstavljati neopravdano različito postupanje na štetu društva Air Canada. Naime, suprotno onomu što tvrdi društvo Air Canada, ta razlika u postupanju proizlazi isključivo iz objektivne okolnosti da se ono nije pozvalo na tužbeni razlog koji se temelji na isteku roka zastare, iako je to moglo učiniti pod istim uvjetima kao i drugi zračni prijevoznici koji su ga istaknuli (vidjeti u tom smislu presudu od 14. studenoga 2017., British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861).
137
Osim toga, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 164. i 165. svojeg mišljenja, navodna javnopravna narav tužbenog razloga koji se temelji na zastari Komisijinih ovlasti sankcioniranja ne može se izvesti iz činjenice da novčane kazne izrečene na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 treba kvalificirati kao „kaznene” u smislu članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Naime, takva kvalifikacija sama po sebi ne podrazumijeva da zastara Komisijine ovlasti sankcioniranja na temelju članka 25. Uredbe br. 1/2003 slijedi cilj od javnog interesa koji nadilazi zaštitu predmetnih poduzetnika.
138
Ta navodna javnopravna narav tužbenog razloga koji se temelji na isteku roka iz članka 25. Uredbe br. 1/2003 ne može se izvesti ni iz okolnosti da rok zastare ima funkciju osiguranja pravne sigurnosti i da ga stoga treba izjednačiti s postupovnim rokom na temelju ustaljene sudske prakse na koju se poziva društvo Air Canada prema kojoj je rok za podnošenje tužbe predviđen člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a kogentne naravi, tako da je na sudu Unije da po službenoj dužnosti provjeri je li se taj rok poštovao.
139
Naime, postupovni rokovi uvedeni su kako bi se osiguralo dobro sudovanje, jasnoća i sigurnost pravnih situacija. Tako se, među ostalim, rokovima za podnošenje tužbe, kao što je onaj predviđen člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a, i rokovima za podnošenje žalbe, poput onog predviđenog člankom 56. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, nastoji osigurati da upravne i sudske odluke postanu konačne i tako zaštititi javne interese (presuda od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 50.). Međutim, to nije slučaj s rokom zastare predviđenim u članku 25. Uredbe br. 1/2003 kojim se, kao što je to navedeno u točki 131. ove presude, ponajprije nastoji osigurati zaštita predmetnih poduzetnika. Osim toga, sama okolnost da je svrha roka zastare osiguranje pravne sigurnosti ne može opravdati njegovo izjednačavanje s postupovnim rokom, s obzirom na to da su ta dva roka po svojoj naravi različita (presuda od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 49.).
140
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da istek roka zastare Komisijine ovlasti sankcioniranja, predviđenog člankom 25. Uredbe br. 1/2003, nije razlog koji se odnosi na javni poredak koji je Opći sud trebao istaknuti po službenoj dužnosti.
141
Slijedom toga, treći žalbeni razlog nije osnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na pripisivanje društvu Air Canada odgovornosti za povredu počinjenu na rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske
Argumentacija stranaka
142
Svojim drugim žalbenim razlogom društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što ga je smatrao odgovornim za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se ta povreda odnosila na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske, iako ono nikada nije opsluživalo ili nije moglo zakonito opsluživati takve rute.
143
Taj se žalbeni razlog u biti sastoji od četiri dijela.
144
Prvim dijelom društvo Air Canada ističe da je Opći sud pogrešno zamijenio obrazloženje sporne odluke vlastitim obrazloženjem, pri čemu je potvrdio zaključak iz te odluke prema kojem je to društvo sudjelovalo u jedinstvenoj i trajnoj povredi.
145
U uvodnoj izjavi 890. sporne odluke Komisija je navela da su se kontakti koji se odnose na rute na kojima prijevoznici nikad nisu prometovali ili na kojima nisu mogli zakonito prometovati također mogli pokazati relevantnima za utvrđivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede. U toj je uvodnoj izjavi također pojasnila da njezina ocjena proizlazi iz činjenice da nijedna nepremostiva prepreka ne sprječava stranke da pružaju usluge zračnog prijevoza tereta na tim rutama te je navela sudsku praksu koja proizlazi iz presude od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26).
146
Međutim, u točkama 366. do 377. pobijane presude Opći sud nije temeljio svoju ocjenu na potonjoj sudskoj praksi, koja se odnosi na nepostojanje nepremostive prepreke koja isključuje svako potencijalno tržišno natjecanje na predmetnom tržištu, nego na novom rasuđivanju koje se nije nalazilo u spornoj odluci, a koje se temelji na tome da postojanje konkurentskog odnosa između predmetnih poduzetnika nije uvjet za pripisivanje poduzetniku odgovornosti za protutržišna ponašanja koja čine jedinstvenu i trajnu povredu.
147
Drugim dijelom društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud, oslanjajući se na sudsku praksu i analizu koje se ne nalaze u spornoj odluci, povrijedio njegova prava obrane jer mu nije omogućeno da se očituje o novom Komisijinu stajalištu koje je Opći sud prihvatio u pobijanoj presudi.
148
Trećim dijelom, koji se konkretno odnosi na točku 377. pobijane presude, društvo Air Canada prigovara Općem sudu da nije iznio prikladne i dostatne razloge kako bi opravdao svoju analizu prema kojoj ga je Komisija mogla smatrati odgovornim za dijelove jedinstvene i trajne povrede na rutama koje nije mogao opsluživati. Time je Opći sud povrijedio članak 36. Statuta Suda Europske unije u vezi sa zahtjevom obrazlaganja presuda i članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
149
Četvrtim dijelom društvo Air Canada tvrdi da je Opći sud u svakom slučaju počinio pogrešku koja se tiče prava time što je općenito tvrdio da postojanje konkurentskog odnosa nije relevantno u okviru bilo koje jedinstvene i trajne povrede, iako se na temelju presuda koje je Opći sud naveo u točkama 366. do 376. pobijane presude, s jedne strane, ne može opravdati tako općenit zaključak, a s druge strane, te su presude donesene u predmetima u kojima se nije raspravljalo o kriteriju nepostojanja nepremostive prepreke.
150
Komisija osporava tu argumentaciju u potpunosti.
Ocjena Suda
151
Valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a može biti posljedica ne samo izdvojenog djela, nego također niza djela ili čak trajnog ponašanja, iako jedan ili više elemenata tog niza djela ili tog trajnog ponašanja može isto tako sâm po sebi i zasebno predstavljati povredu navedene odredbe. Stoga, kada različite aktivnosti čine „opći plan” zbog svojeg istovjetnog cilja narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, Komisija ima pravo pripisati odgovornost za te aktivnosti na temelju sudjelovanja u povredi koja se promatra kao cjelina (vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 41. i navedenu sudsku praksu, te od 27. lipnja 2024., Servier i dr./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, t. 240.).
152
Poduzetnik koji je sudjelovao u jednoj takvoj jedinstvenoj i trajnoj povredi vlastitim ponašanjem, koje je obuhvaćeno pojmom „sporazum“ ili „usklađeno djelovanje“ s protutržišnim ciljem, u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, i kojim se namjeravalo pridonijeti ostvarivanju povrede u cjelini, tako može također biti odgovoran za ponašanje drugih poduzetnika u okviru iste povrede za čitavo razdoblje svojeg sudjelovanja u navedenoj povredi (vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 42. i navedenu sudsku praksu, te od 27. lipnja 2024., Servier i dr./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, t. 241.).
153
Kako bi utvrdila sudjelovanje poduzetnika u provedbi takve jedinstvene povrede Komisija mora dokazati da je taj poduzetnik vlastitim ponašanjem nastojao pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znao za protupravna ponašanja koja su drugi poduzetnici planirali ili izvršavali pri ostvarivanju istih ciljeva, ili koja je mogao razumno predvidjeti, te da je bio spreman snositi povezani rizik (presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 42. i navedena sudska praksa i od 1. veljače 2024., Scania i dr./Komisija, C‑251/22 P, EU:C:2024:103, t. 95. i navedena sudska praksa).
154
Poduzetnik je stoga mogao izravno sudjelovati u svim protutržišnim ponašanjima koja čine jedinstvenu i trajnu povredu, u kojem slučaju mu Komisija može pripisati odgovornost za sva ta ponašanja i prema tome za tu povredu u cijelosti. Poduzetnik je također mogao izravno sudjelovati samo u dijelu tih ponašanja, ali pritom biti svjestan svih drugih protutržišnih ponašanja koja planiraju ili izvršavaju drugi sudionici zabranjenog sporazuma pri ispunjavanju istih ciljeva ili ih razumno predvidjeti ili biti spreman snositi povezani rizik. U takvom slučaju Komisija može pripisati tom poduzetniku odgovornost za sva protutržišna ponašanja koja sadržavaju takvu povredu i, slijedom toga, za tu povredu u cijelosti (presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 43. i od 1. veljače 2024., Scania i dr./Komisija, C‑251/22 P, EU:C:2024:103, t. 96. i navedena sudska praksa).
155
U ovom je slučaju Opći sud u točkama 371. do 374. i 376. pobijane presude u biti podsjetio na elemente iz sudske prakse iz točaka 151. do 154. ove presude, prije nego što je utvrdio razloge zbog kojih je Komisija društvu Air Canada pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se odnosila na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske te ispitao njihovu osnovanost.
156
U tom pogledu, što se tiče prvog dijela, koji se odnosi na zamjenu obrazloženja, valja utvrditi da Opći sud, kako bi odbio tužbeni razlog kojim se Komisiji prigovara da je počinila očite pogreške u ocjeni i očite pogreške koje se tiču prava time što je društvu Air Canada pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu na rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske, nije Komisijinu ocjenu zamijenio vlastitom ocjenom.
157
Naime, u točkama 161. i 162. pobijane presude Opći sud istaknuo je da je Komisija u spornoj odluci podsjetila na to da se poduzetnika može, pod određenim uvjetima, smatrati odgovornim za jedinstvenu i trajnu povredu u cijelosti, čak i ako nije izravno sudjelovao u svim njezinim sastavnim elementima, te je zaključila da postoji jedinstvena i trajna povreda koja obuhvaća, među ostalim, sve predmetne rute, utvrdivši da su se sporni kontakti odnosili na ostvarenje jedinstvenog cilja koji su odgovorne osobe željele postići u okviru sveobuhvatnog plana.
158
Nakon što je u točkama 162. i 164. te presude analizirao uvodne izjave 869. do 902. i članak 1. sporne odluke, u točki 165. navedene presude utvrdio je da je „[društvu Air Canada] bilo lako razumjeti – i [njemu samome] provjeriti – da mu je Komisija pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu, uključujući i u dijelu koji se odnosi na rute unutar Unije i rute između Unije i Švicarske, zato što je taj prijevoznik namjeravao pridonijeti sveobuhvatnom planu kojim se nastoji postići zajednički protutržišni cilj opisan u uvodnim izjavama 872. do 876. [te odluke] te je imao saznanja (dokazana ili pretpostavljena) o protupravnim ponašanjima drugih inkriminiranih prijevoznika u kojima nije izravno sudjelovao”.
159
Isto tako, pozivajući se osobito na te točke 161. i 162., Opći sud je u točki 378. iste presude istaknuo da je „zbog toga što je [društvo Air Canada] namjeravalo, neovisno o svojem svojstvu potencijalnog konkurenta na rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske, pridonijeti sveobuhvatnom planu kojim se nastoji postići zajednički protutržišni cilj […] te je imalo saznanja (dokazana ili pretpostavljena) o protupravnim ponašanjima drugih inkriminiranih prijevoznika u kojima nije izravno sudjelovalo, Komisija mu je pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu, uključujući u dijelu u kojem se odnosila na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske”.
160
Opći sud je u točki 379. pobijane presude dodao da se iz uvodne izjave 890. sporne odluke ne može zaključiti da je „Komisija namjeravala pripisati [društvu Air Canada] odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se odnosila na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske na temelju njegova svojstva potencijalnog konkurenta na potonjim rutama”, s obzirom na to da „iz njezina teksta, cilja i konteksta proizlazi da se navedena uvodna izjava ne odnosi na odgovornost različitih inkriminiranih prijevoznika za jedinstvenu i trajnu povredu, nego na postojanje te [jedinstvene i trajne povrede]”.
161
Time iz utvrđenja Općeg suda proizlazi da se Komisija, kako bi društvu Air Canada pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se odnosila na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske, u spornoj odluci nije oslonila na nepostojanje nepremostive prepreke ulasku društva Air Canada na predmetna tržišta, nego na okolnost da je taj poduzetnik vlastitim ponašanjem pridonio zajedničkim ciljevima svih sudionika i na činjenicu da je znao za protupravna ponašanja drugih prijevoznika neizravno.
162
Iz toga slijedi da, suprotno argumentaciji koju je društvo Air Canada iznijelo u potporu prvom dijelu, Opći sud nije svojim obrazloženjem zamijenio Komisijino obrazloženje.
163
Konkretnije, što se tiče argumentacije društva Air Canada prema kojoj se Opći sud u točkama 366. do 377. pobijane presude oslonio na sudsku praksu i analizu koji se ne nalaze u spornoj odluci, valja utvrditi da je sudska praksa navedena u tim točkama ili bila spomenuta u bilješci 1311. u uvodnoj izjavi 867. sporne odluke ili je društvo Air Canada o njoj raspravljalo u svojoj replici. Međutim, kao što je to navedeno u točki 85. ove presude, kada Opći sud samo odgovori na argumentaciju koju su pred njim iznijele stranke, ne može se smatrati da on vlastitim obrazloženjem zamjenjuje obrazloženje autora akta koji se pred njim pobija.
164
Što se tiče drugog dijela, koji se temelji na povredi prava obrane, dovoljno je istaknuti da on proizlazi iz pogrešne pretpostavke jer, suprotno onomu što tvrdi društvo Air Canada, Opći sud nije proveo zamjenu obrazloženja oslanjajući se na novu argumentaciju koju je Komisija iznijela tijekom postupka. Slijedom toga, taj dio valja odbiti kao neosnovan.
165
Što se tiče trećeg dijela, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju jer Opći sud nije iznio razloge zbog kojih su se načela koja je utvrdio primjenjivala na činjenice u ovom slučaju te su ga stoga navela na zaključak da je Komisija bila ovlaštena smatrati društvo Air Canada odgovornim za jedinstvenu i trajnu povredu, uključujući u pogledu ruta na kojima taj prijevoznik nije mogao opsluživati, valja utvrditi da je Opći sud, kao što je to već navedeno u točki 159. ove presude, u točki 378. pobijane presude istaknuo da se Komisija, kako bi društvu Air Canada pripisala odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu, uključujući u dijelu u kojem se odnosila na te rute, oslonila na doprinos tog poduzetnika sveobuhvatnom planu kojim se nastoji postići zajednički protutržišni cilj i na njegova saznanja o protupravnim ponašanjima drugih inkriminiranih prijevoznika.
166
Stoga je Opći sud jasno istaknuo da odgovornost društva Air Canada za rute na kojima nije moglo opsluživati ne proizlazi iz izravnog sudjelovanja tog prijevoznika u povredi na tim rutama, nego iz njegova neizravnog sudjelovanja u njoj zbog njegovih saznanja o drugim protupravnim ponašanjima koja su planirali ili izvršavali drugi sudionici predmetnog zabranjenog sporazuma radi postizanja istih ciljeva.
167
Stoga se društvo Air Canada pogrešno poziva na nedostatak u obrazloženju.
168
Naposljetku, što se tiče četvrtog dijela, koji se temelji na tvrdnji da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u ovom slučaju smatrao da postojanje konkurentskog odnosa nije relevantno za ocjenu postojanja jedinstvene i trajne povrede, iako sudska praksa koja proizlazi, među ostalim, iz presude od 26. siječnja 2017., Duravit i dr./Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46), nije primjenjiva u ovom predmetu, s obzirom na to da je navedena sudska praksa ograničena na posebne činjenice i okolnosti svakog slučaja te da nije prikladna za aksiomatsku i opću primjenu, valja utvrditi da društvo Air Canada nije podnijelo nijedan element kojim bi se dokazalo po čemu se ovaj predmet razlikuje od onoga u kojem je donesena ta presuda, u kojoj je Sud smatrao da postojanje konkurentskog odnosa među poduzetnicima sudionicima nije uvjet za kvalifikaciju protutržišnih radnji kao jedinstvene i trajne povrede. Budući da ta ocjena nije povezana sa stupnjem težine povrede, društvo Air Canada ne može se pozivati na navodnu „manje tešku i izrazito spekulativnu” narav jedinstvene i trajne povrede o kojoj je riječ u ovom predmetu. Ne može se pozivati ni na to da je i materijalno i zemljopisno područje primjene potonje povrede šire od područja primjene jedinstvene i trajne povrede o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena navedena presuda.
169
Osim toga, u dijelu u kojem društvo Air Canada tvrdi da se samo na temelju „aktivnog doprinosa” poduzetnika povredi ili dokaza da je poduzetnik u njoj imao „bitnu ulogu” može utvrditi njegova odgovornost zbog njegova doprinosa sveobuhvatnom planu kojim se nastoji postići zajednički cilj, valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, dovoljno da Komisija dokaže da je predmetni poduzetnik sudjelovao na sastancima na kojima su sklopljeni sporazumi protutržišne naravi a da im se nije očito protivio, kako bi u dovoljnoj mjeri dokazala sudjelovanje tog poduzetnika u zabranjenom sporazumu. Kada je utvrđeno sudjelovanje na takvim sastancima, na navedenom je poduzetniku da istakne indicije kojima se može dokazati da je njegovo sudjelovanje na tim sastancima bilo lišeno svake protutržišne namjere tako da dokaže da je svoje konkurente uputio u to da će na navedenim sastancima sudjelovati s drukčijim ciljevima od njihovih (presuda od 1. veljače 2024., Scania i dr./Komisija, C‑251/22 P, EU:C:2024:103, t. 99. i navedena sudska praksa).
170
Iz te sudske prakse proizlazi da, kada Komisija dokaže da je predmetni poduzetnik sudjelovao na sastancima tijekom kojih su sklopljeni sporazumi protutržišne prirode a da im se nije očito protivio, ta institucija usto ne mora dokazati da je taj poduzetnik imao namjeru sudjelovati u povredi, nego je na tom poduzetniku da podnese dokaze o svojem distanciranju u odnosu na te sporazume i osobito, kao u ovom slučaju, njihov zemljopisni doseg (presuda od 1. veljače 2024., Scania i dr./Komisija, C‑251/22 P, EU:C:2024:103, t. 101.).
171
U ovom je slučaju Opći sud u točki 382. pobijane presude istaknuo da, kad je riječ o protutržišnim djelatnostima koje se odnose na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske na kojima nije izravno sudjelovalo, društvo Air Canada u okviru svojeg trećeg tužbenog razloga istaknutog pred njim nije osporavalo da je o njima imalo potrebno saznanje.
172
U točki 384. te presude dodao je kako iz sporne odluke proizlazi da je društvo Air Canada vlastitim ponašanjem namjeravalo pridonijeti ostvarenju jedinstvenog protutržišnog cilja, koji se sastojao od ograničavanja tržišnog natjecanja između inkriminiranih prijevoznika u pogledu dodatnih naknada barem unutar Unije, EGP‑a i Švicarske, s obzirom na to da društvo Air Canada „nije samo poticalo nastavak jedinstvene i trajne povrede i ugrozilo njezino razotkrivanje time što se nije javno distanciralo od sadržaja kontakata u kojima je sudjelovalo, a koji se odnose na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske, ili time što ih nije prijavilo nadležnim upravnim tijelima, nego je i, sudjelovanjem u usklađivanju dodatnih naknada i odbijanju plaćanja provizije na rutama između EGP‑a i trećih zemalja, pridonijelo tomu da špediteri ne mogu zaobići plaćanje dodatnih naknada na rutama unutar EGP‑a i rutama između Unije i Švicarske upotrebom alternativnih putova, osobito preko Kanade, a posljedično i tomu da se postigne zajednički protutržišni cilj”.
173
Utvrdivši tako da su ispunjeni uvjeti za pripisivanje jedinstvene i trajne povrede društvu Air Canada, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je iz toga zaključio da je Komisija osnovano smatrala društvo Air Canada odgovornim za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se ona odnosi na rute unutar EGP‑a i rute između Unije i Švicarske, neovisno o njegovu eventualnom svojstvu potencijalnog konkurenta na tim rutama.
174
Četvrti dio stoga nije osnovan.
175
Slijedom toga, taj žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
176
Budući da nijedan žalbeni razlog koji je društvo Air Canada istaknulo u prilog svojoj žalbi nije prihvaćen, predmetnu žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
177
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kada je žalba odbijena, Sud odlučuje o troškovima.
178
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. navedenog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
179
Budući da nije uspjelo u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da društvo Air Canada snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Društvu Air Canada nalaže se snošenje troškova.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski