62021CC0822
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 7. rujna 2023. (
1
)
Predmet C‑822/21
Republika Latvija
protiv
Kraljevine Švedske
„Povreda obveze države članice – Direktiva 2014/49/EU – Sustavi osiguranja depozita – Neprenošenje doprinosa u fond za osiguranje depozita – Koristan učinak – Lojalna suradnja među državama članicama Europske unije”
I. Uvod
1.
Predmetnom tužbom zbog povrede obveze Republika Latvija prigovara Kraljevini Švedskoj da je povrijedila obveze koje ima na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o sustavima osiguranja depozita (
2
). Konkretnije, ta se tužba odnosi na načine prikupljanja godišnjih doprinosa koje su određene banke dužne uplaćivati u sustav osiguranja depozita (u daljnjem tekstu: SOD) uspostavljen na području države članice, u kontekstu prijenosa bankovnih podružnica koje se nalaze u drugim državama članicama koji, u skladu s tim člankom 14. stavkom 3., dovode do prijenosa doprinosa uplaćenih SOD‑u sjedišta banke za te podružnice, tijekom razdoblja od 12 mjeseci koji prethode prijenosu, u nadležne nacionalne SOD‑ove nakon tih prijenosa. Republika Latvija također prigovara Kraljevini Švedskoj da je, time što je odbila provesti taj prijenos doprinosa, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a te je time nepovoljno utjecala na integraciju jedinstvenog tržišta i tako ugrozila načelo uzajamnog povjerenja (
3
) među državama članicama.
2.
U potporu Republici Latviji intervenirale su Republika Estonija, Republika Litva i Europska komisija. Naime, sjedište banke nalazi se u Švedskoj, a navedene prenesene podružnice nalazile su se u Estoniji, Latviji i Litvi.
3.
Zbog malog broja tužbi zbog povrede obveze između država članica (
4
), ovaj će predmet Sudu biti prilika da pojasni uvjete dopuštenosti tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 259. UFEU‑a.
4.
Na kraju svojeg rasuđivanja predložit ću Sudu da tužbu proglasi dopuštenom, ali da je odbije kao neosnovanu s obzirom na činjenicu da se tužba zbog povrede obveze ne može temeljiti na pukom teleološkom tumačenju direktive ako su jasne odredbe te direktive doslovno prenesene te pritom nije dokazano postojanje opće i dosljedne prakse koja joj je protivna.
II. Pravni okvir
A.
Direktiva 2014/49
5.
Primjenjuju se uvodne izjave 3. i 37. te članak 6. stavak 1., članak 7. stavak 1., članak 10. stavci 1., 2., 6. i 8., članak 13. stavak 1. te članak 14. stavci 1. do 4. Direktive 2014/49.
B.
Švedsko pravo
6.
Člankom 13. laga om insättningsgaranti (Zakon o osiguranju depozita) (
5
) od 20. prosinca 1995. predviđa se da tijelo nadležno za osiguranje depozita svake godine donosi odluku o iznosu dugovanih doprinosa i da se oni plaćaju u roku od jednog mjeseca od datuma donošenja te odluke.
7.
Na temelju članka 14. tog zakona, ako dođe do prijenosa kreditne institucije, djelomično ili u cijelosti, i pristupanja drugom SOD‑u, doprinosi koje je uplatila tijekom 12 mjeseci koji prethode prijenosu prenose se u drugi SOD.
III. Okolnosti spora i predsudski postupak
8.
Europska grupa za financijske usluge s registriranim sjedištem u Švedskoj (Nordea Bank AB) koja uplaćuje doprinose dugovane na ime osiguranja depozita švedskom SOD‑u, uključujući za podružnice u drugim državama članicama, bila je restrukturirana tijekom 2017. i 2018.
9.
Tri podružnice (
6
) te grupe koje su se nalazile u Estoniji, Latviji i Litvi 1. listopada 2017. prenesene su na drugu banku. Tijela za osiguranje depozita tih država članica zatražila su od švedskog tijela za osiguranje depozita da prenese doprinose uplaćene za svaku prenesenu podružnicu. To se tijelo odlukom od 3. listopada 2017. usprotivilo tim zahtjevima s obrazloženjem da u razdoblju od 12 mjeseci prije 1. listopada 2017. nisu bili uplaćeni nikakvi doprinosi.
10.
Nordea Bank, prenositeljica navedenih podružnica, 1. listopada 2018. prenijela je svoje registrirano sjedište iz Švedske u Finsku. Na zahtjev finskog tijela za osiguranje depozita, švedsko je tijelo za osiguranje depozita 4. listopada i 13. studenoga 2018. prenijelo doprinose koje je ta grupa za financijske usluge uplatila tijekom razdoblja od 12 mjeseci prije 1. listopada 2018.
11.
U Švedskoj doprinosi SOD‑u za razdoblje od siječnja do prosinca dospijevaju u roku od jednog mjeseca od odluke tijela za osiguranje depozita kojom se utvrđuje iznos (
7
). Tako je godišnja odluka tog tijela za 2016. donesena 2. rujna 2016. i Nordea Bank je uplatila svoje doprinose 30. rujna 2016. (
8
). Odluku za 2017. to je tijelo donijelo 14. rujna 2017. te su doprinosi bili uplaćeni 13. listopada 2017. (
9
). Godišnja odluka navedenog tijela za 2018. donesena je 27. rujna 2018. i Nordea Bank je uplatila svoje doprinose 28. rujna 2018. (
10
).
12.
Republika Latvija i Republika Litva nisu osporavale odluku kojom se odbija prijenos doprinosa švedskog SOD‑a pred švedskim sudovima.
13.
Međutim, u potvrđujućoj presudi od 15. svibnja 2018., Kammarrätten i Stockholm (Žalbeni upravni sud u Stockholmu, Švedska) utvrdio je da Republika Estonija neosnovano osporava odluku o odbijanju prijenosa doprinosa s obrazloženjem da je pravo Unije pravilno preneseno u švedsko pravo. U presudi od 7. studenoga 2018., Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud, Švedska) nije dopustio podnošenje žalbe protiv te potvrđujuće presude te je odbio njezin zahtjev za prethodnu odluku ocijenivši da se spor ne odnosi na tumačenje prava Unije koje zahtijeva donošenje prethodne odluke Suda.
14.
Kao odgovor na dopis koji joj je 27. ožujka 2019. poslalo latvijsko tijelo za osiguranje depozita, Komisija u dopisu od 9. listopada 2020. priznaje da nepotpuni tekst članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 ne predviđa, u biti, posebne scenarije intervencije u slučajevima u kojima nacionalno tijelo za osiguranje depozita donosi odluke poput one o produljenju roka za plaćanje doprinosa, što dovodi do mogućnosti različitih tumačenja.
15.
Estonsko, latvijsko i litavsko tijelo za osiguranje depozita započeli su postupak mirenja sa švedskim tijelom za osiguranje depozita pod okriljem Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA), koje je zbog nepostizanja sporazuma predmet zatvorilo 2019.
16.
U skladu s člankom 259. drugim i trećim stavkom UFEU‑a, Republika Latvija zatražila je od Komisije 10. svibnja 2021. obrazloženo mišljenje (u daljnjem tekstu: prvotna pritužba). Nakon što je zatražila očitovanja od Kraljevine Švedske i saslušala strane, Komisija je 30. srpnja 2021. donijela obrazloženo mišljenje u kojem je smatrala da je Kraljevina Švedska, svojim odbijanjem prenošenja u latvijski SOD doprinosa koje je Nordea Bank uplatila za svoju latvijsku podružnicu tijekom razdoblja od 12 mjeseci koji su prethodili prijenosu, povrijedila svoje obveze na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 u vezi s člankom 10. stavkom 1. te direktive. Suprotno tomu, Komisija je smatrala da nije utvrđeno da je Kraljevina Švedska počinila navodnu povredu načela lojalne suradnje utvrđenog člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.
IV. Postupak pred Sudom
17.
Republika Latvija Sudu je 30. prosinca 2021. podnijela tužbu zbog povrede obveze protiv Kraljevine Švedske u kojoj od Suda zahtijeva da:
–
utvrdi da je Kraljevina Švedska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49, zbog toga što je odbijanjem prenošenja u latvijski SOD doprinosa koje je uplatila latvijska podružnica Nordee Bank, obračunanih za razdoblje doprinosa u skladu s tom odredbom, Kraljevina Švedska postupila protivno cilju te direktive i nije osigurala koristan učinak njezinih odredbi;
–
utvrdi da je Kraljevina Švedska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a, zbog toga što odbijanjem prenošenja u latvijski SOD doprinosa koje je uplatila latvijska podružnica Nordee Bank, obračunanih za razdoblje doprinosa u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2014/49, Kraljevina Švedska nepovoljno utječe na integraciju jedinstvenog tržišta te tako narušava međusobno povjerenje (
11
) među državama članicama Europske unije, što je preduvjet za prekograničnu integraciju;
–
naloži Kraljevini Švedskoj, ako Sud utvrdi da je povrijedila svoje obveze na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 i članka 4. stavka 3. UEU‑a, da utvrđenu povredu okonča prijenosom iz švedskog SOD‑a u latvijski SOD ukupnog iznosa doprinosa koje je uplatila latvijska podružnica Nordee Bank, obračunanih za razdoblje doprinosa u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2014/49;
–
utvrdi, u slučaju da se članak 14. stavak 3. Direktive 2014/49 može usko tumačiti, njegovu usklađenost s ciljem te direktive i obvezu švedskog SOD‑a da u latvijski SOD prenese doprinose koje je uplatila latvijska podružnica Nordee Bank i
–
Kraljevini Švedskoj naloži snošenje troškova.
18.
Odlukama od 19., 25. i 30. svibnja 2022. Republici Estoniji, Republici Litvi i Komisiji odobrena je intervencija u potporu Republici Latviji.
19.
Dok Republika Litva podržava cijeli tužbeni zahtjev, Republika Estonija podržava samo prvi i treći dio zahtjeva, a Komisija samo prvi.
20.
Kraljevina Švedska od Suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži Republici Latviji snošenje troškova.
V. Sažetak argumenata stranaka
A.
Dopuštenost
21.
Najprije, Kraljevina Švedska dvoji o tome je li moguće osporavati njezino tumačenje članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 u okviru tužbe zbog povrede obveze, s obzirom na to da je, s jedne strane, Republika Latvija imala mogućnost da pred švedskim nacionalnim sudovima osporava odluku švedskog tijela za osiguranje depozita te s obzirom na to da je, s druge strane, tužba zbog povrede obveze nedopuštena ako se njome samo zahtijeva tumačenje prava Unije. Republika Švedska dodaje da je usto riječ o odredbi minimalnog usklađivanja.
22.
Kad je riječ o prvom prigovoru koji se odnosi na povredu članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49, Kraljevina Švedska smatra da je Republika Latvija izmijenila opseg spora u sudskoj fazi postupka jer se nije pozvala na članak 10. te direktive koji je bio istaknut tijekom saslušanja tih dviju država članica koje je 1. srpnja 2021. organizirala Komisija.
23.
Kraljevina Švedska ističe da drugi prigovor koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje temeljenog na članku 4. stavku 3. UEU‑a treba odbiti jer se Republika Latvija tijekom upravnog postupka pozivala na povredu načela jednakog postupanja s obzirom na postupanje s Republikom Finskom čiji je SOD bio u istoj situaciji kao i latvijski SOD.
24.
Kad je riječ o zahtjevu Republike Latvije da švedski SOD uplati doprinose latvijskom SOD‑u, Kraljevina Švedska navodi da isplata naknade ne može biti predmet tužbe zbog povrede obveze.
25.
Republika Latvija odgovara, s jedne strane, da čak i kad je riječ o odredbi minimalnog usklađivanja, Direktivu 2014/49 valja tumačiti na način kojim se osigurava postizanje njezina cilja poboljšanja i osiguranja stabilnosti bankarskog sustava i zaštite deponenata i, s druge strane, da tužba zbog povrede obveze iz članka 259. UFEU‑a nije uvjetovana iscrpljivanjem nacionalnih pravnih sredstava.
26.
Kad je riječ o njezinu prvom zahtjevu za utvrđenje povrede, Republika Latvija niječe da je izmijenila predmet spora, koji nije bio ni proširen ni izmijenjen u odnosu na njezinu prvotnu pritužbu na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49, s obzirom na to da se po analogiji treba primijeniti sudska praksa koja se odnosi na Komisijine tužbe zbog povrede obveze, prema kojoj nije obvezno postojanje potpunog podudaranja između navođenja prigovora u izreci obrazloženog mišljenja i tužbenog zahtjeva ako predmet spora, kako je utvrđen u obrazloženom mišljenju, nije ni proširen ni izmijenjen.
27.
Kad je riječ o njezinu trećem zahtjevu, Republika Latvija ističe da povreda obveze koja se pripisuje Kraljevini Švedskoj ne samo da mora biti utvrđena nego mora i prestati te da do tog prestanka može doći samo u obliku uplate latvijskom SOD‑u uskraćenih doprinosa, što ne predstavlja naknadu.
B.
Povreda članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49
28.
Republika Latvija ne osporava to da je Kraljevina Švedska doista izvršila prenošenje u nacionalno pravo. Ona smatra da članak 14. stavak 3. Direktive 2014/49 ne treba tumačiti formalno i doslovno kao što je to učinila Kraljevina Švedska, nego u vezi s člankom 10. stavkom 1. te direktive. Smatra da je povreda obveze u neprenošenju doprinosa prikupljenih u vezi s aktivnostima latvijske podružnice.
29.
Naime, prema njezinu mišljenju, taj članak 14. stavak 3. u kojem se navodi da: „[a]ko kreditna institucija prestane biti članom SOD‑a i pridruži se drugom SOD‑u, doprinosi, uplaćeni tijekom 12 mjeseci koji prethode prestanku članstva […] prenose se u drugi SOD”, treba tumačiti s obzirom na njegov kontekst i ciljeve koji se njime nastoje ostvariti. Ona dodaje da je uvodna izjava 3. te direktive jasna u tom pogledu jer se u njoj naznačuje da navedena „[d]irektiva predstavlja ključni instrument za ostvarenje unutarnjeg tržišta u području kreditnih institucija kako sa stajališta slobode poslovnog nastana tako i sa stajališta slobode pružanja financijskih usluga, povećavajući istodobno stabilnost bankarskog sustava i zaštitu deponenata”. Iz toga izvodi zaključak da, u slučaju promjene SOD‑a, SOD‑u države članice domaćina moraju se prenijeti doprinosi koji su obračunani i zatraženi u vezi s prenesenim aktivnostima za razdoblje od 12 mjeseci, neovisno o trenutku u kojem su oni bili doista uplaćeni. Pojašnjava da formalno tumačenje Kraljevine Švedske tog članka oduzima Direktivi 2014/49 učinkovitost, tim više što ta država članica omogućuje rok za plaćanje doprinosa koji je dulji od jedne godine.
30.
Republika Latvija dodaje da je logika mehanizma koji je uspostavljen Direktivom 2014/49 u tome da se doprinosi koji se odnose na 12 mjeseci koji prethode prijenosu aktivnosti prenesu u SOD države članice domaćina jer on, na datum prijenosa, postaje odgovoran za isplatu jamstva koje se duguje deponentima na koje se ta aktivnost odnosi. Navodi da se sličan mehanizam provodi kada treba isplatiti naknadu deponentima podružnice; isplaćuje ih SOD države članice domaćina, u skladu s uputom SOD‑a matične države članice koja prije isplate deponentima mora osigurati potrebna sredstva i SOD‑u države članice domaćina naknaditi troškove koje je imao.
31.
Komisija podupire rasuđivanje Republike Latvije pojašnjavajući da članak 10. stavak 1., kojim se predviđa uplaćivanje doprinosa najmanje jednom godišnje, treba tumačiti u vezi s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2014/49 jer su te dvije odredbe suštinski povezane kako bi jamčile ciljeve te direktive, osobito solidarnost među kreditnim institucijama u slučaju njihove propasti, što se navodi u uvodnoj izjavi 37. navedene direktive (
12
). Prema njezinu mišljenju, doprinosi su osmišljeni kao protučinidba za osiguranje depozita na određeno razdoblje te se stoga moraju prenijeti kad se teret osiguranja depozita prenese na drugi SOD.
32.
Republika Estonija i Republika Litva donose iste zaključke kao i Republika Latvija s obzirom na to da je nakon prijenosa podružnica koje su se nalazile na njihovim državnim područjima švedski SOD, zbog istih razloga, odbio u njihove nacionalne SOD‑ove prenijeti doprinose prikupljene za aktivnosti tih podružnica.
33.
Suprotno tomu, Kraljevina Švedska tvrdi da se teleološko tumačenje ne može koristiti za premošćivanje praznine u članku 14. stavku 3. Direktive 2014/49, koji ne sadržava iscrpno rješenje u vezi s prijenosom sredstava iz jednog sustava u drugi. Taj bi članak trebalo preoblikovati kako bi se u obzir uzeli nepredviđeni slučajevi, kao što su to predložili EBA i European Forum of Deposit Insurers (Europski forum osiguravatelja depozita) (
13
). Kraljevina Švedska također osporava, osobito zbog nerazmjera između iznosa depozita koje osigurava kreditna institucija i minimalne razine doprinosa, razmjere koje Komisija pripisuje posljedicama doslovnog tumačenja navedenog članka u smislu ozbiljnih učinaka na ostvarenje unutarnjeg tržišta i dovođenja u pitanje povjerenja u SOD i suradnje među državama članicama. Usto smatra da pitanje veze između prijenosa aktivnosti, te stoga i rizika u drugu državu članicu, i prijenosa doprinosa nije jasno uređeno.
34.
Kraljevina Švedska smatra da je formulacija članka 10. Direktive 2014/49 uobičajena u pravu Unije i da se njome ne nameće ni točan datum plaćanja ni to da se doprinos koji se uplaćuje barem jednom godišnje odnosi na točno određeno razdoblje doprinosa (osobito u slučaju spora oko iznosa doprinosa).
35.
Kraljevina Švedska ističe nedosljednost u obrazloženju, jer, ako se prilikom plaćanja mora uzeti u obzir razdoblje doprinosa (nedoslovno tumačenje članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49), datum plaćanja do kojeg dolazi barem jednom godišnje više nije važan.
C.
Povreda članka 4. stavka 3. UEU‑a
36.
Republika Latvija navodi da na temelju sudske prakse Suda iz načela lojalne suradnje, utvrđenog člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, proizlazi obveza za države članice da, s jedne strane, donose sve prikladne mjere kojima se jamči doseg i učinkovitost prava Unije te da otklanjaju nezakonite posljedice povrede tog prava i da se, s druge strane, međusobno poštuju i pomažu si u ostvarivanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ. Iz toga izvodi zaključak da je odbijanje švedskog SOD‑a da u latvijski SOD prenese doprinose koje je primio za latvijsku podružnicu protivno načelu lojalne suradnje i načelu jednakosti s obzirom na to da je, u usporedivoj pravnoj situaciji, švedski SOD pristao prenijeti doprinose u finski SOD.
37.
Suprotno tomu, Kraljevina Švedska osporava činjenicu da doslovna primjena članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 može činiti povredu načela lojalne suradnje. Dodaje da je, u većini slučajeva prijenosa doprinosa, SOD matične države članice u obzir uzeo datum stvarnog plaćanja doprinosa. Usto, navodi da je sa zahtjevom finskog SOD‑a drukčije postupala jer su doprinosi bili uplaćeni tijekom razdoblja od 12 mjeseci koje je prethodilo prijenosu registriranog sjedišta.
VI. Analiza
A.
Dopuštenost
38.
Kao prvo, kad je riječ o predmetu tužbe zbog povrede obveze, ustaljena sudska praksa Suda jasna je u pogledu dviju stvari.
39.
S jedne strane, Sud podsjeća na to da je cilj koji se nastoji ostvariti postupkom predviđenim člankom 259. UFEU‑a utvrditi i okončati postupanje države članice kojim se povređuje pravo Unije (
14
). Slijedom toga, nedopuštena je tužba na temelju tog članka koja se odnosi na buduće i moguće povrede obveza ili kojom se zahtijeva samo tumačenje prava Unije (
15
).
40.
Stoga je, suprotno onomu što navodi Kraljevina Švedska, dopuštena tužba Republike Latvije zbog povrede obveze koja se odnosi na postupanje Kraljevine Švedske u pogledu plaćanja doprinosa švedskog SOD‑a latvijskom SOD‑u jer je njezina svrha utvrditi prošlu povredu te samo zbog tog razloga Republika Latvija pred Sudom raspravlja o tumačenju Direktive 2014/49 u pogledu načina na koji se mora odvijati prijenos doprinosa prilikom prijenosa aktivnosti povezanih s depozitima između dviju država članica. Osim toga, to tumačenje te direktive Komisija je slijedila, makar djelomično, u obrazloženom mišljenju od 30. srpnja 2021. Usto, nije sporno da je Kraljevina Švedska prenijela članak 14. stavak 3. navedene direktive. Prema tome, prvi prigovor u tužbi Republike Latvije, s obzirom na to da se njime od Suda ne traži tumačenje direktive, nego utvrđenje povrede odredbe direktive kako je tumače ta država članica i Komisija, čini mi se dopuštenim.
41.
S druge strane, Sud podsjeća na to da se u tužbi zbog povrede obveze od njega ne može zahtijevati ništa drugo osim utvrđenja postojanja navodne povrede obveze radi njezina prestanka, među ostalim ni to da naloži državi članici određeno postupanje kako bi se uskladila s pravom Unije (
16
).
42.
Međutim, Republika Latvija ne zahtijeva samo utvrđenje navodne povrede nego od Suda zahtijeva i to da Kraljevini Švedskoj naloži da doprinose uplaćene švedskom SOD‑u u odnosu na aktivnosti latvijske podružnice Nordee Bank prenese u latvijski SOD, uključujući i ako, podredno, Sud prihvati usko tumačenje članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49. Slijedom toga, zahtjevi Republike Latvije koji se odnose na prijenos doprinosa iz švedskog SOD‑a u latvijski SOD moraju se proglasiti nedopuštenima.
43.
Kao drugo, kad je riječ o pitanju izmjene opsega spora između predsudske faze i sudske faze postupka, valja napomenuti da se, u kontekstu obilježenom malim brojem međudržavnih tužbi zbog povrede obveze (
17
), pitanje primjene po analogiji sudske prakse Suda u području postupaka zbog povrede obveze koje je Komisija pokrenula na temelju članka 258. UFEU‑a nikad nije postavilo. Ovaj će predmet Sudu omogućiti da pojasni situaciju.
44.
Naime, Sud je presudio da je u tužbi zbog povrede obveze svrha predsudskog postupka omogućiti državi članici o kojoj je riječ, s jedne strane, da ispuni obveze koje ima na temelju prava Unije i, s druge strane, da učinkovito iskoristi svoja sredstva obrane protiv Komisijinih prigovora. Iz toga proizlazi da je predmet tužbe podnesene u skladu s člankom 258. UFEU‑a određen u predsudskom postupku koji je tom odredbom predviđen te se od tog trenutka više ne može proširiti tijekom sudskog postupka (
18
).
45.
Sud iz toga izvodi zaključak da se obrazloženo mišljenje Komisije i tužba moraju zasnivati na istom obrazloženju i istim tužbenim razlozima, pa stoga Sud ne može ispitivati prigovor koji nije sadržan u obrazloženom mišljenju, koje pak mora sadržavati smislen i detaljan prikaz razloga koji su na Komisijinoj strani stvorili dojam da je država članica o kojoj je riječ povrijedila neku od svojih obveza iz Ugovora (
19
). Međutim, taj zahtjev ne može ići dotle da u svakom slučaju mora postojati savršeno podudaranje između navođenja prigovora u izreci obrazloženog mišljenja i tužbenog zahtjeva ako nije došlo do proširenja ili izmjene predmeta spora kako je određen u obrazloženom mišljenju (
20
).
46.
Međutim, člankom 259. četvrtim stavkom UFEU‑a predviđa se da izostanak obrazloženog mišljenja Komisije u roku od tri mjeseca od zahtjeva države članice nije prepreka tomu da ta država članica predmet uputi Sudu. U tom slučaju, obrazloženo mišljenje ne može odrediti granice rasprave.
47.
Budući da iz članka 259. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da je predsudska faza postupka zbog povrede obveze između država obvezna, čini mi se da bi se prvi dio rasuđivanja (
21
) mogao u potpunosti primijeniti u okviru ovog postupka. Suprotno tomu, da bi se ograničio opseg spora, u prvom redu treba uzeti u obzir zahtjev države članice i, ako je ono doneseno, obrazloženo mišljenje.
48.
Prema tome, kad je riječ o prvoj navodnoj povredi, suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Švedska, o članku 10. stavku 1. Direktive 2014/49 tijekom predsudske faze, na inicijativu Republike Latvije, raspravljalo se isključivo u okviru pristupa u prilog teleološkom tumačenju članka 14. stavka 3. te direktive, kao što to proizlazi iz obrazloženog mišljenja Komisije. Štoviše, on nije citiran ni u zahtjevu prvotne pritužbe ni u izreci tužbe Republike Latvije. Usto, na taj se članak 10. na sličan upućuje u tužbi i u prvotnoj pritužbi, bez navođenja da je došlo do njegove povrede. Slijedom toga, taj prvi dio prigovora nedopuštenosti treba odbiti.
49.
Kad je riječ o drugoj povredi koja se odnosi na povredu načela lojalne suradnje, suprotno sažetku zahtjeva Republike Latvije iz obrazloženog mišljenja, iz prvotne pritužbe Republike Latvije proizlazi da je kao osnova tog prigovora navedeno i navodno pogrešno tumačenje Kraljevine Švedske članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49, kojim se zanemaruju ciljevi te direktive, i povreda jednakog postupanja prema latvijskom SOD‑u u odnosu na finski SOD. Stoga je Kraljevina Švedska mogla iznijeti svoje argumente o ta dva pitanja, a opseg spora nije ni izmijenjen ni proširen tijekom sudske faze. Taj drugi dio prigovora nedopuštenosti također treba odbiti.
50.
Kad je riječ o neiscrpljivanju nacionalnih pravnih sredstava, stranke se slažu, uključujući Kraljevinu Švedsku u svojem odgovoru na repliku, da člankom 259. UFEU‑a takav uvjet nije propisan. Taj treći dio prigovora nedopuštenosti treba odbiti.
B.
Prigovor na temelju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49
51.
Nesporno je da je Kraljevina Švedska članak 14. stavak 3. Direktive 2014/49 doslovno prenijela u svoje nacionalne propise predviđajući u članku 14. Zakona o osiguranju depozita da se, u slučaju prijenosa kreditne institucije koji dovodi do toga da se ta institucija pripada drugom SOD‑u, doprinosi uplaćeni tijekom razdoblja od 12 mjeseci koje je prethodilo tom prijenosu prenose u taj drugi SOD. Kraljevina Švedska primijenila je to pravilo uzimajući u obzir datum plaćanja doprinosa, kao što se to predviđa člankom 14. stavkom 3. Direktive 2014/49, što je dovelo do toga da doprinosi nisu preneseni u estonski, latvijski i litavski SOD zbog ranijeg ili kasnijeg plaćanja doprinosa u odnosu na razdoblje od 12 mjeseci koje je prethodilo prijenosu institucije te do dvostrukog prijenosa u korist finskog SOD‑a.
52.
Republika Latvija, koju podupiru Komisija te Republika Estonija i Republika Litva, u prvom redu tvrdi da članak 14. stavak 3. Direktive 2014/49 ne treba tumačiti doslovno, nego teleološki, i to na temelju, s jedne strane, tumačenja te odredbe u vezi s člankom 10. te direktive i, s druge strane, ciljeva navedene direktive koji se navode u uvodnim izjavama 3. i 37., a to su ostvarenje unutarnjeg tržišta uz istodobno povećanje stabilnosti bankarskog sustava i zaštite deponenata te izgradnju solidarnosti među svim kreditnim institucijama na određenom financijskom tržištu. Republika Latvija te Republika Estonija, Republika Litva i Komisija iz toga izvode zaključak da prijenos doprinosa mora odgovarati prijenosu odgovornosti među SOD‑ovima slijedom prijenosa kreditne institucije.
53.
Kao prvo, čini se da se na temelju tumačenja članka 14. stavka 3. u vezi s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2014/49 na prvi pogled može smatrati ili da se plaćanje doprinosa SOD‑u mora izvršiti svake godine na točno određeni datum ili da se to plaćanje mora odnositi na doprinos koji je dospio za prethodnih 12 mjeseci.
54.
Plaćanje doprinosa na točno određeni datum zahtijeva mogućnost provođenja plaćanja svakog dana u godini, što nije uvijek moguće.
55.
Kad bi se, na temelju tog tumačenja članka 14. stavka 3. u vezi s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2014/49, smatralo da je doprinos koji se mora prenijeti onaj koji je dospio za 12 mjeseci koji prethode prijenosu kreditne institucije, to bi bilo nelogično rasuđivanje jer, kao što to ističe Kraljevina Švedska, ako dugovani iznos odgovara određenom razdoblju (prethodnih 12 mjeseci), onda nije potrebno naznačiti, kao što je to predviđeno u članku 10. stavku 1. drugom podstavku te direktive, da se doprinosi uplaćuju godišnje.
56.
Usto, tekst tog članka 10. stavka 1. drugog podstavka sličan je, u biti, onomu koji je upotrijebljen kad je riječ o doprinosima u korist aranžmana financiranja u području sanacije banaka (
22
) ili Fonda za sanaciju banaka (
23
), kojim se predviđa prikupljanje doprinosa „najmanje jedanput godišnje”, što ostavlja manevarski prostor državama članicama da organiziraju to prikupljanje. Međutim, u području sanacije banaka nije predviđen prijenos doprinosa u slučaju promjene aranžmana financiranja.
57.
Ipak se ne čini da je rok od jednog mjeseca za plaćanje zahtijevanog doprinosa predviđen člankom 13. Zakona o osiguranju depozita protivan članku 10. stavku 1. drugom podstavku Direktive 2014/49, kojim se ne predviđa nikakva druga obveza osim one da se doprinos SOD‑u uplati barem jednom godišnje. Osim toga, članak 14. stavak 3. te direktive odnosi se samo na uplate izvršene „tijekom 12 mjeseci koji prethode prestanku članstva”.
58.
Točno je da je Komisija, suočena s onim što se čini kao loša formulacija prvotnog teksta Direktive 2014/49, imala priliku pojasniti tekst članka 14. stavka 3. te direktive u svojem prijedlogu izmjene navedene direktive od 18. travnja 2023., navodeći da, u slučaju prijenosa kreditne institucije ili dijela njezinih aktivnosti između dvaju SOD‑ova različitih država članica, SOD matične države članice prenosi SOD‑u države članice domaćina doprinose koji se duguju za 12 mjeseci koji prethode promjeni članstva u SOD‑u (
24
).
59.
Kao drugo, u članku 10. stavku 2. Direktive 2014/49 navodi se da raspoloživa financijska sredstva SOD‑a moraju postići barem ciljnu razinu od 0,8 % iznosa osiguranih depozita njegovih članova. Ako pak, protivno onomu što tvrdi Kraljevina Švedska, doista postoji veza između iznosa doprinosa SOD‑u i iznosa depozita osiguranih u trenutku utvrđivanja doprinosa (
25
), valja utvrditi da se ta povezanost više ne primjenjuje kada se ta ciljna razina dosegne (i sve dok je tako).
60.
Naime, člankom 10. stavkom 2. drugim podstavkom te direktive predviđa se da, „[a]ko kapacitet financiranja [SOD‑a] ne postigne [navedenu] ciljnu razinu, uplata doprinosa nastavlja se barem dok se ponovno ne postigne ciljna razina”.
61.
Stoga će ulazak nove kreditne institucije u SOD automatski povećati ukupni iznos osiguranih depozita i moći će dovesti do poziva za uplatu doprinosa tom SOD‑u. Ako ta kreditna institucija dolazi iz SOD‑a druge države članice, taj bi ulazak trebao biti popraćen, ovisno o slučaju, prijenosom doprinosa koje je uplatila SOD‑u matične države članice tijekom 12 mjeseci koji su prethodili njezinu ulasku i neće dovesti do novog poziva za uplatu doprinosa s obzirom na to da preneseni doprinos pokriva udio novih osiguranih depozita.
62.
Međutim, ulazak kreditne institucije iz treće zemlje u SOD države članice neće biti popraćen prijenosom doprinosa, a povećanje iznosa ciljne razine, kao i mogući nastavak ili povećanje doprinosa bit će na teret svih kreditnih institucija koje pripadaju tom SOD‑u.
63.
Isto tako, prijenos kreditne institucije iz SOD‑a države članice za koji je ciljna razina dosegnuta i kojem ta institucija nije uplatila nikakav doprinos u posljednjih 12 mjeseci, osim što neće rezultirati nikakvim prijenosom doprinosa SOD‑u države članice domaćina, čak bi mogao, kao što je to navedeno u prethodnoj točki ovog mišljenja, dovesti do povećanja doprinosa u korist SOD‑a države članice domaćina zbog povećanja iznosa osiguranih depozita i, stoga, ciljne razine.
64.
Prema tome, postoje brojni slučajevi u kojima ulazak kreditne institucije u SOD neće dovesti do prijenosa doprinosa u taj SOD. Stoga je problematično temeljiti argumentaciju na posljedicama prijenosa kreditne institucije u smislu odgovornosti za prijenos doprinosa.
65.
Kao treće, kad je riječ o ciljevima Direktive 2014/49 navedenim u uvodnim izjavama 3. i 37., isključivo teleološko tumačenje članka 14. stavka 3. te direktive ne čini mi se opravdanim.
66.
Naime, budući da, kao što je to prethodno navedeno, ne postoji čvrsta povezanost između prijenosa odgovornosti i prijenosa doprinosa, također se mora zaključiti da je zakonodavac Unije prihvatio taj nesklad nastojeći postići stabilnost bankarskog sustava i zaštititi deponente te uspostavljajući solidarnost među kreditnim institucijama.
67.
U svakom slučaju, stabilnost bankarskog sustava nastoji se prije svega ostvariti osiguranjem depozita, čime se žele izbjeći masovna povlačenja iznosa položenih u bankarskim institucijama. Isto tako, u slučaju nedostupnosti depozita deponenti su zaštićeni uspostavom razine pokrića u iznosu od 100000 eura po deponentu i kreditnoj instituciji (
26
). Usto, solidarnost među svim kreditnim institucijama navedena u uvodnoj izjavi 37. Direktive 2014/49 odnosi se na kreditne institucije na određenom financijskom tržištu, a ne na sve kreditne institucije Unije, stoga ne postoji nedosljednost u tome da teret moguće odgovornosti prijeđe s nove kreditne institucije, koja ulazi u SOD bez prijenosa doprinosa, na druge kreditne institucije koje pripadaju tom SOD‑u.
68.
Stoga je teško prihvatiti da je Kraljevina Švedska, zbog toga što je predvidjela da će se u SOD države članice domaćina prenijeti samo doprinosi uplaćeni SOD‑u tijekom razdoblja od 12 mjeseci koji prethode prijenosu kreditne institucije, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 14. stavak 3. Direktive 2014/49, čak i ako se ta odredba tumači u vezi s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom te direktive.
69.
Kad je riječ o roku za plaćanje doprinosa od jednog mjeseca od donošenja odluke tijela za osiguranje depozita, postoji sudska praksa prema kojoj praksa s određenim stupnjem općenitosti i dosljednosti koja nije u skladu s pravilnim prenošenjem direktive može biti predmetom tužbe zbog povrede obveze (
27
).
70.
U ovom slučaju, iako se ne čini da je uvođenje takvog roka protivno Direktivi 2014/49, valja ispitati postoji li opća i dosljedna praksa švedskog SOD‑a koja nije u skladu s tom direktivom ili njezinim zakonom o prenošenju, kojom se povređuje načelo prijenosa doprinosa predviđeno u članku 14. stavku 3. navedene direktive.
71.
Naime, odluka o doprinosu za 2016. donesena je 2. rujna 2016., a on je uplaćen 30. rujna 2016., to jest u roku od jednog mjeseca. Kad je riječ o doprinosu za 2017., o kojem je odluka donesena 14. rujna 2017., uplaćen je 13. listopada 2017. Konačno, odluka o doprinosu za 2018. donesena je 27. rujna 2018., a doprinos je uplaćen sljedeći dan.
72.
U članku 14. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2014/49 navodi se da, „[a]ko kreditna institucija namjerava izvršiti prijenos iz jednog SOD‑a u drugi u skladu s [tom] [d]irektivom, o toj svojoj namjeri obavješćuje najmanje šest mjeseci unaprijed”.
73.
Tako je Nordea Bank o svojoj namjeri da 1. listopada 2017. prenese svoje podružnice trebala obavijestiti švedski SOD najkasnije 1. travnja 2017. Isto tako, Nordea Bank trebala je najkasnije 1. travnja 2018. obavijestiti taj SOD o svojoj namjeri prenošenja svojeg registriranog sjedišta u Finsku.
74.
Iako se može činiti iznenađujućim da je švedsko tijelo za osiguranje depozita tijekom tri ispitivane godine svake godine mijenjalo datum svoje odluke kojom se utvrđuje iznos doprinosa SOD‑u, to nije dovoljno da se dokaže postojanje opće, dosljedne i namjerne prakse koja ima za cilj sprečavanje prijenosa doprinosa u drugi SOD.
75.
Naime, ako je Nordea Bank znala, kada je odlučila da će podružnice prenijeti 1. listopada 2017., da doprinos za 2016. neće biti prenesen jer je bio uplaćen 30. rujna 2016., ta institucija nije mogla ne znati da – kad je svoj doprinos za 2017. uplatila 13. listopada 2017., odnosno nakon 30. rujna 2017. – taj doprinos neće biti prenesen u SOD‑ove država članica domaćina prenesenih podružnica. Isto tako, kada je odlučila da će registrirano sjedište prenijeti 1. listopada 2018. i svoj doprinos za 2018. uplatila dan nakon odluke o utvrđivanju iznosa doprinosa, odnosno 28. rujna 2018., Nordea Bank je znala da će njezini doprinosi za 2017. i 2018. biti uplaćeni finskom SOD‑u.
76.
Slijedom toga, ne samo da nije dokazana opća i dosljedna praksa švedskog SOD‑a jer razdoblje od tri godine nije dovoljno da se utvrdi takva praksa i jer to nije automatski dovelo do odbijanja prijenosa doprinosa, nego je neprenošenje doprinosa i rezultat odluke Nordee Bank u pogledu datuma njihova plaćanja švedskom SOD‑u.
77.
Zaključno, ne čini mi se da je Kraljevina Švedska povrijedila svoje obveze na temelju članka 14. stavka 3. u vezi s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2014/49 te, slijedom toga, prvi prigovor treba odbiti.
C.
Prigovor na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a
78.
Podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako „iz načela lojalne suradnje, predviđenog člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, proizlazi da su države članice dužne poduzeti sve mjere prikladne za osiguranje primjene i učinkovitosti prava Unije” (
28
), „[p]ovreda opće obveze lojalne suradnje koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a može se utvrditi samo ako se odnosi na radnje različite od onih koje predstavljaju povredu specifičnih obveza koja se stavlja na teret državi članici” (
29
).
79.
Stoga valja ispitati dva razloga na kojima se temelji zahtjev Republike Latvije.
80.
S jedne strane, kad je riječ o pogrešnom tumačenju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49 kojim se ne uzimaju u obzir ciljevi te direktive, ta se navodna povreda zapravo odnosi na istu radnju na kojoj se zasniva prvi prigovor jer je to odbijanje izravno povezano s tumačenjem tog članka 14. stavka 3. Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica T. Ćapeta, činjenica da država članica tumači pravo Unije drukčije od Komisije ne predstavlja sama po sebi povredu načela lojalne suradnje te države članice (
30
). Isto vrijedi ako država članica tumači pravo Unije drukčije od druge države članice. Stoga prigovor koji se temelji na tom razlogu nije osnovan.
81.
S druge strane, kad je riječ o povredi jednakog postupanja sa zahtjevima estonskog, latvijskog i litavskog SOD‑a u odnosu na zahtjev finskog SOD‑a, valja istaknuti da se i ta tvrdnja temelji na spornom tumačenju članka 14. stavka 3. Direktive 2014/49.
82.
U svakom slučaju, povreda jednakog postupanja može se utvrditi samo u slučaju različitog postupanja u jednakim situacijama ili jednakog postupanja u različitim situacijama.
83.
Međutim, u ovom se slučaju situacije estonskog, latvijskog i litavskog SOD‑a, s jedne strane, razlikuju od situacije finskog SOD‑a, s druge strane. Naime, tijekom razdoblja od 12 mjeseci koje je prethodilo promjeni članstva u SOD‑u, odnosno od 1. listopada 2016. do 30. rujna 2017., švedskom SOD‑u nisu bili uplaćeni nikakvi doprinosi u vezi s aktivnostima prenesenih podružnica, dok su doprinosi u taj SOD uplaćeni tijekom razdoblja od 12 mjeseci koje je prethodilo prijenosu registriranog sjedišta u Finsku te su ti doprinosi bili preneseni u finski SOD. Stoga se povreda obveze lojalne suradnje ne može temeljiti na tom razlogu.
84.
Prigovor koji se temelji na nepoštovanju načela lojalne suradnje treba odbiti.
VII. Zaključak
85.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1.
Tužba se odbija.
2.
Republici Latviji nalaže se snošenje troškova.
3.
Republika Estonija, Republika Litva i Europska komisija snose vlastite troškove.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2014., L 173, str. 149. i ispravci SL 2014., L 212, str. 47. i SL 2014., L 309, str. 37.
(
3
)	Iako se u svojem tužbenom zahtjevu Republika Latvija poziva na povredu načela uzajamnog povjerenja, u obrazloženju te tužbe upućuje na načelo lojalne suradnje (t. 39. do 41.). Stoga smatram da se Republika Latvija, time što navodi povredu članka 4. stavka 3. UEU‑a, poziva na povredu načela lojalne suradnje.
(
4
)	Vidjeti osobito presude od 4. listopada 1979., Francuska/Ujedinjena Kraljevina (141/78, EU:C:1979:225); od 16. svibnja 2000., Belgija/Španjolska (C‑388/95, EU:C:2000:244); od 12. rujna 2006., Španjolska/Ujedinjena Kraljevina (C‑145/04, EU:C:2006:543); od 16. listopada 2012., Mađarska/Slovačka (C‑364/10, EU:C:2012:630); od 18. lipnja 2019., Austrija/Njemačka (C‑591/17, EU:C:2019:504) i od 31. siječnja 2020., Slovenija/Hrvatska (C‑457/18, EU:C:2020:65).
(
5
)	SFS 1995., br. 1571
(
6
)	U daljnjem tekstu: ustupljene podružnice
(
7
)	Vidjeti točku 6. ovog mišljenja.
(
8
)	Odnosno 12 mjeseci i jedan dan prije prijenosa podružnica
(
9
)	Odnosno nakon prijenosa podružnica i manje od 12 mjeseci prije prijenosa registriranog sjedišta u Finsku
(
10
)	Odnosno manje od 12 mjeseci prije prijenosa registriranog sjedišta
(
11
)	Vidjeti bilješku 3. ovog mišljenja.
(
12
)	U toj se uvodnoj izjavi navodi: „Zaštita depozita ključni je element u ostvarenju unutarnjeg tržišta i neophodna nadopuna sustava nadzora kreditnih institucija s obzirom na solidarnost koju stvara među svim institucijama na određenom financijskom tržištu u slučaju propasti bilo koje od njih. Stoga bi države članice trebale moći dozvoliti SOD‑ovima da jedni drugima pozajmljuju novac na dobrovoljnoj osnovi.”
(
13
)	Neprofitna udruga koja među ostalim okuplja SOD‑ove.
(
14
)	Vidjeti presudu od 16. listopada 2012., Mađarska/Slovačka (C‑364/10, EU:C:2012:630, t. 67. i navedena sudska praksa).
(
15
)	Vidjeti presudu od 16. listopada 2012., Mađarska/Slovačka (C‑364/10, EU:C:2012:630, t. 68.).
(
16
)	Vidjeti presudu od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu) (C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17, EU:C:2020:257, t. 56. i navedena sudska praksa).
(
17
)	Vidjeti presude navedene u bilješci 4. ovog mišljenja.
(
18
)	Vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Komisija/Francuska (C‑237/12, EU:C:2014:2152, t. 74. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Komisija/Francuska (C‑237/12, EU:C:2014:2152, t. 74. i navedena sudska praksa).
(
20
)	Vidjeti presudu od 27. siječnja 2021., Komisija/Austrija (PDV – Putnički agenti), (C‑787/19, neobjavljena, EU:C:2021:72, t. 21.).
(
21
)	Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.
(
22
)	Vidjeti članak 103. stavak 1. Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravak SL 2015., L 216, str. 9.).
(
23
)	Vidjeti članak 70. stavak 1. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.).
(
24
)	Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Direktive 2014/49/EU u pogledu opsega zaštite depozita, korištenja sredstava sustava osiguranja depozita, prekogranične suradnje i transparentnosti (COM(2023) 228 final)
(
25
)	Vidjeti članak 10. stavak 2. prvi podstavak, članak 10. stavak 6. drugi podstavak, članak 10. stavak 8. i članak 13. stavak 1. Direktive 2014/49.
(
26
)	Vidjeti članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 2014/49.
(
27
)	Vidjeti presudu od 22. rujna 2016., Komisija/Češka (C‑525/14, EU:C:2016:714, t. 14. i navedena sudska praksa).
(
28
)	Vidjeti presudu od 17. prosinca 2020., Komisija/Slovenija (Arhive ESB‑a) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, t. 119. i navedena sudska praksa).
(
29
)	Vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Komisija/Danska (ZOI Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:561, t. 75. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu Komisija/Danska (ZOI Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:198, t. 84.).