61993CJ0463_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-463/93,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Verwaltungsgericht Düsseldorf (Tyskland), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Katholische Kirchengemeinde St. Martinus Elten
och
Landwirtschaftskammer Rheinland, i närvaro av:
Arnold Derksen och Johann Thyssen,
angående tolkningen av systemet med tilläggsavgifter på mjölk, inrättat genom rådets förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 om ändring av förordning (EEG) nr 804/68 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 10), av rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna bestämmelser för tillämpningen av den avgift som avses i artikel 5c i rådets förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 90, s. 13) i dess version enligt rådets förordning (EEG) nr 590/85 av den 26 februari 1985 om ändring av förordning (EEG) nr 857/84 (EGT L 68, s. 1) samt genom kommissionens förordning (EEG) nr 1546/88 av den 3 juni 1988 om fastställande av tillämpningssätten för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 139, s. 12),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden på fjärde avdelningen J.L. Murray, tillförordnad avdelningsordförande, samt domarna C.N. Kakouris, P.J.G. Kapteyn, G. Hirsch (referent) och H. Ragnemalm,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Katholische Kirchengemeinde St. Martinus Elten, genom advokaten Jürgen Lukanow, Euskirchen,
- Arnold Derksen, genom advokaten Mechtild Düsing, Münster,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Claudia Schmidt, rättstjänsten, i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 2 maj 1996 av: Katolische Kirchengemeinde St. Martinus Elten, företrädd av Jürgen Lukanow, Landwirtschaftskammer Rheinland, företrädd av Adelheid Hensen, Assessorin, Arnold Derksen, företrädd av Mechtild Düsing, och kommissionen, företrädd av Claudia Schmidt,
och efter att den 23 maj 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Genom beslut av den 18 november 1993, som inkom till domstolen den 13 december samma år, har Verwaltungsgericht Düsseldorf med stöd av artikel 177 i EG-fördraget begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande angående tolkningen av systemet med tilläggsavgifter på mjölk, inrättat genom rådets förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 om ändring av förordning (EEG) nr 804/68 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 10), av rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna bestämmelser för tillämpningen av den avgift som avses i artikel 5c i rådets förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 90, s. 13; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) i dess version enligt rådets förordning (EEG) nr 590/85 av den 26 februari 1985 om ändring av förordning (EEG) nr 857/84 (EGT L 68, s. 1; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) samt genom kommissionens förordning (EEG) nr 1546/88 av den 3 juni 1988 om fastställande av tillämpningssätten för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 139, s. 12; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).
2 Denna fråga har uppkommit inom ramen för en tvist mellan Katholische Kirchengemeinde St. Martinus Elten (nedan kallad Kirchengemeinde), som är en församling, och Landwirtschaftskammer Rheinland (nedan kallad Landwirtschaftskammer), efter att ett arrendeavtal hade utgått angående kopplingen av en referenskvantitet till arrendeområden i både Tyskland och Nederländerna.
3 Kirchengemeinde äger enligt egen uppgift betesmark vars areal uppgår till cirka 23,7 hektar. Huvuddelen, cirka 17,7 hektar, ligger i Nederländerna och resten i Tyskland. All mark har varit utarrenderad sedan länge. Arrendatorn, som själv äger ett jordbruk på ungefär 1,07 hektar i Tyskland, har använt dessa marker för att producera mjölk som han har levererat till ett tyskt mejeri.
4 För att begränsa produktionen av mjölk och mjölkprodukter i gemenskapen har rådets förordning (EEG) nr 804/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 148, s. 13) kompletterats genom förordning nr 856/84 genom tillägg av artikel 5c, där en tilläggsavgift föreskrivs när de producerade kvantiteterna mjölk överstiger en viss bestämd referenskvantitet. Enligt metod A inom detta system, vilken Tyskland och Nederländerna har valt att tillämpa, är den referenskvantitet som är undantagen från tilläggsavgiften i princip lika med den kvantitet mjölk som en producent har levererat under referensåret. Förbundsrepubliken Tyskland valde år 1983 till referensår.
5 I artikel 5c.3 i förordning nr 804/68 föreskrivs följande: "[s]umman av ... referenskvantiteter[na får] inte överstiga en total garantikvantitet som är lika med summan av de kvantiteter mjölk som levererats till företag som behandlar eller bearbetar mjölk eller andra mjölkprodukter i varje medlemsstat under kalenderåret 1981 ökad med 1 %."
6 År 1984 tilldelades arrendatorn således en referenskvantitet av Landwirtschaftskammer. Beräknad på grundval av arrendatorns totala produktion under referensåret uppgick denna kvantitet vid den tidpunkten till 182 000 kg.
7 Efter arrendatorns död år 1989 överfördes referenskvantiteten - som efter en justering hade fastställts till 191 004 kg - av Landwirtschaftskammer först till ett enkelt bolag [öppet bolag] som hade bildats av arrendatorns arvtagare och Arnold Derksen, som är intervenient i målet vid den nationella domstolen, för gemensam förvaltning av deras referenskvantiteter. Efter att bolaget hade upplösts den 15 november 1990 till följd av att arrendeavtalet hade löpt ut, överfördes de referenskvantiteter som arvtagaren hade innehaft till Arnold Derksen, efter en ansökan av den 13 december 1990, efter att Arnold Derksen hade förvärvat arvtagarens marker och referenskvantiteter.
8 Kirchengemeinde begärde den 5 december 1991, beträffande de jordområden som är belägna i Nederländerna, att ett intyg skulle utfärdas i enlighet med artikel 9.2 punkt 3 i Milch-Garantiemengen-Verordnung (förordning om garantikvantiteter för mjölk) om att referenskvantiteterna skulle tilldelas Kirchengemeinde vid arrendeavtalets utgång och efter att nyttjanderätten till de jordområden som är belägna i Nederländerna övergått till Kirchengemeinde.
9 Denna ansökan avslogs av Landwirtschaftskammer med motiveringen att principen att knyta referenskvantiteten till den brukade arealen, på grund av tilldelningen av en total kvantitet till varje medlemsstat till vilken referenskvantiteten hör, nödvändigtvis är begränsad till det nationella territoriet, varför det inte är tillåtet att knyta en tysk mjölkkvot till mark som är belägen utanför Tyskland.
10 Under dessa omständigheter väckte Kirchengemeinde talan vid Verwaltungsgericht. I beslutet om hänskjutande har Verwaltungsgericht uttryckt tvivel beträffande rättsenligheten av Landwirtschaftskammers avlagsbeslut. Det framgår av beslutet att denna domstol anser att om jordområdena inte vore belägna i Nederländerna utan i Tyskland skulle Landwirtschaftskammer vara skyldig att utfärda ett intyg om överföring av en proportionell andel av referenskvantiteten till de jordområden som Kirchengemeinde äger.
11 Verwaltungsgericht Düsseldorf har således förklarat målet vilande och med stöd av artikel 177 i fördraget begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande fråga:
"Kan den referenskvantitet som den 2 april 1984 hade tilldelats en tysk mjölkproducent som brukade en gård i Tyskland samt arrenderade och brukade mark i Tyskland och Nederländerna och som levererade mjölk till en tysk uppköpare delvis knytas till nämnda mjölkproducents arrendeområden i Nederländerna, vilket skulle få till följd att motsvarande referenskvantitet vid arrendeavtalets utgång skulle överföras på jordägaren, eller kan den kvot som tilldelats den tyska mjölkproducenten endast knytas till de tyska jordområdena?"
12 Genom denna fråga vill den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i, för det första, till vilka delar av den utarrenderade marken som används till mjölkproduktion en referenskvantitet är knuten, när en del av marken är belägen i en annan medlemsstat. För det andra önskar den nationella domstolen en närmare förklaring för det system som är tillämpligt på en sådan referenskvantitet då arrendeavtalet löper ut.
Kopplingen av en mjölkkvot till mark som är belägen i en annan medlemsstat
13 Av beslutet om hänskjutande framgår att frågan avser den princip som styr systemet med mjölkkvoter enligt vilken en referenskvantitet då den beviljas knyts till den mark som dess innehavare använder för mjölkproduktion. Denna princip följer enligt den nationella domstolen av de gemenskapsbestämmelser som är tillämpliga i fråga om tilläggsavgiften.
14 Det skall i detta avseende erinras om att principen att knyta referenskvantitet till mark följer av artikel 2 i förordning nr 857/84 jämförd med artikel 12 c och 12 d i samma förordning.
15 Beträffande metod A föreskrivs i artikel 2.1 i förordning nr 857/84 att "[r]eferenskvantiteten [är] lika med den kvantitet mjölk eller mjölkekvivalent som producenten har levererat under kalenderåret 1981 ökad med 1 procent".
16 Enligt definitionen i artikel 12 c i förordning nr 857/84 är en producent en "jordbrukare, fysisk eller juridisk person eller sammanslutning av fysiska eller juridiska personer vilkas företag är beläget inom gemenskapens geografiska territorium ...". I artikel 12 d i denna förordning avses med begreppet "företag" "samtliga produktionsenheter som förvaltas av producenten och är belägna inom gemenskapens geografiska territorium".
17 Av definitionerna av begreppet "producent" och följaktligen av begreppet "företag" som återfinns i artikel 12 c och 12 d i förordning nr 857/84 framgår enligt dom av den 9 juli 1992 i mål C-236/90, Maier (Rec. 1992, s. I-4483, punkt 11), att begreppet producent endast avser jordbruksföretagare som, för att producera mjölk, på eget ansvar förvaltar ett antal produktionsenheter.
18 Eftersom domstolen i punkterna 11 och 12 i den ovan nämnda domen i målet Maier ansåg att en arrendator, till skillnad från en jordägare, är producent, skall detsamma gälla för en jordbruksföretagare när han producerar den levererade kvantiteten mjölk på all egen mark och arrendejord och själv förvaltar dessa marker dels som ägare, dels som arrendator.
19 Vad närmare bestämt gäller de villkor som skall uppfyllas av samtliga produktionsenheter som producenten förvaltar, nämligen de olika egna markområdena och arrendeområdena, har Landwirtschaftskammer i sitt muntliga anförande samt Arnold Derksen ansett att en referenskvantitet endast kan knytas till mark som är belägen i den medlemsstat som har beviljat referenskvantiteten. Denna begränsning avseende koppling till mark som är belägen i den medlemsstat som har beviljat mjölkkvoten är nödvändig för att säkerställa stabiliteten av varje medlemsstats totala garantikvantitet. Kirchengemeinde och kommissionen har däremot avvisat påståendet att det skall finnas någon territorialprincip vid tilldelningen av mjölkkvoten.
20 Det sistnämnda påståendet skall godtas.
21 Det framgår nämligen av dom av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf (Rec. 1989, s. 2609, punkt 9), att artikel 12 d i förordning nr 857/84 avser samtliga produktionsenheter som uppfyller två villkor, nämligen att de, för det första, förvaltas av en producent, det vill säga en person som säljer mjölk eller andra mjölkprodukter direkt till konsumenten eller som levererar till en uppköpare (artikel 12 c i förordning nr 857/84) och att de, för det andra, är belägna inom gemenskapens geografiska territorium.
22 Begreppet företag förutsätter således inte att produktionsenheterna i fråga, vid arrende, är belägna inom den medlemsstats territorium dit mjölken levereras och som har beviljat referenskvantiteten. Systemet med referenskvantiteter förhindrar således inte att en del av produktionsenheterna är belägen inom en annan medlemsstats territorium än det där mejeriet som mjölken levereras till är beläget.
23 Det skall följaktligen konstateras att artikel 2.1 jämförd med artikel 12 c och 12 d innebär ett fastställande av principen att referenskvantitet knyts till mark, förutsatt att denna kvantitet beräknas i förhållande till all mark som en producent har förvaltat under referensåret för att producera mjölk.
24 Denna princip att knyta referenskvantiteten till den mark som förvaltas vid tidpunkten för referenskvantitetens tilldelning har för övrigt - i fråga om partiell överlåtelse av ett företag - särskilt kommit till uttryck genom den allmänna principen att en referenskvantitet tilldelas den nya rättsinnehavaren i förhållande till andelen överlåten mark (se dom av den 19 maj 1993 i mål C-81/91, Twijnstra, Rec. 1993, s. I-2455, punkt 25).
25 Vad gäller verkningarna av denna tolkning skall det vidare anföras att en sådan tolkning av systemet med referenskvantiteter i det föreliggande fallet inte medför någon skada för vare sig de tvingande kraven avseende upprätthållande av stabiliteten vid tilldelning av totala garantikvantiteter till medlemsstaterna, vilket Landwirtschaftskammer och Arnold Derksen har påstått, eller närmare bestämt syftet med systemet med referenskvantiteter, som är att begränsa mjölkproduktionen inom gemenskapen.
26 Enligt artikel 5c.3 i förordning nr 804/68 får summan av de individuella referenskvantiteter som har tilldelats en medlemsstat inte överstiga denna medlemsstats totala garantikvantitet. Den totala garantikvantiteten har således till resultat att begränsa medlemsstaternas respektive mjölkproduktion till de kvantiteter mjölk som producerades år 1981.
27 Om det antas - av akten framgår inget som motsäger detta - att producentens totala mjölkproduktion år 1981, inklusive den andel av produktionen som motsvarar den mark som är belägen i den andra medlemsstaten, har levererats till ett mejeri i den berörda medlemsstaten, ingår denna produktion - till skillnad från omständigheterna i målet Graff (dom av den 14 juli 1994 i mål C-351/92, Rec. 1994, s. I-3361) - i beräkningen av denna medlemsstats totala garantikvantitet. Genom att sedan bevilja en referenskvantitet som motsvarar den kvantitet som alltså beaktats vid bestämningen av den totala garantikvantiteten förefaller alla risker för överskridande av den totala garantikvantiteten att vara uteslutna.
28 Den första delen av frågan skall således besvaras så, att den referenskvantitet som år 1984 beviljades av en medlemsstat till en producent inom ramen för systemet med tilläggsavgifter är knuten till all den egna mark eller arrendejord som producenten förvaltar för att producera mjölk, även när en del av marken är belägen i en annan medlemsstat.
Tillämpligt system vid arrendeavtalets utgång
29 För att ge ett ändamålsenligt svar på denna del av frågan som rör det tillämpliga systemet vid arrendeavtalets utgång skall det inledningsvis påpekas att det framgår av artikel 7 i förordning nr 857/84 och av artikel 7 i förordning nr 1546/88 att motsvarande referenskvantitet vid köp, arrende eller överlåtelse genom arv av ett företag helt eller delvis övergår till köparen, arrendatorn eller arvtagaren.
30 Vad gäller arrendeavtalets utgång tolkade domstolen i punkt 13 i den ovan nämnda domen i målet Wachauf artikel 7.1 och artikel 4 i förordning nr 857/84, betraktade i sin helhet, på så sätt att gemenskapslagstiftaren har avsett att när ett arrendeavtal löper ut, så återgår referenskvantiteten i princip till jordägaren som återfår nyttjanderätten till företaget, dock med beaktande av den möjlighet som getts medlemsstaterna att tilldela den arrendator vars arrendeavtal löpt ut hela eller en del av referenskvantiteten.
31 Domstolen ansåg närmare bestämt - på grundval av artikel 5.3 i kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84 av den 16 maj 1984 om fastställande av tillämpningssätten för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 132, s. 11; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), som var tillämplig då de faktiska omständigheterna i tvisten inträffade, och som sedermera har blivit artikel 7.1 punkt 3 i förordning nr 1546/88 - i punkt 15 i den ovan nämnda domen i målet Wachauf att återlämnandet av ett utarrenderat företag då arrendeavtalet löper ut har rättsliga följder som i den mening som avses i artikel 5.3 i förordning nr 1371/84 är jämförbara med dem som följer av att nämnda företag överlåts på grund av att ett arrendeavtal ingås. De två åtgärderna medför en övergång av nyttjanderätten till de produktionsenheter som avses inom ramen för de avtalsförhållanden som har kommit till stånd genom arrendet. Följaktligen utgör återlämnandet av alla enheter för jordbruksproduktion då arrendeavtalet löper ut ett fall på vilket artikel 5.3 i förordning nr 1371/84 är tillämplig, förutsatt att bestämmelsen i artikel 5.1 är tillämplig på denna överlåtelse på grund av att ett arrendeavtal ingås, vilket sker när det rör sig om ett "företag" i den mening som avses i artikel 12 d i förordning nr 857/84, såsom det tolkats ovan i svaret på den nationella domstolens fråga.
32 Det följer av dessa överväganden att även om frågorna angående ett arrendeavtal, och i synnerhet dess upphörande, omfattas av den nationella rätt som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, är det i gemenskapssystemet med tilläggsavgifter som det föreskrivs vilka slutsatser som skall dras därav beträffande referenskvantiteter.
33 Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 26 i sitt förslag till avgörande återgår de referenskvantiteter som en arrendator förfogar över således i princip till ägaren då arrendeavtalet löper ut, när arrendatorn lämnar ett företag, om inte medlemsstaterna använder den möjlighet de ges enligt artikel 7.4 i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 590/85, och enligt artikel 7.4 i förordning nr 1546/88.
34 Frågan om denna möjlighet som följer av artikel 7.4 i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 590/85, och enligt artikel 7.4 i förordning nr 1546/88 har använts till förmån för den arrendator vars arrendekontrakt löpt ut saknar betydelse i detta fall. Det framgår i synnerhet av den ändrade lydelsen av artikel 7.4 i förordning nr 857/84 att denna möjlighet gäller för en arrendator vars arrendeavtal löper ut endast om denne avser att fortsätta mjölkproduktionen. Det framgår emellertid av akten att arvtagaren efter att ha sålt sitt företag har för avsikt att inte längre producera mjölk.
35 Svaret blir således att referenskvantiteten återgår till jordägaren, om den tidigare arrendatorn inte avser att fortsätta mjölkproduktionen efter att arrendeavtalet löpt ut.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
36 De kostnader som har förorsakats Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 18 november 1993 förts vidare av Verwaltungsgericht Düsseldorf - följande dom:
Den referenskvantitet som år 1984 beviljades av en medlemsstat till en producent inom ramen för systemet med tilläggsavgifter är knuten till all den egen mark eller arrendejord som producenten förvaltar för att producera mjölk, även när en del av marken är belägen i en annan medlemsstat. Referenskvantiteten återgår till jordägaren då arrendeavtalet löper ut, om den tidigare arrendatorn inte avser att fortsätta mjölkproduktionen.