62004CJ0302_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-302/04,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som framställts av Szombathelyi Városi Bíróság (Ungern), genom beslut av den 10 juni 2004 som inkom till domstolen den 14 juli 2004, i målet
Ynos kft
mot
János Varga,
meddelar
DOMSTOLEN (stora avdelningen)
sammansatt av ordföranden V. Skouris, avdelningsordförandena P. Jann, A. Rosas, K. Schiemann och J. Makarczyk samt domarna C. Gulmann, A. La Pergola, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič (referent) och A. Ó Caoimh,
generaladvokat: A. Tizzano,
justitiesekreterare: byrådirektören B. Fülöp,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 21 juni 2005,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Ungerns regering, genom P. Gottfried, J. Fazekas och R. Sommsich, samtliga i egenskap av ombud,
– Tjeckiens regering, genom T. Boček, i egenskap av ombud,
– Spaniens regering, genom F. Díez Moreno, i egenskap av ombud,
– Lettlands regering, genom A. Zikmane och E. Balode-Buraka, båda i egenskap av ombud,
– Österrikes regering, genom C. Pesendorfer, i egenskap av ombud,
– Polens regering, genom T. Nowakowski, i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom A. Aresu, K. Riczné Talabér och M.-J. Jonczy, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 22 september 2005 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 6.1 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169) (nedan kallat direktivet).
2. Begäran har framställts i ett mål mellan bolaget Ynos kft (nedan kallat Ynos), vilket bedriver fastighetsförmedling, och János Varga angående verkställigheten av ett förmedlingsavtal för försäljning av fast egendom.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftningen
Republiken Ungerns anslutning till Europeiska unionen
3. Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan (EGT L 347, 1993, s. 2; svensk specialutgåva, område 11, volym 25, s. 4) (nedan kallat associeringsavtalet), undertecknades den 16 december 1991 och trädde i kraft den 1 februari 1994.
4. I artikel 67 i nämnda avtal föreskrivs följande:
”De avtalsslutande parterna medger att den viktigaste förutsättningen för Ungerns ekonomiska integrering i gemenskapen är en tillnärmning av landets befintliga och framtida lagstiftning till gemenskapens lagstiftning. Ungern skall vidta åtgärder för att säkerställa att framtida lagstiftning i möjligaste mån stämmer överens med gemenskapens lagstiftning.”
5. I artikel 68 i samma avtal föreskrivs följande:
”Tillnärmningen av lagstiftningen skall särskilt omfatta följande områden: … konsumentskydd …”
6. Artikel 2, vilken återfinns i del ett som har rubriken ”Principer”, i akten om villkoren för Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska Unionen och om anpassning av fördragen (EUT L 236, 2003, s. 33) (nedan kallad anslutningsakten) har följande lydelse:
”Från och med dagen för anslutningen skall bestämmelserna i de grundläggande fördragen och i rättsakter som har antagits av institutionerna … före anslutningen vara bindande för de nya medlemsstaterna och skall tillämpas i dessa på de villkor som anges i de fördragen och i denna anslutningsakt.”
7. Del fem i anslutningsakten har rubriken ”Genomförandebestämmelser för denna akt” och innehåller avdelning II, ”Tillämpning av institutionernas rättsakter”, vilken omfattar artiklarna 53–59.
8. I artikel 53 i anslutningsakten föreskrivs följande:
”Efter anslutningen skall direktiv och beslut enligt artikel 249 i EG-fördraget och artikel 161 i Euratomfördraget anses vara riktade till de nya medlemsstaterna, i den utsträckning dessa direktiv och beslut är riktade till alla de nuvarande medlemsstaterna. … [D]irektiven och besluten [skall] anses ha anmälts till de nya medlemsstaterna vid anslutningen.”
9. I artikel 54 i anslutningsakten föreskrivs följande:
”De nya medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att från och med dagen för anslutningen följa bestämmelser i direktiv … enligt artikel 249 i EG-fördraget …, om någon annan dag för detta inte anges i de bilagor som avses i artikel 24 eller i någon annan bestämmelse i denna anslutningsakt eller dess bilagor.”
Direktivet
10. I artikel 1.1 i direktivet anges följande:
”Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.”
11. Artikel 6.1 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
Den nationella lagstiftningen
12. Enligt artikel 3.1 i lagen om ratificering av associeringsavtalet (a Magyar Köztársaság és az Európai Közösségek és azok tagállamai között társulás létesítéséről szóló, Brüsszelben, 1991. december 16-án aláírt Európai Megállapodás kihirdetéséről szóló 1994. évi I. törvény) av den 4 januari 1994 ( Magyar Közlöny
1994/1), vilken är i kraft sedan den 1 februari 1994, skall åtgärder vidtas för att säkerställa att Republiken Ungern förhandlar och ingår internationella avtal samt utarbetar och antar sina nationella bestämmelser i överensstämmelse med associeringsavtalet.
13. I artikel 3.2 i samma lag föreskrivs att åtagandena i artikel 67 i associeringsavtalet skall iakttas vid utarbetandet och antagandet av rättsregler.
14. De relevanta nationella bestämmelserna rörande oskäliga avtalsvillkor finns särskilt i artiklarna 209 och 239 i ungerska civillagen, i deras lydelse enligt lag nr CXLIX/97 om ändring av Republiken Ungerns civillag nr IV/1959 (a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény módósításáról szóló 1997. évi CXLIX. törvény) av den 19 december 1997 ( Magyar Közlöny
1997/115) (nedan kallad civillagen), vilken trädde i kraft den 1 mars 1998.
15. I artikel 209.1 i civillagen föreskrivs att, om ett allmänt villkor i ett avtal är oskäligt, den förfördelade parten kan bestrida giltigheten av villkoret i fråga.
16. Enligt artikel 209/B.1 i civillagen är ett allmänt avtalsvillkor eller ett villkor i ett avtal som ett företag sluter med en konsument oskäligt om parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, i strid med kravet på god sed, fastställs ensidigt och utan skäl till nackdel för en av parterna.
17.
I artikel 239 i civillagen föreskrivs att när ett avtal är ogiltigt till viss del skall – om inte annat föreskrivs i lag – avtalet inte anses vara ogiltigt i sin helhet, såvida det inte konstateras att parterna inte skulle ha ingått avtalet utan den ogiltiga delen.
18. I artikel 11.5 i lag nr CXLIX/97 och i artikel 3.2 i regeringsförordning nr 18/1999 (II.5.) om villkor som anses oskäliga i konsumentavtal (a fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló kormányrendelet) av den 5 februari 1999 ( Magyar Közlöny
1999/8) (nedan kallad regeringsförordningen) anges att de innehåller bestämmelser som är förenliga med direktivet.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
19. Den 10 januari 2002 ingick Ynos ett förmedlingsavtal (nedan kallat avtalet) med János Varga angående försäljning av fast egendom. János Varga hade uppgett att han ville erhålla ett bruttopris på 70 187 500 HUF.
20. Avtalet innehöll i huvudsak villkor som motsvarade ett standardavtals allmänna bestämmelser.
21. Enligt punkt 5 i avtalet kom parterna överens om att förmedlingen skulle anses ha fullgjorts och att transaktionen skulle anses ha genomförts om det i samband med nämnda transaktion hade ingåtts ett avtal med en av mäklarens kunder. I punkt 5 andra meningen angavs även att ”uppdragsgivaren godtar att mäklaren även har rätt till provision om en kund som mäklaren har anvisat erbjuder sig att köpa eller hyra den fastighet som uppdragsgivaren äger till ett pris som är minst lika högt som det som har fastställts av uppdragsgivaren och mäklaren i avtalet, i överensstämmelse med de formella kriterier som gäller för transaktionen i fråga, även om uppdragsgivaren tackar nej till erbjudandet”.
22. Om förmedlingen fullgjordes skulle Ynos enligt avtalet ha rätt till en provision motsvarande 2 procent av det överenskomna priset, plus mervärdesskatt. Provisionen skulle utbetalas när försäljningsavtalet eller motsvarande föravtal undertecknades. Om betalning inte skedde skulle mäklaren, förutom provisionen, ha rätt till en dröjsmålsersättning på 30 procent av provisionssumman.
23. Den 11 mars 2002 undertecknade Ynos företagsledning, János Varga och János Vargas son, i egenskap av säljare av fastigheten, samt Kálmán Ragasits och Ernő Kovács, båda i egenskap av köpare, en principöverenskommelse om att ingå avtal (nedan kallad principöverenskommelsen). I principöverenskommelsen fastställdes försäljningspriset för fastigheten, och parterna kom överens om att försäljningsavtalet eller föravtalet skulle ingås senast den 15 mars 2002. Vid detta datum hade dock varken försäljningsavtalet eller föravtalet ingåtts.
24. Fastigheten såldes till slut år 2003 till en annan person än Kálmán Ragasits och Ernő Kovács.
25. Ynos väckte talan vid Szombathelyi Városi Bíróság och gjorde därvid gällande att förmedlingen hade fullgjorts, i den mening som avses i avtalet, eftersom parterna hade ingått principöverenskommelsen. Bolaget yrkade att János Varga skulle förpliktas att utge dess provision enligt avtalet jämte ränta och ersätta rättegångskostnaderna.
26. János Varga yrkade att bolagets käromål skulle ogillas. Han gjorde gällande att punkt 5 andra meningen i avtalet utgjorde ett oskäligt villkor. Han tillade att avtalet om försäljning av fastigheten hade ingåtts utan Ynos medverkan.
27. Ynos gjorde gällande att punkt 5 andra meningen inte utgjorde ett oskäligt villkor i den mening som avses i artikel 209/B i civillagen.
28. Den nationella domstolen anser att tvisten skall avgöras mot bakgrund av direktivet om det kan konstateras att det föreligger ett oskäligt avtalsvillkor, såsom svaranden gjort gällande.
29. Mot denna bakgrund beslutade Szombathelyi Városi Bíróság att förklara målet vilande och ställa följande frågor till domstolen:
”1) Skall artikel 6.1 i [direktivet] ..., enligt vilken medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten, tolkas så, att den kan utgöra grunden för en sådan nationell bestämmelse som artikel 209.1 i lag nr IV från år 1959 rörande civillagen som är tillämplig när ett allmänt avtalsvillkor befinns vara oskäligt och enligt vilken det föreskrivs att oskäliga villkor inte i kraft av själva lagen ( ipso jure ) upphör att vara bindande för konsumenten, utan endast efter en formell ogiltigförklaring, det vill säga i de fall ogiltigheten görs gällande med framgång?
2) Följer det av denna bestämmelse i direktivet, enligt vilken avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren, att inte hela avtalet blir ogiltigt, när en näringsidkares oskäliga villkor upphör att vara bindande för konsumenten på sätt som stadgas i nationell rätt, trots att näringsidkaren inte skulle ha ingått avtalet utan dessa villkor, som utgör en del av avtalet, om avtalet kan bestå utan dessa villkor?
3) Är det för tillämpningen av gemenskapsrätten av betydelse att tvisten i målet vid den nationella domstolen uppstod innan Republiken Ungern anslöt sig till Europeiska unionen, men efter det att dess nationella lagstiftning hade anpassats till direktivet?”
Domstolens behörighet
30. Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan, vilken skall besvaras först, för att få klarhet i huruvida domstolen är behörig att besvara den första och den andra frågan. De faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen hänför sig nämligen till tiden före Republiken Ungerns anslutning till Europeiska unionen, men till tiden efter denna stats tillnärmning av dess rättsordning till direktivet.
Yttranden som ingetts till domstolen
31. Den ungerska regeringen och Europeiska gemenskapernas kommission har gjort gällande att direktivet inte är tillämpligt på tvisten i målet vid den nationella domstolen, eftersom de faktiska omständigheterna hänför sig till tiden före Republiken Ungerns anslutning till Europeiska unionen. De har hävdat att tvisten skall avgöras med tillämpning av nationella bestämmelser som var i kraft vid den tidpunkt då avtalet i fråga ingicks och då tvisten i fråga uppstod.
32. Enligt den tjeckiska regeringen är det inte i sig avgörande att förfarandet vid den nationella domstolen inleddes före Republiken Ungerns anslutning. Det viktiga är att det rättsförhållande som är i fråga i målet vid den nationella domstolen upphörde före anslutningen.
33. Den spanska, den lettiska och den österrikiska regeringen har däremot hävdat att den nationella domstolen i den nya medlemsstaten, från och med anslutningen till Europeiska unionen, är skyldig att, i ett fall som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, tolka bestämmelserna i nationell rätt, vilka rör tillnärmningen av de nationella bestämmelserna till direktivet, med beaktande av direktivet. Domstolen är i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när en nationell domstol har ställt en fråga med stöd av artikel 234 EG. Den lettiska regeringen har vidare erinrat om att domstolen, enligt fast rättspraxis, anser sig vara behörig att meddela förhandsavgörande beträffande gemenskapsrättsliga bestämmelser i fall då omständigheterna i målet vid den nationella domstolen inte omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde, men då dessa bestämmelser har blivit tillämpliga genom nationell rätt (dom av den 18 oktober 1990 i de förenade målen C-297/88 och C-197/89, Dzodzi, REG 1990, s. I‑3763, punkt 36, svensk specialutgåva, volym 10, s. 531, och av den 17 juli 1997 i mål C‑130/95, Giloy, REG 1997, s. I-4291, punkt 23). Den lettiska regeringen har i det avseendet angett att om en bestämmelse i nationell lagstiftning är identisk med innehållet i en gemenskapsrättlig bestämmelse skall båda bestämmelserna tolkas på ett enhetligt sätt, oavsett om en medlemsstats anslutning till Europeiska unionen har skett innan eller efter det att nämnda stats nationella lagstiftning tillnärmades gemenskapsrätten.
Domstolens bedömning
34. Det framgår av beslutet om hänskjutande att Szombathelyi Városi Bíróság genom den första och den andra frågan har bett domstolen att tolka artikel 6.1 i direktivet för att bedöma räckvidden av nationella bestämmelser.
35. Enligt beslutet om hänskjutande hänför sig dock de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen till tiden före Republiken Ungerns anslutning till Europeiska unionen.
36. Domstolen är endast behörig att tolka direktivet, vad avser dess tillämpning i en ny medlemsstat, från och med dagen för den statens anslutning till Europeiska unionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 1999 i mål C‑321/97, Andersson och Wåkerås-Andersson, REG 1999, s. I-3551, punkt 31).
37. Eftersom de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen hänför sig till tiden före Republiken Ungerns anslutning till Europeiska unionen, är domstolen inte behörig att tolka direktivet.
38. Mot bakgrund av det ovan anförda skall den tredje frågan besvaras så, att domstolen inte är behörig att besvara den första och den andra frågan under sådana förhållanden som dem som föreligger i målet vid den nationella domstolen, eftersom de faktiska omständigheterna hänför sig till tiden före en stats anslutning till Europeiska unionen.
Rättegångskostnader
39. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
Domstolen är inte behörig att besvara den första och den andra frågan under sådana förhållanden som dem som föreligger i målet vid den nationella domstolen, eftersom de faktiska omständigheterna hänför sig till tiden före en stats anslutning till Europeiska unionen.