61994CC0085_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 I detta mål är domstolen för andra gången i samma mål ombedd att tolka artikel 30 i EG-fördraget och artikel 14 i rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel(1) (nedan kallat "direktiv 79/112").
I - Bakgrunden och förfarandet
2 Omständigheterna återges kortfattat, eftersom de finns beskrivna i förhandlingsrapporten i målet Piageme m.fl.(2)
3 Kärandena i målet vid den nationella domstolen, Groupement des producteurs, importateurs et agents généraux d'eaux minérales étrangères (Piageme), Société générale des grandes sources d'eaux minérales françaises (SGGSEMF) och bolagen Évian, Apollinaris och Vittel, som importerar och saluför mineralvatten i Belgien, stämde bolaget Peeters vid Rechtbank van koophandel te Leuven med anledning av att svaranden, som saluförde mineralvatten i den flamländska delen av Belgien, överträdde belgisk lagstiftning, eftersom de buteljer bolaget sålde var märkta på franska eller tyska, trots att märkning i den regionen enligt belgisk lagstiftning skulle ske på nederländska.
I artikel 10 i den kungliga förordningen av den 2 oktober 1980, som har ersatts av artikel 11 i den kungliga förordningen av den 13 november 1986, föreskrivs att "de i artikel 2 föreskrivna uppgifterna samt de uppgifter som föreskrivs i särskilda förordningar skall vara angivna på åtminstone det eller de språk som förekommer i den språkregion där livsmedlen säljs". Svaranden har gjort gällande att denna bestämmelse strider mot gemenskapsrätten, i synnerhet artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112.
4 Genom beslut av den 5 december 1989 förklarade den nationella domstolen målet vilande och ingav en begäran om förhandsavgörande till domstolen beträffande frågan om "huruvida artikel 10 i den kungliga förordningen av den 2 oktober 1980, numera artikel 11 i den kungliga förordningen av den 13 november 1986 är oförenlig med artikel 30 i EEG-fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978".
5 Domstolen besvarade frågan i dom av den 18 juni 1991(3). I domen omformulerade domstolen frågan.
Domstolen förklarade att den belgiska domstolen med sin fråga i huvudsak ville veta om artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 skulle tolkas så, att de är till hinder för att det i en medlemsstats lagstiftning uppställs krav på användning av språket i den språkregion där livsmedlen säljs och förbud mot användningen av ett annat språk som köparna har lätt att förstå och inte heller görs några undantag för situationer där köparna säkerställs information genom andra åtgärder.
6 Som svar på frågan som omformulerats enligt ovan fastställde domstolen i ovannämnda dom av den 18 juni 1991 att artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 "innebär hinder mot att det i nationella bestämmelser föreskrivs att enbart ett bestämt språk skall användas vid märkning av livsmedel, utan att det ges utrymme för användning av ett annat språk som köparna har lätt att förstå eller andra åtgärder för att säkerställa att köparen är tillräckligt informerad".
7 Under tiden hade kärandena i målet vid den nationella domstolen den 15 februari 1990 överklagat det ovannämnda beslutet som fattats av Rechtbank van koophandel te Leuven till Hof van beroep te Brussel och bestred beslutet att begära förhandsavgörande av Europeiska gemenskapernas domstol. Sedan den ovannämnda domen av den 18 juni 1991 meddelats hävdade kärandena att domstolens svar på den omformulerade frågan inte gjorde det möjligt att med säkerhet avgöra om den omtvistade bestämmelsen var förenlig med gemenskapsrätten, särskilt som det i den belgiska lagstiftningen, i motsats till vad domstolen föreföll anta i domen, inte föreskrevs att uteslutande det eller de språk som förekom i den region där varorna salufördes skulle användas. Kärandena hävdade vidare att även om den omtvistade bestämmelsen vore oförenlig med bestämmelserna i gemenskapsrätten så var uppgifterna på de ifrågavarande varorna inte formulerade på ett språk som köparna hade lätt att förstå och det framgick inte av stämningsansökan vilka andra åtgärder som hade vidtagits för att säkerställa att köparna var tillräckligt informerade.
II - Frågorna
8 Hof van beroep te Brussel har under dessa omständigheter genom beslut av den 24 februari 1994 på nytt begärt ett förhandsavgörande beträffande tre frågor som i huvudsak syftar till att förtydliga det svar som domstolen givit på den tidigare ställda frågan i domen av den 18 juni 1991. Dessa frågor har följande lydelse(4):
"1) Innebär artikel 30 i EEG-fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112/EEG, särskilt med beaktande av bestämmelserna i artiklarna 128 och 129a i EG-fördraget, ändrade genom Fördraget om Europeiska Unionen, hinder för en medlemsstat att, med hänsyn till kravet att köparen skall ha lätt att förstå det språk som används, föreskriva användning av det dominerande språket i den region där varan säljs, om man inte därigenom utesluter den samtidiga användningen av ytterligare ett språk?
2) Måste man uteslutande beakta de uppgifter som anges på ursprungsförpackningen eller kan man även beakta vissa faktorer som till exempel varans breda spridning eller omfattande informationskampanjer, vilka ger anledning att tro att konsumenterna känner till varan, för att bedöma om en bestämd uppgift på en märkning uppfyller kravet på 'språk som köpare har lätt att förstå' som anges i artikel 14 i direktivet?
3) Skall de 'andra åtgärder' som är avsedda att säkerställa att köparen är inormerad och som anges i artikel 14 i det ovan nämnda direktivet förstås så att de på begreppsplanet bara kan och skall gälla förståelsen av uppgifter på en märkning på en bestämd förpackning för en vara, eller kan de utgöra en del av hela det konkreta sammanhang i vilket varan saluförs, förutsatt att den information som anges i artiklarna 3 och 4.2 i direktiv 79/112 därvid framgår på ett sätt som konsumenten har lätt att förstå?"
9 Den första av de tre ovan nämnda frågorna avser återigen huruvida artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder mot bestämmelser som den i artikel 11 i den ifrågavarande kungliga belgiska förordningen. Hof van beroep te Brussel har i detta hänseende ansett att det i domen av den 18 juni 1991 inte ges ett klart svar på den fråga som den nationella domstolen ställt till domstolen, eftersom den å ena sidan har fastställt att de ovan nämnda artiklarna 30 i fördraget och 14 i direktivet utgör hinder mot nationella bestämmelser i vilka det föreskrivs att endast ett bestämt språk skall användas, men å andra sidan inte har angivit om dessa artiklar skall tolkas på så sätt att de även utgör hinder mot nationella bestämmelser som den ifrågavarande, i vilka det föreskrivs att ett bestämt språk i en region skall användas, utan att användning av andra språk samtidigt förbjuds. I det aktuella målet är frågan därför huvudsakligen om den nationella lagstiftaren enligt de ovan nämnda bestämmelserna för märkning av varor kan föreskriva att språket i den region där varorna säljs skall användas, om än inte uteslutande, vid märkning av varorna, då konsumenterna i denna region lika lätt förstår ett eller flera andra språk.
Som framgår av skälen till beslutet om hänskjutande syftar den andra frågan till att definiera betydelsen av uttrycket "språk som köpare har lätt att förstå".
Den tredje frågan syftar till att få klarlagt vilka kriterier som den nationella domstolen i ett konkret fall skall ta under övervägande för att fastställa betydelsen av uttrycket "andra åtgärder ... för att säkerställa att köparen är informerad" som enligt artikel 14 i direktivet skall tillförsäkra köparen information som motsvarar den som lämnas i uppgifterna på ett språk som köparen har lätt att förstå.
III - Rättsliga bestämmelser och rättspraxis
10 I artikel 14 i direktiv 79/112 föreskrivs följande: "I fråga om reglerna för hur uppgifterna i artikel 3 och artikel 4.2 skall anges, skall medlemsstaterna inte fastställa krav som är mer detaljerade än de som framgår av artikel 3-11. Medlemsstaterna skall dock se till att försäljningen av livsmedel inom deras egna territorier förbjuds, om uppgifterna i artikel 3 och artikel 4.2 inte är angivna på ett språk som köpare har lätt att förstå, såvida inte andra åtgärder har vidtagits för att säkerställa att köparen är informerad. Denna bestämmelse skall inte hindra att sådana uppgifter anges på flera språk."
11 Som domstolen har betonat i den ovannämnda domen av den 18 juni 1991 skall denna bestämmelse tolkas på ett sätt som inte strider mot direktivets ändamål, som enligt de tre första övervägandena särskilt är att undanröja de skillnader som finns mellan nationella bestämmelser som hämmar den fria rörligheten för varorna(5).
Det skall också betonas att artikel 14 med hänsyn till direktivets ändamål inte kan tolkas på ett sådant sätt att den innebär en begränsning av de rättigheter som enskilda kan åberopa direkt utifrån artikel 30 i fördraget. Följaktligen skall svaret på frågan grundas på domstolens praxis i fråga om den senare bestämmelsen.
12 Domstolen har fastslagit att artikel 30 i fördraget innebär ett förbud mot hinder för den fria rörligheten för varor som följer av begränsande föreskrifter om villkor som varorna skall uppfylla (till exempel villkor beträffande benämning, form, storlek, vikt, sammansättning, presentation, märkning och förpackning). Även om de tillämpades utan åtskillnad på alla varor skulle dessa föreskrifter vara förbjudna, eftersom deras tillämpning inte kan motiveras av ett sådant allmänintresse som går före kraven på fri rörlighet för varor.
Varje gång som sådana skäl föreligger skall föreskrifterna under alla omständigheter stå i proportion till det mål som eftersträvas. Det är således tillåtet att tillämpa begränsande bestämmelser som kan motiveras med att de är nödvändiga under förutsättning att dessa åtgärder står i proportion till det eftersträvade ändamålet och detta inte kan uppnås genom andra åtgärder som i mindre utsträckning innebär en begränsning av handeln mellan medlemsstaterna(6).
13 Ett av de allmänna intressen som kan motivera begränsningar av den fria rörligheten är konsumentskyddet(7).
Det skall i detta hänseende anmärkas att sedan Fördraget om Europeiska Unionen trädde i kraft utgör bidrag till att stärka konsumentskyddet ett av de verksamhetsområden för gemenskapen som anges i artikel 3 i EG-fördraget (se särskilt artikel 3 s i fördraget). Dessutom föreskrivs i artikel 129a, som genom Maastricht-fördraget införts i EG-fördragets tredje del om gemenskapens politik, att "[g]emenskapen skall bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås ..."
Detta skydd innebär framför allt en skyldighet att informera konsumenterna, så att de kan välja den vara som de vill köpa med fullständig kunskap om dess särdrag och egenskaper. Därav följer självklart att informationen skall ges på ett sådant sätt att konsumenterna kan förstå den. Denna skyldighet att skydda konsumenterna har särskild betydelse då det gäller livsmedel, eftersom eventuell ofullständig information till konsumenten kan äventyra dennes hälsa.
14 I dom av den 7 mars 1990(8) hade domstolen tillfälle att bekräfta det nära sambandet mellan skyddet av och informationen till konsumenten och att konstatera att information till konsumenter anses som ett av huvudkraven i gemenskapsrätten.
Den grundläggande betydelsen av detta krav framhålls även i själva direktivet där det i sjätte övervägandet anges att "[d]et huvudsakliga syftet med regler om märkning av livsmedel bör vara behovet att informera och skydda konsumenten".
15 Det är uppenbart att vissa benämningar och uppgifter på varan har en särskild betydelse för informationen till konsumenten, i synnerhet det språk på vilket de är avfattade. Uppgifterna skall naturligtvis anges på ett språk som konsumenterna förmodas förstå. Det kan emellertid inte förnekas att ett krav på att benämningarna och uppgifterna skall anges på ett visst sätt, till exempel på språket eller språken i den medlemsstat där varorna säljs, även om det inte helt hindrar import av varor från andra medlemsstater, utgör ett hinder för handeln mellan medlemsstaterna genom att det försvårar försäljning av varor från andra medlemsstater särskilt då det är fråga om parallellimport. Varor med ursprung i andra medlemsstater skall således ha en annan märkning, vilket medför ytterligare kostnader för förpackning och presentation(9). Följaktligen står ett sådant krav i strid med artikel 30 i fördraget om det inte motiveras av ett allmänt intresse av konsumentskydd. Domstolen har i detta hänseende fastslagit att ett allmänt intresse av konsumentskydd, som eventuellt motiverar en skyldighet att förse varan med vissa uppgifter, inte föreligger i ett fall där uppgifterna i varans ursprungsmärkning är lika upplysande och lätta att förstå som den märkning som krävs enligt lagstiftningen i importstaten(10).
16 Följaktligen måste man vid tolkningen av direktivet, särskilt av artikel 14, beakta två tvingande hänsyn; nämligen hänsynen till korrekt information och tillräckligt konsumentskydd samt hänsynen till den fria rörligheten för varor. I detta hänseende skall det anmärkas att det i artikel 15 föreskrivs att medlemsstaterna inte kan förbjuda handel med livsmedel som står i överensstämmelse med reglerna i det aktuella direktivet genom att tillämpa nationella icke harmoniserade bestämmelser för märkning och presentation av livsmedel.
IV - Svar på frågorna
17 I enlighet med vad som hittills har angivits skall hänsyn som tillgodoses i den ifrågavarande nationella lagstiftningen, nämligen information till och skydd av konsumenten, vägas mot hänsynen till den fria rörligheten för varor. Detta följer i övrigt av proportionalitetsprincipen.
18 Vad avser den första frågan har domstolen i huvudsak redan besvarat den i den ovan nämnda domen av den 18 juni 1991. Domstolen har där betonat att det i artikel 14 endast ställs krav på ett språk som köparen har lätt att förstå och att import av livsmedel till en medlemsstat enligt artikeln är tillåten även om de relevanta uppgifterna inte anges på ett språk som lätt kan förstås "om andra åtgärder har vidtagits för att informera köparen". Domstolen har med andra ord fastslagit att en mer begränsande skyldighet än den som anges i artikel 14, till exempel användning av endast språket i den region där varan saluförs och frånvaron av möjligheter att tillförsäkra konsumenten information på annat sätt, går utöver kraven i artikel 14. Dessutom har domstolen tillagt att skyldigheten att endast använda språket i regionen utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion som enligt artikel 30 i fördraget är förbjuden.
19 Jag anser att dessa bedömningar inte påverkas av att den ifrågavarande nationella bestämmelsen begränsas till att föreskriva användning av språket i regionen utan att utesluta användning av andra språk. Att använda språket i den stat eller region där varorna säljs är säkerligen en lämplig informationsåtgärd och följaktligen en konsumentskyddsåtgärd. Det är detta språk som köparna anses ha lättast att förstå och som möjliggör för dem att lätt förstå de uppgifter som anges på varorna.
20 I en resolution från 1992 om konsumentskyddet och den allmänna hälsan vid förverkligandet av den inre marknaden har Europaparlamentet bland annat deklarerat att "ett verkligt konsumentskydd är bara möjligt i den mån som konsumenten när som helst och på sitt språk kan förfoga över all erforderlig information"(11).
Detta gäller framför allt för de länder eller regioner där det bara finns ett språk. I ett sådant fall, med förbehåll för andra eventuella åtgärder för att informera köparen, får varubeskrivningen ges på språket i det land eller den region där varan säljs, vilket i detta fall definieras som det enda språk som konsumenterna förstår. Ett förbud mot att saluföra varor utan uppgifter på detta språk är därför förenligt med artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktivet.
21 Detta gäller emellertid inte för de regioner där köparna har lätt att förstå flera språk, till exempel i de länder som traditionellt är flerspråkiga. I ett sådant fall är det tillräckligt att uppgifterna på varan är formulerade på ett av dessa språk.
22 Det bör i detta hänseende betonas att artikel 14.2 i direktivet inte innehåller ett krav på användning av ett bestämt språk. Vad som åsyftas är att undanröja svårigheterna för konsumenten att förstå innehållet i uppgifterna på varan, och att säkerställa att konsumenten erhåller fullständig och korrekt information. Detta är fallet då uppgifterna på varan är skrivna på ett språk som lätt förstås i regionen.
23 Skyldigheten att tillhandahålla dessa uppgifter på ett språk som kan anses som det officiella i regionen, utan att det är förbjudet att samtidigt tillhandahålla dessa uppgifter på det eller de andra språk som lätt förstås i regionen, går utöver direktivets krav. En sådan åtgärd skapar omotiverade hinder för den fria rörligheten för varor, särskilt för varor från andra länder eller regioner inom gemenskapen där ett av de andra språken i regionen i fråga talas och används. En sådan åtgärd innebär i praktiken ett hinder mot försäljning i regionen i fråga av varor med uppgifter på ett annat språk som köparna har lätt att förstå. En sådan verkan kan uppenbarligen inte grundas på hänsyn till konsumentskyddet och står därför i strid med såväl artikel 30 i fördraget som artikel 14 i direktiv 79/112.
24 Följaktligen skall den första frågan besvaras på så sätt att artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder mot att det i nationell lagstiftning föreskrivs obligatorisk användning av ett bestämt språk vid märkning av livsmedel, även om detta inte utsluter att andra språk som köparna har lätt att förstå samtidigt används.
25 Den andra frågan syftar till att bestämma betydelsen av uttrycket "språk som köpare har lätt att förstå".
26 Det skall först betonas att de språkliga kraven beträffande skyldigheten att tillhandahålla konsumenten information på vissa varor eller i förbindelse med vissa varor förutom i direktiv 79/112 också återfinns i andra av gemenskapens lagtexter. I vissa fall anges i själva gemenskapsrättsakten de benämningar eller den information som skall anges på dessa varor på alla officiella språk. Denna metod har använts i kommissionens direktiv 91/321/EEG av den 14 maj 1991 om modersmjölkersättning och tillskottsnäring(12) där de benämningar under vilka de berörda varorna skall säljas anges i artikel 7 på alla gemenskapens officiella språk.
I andra gemenskapsrättsliga bestämmelser föreskrivs att informationen kan eller skall ges på språket eller språken i det land där varan säljs. Så är fallet beträffande
- rådets direktiv 88/378/EEG av den 3 maj 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om leksakers säkerhet(13), och
- rådets direktiv 92/27/EEG av den 31 mars 1992 om märkning av humanläkemedel och om bipacksedlar(14).
27 Vad gäller direktiv 79/112 har gemenskapens lagstiftare, som vägt hänsynen till fri rörlighet mot hänsynen till konsumentskydd, inte fastställt något formellt kriterium, som det officiella språket i staten eller regionen där varorna saluförs, utan ett materiellt kriterium, nämligen ett språk som konsumenten har lätt att förstå.
28 Detta är enligt min mening ett språk som gör det möjligt för konsumenten att omedelbart förstå den exakta betydelsen av uppgifterna på varan utan risk för missförstånd beträffande det konkreta innehållet i uppgifterna i märkningen. Det eller eventuellt de språk i staten eller regionen där livsmedlen saluförs är i själva verket det som säkerställer att konsumenten klart förstår märkningen. Detta har domstolen också fastslagit i domen i det ovannämnda målet Meyhui, där den har uttalat att "åtgärden att informera konsumenterna i en medlemsstat där varorna saluförs, på språket eller språken i denna stat, utgör en lämplig skyddsåtgärd. I detta hänseende skall det konstateras att den nationella domstolens antagande att ett annat språk skulle vara lättare att förstå för köparen är av helt marginell beskaffenhet" (punkt 19).
29 Det är emellertid inte uteslutet att vissa bestämda termer och uttryck verkligen skulle vara lätta att förstå även om de vore formulerade på ett främmande språk, eftersom konsumenterna känner till dessa termer eller uttryck. I ett sådant fall skall dessa termer och uttryck anses omfattas av begreppet språk som lätt kan förstås, eftersom det avgörande kriteriet i artikel 14 i direktivet inte är användningen av ett bestämt språk, utan möjligheten att förstå det konkreta innehållet i uppgifterna i märkningen.
30 Emellertid anser jag inte att begreppet omfattar fall där innehållet i uppgifterna i märkningen indirekt kan förstås av köparen, till exempel efter jämförelse med andra förpackningar av samma vara eller efter stora reklamkampanjer. En sådan indirekt förståelse av uppgifterna på livsmedlen säkerställer inte ett tillräckligt konsumentskydd, eftersom det inte härigenom utesluts att en köpare kan vilseledas på grund av otillräcklig information.
31 Den tredje frågan gäller uttrycket "andra åtgärder ... för att säkerställa att köparen är informerad". Denna del av artikel 14.2 är formulerad i allmänna ordalag ("... såvida inte andra åtgärder har vidtagits för att säkerställa att köparen är informerad"), vilket innebär att åtgärderna för att tillhandahålla köparen information inte begränsas. I artikel 14 anges inte vilka andra åtgärder som avses.
32 Med hänsyn till ändamålet med denna bestämmelse i direktivet anser jag att de andra åtgärder för att informera köparen som anges i bestämmelsen är informationsåtgärder som har ett nära samband med den konkreta varan och som vid försäljningstillfället tillförsäkrar konsumenten fullständig och korrekt information på ett sätt som denne direkt kan förstå. För ett effektivt skydd krävs det verkligen att konsumenten vid köpet av varan har fullständig kännedom om varans särdrag och egenskaper, vilket förutsätter att han direkt kan förstå det exakta innehållet i informationen på varan. Så är exempelvis fallet då märkningen av varan i stället för ord och uttryck på etiketten har bilder eller symboler som är lätta att förstå, och som kan säkerställa att köparen erhåller tillräcklig information.
33 Det måste i varje fall betonas att det ankommer på den nationella domstolen att bedöma de faktiska omständigheterna för att i varje enskilt fall avgöra i vilken mån uppgifterna på varan är formulerade på ett språk som konsumenten har lätt att förstå och om de andra informationsåtgärder som har valts verkligen säkerställer att konsumenten vid köptillfället erhåller information som är klar, fullständig och korrekt.
V - Förslag till avgörande
34 Med hänsyn till vad som har angivits ovan föreslår jag domstolen att besvara frågorna på följande sätt:
1) Artikel 30 i EG-fördraget och artikel 14 i rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel skall tolkas så, att de utgör hinder mot att det i nationella bestämmelser föreskrivs användning av ett bestämt språk vid märkning av livsmedel, även om detta inte utesluter att uppgifter samtidigt anbringas på livsmedlen på andra språk som köparna också har lätt att förstå.
2) Enligt artikel 14.2 i direktiv 79/112/EEG förutsätts det i fråga om uppgifter på livsmedlen på ett bestämt språk samt andra åtgärder för att informera konsumenterna att användningen av detta språk eller av dessa informationsåtgärder möjliggör för köparna att omedelbart och utan risk för misstag, förstå det exakta innehållet i uppgifterna på livsmedlen så att köparen därigenom vid köptillfället tillförsäkras information om livsmedlen som är fullständig och korrekt.
3) Det måste i varje fall betonas att det ankommer på den nationella domstolen att bedöma de faktiska omständigheterna för att i varje enskilt fall avgöra i vilken mån uppgifterna på varan är formulerade på ett språk som konsumenten har lätt att förstå och om de andra informationsåtgärder som har valts verkligen säkerställer att konsumenten vid köptillfället erhåller information som är klar, fullständig och korrekt.
(1) - EGT nr L 33, 1979, s. 1.
(2) - Dom av den 18 juni 1991 (C-369/89, Rec. s. I-2971).
(3) - Ovannämnd, fotnot 2.
(4) - EGT nr C 120, 1994, s. 14. Det skall konstateras att det i den ursprungliga nederländska versionen av beslutet om hänskjutande hänvisades till ett direktiv 78/112/EEG, men att det var uppenbart att det rörde sig om direktiv 79/112/EEG.
(5) - Punkt 15 i domen.
(6) - Se bland andra domarna av den 2 februari 1994, Verband Sozialer Wettbewerb (C-315/92, Rec. s. I-317, punkt 13), av den 24 november 1993, Keck och Mithouard (C-267/91 och C-268/91, Rec. s. I-6097, punkt 15), av den 13 december 1990, Pall (C-238/89, Rec. s. I-4827, punkterna 11 och 12), och av den 20 februari 1979, Rewe Zentral (120/78, Rec. s. 649).
(7) - Se de ovannämnda domarna Rewe Zentral och Pall.
(8) - Dom i målet GB-INNO-BM (C-362/88, Rec. s. I-667).
(9) - Se beträffande senare rättspraxis dom av den 9 augusti 1994, Meyhui (C-51/93, Rec. s. I-3879).
(10) - Se särskilt domarna av den 22 juni 1982, Robertson m.fl. (220/81, Rec. s. 2349, punkterna 11, 12 och 13), och av den 16 december 1980, Fietje (27/80, Rec. s. 3839, punkterna 10, 11 och 12).
(11) - EGT nr C 94, 1992, s. 217, 22:a övervägandet.
(12) - EGT nr L 175, s. 35.
(13) - EGT nr L 187, s. 1. I artikel 11.5 i detta direktiv föreskrivs följande: "I bilaga IV anges vilka varningar och vilken information om försiktighetsåtgärder vid användningen av vissa leksaker som måste lämnas. Medlemsstaterna får kräva att denna information eller en del av den tillsammans med informationen i punkt 4 lämnas på deras nationella språk när leksakerna släpps ut på marknaden."
(14) - EGT nr L 113, s. 8. I artikel 8 i detta direktiv föreskrivs följande: "Bipacksedelns text måste vara lätt läsbar och utformad i för patienten klara och lättbegripliga ordalag på det eller de officiella språken i den medlemsstat där läkemedlet säljs. Denna bestämmelse hindrar inte att bipacksedeln kan tryckas på flera språk, förutsatt att den information som lämnas är densamma på samtliga använda språk."