62012CC0209
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ELEANOR SHARPSTON
föredraget den 11 juli 2013 (
1
)
Mål C‑209/12
Walter Endress
mot
Allianz Lebensversicherungs-AG
(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Tyskland))
”Livförsäkring — Hävningsrätt — Frist för att utöva hävningsrätten — Startpunkt och löptid — Lämnande av information”
1.
Enligt unionsrätten ska innehavaren av en livförsäkring inom en frist på mellan 14 och 30 dagar från att ha meddelats om att avtalet kommit till stånd (nedan kallad hävningsfristen) (
2
) ha rätt att häva eller ångra avtalet och måste innan avtalet kommer till stånd informeras om villkoren för utövandet av denna rätt. Vad händer om försäkringstagaren inte mottog någon sådan information? Kan han eller hon frånträda avtalet? Om så är fallet, utgör unionsrätten ett hinder för en nationell åtgärd enligt vilken denna rätt upphör ett år efter betalningen av den första försäkringspremien, och oberoende av om försäkringstagaren har mottagit den obligatoriska informationen om hävnings- eller ångerrätten?
2.
Det är framför allt dessa frågor som ska prövas vid besvarandet av den tolkningsfråga som i förevarande mål har hänskjutits till domstolen.
Unionsrätten
Andra livförsäkringsdirektivet
3.
Rådets direktiv 90/619/EEG (nedan kallat andra livförsäkringsdirektivet) (
3
) ändrade och kompletterade rådets direktiv 79/267/EEG (nedan kallat första livförsäkringsdirektivet), (
4
) som omfattade ”livförsäkring”, vilket definierades som ”försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, tontiner, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen”. (
5
)
4.
Syftet med andra och tredje livförsäkringsdirektiven var främst att uppnå en inre marknad för försäkringar, inklusive friheten att tillhandahålla livförsäkringstjänster. (
6
)
5.
Enligt artikel 4.1 i andra livförsäkringsdirektivet skulle i princip lagen i medlemsstaten för åtagandet tillämpas. Där denna lag så medgav, hade dock parterna frihet att välja ett annat lands lag. Medlemsstaten för åtagandet definierades i artikel 2 e i nämnda direktiv som den ”medlemsstat där försäkringstagaren [var] stadigvarande bosatt eller, om försäkringstagaren [var] en juridisk person, den medlemsstat där försäkringstagarens etableringsställe, för vilket avtalet gäller, [var] beläget”.
6.
Artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet, i dess ändrade lydelse enligt artikel 30 i tredje livförsäkringsdirektivet, hade följande lydelse:
”1.   Varje medlemsstat skall föreskriva att en försäkringstagare som ingår ett individuellt livförsäkringsavtal skall kunna säga upp avtalet inom en tid mellan 14 och 30 dagar från den dag han informerades om att avtal har kommit till stånd.
Försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han befrias från alla från avtalet härrörande framtida förpliktelser.
Andra rättsverkningar av och förutsättningar för uppsägning skall bestämmas genom den lag som enligt definitionen i artikel 4 gäller för avtalet, i synnerhet såvitt avser det sätt på vilket försäkringstagaren skall informeras om att avtal har kommit till stånd.
2.   Medlemsstaterna behöver inte tillämpa punkt 1 på avtal med en giltighetstid om sex månader eller mindre och inte heller i fall då försäkringstagaren, på grund av sin ställning eller på grund av de omständigheter under vilka avtalet ingåtts, är i behov av detta särskilda skydd. Medlemsstaterna skall i sina regler särskilt ange i vilka fall punkt 1 inte skall tillämpas.”
Tredje livförsäkringsdirektivet
7.
I skäl 23 i tredje livförsäkringsdirektivet anges följande:
”På den inre marknaden för försäkringsområdet får försäkringstagaren ett bredare och mer varierat utbud av försäkringar att välja mellan. För att fullt ut kunna dra nytta av denna mångfald och den ökade konkurrensen skall försäkringstagaren ha tillgång till all den information som är nödvändig för att kunna välja den försäkring som bäst motsvarar hans behov. Detta informationsbehov är så mycket större som åtagandena kan sträcka sig över lång tid. Bestämmelser om minimikrav måste därför harmoniseras, så att försäkringstagare kan få klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjuds och uppgift om de organ till vilka försäkringstagare, försäkrade eller förmånstagare kan rikta klagomål.”
8.
I artikel 31 anges skyldigheten att lämna information till försäkringstagaren innan försäkringsavtalet ingås:
”1.   Innan ett försäkringsavtal ingås skall minst den information som förtecknats i punkt A i bilaga 2 lämnas till försäkringstagaren.
2.   Försäkringstagaren skall under hela avtalstiden hållas informerad om ändringar ifråga om information förtecknad i punkt B i bilaga 2.
3.   Den medlemsstat i vilken åtagandet gjorts, kan kräva av försäkringsföretagen att de lämnar information utöver den som förtecknats i bilaga 2 endast om det är nödvändigt för att försäkringstagaren rätt skall förstå de väsentliga delarna av åtagandet.
4.   Närmare regler för genomförandet av denna artikel och bilaga 2 skall fastställas av den medlemsstat där åtagandet har gjorts.”
9.
I bilaga 2 förtecknades den information som skulle lämnas till försäkringstagaren innan ett avtal ingicks (A) eller under avtalets löptid (B). Informationen skulle vara ”klart och tydligt formulerad och avfattad på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet gjorts”. Punkt A innehöll en tabell: I vänsterspalten förtecknades information om försäkringsbolaget och i högerspalten information om själva åtagandet. I punkt 13 i högerspalten angavs ”[s]ättet för utövandet av uppsägningsrätten” – i den franska språkversionen ”[m]odalités d’exercice du droit de renonciation” och i den engelska språkversionen ”[a]rrangements for application of the cooling-off period” – det vill säga den tid under vilken uppsägningsrätten kunde utövas. (
7
) Den tyska språkversionen, där det talas om utövande av hävnings- eller ångerrätten (”Ausübung des Widerrufs[-] und Rücktritt[s]rechts”), förefaller syfta på olika aspekter av denna rätt.
Nationella bestämmelser
10.
I 5a § i försäkringsavtalslagen (Versicherungsvertragsgesetz, nedan kallad VVG) i dess lydelse vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad den ursprungliga versionen av 5a § VVG) föreskrevs följande:
”1)   Om försäkringsgivaren inte vid ansökan om att teckna försäkringen har tillställt försäkringstagaren försäkringsvillkoren eller konsumentinformation enligt 10a § i lagen om tillsyn över försäkringsbolag (Versicherungsaufsichtsgesetz),[ (
8
) ] så anses avtalet ha ingåtts på grundval av försäkringsbrevet, försäkringsvillkoren och den ytterligare konsumentinformation som är avgörande för avtalsinnehållet om försäkringstagaren inte skriftligen frånträder avtalet inom fjorton dagar från det att handlingarna har tillställts vederbörande. …
2)   Fristen börjar löpa först när försäkringstagaren har erhållit försäkringsbrevet och handlingarna i fullständig form enligt första stycket och försäkringstagaren vid översändandet av försäkringsbrevet skriftligt, genom en tydligt utformad handling har erhållit information om ångerrätten, uppgift om när fristen börjar löpa och dess löptid. Det ankommer på försäkringsgivaren att bevisa att handlingarna har tillställts försäkringstagaren. Fristen anses ha iakttagits om åberopandet av ångerrätten avsänts före utgången av fristen. Ångerrätten upphör dock att gälla, oaktat vad som föreskrivs i första meningen, ett år efter det att den första premien har betalats.”
11.
Samtidigt som den ursprungliga versionen av 5a § VVG ändrades från och med den 31 december 2007 är denna uppenbarligen fortfarande tillämplig på ett betydande antal livförsäkringsavtal som ingicks före det datumet.
12.
I den ursprungliga versionen av 5a § VVG användes de tyska uttrycken ”widerspricht”, ”Widerspruchsrecht” och ”Widerspruch”. Dessa uttryck skiljer sig från de som användes i artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet (där uttrycken ”zurückzutreten”, ”zurücktritt” och ”Rücktritts” användes) och i frasen ”Ausübung des Widerrufs[-] und Rücktritt[s]rechts” i bilaga 2 till tredje livförsäkringsdirektivet.
13.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag att inrikta mig på de förklaringar som gavs vid förhandlingarna i förevarande mål om hur den ursprungliga versionen av 5a § VVG fungerade, snarare än de betydelsenyanser mellan uttrycken ”widerspricht”, ”Widerspruchsrecht” och ”Widerspruch” som eventuellt finns enligt tysk rätt. (
9
)
Bakgrund, förfarande och tolkningsfrågan
14.
Walter Endress ansökte om att teckna ett livförsäkringsavtal hos Allianz Lebensversicherungs-AG (nedan kallat Allianz) som skulle börja gälla den 1 december 1998.
15.
Han erhöll de allmänna försäkringsvillkoren och konsumentinformationen först när Allianz skickade försäkringsbrevet till honom. Enligt appellationsdomstolens konstateranden, vilka är bindande för Bundesgerichtshof (nedan kallad den hänskjutande domstolen), informerade Allianz, även när bolaget genom att översända försäkringsbrevet till Walter Endress accepterade hans anbud, inte honom tillräckligt om hans rättigheter enligt den ursprungliga versionen av 5a § VVG. (
10
)
16.
Mot denna bakgrund har den hänskjutande domstolen konstaterat att den frist på 14 dagar som angavs i den ursprungliga versionen av 5a § VVG aldrig började löpa.
17.
Enligt avtalet skulle en årlig premie betalas under fem år. Enligt de allmänna försäkringsvillkoren för avtalet var återköpsvärdet vid frånträde av avtalet begränsat till värdet av garantin i händelse av dödsfall.
18.
Från december 1998 till och med december 2002 betalade Walter Endress försäkringspremier. Han betalade uppenbarligen ytterligare en premie 2004.
19.
Den 1 juni 2007 meddelade Walter Endress att han ville frånträda avtalet från och med den 1 september 2007. I september 2007 betalade försäkringsbolaget ut ett återköpsvärde som var mindre än summan av premierna jämte ränta.
20.
Genom ett brev av den 31 mars 2008 (och således mer än ett år efter betalningen av den första premien), utövade Walter Endress sina rättigheter enligt den ursprungliga versionen av 5a § VVG. Han hävdade att avtalet inte hade ingåtts på ett giltigt sätt och bad försäkringsgivaren att betala tillbaka alla premier jämte ränta (efter avräkning för återköpsvärdet). Det är oklart hur och när Walter Endress blev medveten om eller uppmärksammades på sina rättigheter enligt den ursprungliga versionen av 5a § VVG och villkoren för att utöva dessa rättigheter.
21.
Domstolen i första instans ogillade Walter Endress talan där denne yrkade på ytterligare återbetalning från försäkringsgivaren. Appellationsdomstolen ogillade överklagandet av nämnda dom.
22.
Walter Endress ingav därefter ett överklagande beträffande en rättsfråga till Bundesgerichtshof, som anser att resultatet av överklagandet är avhängigt av huruvida andra och tredje livförsäkringsdirektiven utgjorde hinder för den regel enligt vilken försäkringstagarens rättigheter enligt den ursprungliga versionen av 5a § andra stycket VVG upphörde ett år efter betalningen av den första premien (nedan kallad ettårsregeln). Mot denna bakgrund har den hänskjutande domstolen vilandeförklarat målet och begärt ett förhandsavgörande avseende följande fråga:
”Ska artikel 15.1 första meningen i [andra livförsäkringsdirektivet], med beaktande av artikel 31.1 i [tredje livförsäkringsdirektivet], tolkas så, att den utgör hinder mot en bestämmelse som 5a § andra stycket fjärde meningen [VVG i den lydelse som var tillämplig vid den aktuella tidpunkten], enligt vilken en hävnings- eller ångerrätt upphör senast ett år efter betalningen av den första försäkringspremien, även om försäkringstagaren inte har informerats om hävnings- eller ångerrätten?”
23.
Walter Endress, Allianz, den tyska regeringen och kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden samt yttrade sig muntligen vid den förhandling som hölls den 24 januari 2013.
Bedömning
Inledande anmärkningar
24.
Av begäran om förhandsavgörande framgår att Walter Endress vid de tyska domstolarna har gjort gällande att ettårsregeln strider mot andra och tredje livförsäkringsdirektiven.
25.
Jag kommer därför att börja med att pröva huruvida andra och tredje livförsäkringsdirektiven utgjorde hinder för tillämpningen av en bestämmelse som den ursprungliga versionen av 5a § VVG, som innehöll ettårsregeln, och om så inte är fallet övergå till en redogörelse för vilka följder en sådan slutsats får för förevarande mål.
26.
Även om den ursprungliga versionen av 5a § VVG inte längre är i kraft (
11
) omfattas fortfarande ett stort antal försäkringsavtal av den bestämmelsen. Domstolens dom i förevarande mål kommer därför troligen även att påverka andra försäkringstagare än Walter Endress. (
12
) Domen kan även få betydelse för försäkringstagare som har undertecknat livförsäkringsavtal som grundas på en annan bestämmelse än den ursprungliga versionen av 5a § VVG, såvitt rätten att häva avtalen omfattas av samma (eller en liknande) ettårsregel.
27.
De framställningar som gjorts i förevarande mål har endast gett en fragmentarisk beskrivning av den tyska livförsäkringslagstiftningen och de särskilda egenskaperna vad gäller ingående och hävning av livförsäkringsavtal av den typ som beskrivs i den ursprungliga versionen av 5a § VVG.
28.
Enligt den hänskjutande domstolen gällde den aktuella bestämmelsen avtal som ingåtts enligt vad jag har valt att kalla ”försäkringsbrevmodellen”. Enligt den modellen utgjorde försäkringstagarens ansökan anbudet att ingå avtalet, och försäkringsgivaren antog detta anbud genom att tillsammans med försäkringsbrevet tillställa försäkringstagaren de allmänna försäkringsvillkoren och den relevanta konsumentinformationen för avtalets ingående. Det förefaller som om avtalet kom till stånd först efter det att en frist på 14 dagar efter tillställandet av ovannämnda handlingar hade löpt ut, förutsatt att försäkringstagaren under denna frist inte utövade sin ångerrätt. Under denna period var avtalet enligt tysk rätt svävande och saknade tillfälligt giltighet. Om försäkringstagaren inte handlade inom denna frist ansågs avtalet ha ingåtts från och med det datum då den sökande mottog försäkringsbrevet, de allmänna försäkringsvillkoren och konsumentinformationen. Om försäkringsgivaren underlät att i vederbörlig ordning tillställa den framtida försäkringstagaren dessa handlingar började fristen på 14 dagar aldrig att löpa. Ett år efter betalningen av den första premien kunde sökanden emellertid inte längre utöva sin ångerrätt.
29.
Den hänskjutande domstolens fråga rör särskilt den fjärde meningen i den ursprungliga versionen av 5a § andra stycket VVG, enligt vilken sökanden efter en period på ett år efter betalningen av den första premien inte längre kunde utöva sin ångerrätt – även om, vilket den hänskjutande domstolen har påpekat, försäkringsgivaren aldrig lämnade den relevanta informationen (inklusive information om sökandens rätt att utöva sin ångerrätt) och fristen på 14 dagar således aldrig började löpa.
30.
Den hänskjutande domstolen har prövat ettårsregeln i ljuset av bestämmelserna i andra och tredje livförsäkringsdirektiven, vilka rörde rätten att häva avtal efter meddelande om att avtalet hade kommit till stånd respektive skyldigheten att lämna viss information till sökanden (det vill säga den framtida försäkringstagaren) innan avtalet hade kommit till stånd.
31.
Jag är osäker på huruvida den relevanta nationella lagen ska tolkas så, att den rör rätten att häva ett avtal i den mening som avses i artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet eller huruvida den rör någon annan rättighet som ger sökanden rätt att frånträda livförsäkringsavtalet och som inte tas upp i den bestämmelsen.
32.
Av lydelsen av den ursprungliga versionen av 5a § VVG framgår att den bestämmelsen avser ”Widerspruchsrecht”, medan det i den tyska versionen av artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet beskrivs under vilka omständigheter försäkringstagaren ”zurücktritt” (säga upp) och i den tyska versionen av bilaga 2 till tredje livförsäkringsdirektivet anges att den information som måste lämnas innan avtalet ingås ska inkludera ”Ausübung des Widerrufs[-] und Rücktritt[s]rechts”. I sin tolkningsfråga ber den hänskjutande domstolen däremot EU-domstolen att pröva hävnings- eller ångerrätten (”Rücktritts- oder Widerspruchsrecht”) vilket förefaller avse både (en del av) den rätt som omfattas av andra och tredje livförsäkringsdirektiven och den rätt som avses i den ursprungliga versionen av 5a § VVG.
33.
För att bistå den hänskjutande domstolen, men samtidigt undvika att ta definitiv ställning till hur den tyska lagstiftningen ska tolkas kommer jag därför att pröva följande två frågor separat: i) Utgjorde andra och tredje livförsäkringsdirektiven hinder för en regel enligt vilken rätten att häva avtalet inte längre kunde utövas när det gått mer än ett år efter betalningen av den första premien, oberoende av om den erforderliga informationen rörande hävningsrätten hade lämnats eller ej, och ii) utgjorde andra och tredje livförsäkringsdirektiven, om man bortser från hävningsrätten i den mening som avses i artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet, hinder för upprättandet av livförsäkringsavtal grundat på de villkor som beskrivs i en bestämmelse som den ursprungliga versionen av 5a § VVG? I den första frågan är premissen att bestämmelsen i den nationella lagen avsåg hävningsrätt i den mening som avses i andra och tredje livförsäkringsdirektiven. I den andra frågan presumeras att så inte var fallet.
Presumerat att den ursprungliga versionen av 5a § VVG rörde rätten att häva avtal, utgjorde andra och tredje livförsäkringsdirektiven hinder för ettårsregeln?
34.
Enligt artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet inleddes fristen för att utöva hävningsrätten med att försäkringstagaren meddelades om att avtalet hade ingåtts. Tidpunkten för när fristen började löpa grundades på två premisser: För det första kan endast ett avtal som ingåtts hävas och för det andra kan en försäkringstagare inte utöva sin hävningsrätt såvitt han inte har informerats om denna rätt i vederbörlig ordning och i tid. I artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet krävdes följaktligen att den relevanta informationen, enligt definitionen i bilaga 2 i det direktivet, skulle lämnas till sökanden innan avtalet ingicks.
35.
I artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet föreskrevs inte vilka följderna skulle bli av en underlåtelse att före ett avtals ingående i vederbörlig ordning lämna denna information, däribland villkoren för utövandet av hävningsrätten.
36.
Inte heller i artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet redogjordes det för dessa följder eller huruvida följderna skulle avgöras i enlighet med lagen i den berörda medlemsstaten. I artikel 31.4 anges bara att närmare regler för genomförandet av den artikeln och bilaga 2 skulle fastställas av den medlemsstat där åtagandet gjorts.
37.
Utgjorde andra och tredje livförsäkringsdirektiven mot denna bakgrund hinder för en medlemsstat att föreskriva att när den relevanta informationen – inklusive information om rätten att häva avtalet – inte (i vederbörlig ordning) lämnades till försäkringstagaren, kunde hävningsrätten enbart utövas i upp till ett år efter betalningen av den första premien.
38.
Jag anser inte att det är domstolens uppgift att ge ett uttömmande svar på vilka följderna blir av en underlåtelse att lämna den erforderliga informationen. Det ankommer snarare på medlemsstaterna att genomföra tredje livförsäkringsdirektivet (särskilt artikel 31) på ett sätt som är förenligt med unionsrätten, särskilt med rättssäkerhetsprincipen, proportionalitetsprincipen och effektivitetsprincipen.
39.
Enligt min mening är det omöjligt för medlemsstaterna att inte fästa något avseende vid en underlåtelse att lämna information. I så fall skulle dels försäkringsgivarens incitament att respektera skyldigheten att lämna information försvinna, dels skulle den potentiella livförsäkringsköparen sakna skydd. Samtidigt anser jag inte att andra och tredje livförsäkringsdirektiven förpliktade medlemsstaterna att föreskriva att ett avtal skulle bli ogiltigt vid underlåtelse att respektera skyldigheten att lämna information före avtalets ingående. Det är inte säkert att en sådan åtgärd alltid är en proportionell och en effektiv lösning.
40.
Försäkringsgivaren kan exempelvis ha underlåtit att lämna all eller en betydande del av den information som anges i punkt A i bilaga 2 till tredje livförsäkringsdirektivet. I så fall är det svårt att föreställa sig hur ett avtal skulle kunna komma till stånd, eftersom en part hade saknat all, eller en betydande del av, den väsentliga informationen angående det avtalet.
41.
Det kan också vara så att den information som inte lämnades enbart rörde rätten att häva avtalet och villkoren för utövandet av denna rätt, och att den potentiella försäkringsköparen i andra avseenden gavs tillräcklig information. I så fall hade köparen bara varit okunnig om att han eller hon omfattades av ett mer omfattande skydd i form av rätten att häva avtalet. Det förefaller osannolikt att en person som har bestämt sig för att ingå ett livförsäkringsavtal skulle ha avskräckts från att ingå avtalet om vederbörande hade känt till att han eller hon hade ett mer omfattande skydd i form av en rätt att häva avtalet. En medlemsstat kan besluta att en lämplig lösning i ett sådant fall är att ge försäkringstagaren rätt att från och med tidpunkten för när denne i vederbörlig ordning informerades om sin hävningsrätt och en viss tid framåt utöva denna rätt. Alternativt kan en medlemsstat besluta att bevilja försäkringstagaren mer omfattande skydd eller beakta huruvida försäkringstagaren vill att avtalet ska ogiltigförklaras. (
13
)
42.
Jag erinrar om att domstolen, vad gäller hävningsrätten enligt hemförsäljningsdirektivet, (
14
) i sin dom i målet Heininger påpekade ”att det är omöjligt för konsumenten att utöva sin hävningsrätt, om han inte vet att han har en sådan”. (
15
) Det målet rörde en tysk lag enligt vilken en konsument som inte hade mottagit den erforderliga informationen kunde utöva sin hävningsrätt till dess båda parter hade fullgjort sina åtaganden enligt avtalet, men inte kunde göra detta senare än ett år från och med det datum han förklarade sig vilja ingå avtalet. Domstolen fann vidare att rättssäkerhetsskäl inte kan motivera en begränsning av fristen för hävningsrätten, eftersom de innebär en begränsning av de rättigheter som konsumenterna uttryckligen har getts för att dessa ska skyddas mot de risker som uppstår genom att kreditinstituten har valt att sluta avtal utanför sina fasta affärslokaler. (
16
)
43.
Det finns väsentliga skillnader mellan hemförsäljningsdirektivet och andra och tredje livförsäkringsdirektiven. Med detta sagt tolkar jag domstolens konstateranden i domen i det ovannämnda målet Heininger så, att konsumenträttigheter inte bör försvagas för att erbjuda rättssäkerhet för en säljare som har underlåtit att i tid och i vederbörlig ordning lämna sådan information till konsumenten som hade gjort det möjligt för denne att utöva sin hävningsrätt inom den frist som föreskrivits av EU-lagstiftaren. (
17
)
44.
Enligt min mening bör samma överväganden gälla beträffande andra och tredje livförsäkringsdirektiven.
45.
I likhet med konsumenten vid hemförsäljning är försäkringstagaren den svagare parten i det avtalsmässiga förhållandet med försäkringsgivaren. Innan försäkringstagaren blir rättsligt bunden av försäkringsavtalet bör vederbörande därför informeras om följderna av avtalet så att han eller hon kan göra ett välgrundat val beträffande både försäkringsgivaren och avtalet. I likhet med hemförsäljningsdirektivet är det i andra och tredje livförsäkringsdirektiven försäkringsgivaren som åläggs att lämna nödvändig information. (
18
) Denna avtalspart bör därför inte kunna åberopa rättssäkerhet för att komma till rätta med en situation som den själv orsakat genom underlåtelse att fullgöra en unionsrättslig skyldighet att lämna viss information. (
19
)
46.
Det kan tilläggas att betalning av den första premien kan ses som bevis på att försäkringstagaren hade för avsikt att fullgöra avtalet grundat på den information om avtalet som lämnats till honom före eller vid den tidpunkten. På grund av att försäkringsgivaren underlät att lämna viss information fick han eller hon emellertid inte all den information som enligt unionsrätten är relevant för avtalets ingående.
47.
En försäkringstagare som inte har informerats om sin hävningsrätt av försäkringsgivaren kan mycket väl få kännedom om denna rätt på andra sätt, men försäkringsgivaren har fortfarande åsidosatt den skyldighet som föreskrevs enligt tredje livförsäkringsdirektivet och som genomfördes genom nationell lagstiftning. Försäkringsgivaren får inte kunna anföra denna underlåtelse (presumerat att vederbörande kan bevisa när försäkringstagaren fick kännedom om hävningsrätten) som argument för att fristen för hävningsrätten har löpt ut. Endast om försäkringsgivaren kan visa att han eller hon har lämnat all nödvändig information är rättssäkerheten tillräcklig för att låta hävningsfristen börja löpa och löpa ut.
48.
Detta innebär emellertid inte att försäkringstagaren inte får häva avtalet innan försäkringsgivaren lämnar informationen till honom eller henne, om han eller hon har fått eller får kännedom om sin hävningsrätt på annat sätt. I annat fall skulle försäkringsgivaren återigen kunna dra fördel av sin egen underlåtelse att lämna information för att frånta försäkringstagaren dennes rätt.
49.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts konstaterar jag att artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet och artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet utgjorde hinder för en medlemsstat att föreskriva att hävningsrätten inte längre kan utövas ett år efter betalningen av den första premien, oberoende av huruvida försäkringsgivaren i vederbörlig ordning och i tid har informerat försäkringstagaren om denna rätt. Enligt en sådan bestämmelse löper fristen för att häva avtalet ut till följd av att försäkringstagaren fullgör sina avtalsmässiga åtaganden (genom att betala sin premie) och trots försäkringsgivarens underlåtelse att fullgöra sin lagstadgade skyldighet att lämna information till försäkringstagaren. Ett sådant resultat skulle vara stötande.
50.
Den slutsatsen kanske räcker för att bistå den hänskjutande domstolen i förevarande mål. Jag kommer likväl även kort att undersöka huruvida artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet utgjorde hinder för en medlemsstat att tillämpa en frist för att häva avtalet som löper ut senare än 14–30 dagar efter meddelandet om att avtalet har kommit till stånd.
51.
Enligt min mening framgick det tydligt av artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet att fristen för att häva avtalet inte kunde vara kortare än 14 dagar räknat från tidpunkten för meddelandet om att avtalet har kommit till stånd. Fristen för att häva avtalet kunde vara mellan 14 och 30 dagar. I artikel 15.1 fastställdes således både en nedre och en övre gräns för den frist för att häva ett avtal som medlemsstaterna fick föreskriva i sin lagstiftning. Den nedre gränsen infördes uppenbarligen för att ge ett minimiskydd till försäkringstagaren. Den övre gränsen infördes logiskt sett för att garantera rättssäkerheten för både försäkringstagaren och försäkringsgivaren.
52.
Vad händer om livförsäkringsavtalet inte ingicks i överensstämmelse med kraven i andra och tredje livförsäkringsdirektiven? Framför allt, vad händer om den information som beskrivs i artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet inte lämnades till försäkringstagaren förrän vid en senare tidpunkt?
53.
I så fall måste försäkringstagaren, av de skäl som anförts ovan, kunna häva avtalet inom en frist som börjar löpa efter det att den relevanta informationen har lämnats.
54.
Var det i så fall nödvändigt att ge försäkringstagaren en frist för att häva avtalet som var längre än den övre gräns som fastställdes i artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet?
55.
Jag anser att så inte är fallet.
56.
Samtidigt som artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet specificerade startpunkten för fristen att häva avtalet under sådana omständigheter, (
20
) anser jag inte att det i den nationella lagstiftningen kan föreskrivas att försäkringstagaren har en rätt att häva avtalet efter utlöpandet av en frist som är längre än den övre gräns som uttryckligen anges i den bestämmelsen.
Presumerat att den ursprungliga versionen av 5a § VVG inte rörde rätten att häva avtal, utgjorde andra och tredje livförsäkringsdirektiven hinder för upprättandet av ett livförsäkringsavtal grundat på den bestämmelsen?
57.
Om den hänskjutande domstolen kommer fram till att den rätt som beskrevs i den ursprungliga versionen av punkt 5a § VVG skiljer sig från hävningsrätten i artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet, blir det relevant att undersöka huruvida andra och tredje livförsäkringsdirektiven utgjorde hinder för en medlemsstat att anta en modell som försäkringsbrevsmodellen för att upprätta ett livförsäkringsavtal. Om denna fråga ska besvaras nekande är den hänskjutande domstolens tolkningsfråga i praktiken hypotetisk.
58.
Båda direktiven (
21
) var tillämpliga på upprättande och hävning av ett livförsäkringsavtal. De relevanta bestämmelserna avsåg fem olika steg: i) upprättande av avtalet, ii) avtalets ingående iii) meddelande till försäkringstagaren om avtalets ingående, iv) den frist för att häva avtalet som började löpa från och med tidpunkten för ovannämnda meddelande och v) möjligheten att häva avtalet inom denna frist.
59.
Vad gäller steg i) föreskrevs det i artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet att det var nödvändigt att lämna den information som förtecknats i punkt A i bilaga 2 till den potentielle försäkringstagaren före avtalets ingående. Jag anser att det var nödvändigt att informera försäkringstagaren före hans eller hennes val av en viss försäkringsgivare och ett visst avtal för att framför allt göra det möjligt för honom eller henne att fatta ett välgrundat beslut. Syftet med denna skyldighet att lämna information var att göra det möjligt för den potentielle köparen att välja det avtal som bäst motsvarade vederbörandes behov och ge honom eller henne ”klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjuds och uppgift om de organ till vilka försäkringstagare, försäkrade eller förmånstagare kan rikta klagomål”. (
22
) Detta måste även innefatta information om villkoren för att häva avtalet. (
23
)
60.
Vad gäller stegen ii) till v) föreskrevs det i artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet att försäkringstagaren kunde häva avtalet inom en begränsad frist efter det att avtalet ingåtts och försäkringstagaren meddelats om detta. Ett avtal som ännu inte har ingåtts, och där det inte har förekommit anbud och accept som resulterat i en överenskommelse mellan parterna om att de ska vara bundna av de specifika avtalsvillkoren, kan naturligtvis inte hävas.
61.
Av ovanstående följer att det enligt andra och tredje livförsäkringsdirektiven, lästa tillsammans, krävdes att viss information lämnades till (den framtida) försäkringstagaren före avtalets ingående och att vederbörande därefter hade en frist för att säga upp avtalet på mellan 14 och 30 dagar efter tidpunkten för meddelandet om avtalets ingående. Nationella ordningar som inte respekterade dessa krav stred följaktligen mot dessa direktiv.
62.
Såvitt det enligt den nationella lagstiftningen var tillåtet att upprätta livförsäkringsavtal på ett sätt som gjorde att det inte var nödvändigt att i tid och i vederbörlig ordning lämna information enligt artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet, förefaller detta strida mot nämnda direktiv. Skyldigheten att lämna information skulle ha urholkats om informationen lämnades först efter det att försäkringstagaren hade lämnat sitt anbud och således hade valt en försäkringsgivare och ett avtal.
63.
Om det i en medlemsstats lagstiftning föreskrevs en frist under vilken den sökande kunde ångra ingåendet av avtalet och det under denna frist kunde anses att avtalet ännu inte hade ingåtts, var denna frist uppenbarligen inte en frist för att häva avtalet i den mening som avsågs i artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet och utgjorde en del av steg i) (upprättandet av avtalet) snarare än något senare steg.
64.
Under sådana omständigheter borde det i en medlemsstats lagstiftning ha föreskrivits att försäkringsgivaren, efter det att den frist inom vilken sökanden kunde utöva sin ångerrätt (steg ii) hade löpt ut, hade varit tvungen att meddela försäkringstagaren om att avtalet hade ingåtts (steg iii) och att försäkringstagaren hade rätt att häva avtalet inom en frist räknat från tidpunkten för avtalets ingående (stegen iv och v), vilken var skild från den frist inom vilken han kunde utöva sin ångerrätt (steg ii). När avtalet väl hade ingåtts förefaller annars fristen för att häva avtalet redan ha löpt ut.
Följder
65.
Tillämplig lag i tvisten i målet vid den nationella domstolen mellan Walter Endress och Allianz – två enskilda parter – är tysk lag. Den tyska lagen måste tolkas av den hänskjutande domstolen för att säkerställa att den är förenlig med unionsrätten, särskilt andra och tredje livförsäkringsdirektiven, vilka var tillämpliga när avtalet ingicks. I en tvist mellan två enskilda parter är det emellertid välbelagt att direktiv inte i sig kan medföra skyldigheter för en enskild och inte som sådant kan åberopas gentemot denne. (
24
)
66.
Min slutsats är att artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet och artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet ska tolkas så, att de i) utgör hinder för en medlemsstat att föreskriva att hävningsrätten inte längre kan utövas ett år efter betalningen av den första premien, oberoende av huruvida försäkringsgivaren i tid och i vederbörlig ordning har informerat försäkringstagaren om denna rätt och ii) utgör hinder för en medlemsstat att undanta viss obligatorisk information från skyldigheten att lämna information till (den framtida) försäkringstagaren före avtalets ingående och att försäkringstagaren måste ha tillgång till en frist för att häva avtalet på mellan 14 och 30 dagar efter meddelandet om avtalets ingående.
67.
Båda slutsatserna kan få betydande följdverkningar för Walter Endress och försäkringsgivarens ställning i målet vid den nationella domstolen.
68.
Vad följdverkningarna kommer att bli kommer framför allt att bero på i vilken utsträckning den hänskjutande domstolen kommer att kunna tolka den tyska lagstiftningen direktivkonformt, och följaktligen huruvida denna ska anses förenlig med andra och tredje livförsäkringsdirektiven. I enlighet med EU-domstolens praxis krävs det därför att den hänskjutande domstolen ”beaktar hela den nationella rätten för att bedöma i vilken mån den kan tillämpas utan att det leder till ett resultat som strider mot det som eftersträvas genom direktivet”. (
25
) Det innebär att den hänskjutande domstolen är skyldig att tillämpa de tolkningsmetoder som erkänns i nationell rätt som, under vissa omständigheter, gör det möjligt att tolka en bestämmelse i den nationella rätten på ett sådant sätt att en konflikt med en annan bestämmelse i den nationella rätten kan undvikas eller att i detta syfte avgränsa bestämmelsens räckvidd genom att bara tillämpa den i den mån den är förenlig med den andra bestämmelsen. (
26
) Skyldigheten att göra en direktivkonform tolkning ”begränsas [samtidigt] av allmänna rättsprinciper, särskilt av principerna om rättssäkerhet och förbud mot retroaktiv tillämpning”, och av ”att nationell rätt inte får tolkas contra legem”. (
27
)
69.
Om de resultat som föreskrivs i de relevanta direktiven inte kan nås på det sättet är det också välbelagt att det kan vara nödvändigt att underlåta att tillämpa nationell rätt (
28
) och att den hänskjutande domstolen, om en skada har uppkommit och skadan är en följd av att en medlemsstat har åsidosatt sina skyldigheter, ”inom ramen för den nationella skadeståndsrätten [ska] säkerställa de skadelidande konsumenternas rätt att erhålla ersättning”. (
29
)
Domens rättsverkningar i tiden
70.
Allianz har yrkat att domstolen, såvitt den finner att nationella bestämmelser som ettårsregeln stred mot andra och tredje livförsäkringsdirektiven, ska begränsa domens rättsverkning i tiden. (
30
) Till stöd för sitt yrkande har Allianz anfört att domen kan påverka fler än 108 miljoner livförsäkringsavtal som ingicks under åren 1995–2007, för vilka premier på totalt cirka 400 miljarder euro betalades. (
31
) Allianz har gjort gällande att det självt ingick cirka 9 miljoner sådana kontrakt under den nämnda perioden, för vilka det mottog premier på cirka 62 miljarder euro.
71.
Att begränsa en doms rättsverkningar i tiden är en exceptionell åtgärd som domstolen endast har använt när det har förelegat i) ”fara för allvarliga ekonomiska återverkningar, som i synnerhet har berott på det stora antal rättsförhållanden som i god tro har upprättats på grundval av de bestämmelser som har antagits vara gällande”, och ii) när ”det har framgått att enskilda och nationella myndigheter har förmåtts att handla på ett sätt som strider mot unionsrätten på grund av att det har förelegat en objektiv och betydande osäkerhet beträffande de unionsrättsliga bestämmelsernas tillämpningsområde, en osäkerhet till vilken andra medlemsstaters eller kommissionens beteenden kan ha bidragit”. (
32
) Ekonomiska följder motiverar inte i sig denna exceptionella åtgärd. (
33
)
72.
I förevarande mål anser jag att det inte finns tillräckligt med aspekter för att motivera att rättsverkningarna av domstolens dom ska begränsas i tiden. Inga bevis har framställts för att de livförsäkringsavtal som eventuellt kommer att påverkas av domen sannolikt kommer att hävas, den åtföljande ekonomiska kostnaden för försäkringsgivaren eller försäkringsgivarna eller risken för allvarliga ekonomiska följdverkningar. Jag är inte heller övertygad om att ”objektiv och betydande osäkerhet” beträffande de aktuella EU-bestämmelserna fick åtminstone de nationella myndigheterna att antingen behålla försäkringsbrevsmodellen eller använda betalningen av den första premien som startpunkt för att beräkna den relevanta fristen enligt ettårsregeln.
Förslag till avgörande
73.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen besvarar den tolkningsfråga som Bundesgerichtshof har ställt på följande sätt:
Artikel 15.1 i rådets direktiv 90/619/EEG av den 8 november 1990 om samordning av lagar och andra författningar om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om ändring av direktiv 79/267/EEG, läst tillsammans med artikel 31 i rådets direktiv 92/96/EEG om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och 90/619/EEG, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken en hävnings- eller ångerrätt upphör senast ett år efter betalningen av den första försäkringspremien, oberoende av huruvida försäkringstagaren i vederbörlig ordning och i tid informerades om denna rätt.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	I det relevanta direktivet benämns detta ”uppsägningsrätt”. Se nedan punkt 9.
(
3
)	Rådets direktiv 90/619/EEG av den 8 november 1990 om samordning av lagar och andra författningar om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 79/267/EEG (EGT L 330, s. 50; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 67). Andra livförsäkringsdirektivet ändrades genom rådets direktiv 92/96/EEG av den 10 november 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och 90/619/EEG (tredje livförsäkringsdirektivet) (EGT L 360, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 180) (nedan kallat tredje livförsäkringsdirektivet). Även det sistnämnda direktivet har ändrats flera gånger. Andra livförsäkringsdirektivet upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring (EGT L 345, s. 1) (nedan kallat direktiv 2002/83), som i sin tur har upphävts genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (EUT L 335, s. 1). Artiklarna 35 och 36 i direktiv 2002/83 rör uppsägningsrätt respektive skyldigheten att lämna viss information till försäkringstagare. Villkoren påminner om dem som är i fråga i förevarande mål. I detta förslag till avgörande kommer jag att hänvisa till andra och tredje livförsäkringsdirektiven genom den gemensamma beteckningen ”andra och tredje livförsäkringsdirektiven”. Eftersom båda direktiven nu har upphävts används genomgående preteritum vid hänvisningarna till dessa direktiv.
(
4
)	Rådets första direktiv 79/267/EEG av den 5 mars 1979 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse (EGT L 63, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 20), i dess ändrade lydelse (senare upphävt av direktiv 2002/83).
(
5
)	Artikel 1.1 a i första livförsäkringsdirektivet.
(
6
)	Se, exempelvis, skäl 19 i tredje livförsäkringsdirektivet.
(
7
)	Se även, exempelvis, den nederländska språkversionen (”[w]ijze van uitoefening van het recht van opzegging”) och den spanska språkversionen (”modalidades de ejercicio del derecho de renuncia”).
(
8
)	Lagen om tillsyn över försäkringsbolag.
(
9
)	Se punkterna 28–32 nedan.
(
10
)	Se punkt 10 ovan.
(
11
)	Se punkt 11 ovan.
(
12
)	Det finns flera konnexa mål som ännu inte har avgjorts av domstolen: mål C‑439/12, Gawelczyk, mål C‑459/12, Krieger, mål C‑529/12, Lange, och mål C‑590/12, Merten.
(
13
)	Inom ramen för rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83) (nedan kallat hemförsäljningsdirektivet), jämför, exempelvis, med dom av den 17 december 2009 i mål C‑227/08, Martín Martín (REU 2009, s. I‑11939), punkterna 34 och 35. (Detta direktiv kommer att upphävas den 13 juni 2014 genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (EUT L 304, s. 64).)
(
14
)	Se fotnot 13 ovan. Jag noterar att i dessa olika direktiv har lagstiftaren inte antagit en enhetlig syn på skyldigheten att lämna information innan ett avtal ingås och rätten att häva avtalet. Uppdelningen mellan EU:s och medlemsstaternas behörighet på området har inte heller getts någon enhetlig beskrivning. Domstolens praxis vad gäller hemförsäljningsdirektivet kan därför inte automatiskt överföras på andra och tredje livförsäkringsdirektiven. Aspekter som är specifika för ett visst direktiv måste särskiljas från aspekter som är allmänt tillämpliga.
(
15
)	Dom av den 13 december 2001 i mål C-481/99, Heininger (REG 2001, s. I-9945), punkt 45. Se även punkt 60 i generaladvokaten Légers förslag till avgörande i detta mål, samt dom av den 10 april 2008 i mål C-412/06, Hamilton (REG 2008, s. I-2383), punkt 33, och domen i målet Martín Martín (ovan fotnot 13), punkterna 25 och 26.
(
16
)	Domen i målet Heininger (ovan fotnot 15), punkt 47.
(
17
)	Domstolen tillämpade en liknande logik i ett annat mål rörande hemförsäljningsdirektivet, vad gäller följderna av underlåtelsen att informera konsumenten om dennes hävningsrätt. Se, exempelvis, dom av den 25 oktober 2005 i mål C-350/03, Schulte (REG 2005, s. I-9215), punkterna 100 och 101.
(
18
)	Se punkt 8 ovan.
(
19
)	I sitt svar på en fråga som den tyska regeringen fick under förhandlingen medgav denna att försäkringsbrevsmodellen gynnade försäkringsgivaren.
(
20
)	Se punkterna 34–49 ovan.
(
21
)	Artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt tredje livförsäkringsdirektivet, och artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet.
(
22
)	Skäl 23 i tredje livförsäkringsdirektivet.
(
23
)	Se punkt 9 ovan.
(
24
)	Se dom av den 5 oktober 2004 i de förenade målen C-397/01-C-403/01, Pfeiffer m.fl. (REG 2004, s. I-8835), punkt 108 och där angiven rättspraxis.
(
25
)	Domen i målet Pfeiffer m.fl. (ovan fotnot 24), punkt 115 och där angiven rättspraxis.
(
26
)	Domen i målet Pfeiffer m.fl. (ovan fotnot 24), punkt 116.
(
27
)	Dom av den 4 juli 2006 i mål C-212/04, Adeneler m.fl. (REG 2006, s. I-6057), punkt 110 och där angiven rättspraxis.
(
28
)	Dom av den 19 januari 2010 i mål C‑555/07, Kücükdeveci (REU 2010, s. I‑365), punkt 51 och där angiven rättspraxis.
(
29
)	Dom av den 14 juli 1994 i mål C-91/92, Faccini Dori (REG 1994, s. I-3325; svensk specialutgåva, volym 16, s. 1), punkt 29. För ett senare exempel, se domen i målet Adeneler m.fl. (ovan fotnot 27), punkt 112 och där angiven rättspraxis.
(
30
)	Se, exempelvis, det liknande argument som framställdes av banken i domen i målet Heininger (ovan fotnot 15), punkt 49.
(
31
)	Med tanke på att Tysklands befolkning beräknas ha uppgått till 82 miljoner år 2010 har jag svårt att godta påståendet att fler än 108 miljoner livförsäkringsavtal ingicks under åren 1995–2007.
(
32
)	Dom av den 13 december 2012 i mål C‑465/11, Forposta och ABC Direct Contact, punkt 45 och där angiven rättspraxis.
(
33
)	Domen i målet Forposta och ABC Direct Contact (ovan fotnot 32), punkt 47 och där angiven rättspraxis.