62005CC0081_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande mål avser tre frågor som Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Spanien), med stöd av artikel 234 EG, har ställt till domstolen avseende tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG(2) av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (nedan kallat direktiv 80/987 eller direktivet), i dess lydelse enligt direktiv 2002/74/EG(3) (nedan kallat direktiv 2002/74).
2. Sammanfattningsvis har frågan än en gång ställts huruvida en nationell lagstiftning är förenlig med gemenskapsrätten, enligt vilken lagstiftning arbetstagarnas fordringar (i detta fall avgångsvederlag) vid arbetsgivarens insolvens skall betalas av en garantifond endast om dessa fordringar har fastställts genom dom eller administrativa beslut, med undantag således för fordringar som följer av förlikningsavtal.
I – Tillämpliga bestämmelser
Den relevanta gemenskapsrätten
3. I artikel 1.1 i direktiv 80/987 föreskrivs att ”[d]etta direktiv skall tillämpas på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1”.
4. I artikel 2.2 i direktivet anges att detta ”[inte] berör ... medlemsstaternas nationella lagar beträffande definitionen av termerna ’arbetstagare’, ’arbetsgivare’, ’lön’, ’omedelbar rätt till’ och ’framtida rätt till’ ”.
5. I artikel 3.1 föreskrivs vidare följande:
”Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum.”
6. För förevarande mål skall det även erinras om direktiv 2002/74 om ändring av direktiv 80/987, genom vilket, såvitt är av intresse här, artikel 3 har ersatts med följande text:
”Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.”
7. Enligt artikel 2.1 första stycket i direktiv 2002/74, som trädde i kraft den 8 oktober 2002, skulle medlemsstaterna före den 8 oktober 2005 ”sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv”. I artikel 2.1 andra stycket anges i detta avseende följande:
”Medlemsstaterna skall tillämpa de bestämmelser som avses i första stycket på alla former av insolvens som drabbar en arbetsgivare efter den dag då dessa bestämmelser har trätt i kraft.”
Den nationella rätten
8. I artikel 26 i Estatuto de los Trabajadores (nedan kallad lagen om arbetstagare), i dess lydelse enligt kungligt lagdekret nr 1 av den 24 mars 1995,(4) föreskrivs följande:
”1. Med lön avses dels alla ekonomiska förmåner oavsett form som arbetstagarna får i pengar eller i natura som motprestation för de professionella tjänster de tillhandahåller annan, så snart dessa förmåner utgör ett faktiskt vederlag för arbetet, dels perioder av semester eller annan ledighet. ...
2. Som lön skall inte räknas belopp som arbetstagaren fått som kompensation eller som kostnadsersättning i arbetet, förmåner eller ersättning för social trygghet samt motsvarande ersättning för förflyttning, inställande eller uppsägning.”
9. I artikel 33 i lagen om arbetstagare, i dess lydelse enligt lag nr 60 av den 19 december 1997(5), föreskrivs vidare följande:
”1. Fondo de Garantía Salarial [lönegarantifonden, nedan kallad Fogasa], som är ett autonomt organ under arbetsmarknads- och socialministeriet ... skall utge ersättning för utebliven lön i händelse av arbetsgivarens insolvens, inställda betalningar, konkurs eller vid rekonstruktion av företag.
…
2.
Fondo de Garantía Salaríal skall, i de fall som anges i föregående punkt, betala ut ersättning som har fastställts genom dom eller administrativt beslut till förmån för arbetstagare vars avtal har sagts upp eller upphört att gälla i enlighet med artiklarna 50, 51 och 52 c i denna lag, med maximalt ett årsbelopp, med förbehåll för att den dagslön som ligger till grund för beräkningen inte kan vara högre än det belopp som erhålls om den för alla yrken gemensamma minimilönen dubbleras.”
10. I artikel 33.8 föreskrivs slutligen att vid uppsägning av ekonomiska skäl i företag med mindre än 25 anställda skall Fogasa, uteslutande på egen bekostnad och utan att det krävs att arbetsgivaren är insolvent, bekosta 40 procent av avgångsvederlaget.
II – Bakgrund och förfarande
11. Den 4 november 2002 sades Anacleto Cordero Alonso upp från bolaget Transportes San-Gom S.L., vid vilket han var anställd, av skäl som tillskrevs företagets ekonomiska situation.
12. Efter det att Anacleto Cordero Alonso överklagat uppsägningen undertecknade han och Trasportes San-Gom ett förlikningsavtal, som därefter godkändes av den domstol vid vilken talan väckts. Denna fastställde att arbetsförhållandet upphört av de skäl som arbetsgivaren gjort gällande och föreskrev att ett avgångsvederlag om 5 540,06 euro skulle utbetalas till arbetstagaren.
13. Då Trasportes San-Gom den 24 april 2003 hade förklarats vara insolvent begärde Anacleto Cordero Alonso således att Fogasa skulle utbetala det ovannämnda avgångsvederlaget. Fogasa godtog att med stöd av artikel 33.8 i lagen om arbetstagare till arbetstagaren utbetala 40 procent av det avgångsvederlag som han hade rätt till, men vägrade att ge honom de återstående 60 procenten, eftersom han enligt fondens mening inte hade rätt till denna andel, då det var fråga om ett avgångsvederlag som föreskrivits i ett förlikningsavtal och inte i en dom eller i ett administrativt beslut.
14. Genom dom av den 9 juli 2004 ogillade Juzgado de lo Social de Palencia arbetstagarens talan mot Fogasas beslut. Anacleto Cordero Alonso överklagade då denna dom till Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León. Nämnda domstol anser att det är oklart hur direktiven 80/987 och 2002/74 skall tolkas och vilken räckvidd den allmänna principen om likabehandling och principen om gemenskapsrättens företräde har. Den har därför, genom beslut av den 28 januari 2005, beslutat att vilandeförklara det mål som är anhängigt vid den och ställa följande frågor till EG-domstolen:
”1. Innebär medlemsstaternas skyldighet att vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner (artikel 10 i fördraget), samt principen om gemenskapsrättens företräde framför nationell rätt, i sig och utan att det behövs uttryckliga bestämmelser i nationell rätt, att nationella domstolar får underlåta att tillämpa alla slags bestämmelser i nationell rätt som strider mot gemenskapsrätten, oavsett dessa bestämmelsers placering i normhierarkin (förordningar, lagar eller till och med konstitution)?
2. a)	Skall spanska administrativa myndigheter och domstolar vid prövning av rätten för en arbetstagare, vars arbetsgivare har förklarats vara insolvent, till betalning från Fondo de Garantía Salarial av utestående avgångsvederlag som garanteras vid insolvens enligt nationell rätt, tillämpa gemenskapsrätten fastän artiklarna 1–3 i direktiv 80/987/EEG inte uttryckligen avser avgångsvederlag?
b)	Om så är fallet, är spanska administrativa myndigheter och domstolar vid tillämpningen av direktiv 80/987/EEG och av bestämmelser i nationell rätt genom vilka direktivet genomförs bundna av principen om likhet inför lagen och om förbud mot diskriminering enligt gemenskapsrätten, i den omfattning som fastställts genom Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av denna princip, fastän denna tolkning inte överensstämmer med den tolkning som Tribunal Constitucional (Spanien) gjort av motsvarande grundläggande rättighet enligt den spanska konstitutionen?
c)	Om så är fallet, innebär den grundläggande rätt till likhet inför lagen som följer av gemenskapsrätten en skyldighet att likabehandla fall där en arbetstagares rätt till avgångsvederlag har fastställts i dom och fall där denna rätt är resultatet av en överenskommelse mellan arbetstagaren och arbetsgivaren som träffats vid domstol med domstolens godkännande?
3) a)	När en medlemsstat redan innan direktiv 2002/74/EG trädde i kraft i sin nationella lagstiftning erkände en arbetstagares rätt till skydd från garantiinstitutionen för avgångsvederlag vid arbetsgivarens insolvens, kan det då när det prövas huruvida garantiinstitutionen skall utge dessa avgångsvederlag vid arbetsgivarens insolvens som fastställts efter den 8 oktober 2002 anses att gemenskapsrätten tillämpas i medlemsstaten från och med detta direktivs ikraftträdande den 8 oktober 2002, fastän fristen för att genomföra direktivet inte har löpt ut?
b)	Om så är fallet, är spanska administrativa myndigheter och domstolar vid tillämpningen av direktiv 2002/74/EG och av bestämmelser i nationell rätt genom vilka direktivet genomförs bundna av principen om likhet inför lagen och om förbud mot diskriminering enligt gemenskapsrätten, i den omfattning som fastställts genom Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av denna princip, fastän denna tolkning inte överensstämmer med den tolkning som Tribunal Constitucional (Spanien) gjort av motsvarande grundläggande rättighet enligt den spanska konstitutionen?
c)	Om så är fallet, innebär den grundläggande rätt till likhet inför lagen som följer av gemenskapsrätten en skyldighet att likabehandla fall där en arbetstagares rätt till avgångsvederlag har fastställts i dom och fall där denna rätt är resultatet av en överenskommelse mellan arbetstagaren och arbetsgivaren som träffats vid domstol med domstolens godkännande?”
15. Fogasa, den spanska regeringen och kommissionen har yttrat sig skriftligen vid domstolen.
III – Rättslig bedömning
Huruvida direktiv 80/987 är tillämpligt
16. Jag börjar med frågorna 2 a och 3 a, genom vilka den spanska domstolen i huvudsak vill få klarhet i huruvida den aktuella nationella rätten omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten, och särskilt för direktiv 80/987.
17. Såsom har framgått gäller huvudfrågan i den tvist som anhängiggjorts vid den nationella domstolen huruvida det villkor som enligt artikel 33.2 i lagen om arbetstagare gäller avgångsvederlag som fastställts i ett förlikningsavtal innebär att principen om likabehandling åsidosätts eller inte.(6)
18. Enligt domstolens fasta rättspraxis, och som den nationella domstolen har erinrat om, kan som bekant dock endast de nationella bestämmelser kontrolleras på grundval av de allmänna principerna i gemenskapsrätten, såsom principen om likabehandling, som ”omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde”, eftersom det endast är när medlemsstaterna ”genomför gemenskapsrättsliga bestämmelser” som de är bundna av dessa principer.(7)
19. Härav nödvändigheten att först undersöka de aktuella frågorna, eftersom det just är fråga om att framför allt fastställa huruvida ovannämnda artikel 33.2 i lagen om arbetstagare verkligen innebär att gemenskapsbestämmelserna genomförs, och att den således omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten. Det är endast om denna fråga besvaras jakande som det därefter kan kontrolleras huruvida denna bestämmelse är förenlig med principen om likabehandling.
20. Enligt beslutet om hänskjutande är det dock oklart huruvida direktiv 80/987, vare sig i dess ursprungliga version eller i dess ändrade lydelse, är tillämpligt på det fall som är föremål för målet vid den nationella domstolen. I beslutet har frågan ställts huruvida avgångsvederlag av den typ som här är i fråga kan anses vara ”lön” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet (i den ursprungliga versionen), och således huruvida det omfattas av tillämpningsområdet för garantiskyldigheten enligt denna artikel. Vidare har frågan ställts om möjligheten att alternativt tillämpa artikel 3, i dess lydelse enligt direktiv 2002/74, i vilken det däremot uttryckligen hänvisas till ”betalning av avgångsvederlag ... när anställningsförhållandet upphör”.
21. Den nationella domstolen har vid antagandet härav särskilt hänvisat till den omständigheten att det på den tiden i den spanska lagstiftningen, även om fristen för införlivande av direktivet ännu inte löpt ut vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet, i artikel 33 i lagen om arbetstagare redan föreskrevs att Fogasa skulle bekosta avgångsvederlag. Det kan således anses att ovannämnda artikel 33 i lagen om arbetstagare, vid den tidpunkt då ändringsdirektivet trädde i kraft (som skedde innan sökanden sades upp och innan arbetsgivaren förklarades vara insolvent), redan fungerade som en åtgärd för införlivande av den nya artikel 3 i direktiv 2002/74.
22. Parterna har haft olika åsikter om hur dessa frågor skall besvaras.
23. Fogasa och den spanska regeringen har nämligen hävdat att det ifrågavarande vederlaget inte omfattas av direktivets tillämpningsområde, och detta av två skäl. För det första kan ändringarna som införts genom direktiv 2002/74 inte tillämpas här, eftersom den frist som fastställts för införlivande av detta ännu inte hade löpt ut vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet. För det andra kan dessa vederlag knappast anses utgöra lön i den mening som avses i den ursprungliga versionen av direktiv 80/987. I den nationella rätt som är tillämplig (i förevarande fall artikel 26.2 i lagen om arbetstagare(8) ), som artikel 2 i direktivet hänvisar till för definitionen av detta begrepp, uteslu ts det nämligen uttryckligen att avgångsvederlag skulle kunna utgöra lön.
24. Kommissionen har däremot i huvudsak gjort gällande att, även om det ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning definiera begreppet lön, den nationella domstolen i vart fall alltid är skyldig att tolka den nationella rätten på ett sätt som är förenligt med gemenskapsrätten, däri inbegripet de direktiv, i likhet med direktiv 2002/74, som redan har trätt i kraft vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet, men vars tidsfrist för införlivande ännu inte löpt ut vid denna tidpunkt.(9) I förevarande fall innebär detta enligt kommissionen att den nationella domstolen, som skall tolka de omtvistade bestämmelserna i lagen om arbetstagare med hänsyn till lydelsen av och syftet med de ändringar som införts genom direktiv 2002/74, skall inbegripa avgångsvederlagen i de fordringar som garanteras enligt gemenskapsrätten.
25. Jag vill inledningsvis påpeka att direktiv 2002/74 innehåller två bestämmelser som kan vara särskilt relevanta för förevarande mål.
26. Framför allt anges det, i motsats till den första versionen, enligt vilken det helt och hållet överlämnades till medlemsstaterna att fastställa vilka fordringar som garantiinstitutionerna skulle skydda, i den ändrade versionen uttryckligen att dessa institutioner i händelse av arbetsgivarens insolvens skall säkerställa betalning av ”avgångsvederlag ... när anställningsförhållandet upphör” när ”nationell lagstiftning föreskriver det” (den nya artikel 3).
27. Såvitt därefter avser fristen för att tillämpa dessa ändringar erinrar jag om att det i artikel 3 i direktiv 2002/74 föreskrevs att direktivet skulle träda i kraft samma dag som det offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, det vill säga den 8 oktober 2002, medan fristen för att införliva detta med de nationella rättsordningarna i artikel 2.1 första stycket fastställdes till den 8 oktober 2005. I artikel 2.1 andra stycket angavs dock att medlemsstaterna ”skall tillämpa de bestämmelser [som är nödvändiga för att följa direktivet] på alla former av insolvens som drabbar en arbetsgivare efter den dag då dessa bestämmelser har trätt i kraft”.
28. Detta innebär att för den händelse direktivet införlivas tidigare skall de nationella bestämmelser som är förenliga med detta tillämpas på alla former av insolvens som inträffar efter det att dessa bestämmelser trätt i kraft, däri således inbegripet de bestämmelser som fastställts före den 8 oktober 2005. Det behöver knappast erinras om att de ovannämnda åtgärderna – eftersom de innebär att gemenskapsbestämmelserna genomförs – vid en sådan eventualitet omfattas av dessas tillämpningsområde.
29. Jag anser att så är fallet i förevarande mål. Det framgår nämligen klart av beslutet om hänskjutande att
i) arbetsgivaren, bolaget Trasportes San-Gom, föklarades vara insolvent den 24 april 2003, med andra ord efter det att direktiv 2002/74 trädde i kraft den 8 oktober 2002,
ii) artikel 33.2 i lagen om arbetstagare redan var i kraft vid tidpunkten för insolvensförklaringen. I artikeln föreskrevs att Fogasa skulle bekosta avgångsvederlagen, vilket således var fullt förenligt med de ändringar som införts genom direktiv 2002/74. Såsom den nationella domstolen har förklarat kunde med andra ord den nya artikel 3 i direktivet, trots avsaknaden av en ad hoc-bestämmelse för införlivande, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet anses redan vara genomförd i den gällande nationella lagstiftningen.(10) Som bekant har det i gemenskapens rättspraxis uttryckligen fastställts att det inte alltid, för att införliva ett direktiv, krävs en formell rättsakt för införlivande, särskilt om den nationella bestämmelsen redan är förenlig med gemenskapsbestämmelsen.(11)
30. Om detta resonemang följs kan slutsatsen alltså dras att tillämpningen av en nationell bestämmelse, såsom artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, under omständigheter som de som föreligger i det aktuella fallet, kan omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 80/987, i dess lydelse enligt direktiv 2002/74.
31. Även om domstolen skulle anse att det inte är den ändrade, utan den tidigare, versionen av direktivet som är tillämplig i förevarande fall, innebär detta dock inte att de aktuella avgångsvederlagen nödvändigtvis utesluts från tillämpningsområdet för gemenskapsrätten, eftersom de inte kan anses vara ”lön” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet.
32. Jag erinrar nämligen om att domstolen i domen i målet Olaso Valero angav att även om det ”ankommer ... på den nationella lagstiftaren att definiera vad som avses med lön” innebär den omständigheten ”[a]tt direktiv 80/987 anknyter utbetalning av lön till referensperioder ... inte att direktivet inte skall tillämpas på ersättning för … uppsägning” särskilt som ”[d]etta styrk[te]s av” ändringarna enligt direktiv 2002/74, som vid denna tidpunkt ännu inte hade trätt i kraft.(12) Med andra ord kunde begreppet lön, även innan det nya direktivet trätt i kraft, omfatta inte endast lönefordringar, som motsvarade ersättning för arbete som utförts under en bestämd period, utan även fordringar av annan art, såsom avgångsvederlag.
33. En liknande tolkning kan enligt min mening motiveras med än större rätt i ett fall som det förevarande, i vilket direktiv 2002/74 däremot redan gällde vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet. Detta överensstämmer inte endast, såsom kommissionen med rätta har påpekat (ovan, punkt 24), med den ovannämnda skyldigheten till en direktivkonform tolkning,(13) utan även på ett allmännare plan med det syfte att skydda arbetstagarna som eftersträvas genom gemenskapslagstiftningen.
Huruvida principen om likabehandling har åsidosatts
34. Genom frågorna 2 c och 3 c vill Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León i huvudsak få klarhet i huruvida den allmänna principen om likabehandling, i det fall i vilket den ifrågavarande bestämmelsen omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten, utgör hinder för att Fogasas garanti begränsas till de avgångsvederlag som har fastställts i dom eller genom administrativt beslut och avgångsvederlag enligt förlikningsavtal således inte omfattas av detta skydd.
35. Det skall genast sägas att svaret på dessa frågor utan svårighet framgår av gemenskapens rättspraxis. I domarna i de ovannämnda målen Rodríguez Caballero, Olaso Valero och Guerrero Pecino har domstolen redan avgjort frågor om det system som i Spanien tillämpas på sådana fordringar på lön som fastställts i ett förlikningsförfarande. Gemenskapsdomstolen ansåg i alla fall att det var fråga om ett åsidosättande av principen om likabehandling, eftersom dels den nationella bestämmelsen innebar att arbetstagare som ”befinner sig i samma situation”(14) behandlades olika, dels att ”några övertygande argument [inte hade] åberopats till stöd för att det f[a]nns sakliga skäl för att behandla fordringar avseende ersättning för rättsstridig uppsägning som fastställts genom dom eller förvaltningsbeslut på ett annat sätt än fordringar ... som fastställts under ett förlikningsförfarande”.(15)
36. Även i förevarande mål behandlas arbetstagare som befinner sig i samma situation på olika sätt, eftersom de varit föremål för en uppsägning av ekonomiska skäl och på grund härav har rätt till utbetalning av ett avgångsvederlag. Det skall tilläggas att varken den hänskjutande domstolen eller de intervenerande parterna har framfört något som helst nytt argument som domstolen inte redan har kunnat granska vid prövningen av de ovannämnda rättsfallen. Den spanska regeringen och Fogasa har inte heller särskilt yttrat sig i denna fråga.
37. Av dessa skäl anser jag att den allmänna principen om likabehandling utgör hinder för nationella bestämmelser, som de omtvistade bestämmelserna i förevarande fall, enligt vilka den nationella garantiinstitutionen, på grund av sitt subsidiära ansvar, skall betala avgångsvederlag endast när detta har fastställts i dom eller administrativt beslut och, därmed, från detta garantisystem undantar avgångsvederlag som i stället fastställts genom förlikningsavtal.
Följderna av domstolens tolkning
38. Slutligen skall frågorna 1, 2 b och 3 b besvaras. Genom dessa frågor vill den hänskjutande domstolen att domstolen skall klargöra de rättsliga följderna av att det eventuellt meddelas en gemenskapsdom, i vilken det fastställs att en lagstiftning som den lagstiftning som är i fråga är oförenlig med gemenskapsrätten, och särskilt huruvida den till följd av en sådan dom skall underlåta att tillämpa denna lagstiftning i målet vid den nationella domstolen.
39. Den nationella domstolen har vid utformningen av denna fråga särskilt hänvisat till att den spanska rättsordningen inte tillåter den att underlåta att tillämpa en bestämmelse som har ställning som lag, såsom lagen om arbetstagare, och att EG-domstolens tolkning av principen om likabehandling i domarna i målen Rodríguez Caballero och Olaso Valero dessutom inte är förenlig med tolkningen av den konstitutionella principen om ”likhet inför lagen” enligt artikel 14 i den spanska konstitutionen, såsom den godtagits av olika nationella domstolar, däri inbegripet den spanska författningsdomstolen.(16)
40. Jag skall dock erinra om att domstolen även i denna fråga redan sedan länge har gett ett absolut entydigt svar. Det följer nämligen av fast rättspraxis att den nationella domstolen ”är skyldig att tillämpa gemenskapsrätten i dess helhet och att skydda de rättigheter som enskilda erhållit genom denna rätt genom att underlåta att tillämpa varje bestämmelse i den nationella lagstiftningen som kan strida mot gemenskapsrätten ... utan att domstolen behöver begära eller avvakta ett föregående avskaffande av en sådan bestämmelse genom lagstiftning eller något annat konstitutionellt förfarande”.(17)
41. Domstolen har för övrigt, just med avseende på denna fråga, i domen i målet Rodríguez Caballero nyligen fastställt att ”[d]en nationella domstolen ... skall underlåta att tillämpa varje diskriminerande bestämmelse i nationell rätt [som är oförenlig med den allmänna principen om likabehandling] ... och ge samma förmåner till de missgynnade arbetstagarna som de gynnade arbetstagarna åtnjuter”.(18)
42. Jag anser mig därför kunna dra slutsatsen att den nationella domstolen är skyldig att underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse, som bestämmelsen i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken avgångsvederlag som fastställts genom förlikningsavtal, med åsidosättande av principen om likabehandling, undantas från betalningsgarantin enligt denna bestämmelse.
IV – Förslag till avgörande
43. Jag avslutar därför med att föreslå att domstolen skall besvara frågorna från Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León på följande sätt:
1) Tillämpningen av en nationell bestämmelse, såsom artikel 33.2 i lagen om arbetstagare kan, under sådana omständigheter som de som föreligger i det aktuella fallet, omfattas av tillämpningsområdet för rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002.
2) Den allmänna principen om likabehandling utgör hinder för nationella bestämmelser, som de omtvistade bestämmelserna i förevarande fall, enligt vilka den nationella garantiinstitutionen, på grund av dess subsidiära ansvar, skall betala avgångsvederlag endast när detta har fastställts i dom eller administrativt beslut och, därmed, från detta garantisystem undantar avgångsvederlag som i stället fastställts genom förlikningsavtal.
3) Den nationella domstolen är skyldig att underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse, som bestämmelsen i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken avgångsvederlag som fastställts genom förlikningsavtal, med åsidosättande av principen om likabehandling, undantas från betalningsgarantin enligt denna bestämmelse.
(1) .
(2) – EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121.
(3) –	Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 om ändring av rådets direktiv 80/987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens, EGT L 270, s. 10.
(4) –	BOE nr 75 av den 29 mars 1995, s. 9654.
(5) –	BOE nr 304 av den 20 december 1997, s. 37453.
(6) –	En princip som, såsom bekant, ”innebär att lika situationer inte får behandlas olika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan särbehandling”. Se exempelvis dom av den 8 januari 2002 i mål C-507/99, Denkavit (REG 2002, s. I-169), punkt 44, av den 12 december 2002 i mål C‑442/00, Rodríguez Caballero (REG 2002, s. I-11915), punkt 32, av den 16 december 2004 i mål C-520/03, Olaso Valero (REG 2004, s. I-12065), punkt 34, samt domstolens beslut av den 13 december 2005 i mål C-177/05, Guerrero Pecino (REG 2005, s. I-0000), punkt 26.
(7) –	Domen i det ovannämnda målet Rodríguez Caballero, punkterna 30–32. Andra fall av kontroll av huruvida nationella bestämmelser som antagits för genomförande av gemenskapsrättsakter är förenliga med den allmänna principen om likabehandling återfinns i dom av den 25 november 1986 i de förenade målen 201/85 och 202/85, Klensch (REG 1986, s. 3477; svensk specialutgåva, volym 8, s. 729), punkterna 9 och 10, av den 14 juli 1994 i mål C-351/92, Graff (REG 1994, s. I-3361), punkterna 15–17, och av den 17 april 1997 i mål C-15/95, EARL de Kerlast (REG 1997, s. I-1961), punkterna 35–40.
(8) –	Se ovan, punkt 8.
(9) –	Kommissionen har i detta avseende särskilt hänvisat till dom av den 8 oktober 1987 i mål C‑80/86, Kolpinghuis Nijmegen (REG 1987, s. 3969; svensk specialutgåva, volym 9, s. 213), punkt 15, och till generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande av den 20 maj 1992 i mål C-295/90, parlamentet mot rådet (REG 1992, s. I-4193; svensk specialutgåva, volym 13, s. 1), punkt 43, samt till generaladvokaten Darmons förslag till avgörande av den 17 november 1993 i mål C-236/92, Regione Lombardia (REG 1994, s. I-483), punkt 27.
(10) – Denna tolkning synes även bekräftas av att Spanien, såvitt framgår, ännu inte har antagit någon specifik bestämmelse för införlivande.
(11) – Se exempelvis dom av den 23 maj 1985 i mål 29/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1985, s. 1661; svensk specialutgåva, volym 8, s. 221), punkt 23, av den 9 april 1987 i mål 363/85, kommissionen mot Italien (REG 1987, s. 1733), punkt 7, av den 16 november 2000 i mål C‑214/98, kommissionen mot Grekland (REG 2000, s. I-9601), punkt 49, och av den 10 maj 2001 i mål C-144/99, kommissionen mot Nederländerna (REG 2001, s. 3541), punkt 17.
(12) –	Domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkterna 31 och 32. I det målet hävdade den hänskjutande domstolen nämligen att hänvisningen i direktivet till lön avseende bestämda tidsperioder ”svårligen kan förenas med idén om ersättning” (ibidem, punkt 26)..
(13) –	För frågan huruvida det även föreligger en sådan skyldighet i förhållande till de direktiv som har trätt i kraft men vars tidsfrist för införlivande ännu inte har löpt ut, se särskilt domen i det ovannämnda målet Kolpinghuis Nijmegen, punkterna 15 och 16. För ett liknande resonemang se även mitt förslag till avgörande av den 30 juni 2005 i mål C-144/04, Mangold (REG 2005, s. I‑0000), punkterna 115–120.
(14) –	Domen i det ovannämnda målet Rodríguez Caballero, punkt 33.
(15) –	Domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkt 37. Se även domen i det ovannämna målet Rodríguez Caballero, punkterna 34–39 och beslutet i det ovannämnda målet Guerrero Pecino, punkterna 28 och 29.
(16) –	I sitt beslut har den hänskjutande domstolen hänvisat till Tribunal Constitucionals dom nr 306 av den 25 oktober 1993, i vilken den domstolen ansåg att artikel 33 i i den spanska lagen om arbetstagare inte innebar att principen om likhet inför lagen åsidosattes.
(17) –	Sålunda redan den berömda domen av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Simmenthal (REG 1978, s. 629; svensk specialutgåva, volym 4, s. 75), punkterna 21 och 24. Se dock även exempelvis dom av den 19 juni 1990 i mål C-213/89, Factortame (REG 1990, s. I-2433; svensk specialutgåva, volym 10, s. 435), punkt 20, av den 19 november 1991 i de förenade målen C‑6/90 och C-9/90, Francovich m.fl. (REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11, s. 435), punkt 32, av den 8 juni 2000 i mål C-258/98, Carra m.fl. (REG 2000, s. I‑4217), punkt 16, av den 18 september 2003 i mål C-416/00, Morellato (REG 2003, s. I‑9343), punkterna 43 och 44, och av den 3 maj 2005 i de förenade målen C-387/02, C-391/02 och C-403/02, Berlusconi m.fl. (REG 2005, s. I-3565), punkt 72.
(18) –	Domen i det ovannämnda målet Rodríguez Caballero, punkt 43 och däri angiven rättspraxis. Se även domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkt 38, och beslutet i det ovannämnda målet Guerrero Pecino, punkt 30.