62017TO0494(02)
TRIBUNALENS BESLUT (åttonde avdelningen)
den 19 november 2018 (
*1
)
”Talan om ogiltigförklaring och skadestånd – Ekonomiska och monetära unionen – Bankunionen – Den gemensamma resolutionsmekanismen för kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Gemensamma resolutionsfonden – Fastställande av förhandsbidrag för år 2016 – Felaktigt angiven svarande – Tidsfrist för väckande av talan – För sent inkommen ansökan – Hypotetiska rättsakter – Yrkande om skadestånd – Nära samband med yrkandet om ogiltigförklaring – Invändning om rättsstridighet – Uppenbart att talan ska avvisas”
I mål T‑494/17,
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, Rom (Italien), företrädd av advokaterna P. Messina, F. Isgrò och A. Dentoni Litta,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av V. Di Bucci, A. Steiblytė och K.-Ph. Wojcik, samtliga i egenskap av ombud,
och
Gemensamma resolutionsnämnden, företrädd av advokaterna G. Rumi, S. Raes, M. Merola och T. Van Dyck,
svarande,
angående, i första hand, en talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av Gemensamma resolutionsnämndens beslut i verkställande session den 15 april 2016 avseende förhandsbidragen för år 2016 till den gemensamma resolutionsfonden (SRB/ES/SRF/2016/06), jämte alla andra beslut av Gemensamma resolutionsnämnden på grundval av vilka Banca d’Italia antog de nationella besluten nr 1249264/15 av den 24 november 2015, nr 1262091/15 av den 26 november 2015, nr 1547337/16 av den 29 december 2016, nr 333162/17 av den 14 mars 2017 och nr 334520/17 av den 14 mars 2017 i den mån dessa beslut avser sökanden, och en talan enligt artikel 268 FEUF om skadestånd samt, i andra hand, en talan enligt artikel 277 FEUF,
meddelar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av ordföranden A.M. Collins samt domarna R. Barents och J. Passer (referent),
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Bakgrund till tvisten
1
Genom beslut av den 15 april 2016 om förhandsbidrag för år 2016 till den gemensamma resolutionsfonden (SRB/ES/SRF/2016/06) (nedan kallat beslutet av den 15 april 2016), godkände Gemensamma resolutionsnämnden, i verkställande session, förhandsbidragen för år 2016 till den gemensamma resolutionsfonden (nedan kallad resolutionsfonden). Denna fond inrättades genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 225, 2014, s. 1).
2
Gemensamma resolutionsnämnden skickade en underrättelse om detta beslut till de nationella resolutionsmyndigheter som på sina respektive territorier ansvarade för insamlingen av de enskilda bidragen från berörda banker.
3
I skrivelse av den 3 maj 2016, mottagen samma dag, underrättade Banca d’Italia (nedan kallad den italienska resolutionsmyndigheten) sökandebolaget, Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, om att Gemensamma resolutionsnämnden hade fattat beslut om bolagets förhandsbidrag för år 2016 till resolutionsfonden och informerade bolaget om beloppet.
Förfarandet och parternas yrkanden
4
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 28 juli 2017.
5
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand, med stöd av artikel 263 FEUF, ogiltigförklara beslutet av den 15 april 2016, jämte alla andra beslut av Gemensamma resolutionsnämnden på grundval av vilka den italienska resolutionsmyndigheten antog de nationella besluten nr 1249264/15 av den 24 november 2015, nr 1262091/15 av den 26 november 2015, nr 1547337/16 av den 29 december 2016, nr 333162/17 av den 14 mars 2017 och nr 334520/17 av den 14 mars 2017 i den mån dessa beslut avser sökanden samt, med stöd av artikel 268 FEUF, förplikta Gemensamma resolutionsnämnden att utge ersättning till sökanden för den skada nämnden åsamkade denne åren 2015 och 2016 när den fastställde de bidrag som skulle betalas av sökanden, en skada som består i de för höga belopp som sökanden har betalat,
–
i andra hand, med stöd av artikel 277 FEUF, ogiltigförklara artikel 5.1 a och f i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/63 av den 21 oktober 2014 om komplettering av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU avseende förhandsbidrag till finansieringsarrangemang för resolution (EUT L 11, 2015, s. 44) eller, i förekommande fall, denna förordning i sin helhet, och
–
förplikta Gemensamma resolutionsnämnden att ersätta rättegångskostnaderna.
6
Genom separat handling som inkom till tribunalens kansli den 31 oktober 2017 framställde Europeiska kommissionen en invändning om rättegångshinder, i enlighet med artikel 130.1 i tribunalens rättegångsregler. Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
avvisa talan genom beslut, på grund av att talan saknar föremål eller på grund av att det är uppenbart att den inte kan tas upp till sakprövning, eller
–
i andra hand avvisa talan på grund av att den saknar föremål eller inte kan tas upp till sakprövning, samt
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
7
Gemensamma resolutionsnämnden ingav sitt svaromål till tribunalens kansli den 8 november 2017. Nämnden har yrkat att tribunalen ska
–
avvisa talan, eller
–
i andra hand ogilla talan, samt
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
8
Genom handlingar som inkom till tribunalens kansli den 11 januari 2018 lämnade sökanden sitt yttrande över kommissionens invändning om rättegångshinder och sin replik.
9
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla kommissionens och Gemensamma resolutionsnämndens invändningar om rättegångshinder, och
–
bifalla talan i enlighet med yrkandena i ansökan.
10
Genom beslut av den 5 februari 2018 förelade tribunalen Gemensamma resolutionsnämnden att, såsom en åtgärd för bevisupptagning, förete en fullständig kopia, i konfidentiell version och icke-konfidentiell version, av beslutet av den 15 april 2016 i original, inbegripet bilagan till beslutet.
11
Den 21 februari 2018 efterkom Gemensamma resolutionsnämnden tribunalens föreläggande av den 5 februari 2018.
12
Som en åtgärd för processledning ställde tribunalen i skrivelse av den 12 mars 2018 ett antal frågor till Gemensamma resolutionsnämnden.
13
Den 27 mars 2018 besvarade Gemensamma resolutionsnämnden dessa frågor till viss del. Vad gällde frågorna i övrigt gjorde nämnden gällande att tribunalen måste vidta en åtgärd för bevisupptagning, med hänsyn till förekomsten av konfidentiella uppgifter.
14
Genom beslut av den 2 maj 2018 vidtog tribunalen en åtgärd för bevisupptagning.
15
Genom skrivelse av den 18 maj 2018, som korrigerades den 8 och 29 juni 2018, efterkom Gemensamma resolutionsnämnden tribunalens beslut av den 2 maj 2018.
16
Genom beslut av den 16 juli 2018 avlägsnade tribunalen de konfidentiella versionerna av de handlingar som ingetts av Gemensamma resolutionsnämnden från handlingarna i målet, med undantag för de filer i TXT-format som fanns på de USB-minnen som Gemensamma resolutionsnämnden hade gett in den 18 maj 2018 och som inte innehöll några konfidentiella uppgifter. Dessa filer lades i pappersformat till handlingarna i målet.
Rättslig bedömning
Kommissionens invändning om rättegångshinder
17
Enligt artikel 130.1 och 130.7 i tribunalens rättegångsregler kan tribunalen, om svaranden ansöker om det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder eller tribunalens behörighet utan att pröva själva sakfrågan. I förevarande fall har kommissionen ingett en begäran enligt artikel 130.1 i rättegångsreglerna, och tribunalen finner att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar för att den ska kunna pröva begäran utan vidare handläggning.
18
Kommissionen har gjort gällande att det är uppenbart att talan, till den del den riktas mot denna institution, inte kan tas upp till sakprövning, eftersom beslutet av den 15 april 2016 fattades av Gemensamma resolutionsnämnden. Sökandens invändning om rättsstridighet påverkar enligt kommissionen inte den bedömningen.
19
Det följer av fast rättspraxis att en talan om ogiltigförklaring i enlighet med artikel 263 FEUF måste riktas mot den institution, det organ eller den byrå som har antagit den aktuella rättsakten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 september 2003, Österrike/rådet, C‑445/00, EU:C:2003:445, punkt 32 och där angiven rättspraxis, och dom av den 15 september 2016, La Ferla/kommissionen och Echa, T-392/13, EU:T:2016:478, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
20
Det i förevarande mål aktuella beslutet av den 15 april 2016 är inte ett beslut av kommissionen utan ett beslut av Gemensamma resolutionsnämnden. Det ska tilläggas att enligt ansökans ordalydelse gäller detta även samtliga eventuella ”andra beslut av [nämnden]” på grundval av vilka den italienska resolutionsmyndigheten antog de fem nationella beslut som omnämns i ansökan.
21
Rätten enligt artikel 277 FEUF att göra gällande att en rättsakt med allmän giltighet inte ska tillämpas utgör vidare inte en fristående rätt att väcka talan utan kan endast utövas accessoriskt. Sökandens påstående att kommissionens delegerade förordning 2015/63 är rättsstridig innebär således inte att sökanden kan föra talan mot denna institution vid tribunalen. En annan tolkning skulle leda till att regeln, som innebär att möjligheten enligt artikel 277 FEUF att göra gällande att en rättsakt är rättsstridig inte utgör en fristående rätt att väcka talan, blev verkningslös (se dom av den 15 september 2016, La Ferla/kommissionen och Echa, T-392/13, EU:T:2016:478, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
22
Det följer av det ovanstående att förevarande talan ska avvisas till den del den riktas mot kommissionen.
Gemensamma resolutionsnämndens yrkande om avvisning av talan
23
Enligt artikel 126 i rättegångsreglerna får tribunalen, om det är uppenbart att den saknar behörighet att pröva talan eller om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning eller att den helt saknar rättslig grund, på förslag av referenten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning. I förevarande fall finner tribunalen att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar, och den beslutar att avgöra målet utan vidare handläggning.
Huruvida talan, såvitt den avser beslutet av den 15 april 2016, ska avvisas med hänsyn till tidsfristen
24
Sökandebolaget har gjort gällande att talan väcktes inom utsatt tid. Bolaget har uppgett att det före den 29 maj 2017 inte hade någon verklig kännedom om beslutet av den 15 april 2016. Förevarande ansökan ingavs följaktligen inom tidsfristen. Sökanden har vidare uppgett att den talan som bolaget väckte vid Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien) även avsåg de övriga italienska besluten för åren 2015 och 2017, vilka saknar motsvarighet i beslut antagna av Gemensamma resolutionsnämnden.
25
Gemensamma resolutionsnämnden har gjort gällande att det är uppenbart att talan har väckts för sent. Trots att sökanden senast i maj 2016 kände till beslutet av den 15 april 2016, gav bolaget in sin talan om ogiltigförklaring mer än ett år senare.
26
Gemensamma resolutionsnämnden anser att sökanden under alla omständigheter inte är direkt och personligen berörd av beslutet av den 15 april 2016. Endast rättsakter antagna av den italienska resolutionsmyndigheten, på grundval av Gemensamma resolutionsnämndens beslut, ger upphov till rättsverkningar för sökanden. Det ankommer enligt Gemensamma resolutionsnämnden på detta bolag att väcka talan vid den nationella domstolen, som kan hänskjuta en tolkningsfråga till EU-domstolen.
27
Tribunalen konstaterar inledningsvis att det följer av de bestämmelser som är tillämpliga i förevarande mål, särskilt av artikel 54.1 b och artikel 70.2 i förordning nr 806/2014, att det var Gemensamma resolutionsnämnden som gjorde den faktiska beräkningen av de enskilda bidragen och att det också var denna nämnd som fattade beslutet av den 15 april 2016 genom vilket dessa bidrag godkändes. Den omständigheten att Gemensamma resolutionsnämnden samarbetar med de nationella resolutionsmyndigheterna påverkar inte denna slutsats.
28
Oaktat de terminologiska variationerna mellan de olika språkversionerna av artikel 5 i rådets genomförandeförordning (EU) 2015/81 av den 19 december 2014 om fastställande av enhetliga villkor för tillämpning av förordning nr 806/2014 (EUT L 15, 2015, s. 1), förhåller det sig vidare så att Gemensamma resolutionsnämnden – som fattar besluten om fastställande om förhandsbidrag – skickar dessa beslut till de nationella resolutionsmyndigheterna, inte till bankerna. De nationella resolutionsmyndigheterna är i själva verket och i enlighet med gällande bestämmelser de enda enheter till vilka den som fattat det aktuella beslutet är skyldig att skicka detta beslut till och är således, i slutändan, de enheter som beslutet riktas till i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
29
Konstaterandet att de nationella resolutionsmyndigheterna är att betrakta som de enheter till vilka Gemensamma resolutionsnämndens beslut riktas, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, stöds också av den omständigheten att dessa myndigheter – i det system som inrättats genom förordning nr 806/2014 och enligt artikel 67.4 i denna förordning – har i uppgift att samla in de enskilda bidragen från bankerna.
30
Utan att det är nödvändigt att pröva huruvida sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 fjärde stycket FEUF är uppfyllda kan det konstateras att det är uppenbart att förevarande talan, av följande skäl, inte kan tas upp till sakprövning på grund av att tidsfristerna inte har iakttagits.
31
Enligt artikel 263 sjätte stycket FEUF ska talan om ogiltigförklaring väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna.
32
Det i förevarande mål aktuella beslutet av den 15 april 2016 vare sig offentliggjordes eller delgavs sökanden, som inte är den som beslutet riktade sig till.
33
Det följer av fast rättspraxis att när en akt varken har offentliggjorts eller har delgetts en berörd tredje man börjar fristen för att väcka talan löpa först då den berörde får exakt kännedom om innehållet i och skälen till den aktuella akten, förutsatt att denne i rimlig tid begär att få ta del av akten i dess helhet. Fristen för att väcka talan börjar, med detta förbehåll, löpa först då den berörde får exakt kännedom om innehållet i och skälen till den aktuella akten, så att han kan utnyttja sin rätt att väcka talan (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 5 mars 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/kommissionen, C‑102/92, EU:C:1993:86, punkt 18, dom av den 19 februari 1998, kommissionen/rådet, C‑309/95, EU:C:1998:66, punkt 18, och dom av den 14 maj 1998, Windpark Groothusen/kommissionen, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, punkt 25).
34
Den i artikel 263 sjätte stycket FEUF föreskrivna tvåmånadersfristen som börjar löpa den dag då sökanden får kännedom om den rättsakt mot vilken talan kan väckas, förutsatt att denna rättsakt inte har offentliggjorts eller delgetts denne, skiljer sig sålunda från den rimliga tidsfrist som sökanden har för att begära att få ta del av samma akt i dess helhet, i syfte att få exakt kännedom om den (beslut av den 10 november 2011, Agapiou Joséphidès/kommissionen och EACEA, C‑626/10 P, ej publicerat, EU:C:2011:726, punkt 128).
35
Vad gäller förevarande mål ska det noteras att på samma sätt som alla andra institut som skulle betala in förhandsbidrag för 2016 till resolutionsfonden, erhöll sökanden erforderliga handlingar och frågeformulär för tillhandahållande av uppgifter till grund för Gemensamma resolutionsnämndens beräkning av de enskilda bidragen. I dessa handlingar och frågeformulär upplystes sökanden om att bidraget till resolutionsfonden skulle beräknas av Gemensamma resolutionsnämnden. Sökanden har uppenbart tagit del av dessa handlingar, eftersom bolaget reagerat på dem.
36
Sökanden fick sedermera kännedom om beslutet av den 15 april 2016 genom den italienska resolutionsmyndighetens skrivelse av den 3 maj 2016, mottagen av sökanden samma dag.
37
I denna skrivelse informerade den italienska resolutionsmyndigheten sökanden om att Gemensamma resolutionsnämnden hade beräknat bolagets förhandsbidrag för år 2016 till resolutionsfonden och angav det belopp som skulle betalas.
38
Eftersom sökanden kände till beslutet av den 15 april 2016 och inte, som en försiktighetsåtgärd, väckte talan mot det, borde bolaget ha begärt att få ta del av beslutet inom rimlig tid i enlighet med den rättspraxis som nämns i punkterna 33 och 34 ovan.
39
Den ”rimliga tidsfrist” som en person har för att begära att få ta del av ett beslut, efter det att vederbörande fått kännedom om detsamma kan inte fastställas på förhand genom att man per automatik utgår från längden på den frist som gäller för att väcka talan om ogiltigförklaring. Vad som utgör en rimlig tidsfrist beror i stället på omständigheterna i det enskilda fallet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 februari 2013, omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, punkterna 32–34).
40
När det gäller begreppet rimlig tidsfrist kan det först noteras att domstolen i andra mål har slagit fast att den rimliga tidsfristen har överskridits när det dröjt två månader från dagen för kännedom om beslutet till dess att beslutet har begärts ut (beslut av den 5 mars 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/kommissionen, C‑102/92, EU:C:1993:86, punkt 19, se även, för ett liknande resonemang, beslut av den 10 november 2011, Agapiou Joséphidès/kommissionen och EACEA, C‑626/10 P, ej publicerat, EU:C:2011:726, punkterna 131 och 132).
41
Det kan vidare noteras att tribunalen, i andra mål, har gjort bedömningen att en begäran att få ta del av ett beslut i sin helhet, framställd mer än fyra månader efter det att sökanden hade fått kännedom om beslutets existens, måste betraktas som framställd bortom den rimliga tidsfristen (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 15 juli 1998, LPN och GEOTA/kommissionen, T-155/95, EU:T:1998:167, punkt 44, och beslut av den 18 maj 2010, Abertis Infraestructuras/kommissionen, T-200/09, ej publicerat, EU:T:2010:200, punkt 63).
42
Med hänsyn till omständigheterna i förevarande mål saknas anledning att göra en annan bedömning än den som tidigare gjorts av domstolen och tribunalen.
43
Sökanden har inte, efter det att det angripna beslutet kom till dennes kännedom, begärt att få ta del av detta beslut, och än mindre har någon sådan begäran inkommit inom en rimlig tidsfrist.
44
Sökanden har gjort gällande att det var först i samband med att bolaget nästan ett år senare, i april 2017, väckte talan vid nationell domstol mot den italienska resolutionsmyndigheten, och på grundval av denna myndighets svaromål i det målet, som bolaget ”hade möjlighet att veta att det fanns några beslut från Gemensamma resolutionsmyndigheten” och att talan om ogiltigförklaring måste väckas vid unionsdomstolen.
45
Det kan emellertid konstateras att sökanden, med hänsyn till de omständigheter som redogörs för i punkterna 35–37 ovan, från och med den 3 maj 2016 inte kan ha varit omedveten om beslutet av den 15 april 2016.
46
Dessutom har sökanden varken åberopat eller styrkt förekomsten av oförutsägbara omständigheter eller force majeure som ger tribunalen möjlighet att göra undantag från den ifrågavarande tidsfristen med stöd av artikel 45 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, vilken enligt artikel 53 i samma stadga är tillämplig på förfarandet vid tribunalen.
47
Det är följaktligen uppenbart att förevarande talan om ogiltigförklaring av beslutet av den 15 april 2016, som väcktes den 28 juli 2017, väcktes för sent och ska avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
Huruvida talan ska avvisas till den del den avser alla andra beslut av Gemensamma resolutionsnämnden på grundval av vilka den italienska resolutionsmyndigheten antog de nationella besluten nr 1249264/15 av den 24 november 2015, nr 1262091/15 av den 26 november 2015, nr 1547337/16 av den 29 december 2016, nr 333162/17 av den 14 mars 2017 och nr 334520/17 av den 14 mars 2017
48
Sökanden har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara alla övriga beslut av Gemensamma resolutionsnämnden på grundval av vilka den italienska resolutionsmyndigheten antog de nationella besluten nr 1249264/15 av den 24 november 2015, nr 1262091/15 av den 26 november 2015, nr 1547337/16 av den 29 december 2016, nr 333162/17 av den 14 mars 2017 och nr 334520/17 av den 14 mars 2017.
49
Gemensamma resolutionsnämnden har påpekat att den italienska resolutionsmyndighetens beslut inte grundades på nämndens beslut. Samtliga dessa nationella beslut rör bidragen till den italienska nationella resolutionsfonden, vilka begärdes in och beräknades av sagda nationella resolutionsmyndighet utanför Gemensamma resolutionsnämndens behörighetsområde. Dessutom fattade den italienska resolutionsmyndigheten en del av dessa beslut innan Gemensamma resolutionsnämnden gavs befogenhet att beräkna förhandsbidragen till resolutionsfonden.
50
Sökanden har svarat att bolaget med detta yrkande önskar uppnå fullständigt rättsligt skydd mot ”eventuella icke kända beslut av Gemensamma resolutionsnämnden” som kan ha legat till grund för de beslut av den italienska resolutionsmyndigheten som anges i punkt 48 ovan.
51
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 76 i tribunalens rättegångsregler ska en ansökan innehålla uppgifter om saken i målet. Dessa uppgifter ska vara så klara och precisa att svaranden kan förbereda sitt försvar och att tribunalen kan pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter (dom av den 23 maj 2014, European Dynamics Luxembourg/EIB, T-553/11, ej publicerad, EU:T:2014:275, punkt 53, och dom av den 5 oktober 2017, Ben Ali/rådet, T-149/15, ej publicerad, EU:T:2017:693, punkt 33). Sökanden i ett mål – på vilken det ankommer att iaktta ovannämnda bestämmelse – kan sålunda inte överlåta åt tribunalen att i sökandens ställe identifiera saken i målet, och tribunalen är inte skyldig att göra detta (se, för ett liknande resonemang och analogt, beslut av den 24 mars 1993, Benzler/kommissionen, T-72/92, EU:T:1993:27, punkterna 18 och 19, dom av den 30 november 2009, Ridolfi/kommissionen, F-3/09, EU:F:2009:162, punkt 81, och dom av den 5 mars 2015, Gyarmathy/FRA, F-97/13, EU:F:2015:7, punkt 29).
52
Av det ovanstående följer att det med hänsyn till artikel 76 i rättegångsreglerna är uppenbart att tribunalen inte kan pröva talan i sak, till den del den avser ogiltigförklaring av eventuella och icke kända och sålunda hypotetiska beslut av Gemensamma resolutionsnämnden som skulle kunna ligga till grund för de fem italienska beslut som nämns i punkt 48 ovan. Tribunalen kan inte bifalla sökandebolagets begäran att Gemensamma resolutionsnämnden ska föreläggas att ge sitt samtycke till att bolaget får granska och ta kopior av beslut gällande bolaget som nämnden fattade för räkenskapsåren 2015–2017 (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 19 oktober 2012, Ellinika Nafpigeia och Hoern/kommissionen, T-466/11, ej publicerat, EU:T:2012:558, punkt 28).
Huruvida skadeståndsyrkandet kan tas upp till sakprövning
53
Sökandebolaget har yrkat att Gemensamma resolutionsnämnden ska förpliktas att utge ersättning till bolaget i enlighet med artikel 268 FEUF för den skada som nämnden åsamkade det åren 2015 och 2016 när den fastställde de bidrag som bolaget skulle betala, en skada som består i de för höga belopp som detta bolag har betalat.
54
I sin replik har sökanden gjort gällande att yrkandet om skadestånd är självständigt i förhållande till yrkandena om ogiltigförklaring. Sökanden har anfört att om dessa senare yrkanden bifölls skulle bolaget få tillbaka de belopp som det redan har betalat, och beräkningsunderlaget för fastställandet av framtida bidrag skulle minskas med de koncerninterna skulderna, i enlighet med artikel 5.1 a och f i delegerad förordning 2015/63. Om däremot yrkandet om skadestånd bifölls skulle bolaget erhålla ersättning för den skada som bolaget lidit, och kommer att lida, på grund av att det inte har kunnat disponera över de betalda beloppen. Den omständigheten att sökanden har betalat för höga belopp och inte kunnat disponera dessa medel har enligt bolaget resulterat i att man inte har kunnat investera, varför bolaget har tvingats förlita sig på kostsamt stöd från konsulter.
55
Gemensamma resolutionsnämnden har anfört att skadeståndsyrkandet inte är självständigt i förhållande till yrkandena om ogiltigförklaring och att sökanden försöker kringgå den omständigheten att de sistnämnda yrkandena inte kan prövas i sak.
56
Det följer av fast rättspraxis att även om en part kan väcka skadeståndstalan utan att samtidigt till följd av gällande bestämmelser vara tvungen att yrka ogiltigförklaring av den rättsstridiga rättsakten som förorsakat skadan, kan parten dock inte på detta sätt undgå avvisning av en talan som rör samma rättsstridiga förhållande och syftar till att uppnå samma ekonomiska resultat (se dom av den 12 maj 2016, Holistic Innovation Institute/kommissionen, T-468/14, EU:T:2016:296, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
57
En skadeståndstalan ska sålunda avvisas om den i själva verket syftar till att få ett individuellt lagakraftvunnet beslut upphävt och ett bifall till talan skulle få till följd att rättsverkningarna av beslutet i fråga undanröjdes. Detta är fallet om sökanden, genom en skadeståndstalan, försöker uppnå samma resultat som sökanden skulle ha kunnat uppnå med en framgångsrik talan om ogiltigförklaring, som sökanden har underlåtit att väcka i tid (dom av den 12 maj 2016, Holistic Innovation Institute/kommissionen, T-468/14, EU:T:2016:296, punkt 47).
58
En skadeståndstalan skulle dessutom även kunna undanröja rättsverkningarna av ett lagakraftvunnet beslut om sökanden försöker uppnå en mer vidsträckt förmån som dock innefattar den förmån sökanden hade kunnat få genom en dom om ogiltigförklaring. I ett sådant fall måste det emellertid kunna konstateras ett nära samband mellan skadeståndstalan och talan om ogiltigförklaring för att det ska kunna fastställas att den förstnämnda talan inte kan tas upp till prövning (beslut av den 13 januari 2014, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/kommissionen, T-134/12, ej publicerat, EU:T:2014:31, punkt 62, och dom av den 12 maj 2016, Holistic Innovation Institute/kommissionen, T-468/14, EU:T:2016:296, punkt 48).
59
Vad gäller förevarande mål erinrar tribunalen inledningsvis om de slutsatser som dragits i punkt 52 ovan, rörande avvisning av talan enligt artikel 76 i rättegångsreglerna, i den del talan avser ogiltigförklaring av eventuella och icke kända beslut av resolutionsnämnden som skulle kunna ligga till grund för vissa italienska beslut. Mot bakgrund av dessa slutsatser skulle sökandens yrkande om skadestånd i vilket fall som helst kunna prövas i sak endast med avseende på beslutet av den 15 april 2016.
60
Såvitt avser beslutet av den 15 april 2016 ska det noteras att yrkandet om skadestånd omfattar två punkter. Sökanden har begärt ersättning dels för den skada som består i de för höga belopp som bolaget har betalat till följd av beslutet av den 15 april 2016, dels för följderna av att bolaget tvingats frånhända sig dessa belopp, bestående i att bolaget inte har kunnat göra vissa investeringar och har fått ta hjälp av externa konsulter.
61
Vad först gäller yrkandet att Gemensamma resolutionsnämnden ska ersätta bolaget för den skada som består i de för höga belopp som det betalat till följd av beslutet av den 15 april 2016, utgör det i grund och botten ett krav på återbetalning av de belopp som bolaget anser sig ha betalat felaktigt i samband med att beslutet genomfördes. Detta yrkande syftar således till att kringgå beslutets slutgiltiga karaktär. Det har framställts för att ekonomiskt sett uppnå samma resultat som det som skulle uppnås genom den ogiltigförklaring som inte längre är möjlig på grund av att tidsfristen för att väcka talan har gått ut. Det är således uppenbart att ett sådant yrkande inte kan tas upp till sakprövning, på grund av det nära sambandet med yrkandet om ogiltigförklaring, som i sig uppenbart inte kan prövas i sak.
62
Vad därefter gäller yrkandet som avser de negativa följderna av att inte ha kunnat disponera de belopp som betalades i samband med genomförandet av beslutet av den 15 april 2016 – följder som enligt sökanden består i att bolaget inte har kunnat göra vissa investeringar och har tvingats vända sig till externa konsulter – konstaterar tribunalen att sökanden med detta yrkande i princip begär att få sin ekonomiska situation återställd till den situation som bolaget skulle ha befunnit sig i om detta beslut inte hade fattats. Detta yrkande har således ett nära samband, i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 58 ovan, med yrkandet om ogiltigförklaring av detta beslut. Följaktligen är det uppenbart att inte heller ett sådant yrkande kan tas upp till sakprövning.
63
Sammanfattningsvis innebär skadeståndsyrkandet, i sina två komponenter, ett kringgående av verkningarna av att beslutet av den 15 april 2016 har vunnit laga kraft på grund av att det inte inkom någon talan om ogiltigförklaring inom den i artikel 263 FEUF föreskrivna tidsfristen. Mot denna bakgrund måste det konstateras att detta yrkande uppenbart inte kan tas upp till sakprövning.
Huruvida det är möjligt att i sak pröva yrkandet som syftar till att utverka ogiltigförklaring av artikel 5.1 a och f i delegerad förordning 2015/63 eller av denna förordning i dess helhet
64
Sökanden har i andra hand yrkat att tribunalen, för det fall den inte bifaller förstahandsyrkandena, ska ogiltigförklara artikel 5.1 a och f i delegerad förordning 2015/63 eller, i förekommande fall, denna förordning i sin helhet.
65
Såsom redan påpekats i punkt 21 ovan utgör möjligheten enligt artikel 277 FEUF att göra gällande att en rättsakt med allmän giltighet är rättsstridig inte en fristående rätt att väcka talan, och den kan inte utövas utan att det föreligger en rätt att väcka talan avseende sakfrågan (se dom av den 6 juni 2013, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen, T-279/11, EU:T:2013:299, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
66
Vad gäller sökandens yrkande att tribunalen, för det fall den inte ogiltigförklarar beslutet av den 15 april 2016, förklarar delegerad förordning 2015/63 rättsstridig, delvis eller i sin helhet, är det följaktligen uppenbart att detta yrkande inte kan prövas i sak, eftersom det inte finns någon fristående rätt att göra gällande att en rättsakt med allmän giltighet är rättsstridig.
67
Sökandens yrkande att tribunalen ska förklara delegerad förordning 2015/63 helt eller delvis rättsstridig syftar vidare implicit, men otvivelaktigt, i första hand till att utverka en förklaring om rättsstridighet i samband med ogiltigförklaring av beslutet av den 15 april 2016. Det ska härvid noteras att avsaknaden av en fristående rätt att väcka talan även innebär att när talan i huvudsaken inte kan tas upp till sakprövning kan inte heller den invändning om rättsstridighet som framställts till stöd för denna talan prövas.
68
Det har konstaterats att talan om ogiltigförklaring, till den del den avser beslutet av den 15 april 2016 – som är det enda beslut som är aktuellt i förevarande mål – uppenbart inte kan tas upp till sakprövning (se punkt 47 ovan). Härav följer att sökandens yrkande att tribunalen ska förklara delegerad förordning 2015/63 rättsstridig, helt eller delvis, uppenbart inte kan tas upp till sakprövning.
Sammantagen slutsats
69
Av det anförda följer att förevarande talan, i dess olika aspekter och delar, ska avvisas med stöd av artikel 130 i rättegångsreglerna till den del den riktas mot kommissionen, och att den uppenbart ska avvisas med stöd av artikel 126 i rättegångsreglerna till den del den riktas mot Gemensamma resolutionsnämnden.
Rättegångskostnader
70
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökanden har tappat målet, ska bolaget förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med Gemensamma resolutionsnämndens och kommissionens yrkande.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Talan avvisas.
2)
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo ska bära sina rättegångskostnader samt ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Gemensamma resolutionsnämnden och Europeiska kommissionen.
Luxemburg den 19 november 2018.
Justitiesekreterare
E. Coulon
Ordförande
A.M. Collins
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.