62017CC0585
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 14 februari 2019 (
1
)
Mål C‑585/17
Finanzamt Linz,
Finanzamt Kirchdorf Perg Steyr
Ytterligare deltagare i förfarandet:
Dilly’s Wellnesshotel GmbH
(begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen, Österrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Statligt stöd – Stödordning i form av sänkta miljöskatter – Direktiv 2003/96/EG – Beskattning av energivaror och elektricitet – Artikel 17.1 a – Stora energiförbrukande företag – Förordning (EU) nr 651/2014 – Artikel 44.1–44.3 – Urval av stödmottagare på grundval av transparenta och objektiva kriterier – Betalning av fast ersättningsbelopp – Artikel 58.1 – Övergångsbestämmelser – Artikel 5.2 d – Stödåtgärdernas transparens – Stöd i form av skattelättnader”
I. Inledning
1.
Genom denna begäran om förhandsavgörande har Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen, Österrike) ställt flera frågor till EU-domstolen om tolkningen av artikel 108.3 FEUF och artiklarna 44.3 och 58.1 i förordning (EU) nr 651/2014. (
2
)
2.
Denna begäran är ett led i två överklaganden i mål mellan Finanzamt Linz (skattemyndigheten i Linz, Österrike) och Finanzamt Kirchdorf Perg Steyr (skattemyndigheten i Kirchdorf Perg Steyr, Österrike), å ena sidan, och Dilly’s Wellnesshotel GmbH, å andra sidan, om detta bolags begäran om återbetalning av energiskatter avseende år 2011 och perioden mellan februari 2013 och januari 2014.
3.
I de österrikiska bestämmelserna om återbetalning av sådan skatt på energi som det nationella målet gäller inrättas en ordning för statligt stöd enligt artikel 107.1 FEUF. Den hänskjutande domstolen utgår visserligen från att en nationell version av stödsystemet godkändes av kommissionen år 2004, men gruppen av förmånstagare har emellertid ändrats under tiden och denna ändring, som är en del av det i det nationella målet aktuella stödsystemet, har inte anmälts till Europeiska kommissionen.
4.
Eftersom den hänskjutande domstolen antar att ändringen av gruppen av förmånstagare omfattas av anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3 FEUF, söker den få klarhet i huruvida denna stödordning kan undantas från anmälningsskyldigheten i förordning nr 651/2014, vilket skulle göra stödet lagligt trots att någon underrättelse inte har skett i förväg. På den punkten har den hänskjutande domstolen närmare bestämt ställt frågan om stödordningen uppfyller villkoren i artiklarna 44.3 och 58.1 i förordning nr 651/2014. På EU-domstolens begäran ska detta förslag till avgörande begränsas till en bedömning av denna fråga.
5.
Jag kommer att föreslå att domstolen besvarar frågan jakande.
II. Tillämpliga rättsregler
A. Unionsrätten
1.
Förordning nr 651/2014
6.
I artikel 5 i förordning nr 651/2014, med rubriken ”Stödets överblickbarhet”, föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning ska endast tillämpas på stöd för vilket det är möjligt att i förväg beräkna den exakta bruttobidragsekvivalenten utan att göra en riskbedömning (‛överblickbart stöd‛).
2.   Följande kategorier av stöd ska anses vara överblickbara:
…
d)
Stöd i form av skatteförmåner, om det i åtgärden föreskrivs ett tak som garanterar att det tillämpliga tröskelvärdet inte överskrids.
…”
7.
I artikel 44 i förordningen, med rubriken ”Stöd i form av nedsättning av miljöskatter enligt direktiv 2003/96/EG [ (
3
)]”, föreskrivs följande:
”1.   Stödordningar i form av nedsättning av miljöskatter som uppfyller villkoren i [direktiv 2003/96] ska anses vara förenliga med den inre marknaden i den mening som avses i artikel 107.3 [FEUF] och ska undantas från anmälningsskyldigheten i artikel 108.3 [FEUF], om villkoren i denna artikel och i kapitel I är uppfyllda.
2.   De som beviljas skattenedsättningen ska väljas på grundval av transparenta och objektiva kriterier och ska betala åtminstone den respektive minimiskattenivå som fastställs i direktiv 2003/96/EG.
3.   Stödordningar i form av skattenedsättningar ska baseras på en minskning av den tillämpliga miljöskattesatsen eller på betalningen av ett fast ersättningsbelopp eller på en kombination av dessa två metoder.
…”
8.
I artikel 58 i förordning nr 651/2014, rubricerad ”Övergångsbestämmelser”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Denna förordning ska tillämpas på individuellt stöd som har beviljats före dess ikraftträdande om stödet uppfyller samtliga villkor i denna förordning, med undantag för artikel 9.”
2.
Direktiv 2003/96
9.
Artikel 17.1 i direktiv 2003/96 har följande lydelse:
”Under förutsättning att ett genomsnitt av de minimiskattenivåer som föreskrivs i detta direktiv iakttas för varje företag får medlemsstaterna tillämpa skattenedsättning för förbrukning av energiprodukter som används för uppvärmning eller för ändamål som anges i artikel 8.2 b och 8.2.c och för elektricitet i följande fall:
a)
För energiintensiva företag.
Med energiintensivt företag avses en företagsenhet som avses i artikel 11, där antingen energiprodukternas och elektricitetens inköpskostnad uppgår till minst 3,0 % av produktionsvärdet, eller den nationella erlagda energiskatten uppgår till minst 0,5 % av förädlingsvärdet. Inom ramen för denna definition får medlemsstaterna tillämpa mer restriktiva begrepp, inbegripet definitioner av försäljningsvärde, process- och sektorsvisa definitioner.
…”
B. Österrikisk rätt
10.
I 1 § första stycket Energieabgabenvergütungsgesetz (lagen om återbetalning av skatter på energiförbrukning, nedan kallad ”EAVG”) anges följande i den version som är tillämplig i det nationella målet:
”Den energiskatt som har betalats på de energikällor som anges i punkt 3 ska återbetalas per kalenderår (bokföringsår) i den del skatten (sammantaget) överskrider 0,5 % av skillnaden mellan
1.
de transaktioner som avses i 1 § första stycket punkterna 1 och 2 i Umsatzsteuergesetz 1994 (1994 års lag om omsättningsskatt) och
2.
de transaktioner som avses i 1 § första stycket punkterna 1 och 2 i 1994 års lag om omsättningsskatt och som tillhandahålls företaget (nettoproduktionsvärdet).”
11.
1 § första stycket i EAVG kompletteras genom 2 § andra stycket som, i den version som är tillämplig i det nationella målet, föreskriver:
”1.   På begäran av den återbetalningsberättigade ska för varje kalenderår (räkenskapsår) det belopp som överstiger den andel av nettoproduktionsvärdet som anges i 1 § återbetalas. I ansökan ska anges vilken kvantitet av de i 1 § tredje stycket nämnda energikällorna som använts i verksamheten och vilka belopp som avses i 1 §. …
2.   Vid beräkningen av det belopp som ska återbetalas gäller antingen gränsen på 0,5 procent av nettoproduktionsvärdet eller följande skattebefriade belopp, varvid det lägsta beloppet ska krediteras:
–
för elektrisk energi: 0,0005 euro/kWh,
–
för naturgas som avses i underposition 27112100 i kombinerade nomenklaturen: 0,00598 euro/m3 standard,
–
för stenkol, lignin, koks, bitumen och asfalt i positionerna 2701, 2702, 2704, 2713 och 2714 i den kombinerade nomenklaturen: 0,15 euro/giga joule,
–
för extra lätt bränsle (dieselbrännolja i underpositionerna 27101941, 27101945, 27101949 i den kombinerade nomenklaturen): 21 euro/1 000 l,
–
för lätt, medeltjock och tjock eldningsolja (underpositionerna 27101961, 27101963, 27101965, 27101969 i den kombinerade nomenklaturen): 15 euro/1000 kg,
–
för gasol (underpositionerna 271112, 271113, 271114, 271119 i den kombinerade nomenklaturen): 7,5 euro/1 000 kg.
…”
12.
I 2 § första stycket i EAVG, i dess version enligt BGBl. I, 92/2004, föreskrivs följande:
”Rätt till återbetalning gäller för samtliga företag ….”
13.
Genom Budgetbegleitgesetz 2011 (lag åtföljande 2011 års budget) av den 30 december 2010 (BGBl. I, 111/2010) (nedan kallad BBG 2011) ändrades 2 § första stycket på följande sätt:
”… Det finns en rätt till återbetalning enbart för företag som visas ha som huvudsaklig verksamhet att framställa materiell egendom ….”
14.
Följande sjunde stycke har sedan tillagts i 4 § i EAVG:
”2 och 3 §§ i respektive version [av BBG 2011] är tillämpliga under förutsättning att Europeiska kommissionen har bifallit ansökningar om återbetalning avseende en period efter den 31 december 2010.” (
4
)
III. Det nationella målet, de hänskjutna frågorna och förfarandet vid EU‑domstolen
15.
I ansökan av den 29 december 2011 begärde Dilly’s Wellnesshotel, som bedriver hotellrörelse, återbetalning av energiskatter hänförliga till år 2011.
16.
Denna ansökan avslogs genom beslut av den 21 februari 2012 av skattemyndigheten i Linz på grund av att BBG 2011, i 2 och 3 §§ i EAVG, angav att för ansökningar efter den 31 december 2010 var återbetalning av energiskatter tillåten enbart till förmån för företag som visats ha till huvudsaklig sysselsättning att tillverka materiell egendom. Enligt den beslutande myndigheten kunde Dilly’s Wellnesshotel därför, i egenskap av tjänsteföretag, inte medges återbetalning av energiskatter för perioden efter den 31 december 2010.
17.
Dilly’s Wellnesshotel överklagade detta beslut till Unabhängiger Finanzsenat (Oberoende finansdomstolen, Österrike), som ogillade överklagandet i beslut av den 23 mars 2012.
18.
Dilly’s Wellnesshotel överklagade detta beslut till Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen), som upphävde det överklagade beslutet genom beslut av den 19 mars 2013.
19.
Genom dom av den 31 oktober 2014 hänsköt Bundesfinanzgericht (Federala finansdomstolen, Österrike), som efterträtt Unabhängiger Finanzsenat (Oberoende finansdomstolen), flera tolkningsfrågor till EU-domstolen för förhandsavgörande.
20.
I dom av den 21 juli 2016 (
5
) fastslog EU-domstolen att artikel 3.1 i förordning nr 800/2008 ska tolkas på så sätt att frånvaron, i en sådan stödordning som den som är aktuell i det nationella målet, av en uttrycklig hänvisning till denna förordning genom angivande av dess rubrik och platsen för dess publicering i Europeiska unionens officiella tidning hindrar att denna ordning anses uppfylla villkoren för att undantas, enligt artikel 25.1 i förordningen, från skyldigheten att lämna underrättelse enligt artikel 108.3 FEUF.
21.
I dom av den 3 augusti 2016 tog Bundesfinanzgericht (Federala finansdomstolen) upp överklagandet till prövning och biföll Dilly’s Wellnesshotels begäran om återbetalning av energiskatter hänförliga till år 2011. I sak fann denna domstol att 2 och 3 §§ liksom 4 § sjunde stycket i EAVG, i deras version enligt BBG 2011, inte omnämnde förordning nr 800/2008 och inte heller uppfyllde dess väsentliga villkor. Utan kommissionens godkännande skulle begränsningen avseende tjänsteföretag inte ha trätt i kraft.
22.
Skattemyndigheten i Linz överklagade domen i form av ”Revision” till Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen).
23.
I en annan ansökan av den 25 juli 2014 begärde Dilly’s Wellnesshotel återbetalning av energiskatter hänförliga till perioden mellan februari 2013 och januari 2014.
24.
Genom beslut av den 9 januari 2015 avslog skattekontoret i Kirchdorf Perg Steyr denna ansökan med samma motivering som skattekontoret i Linz i dess beslut av den 21 februari 2012.
25.
Dilly’s Wellnesshotel överklagade beslutet av den 9 januari 2015 till Bundesfinanzgericht (Federala finansdomstolen), som biföll överklagandet och beslutade om återbetalning av energiskatter på Dilly’s Wellnesshotels begäran, varvid domstolen i huvudsak hänvisade till sitt beslut av den 3 augusti 2016 som anges i punkt 21 i detta förslag till avgörande.
26.
Skattekontoret i Kirchdorf Perg Steyr överklagade beslutet genom ”Revision” till Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen).
27.
Den sistnämnda domstolen ansåg att återbetalningen av energiskatter, med tillämpning av EAVG, i dess lydelse före BBG 2011, utgjorde ett stöd som kommissionen godkänt, implicit och utan begränsningar, i ett beslut av den 9 mars 2004. (
6
)
28.
Denna domstol framhöll att den österrikiska lagstiftaren, genom BBG 2011, hade avsett att begränsa kretsen av dem som kunde dra fördel av stödordningen, så att rätten till återbetalning av energiskatter i fortsättningen endast skulle tillkomma företag som visats ha som huvudsaklig sysselsättning tillverkning av materiell egendom. Emellertid hade kommissionen inte underrättats om denna ändring av EAVG. (
7
)
29.
Den hänskjutande domstolen har vidare förklarat att lagstiftaren, genom att göra ikraftträdandet av EAVG i dess version BBG 2011 beroende av kommissionens godkännande, (
8
) uppenbart önskade garantera att begränsningen i BBG 2011 inte kunde påverka unionens rättsliga bestämmelser om stöd och således det godkännande som utan begränsningar lämnats avseende den tidigare stödordningen. Om det fanns juridiska skäl för att i fråga om statligt stöd motsätta sig en begränsning av den gynnade kretsen och särskilt om det inte var möjligt att få ett nödvändigt godkännande från kommissionen, skulle åtgärden förbli i kraft på samma sätt som tidigare.
30.
I detta sammanhang beslöt Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen) i beslut av den 14 september 2017, som inkom till EU‑domstolen den 5 oktober 2017, att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.
Utgör en ändring av en godkänd stödordning, genom vilken en medlemsstat avstår från fortsatt utnyttjande av godkännandet av stödet till en specifik (särskiljbar) grupp av stödmottagare och på så vis inskränker omfattningen av stödet i en existerande stödform, på ett sådant sätt som i detta mål, en sådan ändring av stödordningen att det (i princip) föreligger en anmälningsskyldighet enligt artikel 108.3 FEUF?
2.
Kan genomförandeförbudet i artikel 108.3 FEUF, vid ett formellt fel vid tillämpningen av förordning nr 800/2008, medföra att en inskränkning i en godkänd stödordning inte får tillämpas, med påföljd att medlemsstaten till sist blir skyldig att betala ut stöd till vissa stödmottagare (”skyldighet att genomföra”)?
3
a)
Svarar en reglering av återbetalningen av energiskatter av sådant slag som här är i fråga och som uttryckligen genom en i lag fastställd beräkningsformel bestämmer det belopp som ska återbetalas mot de villkor som måste uppfyllas enligt förordning nr 651/2014?
3
b)
Medför artikel 58.1 i förordning nr 651/2014 ett undantag från bestämmelsen om återbetalning av energiskatt såvitt avser perioden efter januari 2011?”
31.
I enlighet med EU-domstolens begäran kommer detta förslag till avgörande att begränsas till en granskning av fråga 3 punkterna a och b.
32.
Dilly’s Wellnesshotel, den österrikiska regeringen och kommissionen har gett in skriftliga yttranden till EU-domstolen. Samma parter inställde sig också vid den muntliga förhandling som hölls den 21 november 2018.
IV. Bedömning
A. Inledande synpunkter på det sammanhang i vilket fråga 3 har framställts
33.
EAVG har redan behandlats av EU-domstolen i två domar, nämligen domarna Adria-Wien Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (
9
) samt Dilly’s Wellnesshotel (
10
).
34.
I sin ursprungliga version gällde EAVG partiell återbetalning av energiskatter enbart till företag som visats ha som huvudsaklig verksamhet att tillverka materiella varor. Tjänsteföretag kunde således inte medges återbetalning av sådan skatt. I domen Adria-Wien Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (
11
) framhöll EU-domstolen att sådana nationella åtgärder var selektiva och utgjorde statligt stöd enligt artikel 107.1 FEUF.
35.
Genom en lagändring som gällde från och med den 1 januari 2002 utvidgade den österrikiska lagstiftaren tillämpningsområdet för EAVG genom att bevilja partiell återbetalning av energiskatt till företag på alla områden. I sitt nämnda beslut av den 9 mars 2004 (
12
) ansåg kommissionen att denna åtgärd fortfarande var selektiv och att den därför utgjorde ett statligt stöd enligt artikel 107.1 FEUF. (
13
)
36.
Genom den ändring som gjordes genom BBG 2011 uteslöt den österrikiska lagstiftaren på nytt tjänsteföretag från att medges återbetalning av energiskatter från och med den 1 februari 2011. Som jag har förklarat i det föregående, (
14
) lämnades ingen underrättelse till kommissionen om den nationella bestämmelse det är fråga om i det nationella målet, det vill säga EAVG efter ändring genom BBG 2011 (här nedan kallad ”det aktuella statliga stödet” eller ”EAVG 2011”).
37.
Jag vill erinra om att EU-domstolen, i det tidigare målet Dilly’s Wellnesshotel, vilket åberopats i punkt 20 i detta förslag till avgörande, i huvudsak fastställde att det aktuella statliga stödet inte uppfyllde kraven i förordning nr 800/2008 för befrielse från anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3 FEUF, eftersom det saknades uttrycklig hänvisning i detta stödsystem till samma förordning, vilket krävdes enligt artikel 3.1 i förordningen. (
15
)
38.
Förordning nr 651/2014 upphävde förordning nr 800/2008 och ersatte den med verkan från den 1 juli 2014. Förordning nr 651/2014 innehåller andra villkor än förordning nr 800/2008 i fråga om befrielse från anmälningsskyldigheten av sådana stödordningar som är i fråga i det nationella målet. Bland annat kräver förordning nr 651/2014 inte att stödordningarna ska innehålla en uttrycklig hänvisning till denna förordning.
39.
Om vi antar att den ändring av stödsystemet som gjordes genom BBG 2011 i princip är underkastad anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3 FEUF, vilket är ämnet för den första hänskjutna frågan, försöker den hänskjutande domstolen få klarlagt genom sin tredje fråga, om den aktuella stödordningen, trots att den inte är undantagen från anmälningsskyldighet enligt förordning nr 800/2008, i verkligheten ändå kan vara befriad från sådan anmälningsskyldighet enligt förordning nr 651/2014.
40.
Denna tredje hänskjutna fråga om tolkningen av bestämmelserna i förordning nr 651/2014 kan leda till att den hänskjutande domstolen får besked om huruvida den aktuella stödordningen har tillämpats felaktigt enligt unionsrätten på grund av att någon underrättelse i förväg enligt artikel 108.3 FEUF inte lämnats till kommissionen.
41.
Det svar som EU-domstolen lämnar på denna fråga kommer att göra det möjligt för den hänskjutande domstolen att bestämma om följderna enligt nationell rätt av att det skulle föreligga en olaglighet på denna punkt.
42.
Närmare bestämt anser den hänskjutande domstolen provisoriskt – för det fall att EU-domstolen skulle svara att förordning nr 651/2014 är tillämplig på den aktuella stödordningen och att anmälningsskyldigheten alltså inte gäller för denna ordning – att detta skulle innebära att denna stödordning faktiskt trätt i kraft den 1 februari 2011 i enlighet med vad den österrikiska lagstiftaren tänkt sig. (
16
) Eftersom denna stödordning inte är tillämplig på tjänsteföretag som Dilly’s Wellnesshotel, blir följden att detta företag inte kommer att medges återbetalning av skatten.
43.
Om EU-domstolen däremot skulle svara att förordning nr 651/2014 inte är tillämplig på denna stödordning, som därmed skulle vara olaglig enligt unionsrätten, anser den hänskjutande domstolen provisoriskt att eftersom stödordningen det är fråga om i en sådan situation inte ska anses ha trätt i kraft, måste den gamla stödordningen fortfarande anses tillämplig, som den österrikiska lagstiftaren tänkt sig. (
17
). I ett sådant fall skulle Dilly’s Wellnesshotel ha rätt att motta den återbetalning som begärts enligt den gamla ordningen som även skulle vara tillämplig på tjänsteföretag. (
18
) Som jag har förklarat i punkt 27 i detta förslag till avgörande, anser den hänskjutande domstolen i det hänseendet att denna gamla stödordning implicit och utan begränsningar har godkänts av kommissionen.
44.
Om EU-domstolen skulle svara jakande på den första frågan, så att ändringen i den stödordning som införts genom BBG 2011 är en ändring för vilken det gäller anmälningsskyldighet enligt artikel 108.3 FEUF, uppkommer ändå frågan om ändringen kan vara befriad från denna skyldighet enligt förordning nr 651/2014.
B. Tillämpligheten av förordning nr 651/2014 på den aktuella stödordningen (fråga 3)
45.
I sin tredje fråga söker den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om den aktuella stödordningen uppfyller de materiella kraven i artikel 44 i förordning nr 651/2014 (a) och om ifrågavarande stödordning tidsmässigt faller under tillämpningsområdet för förordningen enligt övergångsbestämmelsen i artikel 58.1 i förordningen (b).
46.
Eftersom fråga 3 a endast blir relevant om den aktuella stödordningen tidsmässigt faller under förordning nr 651/2014, finns det anledning att först svara på fråga 3 b.
1.
Tolkningen av artikel 58.1 i förordning nr 651/2014 [fråga 3 b]
47.
Genom fråga 3 b vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om förordning nr 651/2014 kan tillämpas retroaktivt. Om vi antar att den aktuella stödordningen uppfyller alla de materiella villkoren i förordning nr 651/2014, vill denna domstol närmare bestämt få klarhet i huruvida artikel 58.1 i förordningen förser stödordningen i fråga med ett undantag från anmälningsskyldigheten under perioden mellan februari 2011 och 30 juni 2014, medan förordning nr 651/2014 trädde i kraft först den 1 juli 2014. (
19
)
48.
Liksom den österrikiska regeringen och kommissionen har gjort gällande, anser även jag att svaret på denna fråga bör vara jakande.
49.
Artikel 58 i förordningen gäller övergångsbestämmelser. Enligt artikel 58.1 är förordning nr 651/2014 tillämplig på individuellt stöd (
20
) som beviljats före dess ikraftträdande, det vill säga före den 1 juli 2014, försåvitt det uppfyller alla föreskrivna villkor med undantag av artikel 9.
50.
De stöd som avses med ordningen i fråga är stöd i form av nedsättning av miljöskatter som beviljats enligt direktiv 2003/96. (
21
) För detta slags stöd är de villkor som måste vara uppfyllda enligt förordning nr 651/2014 för att stöden ska undantas från anmälningsskyldigheten föreskrivna i artikel 44 i förordningen.
51.
Under förutsättning att stödordningen i fråga uppfyller alla villkor i artikel 44 i förordning nr 651/2014, gäller denna artikel enligt artikel 58.1 för stödordningen i fråga under perioden mellan februari 2011 och 30 juni 2014.
52.
Det finns därför skäl att avvisa det argument som framförts av Dilly’s Wellnesshotel, enligt vilket artikel 58.1 bör tolkas tillsammans med punkterna 2 och 3 i denna bestämmelse och det inte kan anses framgå av artikel 58.1 att en stödordning som inte är undantagen enligt artikel 58.3 ändå åtnjuter befrielse enligt artikel 58.1.
53.
I själva verket kräver artikel 58.1 i förordning nr 651/2014 inte att villkoren i övriga punkter i samma artikel ska vara uppfyllda för att artikel 58.1 ska vara tillämplig. Tvärtom avser punkterna 1–4 i denna artikel, var för sig, övergångsregler för olika situationer. (
22
)
54.
Följaktligen föreslår jag att EU-domstolen besvarar fråga 3 b med att artikel 58.1 i förordning nr 651/2014 ska tolkas så, att den medger undantag från skyldigheten att anmäla individuella stöd i form av nedsättning av miljöskatter, som beviljats enligt direktiv 2003/96 före den 1 juli 2014, såsom sådana som beviljats enligt den stödordning som är aktuell i det nationella målet för perioden mellan februari 2011 och 30 juni 2014, under förutsättning att dessa stöd uppfyllde samtliga villkor i artikel 44 i förordning nr 651/2014.
2.
Tolkningen av artikel 44 i förordning nr 651/2014 [fråga 3 a]
55.
Artikel 44.1 i förordning nr 651/2014 undantar stödordningar i form av nedsättning av miljöskatter som beviljats enligt direktiv 2003/96 från anmälningsskyldigheten i artikel 108.3 FEUF, under förutsättning att de uppfyller alla villkor dels enligt punkterna 2–4 i samma artikel i kapitel III och kapitel I i förordningen, dels enligt direktiv 2003/96.
56.
Medan fråga 3 a är formulerad så, att den inte syftar på någon särskild artikel i förordning nr 651/2014, framgår det av hänskjutandebeslutet att den hänskjutande domstolen endast har tvivel om tolkningen av artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 medan den anser att alla andra villkor i artikel 44.1 är uppfyllda i det nationella målet.
57.
Följaktligen vill den hänskjutande domstolen, genom fråga 3 a, få klarhet i huruvida stödordningen i fråga motsvarar villkoret i artikel 44.3 i förordning nr 651/2014.
58.
Trots detta bestrider Dilly’s Wellnesshotel även den hänskjutande domstolens tolkning av artikel 44.1 och 44.2 i förordningen. Därför finner jag det lämpligt att kort även kommentera tolkningen av dessa bestämmelser.
59.
Innan jag behandlar artikel 44.1–44.3 i förordning nr 651/2014 vill jag först förklara hur stödordningen i fråga, särskilt sättet att beräkna stödet, uppfyller villkoren i artikel 17.1 a i direktiv 2003/96.
60.
Denna inledande punkt är relevant, eftersom det gäller att tolka villkoren i artikel 44 i förordning nr 651/2014 i förening med de villkor som följer av artikel 17.1 a i direktiv 2003/96, vilka också måste vara uppfyllda för att stödordningen ska undantas från anmälningsskyldigheten i artikel 44.1 i förordning nr 651/2014.
61.
I fortsättningen av min framställning ska jag därför behandla denna punkt rörande direktiv 2003/96 (avsnitt a), innan jag besvarar frågorna rörande artikel 44.1–3 (avsnitt b).
a)
Artikel 17.1 a i direktiv 2003/96
62.
Villkoren i artikel 44.1 i förordning nr 651/2014 rörande direktiv 2003/96 avser närmare bestämt dess artikel 17.1 a i direktiv 2003/96, som innehåller föreskrifter om möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förhållanden tillämpa skattereduktioner för konsumtion av energiprodukter och elektricitet till förmån för företag som är stora förbrukare av energi. (
23
)
63.
Artikel 17.1 a i direktiv 2003/96 innehåller i huvudsak två kriterier. Artikeln definierar först vilka företag som kan dra fördel av skattelättnader, det vill säga ”de energiintensiva företagen”. Med ”energiintensivt företag” avses närmare bestämt en företagsenhet som avses i artikel 11 i direktiv 2003/96, där antingen energiprodukternas och elektricitetens inköpskostnad uppgår till minst 3,0 procent av produktionsvärdet, eller den nationella erlagda energiskatten uppgår till minst 0,5 procent av förädlingsvärdet. Inom ramen för denna definition får medlemsstaterna tillämpa mer restriktiva kriterier, såsom definitioner av industrisektorn.
64.
Vidare anges i nämnda artikel 17.1 a att de miniminivåer för beskattningen som föreskrivs i direktivet, det vill säga i dess bilaga I, tabell C, som bestämmer minimiskattenivåerna för bränslen för uppvärmning och elektricitet, måste respekteras.
65.
I förevarande fall anser den österrikiska regeringen och kommissionen att det stöd det är fråga om i den aktuella stödordningen är stöd i form av nedsättning av miljöskatter som beviljats enligt direktiv 2003/96 och att denna stödordning uppfyller de båda kriterierna i artikel 17.1 a i direktivet. Detta bestrids inte av Dilly’s Wellnesshotel. Jag utgår därför från denna ståndpunkt som förefaller mig välgrundad.
66.
Som den österrikiska regeringen förklarat, bör man närmare bestämt utgå från principen att stödordningen i fråga gäller nedsättning av skatter på förbrukning av energiprodukter enligt artikel 17.1 i direktiv 2003/96 i form av partiell återbetalning av skattebeloppet. Denna form av skattelättnad grundar sig på artikel 6 c i det direktivet. (
24
)
67.
När det sedan gäller det första kriteriet i artikel 17.1 a i direktivet anges i 1 § första stycket EAVG 2011 att skatterna på energi ska återbetalas per kalenderår i den mån de totalt överskrider 0,5 procent av värdet av nettoproduktionen. Som den österrikiska regeringen har framhållit, säkerställs genom detta villkor rörande värdet av nettoproduktionen att endast de företag som anses som ”stora förbrukare av energi” enligt artikel 17.1 a kan dra fördel av denna stödordning. (
25
)
68.
Dessutom överensstämmer, som den österrikiska regeringen har framhållit, begränsningen av den krets som kan dra fördel av denna genom BBG 2011 införda stödordning helt med definitionen av ”företag som är stora förbrukare av energi” enligt artikel 17.1 a i direktiv 2003/96. Genom att begränsa kretsen av dem som kan dra fördel av skattelättnaderna till de företag vars huvudsakliga verksamhet består i tillverkning av varor har den österrikiska regeringen helt enkelt tillämpat ett mera restriktivt kriterium för den industriella sektorn i överensstämmelse med artikel 17.1 a, som pekar på denna möjlighet för medlemsstaterna. I det sammanhanget vill jag nämna att EU-domstolen har uttalat att artikel 17.1 i direktiv 2003/96 inte utgör hinder för en nationell reglering som innefattar skattenedsättningar på förbrukningen av elektricitet för de företag som är stora förbrukare av energi inom tillverkningssektorn. (
26
)
69.
När det gäller det andra kriteriet i artikel 17.1 a i direktiv 2003/96, avseende beskattningens miniminivåer, anser jag, i överensstämmelse med vad den österrikiska regeringen har förklarat, att den aktuella stödordningen också motsvarar detta kriterium.
70.
Det framgår i huvudsak av 2 § första och andra styckena EAVG 2011 att återbetalning av skatten, vilket utgör stödet, beräknas som skillnaden mellan det totala beloppet som betalats i skatt och det högsta av följande två belopp, alltså antingen ett belopp som motsvarar 0,5 procent av värdet av nettoproduktionen eller ett belopp som motsvarar summan av de miniminivåer för beskattningen som är tillämpliga på de avsedda energikällorna.
71.
Denna metod för att beräkna stödet säkerställer, å ena sidan, att endast de ”företag som är stora förbrukare av energi” enligt artikel 17.1 a i direktiv 2003/96 kan dra fördel av stödet och, å andra sidan, att det stöd som beviljas företagen alltid respekterar miniminivåerna för beskattning enligt bilaga I, tabell C, i direktivet.
72.
Den fråga som sedan uppkommer är om villkoret i artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 också är uppfyllt i det nationella målet.
b)
Artikel 44.1–3 i förordning nr 651/2014
73.
I det följande ska jag först kort kommentera artikel 44.1 och 44.2, som enligt min mening inte skapar allvarliga tolkningsproblem, innan jag går in på tolkningen av artikel 44.3.
1) Tolkningen av artikel 44.1 i förordning nr 651/2014
74.
Enligt artikel 44.1 i förordning nr 651/2014 måste villkoren i kapitel I i den förordningen vara uppfyllda för att stödordningen ska undantas från anmälningsskyldigheten. Artikel 5.1, som återfinns i kapitel I i denna förordning, föreskriver att förordningen enbart är tillämplig på överblickbara stöd. När det gäller särskilt stöd i form av skattefördelar anges i artikel 5.2 d i den förordningen, att dessa stöd anses som transparenta, när åtgärden innefattar ett tak som garanterar att den tillämpliga tröskeln inte överskrids.
75.
Dilly’s Wellnesshotel gör gällande att stödordningen i fråga inte uppfyller detta villkor i artikel 5.2 d i förordning nr 651/2014 och åberopar som skäl att stödordningen i fråga, eftersom den inte innefattar ett tak, inte är transparent enligt artikel 5.2 d däri.
76.
I likhet med den hänskjutande domstolen, och som också görs gällande av den österrikiska regeringen och kommissionen, anser jag att artikel 5.2 d i förordning nr 651/2014 inte är relevant i detta sammanhang. Av artikelns ordalydelse framgår i själva verket att taket endast är relevant när det föreligger en anmälningsskyldighet. Men eftersom det rör sig om stöd genom sänkning av miljöskatter enligt direktiv 2003/96 vill jag påpeka att det inte föreskrivs någon tröskel för underrättelse enligt förordning nr 651/2014. (
27
)
2) Tolkningen av artikel 44.2 i förordning nr 651/2014
77.
Enligt artikel 44.2 i förordning nr 651/2014 ska de som ska dra fördel av den aktuella stödordningen utväljas på grundval av transparenta och objektiva kriterier.
78.
På den punkten förstår jag argumentet från Dilly’s Wellnesshotel så, att stödordningen i fråga inte uppfyller detta villkor, eftersom det inte finns något skäl för att nedsättning av skatten endast ska beviljas produktionsföretag.
79.
Det kan först konstateras att frågan om val av företag som ska få stöd särskilt regleras av artikel 17.1 a i direktiv 2003/96. Som framgår av punkt 68 i detta förslag till avgörande, står begränsningen av kretsen som kan få bistånd genom den aktuella stödordningen helt i överensstämmelse med villkoren i denna artikel.
80.
Sedan måste man enligt min mening förstå villkoren om transparens och objektivitet i artikel 44.2 i förordning nr 651/2014 så, att de kräver dels att kretsen av gynnade personer, som bestäms av medlemsstaterna enligt artikel 17.1 a i direktiv 2003/96, identifieras tydligt i nationell lag, dels att denna krets bestäms så att stöd beviljas på samma sätt för alla konkurrenter som befinner sig i en identisk faktisk situation, i enlighet med skäl 64 i förordning nr 651/2014.
81.
I detta fall måste det konstateras att stödordningen uppfyller dessa krav, eftersom, å ena sidan, den som åtnjuter stöd enligt den aktuella stödordningen identifieras tydligt i 2 § första stycket EAVG 2011, och, å andra sidan, stödet beviljas på samma sätt för alla konkurrenter som befinner sig i en identisk faktisk situation, det vill säga de företag som visas ha som huvudsaklig verksamhet att framställa varor.
3) Tolkningen av artikel 44.3 i förordning nr 651/2014
82.
Enligt artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 ska de stödordningar som innefattar stöd genom nedsättning av skatt grundas antingen på en nedsättning av nivån på miljöskatten eller på betalning av ett bestämt ersättningsbelopp eller på en kombination av dessa två metoder.
83.
Den hänskjutande domstolen har i sak frågat sig om den aktuella stödordningen grundar sig på en av dessa tre mekanismer, eftersom nedsättningen av skatten enligt EAVG 2011 bestäms enligt en konkret beräkningsmetod.
84.
I det avseendet finns det först anledning att bestämma vad som mera exakt ska förstås med villkoret i artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 och, därefter, om stödordningen motsvarar detta villkor.
85.
På den första punkten vill jag framhålla att villkoret som införts genom förordning nr 651/2014 och som inte fanns i den tidigare förordningen om kategorivisa undantag, (
28
) såvitt jag vet, ännu inte har behandlats av EU-domstolen.
86.
Sedan vill jag framhålla att det följer av skäl 64 i förordning nr 651/2014 att medlemsstaterna, i fråga om stöd i form av skattelättnader som beviljats enligt direktiv 2003/96, ”för att bättre bevara den prissignal som miljöskatten syftar till att ge företag”, bör ha möjlighet att ”utforma skattenedsättningsordningen baserat på en fördelningsmekanism med ett fast årligt ersättningsbelopp (skatteåterbäring)”.
87.
Av den sista delen av detta skäl, som faktiskt innehåller en definition av uttrycket ”betalning av ett fast årligt ersättningsbelopp”, förstår jag artikel 44.3 så, att den kräver att stödordningen grundas antingen på en mekanism för återbetalning av skatten till ett årligt fast belopp eller på en mekanism för nedsättning av tillämpliga skattenivåer, i vilket fall stödet inte får formen av återbetalning utan beviljas från grunden genom tillämpning av lägre skattenivåer eller på en kombination av båda dessa metoder. Som jag förklarade i punkt 66 och i fotnot 24 i detta förslag på avgörande är dessa två metoder också angivna i artikel 6 b och c i direktiv 2003/96 för nedsättning av skatter.
88.
Förutom detta krav innehåller artikel 44.3 i förordning nr 651/2014, enligt min uppfattning, inte några metoder för tillämpningen av dessa mekanismer. Däremot finns det i artikel 17.1 a i direktiv 2003/96, som jag förklarade i punkterna 63–71 i detta förslag till avgörande, sådana metoder för skattenedsättningar, och det är dessa metoder som har tillämpats i förevarande fall.
89.
Denna tolkning av artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 förefaller mig dessutom helt och hållet överensstämma med det allmänna syftet med förordning nr 651/2014. I själva verket är ett av ändamålen med förordning nr 651/2014 att fästa större vikt vid transparens och kontroll och vid ändamålsenlig värdering av system med särskilt stor räckvidd på grund av deras effekter på konkurrensen i den inre marknaden. (
29
)
90.
I det hänseendet förstår jag, liksom kommissionen, artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 så att, om stödordningarna grundar sig på en av tre mekanismer i denna artikel, betyder detta att stödbeloppet beviljas på transparent sätt.
91.
I detta fall anser jag, liksom kommissionen och den österrikiska regeringen, att stödordningen i fråga uppfyller villkoret i artikel 44.3 i förordning nr 651/2014.
92.
Kommissionen anser att den aktuella stödordningen grundar sig på ”en nedsättning av den tillämpliga nivån för miljöskatten” enligt artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 vid en i huvudsak teleologisk tolkning av denna artikel.
93.
För min del anser jag att stödordningen snarare grundas på ”betalning av ett fast ersättningsbelopp”, det vill säga en mekanism som består i återbetalning av den skatt som ger rätt till ett fast årligt belopp. Närmare bestämt förutses i stödordningen en återbetalning av skatt på energi som betalats årsvis på begäran. På grundval av denna betalda skatt medför beräkningen i stödordningen en bestämd återbetalning så att beräkningen, såsom den österrikiska regeringen hävdar, inte ger skattemyndigheten något utrymme för att själv bestämma vilket belopp som ska återbetalas.
94.
Därför finns det anledning att ogilla det argument som framförts av Dilly’s Wellnesshotel och som går ut på att villkoren i stödordningen inte överensstämmer med villkoret i artikel 44.3 i förordning nr 651/2014, särskilt som återbetalningen ska beräknas enligt en konkret formel på så sätt att det belopp som ska återbetalas beror på det berörda företagets energiförbrukning. Det kan konstateras att allt stöd i form av nedsättning av skatter som beviljas enligt direktiv 2003/96 till sin natur beräknas på grundval av de berörda bolagens energiförbrukning. (
30
)
95.
Följaktligen kommer jag att föreslå att EU-domstolen besvarar fråga 3 a med att artikel 44.3 i förordning nr 651/2014 ska tolkas så, att den innefattar en stödordning som grundar sig på en mekanism för återbetalning av miljöskatt och som uttryckligen, enligt en rättslig beräkningsformel, fastställer det skattebelopp, såsom det som är i fråga i det nationella målet, som ska återbetalas.
V. Förslag till avgörande
96.
Med hänsyn till ovanstående överväganden föreslår jag att EU-domstolen lämnar följande svar på fråga 3 som ställts av Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen, Österrike):
a)
Artikel 44.3 i kommissionens förordning (EU) nr 651/2014 av den 17 juni 2014 genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den inre marknaden enligt artiklarna 107 och 108 i fördraget, ska tolkas så, att den innefattar en stödordning som grundar sig på en mekanism för återbetalning av miljöskatt och som uttryckligen, enligt en rättslig beräkningsformel, fastställer det skattebelopp, såsom det som är i fråga i det nationella målet, som ska återbetalas.
b)
Artikel 58.1 i förordning nr 651/2014 ska tolkas så, att den medger undantag från skyldigheten att anmäla individuella stöd i form av nedsättning av miljöskatter, som beviljats enligt rådets direktiv 2003/96 av den 27 oktober 2003 före den 1 juli 2014, såsom sådana som beviljats enligt den stödordning som är aktuell i det nationella målet för perioden mellan februari 2011 och 30 juni 2014, under förutsättning att dessa stöd uppfyllde samtliga villkor i artikel 44 i förordning nr 651/2014.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Kommissionens förordning av den 17 juni 2014 genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den inre marknaden enligt artiklarna 107 och 108 i fördraget (EUT L 187, 2014, s. 1). Genom denna förordning upphävdes kommissionens förordning (EG) nr 800/2008 av den 6 augusti 2008 genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den gemensamma marknaden enligt artiklarna 87 och 88 i fördraget (EUT L 214, 2008, s. 3).
(
3
)	Rådets direktiv av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (EUT L 283, 2003, s. 51).
(
4
)	Den hänskjutande domstolen har förklarat att BBG 2011 först var avsedd att börja tillämpas den 1 januari 2011 men att det senare gjordes klart, i en dom av Verwaltungsgerichtshof (Förvaltningsdomstolen) och genom ändringsbeslut av den 29 augusti 2013, att BBG 2011 skulle tillämpas från och med den 1 februari 2011.
(
5
)	Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577).
(
6
)	Kommissionens beslut om den stödordning som Österrike har genomfört när det gäller återbetalning av energiskatt för naturgas och elektricitet under åren 2002 och 2003 (EUT L 190, 2005, s. 13).
(
7
)	Se dom av den 21 juli 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, punkt 39).
(
8
)	Se 4 § sjunde stycket i EAVG 2011, som anges i punkt 14 i detta förslag till avgörande.
(
9
)	Dom av den 8 november 2001 (C‑143/99, EU:C:2001:598).
(
10
)	Dom av den 21 juli 2016 (C‑493/14, EU:C:2016:577).
(
11
)	Dom av den 8 november 2001 (C‑143/99, EU:C:2001:598).
(
12
)	Se punkt 27 och fotnot 6 i detta förslag till avgörande.
(
13
)	Även om återbetalningen teoretiskt kan vara till fördel för alla företag, ansåg kommissionen att den i verkligheten gynnar de företag som har en hög energiförbrukning i förhållande till värdet av sin nettoproduktion (se punkterna 45–55 i kommissionens nämnda beslut).
(
14
)	Se punkt 28 i detta förslag till avgörande.
(
15
)	Dom av den 21 juli 2016 (C‑493/14, EU:C:2016:577, punkterna 30–52).
(
16
)	Se punkt 29 i detta förslag till avgörande.
(
17
)	Se punkt 29 i detta förslag till avgörande.
(
18
)	Jag vill också framhålla att Bundesfinanzgericht (Federala finansdomstolen) i de två beslut som nämns i punkterna 21 och 25 i detta förslag till avgörande ansåg att det, eftersom den aktuella stödordningen genomförts i strid med unionsrätten, är lämpligt att finna att denna stödordning aldrig trätt i kraft och att bevilja Dilly’s Wellnesshotel återbetalning av begärd skatt enligt den äldre stödordningen.
(
19
)	Artikel 59 i förordning nr 651/2014.
(
20
)	I artikel 2.14 definieras ”individuellt stöd” enligt förordning nr 651/2014 som ett stöd för särskilda ändamål, och ett stöd till enskilda stödmottagare som beviljas på grundval av en stödordning.
(
21
)	Se punkt 66 i detta förslag till avgörande.
(
22
)	I fråga om punkt 3 i denna artikel, som åberopats av Dilly’s Wellnesshotel, vill jag framhålla att denna bestämmelse pekar på ett undantag från anmälningsskyldigheten för varje individuellt stöd som beviljats före den 1 januari 2015 enligt förordning nr 800/2008, som var den tidigare allmänna förordningen om kategorier av undantag. Denna övergångsbestämmelse är förbunden med artikel 44.3 i förordning nr 800/2008, enligt vilken vid utgången av förordningen de stödordningar som den undantar fortsätter att dra fördel av detta undantag under en anpassningsperiod om sex månader, det vill säga fram till den 31 december 2014. Därför innehåller artikel 58.3 i förordning nr 651/2014, för perioden mellan den 1 juli 2014 och den 31 december 2014, ett undantag för stöd som beviljats enligt förordning nr 800/2008. Även om dessa stödåtgärder inte är undantagna enligt förordning nr 651/2014, som gäller från den 1 juli 2014, utgör de ändå enligt artikel 58.3 ett undantag fram till den 31 december 2014. Av detta följer, med hänsyn till att EU-domstolen i domen Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577) ansåg att stödordningen inte var undantagen från anmälningsskyldigheten enligt förordning nr 800/2008, att artikel 58.3 i förordning nr 651/2014 inte är relevant i detta fall.
(
23
)	Jag vill framhålla att artikel 17.1 b och artikel 17.3 i direktiv 2003/96 också ger medlemsstaterna en möjlighet att tillämpa skattelättnader i andra situationer, som dock inte är relevanta i detta fall.
(
24
)	Denna artikel anger att medlemsstaterna har möjlighet att bevilja nedsättningar av skattenivån enligt direktivet i form av partiell återbetalning av skattebeloppet. Dessutom anges i artikel 6 b i direktiv 2003/96 att skattelättnaderna även kan beviljas i form av en differentierad skattenivå.
(
25
)	Jag utgår härvid från principen att man bör förstå ”värdet av nettoproduktionen” i 1 § första stycket EAVG 2011 som ”mervärdet ”enligt artikel 17.1 a i direktiv 2003/96.
(
26
)	Se dom av den 18 januari 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkterna 45–52).
(
27
)	Däremot fastställer artikel 4 i förordningen trösklar för underrättelser vid flera andra stödtyper, för vilka artikel 5.2 d är relevant under förutsättning att dessa stöd har beviljats i form av skattefördelar. När det gäller de nu aktuella stöden vill jag framhålla att det stödbelopp som ska beviljas enligt denna stödordning beror på det berörda företagets energiförbrukning, och förordning nr 651/2014 innefattar därför inte någon gräns för detta belopp.
(
28
)	Stöden i form av nedsättning av miljöskatter reglerades av artikel 25 i förordning nr 800/2008. Enligt denna artikel är de stödordningar som uppfyller villkoren i direktiv 2003/96 befriade från anmälningsskyldighet, under förutsättning att de som åtnjuter stöd betalar skatt minst på miniminivån inom gemenskapen enligt direktiv 2003/96 och att nedsättningarna av skatt beviljas för perioder om högst tio år.
(
29
)	Se bland annat skäl 3–5 i förordning nr 651/2014.
(
30
)	Se också fotnot 27 i detta förslag till avgörande.