62017TJ0716_RES
Lieta T‑716/17
Germanwings GmbH
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2020. gada 13. maija spriedums
Valsts atbalsts – Aviācijas nozare – Atbalsts, ko Itālija ir piešķīrusi Sardīnijas lidostām – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji saderīgu un daļēji nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Attiecināmība uz valsti – Labuma guvēji – Priekšrocība līgumslēdzējām aviosabiedrībām – Privāta tirgus ekonomikas dalībnieka princips – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences apdraudējums – Pienākums norādīt pamatojumu – Atbalsta shēma – De minimis atbalsts – Atgūšana
Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā – Iepriekš izvirzīta pamata papildināšana – Pieņemamība
(Vispārējās tiesas Reglamenta 84. pants)
(skat. 61. un 64. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Uz valsti attiecināmas priekšrocības piešķiršana, izmantojot valsts līdzekļus – Pasākumi, kuru mērķis ir uzlabot gaisa savienojumus ar reģionu, kuru veido sala, un popularizēt šo reģionu kā tūrisma galamērķi – Valsts veikta to summu atlīdzināšana, kurus lidostu ekspluatanti ir samaksājuši aviosabiedrībām uz šos mērķus īstenojošu līgumu pamata – Iekļaušana
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 65.–106. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Uz valsti attiecināmu priekšrocību piešķiršana – Reģionālas vai vietējas pašvaldības piešķirts atbalsts – Iekļaušana – Atbalsts, kas piešķirts ar tādu struktūru starpniecību, kuras ir nošķirtas no valsts – Publiskas kontroles kritērija piemērošana – Publisko iestāžu iesaiste pasākumu veikšanā un to īstenošanas kontrolē – Iekļaušana
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 66., 81.–85., 96.–99. un 102. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Atbalsts, kura pamatā ir valsts līdzekļi – Valsts līdzekļu jēdziens – Līdzekļi, kurus reģionāla vienība ir samaksājusi lidostu ekspluatantiem un kurus tie ir izmantojuši, lai izmaksātu atlīdzību aviosabiedrībām – Iekļaušana – Nosacījumi – Publiska kontrole, kas īstenota pār priekšrocības piešķiršanu
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 74.–78. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Novērtējums atbilstoši privātā ieguldītāja kritērijam – Līgumiskas attiecības starp lidostu ekspluatantiem un aviosabiedrībām – Valsts atbalsta shēmas īstenošana, ko veic valstij nepiederošs lidostas ekspluatants – Izslēgšana
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 124., 125., 131. un 132. punktu)
Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Abstrakts formulējums – Nepieņemamība
(Tiesas statūtu 21. panta pirmā daļa un 53. panta pirmā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta d) punkts)
(skat. 145. un 148. punktu)
Valsts atbalsts – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences apdraudējums – Novērtēšanas kritēriji – Komisijas pierādīšanas pienākuma apjoms
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 155. un 156. punktu)
Valsts atbalsts – Komisijas veiktā pārbaude – Atbalsta shēmas pārbaude kopumā – Pieļaujamība – Komisijas pienākums atsevišķi novērtēt noteiktu saņēmēju situāciju – Neesamība – Pārbaude, kas jāveic valsts iestādēm, izpildot lēmumu
(LESD 107. un 108. pants)
(skat. 157., 167., 170.–173. un 183. punktu)
Valsts atbalsts – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts valsts atbalsta nesaderīgums ar iekšējo tirgu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība
(LESD 108. un 296. pants)
(skat. 159. punktu)
Rezumējums
Ar spriedumu Germanwings/Komisija (T‑716/17), kas pasludināts 2020. gada 13. maijā, Vispārējā tiesa piecu tiesnešu paplašinātajā sastāvā noraidīja Germanwings GmbH (turpmāk tekstā – “prasītāja”) celto prasību, kurā lūgts atcelt Eiropas Komisijas 2016. gada 29. jūlija lēmumu, ar ko par daļēji nesaderīgu ar iekšējo tirgu tika atzīts atbalsts, kuru Itālija ir piešķīrusi dažādām aviosabiedrībām, kuras apkalpo Sardīniju (
1
). Šajā lēmumā ir noteikts, ka atbalsta shēma, kuru Sardīnijas autonomais reģions (turpmāk tekstā – “reģions”) Itālijā ir izveidojis, lai attīstītu gaisa satiksmi, ir uzskatāma par valsts atbalstu, kas ir piešķirts nevis Sardīnijas lidostu ekspluatantiem, bet gan attiecīgajām aviosabiedrībām.
2010. gada 13. aprīlī reģions pieņēma Reģionālo likumu Nr. 10/2010 (
2
), kuru Itālija pēc tam paziņoja Komisijai atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam un ar kuru tika atļauta Sardīnijas lidostu finansēšana, lai attīstītu gaisa transportu, tostarp gaisa savienojumus ar Sardīniju padarot neatkarīgus no sezonas. Šis likums tika īstenots ar vairākiem pasākumiem, kurus veica reģiona izpildvara, tajā skaitā ar Reģiona padomes 2010. gada 29. jūlija Lēmumu Nr. 29/36 (kopā ar Likuma Nr. 10/2010 attiecīgajām normām turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”). Ar strīdīgajiem pasākumiem bija paredzēta tostarp līgumu noslēgšana starp lidostu ekspluatantiem un aviosabiedrībām, lai uzlabotu aviosatiksmi ar salu un nodrošinātu tās kā tūrisma galamērķa popularizēšanu. Turklāt ar tiem bija paredzēti nosacījumi un kārtība, atbilstoši kuriem reģions lidostu ekspluatantiem atlīdzina summas, kuras tie ir samaksājuši aviosabiedrībām uz šo līgumu pamata.
Komisija 2016. gada 29. jūlijā pieņēma lēmumu, kurā ar strīdīgajiem pasākumiem izveidotā atbalsta shēma tika atzīta par daļēji nesaderīgu ar iekšējo tirgu un kurā tika likts atgūt attiecīgo atbalstu no aviosabiedrībām, kas ir uzskatāmas par atbalsta saņēmējām, arī no prasītājas. Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatošanai prasītāja izvirzīja vairākus pamatus, ar kuriem tostarp tika apgalvots, ka ir pieļautas dažādas tiesību kļūdas saistībā ar valsts atbalsta jēdzienu, kā arī saņemtās summas de minimis raksturu.
Vispārējā tiesa vispirms noraidīja pirmo pamatu, ar kuru tika apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 107. panta 1. punkts, ciktāl Komisija neesot pierādījusi valsts atbalsta pastāvēšanu, jo tā nav izvērtējusi, vai lidostas ekspluatants bija rīkojies kā privāts tirgus ekonomikas dalībnieks.
Proti, pretēji prasītājas atbalstītajai nostājai prasītājas apstrīdētās priekšrocības avots bija reģions, nevis lidostu ekspluatanti. Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmkārt, apstiprināja, ka maksājumi, kurus lidostu ekspluatanti ir veikuši aviosabiedrībām uz noslēgto līgumu pamata, ir uzskatāmi par valsts līdzekļu izmantošanu, jo līdzekļi, kurus reģions ir pārskaitījis lidostu ekspluatantiem, tika izmantoti attiecīgo maksājumu – arī prasītājas saņemtā – veikšanai. Lai pamatotu šo secinājumu, Vispārējā tiesa galvenokārt balstījās uz analīzi par strīdīgajos pasākumos paredzēto kārtību, kādā reģionam ir jāatlīdzina maksājumi, kurus lidostu ekspluatanti veikuši aviosabiedrībām uz noslēgto līgumu pamata. Vispārējā tiesa konstatēja, ka pastāv kontroles mehānisms, ar ko izmantoto līdzekļu atlīdzināšana – turklāt pa daļām – ir pakārtota grāmatvedības pārskatu un attaisnojošu dokumentu iesniegšanai, kuri pierāda maksājumu pamatā esošo līgumu atbilstīgumu Likuma Nr. 10/2010 mērķiem, kā arī to pareizai īstenošanai. Turklāt prasītāja pati bija konstatējusi, ka saņemto maksājumu bija “finansējis” reģions.
Runājot, otrkārt, par līgumu, kuri noslēgti starp lidostu ekspluatantiem un aviosabiedrībām, un tām veikto maksājumu attiecināmību uz reģionu, Vispārējā tiesa norādīja, ka ir jāņem vērā arī tās kontroles līmenis – kas izriet it īpaši no attiecīgā pasākuma konteksta, apmēra, satura vai tā nosacījumiem –, kuru valsts ir īstenojusi pār priekšrocības piešķiršanu, lai konstatētu valsts iestāžu iesaisti tās pieņemšanā, – ja tādas nav, piešķirtā priekšrocība uz tām nevar tikt attiecināta. Izvērtējot apstrīdēto lēmumu šo kritēriju gaismā, Vispārējā tiesa nonāca pie secinājuma, ka šajā gadījumā kontroles līmenis, kuru reģions ir īstenojis pār līdzekļu piešķiršanu aviosabiedrībām, juridiskā ziņā pietiekami pierāda tā iesaisti līdzekļu piešķiršanā. Proti, kaut arī katra lidostas ekspluatanta saņemto līdzekļu piešķiršanas precīza kārtība Likumā Nr. 10/2010 nebija noteikta, tomēr lēmumi, kurus reģiona izpildvara pieņēmusi uz šā likuma pamata, ļāva reģionam īstenot ciešu kontroli pār lidostu ekspluatantiem, kuri bija nolēmuši pieprasīt strīdīgajā atbalsta shēmā paredzēto atbalstu, – gan ar viņu darbības plānu iepriekšēju apstiprināšanu, gan arī ar nosacījumiem, kuri tika izvirzīti saistībā ar to summu atlīdzināšanu, kuras minētie ekspluatanti ir pārskaitījuši aviosabiedrībām. Vispārējās tiesas ieskatā, apstāklis, ka reģions īsteno šādu kontroli, pierāda, ka attiecīgie finansēšanas pasākumi uz to ir attiecināmi, un šo secinājumu nevar atspēkot nedz lidostu ekspluatantiem atstātā izvēle pieprasīt vai nepieprasīt līdzekļus reģionam atkarībā no saviem ekonomiskajiem apsvērumiem, nedz ar noteikta lidostas ekspluatanta apgalvoto publiska uzņēmuma statusu. Līdz ar to Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas lēmumu, kurā bija secināts, ka lidostu ekspluatanti var tikt uzskatīti par starpniekiem starp reģionu un aviosabiedrībām, jo tie no reģiona saņemtos līdzekļus ir pilnībā pārskaitījuši aviosabiedrībām un tādējādi rīkojušies atbilstoši no reģiona saņemtajām norādēm, izmantojot tā apstiprinātos darbības plānus.
Vispārēja tiesa, treškārt, nosprieda, ka Komisija darījumus starp aviosabiedrībām un lidostu ekspluatantiem pamatoti nav izvērtējusi no privāta tirgus ekonomikas dalībnieka perspektīvas. Proti, šie ekspluatanti, kuri nepieder reģionam, būtībā tikai īstenoja reģiona izveidoto strīdīgo atbalsta shēmu. Līdz ar to apstākļiem, uz kuriem prasītāja norādījusi saistībā ar tās un lidostas ekspluatanta noslēgtā līguma inkrementālo rentabilitāti, nebija nozīmes. Turklāt Vispārējā tiesa precizēja, ka jebkurā gadījumā prasītājas piedalīšanās popularizēšanas kampaņā, kura radīja pamatu maksājumiem uz strīdīgo pasākumu pamata, neļauj no tā secināt, ka tās saņemtais maksājums nebūtu izraisījis nekādas priekšrocības piešķiršanu, jo, kaut arī prasītāja un reģions ar minētā ekspluatanta starpniecību līdzfinansēja šo kampaņu, tie tajā nepiedalījās salīdzināmos nosacījumos.
Turpinājumā – Vispārējā tiesa noraidīja otro pamatu, ar ko tika apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 107. panta 1. punkts, ciktāl Komisija neesot pierādījusi, ka prasītājas saņemtais atbalsts kropļo vai draud kropļot konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms izslēdza to, ka prasītāja var lietderīgi atsaukties uz maksājuma, kuru tā saņēmusi no konkrēta lidostas ekspluatanta, ierobežoto apmēru, jo tās argumentācija, saskaņā ar kuru atbalsta pastāvēšana esot jāizvērtē šāda ekspluatanta līmenī, jau bija noraidīta kā nepamatota. Papildus tam – pieņemot, ka prasītāja būtu šādi mēģinājusi apstrīdēt strīdīgo pasākumu kvalifikāciju par valsts atbalstu Regulas 2015/1589 (
3
) 1. panta d) punkta izpratnē, – Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda argumentācija būtu nepieņemama, jo tā nav pietiekami skaidri un precīzi izklāstīta pašā prasības pieteikuma tekstā. Jebkurā gadījumā šī argumentācija nevarēja tikt atbalstīta, jo lidostu ekspluatanti bija tikai vienkārši starpnieki strīdīgās atbalsta shēmas īstenošanā un tādējādi tiem nebija nekādas novērtējuma brīvības, lai noteiktu attiecīgā atbalsta būtiskos elementus un tā piešķiršanas lietderīgumu. Šāda loma bija vienīgi reģionam. Turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pietiekami pamatojusi, kā atbalsta shēma nodrošina jūtamu priekšrocību saņēmējiem salīdzinājumā ar to konkurentiem un kā tā varēja sniegt būtisku labumu uzņēmumiem, kuri piedalās tirdzniecībā starp dalībvalstīm.
Visbeidzot – Vispārējā tiesa noraidīja trešo pamatu, ar ko tika apgalvots, ka Komisija nav izvērtējusi jautājumu, vai prasītājas saņemtais maksājums ir uzskatāms par de minimis atbalstu Regulas Nr. 1998/2006 (
4
) izpratnē. Atgādinājusi, ka, izvērtējot valsts atbalsta shēmu, Komisija var aprobežoties ar to, ka tiek izvērtētas attiecīgās shēmas iezīmes, un tai nav jāanalizē katrs atsevišķais uz šādas shēmas pamata piešķirtais atbalsts, Vispārējā tiesa uzsvēra – katra attiecīgā uzņēmuma, kuru skar atgūšanas pasākums, individuālās situācijas pārbaude ir valsts iestāžu ziņā. No tā izriet, ka – Vispārējās tiesas ieskatā – Komisijai šajā lietā nebija jāizvērtē prasītājas saņemtā maksājuma iespējamais de minimis raksturs un līdz ar to prasītājas šajā ziņā izvirzītie argumenti nebija iedarbīgi. Tāpat Vispārējā tiesa uzskatīja, ka prasītājas kā atbalsta saņēmējas identifikācijai apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā nebija nozīmes attiecībā uz Itālijas iestāžu pienākumiem šajā ziņā.
(
1
)	Komisijas Lēmums (ES) 2017/1861 (2016. gada 29. jūlijs) par valsts atbalstu SA.33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) – Itālija – Kompensācija Sardīnijas lidostām par sabiedrisko pakalpojumu saistībām (SGEI) (OV 2017, L 268, 1. lpp.).
(
2
)	Legge regionale no 10 – Misure per lo sviluppo del trasporto aereo (Reģionālais likums Nr.°10 par pasākumiem gaisa satiksmes attīstīšanai) (Bollettino ufficiale della Regione autonoma della Sardegna Nr. 12, 2010. gada 16. aprīlis) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 10/2010”).
(
3
)	Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).
(
4
)	Komisijas Regula (EK) Nr. 1998/2006 (2006. gada 15. decembris) par [LESD 107. un 108. panta] piemērošanu de minimis atbalstam (OV 2006, L 379, 5. lpp.).