62024CJ0515
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2026. gada 12. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Kopējā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – PVN priekšnodokļa atskaitīšana – Direktīva 2006/112/EK – 176. panta otrā daļa – Izslēgšana no tiesībām uz PVN atskaitīšanu – Biļešu iegāde atpūtas pasākumiem un pakalpojumiem – Tiesību uz PVN atskaitīšanu stāšanās spēkā dienā, kad Spānijas Karaliste pievienojās Eiropas Ekonomikas kopienai – “Atturēšanās no jebkādas darbības” (standstill) klauzula
Lietā C‑515/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) iesniegusi ar 2024. gada 22. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 24. jūlijā, tiesvedībā
Randstad España SLU
pret
Administración General del Estado,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Šalīns [F. Schalin] (referents), tiesneši M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Randstad España SLU vārdā – C. Durán Haeussler, J. M. Martínez Gimeno un A. Villegas Viñeta, abogados,
–
Spānijas valdības vārdā – P. Pérez Zapico, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – C. Calvo Langdon, M. Herold un B. Martenczuk, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 23. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 168. panta a) punktu un 176. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp Randstad España SLU un Administración General del Estado (Valsts centrālā pārvalde, Spānija; turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) maksājuma apmēra precizēšanu, kālab minētā administrācija atteica tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu par biļetēm atpūtas pasākumiem un pakalpojumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Akts par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem
3
Akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem (OV 1985, L 302, 23. lpp.) 395. pantā noteikts:
“Jaunās dalībvalstis nodrošina, ka stājas spēkā pasākumi, kas vajadzīgi, lai no pievienošanās dienas tās izpildītu direktīvas un lēmumus EEK līguma 189. panta un EAEK līguma 161. panta nozīmē, kā arī ieteikumus un lēmumus EOTK līguma 14. panta nozīmē, ja vien XXXVI pielikuma sarakstā vai citos šī akta noteikumos nav paredzēts noteikts termiņš.”
Sestā direktīva 77/388/EEK
4
Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”) 17. panta 6. punktā bija paredzēts:
“Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas [Eiropas Kopienu] Padome pēc [Eiropas Kopienu] Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem izdevumiem neattiecas [PVN]. Pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.
Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”
5
Sestā direktīva tika atcelta un aizstāta ar PVN direktīvu, kas stājās spēkā 2007. gada 1. janvārī.
PVN direktīva
6
PVN direktīvas 168. panta a) punktā noteikts:
“Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:
a)
PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs [..]”.
7
PVN direktīvas 176. pants formulēts šādi:
“[Eiropas Savienības] Padome pēc [Eiropas] Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem izdevumiem neattiecas PVN atskaitīšana. Jebkurā gadījumā PVN nekādi nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.
Līdz brīdim, kad stājušies spēkā pirmajā daļā minētie noteikumi, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu tiesību aktos 1979. gada 1. janvārī, vai attiecībā uz dalībvalstīm, kuras pievienojās [Eiropas] Kopienai pēc minētās dienas, aktos, kas bija spēkā to pievienošanās spēkā stāšanās dienā.”
8
Šī sprieduma pasludināšanas dienā Padome nav pieņēmusi to izdevumu sarakstu, uz kuriem neattiecas tiesības uz PVN atskaitīšanu.”
Spānijas tiesības
Likums 30/1985
9
1985. gada 2. augustaLey 30/1985 del Impuesto sobre el Valor Añadido (Likums 30/1985 par pievienotās vērtības nodokli; 1985. gada 9. augustaBOE Nr. 190, 25214. lpp.) 33. panta 1. punkta 3. un 5. apakšpunktā paredzēts:
“1.   Atskaitīšanu nevar attiecināt uz:
[..]
3.   Priekšnodokli, kas samaksāts par pārtikas produktu vai dzērienu iegādi vai importu, vai viesnīcas, restorāna vai izklaides pakalpojumiem, izņemot, ja tie paredzēti darbinieku vai trešo personu lietošanai vai patēriņam par atlīdzību.
[..]
5.   Priekšnodokli, kas samaksāts par tādu preču vai pakalpojumu iegādi, kas paredzētas klientiem, darbiniekiem vai trešām personām.”
10
Likums 30/1985 stājās spēkā 1986. gada 1. janvārī un tika atcelts ar 1992. gada 28. decembraLey 37/1992 del Impuesto sobre el Valor Añadido (Likums 37/1992 par pievienotās vērtības nodokli; 1992. gada 29. decembraBOE Nr. 312, 44247. lpp.).
Likums 37/1992
11
Likuma 37/1992, redakcijā, kas piemērojama šai lietai, 96. panta 1. punktā noteikts:
“1.   Uz priekšnodokli, kas samaksāts par šādu preču un pakalpojumu un ar tiem saistītu vai papildinošu preču un pakalpojumu iegādi, pat ja tie paredzēti pašpatēriņam, importam, nomai, pārstrādei, remontam, apkopei vai lietošanai, nekādā gadījumā nevar attiecināt atskaitīšanu:
[..]
4.   atpūtas pasākumiem un pakalpojumiem;
5.   precēm vai pakalpojumiem, kas paredzēti klientiem, darbiniekiem vai trešām personām.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12
2009.–2011. gadā Randstad España iegādājās biļetes uz Real Madrid C. F. un F. C. Barcelona futbola spēlēm, ielūgumus uz Paddock Club telpām Spānijas Formula 1 Grand Prix sacensībās un ielūgumus uz ekskursijām ar kuģi Clipper Stad Amsterdam. Tā atskaitīja PVN par minētajām biļetēm, un tās bija paredzēts izsniegt tās klientiem bez maksas.
13
Pēc pārbaudēm un izmeklēšanas, ko veica Dependencia de Control Tributario y Aduanero de la Delegación Central de Grandes Contribuyentes de la Agencia Tributaria (Nodokļu aģentūras Lielo nodokļu maksātāju galvenās pārvaldes Nodokļu un muitas kontroles birojs, Spānija), nodokļu administrācija sagatavoja nodokļu aprēķinus, ar kuriem tā Randstad España atteica tiesības uz PVN atskaitīšanu biļetēm atpūtas pasākumiem un pakalpojumiem 2009.–2011. gadā, un saskaņā ar Likuma 37/1992 96. panta 1. punktu pieprasīja attiecīgās PVN summas korekciju.
14
Randstad España iesniedza sūdzību par šiem nodokļu aprēķiniem, taču 2017. gada 22. novembrīTribunal Económico‑Administrativo Central (Centrālā nodokļu pārsūdzības iestāde, Spānija) to noraidīja. Tā šo lēmumu par noraidīšanu pārsūdzēja Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) Administratīvo lietu palātā.
15
Tā ar 2022. gada 17. janvāra spriedumu apstiprināja minēto lēmumu par noraidīšanu, ciktāl tas attiecās uz maksājuma apmēra precizēšanu saistībā ar biļešu iegādi sporta pasākumiem un atpūtas pakalpojumiem. Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa) balstījās uz “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu, kas, pirmkārt, izriet no Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrās daļas un, otrkārt, no PVN direktīvas 176. panta otrās daļas īstenošanas valsts līmenī.
16
Randstad España šo spriedumu pārsūdzēja Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija), kas ir iesniedzējtiesa.
17
Randstad España apgalvo, ka saskaņā ar PVN neitralitātes principu nodokļa maksātājam esot jāatļauj atskaitīt PVN, kas samaksāts par pirkumiem, kas saistīti ar tā profesionālo darbību. Tas attiecoties uz biļetēm sporta vai atpūtas pasākumiem, kurus paredzēts klientiem nodrošināt bez maksas. “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula ļaujot saglabāt dalībvalsts noteikumus, kas bija spēkā tās pievienošanās brīdī Eiropas Savienībai, un ietvēra ierobežojumus PVN atskaitīšanai. Taču šajā gadījumā tas tā neesot. Proti, Spānijas tiesību akti, kas paredz izslēgt tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu par šādiem pirkumiem, neesot bijuši spēkā pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Eiropas Ekonomikas kopienai.
18
Saskaņā ar Spānijas valdības viedokli, lai gan šie tiesību akti stājās spēkā dienā, kad Spānijas Karaliste pievienojās Kopienai, tie tika pieņemti 1985. gada 2. augustā, t.i., pirms pievienošanās, un tos var atstāt spēkā, pamatojoties uz “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu.
19
Savukārt iesniedzējtiesa norāda, ka atkāpi no tiesībām uz atskaitīšanu, kas paredzēta PVN direktīvas 176. pantā, it īpaši attiecībā uz šo tiesību ierobežojumiem, Tiesa jau ir interpretējusi, tostarp 2010. gada 30. septembra spriedumā Oasis East (C‑395/09, EU:C:2010:570) un 2013. gada 18. jūlija spriedumā AES‑3C Maritza East 1 (C‑124/12, EU:C:2013:488). No šiem spriedumiem izriet, ka tiesību uz atskaitīšanu ierobežojumiem būtībā bija ne tikai jābūt paredzētiem, bet arī jābūt spēkā un faktiski piemērojamiem pirms pievienošanās Savienībai. Taču Spānijas PVN tiesību aktu konteksts ir īpašs. Proti, pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai šajā dalībvalstī PVN nepastāvēja. Tālab neviens no toreiz pastāvošajiem nodokļiem, tostarp vispārējais apgrozījuma nodoklis un luksusa preču nodoklis, nebija pielīdzināms PVN režīmam. Konkrēti – neviens no šiem nodokļu režīmiem neparedzēja priekšnodokļa atskaitīšanu.
20
Šādos apstākļos Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [PVN direktīvas] 168. panta a) punktam un 176. panta pirmajai daļai atbilst tādas tiesību normas kā [Likuma 37/1992] 96. panta [1. punkta] 4. un 5. apakšpunkts, saskaņā ar kuriem nevar atskaitīt nekādu tāda nodokļa daļu, kas samaksāts par precēm un pakalpojumiem, piemēram, sporta pasākumiem, kā arī par pakalpojumiem, kas paredzēti klientiem, darbiniekiem vai trešām personām, lai gan nodokļa maksātājs pierāda, ka šie izdevumi ir tieši saistīti ar tā komercdarbību vai profesionālo darbību un paredzēti vienīgi komercdarbības vai profesionāliem mērķiem un ka preces un pakalpojumi ir izmantoti tādu nodokļa maksātāja darījumu veikšanai, par kuriem uzliek nodokli, un lai gan to summa ir nodokļa aprēķina vajadzībām atskaitāmi izdevumi ienākuma nodokļu (iedzīvotāju ienākuma nodoklis un uzņēmumu ienākuma nodoklis) izpratnē?
2)
Vai [PVN direktīvas] 176. panta [otrajai daļai] atbilst tādas tiesību normas kā [Likuma 37/1992] 96. panta [1. punkta] 4. un 5. apakšpunkts, kuros noteikts ierobežojošs nosacījums tiesību uz atskaitīšanu izmantošanai un kuri stājās spēkā tajā pašā dienā, kad Spānijas Karaliste pievienojās [Kopienai], proti, 1986. gada 1. janvārī, un nevienā spēkā esošā tiesību normā līdz pievienošanās datumam nebija paredzēts minētais ierobežojums?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par otro jautājumu
21
Šajā gadījumā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu jāsāk atbildēt ar otro jautājumu. Proti, kā izriet no šī lūguma, nodokļu administrācija Randstad España piemēroto priekšnodokļa atskaitīšanas tiesību ierobežojumu ir pamatojusi vienīgi ar “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu.
22
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai PVN direktīvas 176. panta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas stājas spēkā dienā, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojas Savienībai un kurā paredzēti izņēmumi no tiesībām uz tāda priekšnodokļa atskaitīšanu, kas samaksāts par precēm un pakalpojumiem, piemēram, sporta pasākumu biļetēm, kas paredzētas klientiem, darbiniekiem vai trešām personām.
23
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru PVN direktīvas 168. panta a) punktā paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir neatņemama PVN mehānisma daļa un principā tās nevar ierobežot. Tās īstenojamas nekavējoties attiecībā uz visu PVN, kas piemērots iepriekš veiktiem darījumiem (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
24
No Tiesas judikatūras izriet arī, ka atkāpes no tiesībām uz PVN atskaitīšanu ir atļautas tikai gadījumos, kas skaidri paredzēti direktīvās, kuras reglamentē šo nodokli, un tās jāinterpretē šauri (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
25
Viena no šādām atkāpēm ir iekļauta PVN direktīvas 176. panta otrajā daļā, kura būtībā ir identiska Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajai daļai un kuras pieņemšana neietekmēja judikatūru, kas attiecas uz pēdējās minētās tiesību normas interpretāciju (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Tāpat kā Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā, kas bija spēkā pirms PVN direktīvas 176. panta otrās daļas, pēdējā minētajā tiesību normā ietverta “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kurā attiecībā uz valstīm, kas pievienojas Savienībai, tostarp paredzēts, ka tiek saglabāti tie valstī noteiktie izņēmumi no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kuri bija piemērojami pirms pievienošanās dienas, līdz brīdim, kad Padome pieņem 176. panta pirmajā daļā paredzētos noteikumus, ko Padome līdz pat šai dienai vēl nav izdarījusi (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstīm paredzētā iespēja kaut kādā mērā saglabāt valstī noteiktos izņēmumus no tiesībām uz PVN atskaitīšanu atbilstoši PVN direktīvas 176. panta otrajai daļai tomēr nav absolūta. “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas mērķis nav ļaut jaunai dalībvalstij pēc pievienošanās Savienībai grozīt tiesību aktus, kā sekas būtu esošo izņēmumu tvēruma paplašināšana tādā nozīmē, ka šie tiesību akti attālinātos no PVN direktīvas mērķiem, un tas būtu pretrunā šīs klauzulas būtībai (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Pamatlietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai 1986. gada 1. janvārī Spānijā nebija tāda patēriņa nodokļa, kura režīms būtu analogs PVN režīmam, kas tajā laikā bija spēkā Kopienā. Iesniedzējtiesas ieskatā attiecībā uz nodokļiem, kurus aizstāja PVN, it īpaši un galvenokārt attiecībā uz vispārējo uzņēmumu ienākuma nodokli un luksusa preču nodokli, nebija paredzēts vispārējs atskaitīšanas mehānisms.
29
Tādējādi Sestās direktīvas stāšanās spēkā Spānijā izraisīja vispārējas PVN atskaitīšanas sistēmas ieviešanu.
30
Tomēr, analizējot PVN direktīvas 176. panta otrajā daļā paredzētās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas tvērumu, var secināt, ka tā nav pretrunā tiesību normai, kas dalībvalsts tiesību aktos paredz saglabāt izņēmumu, kas pastāvēja pirms tās pievienošanās Savienībai, ciktāl tās tvērums nemainās.
31
Tomēr, ar nosacījumu, ka šo aspektu pārbauda iesniedzējtiesa, vispirms jānorāda, ka nešķiet, ka Likuma 30/1985 33. panta 1. punkta 3. un 5. apakšpunkts, kuru saturs būtībā pārņemts Likuma 37/1992 96. panta 1. punkta 4. un 5. apakšpunktā, būtu paplašinājuši pamatlietā aplūkotā tiesību uz atskaitīšanu izņēmuma tvērumu, neievērojot PVN direktīvas 176. panta otrajā daļā paredzēto “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu.
32
Tādējādi jākonstatē, ka šo valsts tiesību normu stāšanās spēkā nav radījusi faktiskas izmaiņas ekonomikas dalībniekiem, kuri pirms šo tiesību normu stāšanās spēkā, nepastāvot PVN sistēmai, tāpat nevarēja atskaitīt samaksāto PVN priekšnodokli par aplūkotajiem izdevumiem.
33
Turpinājumā – kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 42. punktā, jākonstatē, izslēgšana no priekšnodokļa atskaitīšanas par izklaides un reprezentācijas izdevumiem atbilst Savienības likumdevēja gribai. Ņemot vērā šo izdevumu ciešo saistību ar privāto vajadzību apmierināšanu, šis izņēmums atbilst PVN režīma loģikai.
34
Šajā ziņā no PVN direktīvas 176. panta pirmās daļas izriet – lai gan Padomei ir pienākums noteikt izdevumus, par kuriem nerodas tiesības uz atskaitījumu, “jebkurā gadījumā PVN nekādi nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem”.
35
Šādos apstākļos drīzāk iespēja atskaitīt samaksāto PVN priekšnodokli par izdevumiem, piemēram, izklaides un reprezentācijas izdevumiem, varētu būt pretrunā PVN direktīvas mērķiem.
36
Turklāt šāda interpretācija ļauj visām dalībvalstīm gūt labumu no PVN direktīvas 176. panta otrās daļas neatkarīgi no to netiešo patēriņa nodokļu sistēmām, kas bija spēkā pirms to pievienošanās Savienībai. Šajā ziņā – kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 4. un 46.–48. punktā, pretēja interpretācija varētu būt nelabvēlīga tām dalībvalstīm, kurās pirms pievienošanās Savienībai to tiesību aktos nebija paredzēts nodoklis, kas būtu līdzvērtīgs vai identisks PVN.
37
Visbeidzot – aplūkotajos valsts tiesību aktos ir pietiekami skaidri precizēts to preču un pakalpojumu veids un izmantošanas mērķis, par kuriem tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu ir izslēgtas, lai garantētu, ka dalībvalstīm piešķirtā iespēja netiek izmantota, lai paredzētu vispārēju izslēgšanu no šī režīma (skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Grupa Lotos, C‑225/18, EU:C:2019:349, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Proti, šajos tiesību aktos paredzētais tiesību uz atskaitīšanu aizliegums precēm vai pakalpojumiem, kas paredzēti klientiem, darbiniekiem vai trešām personām, ir pietiekami precīzs un nav vispārīgs.
39
Katrā ziņā apstāklim, ko norādījusi iesniedzējtiesa prejudiciālā jautājumā, ka aplūkotā izdevumu summa ir atskaitāma no ienākuma nodokļa Spānijā, nav nozīmes. Kā ģenerāladvokāte uzsver secinājumu 35. punktā – pirmkārt, ienākuma nodoklis nav saskaņots Savienības līmenī, tāpēc dalībvalstis var brīvi saglabāt vai noteikt atšķirīgus atskaitīšanas aizliegumus no šī nodokļa bāzes. Otrkārt, tiesību aktiem, kas reglamentē minēto nodokli, parasti ir citi mērķi, proti, aplikt ar nodokli ienākumus, ko rada kāda darbība vai īpašums, savukārt tiesības aplikt ar PVN ir saistītas ar patēriņa precēm.
40
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka PVN direktīvas 176. panta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz valsts tiesību aktus, kas stājās spēkā dienā, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojās Savienībai, un ar kuriem tiek ieviesti tiesību uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu izņēmumi precēm un pakalpojumiem, piemēram, sporta pasākumu biļetēm, kas paredzētas klientiem, darbiniekiem vai trešām personām.
Par pirmo jautājumu
41
Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
42
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 176. panta otrā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka
tā neaizliedz valsts tiesību aktus, kas stājās spēkā dienā, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojās Savienībai, un ar kuriem tiek ieviesti tiesību uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu izņēmumi precēm un pakalpojumiem, piemēram, sporta pasākumu biļetēm, kas paredzētas klientiem, darbiniekiem vai trešām personām.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.