Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2026. gada 13. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vispārējā akcīzes preču sistēma – Direktīva 92/12/EEK – Nodokļu markas – 21. pants – Valsts tiesību akti, kas nosaka, ka automātiski var pamatot ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšanu
2 % apmērā tikai valsts teritorijā – Samērīgums
Lietā C‑322/25
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa, Portugāle) iesniegusi ar 2025. gada 2. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 9. maijā, tiesvedībā
SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL,
S.A.
pret
Autoridade Tributária e Aduaneira,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja I. Ziemele, tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un M. Bošņaks [M. Bošnjak] (referents),
ģenerāladvokāts: A. Bjondi [A. Biondi],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL,
S.A. vārdā –
C. Marques Aparício un
P. Vidal Matos, advogados,
–        Portugāles valdības vārdā – P. Barros da Costa,
C. Freire,
A. Pimenta,
A. Rodrigues un N. Vitorino, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – M. Björkland un
P. Caro de Sousa, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 28. un
nākamo pantu, kā arī 56. panta un nākamo pantu interpretāciju.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL, S.A. (turpmāk – Swedish Match) un Autoridade Tributária e Aduaneira (Nodokļu un muitas iestāde, Portugāle) par diviem paziņojumiem par nodokļa maksājuma apmēra precizēšanu, kurus pēdējā minētā nosūtījusi Swedish Match attiecībā uz akcīzes nodokli tabakai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Padomes Direktīvas 92/12/EEK (1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV 1992, L 76, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1994. gada 22. decembra Direktīvu 94/74/EK (OV 1994, L 365, 46. lpp.; turpmāk – Direktīva 92/12), 3. panta 1. punktā paredzēts:
“Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
[..]
– tabakas izstrādājumiem.”
4        Šīs direktīvas 21. pantā bija paredzēts:
“1. Neskarot 6. panta 1. punktu, dalībvalstis var pieprasīt, lai uz precēm, kuras laiž apgrozībā to teritorijā, būtu fiskālos nolūkos lietotas nodokļu markas vai valsts pazīšanas zīmes.
2. Visām dalībvalstīm, kas liek izmantot 1. punktā minētās nodokļu markas vai valsts pazīšanas zīmes, jādara tās pieejamas pārējo dalībvalstu apstiprinātajiem noliktavu saimniekiem. Katra dalībvalsts tomēr var arī paredzēt, ka nodokļu markas jādara pieejamas nodokļu pārstāvim, ko apstiprinājusi šīs valsts nodokļu iestāde.
Neierobežojot noteikumus, ko dalībvalstis pieņem, lai nodrošinātu šā panta pareizu piemērošanu un novērstu jebkuru krāpšanu, nodokļu nemaksāšanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, dalībvalstis raugās, lai nodokļu markas vai valstu atšķirības zīmes nerada šķēršļus akcīzes preču brīvai apritei.
[..]”
5        Saskaņā ar minētās direktīvas 22. panta 1. un
2. punktu:
“1.      Attiecīgos gadījumos par akcīzes precēm, kas laistas apgrozībā, pēc tirgotāja pieprasījuma akcīzes nodokli var atmaksāt tās dalībvalsts nodokļu iestādes, kurā preces laistas apgrozībā, ja vien šīs preces nav paredzētas patēriņam šajā dalībvalstī.
Dalībvalstis tomēr var noraidīt atmaksāšanas pieprasījumu, ja tas neatbilst to pieņemtiem pareizības kritērijiem.
2.      Piemērojot 1. punktu, jāievēro šādi noteikumi:
[..]
d)      par akcīzes precēm, kas laistas apgrozībā kādā dalībvalstī un uz kurām tāpēc ir tās dalībvalsts nodokļu marka vai valsts pazīšanas zīme, var pieprasīt tāda akcīzes nodokļa atmaksāšanu, kas samaksāts tās dalībvalsts nodokļu iestādēm, kura izdevusi šīs nodokļu markas vai pazīšanas zīmes, ja vien tās dalībvalsts nodokļu iestādes, kura šīs zīmes izdevusi, pārliecinās, ka tās ir iznīcinātas.”
6        Direktīva 92/12 no 2010. gada 1. aprīļa ir atcelta ar Padomes Direktīvu 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (OV 2009, L 9, 12. lpp.), saskaņā ar Direktīvas 2008/118 47. panta 1. punkta pirmo daļu. Ņemot vērā pamatlietas faktu rašanās laiku, tai tomēr joprojām piemērojama Direktīva 92/12.
Portugāles tiesības
7        2007. gada 1. oktobra Portaria n.
o 1295/2007, que aprova o novo modelo e as especificações técnicas da estampilha fiscal aplicável aos produtos de tabaco manufacturado destinado a ser introduzido no consumo no território nacional (Ministrijas rīkojums Nr. 1295/2007, ar ko apstiprina nodokļu markas tabakas izstrādājumiem, kas paredzēti laišanai apgrozībā valsts teritorijā, jauno modeli un tehniskās specifikācijas), redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu rašanās laikā (2007. gada 1. oktobra Diário da República, 1. sērija, Nr. 189; turpmāk – Ministrijas rīkojums Nr. 1295/2007), 21.–24. punktā noteikts:
“21.      Par nodokļu marku iznīcināšanu iesniedz pieteikumu muitas iestādēm, norādot attiecīgo vietu, datumu un pamatojumu. Par darījumu, kas obligāti jāveic muitas iestāžu pārstāvju uzraudzībā un klātbūtnē, sagatavo protokolu, kurā tostarp norāda preces veidu, nodokļu zonu un finanšu gadu, uz kuru attiecas markas, kā arī ierakstu attiecīgajā kontā.
22.      Ja iznīcināšana notiek ārpus valsts teritorijas, nodokļu marku neuzrādīšanu pamato ar attiecīgu deklarāciju, ko sagatavo nodokļu marku saņēmējas valsts kompetentās iestādes, norādot preces veidu un finanšu gadu, uz kuru tās attiecas.
23.      Nodokļu marku iznīcināšanai ražošanas procesa laikā preču noliktavās, kas atrodas valsts teritorijā, var piemērot vienkāršotu pamatošanas procedūru.
24.      Attiecībā uz iepriekšējo punktu ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšana 2 % apmērā
tiek uzskatīta par pamatotu automātiski.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
8        Pamatlietas faktu rašanās laikā Swedish Match ražoja un tirgoja tabakas izstrādājumus. Šī sabiedrība darbībai nepieciešamās nodokļu markas saņēma no Imprensa Nacional – Casa da Moeda, S.A. (Valsts tipogrāfija un naudas kaltuve, Portugāle) un pēc tam tās nosūtījis uz ražotnēm citās dalībvalstīs, lai tās izvietotu uz apgrozībā laižamo preču iepakojumiem.
9        2011. gadā Swedish Match izbeidza darbību un lūdza atcelt tās kā apstiprināta noliktavas saimnieka statusu, kā arī slēgt tās akcīzes preču noliktavu. Pēc tam Portugāles iestādes aicināja Swedish Match uzrādīt tām nodokļu markas, kas bija 2008. un 2009. finanšu gada galīgajos atlikumos, bet to šī sabiedrība nevarēja izdarīt, jo šīs nodokļu markas tabakas izstrādājumu ražošanas procesā bija iznīcinātas vai kļuvušas neizmantojamas.
10      Pēc izmeklēšanas un saskaņā ar Ministrijas rīkojuma Nr. 1295/2007 22. punktu, kurā paredzēts, ka tad, ja iznīcināšana notiek ārpus valsts teritorijas, nodokļu marku neuzrādīšanu pamato ar attiecīgu deklarāciju, ko sagatavo nodokļu marku saņēmējas valsts kompetentās iestādes, norādot preces veidu un finanšu gadu, uz kuru tās attiecas, Portugāles iestādes secināja, ka Swedish Match nevarēja atbilstoši pamatot aplūkoto nodokļu marku iznīcināšanu.
11      Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm, ja iznīcināšana būtu notikusi noliktavās Portugālē, Swedish Match būtu varējusi izmantot vienkāršoto pamatošanas režīmu, kas paredzēts Ministrijas rīkojuma Nr. 1295/2007 23. un 24. punktā (turpmāk – vienkāršotais pamatošanas režīms), saskaņā ar kuru tā būtu automātiski atbrīvota no pienākuma iesniegt pamatojošus dokumentus par ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšanu 2 % apmērā.
12      2011. gada jūlijā Swedish Match tika nosūtīti divi paziņojumi par nodokļa maksājuma apmēra precizēšanu tabakai par 2008. un 2009. finanšu gadu – attiecīgi 1 151 599,76 EUR un 213 557,03 EUR.
13      Tā kā pirmās instances tiesa
un apelācijas tiesa Swedish Match prasības par šiem diviem paziņojumiem par nodokļa maksājuma apmēra precizēšanu noraidīja, šī sabiedrība iesniedza kasācijas sūdzību Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa, Portugāle), kas ir iesniedzējtiesa, tostarp atsaucoties uz vienkāršotā pamatošanas režīma nesaderību ar Savienības tiesībām tā teritoriālā ierobežojuma dēļ.
14      Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka šis režīms ar tajā paredzētajiem pierādīšanas noteikumiem atbalsta nodokļu marku iznīcināšanu valsts teritorijā salīdzinājumā ar citās dalībvalstīs notikušu iznīcināšanu, un norāda, ka tādēļ tai ir šaubas par šāda tiesiskā regulējuma saderību ar brīvu preču apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību.
15      Šādos apstākļos Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai brīvai preču apritei, kas paredzēta LESD 28. un nākamajos pantos, un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas paredzēta LESD 56. un nākamajos pantos, ir pretrunā tāds režīms, kāds izriet no Ministrijas rīkojuma Nr. 1295/2007 22., 23. un 24. punkta, saskaņā ar kuru ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšanu 2 % apmērā
automātiski var pamatot tikai gadījumos, kad tabakas ražošana notiek Portugāles teritorijā, un tas nav piemērojams gadījumos, kad ražošana notiek kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī?”
Par prejudiciālo jautājumu
16      Iesākumā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā jāpārformulē tai uzdotie jautājumi un jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2025. gada 30. janvāris, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tiesa var arī sniegt iesniedzējtiesai norādes, kas tostarp izriet no tai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem un kas var ļaut iesniedzējtiesai pieņemt nolēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 31. marts, CTS Eventim, C‑96/21, EU:C:2022:238, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Šajā gadījumā pamatlieta saistīta ar paziņojumiem par nodokļa maksājuma apmēra precizēšanu tādam akcīzes nodoklim tabakai, kura summa tika aprēķināta tāpēc, ka nodokļu marku saņēmējs nevarēja atbilstoši pamatot 2008. un 2009. finanšu gadā tabakas izstrādājumiem izsniegto nodokļu marku iznīcināšanu.
18      Direktīvas 92/12 21. panta 1. punktā skaidri paredzēta iespēja, ka dalībvalstis var pieprasīt, lai uz precēm, kuras laiž apgrozībā to teritorijā, būtu izvietotas nodokļu markas, konkrēti saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punkta trešo ievilkumu – uz tabakas izstrādājumiem. Atbilstoši minētās direktīvas 21. panta 2. punktam, neskarot noteikumus, ko dalībvalstis var noteikt, lai nodrošinātu šī panta pareizu īstenošanu un nepieļautu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, tām jānodrošina, lai nodokļu markas neradītu šķēršļus brīvai akcīzes preču apritei.
19      Minētās direktīvas 22. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzēta arī iespēja pieprasīt tāda akcīzes nodokļa atmaksāšanu, kas samaksāts tās dalībvalsts nodokļu iestādēm, kura izdevusi šīs nodokļu markas, ja vien tās dalībvalsts nodokļu iestādes, kura šīs markas izdevusi, pārliecinās, ka tās ir iznīcinātas.
20      No tā izriet, ka prejudiciālais jautājums –
un to rakstveida apsvērumos apgalvo arī Portugāles valdība un Eiropas Komisija – jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvu 92/12.
21      Šādos apstākļos prejudiciālais jautājums jāsaprot tā, ka iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 92/12 21. panta 2. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru automātiski var pamatot ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšanu 2 % apmērā tikai valsts teritorijā un valsts iestādēm nav jāpārbauda šīs iznīcināšanas likumība, jo šis tiesiskais regulējums piemērojams tikai tad, ja minētā iznīcināšana notiek noliktavā, kas atrodas valsts teritorijā, nevis citā dalībvalstī.
22      Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, tā kā nav tiesību normu par nodokļu marku zuduma gadījumu, Direktīva 92/12 ļauj dalībvalstīm noteikt šāda zuduma sekas un šajā kontekstā principā neliedz dalībvalstīm paredzēt valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām nodokļu marku zuduma gadījumā finansiālā atbildība par šo nodokļu marku zudumu tiek uzlikta tam, kurš tās iegādājies (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 15. jūnijs, Heintz van Landewijck, C‑494/04, EU:C:2006:407, 41. un 44. punkts).
23      Kā rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, jāuzskata arī, ka tad, ja nepastāv īpaši noteikumi par nodokļu marku iznīcināšanas pierādīšanu, Direktīva 92/12 principā arī ļauj dalībvalstij, kas izdod nodokļu markas, noteikt kārtību, kādā saimnieciskās darbības subjektam jāpamato tam izsniegto nodokļu marku iznīcināšana, vajadzības gadījumā ieviešot tādu pierādīšanas mehānismu kā vienkāršotais pamatošanas režīms.
24      Tomēr, kā atgādināts šī sprieduma 18. punktā, no Direktīvas 92/12 21. panta 2. punkta otrās daļas izriet, ka kārtība, ko attiecīgā dalībvalsts paredzējusi, īstenojot šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto iespēju, nedrīkst radīt šķēršļus brīvai akcīzes preču apritei.
25      Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Portugāles iestādes uzskatīja, ka Swedish Match nevarēja pamatot nodokļu marku iznīcināšanu aplūkoto preču ražošanas procesā citās dalībvalstīs saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, lai gan, ja šī iznīcināšana būtu notikusi ražošanas procesā, kas notiek Portugāles teritorijā, vienkāršotais pamatošanas režīms tai būtu ļāvis automātiski pamatot ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznīcināšanu 2 % apmērā.
26      Šāds tiesiskais regulējums ir šķērslis brīvai akcīzes preču apritei, jo tajā paredzētais pierādīšanas atvieglojums piemērojams tikai Portugāles teritorijā ražotu preču zudumiem, un tādēļ tas var atturēt saimnieciskās darbības subjektu iegādāties preces citās dalībvalstīs, lai tās tirgotu savas valsts teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1985. gada 7. maijs, Komisija/Francija, 18/84, EU:C:1985:175, 16. punkts, un 1998. gada 28. aprīlis, Decker, C‑120/95, EU:C:1998:167, 36. punkts).
27      Attiecībā uz iespējamu šī ierobežojuma pamatojumu Direktīvas 92/12 21. panta 2. punkta otrajā daļā skaidri paredzēta iespēja dalībvalstīm pieņemt valsts tiesību aktus par nodokļu markām, lai nepieļautu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu.
28      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par aprites brīvībām mērķis apkarot nodokļu nemaksāšanu un apiešanu, kā arī nodrošināt nodokļu kontroles efektivitāti var attaisnot valsts pasākumus, kas ierobežo tirdzniecību Savienībā, ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir piemēroti, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas nepieciešams tā sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 27. janvāris, Komisija/Spānija (Paziņošanas pienākums nodokļu jomā), C‑788/19, EU:C:2022:55, 22. un 24. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2023. gada 21. decembris, CDIL, C‑96/22, EU:C:2023:1025, 36. un 38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ierobežojošs pasākums var tikt atzīts par piemērotu, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu tikai tad, ja tas patiešām atbilst prasībai to sasniegt saskaņoti un sistemātiski (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Šajā gadījumā Portugāles valdība rakstveida apsvērumos norādījusi, ka vienkāršotajā pamatošanas režīmā paredzētā teritoriālā ierobežojuma mērķis ir nodrošināt efektīvu akcīzes nodokļa samaksu un apkarot krāpniecisku praksi. Pārrobežu situācijās, kurās pastāv augstāks krāpšanas risks nodokļu jomā, būtu nepieciešama stingrāka kontrole. Proti, Portugāles iestādes nevarot veikt tādu tiešu nodokļu marku iznīcināšanas kontroli, kas notikusi ārpus valsts teritorijas.
30      Iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai, ņemot vērā šī sprieduma 27. un 28. punktu, šis ierobežojums ir piemērots, lai nodrošinātu mērķa nepieļaut nodokļu nemaksāšanu apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu sasniegšanu, un vai tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Tomēr Tiesa var sniegt noderīgas norādes, lai tai palīdzētu veikt šo izvērtējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, B S un
C A (Kanabidola (CBD) tirdzniecība), C‑663/18, EU:C:2020:938, 93. punkts).
31      Šajā ziņā pretēji Portugāles valdības rakstveida apsvērumos apgalvotajam minētais ierobežojums nešķiet pamatots tikai ar faktu, ka kompetentās valsts iestādes nevar kontrolēt tādas nodokļu marku iznīcināšanas likumību, kas notikusi citu dalībvalstu teritorijā.
32      Atkāpjoties no Ministrijas rīkojuma Nr. 1295/2007 21. punkta, vienkāršotās pamatošanas režīma sekas ir tādas, ka šī sprieduma 11. punktā minētā nodokļu marku iznīcināšana 2 % apmērā valsts teritorijā
automātiski tiek atbrīvota no Portugāles nodokļu iestāžu kontroles –
klātbūtnē vai ar pamatojošu dokumentu iesniegšanu. Tādējādi, ja iznīcināšanas apmērs nepārsniedz minēto robežu, Portugāles likumdevējs ir atteicies administratīvi kontrolēt tās likumību.
33      Tomēr nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neliecina, ka Portugāles tiesību aktos būtu paredzēti alternatīvi fiskālās kontroles mehānismi, kas tieši vai netieši garantētu valstī notikušas nodokļu marku iznīcināšanas likumību minētajā apmērā. Ja šādu mehānismu nav, Portugāles valdības argumentam, ka būtu jāatsaka vienkāršotā pamatošanas režīma piemērošana citās dalībvalstīs notiekošas iznīcināšanas gadījumā, lai saskaņoti un sistemātiski nodrošinātu pietiekami efektīvu fiskālo kontroli, nav nozīmes.
34      Portugāles valdība norādīja arī, ka ik gadu ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku 2 % ierobežojums, kas paredzēts vienkāršotajā pamatošanas režīmā, attiecas uz nodokļu marku “paredzamajiem zudumiem”, ražojot akcīzes preces. Lai pamatotu šī režīma teritoriālo ierobežojumu un stingrāku kontroli lielāku zudumu gadījumā, šī valdība “neparastus” zudumu gadījumus, proti, tos, kas pārsniedz šo ierobežojumu, pielīdzina zudumiem, kuri radušies ārpus valsts.
35      Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, pamatojums, kas balstīts uz cīņu pret krāpšanu nodokļu jomā, var tikt pieļauts tikai tad, ja attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir likt šķēršļus rīcībai, ar kuru tiek izveidoti mehānismi, kuriem nav saistības ar saimniecisko realitāti un kuru mērķis ir apiet nodokļu tiesību aktus (šajā nozīmē skat.
spriedumus, 2007. gada 11. oktobris, ELISA, C‑451/05, EU:C:2007:594, 91. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 13. marts, John Cockerill, C‑135/24, EU:C:2025:176, 47. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāda vispārpiemērojama nodokļu pasākuma noteikšana, ar ko atsevišķas nodokļu maksātāju kategorijas automātiski tiek izslēgtas no nodokļa priekšrocības izmantošanas, nodokļu administrācijai neparedzot pienākumu sniegt kaut vai pirmšķietamu pierādījumu vai norādi par krāpšanu vai ļaunprātību, ir pretrunā tam, kas nepieciešams, lai nepieļautu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Staatssecretaris van Financiën (Koncerna sabiedrību savstarpēja aizdevuma procenti), C‑585/22, EU:C:2024:822, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Tādējādi tādu valsts nodokļu pasākumu, kas ir šķērslis brīvai akcīzes preču apritei, nevar pamatot ar vispārēju prezumpciju par nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, balstoties tikai uz apstākli, ka nodokļu markas attiecas uz citā dalībvalstī ražotām precēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. decembris, Deister Holding
un Juhler Holding, C‑504/16 un C‑613/16, EU:C:2017:1009, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 20. septembris, EV, C‑685/16, EU:C:2018:743, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Šādos apstākļos, pamatojoties uz Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, vienkāršotā pamatojuma režīma teritoriālais ierobežojums nešķiet nedz piemērots, lai saskanīgi un sistemātiski nodrošinātu Direktīvas 92/12 21. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā mērķa nepieļaut nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu sasniegšanu, nedz nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
38      Jāprecizē, ka nav jāpārbauda, vai iesniedzējtiesas minētajām LESD normām par brīvu preču apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais. Proti, ja jautājums ir par saskaņošanu Savienības līmenī, tad ar to saistītie valsts pasākumi jāizvērtē atbilstoši šiem saskaņošanas pasākuma noteikumiem, nevis atbilstoši LESD normām (spriedums, 2017. gada 19. oktobris, Air Berlin, C‑573/16, EU:C:2017:772, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
39      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto pamatojumu, uz prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 92/12 21. panta 2. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ik gadu akcīzes preču ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznicināšana 2 % apmērā automātiski tiek uzskatīta par pamatotu un valsts iestādēm nav jāpārbauda šīs iznīcināšanas likumība, jo šis tiesiskais regulējums piemērojams tikai, ja minētā iznīcināšana notiek noliktavā, kas atrodas valsts teritorijā, nevis citā dalībvalstī.
Par tiesāšanās izdevumiem
40      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 92/12/EEK (1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1994. gada 22. decembra Direktīvu 94/74/EK, 21. panta 2. punkta otrā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka
tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ik gadu akcīzes preču ražošanas procesā izmantoto nodokļu marku iznicināšana 2 % apmērā automātiski tiek uzskatīta par pamatotu un valsts iestādēm nav jāpārbauda šīs iznīcināšanas likumība, jo šis tiesiskais regulējums piemērojams tikai, ja minētā iznīcināšana notiek noliktavā, kas atrodas valsts teritorijā, nevis citā dalībvalstī.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – portugāļu.