62011CC0431
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 21. martā (
1
)
Lieta C‑431/11
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
pret
Eiropas Savienības Padomi
“Starptautiskās attiecības — Sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšana — Nolīguma projekts par grozījumu EEZ līguma VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā — Regulā (EK) Nr. 883/2004 paredzētās sistēmas paplašināšana attiecībā uz Eiropas Ekonomikas zonu — Padomes Lēmums 2011/407/ES par nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem EEZ Apvienotajā komitejā — Pareizā materiālā juridiskā pamata izvēle — LESD 48. pants, 79. panta 2. punkta b) apakšpunkts vai 217. pants”
I – Ievads
1.
Uz kāda juridiskā pamata Eiropas Savienība drīkst savas iekšējās sociālās tiesību normas attiecināt uz trešajām valstīm? Šis politiski delikātais jautājums ir galvenais izskatāmajā lietā, kurā ir strīds starp Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti un Eiropas Savienības Padomi, piedaloties attiecīgajām personām, kas ir iestājušās lietā.
2.
Šā strīda izraisītājs bija jauno Savienības teritorijā esošo sociālā nodrošinājuma sistēmas koordinēšanas noteikumu paplašināšana attiecībā uz Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ), kas tika veikta ar EEZ Apvienotās komitejas lēmumu. Šajā nolūkā Padome pirms tam ar Lēmumu 2011/407/ES (
2
) bija noteikusi nostāju, kas Savienībai ir jāpieņem, un turklāt ir balstījusies uz noteikumiem par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību Eiropas iekšējā tirgū, konkrētāk sakot, uz LESD 48. pantu.
3.
Šo lēmumu Apvienotā Karaliste apstrīd ar celto prasību par tiesību akta atcelšanu. Atšķirībā no Padomes un Komisijas Apvienotā Karaliste, ko atbalsta Īrija, uzskata, ka brīvības, drošības un tiesiskuma telpā esot jāpiemēro nevis noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, bet gan noteikumi par trešo valstu pilsoņu tiesībām brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, konkrētāk sakot, LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
4.
Aplūkojot tuvāk, tīri tehniski varētu šķist, ka pastāv nošķiršana starp LESD 48. pantu un LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktu vai arī šo abu noteikumu saikne ar LESD 217. pantā paredzēto asociācijas kompetenci. Tomēr patiesībā tai ir būtiska praktiska nozīme, it īpaši attiecībā uz Apvienoto Karalisti un Īriju. Tā ir tāpēc, ka, pamatojoties uz izņēmuma regulējumu, šīm abām dalībvalstīm saskaņā ar LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir atļauts brīvi izvēlēties, vai tās vēlas iesaistīties Savienības likumdošanas procedūrā (t.s. “opt‑in risinājums”), turpretim saskaņā ar LESD 48. panta pirmo daļu tām nekādā ziņā nav īpašu tiesību un tās nepieciešamības gadījumā attiecībā uz likumdošanas procedūru nepieciešamības gadījumā var atsaukties uz tā dēvēto ārkārtas bloķēšanas mehānismu (LESD 48. panta otrā daļa).
5.
Tiesas spriedums šajā lietā būs kā orientieris citos, līdzīgos šāda veida gadījumos, kuros Savienība, pamatojoties uz starptautiskajiem nolīgumiem, konkrētus noteikumus sociālo tiesību jomā vēlas paplašināt attiecībā uz trešajām valstīm. Šajā kopsakarībā īpaša apsvēruma vērti ir Šveices un Turcijas gadījumi, kuri pašlaik ir pret Padomi celto Apvienotās Karalistes prasību atcelt tiesību aktu priekšmets (
3
).
II – Atbilstošās tiesību normas
6.
Šajā lietā atbilstošās tiesību normas nosaka Līgums par Eiropas Savienības darbību (“LESD”), no vienas puses, un Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”), ieskaitot to attiecīgos papildprotokolus, no otras puses (
4
).
A – LESD
7.
Starp LESD trešās daļas IV sadaļas noteikumiem par pārvietošanās brīvību ir LESD 48. pants, kura pirmajā daļā ir šāds teksts:
“Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru paredz tādus pasākumus sociālā nodrošinājuma jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību; šajā nolūkā tie izveido sistēmu, kas nodrošina to, ka algotiem vai pašnodarbinātiem migrējošiem darba ņēmējiem un viņu apgādājamiem:
a)
summē visus laikposmus, ko saskaņā ar dažu valstu tiesību aktiem ņem vērā, lai piešķirtu un saglabātu tiesības saņemt pabalstu un aprēķinātu tā lielumu;
b)
maksā pabalstus personām, kas ir dalībvalstu iedzīvotāji.”
8.
LESD 79. pants, kas pieder pie LESD trešās daļas V sadaļas noteikumiem par “Brīvības, drošības un tiesiskuma telpu”, izvilkumu veidā ir formulēts šādi:
“1.   Savienība īsteno kopēju imigrācijas politiku, kuras mērķis ir visos posmos nodrošināt efektīvu migrācijas plūsmas vadību, taisnīgu attieksmi pret trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi uzturas dalībvalstīs, un novērst nelikumīgu ieceļošanu un cilvēku tirdzniecību, kā arī paredzēt pastiprinātus pasākumus to apkarošanai.
2.   Piemērojot 1. punktu, Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru paredz pasākumus šādās jomās:
[..]
b)
to trešo valstu pilsoņu tiesību noteikšana, kuri likumīgi uzturas dalībvalstī, ietverot nosacījumus, kas attiecas uz pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citās dalībvalstīs;
[..].”
9.
Papildus ir jānorāda uz LESD 218. panta 9. punktu:
“Padome pēc Komisijas vai Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos priekšlikuma pieņem lēmumu, ar ko pārtrauc kāda nolīguma piemērošanu, kā arī nosaka nostāju, kas Savienības vārdā jāapstiprina kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šāda struktūra ir tiesīga pieņemt lēmumus ar juridiskām sekām, izņemot lēmumus, kas papildina vai groza attiecīgajā nolīgumā noteikto iestāžu sistēmu.”
LES un LESD 21. protokols
10.
LES un LESD ir pievienots protokols par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu (21. protokols). Apvienotās Karalistes gadījumā šo protokolu piemēro visā brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, Īrijas gadījumā LESD 75. pants neietilpst tā piemērošanas jomā (skat. 21. protokola 9. pantu).
11.
No 21. protokola 1. panta pirmās daļas pirmā teikuma un 3. panta izriet, ka Apvienotā Karaliste un Īrija “nepiedalās ierosināto pasākumu pieņemšanā, ko veic Padome” saskaņā ar LESD trešās daļas V sadaļu, ja vien tās triju mēnešu laikā pēc tam, kad Padomei iesniegts priekšlikums vai ierosinājums, rakstiski nepaziņo Padomes priekšsēdētājam, ka tās vēlas piedalīties attiecīgo pasākumu noteikšanā un īstenošanā.
12.
Turklāt kā izriet no 21. protokola 2. panta, “nekādi [LESD] trešās daļas V sadaļas noteikumi, nekādi pasākumi, kas noteikti, piemērojot šo sadaļu, nekādi noteikumi starptautiskos nolīgumos, ko Savienība noslēgusi, piemērojot šo sadaļu, nedz arī kādi Eiropas Savienības Tiesas lēmumi, kas interpretē šos noteikumus vai pasākumus, Apvienotajai Karalistei vai Īrijai nav saistoši vai piemērojami”, turklāt “neviens no šiem noteikumiem, pasākumiem vai lēmumiem neietekmē minēto dalībvalstu kompetenci, tiesības un pienākumus”.
B – EEZ līgums
13.
EEZ līgumu no toreizējās Eiropas Kopienu puses 1993. gada 13. decembrī apstiprināja Padome un Komisija, turklāt EK līguma 238. pants (pašlaik LESD 217. pants) bija materiālais juridiskais pamats (
5
). Runa ir par jauktu nolīgumu, kurā kā līgumslēdzējas puses līdzās Eiropas Savienībai kā Eiropas Kopienu tiesību pārņēmējai ir iesaistītas arī dalībvalstis.
14.
Atbilstoši EEZ līguma 1. panta 1. punktam šis ir asociācijas līgums, kura mērķis ir “veicināt līgumslēdzēju pušu tirdzniecisko un ekonomisko attiecību nepārtrauktu un līdzsvarotu stiprināšanu vienlīdzīgos konkurences apstākļos un vienu un to pašu noteikumu ievērošanu, lai izveidotu viendabīgu Eiropas ekonomikas zonu [..]”.
15.
EEZ līguma mērķu īstenošanai asociācija galu galā aptver ne vien Eiropas iekšējā tirgus četras pamatbrīvības, it īpaši personu brīvu pārvietošanos (EEZ līguma 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts), bet arī “ciešāku sadarbību citās jomās, piemēram, [..] sociālajā politikā” (EEZ līguma 1. panta 2. punkta f) apakšpunkts).
16.
Saskaņā ar EEZ līguma 7. pantu “tiesību akti, kas minēti vai ietverti šā līguma pielikumos vai EEZ Apvienotās komitejas lēmumos, uzliek saistības līgumslēdzējām pusēm un ir katras līgumslēdzējas puses tiesību sistēmas daļa”, turklāt saskaņā ar minētā noteikuma a) apakšpunktu “tiesību aktu, kas atbilst kādai EEK regulai, pašu par sevi iekļauj līgumslēdzēju pušu iekšējā juridiskajā sistēmā”.
17.
EEZ līguma 28. pantā ir ietverts LESD 45. pantam atbilstošs regulējums par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību EEZ, un EEZ līguma 29. pantā ir ietverts LESD 48. pantam atbilstošs noteikums.
18.
Ar EEZ līguma 98. pantu EEZ Apvienotajai komitejai tiek piešķirtas tiesības grozīt EEZ līguma pielikumus, kā arī virkni EEZ līguma protokolu, tostarp 37. protokolu.
19.
EEZ līguma (
6
) VI pielikuma (Sociālais nodrošinājums) sākotnējā redakcijā sadaļā “Tiesību akti, uz kuriem izdarīta atsauce” ir minēta Regula Nr. 1408/71 (
7
). Arī EEZ līguma 37. protokola (
8
) sākotnējā redakcijā runa ir par to pašu regulu saistībā ar migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvo komisiju. Šīs abas atsauces tagad saskaņā ar EEZ Apvienotās komitejas Lēmumu Nr. 76/2011 (
9
) būtībā ir jāaizstāj ar atsaucēm uz Regulu (EK) Nr. 883/2004 (
10
) un Regulu (EK) Nr. 988/2009 (
11
).
III – Tiesvedības priekšvēsture
20.
Savienības teritorijā spēkā esošie noteikumi par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu ilgu laiku bija ietverti Regulā Nr. 1408/71. No 2010. gada 1. maija tie tika aizstāti ar Regulu Nr. 883/2004, kura vēlāk savukārt tika grozīta ar Regulu Nr. 988/2009.
21.
EEZ Apvienotajā komitejā bija paredzēts EEZ līguma VI pielikumā un 37. protokolā ietvertos noteikumus par sociālo nodrošinājumu pielāgot grozītajai Savienības iekšējai juridiskajai situācijai un Regulu Nr. 883/2004 iekļaut EEZ līgumā. Šajā nolūkā it īpaši VI pielikumā un 37. protokolā ietvertās atsauces uz Regulu Nr. 1408/71 bija jāaizstāj ar atsaucēm uz Regulu Nr. 883/2004 un Regulu Nr. 988/2009.
22.
Šādos apstākļos Komisija iesniedza priekšlikumu Padomes lēmumam par nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem EEZ Apvienotajā komitejā. Šā priekšlikuma sākotnējā redakcija bija sagatavota 2010. gada 9. septembrī un bija pamatota vēl ar LESD 48., 352. pantu un 218. panta 9. punktu (
12
). Vēlāk, 2011. gada 10. martā, Komisija savu priekšlikumu grozīja tādējādi, ka tā kā juridisko pamatu izvēlējās vairs tikai LESD 48. pantu un 218. panta 9. punktu (
13
). Atteikšanos no LESD 352. panta kā papildu juridiskā pamata Komisija pamatoja ar to, ka ar Lisabonas līgumu Savienības kompetence atbilstoši LESD 48. pantam attiecībā uz klasisko migrējošo darba ņēmēju jomu esot paplašināta arī uz pašnodarbinātajiem.
23.
Padome 2011. gada 6. jūnijā pieņēma Lēmumu 2011/407, ar kuru tā noteica nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem EEZ Apvienotajā komitejā (turpmāk tekstā arī – “apstrīdētais lēmums”). Šis lēmums atbilstoši Komisijas priekšlikumam ir pamatots ar LESD 48. pantu un 218. panta 9. punktu.
24.
Ar 2011. gada 1. jūlija Lēmumu Nr. 76/2011 EEZ Apvienotā komiteja pieņēma plānotos grozījumus EEZ līguma VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā. Tomēr līdz šā lēmuma spēkā stāšanās dienai vēl bija jāizpilda vienas no EEZ līgumslēdzēju pušu konkrētas konstitucionālās prasības.
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
25.
Ar 2011. gada 16. augusta pieteikumu Apvienotā Karaliste cēla prasību atcelt Lēmumu 2011/407. Tā uzskata, ka apstrīdētais lēmums esot bijis jāpamato nevis ar LESD 48. pantu, bet gan ar LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
26.
Tiesas priekšsēdētājs ar 2012. gada 10. janvāra lēmumu atļāva Īrijai iestāties lietā prasītājas prasījumu atbalstam un Eiropas Komisijai iestāties lietā atbildētājas prasījumu atbalstam.
27.
Apvienotās Karalistes, kuru atbalsta Īrija, prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt Lēmumu 2011/407;
—
ierobežot šā rīkojuma spēkā esamību laikā līdz dienai, kad Padome uz LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkta pamata pieņems jaunu lēmumu par nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) Apvienotajā komitejā attiecībā uz grozījumu EEZ līguma VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus (
14
).
28.
Padomes, kuru atbalsta Komisija, prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību un
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29.
Apvienotās Karalistes prasība Tiesā tika izskatīta rakstveida procesā, un 2013. gada 6. februārī – tiesas sēdē.
V – Vērtējums
30.
Apvienotās Karalistes prasība atcelt tiesību aktu ir pamatota ar vienu vienīgu pamatu: nosakot Savienības nostāju, Padome esot izvēlējusies nepareizo juridisko pamatu un līdz ar to pārkāpusi kompetenču piešķiršanas principu (LES 5. panta 1. punkta pirmais teikums) (
15
).
31.
Procesuālo tiesību ziņā visi lietas dalībnieki ir vienādās domās, ka Eiropas Savienības Padome saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu ir pamatoti noteikusi Savienības nostāju lēmuma formā. Tā ir tāpēc, ka EEZ Apvienotā komiteja ir ar EEZ līgumu izveidota struktūra, kas pieņem juridiski saistošus lēmumus par minētā līguma pielikumu, kā arī virknes tā protokolu grozījumiem (EEZ līguma 98. pants).
32.
Turklāt nav strīda par to, ka šādam Padomes lēmumam par nostāju, kas Kopienai jāieņem, papildus LESD 218. panta 9. punktam ir nepieciešams arī materiāls juridiskais pamats, no kura izriet arī Savienības kompetenču apjoms un galu galā līdz ar to līgumos paredzētā rīcības brīvība (
16
). Tomēr spēcīgu diskusiju priekšmets ir tas, vai šis juridiskais pamats izskatāmajā lietā ir meklējams noteikumos par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu vai tomēr LESD 217. pantā paredzētajā asociācijas kompetencē.
33.
Tas, ka pareizā juridiskā pamata izvēlei ir būtiska praktiska un institucionāla, pat konstitucionālu tiesību nozīme (
17
), ir skaidri redzams tieši tādā gadījumā, kāds tiek aplūkots šajā lietā: izvēloties juridisko pamatu, tiek liktas pārmijas tam, vai Apvienotā Karaliste un Īrija var izmantot īpašas tiesības, kuras tām ir piešķirtas “opt‑in regulējumā” saskaņā ar LES un LESD 21. protokolu.
A – Pareizā materiālā juridiskā pamata izvēle
34.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Kopienu tiesību akta izvēlei ir jābalstās uz objektīviem un tiesiski pārbaudāmiem apstākļiem, tostarp tiesību akta mērķi un saturu (
18
).
35.
Ar apstrīdēto lēmumu nostāja, kas Eiropas Savienībai jāieņem EEZ Apvienotajā komitejā, būtībā tika noteikta tādējādi, ka jaunie, līdz šim tikai Savienības teritorijā spēkā esošie noteikumi par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004 un Regulu Nr. 988/2009 (
19
) bija jāpaplašina attiecībā uz visu EEZ (
20
).
1) LESD 79. pants nav piemērots juridiskais pamats
36.
Regulu Nr. 883/2004 attiecinot uz visu EEZ, tās teritoriālā piemērošanas joma ārpus Savienības teritorijas tiek paplašināta, aptverot trīs EBTA valstis – Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu. Tas neizbēgami rada situāciju, kurā arī minētās regulas piemērojamība personām turpmāk ietvers daudzas citas personas, kuras nav Savienības pilsoņi, bet kurām ir trešo valstu pilsonība. Apvienotā Karaliste un Īrija uzsverot ir norādījušas uz to.
37.
Aplūkojot priekšplānā, LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkts tāpēc varētu sedes materiae, taču šī norma nepārprotami dod iespēju “to trešo valstu pilsoņu tiesību noteikšanu, kuri likumīgi uzturas dalībvalstī, ietverot nosacījumus, kas attiecas uz pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citās dalībvalstīs”. To vidū varētu būt arī noteikumi par trešo valstu pilsoņu sociālo nodrošinājumu (
21
).
38.
Neapstrīdami ar šo noteikumu jau vairākkārt ir tikuši pamatoti tiesību akti, kuru mērķis saskaņā ar nolīgumiem, kas noslēgti ar trešajām valstīm, bija šo valstu pilsoņus ietvert Savienības sociālo tiesību normu piemērošanas jomā (
22
). Tomēr šis apstāklis vien nevar būt izšķirīgs, ja ir jānosaka pareizais juridiskais pamats šajā lietā apstrīdētajam Padomes lēmumam (
23
).
39.
Ir jāapsver, ka LESD 79. pants ir daļa no noteikumiem par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu un ietilpst nodaļā par politiku robežkontroles, patvēruma un imigrācijas jomā. Saskaņā ar LESD 79. panta 1. punktu tam ir arī specifisks mērķis: ar šo noteikumu ir paredzēts pilnveidot Savienības kopēju imigrācijas politiku, kuras mērķis ir “[..] nodrošināt efektīvu migrācijas plūsmas vadību, taisnīgu attieksmi pret trešo valstu pilsoņiem [..] un novērst nelikumīgu ieceļošanu un cilvēku tirdzniecību, kā arī paredzēt pastiprinātus pasākumus to apkarošanai”. Visi ar LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktu pamatotie pasākumi ir jāaplūko šajā kontekstā un tostarp tiek noteikti vienīgi, “piemērojot 1. punktu”.
40.
Šis izvirzītais LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkta mērķis un šā regulējuma konteksts neatbilst tādam pasākumam, kāds ir šajā tiesvedībā izšķiramā strīda priekšmets.
41.
Apstrīdētais lēmums būtībā neaprobežojas ar konkrētu sociālo tiesību piešķiršanu, pamatojoties uz kopēju imigrācijas politiku, konkrētiem trešo valstu pilsoņiem, kuri regulāri uzturas Savienības teritorijā, lai pret viņiem nodrošinātu “taisnīgu attieksmi” LESD 79. panta 1. punkta izpratnē. Gluži pretēji, šā lēmuma tvērums ir daudz plašāks. Tā mērķis ir pilnveidot ar EEZ līgumu izveidoto asociāciju ar trijām EBTA valstīm – Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu –, un tas ir daļa no pasākumiem, ar kuriem Eiropas iekšējā tirgus tiesības, cik vien iespējams, tiek paplašinātas uz EEZ (
24
). Triju EBTA valstu – Norvēģijas, Islandes un Lihtenšteinas – valstspiederīgajiem pārvietošanās brīvība ir jābauda ar tādiem pašiem sociālajiem nosacījumiem, kādi ir Savienības pilsoņiem.
42.
Turklāt, kā Komisija pamatoti uzsver, apstrīdētā lēmuma mērķis nekādā ziņā nav regulēt vienīgi trešo valstu – Norvēģijas, Islandes un Lihtenšteinas – pilsoņu sociālās tiesības Savienībā, gluži otrādi, tas ir vērsts arī uz Savienības pilsoņu sociālo tiesību regulējumu attiecīgajās trijās EBTA valstīs. Tātad ar apstrīdētajā lēmumā paredzēto EEZ līguma grozījumu, piemēram, ne tikai Norvēģijas pilsonis Savienības teritorijā, bet arī Savienības pilsonis Norvēģijā izmanto ar Regulu Nr. 883/2004 panākto sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu. Saskaņā ar EEZ līguma 7. panta a) punktu Savienības regula, kas minēta EEZ līguma pielikumos, uzliek saistības visām līgumslēdzējām pusēm – tātad arī attiecīgajām trijām EBTA valstīm – un pašu par sevi iekļauj līgumslēdzēju pušu valsts tiesību sistēmā. Pretēji Īrijas viedoklim, regulas transponēšanas pasākums nav nepieciešams.
43.
Šādos apstākļos ir jānoraida Apvienotās Karalistes un Īrijas apgalvojums, saskaņā ar kuru LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunktam esot jābūt apstrīdētā lēmuma pareizajam juridiskajam pamatam.
2) LESD 48. pants arī nav piemērots juridiskais pamats
44.
Manuprāt, apstrīdētais lēmums nav arī pamatojams ar LESD 48. pantu, kuru ir minējušas Padome un Komisija.
45.
Tas nav tik ļoti atkarīgs no fakta, ka sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004 tās darbības jomā ir ietvertas arī ekonomiski neaktīvas personas (
25
). Šajā regulā būtībā uzmanība nav pievērsta tādu personu sociālajam nodrošinājumam, kuras pašas neveic algotu darbu. Gluži otrādi, regula galvenokārt attiecas uz tādu personu – darba ņēmēju un pašnodarbināto – sociālo nodrošinājumu, kuras veic algotu darbu. Jebkurā gadījumā ekonomiski neaktīvu personu sociālais nodrošinājums ir blakus joma, kas Regulā Nr. 883/2004 gan ir regulēta, taču tā nav ne tuvu tam, lai būtu tās galvenais priekšmets. Līdz ar to šis aspekts nav noteicošs juridiskā pamata izvēlē (
26
). Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlē ir jāorientējas pēc tā reglamentējošā satura būtības (
27
).
46.
Taču pilnīgi pamatoti Apvienotā Karaliste un Īrija norāda uz to, ka LESD 48. pants varot būt kā pamats tikai attiecībā uz Savienības iekšēju pasākumu noteikšanu un turklāt attiecoties vienīgi uz Savienības pilsoņu, nevis uz trešo valstu pilsoņu sociālo nodrošinājumu.
47.
LESD 48. pants dod iespēju veikt tādus “pasākumus sociālā nodrošinājuma jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību”. Tas ietilpst tajā pašā līguma nodaļā, kurā LESD 45. panta 1. punkts, ar kuru ir noteikts, ka darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir nodrošināta tikai “Savienībā”. Arī Tiesa jau ir konstatējusi, ka ar LESD 45. pantu (iepriekš – EEZ līguma 48. pants) pārvietošanās brīvība ir nodrošināta tikai “dalībvalstu darba ņēmējiem” (
28
), tātad – Savienības pilsoņiem (
29
).
48.
Atbilstoši tam trešo valstu pilsoņi nevar Savienības teritorijā atsaukties uz tiesībām brīvi pārvietoties (
30
) saskaņā ar LESD 45. pantu, un Savienības likumdevējam nav tiesību uz viena vienīga LESD 48. panta pamata veikt sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas pasākumus starp Savienību un trešajām valstīm. Tā ir tāpēc, ka šādi pasākumi nav nepieciešami, lai (Savienības teritorijā) nodrošinātu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību LESD 45. un 48. panta izpratnē.
49.
Pretēji Apvienotās Karalistes un Īrijas viedoklim man gan šķiet, ka nekādā ziņā nav izslēgts, ka Savienības iestādes drīkst pamatoties uz pilnvarām, kas tām piešķirtas iekšējā tirgus izveidošanai, lai Savienības pilsoņiem un uzņēmumiem paredzētu noteikumu pieņemšanas gadījumā regulētu arī trešo valstu pilsoņu situāciju, piemēram, ja tas ir nepieciešams, lai radītu vienādus konkurences nosacījumus iekšējā tirgū (
31
).
50.
Aplūkojamajā gadījumā runa gan nav vienīgi par to, ka Savienības teritorijā paredzēta sociālo tiesību normu pieņemšanas gadījumā tiek regulēta arī trešo valstu pilsoņu situācija. Gluži otrādi, apstrīdētā lēmuma priekšmets ir galvenokārt pastāvošo sociālo tiesību normu, Regulas Nr. 883/2004, paplašināšana uz trešajām valstīm – EBTA valstīm – Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu (
32
).
51.
Šādos apstākļos LESD 48. pants tāpat kā LESD 79. pants nevar būt apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats
3) LESD 217. pants būtu bijis pareizais juridiskais pamats
52.
Apstrīdētā lēmuma atbilstošā juridiskā pamata noteikšanai izšķirīgs ir kritērijs, ka šis lēmums ir Savienības teritorijā pirmais nepieciešamais solis ceļā uz EEZ līguma grozīšanu un pilnveidošanu. Tālab būtu jāizmanto tas pats pamats materiālo pilnvaru piešķiršanai, kas sākotnēji tika izmantots EEZ līguma pieņemšanā, proti, LESD 217. pantā paredzētā asociācijas kompetence.
53.
EEZ līguma noslēgšanas laikā tā VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un tā 37. protokolā tika ietverta toreiz spēkā esošā Regula Nr. 1408/71, un tajā ietilpstošais regulēšanas mehānisms sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanai šādā veidā tika paplašināts attiecībā uz visu EEZ.
54.
Regulas Nr. 1408/71 piemērošana vienīgi Savienības teritorijā savā laikā tika balstīta uz LESD 48. pantu (iepriekš – EEK 51. pants), turpretim šo regulu izveidotās sistēmas attiecināšanu uz EEZ izraisīja pats EEZ līgums, tātad tā bija pamatota ar LESD 217. pantā (iepriekš – EEK 238. pants) paredzēto asociācijas kompetenci.
55.
Būtu neloģiski, ja šodien Regulas Nr. 1408/71 aizstāšanai ar tās turpmāku regulējumu, proti, Regulu Nr. 883/2004, būtu jābūt citādi.
56.
Gluži pretēji, aplūkojot Regulu Nr. 883/2004, tās piemērošana vienīgi Savienības teritorijā ir balstīta uz LESD 48. pantu. Savukārt Savienības tiesību izpratnē EEZ Apvienotās komitejas lēmums, ar kuru šī regula turpmāk Regulas Nr. 1408/71 vietā tiek ietverta EEZ līguma VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā un līdz ar to tiek attiecināta uz visu EEZ, savu leģitimitāti iegūst no LESD 217. pantā paredzētās asociācijas kompetences. Tas pats ir iespējams attiecībā uz apstrīdēto lēmumu, kurā pirms EEZ Apvienotās komitejas darbības ir noteikta Savienības nostāja, un līdz ar to galu galā tiek sagatavota Savienības rīcība starptautiskā līmenī, kā arī paredzēti EEZ līguma pielāgojumi.
57.
Atšķirībā no LESD 48. panta LESD 217. pants bez jebkādam šaubām dod iespēju pieņemt noteikumus par Savienības attiecībām ar trešajām valstīm un ļauj arī citām personām, kuras nav Savienības pilsoņi, ieskaitot ekonomiski neaktīvas personas, izmantot savā labā šos noteikumus. Tieši šādi noteikumi, kuri attiecas uz Savienības attiecībām ar trešajām valstīm, kā arī uz šo trešo valstu pilsoņu juridisko statusu, veido asociācijas līgumu. Šajā ziņā Tiesa jau pirms kāda laika ir konstatējusi, ka LESD 217. pants (iepriekš – EEK līguma 238. pants) Savienībai noteikti piešķir kompetenci, lai attiecībā pret trešajām valstīm tiktu nodrošināta tās saistību izpilde visās līgumos paredzētajās jomās (
33
).
58.
Pat ja gribētu uzskatīt, ka vienādie vai vismaz līdzīgie noteikumi par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem varētu tikt pieņemti arī uz LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkta pamata, tad ar trešajām valstīm noslēgta asociācijas līguma kontekstā, it īpaši tik šauras asociācijas kontekstā, kāda ir paredzēta EEZ līgumā, LESD 271. pants taču būtu jāuzskata par lex specialis (
34
).
59.
Nevar iebilst pret LESD 217. panta piemērošanu pilnvaru piešķiršanai attiecībā uz tādu lēmumu, kāds ir apstrīdēts šajā lietā, ka šādā veidā EEZ Apvienotās komitejas lēmumu pieņemšanas procedūra tiktu pārmērīgi apgrūtināta.
60.
No vienas puses, ne jau procedūras nosaka tiesību akta juridisko pamatu, jo juridiskais pamats nosaka tā pieņemšanai piemērojamās procedūras (
35
).
61.
No otras puses, LESD 217. panta kā materiālā juridiskā pamata izmantošana šajā lietā nekāda ziņā neizraisa izmaiņas procedūrā. Tas ir tāpēc, ka procedūras izpratnē noteicošais joprojām ir LESD 218. panta 9. punkts, kura piemērošanas jomā Padome lēmumus pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu (LES 16. panta 3. punkts). Vienprātības nepieciešamība Padomē (LESD 218. panta 8. punkta otrā daļa) tāpat kā Eiropas Parlamenta piekrišanas nepieciešamība (LESD 218. panta 6. punkta a) apakšpunkta i) punkts) pēc savas būtības un mērķa attiecas vienīgi uz asociācijas līguma pirmreizējo noslēgšanu vai šāda līguma strukturāliem grozījumiem, attiecībā uz kuriem nepiemēro LESD 218. panta 9. punktu, ņemot vērā tā teikuma pēdējo daļu (“izņemot [..]”).
62.
Šādos apstākļos es secinu, ka LESD 217. pants būtu bijis atbilstošs apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, turklāt LESD 218. panta 9. punkts joprojām būtu atbilstošs procedūras ziņā.
63.
Procesuālo tiesību izpratnē Tiesai, starp citu, nekas neliedz LESD 217. pantu uzskatīt par apstrīdētā lēmuma pareizo juridisko pamatu. Apvienotā Karaliste, ko atbalsta Īrija, ir skaidri izteikusi iebildumu par nepareizo juridisko pamatu, un līdz ar to tas ir norādīts kā strīda priekšmets. Tiesa savā neatkarīgajā juridiskā pamata problemātikas vērtējumā arī nevar tikt ierobežota vienīgi ar tiesvedības dalībnieku minētajiem primāro tiesību noteikumiem (LESD 79. pants, no vienas puses, un LESD 48. pants, no otras puses). Tā ir tāpēc, ka tiesnesis nav “lietas dalībnieku mute” (
36
). Attiecīgi Tiesai nevar noteikt pienākumu ņemt vērā tikai tos argumentus, ar kuriem lietas dalībnieki ir pamatojuši savus apsvērumus, jo citādi Tiesai savs lēmums attiecīgos apstākļos būtu jābalsta uz nepamatotiem apsvērumiem par tiesību normu piemērošanu (
37
). Visbeidzot, nepastāv arī šaubas attiecībā uz lietas dalībnieku uzklausīšanu un prasībām par sacīkstes principu (
38
), jo tiesas sēdē ar visiem lietas dalībniekiem skaidri tika apspriesta iespēja LESD 217. pantu izmantot kā materiālo juridisko pamatu.
4) Pakārtoti: atsauce uz LESD 216. panta 1. punktu
64.
Tikai gadījumā, kurā Tiesa neņemtu vērā manus skaidrojumus par LESD 217. pantu, es piebilstu, ka šajā lietā būtu aplūkojams arī LESD 216. panta 1. punkts. Šajā noteikumā būtībā tiek kodificēta t.s. AETR doktrīna (
39
), uz kuru īpaši Padome ir norādījusi savos rakstiskajos paskaidrojumos Tiesā un par kuru arī citiem lietas dalībniekiem bija iespējams paust savu nostāju.
65.
Ar LESD 216. panta 1. punktu Savienībai ir piešķirtas tiesības slēgt starptautisku nolīgumu ar vienu vai vairākām trešajām valstīm, “ja tas paredzēts Līgumos vai ja šāda nolīguma noslēgšana ir nepieciešama, lai saskaņā ar Savienības politiku sasniegtu kādu no Līgumos izvirzītajiem mērķiem, vai ja tas ir noteikts saistošā Savienības tiesību aktā, vai tas varētu ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu”.
66.
EEZ līgums ir viens no starptautiskajiem nolīgumiem, kuru Eiropas Kopienas kā Savienības tiesību priekšteces ir noslēgušas ar trešajām valstīm. Saskaņā ar LESD 216. panta 2. punktu šis Savienības nolīgums ir saistošs Savienībai un tās dalībvalstīm, un tādējādi tas ir jāuzskata par saistošu Savienības tiesību aktu LESD 216. panta 1. punkta izpratnē.
67.
Saturiski EEZ līguma mērķis ir veicināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus un vienu un to pašu noteikumu ievērošanu, lai izveidotu viendabīgu Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ līguma 1. panta 1. punkts). Ne mazāk svarīgs EEZ līguma priekšmets ir arī personu brīvas pārvietošanās nodrošināšana (EEZ līguma 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts), kura tiek nostiprināta ar ciešāku sadarbību sociālajā politikā (EEZ līguma 1. panta 2. punkta f) apakšpunkts).
68.
Lai sasniegtu šos EEZ līguma mērķus, arī EEZ līmenī ir varbūtēji jāmodernizē un jāvienkāršo noteikumi, ko Savienības iekšienē piemēro sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas jomā, kā tas ir noticis, Regulu Nr. 1408/71 aizstājot ar Regulu Nr. 883/2004 (
40
). Ja EEZ līguma VI pielikumā (sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā atsauce uz iepriekšējo regulu netiktu aizstāta ar atsauci uz jauno regulu, tad personu brīva pārvietošanās EEZ nevarētu notikt ar vienādiem sociāliem nosacījumiem, kā tas ir Savienībā. Tādējādi pastāvētu risks, ka tiktu apdraudēts EEZ pamatmērķis, proti, ar vieniem un tiem pašiem noteikumiem radīt vienlīdzīgus konkurences apstākļus viendabīgā ekonomikas zonā.
69.
Visbeidzot ar apstrīdēto lēmumu paredzētā Regulas Nr. 883/2004 paplašināšana attiecībā uz visu EEZ arī nodrošina, ka netiek skarti “kopējie noteikumi” LESD 216. panta 1. punkta izpratnē – šajā gadījumā Savienībai un tās dalībvalstīm saistošais EEZ līgums (
41
).
70.
Tādējādi apstrīdētais lēmums varētu tikt pamatots arī ar LESD 216. panta 1. punktā kodificēto AETR doktrīnu. Taču ar LESD 217. pantu attiecībā uz apstrīdēto lēmumu pastāv cits, speciāls materiālais juridiskais pamats (
42
), tāpēc galu galā ir jāatsaucas nevis uz LESD 216. panta 1. punktu, bet gan uz LESD 217. pantu (
43
).
B – Par LES un LESD 21. protokola lietderīgo iedarbību
71.
Papildinot es atļaujos norādīt, ka LESD 217. panta – tāpat kā LESD 48. panta vai LESD 216. panta 1. punkta – piemērošana tādā lietā kā šī neatņem LES un LESD 21. protokola lietderīgo iedarbību.
72.
21. protokolā attiecībā uz Apvienoto Karalisti un Īriju ir ietverti īpaši noteikumi par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Saskaņā ar šo protokolu pasākumi, kuri tiek ierosināti atbilstoši LESD trešās daļas V sadaļai, attiecas uz Apvienoto Karalisti un Īriju tikai, ciktāl šīs abas dalībvalstis skaidri un rakstiski paziņo, ka tās vēlas piedalīties šajos pasākumos (“opt‑in regulējums”, skat. 1. panta 1. punkta pirmo teikumu, to lasot kopā ar 21. protokola 3. pantu).
73.
Šā īpašā regulējuma materiālā piemērošanas joma ir skaidri ierobežota brīvības, drošības un tiesiskuma telpā. Turklāt tas kā izņēmuma regulējums ir jāinterpretē šauri.
74.
Attiecībā uz citām Savienības tiesību jomām, it īpaši saistībā ar iekšējo tirgu vai asociāciju ar trešajām valstīm, 21. protokola būtība un mērķis nav atstāt Apvienotajai Karalistei un Īrijai rīcības brīvību piedalīties un iesaistīties pasākumos, par kuriem ir lēmušas Savienības iestādes.
75.
Atbilstoši opt‑in regulējumu var nepiemērot tādu pasākumu veikšanā, kuri – kā šajā gadījumā apstrīdētais Padomes lēmums – attiecas uz iekšējā tirgū piemērojamo noteikumu paplašināšanu uz trešajām valstīm.
76.
Asociācijas līguma – it īpaši EEZ līguma, kurš iekšējā tirgus un personu brīvas pārvietošanās jomā izveido pilnīgu asociāciju, – darbība tiktu būtiski apdraudēta, ja atsevišķas Savienības dalībvalstis attiecībās ar asociētajām valstīm vai to valstspiederīgajiem piemērotu tikai Savienības tiesību aquis daļu un šādā veidā varētu sev pieprasīt īpašu attieksmi.
77.
Ja opt‑in regulējumu gribētu attiecināt arī uz tādiem pasākumiem kā apstrīdētais lēmums un tādējādi galu galā iedzīvināt ideju par Eiropu à la carte, tad būtu apdraudēts ne tikai iekšējais tirgus kā Eiropas Savienības pamatpīlārs, bet tiktu fundamentāli apšaubīta arī EEZ esamība. Pastāv uz trijām EBTA valstīm – Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu – paplašinātā iekšējā tirgus sašķelšanās risks, kas izraisītu negatīvas sekas attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi pret visām personām un uzņēmumiem, kuri darbojas šajā iekšējā tirgū, kā arī uz tiem piemērojamo konkurences nosacījumu vienveidību.
C – Nepareizā juridiskā pamata izvēles ietekme uz apstrīdētā lēmuma spēkā esamību
78.
Kā iepriekš tika konstatēts, Padome esot izvēlējusies nepareizu apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu. Pareizi būtu bijis šo lēmumu pamatot ar LESD 217. pantu kā materiālo juridisko pamatu, kurā ir paredzēta asociācijas kompetence, to saistot ar LESD 218. panta 9. punktu kā procedūras juridisko pamatu.
79.
Savienības tiesību akta nepareiza juridiskā pamata izvēle obligāti nenozīmē, ka šis Savienības tiesību akts būtu jāatzīst par spēkā neesošu. Saskaņā ar judikatūru ir jāatsakās no tiesību akta atzīšanas par spēkā neesošu, ja nepareiza juridiska pamata piemērošana nevarēja ietekmēt tiesību akta saturu vai tā pieņemšanas procedūru, un tādējādi runa ir par tikai gluži formāla rakstura trūkumu (
44
).
80.
Tā tas ir izskatāmajā lietā. Saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu apstrīdētais lēmums Padomē bija jāpieņem ar kvalificētu balsu vairākumu un bez Eiropas Parlamenta līdzdalības (
45
), vienalga, vai LESD 217. pants, 216. panta 1. punkts vai 48. pants tiek uzskatīti par pareizo juridisko pamatu. Turklāt neviens no minētajiem materiālajiem juridiskajiem pamatiem neļauj Apvienotajai Karalistei un Īrijai izmantot LES un LESD 21. protokolā paredzēto īpašo regulējumu.
81.
Tādējādi nepareiza juridiskā pamata izvēle nevar attaisnot apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
82.
Ja tomēr Tiesa – pretēji maniem iepriekš minētajiem apsvērumiem – gribētu apmierināt Apvienotās Karalistes prasību, tad, manuprāt, būtu lietderīgi apstrīdētā lēmuma sekas saglabāt spēkā līdz jauna, saturiski tāda paša Padomes lēmuma pieņemšanai ar pareizu juridisko pamatu (LESD 264. panta otrā daļa). Par to īpaši ir izteikusies arī pati Apvienotā Karaliste un Īrija.
VI – Tiesāšanās izdevumi
83.
Saskaņā ar Tiesas 2012. gada 25. septembra Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā atbilstoši manis ierosinātajam risinājumam Apvienotajai Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs un Padome ir prasījusi piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tiesāšanas izdevumi ir jāatlīdzina Apvienotajai Karalistei. Turpretim Īrija un Komisija kā personas, kas iestājušās lietā, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktu sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
VII – Secinājumi
84.
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, es ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
prasību noraidīt;
2)
Īrija un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina pārējos tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Padomes 2011. gada 6. jūnija Lēmums [2011/407/ES] par nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem EEZ Apvienotajā komitejā attiecībā uz grozījumu EEZ līguma VI pielikumā (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolā (OV L 182, 12. lpp.).
(
3
)	Vēl neizskatītās lietas C‑656/11 Apvienotā Karaliste/Padome un C‑81/13 Apvienotā Karaliste/Padome.
(
4
)	OV 1994, L 1, 1. lpp.
(
5
)	Padomes un Komisijas 1993. gada 13. decembra Lēmums [94/1/EOTK, EK] par Eiropas Ekonomiskajā zonas līguma noslēgšanu starp Eiropas Kopienu, tās dalībvalstīm un Austrijas Republiku, Somijas Republiku, Islandes Republiku, Lihtenšteinas Grāfisti [Firstisti], Norvēģijas Karalisti, Zviedrijas Karalisti un Šveices Konfederāciju (OV 1994, L 1, 1. lpp.).
(
6
)	OV 1994, L 1, 327. lpp.
(
7
)	Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (regula pirmo reizi publicēta OV 1971, L 149, 2. lpp., un pēc tam vairākas reizes grozīta).
(
8
)	OV 1994, L 1, 206. lpp.
(
9
)	EEZ Apvienotās komitejas 2011. gada 1. jūlija Lēmums Nr. 76/2011, ar ko groza EEZ līguma VI pielikumu (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolu (OV L 262, 33. lpp.).
(
10
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regula (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.).
(
11
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regula (EK) Nr. 988/2009, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu un ar ko nosaka tās pielikumu saturu (OV L 284, 43. lpp.).
(
12
)	SEC(2010) 1013, galīgā redakcija.
(
13
)	SEC(2011) 261, galīgā redakcija.
(
14
)	Īrija kā persona, kura ir iestājusies lietā, nav prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
15
)	Attiecībā uz kompetenču piešķiršanas principu Savienības ārējās darbības jomā īpaši skat. 1996. gada 28. marta Atzinumu 2/94 (Recueil, I-1759. lpp., 23. un 24. punkts), 2001. gada 6. decembra Atzinumu 2/00 (Recueil, I-9713. lpp., 5. punkts), 2009. gada 30. novembra Atzinumu 1/08 (Krājums, I-11129. lpp., 110. punkts) un 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C-370/07 Komisija/Padome (Krājums, I-8917. lpp., 46. un 47. punkts).
(
16
)	Spriedums lietā C‑370/07 Komisija/Padome (minēts 15. zemsvītras piezīmē); tajā pašā izpratnē 1976. gada 14. jūlija spriedums apvienotajās lietās 3/76, 4/76 un 6/76 Kramer u.c. (Recueil, 1279. lpp., 19. punkts), saskaņā ar ko ir jāatgriežas pie “Kopienas tiesību materiālo normu sistēmas”; papildus skat. Atzinumu 2/94 (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 23. un nākamie punkti).
(
17
)	Skat. Atzinumu 2/00 (5. punkts), Atzinumu 1/08 (110. punkts) un spriedumu lietā C‑370/07 (47. punkts), attiecīgi iepriekš minēti 15. zemsvītras piezīmē.
(
18
)	1991. gada 11. jūnija spriedums lietā C-300/89 Komisija/Padome (Recueil, I-2867. lpp., 10. punkts), 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-402/05 P un C-415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (Krājums, I-6351. lpp., 182. punkts) un 2012. gada 19. jūlija spriedumu lietā C‑130/10 Parlaments/Padome (42. punkts).
(
19
)	Turpmāk tekstā vienkāršošanas labad es minēšu tikai Regulu Nr. 883/2004.
(
20
)	Skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma preambulas otro apsvērumu: “EEZ līgumā ir lietderīgi iekļaut [Regulu Nr. 883/2004 un Regulu Nr. 988/2009] [..]”.
(
21
)	Tas it īpaši izriet no Deklarācijas attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 48. un 79. pantu (Deklarācijas, kuras pievienotas Lisabonas Līgumu, kas parakstīts 2007. gada 13. decembrī, pieņēmušās Starpvaldību konferences nobeiguma aktam pievienotā 22. deklarācija; OV 2008, C 115, 346. lpp., un OV 2012, C 326, 348. lpp.).
(
22
)	Runa ir par sešiem Padomes 2010. gada 21. oktobra lēmumiem – Lēmums 2010/697/ES (OV L 306, 1. lpp.), Lēmums 2010/698/ES (OV L 306, 8. lpp.), Lēmums 2010/699/ES (OV L 306, 14. lpp.), Lēmums 2010/700/ES (OV L 306, 21. lpp.), Lēmums 2010/701/ES (OV L 306, 28. lpp.) un Lēmums 2010/702/ES (OV L 306, 35. lpp.) – par nostāju, kas Eiropas Savienībai jāieņem Asociācijas padomēs, kuras izveidotas ar Maroku, Tunisiju, Alžīriju un Izraēlu, kā arī Stabilizācijas un asociācijas padomēs, kuras izveidotas ar Maķedoniju un Horvātiju; otrkārt, runa ir par trijiem Padomes 2012. gada 6. decembra lēmumiem – Lēmums 2012/773/ES (OV L 340, 1. lpp.), Lēmums 2012/774/ES (OV L 340, 7. lpp.) un Lēmums 2012/775/ES (OV L 340, 13. lpp.) – par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Stabilizācijas un asociācijas padomēs, kuras izveidotas ar Albāniju, Melnkalni, kā arī Sadarbības komitejā, kura izveidota ar Sanmarīno Republiku. Turklāt Savienības teritorijā LESD 79. panta 2. punkta b) apakšpunkts (iepriekš – EKL 63. panta 4. punkts) bija juridiskais pamats, pieņemot Padomes 2003. gada 14. maija Regulu (EK) Nr. 859/2003, ar ko Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Regulas (EEK) Nr. 574/72 noteikumus attiecina arī uz tiem trešo valstu pilsoņiem, uz kuriem minētie noteikumi neattiecas tikai viņu valstspiederības dēļ (OV L 124, 1. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulu (EK) Nr. 1231/2010, ar ko Regulu (EK) Nr. 883/2004 un Regulu (EK) Nr. 987/2009 attiecina arī uz tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem minētās regulas neattiecas tikai viņu valstspiederības dēļ (OV L 344, 1. lpp.).
(
23
)	2008. gada 6. novembra spriedums lietā C-155/07 Parlaments/Padome (Krājums, I-8103. lpp., 34. punkts) un 2009. gada 8. septembra spriedums lietā C-411/06 Komisija/Parlaments un Padome (Krājums, I-7585. lpp., 77. punkts), kā arī Tiesas 1994. gada 15. novembra Atzinums 1/94 (Recueil, I-5267. lpp., 52. punkts) un Atzinums 1/08 (minēts 15. zemsvītras piezīmē, 172. punkts).
(
24
)	Attiecībā uz šo EEZ mērķi skat. vispārīgi 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C-452/01 Ospelt un Schlössle Weissenberg (Recueil, I-9743. lpp., 29. punkts) un 1997. gada 22. janvāra spriedumu lietā T-115/94 Opel Austria/Padome (Recueil, II-39. lpp., 107. punkts), kā arī EEZ līguma preambulas piekto apsvērumu.
(
25
)	Kā izriet no lietas materiāliem un no tiesas sēdes, politiskā skatījumā Apvienotajai Karalistei patiesais domstarpību iemesls ir tieši šī paredzētā ekonomiski neaktīvu personu ietveršana EEZ piemērojamo sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas sistēmā. Tiesvedībā Tiesā Apvienotā Karaliste gan ļāva atzīt savu gatavību atrast ar trijām EBTA valstīm – Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu – divpusēju risinājumu, kas līdzvērtīgs Regulai Nr. 883/2004, taču tajā neiekļaujot ekonomiski neaktīvu personu kategoriju.
(
26
)	Šajā ziņā skat. 2001. gada 11. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-95/99 līdz C-98/99 un C-180/99 Khalil u.c. (Recueil, I-7413. lpp., 55.–58. punkts, it īpaši 56. punkts) par bezvalstnieku un bēgļu ietveršanu Regulā Nr. 1408/71 paredzētajā sistēmā.
(
27
)	Ja kāda pasākuma analīze atklāj, ka tam ir divi mērķi vai divas sastāvdaļas, un ja vienu no šiem mērķiem vai sastāvdaļām var atzīt par galveno, bet otrai ir tikai palīgraksturs, tad tiesību akts ir jāpamato tikai ar vienu juridisko pamatu, proti, ar to, ar ko ir saistīts galvenais vai izšķirošais mērķis vai sastāvdaļa (spriedums lietā C‑155/07 Parlaments/Padome, minēts 23. zemsvītras piezīmē, 35. punkts, un spriedums lietā C‑130/10 Parlaments/Padome, minēts 18. zemsvītras piezīmē, 43. punkts; šajā pašā ziņā 1993. gada 17. marta spriedums lietā C-155/91 Komisija/Padome, Recueil, I-939. lpp., 19. un 21. punkts).
(
28
)	1984. gada 5. jūlija spriedums lietā 238/83 Meade (Recueil, 2631. lpp., 7. punkts).
(
29
)	Ģenerāladvokāta Mančīni [Mancini] secinājumi, kas sniegti 1984. gada 30. maijā lietā Meade (minēta 28. zemsvītras piezīmē), un ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumi, kas sniegti 2000. gada 30. novembrī apvienotajās lietās Khalil u.c. (minētas 26. zemsvītras piezīmē, 19. punkts).
(
30
)	Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība EEZ drīzāk tiek nodrošināta ar EEK līguma 28. pantu.
(
31
)	Šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās Khalil u.c. (minēts 26. zemsvītras piezīmē, 56. punkts); turklāt skat. manus secinājumus, kas 2009. gada 26. martā sniegti lietā C-13/07 Komisija/Padome “Vietnam” (Krājums, I-0000. lpp., 149. punkts), kuros es analizēju Atzinuma 1/94 (minēts 23. zemsvītras piezīmē, it īpaši 81. un 86. punkts), kuru ir minējušas Apvienotā Karaliste un Īrija.
(
32
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 42. punktu.
(
33
)	1987. gada 30. septembra spriedums lietā 12/86 Demirel (Recueil, 3719. lpp., 9. punkts).
(
34
)	Šajā ziņā skat. arī spriedumu lietā C‑155/07 Parlaments/Padome (minēts 23. zemsvītras piezīmē, 34. punkts), saskaņā ar kuru gadījumā, ja pastāv specifiskāka tiesību norma, ko var izmantot kā attiecīgā tiesību akta juridisko pamatu, šis tiesību akts ir jāpamato ar minēto tiesību normu.
(
35
)	Spriedums lietā C‑130/10 (minēts 18. zemsvītras piezīmē, 80. punkts).
(
36
)	Tā jau ir minējis ģenerāladvokāts Ležē [Léger] savos secinājumos, kas 1998. gada 2. aprīlī sniegti lietā C-252/96 P Parlaments/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (1998. gada 19. novembra spriedums, Recueil, I-7421. lpp., 36. punkts).
(
37
)	Šajā ziņā skat. 2004. gada 27. septembra rīkojumu lietā C-470/02 P UER/M6 (Krājums, I-0000. lpp., 69. punkts) un 2010. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-514/07 P, C-528/07 P un C-532/07 P Zviedrija u.c./API un Komisija (Krājums, I-8533. lpp., 65. lpp.).
(
38
)	2009. gada 2. decembra spriedums lietā C-89/08 P Komisija/Īrija (Krājums, I-11245. lpp., it īpaši 50. un 51. punkts) un 2009. gada 17. decembra spriedums lietā C-197/09 RX-II (pārskatīšana) M/EMA (Krājums, I-12033. lpp., 39.–42. punkts).
(
39
)	AETR doktrīnas sākums ir rodams 1971. gada 31. marta spriedumā lietā 22/70 Komisija/Padome “AETR” (Recueil, 263. lpp., 15.–19. punkts); nesens kopsavilkums atrodams, piemēram, 2006. gada 7. februāra Atzinumā 1/03 (Krājums, I-1145. lpp., 114.–133. punkts).
(
40
)	Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 883/2004 preambulas 3. apsvērumu.
(
41
)	Attiecībā uz Savienības ārējo kompetenci, ja ir tikušas pieņemtas kopējās tiesību normas, kuras varētu tikt skartas, skat. arī Atzinumu 1/03 (minēts 39. zemsvītras piezīmē, 116. punkts).
(
42
)	Skat. šo secinājumu 52.–63. punktu.
(
43
)	Vēlreiz skat. spriedumu lietā C‑155/07 Parlaments/Padome (minēts 23. zemsvītras piezīmē, 34. punkts), saskaņā ar kuru gadījumā, ja pastāv specifiskāka tiesību norma, ko var izmantot par attiecīgā tiesību akta juridisko pamatu, šis tiesību akts ir jāpamato ar minēto tiesību normu.
(
44
)	1988. gada 27. septembra spriedums lietā 165/87 Komisija/Padome (Recueil, 5545. lpp., 18.–21. punkts), 2004. gada 9. septembra spriedums apvienotajās lietās C-184/02 un C-223/02 Spānija un Somija/Parlaments un Padome (Krājums, I-7789. lpp., 42.–44. punkts.) un 2004. gada 14. decembra spriedums lietā C-210/03 Swedish Match (Krājums, I-11893. lpp., 44. punkts); turklāt skat. manus secinājumus, kas 2005. gada 26. maijā sniegti lietā C-94/03 Komisija/Padome (2006. gada 10. janvāra spriedums, Krājums, I-1. lpp., 53. punkts).
(
45
)	Skat. šo secinājumu 61. punktu.