62022CJ0337
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 5. februārī (
*1
)
Apelācija – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “APE TEES” reģistrācijas pieteikums – Agrākas nereģistrētas grafiskas preču zīmes, kurās attēlots pērtiķis un kuras ir aizsargātas Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 8. panta 4. punkts – Relatīvs atteikuma pamats – Iebildumi – Apelācijas padomē iesniegta apelācijas sūdzība – Noraidīšana – Prasība Vispārējā tiesā – LES 50. panta 1. un 3. punkts – Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības – Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas 126. un 127. pants – Pārejas periods – Termiņa beigšanās – Apstākļi, kas radušies pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas – Atbilstošais brīdis, lai novērtētu agrākas preču zīmes esību – Teritorialitātes princips – Eiropas Savienības preču zīmes teritoriālā piemērojamība – Konflikta esība
Lietā C‑337/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 23. maijā iesniedzis
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), ko pārstāv D. Gája, D. Hanf, E. Markakis un V. Ruzek, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
ko atbalsta
Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv J. Möller, J. Heitz un M. Hellmann, pārstāvji,
International Trademark Association (INTA), Ņujorka (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv A. Lubberger, A. Wenninger‑Lenz, Rechtsanwälte, N. Parrotta, avvocata, un M. Perraki, dikigoros,
personas, kas iestājušās apelācijas tiesvedībā,
otra lietas dalībniece –
Nowhere Co. Ltd
, Tokija (Japāna), ko pārstāv R. Kunze, Rechtsanwalt,
prasītāja pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] (referents) un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 10. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 16. marta spriedumu Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2022:139), ar kuru šī tiesa, pirmkārt, atcēla EUIPO Apelācijas otrās padomes 2021. gada 10. februāra lēmumu lietā R 2474/2017‑2 (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) attiecībā uz iebildumu procesu starp Nowhere Co. Ltd un Junguo Ye un, otrkārt, noraidīja prasību pārējā daļā.
Atbilstošās tiesību normas
Izstāšanās līgums
2
Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp., turpmāk tekstā – “Izstāšanās līgums”), kas Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (EAEK) vārdā tika apstiprināts ar Padomes 2020. gada 30. janvāra Lēmumu (ES) 2020/135 (OV 2020, L 29, 1. lpp.) un kas stājās spēkā 2020. gada 1. februārī, preambulas pirmajā un ceturtajā daļā noteikts:
“ņemot vērā, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste [..], ievērojot Apvienotajā Karalistē notikušā referenduma rezultātu un tās suverēno lēmumu pamest Eiropas Savienību, 2017. gada 29. martā paziņoja par nodomu izstāties no [..] [Savienības] [..] saskaņā ar [LES] 50. pantu, [..],
[..]
atgādinot, ka saskaņā ar LES 50. pantu [..] un ievērojot šajā līgumā noteikto kārtību, no šā līguma spēkā stāšanās dienas Apvienotajai Karalistei pilnībā pārstāj piemērot Savienības [..] tiesības”.
3
Izstāšanās līgumā ir ietverta trešā daļa “Atdalīšanās noteikumi”. Trešās daļas IV sadaļā “Intelektuālais īpašums” tostarp ir ietverts šī līguma 54. un 59. pants. Minētajā 54. pantā “Reģistrēto vai piešķirto tiesību aizsardzības turpināšana Apvienotajā Karalistē” paredzēts:
“1.   Jebkuru turpmāk minēto intelektuālā īpašuma tiesību, kuras reģistrētas vai piešķirtas līdz pārejas perioda beigām, īpašnieks bez jebkādas pārskatīšanas kļūst par salīdzināmu reģistrētu un īstenojamu intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku Apvienotajā Karalistē saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem:
a)
Eiropas Savienības preču zīmes, kas reģistrēta saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.)], īpašnieks kļūst par preču zīmes īpašnieku Apvienotajā Karalistē, ar to pašu apzīmējumu un tām pašām precēm vai pakalpojumiem;
[..].
3.   Neatkarīgi no 1. punkta, ja tajā punktā minētās intelektuālā īpašuma tiesības Savienībā tiek paziņotas par spēkā neesošām vai atceltām, [..] tādas administratīvas vai tiesas procedūras rezultātā, kura pārejas perioda pēdējā dienā vēl turpinājās, attiecīgās tiesības Apvienotajā Karalistē arī attiecīgi paziņo par spēkā neesošām vai atceltām [..]. Paziņošanas vai atsaukšanas, vai atcelšanas datums Apvienotajā Karalistē ir tāds pats kā Savienībā.
Atkāpjoties no pirmās daļas, Apvienotajai Karalistei nav pienākuma paziņot par spēkā neesošām vai atcelt attiecīgās tiesības Apvienotajā Karalistē, ja Eiropas Savienības preču zīmes [..] spēkā neesības vai atcelšanas pamatojums Apvienotajā Karalistē nav piemērojams.
[..]”
4
Izstāšanās līguma 59. panta “Prioritātes tiesības attiecībā uz izskatīšanā esošiem pieteikumiem par Eiropas Savienības preču zīmēm, Kopienas dizainparaugiem un Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesībām” 1. punktā noteikts:
“Ja persona līdz pārejas perioda beigām saskaņā ar Savienības tiesībām ir iesniegusi pieteikumu par Eiropas Savienības preču zīmi [..] un ja minētajam pieteikumam ir piešķirts iesniegšanas datums, minētajai personai par to pašu preču zīmi attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem vai ietverti tajos, par kuriem iesniegts pieteikums Savienībā, [..] ir tiesības 9 mēnešu laikā no pārejas perioda beigām iesniegt pieteikumu Apvienotajā Karalistē. Uzskata, ka saskaņā ar šo pantu noformētam pieteikumam ir tāds pats iesniegšanas datums un prioritātes datums kā attiecīgajam Savienībā iesniegtajam pieteikumam un attiecīgā gadījumā Apvienotās Karalistes preču zīmes senioritāte, kuru prasīts atzīt saskaņā ar Regulas [2017/1001] 39. vai 40. pantu.”
5
Šī līguma ceturtajā daļā “Pārejas noteikumi” citstarp ietilpst 126. un 127. pants. Atbilstoši 126. pantam:
“Ir paredzēts pārejas jeb īstenošanas periods, kas sākas šā līguma spēkā stāšanās dienā un beidzas 2020. gada 31. decembrī.”
6
Minētā līguma 127. panta “Pārejas noteikumu darbības joma” 1., 3. un 6. punktā noteikts:
“1.   Ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, pārejas periodā Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā ir piemērojamas Savienības tiesības.
[..]
3.   Pārejas periodā saskaņā ar 1. punktu piemērojamās Savienības tiesības Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā rada tādas pašas tiesiskās sekas kā tās, kuras rodas Savienībā un tās dalībvalstīs, un tās interpretē un piemēro saskaņā ar tām pašām metodēm un vispārīgajiem principiem, kādus piemēro Savienībā.
[..]
6.   Ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, pārejas periodā ikvienu atsauci uz dalībvalstīm Savienības tiesībās, kas ir piemērojamas saskaņā ar 1. punktu, arī tajās, kas noteiktas, īstenojot un piemērojot minētās Savienības tiesības dalībvalstīs, saprot kā atsauci, kas ietver arī Apvienoto Karalisti.”
7
Izstāšanās līguma 185. panta ceturtā daļa formulēta šādi:
“Šā līguma otro un trešo daļu [..] piemēro no pārejas perioda beigām.”
Regula Nr. 40/94
8
Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2004. gada 19. februāra Regulu (EK) Nr. 422/2004 (OV 2004, L 70, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”), 8. panta “Relatīvs atteikuma pamatojums [pamats]” 4. punktā noteikts:
“Ja nereģistrētas preču zīmes vai citas plašākā nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā izmantotas zīmes [apzīmējuma] īpašnieks iebilst, tad preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē, ja atbilstoši Kopienas tiesību aktiem vai tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi:
a)
tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prasītās prioritātes datuma attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu;
b)
šī zīme uzliek īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu.”
Regula (EK) Nr. 207/2009
9
Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Kopienas preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.) 2.–4., 7., 8. un 10. apsvērumā bija noteikts:
“(2)
[..] Lai radītu [iekšējo] tirgu un pakāpeniski padarītu to par vienotu tirgu, būtu ne tikai jāatceļ ierobežojumi brīvai preču un pakalpojumu apritei un jāievieš pasākumi, kas nodrošina netraucētu konkurenci, bet arī papildus jārada juridiski nosacījumi, kas ļautu uzņēmumiem pielāgot savu darbību Kopienas apjomam gan preču ražošanā un izplatīšanā, gan pakalpojumu sniegšanā. Šim nolūkam preču zīmēm, kas ļauj atšķirt uzņēmumu preces un pakalpojumus pēc vienādām pazīmēm visā Kopienā, neatkarīgi no valstu robežām, būtu jābūt vienam no juridiskajiem instrumentiem, ko uzņēmumi var izmantot.
(3)
[..] būtu nepieciešams paredzēt Kopienas noteikumus par preču zīmēm, lai uzņēmumi varētu ar vienotu procedūru iegūt Kopienas preču zīmes, kam ir piešķirta vienāda aizsardzība un kas ir spēkā visā Kopienas teritorijā. Šādi noteiktais Kopienas preču zīmes vienotības princips būtu jāpiemēro, ja vien šajā regulā nav minēts citādi.
(4)
Tiesību, ko preču zīmju īpašniekiem piešķir dalībvalstu likumi, teritorialitātes šķērsli nevar likvidēt ar likumu tuvināšanu. Lai uzņēmumu labā pavērtu neierobežotu saimniecisko darbību visā iekšējā tirgū, būtu nepieciešama tādu preču zīmju pastāvēšana, ko reglamentē vienoti Kopienas tiesību akti, kas ir tieši piemērojami visās dalībvalstīs.
[..]
(7)
Tiesības saistībā ar Kopienas preču zīmi var iegūt, tikai to reģistrējot, un reģistrāciju atsaka tad, [..] ja tā ir pretrunā agrākām tiesībām.
(8)
[..] [Kopienas preču zīmes piešķirtās aizsardzības] funkcija ir jo īpaši garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi [..].
[..]
(10)
Nav pamata aizsargāt Kopienas preču zīmes vai aizsargāt pret tām kādu preču zīmi, kura ir reģistrēta pirms tam, izņemot gadījumus, kad šīs preču zīmes faktiski izmanto.”
10
Šīs regulas 1. panta “Kopienas preču zīme” 2. punktā bija noteikts:
“Kopienas preču zīme ir vienota. Tai ir vienāds spēks visā Kopienā [..].”
11
Minētās regulas 6. pantā “Veids, kā iegūt Kopienas preču zīmi” bija noteikts:
“Kopienas preču zīmi iegūst ar reģistrāciju.”
12
Šīs pašas regulas 8. panta “Relatīvs atteikuma pamatojums [pamats]” 1., 2. un 4. punktā bija paredzēts:
“1.   Ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē:
[..].
2.   Šā panta 1. punktā “agrākas preču zīmes” ir:
a)
šādas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes saņemšanas pieteikuma iesniegšanas datuma, ņemot vērā, ja vajadzīgs, prioritātes attiecībā uz šīm preču zīmēm:
[..]
[..].
4.   Ja nereģistrētas preču zīmes vai citas plašākā nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā izmantotas zīmes īpašnieks iebilst, tad preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē, ja atbilstoši Kopienas tiesību aktiem vai tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi:
a)
tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prasītās prioritātes datuma attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu;
b)
šī zīme uzliek īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu.”
13
Regulas Nr. 207/2009 9. pantā “Tiesības, ko piešķir Kopienas preču zīme” bija noteikts:
“1.   Kopienas preču zīme piešķir tās īpašniekam uz to ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības aizliegt visām trešajām personām bez viņa piekrišanas darījumos izmantot:
a)
apzīmējumu, kas ir identisks Kopienas preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta Kopienas preču zīme;
b)
jebkādu apzīmējumu, kurš tā identiskuma vai līdzības Kopienas preču zīmei dēļ un Kopienas preču zīmes aptverto preču vai pakalpojumu un zīmes identiskuma vai līdzības dēļ varētu maldināt sabiedrību [radīt sabiedrībai sajaukšanas iespēju]; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi];
c)
jebkādu apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs Kopienas preču zīmei saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta Kopienas preču zīme, ja šī pēdējā ir Kopienā pazīstama un ja minētās zīmes izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no Kopienas preču zīmes atšķirīguma vai pazīstamības [atšķirtspējas vai reputācijas] vai tai kaitēt.
[..]
3.   Tiesības, ko piešķir Kopienas preču zīme, var izmantot attiecībā uz trešajām personām kopš preču zīmes reģistrācijas publikācijas brīža. Tomēr var pieprasīt atbilstošu kompensāciju attiecībā uz jautājumiem, kas radušies pēc Kopienas preču zīmes pieteikuma publikācijas brīža, kas vairs nav iespējams pēc pašas preču zīmes reģistrācijas publikācijas. Tiesa, kam iesniegta prasība šādā jautājumā, nevar lemt par lietas būtību pirms reģistrācijas publikācijas.”
14
Šīs regulas 41. panta “Iebildumi” 1. un 3. punktā bija noteikts:
“1.   Trīs mēnešos pēc Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas iebildumus pret preču zīmes reģistrāciju, pamatojot, ka to nevar reģistrēt, atbilstoši 8. pantam var iesniegt:
[..]
c)
šīs regulas 8. panta 4. punktā minētu agrāku preču zīmju vai apzīmējumu īpašnieki, kā arī personas, kam attiecīgi valsts tiesību akti ļauj šīs tiesības izmantot.
[..]
3.   Iebildumi jāformulē rakstveidā, un tajos jānorāda pamatojums. Iebildumus neuzskata par iesniegtiem līdz brīdim, kamēr nav samaksāta nodeva attiecībā uz iebildumiem. [Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)] noteiktā termiņā persona, kas iebilst, lai pamatotu savu nostāju, var iesniegt savus faktus, pierādījumus un argumentus.”
15
Minētās regulas 42. panta “Iebildumu izskatīšana” 2. un 3. punktā bija paredzēts:
“2.   Pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākas Kopienas preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, apliecina, ka piecu gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas agrākā Kopienas preču zīme ir Kopienā faktiski izmantota saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, uz ko tā ir reģistrēta un ko šī persona uzskaita kā savu iebildumu pamatojumu, vai arī norāda pamatotus tās neizmantošanas iemeslus ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus gadus. Ja šāda apliecinājuma nav, iebildumus noraida. Ja agrākā preču zīme ir izmantota tikai saistībā ar daļu preču vai pakalpojumu, uz ko tā ir reģistrēta, iebildumu izskatīšanas nolūkos uzskata, ka tā ir reģistrēta tikai attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem.
3.   Šā panta 2. punktu piemēro attiecībā uz 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētām agrākām [valsts] preču zīmēm, aizvietojot izmantošanu Kopienā ar izmantošanu tajā dalībvalstī, kur agrākā [valsts] preču zīme ir aizsargāta.”
16
Šīs pašas regulas 46. pantā “Reģistrācijas ilgums” bija noteikts:
“Kopienas preču zīmes reģistrē uz desmit gadiem no pieteikuma iesniegšanas brīža. [..]”
17
Regula Nr. 207/2009 tika grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 16. decembra Regulu (ES) 2015/2424 (OV 2015, L 341, 21. lpp.), kura stājās spēkā 2016. gada 23. martā. Pēc tam Regula Nr. 207/2009 no 2017. gada 1. oktobra tika atcelta un aizstāta ar Regulu 2017/1001.
Regula 2017/1001
18
Regulas 2017/1001 12. apsvērumā noteikts:
“Lai nodrošinātu juridisko noteiktību un pilnīgu atbilstību prioritātes principam, saskaņā ar kuru reģistrētai agrākai preču zīmei ir prioritāte salīdzinājumā ar vēlāk reģistrētām preču zīmēm, ir jāparedz, ka ar ES preču zīmi piešķirtu tiesību īstenošanai nebūtu jāskar tās īpašnieku tiesības, kas iegūtas pirms minētās ES preču zīmes pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes datuma. [..]”
19
Šīs regulas 1. panta 2. punkts, 8. panta 1. un 4. punkts, 9. panta 1. punkts un 46. panta 1. un 4. punkts formulēts analoģiski attiecīgi Regulas Nr. 207/2009 1. panta 2. punktam, 8. panta 1. un 4. punktam, 9. panta 1. punkta pirmajam teikumam, kā arī 41. panta 1. punktam un 41. panta 3. punkta pēdējam teikumam. Regulas 2017/1001 9. panta 2. punktā, kas būtībā atbilst Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta otrajam teikumam, precizēts, ka, “neskarot īpašnieku tiesības, kas iegūtas pirms ES preču zīmes pieteikuma iesniegšanas datuma vai prioritātes datuma”, šīs Eiropas Savienības preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt visām trešām personām bez viņa piekrišanas komercdarbībā izmantot 9. panta 2. punktā uzskaitītos apzīmējumus.
20
Regulas 2017/1001 47. panta “Iebildumu izskatīšana”, kas formulēts analogi Regulas Nr. 207/2009 42. pantam, 1. un 5. punktā paredzēts:
“1.   Izskatot iebildumus, [EUIPO] tā noteiktā termiņā lūdz puses, cik bieži tas vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par citu pušu vai paša [EUIPO] iesniegtiem materiāliem.
[..]
5.   Ja iebildumu izskatīšanā atklājas, ka preču zīmi nevar reģistrēt attiecībā uz dažām vai visām precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz ko ir iesniegts ES preču zīmes pieteikums, pieteikumu attiecībā uz minētajām precēm vai pakalpojumiem noraida. Pārējos gadījumos iebildumus noraida.”
21
Regulas 2017/1001 51. panta “Reģistrācija” 1. punktā noteikts:
“[..] ja visi iesniegtie iebildumi ir zaudējuši spēku atsaukuma, noraidījuma vai citas rīcības rezultātā, preču zīmi un 111. panta 2. punktā minētās ziņas ieraksta reģistrā. Reģistrāciju publicē.”
22
Šīs regulas 70. panta “Apelāciju izskatīšana” 2. punkts formulēts šādi:
“Izskatot apelāciju, Apelācijas padome tās noteiktā termiņā lūdz puses, cik bieži tas vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par otras puses vai pašas padomes iesniegtiem materiāliem.”
23
Minētās regulas 71. panta “Lēmumi attiecībā uz apelācijām” 1. punktā paredzēts:
“Pēc apelācijas pārbaudes attiecībā uz pieņemšanu izskatīšanai Apelācijas padome lemj par apelāciju. Padome var vai nu darboties tās instances kompetences jomā, kas atbildīga par apelācijai nodoto lēmumu, vai nodot lietu šai instancei turpmākai izskatīšanai.”
24
Šīs pašas regulas 139. panta “Lūgums piemērot valsts procedūru” 1.–3. punktā paredzēts:
“1.   Pieteikuma par [Eiropas Savienības] preču zīmi iesniedzējs vai tās īpašnieks var lūgt pārvērst tā [Eiropas Savienības] preču zīmes pieteikumu vai [Eiropas Savienības] preču zīmi valsts preču zīmes pieteikumā:
a)
ja [Eiropas Savienības] preču zīmes pieteikums ir atteikts, atsaukts vai uzskatāms par atsauktu;
[..].
2.   Pārvēršana nenotiek:
[..]
b)
aizsardzības nolūkos dalībvalstī, kurā saskaņā ar [EUIPO] lēmumu vai valsts tiesas lēmumu reģistrācijas atteikuma iemesls vai atcelšanas, vai spēkā neesamības iemesls attiecas uz [Eiropas Savienības] preču zīmes pieteikumu vai [Eiropas Savienības] preču zīmi.
3.   Valsts preču zīmes pieteikumam, kas radies, pārvēršot [Eiropas Savienības] preču zīmes pieteikumu vai [Eiropas Savienības] preču zīmi, saistībā ar attiecīgo dalībvalsti ir šā pieteikuma vai preču zīmes iesniegšanas datums vai prioritātes datums [..].”
Regula Nr. 2868/95
25
Komisijas Regulas (EK) Nr. 2868/95 (1995. gada 13. decembris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1995, L 303, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (OV 2005, L 172, 4. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2868/95”), 19. noteikuma “Iebilduma pamatojums” 1. un 2. punktā bija paredzēts:
“1. Līdz [ITSB] noteiktam termiņam, kas ilgst vismaz 2 mēnešus no dienas, kad iebilduma procedūru uzskata par uzsāktu saskaņā ar 18. noteikuma 1. punktu, [ITSB] dod iespēju iebilduma iesniedzējai pusei iesniegt faktus, pierādījumus un argumentāciju, kas pamato iebildumu, vai papildināt faktus, pierādījumus vai argumentāciju, kas jau ir iesniegti saskaņā ar 15. noteikuma 3. punktu.
2. Šā noteikuma 1. punktā minētajā termiņā iebilduma iesniedzēja puse sniedz arī pierādījumus par tās agrākās zīmes vai agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, kā arī pierādījumus par to, ka tai ir tiesības iesniegt iebildumu. Jo īpaši iebilduma iesniedzēja puse iesniedz šādus pierādījumus:
[..]
d)
ja iebildums pamatots ar agrākām tiesībām Regulas 8. panta 4. punkta nozīmē, pierādījumus par to iegūšanu, pastāvēšanu un šo tiesību aizsardzības apjomu;
[..].”
26
Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma “Iebildumu izskatīšana” 1. punktā bija paredzēts:
“Ja līdz 19. noteikuma 1. punktā minētā termiņa beigām iebilduma iesniedzēja puse nav pierādījusi tās agrākās zīmes vai agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu un nav pierādījusi, ka tai ir tiesības iesniegt iebildumu, iebildumu noraida kā nepamatotu.”
Deleģētā regula (ES) 2018/625
27
Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2018/625 (2018. gada 5. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 par Eiropas Savienības preču zīmi un atceļ Deleģēto Regulu (ES) 2017/1430 (OV 2018, L 104, 1. lpp.), 80. pants “Pagaidu pasākumi” formulēts šādi:
“Regul[as] (EK) Nr. 2868/95 [..] noteikumus turpina piemērot jau uzsāktiem procesiem, kuriem šo regulu nepiemēro saskaņā ar 82. pantu, līdz šie procesi ir izbeigti.”
28
Šīs deleģētās regulas 82. panta “Stāšanās spēkā un piemērošana” 2. punktā noteikts:
“To piemēro no 1. punktā minētās spēkā stāšanās dienas ar šādiem izņēmumiem:
[..]
b)
7. un 8. pantu nepiemēro iebilduma procedūrām, kuru sacīkstes daļa sākusies pirms 2017. gada 1. oktobra;
[..]
j)
V sadaļu nepiemēro apelācijām, kas iesniegtas pirms 2017. gada 1. oktobra;
[..].”
Tiesvedības priekšvēsture
29
Pārsūdzētā sprieduma 1.–15. un 22. punktā izklāstītos pamatlietas faktus var rezumēt šādi.
30
J. Ye2015. gada 30. jūnijā iesniedza EUIPO Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.
31
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:
32
Reģistrācija tika pieteikta saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 3., 9., 14., 18., 25. un 35. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.
33
Preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2015. gada 9. decembraBulletin des marques communautaires (Kopienas Preču Zīmju Biļetens) Nr. 234/2015.
34
2016. gada 8. martāNowhere – prasītāja pirmajā instancē –, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 41. pantu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz šī sprieduma 32. punktā minētajām precēm un pakalpojumiem.
35
Iebildumi bija balstīti it īpaši uz šādām trim nereģistrētām agrākām grafiskām preču zīmēm, kas izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē:
36
Kā iebildumu pamats saistībā ar šīm agrākajām preču zīmēm tika izvirzīts Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā norādītais pamats.
37
Ar 2017. gada 20. septembra lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumus.
38
2017. gada 17. novembrīNowhere par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību.
39
Ar pirmo 2018. gada 8. oktobra lēmumu EUIPO Apelācijas otrā padome noraidīja šo apelācijas sūdzību.
40
Ar procesuālo dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 7. janvārī, Nowhere cēla prasību par pirmā lēmuma atcelšanu.
41
Ar 2019. gada 17. jūlija lēmumu lietā R 2474/2017‑2 (REV) EUIPO Apelācijas otrā padome atcēla minēto pirmo lēmumu acīmredzamas kļūdas dēļ, kurā ir vainojams EUIPO.
42
Ar 2019. gada 18. decembra rīkojumu Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑12/19, EU:T:2019:907) Vispārējā tiesa konstatēja, ka vairs nav jālemj par šī sprieduma 40. punktā minēto prasību.
43
Ar otro lēmumu, proti, strīdīgo lēmumu, EUIPO Apelācijas otrā padome noraidīja šī sprieduma 38. punktā minēto apelācijas sūdzību. It īpaši, runājot par šī sprieduma 35. punktā minētajām agrākajām preču zīmēm šī padome būtībā uzskatīja, ka pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības un pēc pārejas perioda beigām 2020. gada 31. decembrī tiesības, kas varētu pastāvēt Apvienotajā Karalistē, vairs neesot pamats iebildumu procesam, kas tostarp balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu. Tādējādi tā uzskatīja, ka Nowhere savu iebildumu pamatošanai vairs nevar atsaukties uz noteikumiem par prasību saistībā ar apzīmējuma uzurpāciju (“action for passing off”) atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu. Tādējādi attiecībā uz šīm agrākajām preču zīmēm EUIPO Apelācijas otrā padome apstiprināja iebildumu noraidīšanu tikai šī iemesla dēļ.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
44
Ar 2021. gada 21. maijā Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu pieteikumu Nowhere cēla prasību, kurā tā lūdza atcelt un grozīt strīdīgo lēmumu tikai tiktāl, ciktāl ar šo lēmumu EUIPO Apelācijas otrā padome noraidīja šī sprieduma 38. punktā minēto sūdzību ar šī sprieduma 43. punktā minēto pamatojumu.
45
Prasības Vispārējā tiesā pamatošanai Nowhere izvirzīja vienu vienīgu pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta pārkāpumu. Šajā pamatā Nowhere būtībā apgalvoja, ka vienīgais atbilstošais datums, lai noteiktu agrāku tiesību, uz kurām balstīti iebildumi pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, esību, ir šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums.
46
Savukārt EUIPO norādīja, ka šādām agrākām tiesībām jāpastāv ne tikai šajā datumā, bet arī datumā, kurā tas pieņēmis savu galīgo lēmumu par iebildumiem, proti, šajā lietā – strīdīgā lēmuma pieņemšanas datumā.
47
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 24. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai gan saskaņā ar LES 50. panta 3. punktu Savienības tiesības vairs nebija piemērojamas Apvienotajā Karalistē no Izstāšanās līguma, kas noslēgts saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu, spēkā stāšanās dienas, t.i., 2020. gada 1. februāra, no šī līguma 126. panta, lasot to kopsakarā ar 127. panta 1. punkta pirmo teikumu, izriet, ka tad, ja nav noteikts citādi, pārejas periodā, kas sākas minētā līguma spēkā stāšanās dienā un beidzas 2020. gada 31. decembrī (turpmāk tekstā – “pārejas periods”), šajā valstī un tās teritorijā joprojām ir piemērojamas Savienības tiesības. Turklāt šī sprieduma 25. punktā šī tiesa norādīja, ka Izstāšanās līguma 54.–61. panta noteikumos, kas ietverti šī līguma trešās daļas IV sadaļā par intelektuālo īpašumu, nekas nav minēts saistībā ar iebildumu, kas iesniegts pirms Izstāšanās līguma stāšanās spēkā, balstoties uz Apvienotajā Karalistē aizsargātām agrākām tiesībām.
48
Otrām kārtām, minētā sprieduma 26. un 27. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šajā lietā vienīgais administratīvās lietas elements, kam ir nozīme Vispārējā tiesā izskatāmajā lietā un kas ir pieņemts pēc pārejas perioda beigām, bija strīdīgais lēmums, jo visi pārējie ar procesu EUIPO saistītie akti kopš pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas ir pieņemti pirms Izstāšanās līguma stāšanās spēkā un tātad katrā ziņā pirms pārejas perioda beigām.
49
Trešām kārtām, vispirms – tā paša sprieduma 28. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, līdzīgi kā noteikts Tiesas judikatūrā, kura izriet no 2014. gada 8. maija sprieduma Bimbo/ITSB (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, 12. punkts) un 2020. gada 18. jūnija sprieduma Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, 2. punkts un tajā minētā judikatūra) – šie spriedumi norādīti pārsūdzētā sprieduma 18. punktā – un saskaņā ar kuru būtībā datums, kad ticis iesniegts Eiropas Savienības preču zīmes, pret kuras reģistrāciju celti iebildumi, reģistrācijas pieteikums, ir izšķirošs, nosakot piemērojamās materiālās tiesības, no “šobrīd iedibinātās” Vispārējās tiesas judikatūras, kas minēta citstarp 2020. gada 30. janvāra spriedumā Grupo Textil Brownie/EUIPO – The Guide Association (“BROWNIE”) (T‑598/18, turpmāk tekstā – “Brownie judikatūra”, EU:T:2020:22, 19. punkts), izriet, ka relatīva atteikuma pamata esība jāvērtē Eiropas Savienības preču zīmes, pret kuru ir celti iebildumi, reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā.
50
Pārsūdzētā sprieduma 29. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar Brownie judikatūru apstāklim, ka agrākā preču zīme varētu zaudēt dalībvalstī reģistrētas preču zīmes statusu laikā pēc Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, it īpaši pēc attiecīgās dalībvalsts izstāšanās no Savienības, principā nav nozīmes iebildumu iznākumam.
51
Turpinājumā – joprojām pamatojoties uz šo judikatūru, minētā sprieduma 30. punktā Vispārējā tiesa no šiem apsvērumiem secināja, ka apstāklim, ka iebildumi saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu bija balstīti uz agrākām nereģistrētām preču zīmēm, kas izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē, un Apvienotās Karalistes tiesībās paredzētām tiesību normām saistībā ar apzīmējuma nosaukuma uzurpāciju, nav nozīmes attiecībā uz iebildumiem, kuri celti pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kas iesniegts pirms Izstāšanās līguma stāšanās spēkā un pārejas perioda beigām.
52
Visbeidzot – tā paša sprieduma 31. punktā minētā tiesa secināja, ka, tā kā šajā gadījumā pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir iesniegts pirms šiem datumiem, šīs agrākās nereģistrētās preču zīmes, ciktāl tās ir izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē, principā var pamatot iebildumus šajā lietā, un tas EUIPO Apelācijas otrajai padomei esot bijis jāņem vērā savā vērtējumā.
53
Ceturtām kārtām, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka EUIPO šajā tiesā izvirzītie argumenti nevar atspēkot šo secinājumu.
54
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 34. punktā Vispārējā tiesa noraidīja EUIPO argumentu par īstenības izteiksmes tagadnes laika izmantošanu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā, norādot, ka īstenības izteiksmes tagadnes laika izmantošana tiesību normā vien neļauj izdarīt nekādus secinājumus par tās interpretāciju un turklāt – ka, ņemot vērā vārdus “ja nereģistrētas preču zīmes [..] īpašnieks iebilst”, ar kuriem sākas minētais 8. panta 4. punkts, nevar izslēgt, ka šī izmantošana drīzāk attiecas uz iebildumu iesniegšanas datumu, nevis uz strīdīgā lēmuma pieņemšanas datumu.
55
Otrkārt, runājot par EUIPO norādītajām Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta un 20. noteikuma 1. punkta tiesību normām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. punktā norādīja – no pēdējā minētā noteikuma formulējuma izriet, ka pierādījumi par agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esību un aizsardzības apjomu būtu jāiesniedz pirms pirmajā no šiem noteikumiem paredzētā termiņa beigām. Tā konstatēja, ka šajā gadījumā šis termiņš bija beidzies pirms Izstāšanās līguma stāšanās spēkā un pārejas perioda beigām. Minētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja: “vismaz šajā lietā” šīs tiesību normas nepieļauj EUIPO apgalvojumu, ka vērā ņemamais datums, lai noteiktu attiecīgo agrāko tiesību esību, bija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datums.
56
Treškārt, atbildot uz EUIPO argumentu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punktu, Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 38. un 39. punktā uzsvēra, ka iebildumu izvērtējums nenozīmē sistemātisku agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas pārbaudi, jo pēdējā minētā pārbaude var notikt tikai pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma, un katrā ziņā šīs regulas 42. panta 2. punktā ir atsauce uz pieciem gadiem pirms Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanas, nevis uz laikposmu, kas beidzas datumā, kurā EUIPO pieņem galīgo lēmumu par iebildumiem.
57
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 40. punktā Vispārējā tiesa noraidīja EUIPO atsauces uz tiesību normām un judikatūru saistībā ar pieteikumiem par spēkā neesības atzīšanu, norādot, ka tiem ne vienmēr ir nozīme strīdā attiecībā uz iebildumu procesu.
58
Piektkārt, atbildot uz EUIPO argumentu, ka būtībā, sākot no pārejas perioda beigām, nevar rasties nekāds konflikts starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrākajām nereģistrētajām preču zīmēm, kuras tiek izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā norādīja, ka saskaņā ar Regulas 2017/1001 51. pantu reģistrācijai pieteiktā preču zīme tiek reģistrēta, ja iebildumu gadījumā process tiek izbeigts, tostarp noraidot iebildumus, un ka no šīs regulas 52. panta tieši izriet, ka reģistrācija ir spēkā no pieteikuma iesniegšanas brīža, nevis tikai no iespējamo iebildumu galīga noraidījuma brīža.
59
Minētā sprieduma 42. punktā tā secināja – pat ja tiktu atzīts, ka pēc pārejas perioda beigām konflikts starp attiecīgajām preču zīmēm vairs nevarētu rasties, tas tomēr nenozīmē, ka pieteiktās preču zīmes reģistrācijas gadījumā šāds konflikts tomēr nebūtu varējis pastāvēt laikposmā no Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma līdz pārejas perioda beigām. Vispārējā tiesa norādīja, ka ir grūti saprast, kāpēc Nowhere būtu jāatsaka tās komercdarbībā Apvienotajā Karalistē izmantoto agrāko nereģistrēto preču zīmju aizsardzība arī šajā laikposmā, un ka līdz ar to jāatzīst, ka prasītājai ir leģitīmas intereses, lai tās iebildumi tiktu apmierināti attiecībā uz minēto laikposmu.
60
Sestkārt, minētā sprieduma 44. un 45. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka jānoraida arī EUIPO arguments par to, ka, piemērojot Regulas 2017/1001 139. pantu, attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs varot pārvērst savu Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu par valsts preču zīmju pieteikumiem visās Savienības dalībvalstīs un tādējādi iegūt vienas un tās pašas preču zīmes aizsardzību vienā un tajā pašā teritorijā apgrūtinošā un dārgā veidā, lai gan šķērslis reģistrācijai Savienībā vairs nepastāvot. Proti, Vispārējā tiesa norādīja, ka šādi apsvērumi principā attiecas uz jebkuru iebildumu procesu un turklāt – ka, piemērojot Regulas 2017/1001 139. panta 3. punktu, valsts preču zīmes pieteikumam, kas radies, pārvēršot Eiropas Savienības preču zīmes pieteikumu, saistībā ar attiecīgo dalībvalsti ir šī iepriekš minētā pieteikuma iesniegšanas datums; konflikts tātad varēja pastāvēt laikposmā starp Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu un pārejas perioda beigām.
61
Ņemot vērā iepriekš minēto, pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka neviens no EUIPO izvirzītajiem argumentiem nevar pamatot tā nostāju, saskaņā ar kuru strīdīgā lēmuma pieņemšanas datums – “šajā lietā [..] vienīgais elements, kurš radies pēc pārejas perioda beigām” – ir šī strīda atrisināšanai vērā ņemamais datums, un uzskatīja, ka Nowhere vienīgais pamats ir jāapmierina un strīdīgais lēmums jāatceļ. Savukārt minētā sprieduma 47. un 48. punktā izklāstīto iemeslu dēļ prasību pārējā daļā tā noraidīja.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi apelācijas instancē
62
Ar 2022. gada 23. maijā iesniegto dokumentu EUIPO saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170.a panta 1. punktu lūdza pieļaut tā apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58.a panta trešajai daļai.
63
Ar 2022. gada 16. novembra rīkojumu EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908) apelācijas sūdzība tika pieļauta.
64
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 21. marta lēmumu Vācijas Federatīvajai Republikai tika atļauts iestāties lietā EUIPO prasījumu atbalstam.
65
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 27. aprīļa rīkojumu EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409) International Trademark Association (INTA) tika atļauts iestāties lietā EUIPO prasījumu atbalstam.
66
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 3. oktobra lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta līdz 2024. gada 20. jūnija sprieduma EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528) pasludināšanai. Pēc minētā sprieduma pasludināšanas ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 20. jūnija nolēmumu šī tiesvedība tika atsākta.
67
Apelācijas sūdzībā EUIPO prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
pilnībā noraidīt Nowhere pirmajā instancē celto prasību par strīdīgo lēmumu; un
–
piespriest Nowhere atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.
68
Nowhere prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
69
Vācijas Federatīvā Republika atbalsta EUIPO prasījumus.
70
INTA prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
piespriest tai savus tiesāšanās izdevumus segt pašai.
Par apelācijas sūdzību
71
Apelācijas sūdzības pamatošanai EUIPO izvirza vienu apelācijas pamatu. Ar šo pamatu tas būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas secinājumā, saskaņā ar kuru EUIPO Apelācijas otrajai padomei, vērtējot attiecīgos iebildumus, bija jāņem vērā agrākās nereģistrētās preču zīmes, ciktāl tās tika izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē, nav norādīts pietiekams pamatojums un ir pieļautas tiesību kļūdas. Šim pamatam ir trīs daļas: pirmā attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav juridiski pietiekami izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā ar šo secinājumu esot atkāpusies no savas pastāvīgās judikatūras; otrā daļa attiecas uz tiesību kļūdu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta interpretāciju; un trešā daļa attiecas uz LES 50. panta 3. punkta un Izstāšanās līguma 126. un 127. panta juridisko seku neievērošanu, kā arī Regulas Nr. 207/2009 1. panta 2. punktā paredzētā teritorialitātes principa pārkāpumu.
72
Šīs apelācijas sūdzības prasījumu atbalstam Vācijas Federatīvā Republika arī norāda, ka Nowhere prasība Vispārējā tiesā esot bijusi jānoraida intereses celt prasību neesības dēļ, jo agrākās preču zīmes esot beigušas pastāvēt apelācijas procesa EUIPO laikā.
Par pieņemamību
73
Nowhere apstrīd apelācijas sūdzības pieņemamību, būtībā pamatojoties uz to, ka tajā nav izvirzīts jautājums, kas ir nozīmīgs Savienības tiesību vienotībai, konsekvencei vai attīstībai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58.a panta izpratnē, ņemot vērā, ka strīdīgajā lēmumā ir pieļauts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantā nostiprinātā labas pārvaldības principa pārkāpums un ka šādos apstākļos tas katrā ziņā būtu jāatceļ, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa jābalsta uz šī pamata.
74
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka Tiesa apelācijas sūdzību pilnībā ir atzinusi par pieļaujamu, uzskatīdama, ka EUIPO saskaņā ar Reglamenta 170.a panta 1. punktu iesniegtais pieteikums par apelācijas sūdzības atzīšanu par pieļaujamu juridiski pietiekami pierāda, ka apelācijas sūdzībā ir izvirzīts jautājums, kas ir nozīmīgs Savienības tiesību vienotībai, konsekvencei un attīstībai (rīkojums, 2022. gada 16. novembris, EUIPO/Nowhere, C‑337/22 P, EU:C:2022:908, 41. un 42. punkts).
75
Otrkārt, jautājums, vai pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa var tikt balstīta uz citiem tiesiskajiem pamatojumiem, kas nav minēti šajā spriedumā, neietekmē apelācijas sūdzības pieņemamību.
76
Tātad Nowhere argumentācija jānoraida.
Par Vācijas Federatīvās Republikas argumentāciju attiecībā uz “Nowhere” intereses celt prasību Vispārējā tiesā neesību
77
Jāatgādina, ka lietas dalībnieks, kam saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. pantu ir atļauts iestāties šajā tiesā izskatīšanai nodotā lietā, nedrīkst grozīt strīda priekšmetu, kas ir aprakstīts pamata pušu prasījumos un pamatos. No tā izriet, ka ir pieņemami tikai tie personas, kas iestājas lietā, argumenti, kuri iekļaujas šo prasījumu un pamatu noteiktajās robežās (spriedums, 2016. gada 10. novembris, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, 114. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Tomēr, norādot absolūtu pamatu, ko Savienības tiesa var izvirzīt vai kas tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes, persona, kas iestājusies lietā, nepārsniedz šajā tiesā izskatāmās lietas robežas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34. un 35. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Apelācijas tiesvedībā par šādu absolūtu pamatu ir uzskatāmi visi apstākļi, kas attiecas uz Vispārējā tiesā celtas atcelšanas prasības pieņemamību un it īpaši ar šo prasību iesniegušā lietas dalībnieka interesi, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Silver u.c./Padome, C‑499/21 P, EU:C:2023:479, 38. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
79
Šajā lietā iestāšanās rakstā apelācijas sūdzības atbalstam Vācijas Federatīvā Republika tostarp norāda, ka Nowhere prasība Vispārējā tiesā esot bijusi jānoraida intereses celt prasību neesības dēļ, jo, ņemot vērā iebildumu pamatošanai izvirzītās agrākās preču zīmes “izzušanu” procesa Apelācijas padomē laikā, šī Nowhere prasība Vispārējā tiesā vairs nevarēja tai sniegt nekādu labumu.
80
Ņemot vērā šī sprieduma 78. punktā norādīto, lai gan EUIPO apelācijas sūdzībā nav atsaucies uz Nowhere intereses celt prasību par strīdīgo lēmumu neesību, Vācijas Federatīvās Republikas argumentācija saistībā ar to ir pieņemama.
81
Pēc būtības jāatgādina, ka intereses celt atcelšanas prasību esība nozīmē, ka šīs prasības iznākumā var tikt sniegts labums personai, kura to ir cēlusi. Jautājums par šāda labuma esību jāizvērtē konkrēti, ņemot vērā visas sekas, kas var izrietēt no konstatējuma par iespējamo prettiesiskumu lēmumā, kurš ir šīs prasības priekšmets, un apgalvotā kaitējuma raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 20. jūnijs, EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, 80. un 81. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
82
Ar strīdīgo lēmumu ir apstiprināts Iebildumu nodaļas lēmums noraidīt Nowhere iebildumus, jo Nowhere, sākot no pārejas perioda beigām, vairs nevarēja atsaukties uz savām agrākajām Apvienotajā Karalistē nereģistrētajām preču zīmēm, lai pamatotu šos iebildumus. Tādējādi Nowhere varēja gūt labumu no šī pamatojuma prettiesiskuma konstatējuma un strīdīgā lēmuma atcelšanas.
83
Tātad Vācijas Federatīvās Republikas argumentācija par Nowhere intereses celt prasību Vispārējā tiesā neesību jānoraida kā nepamatota.
Par lietas būtību
84
Vispirms jānorāda – tā kā šajā lietā attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 2015. gada 30. jūnijā, šo strīdu reglamentē, pirmkārt, Regulas Nr. 207/2009 materiālās tiesību normas, kas bija spēkā šajā datumā, un, otrkārt, Regulas 2017/1001 procesuālās tiesību normas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 20. jūnijs, EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par vienīgā pamata otro daļu – tiesību kļūdu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta interpretāciju
– Lietas dalībnieku argumenti
85
Ar vienīgā pamata otro daļu, kas jāizskata vispirms, EUIPO, kuru atbalsta Vācijas Federatīvā Republika un INTA, apgalvo, ka gan iebildumu procesā, gan spēkā neesības atzīšanas procesā agrāko tiesību īpašniekam jāpierāda šo tiesību esība, spēkā esība un apjoms ne tikai attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes datumā, lai apliecinātu, ka minētās tiesības ir agrākas salīdzinājumā ar šo pieteikumu, bet arī datumā, kurā EUIPO pieņem lēmumu, lai pierādītu to, ka tās joprojām pastāv. Šo pašu tiesību ex nunc izzušana procesa EUIPO laikā, it īpaši izbeigšanās, atcelšanas vai atteikšanās gadījumā, noteikti izraisītu attiecīgo iebildumu vai pieteikuma par spēkā neesības atzīšanu noraidīšanu. Šādus vispārīgus noteikumus Vispārējā tiesa esot atzinusi 2006. gada 13. septembra sprieduma MIP Metro/ITSB – Tesco Stores (“METRO”) (T‑191/04, turpmāk tekstā – “spriedums Metro”, EU:T:2006:254) 30.–34. punktā un apstiprinājusi tās vēlākajā judikatūrā.
86
EUIPO ieskatā šie noteikumi izriet no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta formulējuma, it īpaši no īstenības izteiksmes tagadnes laika izmantošanas šajā formulējumā un tā gramatiskās struktūras, konteksta, tostarp no Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta un 20. noteikuma 1. punkta un Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkta, kā arī no iebildumu procesa vispārējā mērķa, kas esot aizsargāt agrāko tiesību īpašnieku intereses, saglabājot šo tiesību pamatfunkciju, pret konfliktiem ar Eiropas Savienības preču zīmēm, kas izriet no divu spēkā esošu un īstenojamu tiesību vienlaicīgas esības.
87
Pirmām kārtām, EUIPO pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 28.–31. punktā ir “izveidojusi” jaunu vispārēju noteikumu, saskaņā ar kuru notikumiem saistībā ar agrāku preču zīmi, kas norisinās pēc Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, neesot nozīmes iebildumu pret šo reģistrāciju iznākumā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz apsvērumiem par ratione temporis piemērojamām materiālajām tiesībām un relatīva atteikuma pamata esības vērtējumu pieteiktās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā, kā arī uz Vispārējās tiesas judikatūru, – bet tie neesot atbilstoši. No tā Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka EUIPO ir pienākums ņemt vērā Apvienotajā Karalistē aizsargātās agrākās tiesības, kas izvirzītas pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kurš iesniegts pirms pārejas perioda beigām.
88
Otrām kārtām, EUIPO apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 34.–42. punktā esot interpretējusi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu, neievērojot šīs tiesību normas formulējumu, kontekstu un mērķus, un noraidījusi tādus argumentus attiecībā uz tiem, kurus tā šai tiesai bija iesniegusi, lai pierādītu šī sprieduma 85. punktā minēto noteikumu esību.
89
Pirmkārt, runājot par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta formulējumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 34. punktā esot nepareizi interpretējusi EUIPO argumentāciju un esot nepareizi sapratusi minētās tiesību normas gramatisko struktūru.
90
Otrkārt, runājot par šīs pašas tiesību normas kontekstu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 36. un 37. punktā esot samazinājusi šīs normas lomu, uzskatot, ka Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 1. punktā un 20. noteikuma 1. punktā nav atsauces uz datumu, kurā ir pieņemts lēmums par iebildumiem. Turklāt minētā sprieduma 38. un 39. punktā tā esot kļūdaini noraidījusi EUIPO argumentāciju attiecībā uz agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas nosacījumiem, lai gan tie ilustrē tāda mehānisma esību, kas liedz noraidīt Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ja datumā, kurā tiek pieņemts lēmums par iebildumiem, nav konflikta. Visbeidzot tā paša sprieduma 40. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini atteikusies par atbilstošu uzskatīt Savienības tiesību normu un judikatūras par spēkā neesības atzīšanas procesiem piemērošanu.
91
Treškārt, attiecībā uz iebildumu procesa mērķiem EUIPO apgalvo, ka Vispārējās tiesas secinājums pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, saskaņā ar kuru Nowhere ir leģitīmas intereses, lai tās iebildumi tiktu apmierināti, esot balstīts uz kļūdainiem apsvērumiem. No vienas puses, Vispārējās tiesas apsvērums par potenciāla konflikta esību reģistrācijas gadījumā esot balstīts uz to, ka ir sajaukts Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes datums, kura galvenais uzdevums esot noteikt tiesību hronoloģisko secību atbilstoši prioritātes principam, un šīs preču zīmes reģistrācijas publikācijas datums, no kura Eiropas Savienības preču zīmes var izvirzīt pret trešām personām. No otras puses, it īpaši no Tiesas judikatūras izrietot, ka prasības par preču zīmes pārkāpumiem un administratīvie procesi atšķiroties pēc to priekšmeta un sekām. Līdz ar to – pretēji Vispārējās tiesas apgalvojumiem – EUIPO nostāja nenozīmējot, ka Nowhere tiktu atteikta aizsardzība tās agrākajām preču zīmēm, kas nav reģistrētas Apvienotajā Karalistē laikposmā no apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas līdz pārejas perioda beigu datumam.
92
Nowhere uzskata, ka EUIPO argumentācija nav pamatota.
93
Šajā ziņā, pirmām kārtām, tā norāda, ka Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības neietekmē tās agrāko tiesību aizsardzību, jo vienīgais atbilstošais datums tās iesniegto iebildumu izskatīšanai esot pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums, kas ir datums, kurā Apvienotā Karaliste vēl bija Savienības dalībvalsts.
94
Turklāt tā apgalvo, ka iebildumu iesniegšanas datumā attiecīgajai agrākajai preču zīmei bija teritoriālā aizsardzība saskaņā ar preču zīmju tiesībām Savienībā.
95
Otrām kārtām, tā apgalvo, ka EUIPO balstās uz pieņēmumu, kuram nav nekāda pamatojuma atbilstošajās Regulas Nr. 207/2009 tiesību normās; saskaņā ar šo regulu jebkādai agrāko tiesību spēkā esības izbeigšanai, kas notiek iebildumu procesa laikā pirms galīgā lēmuma par iebildumiem, ir jāizraisa iebildumu noraidīšana.
96
Proti, pirmkārt, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pamatoti nospriedusi, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā īstenības izteiksmes tagadnes laika izmantošana vien nepamato šo pieņēmumu.
97
Otrkārt, no atbilstošajām Regulas Nr. 207/2009 tiesību normām, it īpaši 41. panta, neizrietot, ka strīdīgā lēmuma pieņemšanas datumā attiecīgās agrākās tiesības vienmēr būtu bijis jākvalificē par agrākām tiesībām. Nozīme esot tikai tam, vai attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes datumā attiecīgās agrākās preču zīmes bija “agrākas tiesības”.
98
Treškārt, EUIPO atsauce uz spriedumu Metro norādot uz hipotēzi, kas atšķiras no šajā lietā aplūkotās – kā Vispārējā tiesa to esot uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 35. punktā –, jo preču zīmes atjaunošana nevarot tikt pielīdzināta politiskam notikumam, kas nav atkarīgs no lietas dalībniekiem.
99
Ceturtkārt, EUIPO argumentācijā attiecībā uz prasībām, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkta, neesot ņemti vērā daudzi gadījumi, kad, tā kā agrākā preču zīme nav reģistrēta jau piecus gadus, šīs preču zīmes faktiskā izmantošana netiek ņemta vērā.
– Tiesas vērtējums
100
Lai pārsūdzētā sprieduma 31. punktā secinātu, ka agrākās preču zīmes, kuras nav reģistrētas Apvienotajā Karalistē un uz kurām atsaucas Nowhere, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu, principā var pamatot tās iebildumus, Vispārējā tiesa balstījās uz Brownie judikatūru, kas atgādināta minētā sprieduma 28.–30. punktā.
101
Šī judikatūra ir balstīta uz premisu, ka, tā kā relatīva atteikuma pamata, uz kuru balstīti iebildumi pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, esība jāizvērtē, ņemot vērā reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu, tas, ka šo iebildumu pamatojumā norādītā agrākā preču zīme pēc šī datuma zaudē dalībvalstī reģistrētas vai aizsargātas preču zīmes statusu, principā neietekmē minēto iebildumu iznākumu.
102
Kā EUIPO būtībā apgalvo vienīgā pamata otrajā daļā, šādai premisai nav pamatojuma nedz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta formulējumā un kontekstā, nedz – vispārīgāk – iebildumu procesa mērķos.
103
Šajā ziņā, pirmām kārtām, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu “preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē”, “ja nereģistrētas preču zīmes vai citas plašākā nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā izmantotas zīmes īpašnieks iebilst”, “ja [un ciktāl]” šis apzīmējums saskaņā ar piemērojamiem Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem atbilst diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, saskaņā ar minētā 8. panta 4. punkta a) apakšpunktu, ka “tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms [Eiropas Savienības] preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prasītās prioritātes datuma attiecībā uz [šo] reģistrācijas pieteikumu”, un, otrkārt, saskaņā ar 8. panta 4. punkta b) apakšpunktu, ka “šī zīme [šis apzīmējums] uzliek īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu”.
104
Runājot par šīs regulas 8. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, kā to uzsver saliktās pagātnes [tagadnes] un prievārda “pirms” izmantošana, tas tieši attiecas uz laika kritēriju par tiesību uz apzīmējumu, uz kuru balstīti iebildumi, iegūšanas agrākumu, ņemot vērā attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu vai attiecīgā gadījumā prioritātes datumu, kas norādīts iebildumu pamatojumā.
105
Savukārt, lai gan ar minētās regulas 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu arī tiek īstenots šis agrākuma kritērijs, pieprasot, lai apzīmējums, kas izvirzīts iebildumu pamatošanai, saskaņā ar tam piemērojamajiem tiesību aktiem piešķirtu tā īpašniekam “tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu”, jānorāda, ka tas ir rakstīts īstenības izteiksmes tagadnes laikā un tajā nav atsauces ne uz vienu datumu, kurā tas būtu jāizpilda.
106
Tāpat jāuzsver, ka 8. panta 4. punktā vārdi “preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē”, kas attiecas uz EUIPO lēmumu, ar kuru apmierināti iebildumi un noraidīts Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums, arī ir atveidoti īstenības izteiksmes tagadnes laikā.
107
No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka, protams, agrāko tiesību, ar kurām pamatoti iebildumi, kas balstīti uz minēto tiesību normu, iegūšana jāvērtē, ņemot vērā attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu vai attiecīgā gadījumā prioritātes datumu. Tomēr no tā arī izriet, ka, lai šie iebildumi varētu tikt apmierināti, nepieciešams, lai šīs agrākās tiesības to īpašniekam piešķirtu “tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu” saskaņā ar dalībvalsts vai Savienības tiesību aktiem ne tikai šajā datumā, bet arī vēlākā šo iebildumu iesniegšanas datumā līdz datumam, kad tiek izlemts, vai “preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē”.
108
Otrām kārtām, šo interpretāciju pastiprina konteksts, kādā iekļaujas Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts.
109
Pirmkārt, jānorāda, ka, tāpat kā šīs tiesību normas formulējums, arī šīs regulas 8. panta 1. un 2. punkta formulējums, kura struktūra ir līdzīga, attiecībā uz iebildumiem, kas balstīti uz agrākām reģistrētām preču zīmēm, kurām ir piemērojama pēdējā minētā tiesību norma, liek domāt, ka, lai gan Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumam ir nozīme, lai novērtētu šo reģistrēto agrāko preču zīmju agrāko raksturu, prasībai to pastāvēšanai līdz datumam, kurā ir pieņemts lēmums par iebildumiem, jābūt izpildītai, lai šie iebildumi tiktu apmierināti. Tādējādi, lai gan minētā 8. panta 2. punktā “agrākas preču zīmes” 8. panta 1. punkta izpratnē ir definētas kā “preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms [Eiropas Savienības] preču zīmes saņemšanas pieteikuma iesniegšanas datuma, ņemot vērā, ja vajadzīgs, prioritātes attiecībā uz šīm preču zīmēm”, tā paša 8. panta 1. punktā paredzēts, ka tad, “ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē”, ja ir izpildīti šajā tiesību normā minētie nosacījumi.
110
Otrkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka Apelācijas padomēm jāpārbauda, vai agrākās tiesības, uz kurām atsaucas atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam, nav atzītas par spēkā neesošām ar galīgu tiesas nolēmumu, kas nav pārsūdzams datumā, kurā attiecīgā Apelācijas padome lemj par apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, lai pārliecinātos, ka šīm tiesībām joprojām ir šajā tiesību normā prasītās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. marts, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 95.–97. un 205. punkts).
111
Turklāt no šīs judikatūras izriet – ja nav šāda galīga tiesas nolēmuma un tā kā attiecīgās agrākās tiesības turpina pastāvēt datumā, kurā EUIPO pieņem galīgo lēmumu par iebildumiem, EUIPO jāpārbauda, vai iebildumu iesniedzējs ir pierādījis, ka attiecīgais apzīmējums ietilpst norādītās dalībvalsts tiesību piemērošanas jomā, un vai tas ļauj aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. marts, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 95.–97. un 205.–207. punkts).
112
Tātad no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka jautājums, vai joprojām pastāv spēkā esošas aizsargātas agrākas tiesības, jāizvērtē datumā, kurā EUIPO pieņem galīgo lēmumu par iebildumiem, lai izlemtu, vai “pieprasīto preču zīmi nereģistrē”, tostarp apelācijas sūdzības stadijā Apelācijas padomē. Runa ir par iepriekšēju jautājumu, kas šim birojam jānoskaidro, pirms tiek pārbaudīts, vai iebildumu iesniedzējs ir pierādījis, ka šīs agrākās tiesības turklāt atbilst Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem un – it īpaši – ka šīs tiesības piešķir to īpašniekam tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
113
Trešām kārtām, šo interpretāciju apstiprina iebildumu procesa mērķi.
114
Šajā ziņā jānorāda, ka ar agrākuma kritērijiem, kas Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteikti attiecībā uz agrākām reģistrētām preču zīmēm un šīs regulas 8. panta 4. punktā – attiecībā uz nereģistrētām preču zīmēm, tiek īstenots prioritātes princips, kurš atgādināts Regulas 2017/1001 12. apsvērumā.
115
Saskaņā ar šo principu ekskluzīvās tiesības, kas ar šīm regulām ir piešķirtas Eiropas Savienības preču zīmes īpašniekam, pieder personai, kura attiecīgo preču zīmi ir reģistrējusi vai ieguvusi pirmā. Šajā ziņā, kā izriet no Regulas Nr. 207/2009 46. panta, noteicošais ir datums, kad ir iesniegts reģistrācijas pieteikums attiecībā uz šo preču zīmi, vai attiecīgā gadījumā prioritātes datums, kas norādīts šī pieteikuma pamatojumā. Divu preču zīmju konflikta gadījumā tiek prezumēts, ka preču zīme, kas iegūta vai reģistrēta pirmā, atbilst nosacījumiem, lai tiktu aizsargāta pirms vēlāk reģistrētās Eiropas Savienības preču zīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 21. februāris, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
116
No šāda skatpunkta iebildumu process, kas ir viens no Eiropas Savienības preču zīmju reģistrācijas procesā pieejamajiem iepriekšējas kontroles mehānismiem, atbilst preventīvam mērķim izvairīties no tādu Eiropas Savienības preču zīmju reģistrācijas, kuras var nonāk konfliktā ar citām komercdarbībā izmantotām preču zīmēm vai citiem apzīmējumiem, un tādējādi dod iespēju agrākas preču zīmes īpašniekam nepieļaut, ka tiek reģistrēts apzīmējums, kas var radīt kaitējumu šai preču zīmei, neskarot tiesības, kas šim īpašniekam ir saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009, celt prasību par preču zīmes pārkāpumu saistībā ar vēlākas preču zīmes izmantošanu vai pieteikumu par spēkā neesības atzīšanu attiecībā uz pēdējo minēto, tiklīdz šī preču zīme reģistrēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 21. februāris, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 42., 43., 45. un 48. punkts).
117
Turklāt Regulas Nr. 207/2009 vispārējais mērķis ir līdzsvarot, no vienas puses, preču zīmes īpašnieka intereses saglabāt tās pamatfunkciju, proti, garantēt patērētājam vai galalietotājam ar šo preču zīmi apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot tam bez sajaukšanas iespējas atšķirt šo preci vai pakalpojumu no precēm vai pakalpojumiem ar citādu izcelsmi, un, no otras puses, citu saimnieciskās darbības subjektu intereses izmantot apzīmējumus, ar kuriem var apzīmēt to preces un pakalpojumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 30. maijs, Tsujimoto/EUIPO, C‑85/16 P un C‑86/16 P, EU:C:2018:349, 90. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2020. gada 16. jūlijs, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
118
Tādējādi, lai minētā preču zīme varētu pildīt preču zīmes pamatfunkciju, ar Regulu Nr. 207/2009 šīs preču zīmes īpašniekam tiek piešķirts tiesību kopums, vienlaikus ierobežojot tās līdz tam, kas ir absolūti nepieciešams šīs funkcijas nodrošināšanai, it īpaši, piemērojot noteikumus par “faktisku izmantošanu” šīs regulas 42. panta 2. punkta pirmā teikuma izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
119
Šajā ziņā Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punktā, redakcijā, kas piemērojama šajā lietā, paredzēts, ka Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs var prasīt, lai agrākās reģistrētās preču zīmes īpašnieks sniegtu pierādījumus, ka šī agrākā preču zīme ir Savienībā “faktiski izmantota” piecu gadu laikā pirms tās preču zīmes pieteikuma publikācijas, par kuru ir iesniegti iebildumi. Turklāt, ja agrākā preču zīme ir izmantota tikai saistībā ar daļu preču vai pakalpojumu, uz ko tā ir reģistrēta, “iebildumu izskatīšanas nolūkos uzskata, ka tā ir reģistrēta” tikai attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem. Tādējādi šīs tiesību normas īpašajā iebildumu procesu kontekstā atspoguļo šo regulu vispārējo mērķi panākt līdzsvaru starp agrākās preču zīmes īpašniekam piešķirto ekskluzīvo tiesību saglabāšanu un aizsardzību un to ierobežošanu, lai ņemtu vērā trešo personu intereses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, 33., 38. un 39. punkts).
120
Ņemot to vērā, kā norādīts šī sprieduma 101. punktā, no pārsūdzētā sprieduma 28.–30. punkta izriet, ka saskaņā ar Brownie judikatūru, ja agrāka preču zīme attiecīgajā teritorijā vairs nav aizsargāta datumā, kas ir vēlāks par Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu, un tātad tostarp pirms EUIPO iebildumu procesa vai apelācijas procesa stadijā lemj par iebildumiem pret pēdējās minētās preču zīmes reģistrāciju, šim birojam šis apstāklis nav jāņem vērā, lai noteiktu, vai šie iebildumi jāapmierina. Šāda interpretācija nozīmētu, ka EUIPO noteikti varētu nākties atteikt Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju potenciāla konflikta ar agrāku preču zīmi dēļ, lai gan šī atteikuma lēmuma datumā pēdējā minētā preču zīme šajā teritorijā vairs nav aizsargāta ar tai piemērojamiem tiesību aktiem vai konvenciju noteikumiem.
121
Tomēr situācijā, kad agrākajai preču zīmei vairs nav šādas aizsardzības, Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācija vairs nevar apdraudēt šīs preču zīmes pamatfunkciju, jo šāda agrāka preču zīme vairs nevar pildīt šo pamatfunkciju. Līdz ar to Regulas Nr. 207/2009 interpretācija, uz kuru ir balstīts pārsūdzētā sprieduma 31. punktā ietvertais secinājums, ir pretrunā šīs regulas vispārējam mērķim līdzsvarot agrākas preču zīmes īpašnieka un trešo personu intereses izmantot apzīmējumus, kas var apzīmēt to preces un pakalpojumus.
122
No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 28.–30. punktā balstīdamās uz premisu, ka relatīva atteikuma pamata, kas izvirzīts, lai pamatotu iebildumus pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, esība jāvērtē tikai attiecībā uz šīs reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu.
123
Runājot par pārsūdzētā sprieduma 42. punktu, kurā Vispārējā tiesa, atbildot uz EUIPO argumentu par konflikta starp Nowhere agrākajām preču zīmēm un reģistrācijai pieteikto preču zīmi pēc pārejas perioda beigām neesību, uzskatīja, ka konflikts varētu pastāvēt vismaz laikposmā no Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma līdz pārejas perioda beigām, un līdz ar to šai sabiedrībai ir leģitīmas intereses, lai tās iebildumi tiktu apmierināti, pirmkārt, jānorāda, ka spēkā neesības atzīšanas un iebildumu procesi to priekšmeta un seku ziņā atšķiras no preču zīmju pārkāpuma procesiem.
124
Tādējādi no judikatūras izriet, ka agrākas Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka iespēja celt prasību par preču zīmes pārkāpumu pret vēlākas Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieku nevar padarīt bezjēdzīgu ne pieteikuma iesniegšanu EUIPO par spēkā neesības atzīšanu, ne Savienības preču zīmju reģistrācijas procesā pieejamos iepriekšējas kontroles mehānismus, tostarp iebildumu procesus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 21. februāris, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 48. punkts).
125
Simetriski iebildumu iesniegšana, ko EUIPO var noraidīt, tos neizskatot pēc būtības, neatņem priekšmetu prasībai par preču zīmes pārkāpumu, lai aizliegtu komercdarbībā izmantot agrākajai preču zīmei identiskus vai līdzīgus apzīmējumus, tostarp attiecībā uz vēlāku Eiropas Savienības preču zīmi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 21. februāris, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 45., 46. un 52. punkts) un tātad vēl jo vairāk attiecībā uz apzīmējumu, kurš, tāpat kā šajā lietā aplūkotais, ir tāda Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma priekšmets, kas joprojām tiek izskatīts.
126
Šī argumentācija mutatis mutandis ir piemērojama tādai agrākai nereģistrētai preču zīmei, kāda ir paredzēta Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā, kas saskaņā ar šo tiesību normu “uzliek īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu”.
127
Līdz ar to pretēji premisai, uz kuru balstīta Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, Nowhere iebildumu noraidīšana, pamatojoties uz to, ka pēc pārejas perioda beigām nevar rasties nekāds konflikts starp attiecīgajām preču zīmēm, nenozīmē, ka šai sabiedrībai būtu jāatsaka tās agrāko nereģistrēto preču zīmju, kas izmantotas komercdarbībā Apvienotajā Karalistē pirms šī datuma, aizsardzība, it īpaši attiecībā uz iespējamu konfliktu saistībā ar Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu.
128
Proti, ciktāl Nowhere faktiski saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem bija tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta izpratnē, šai sabiedrībai šajā laikposmā bija tiesības Apvienotās Karalistes tiesās celt prasību par tās tiesību pārkāpumu attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmes, kas ir attiecīgās reģistrācijas pieteikuma priekšmets, izmantošanu, un pēdējās minētās preču zīmes vēlāka reģistrācija katrā ziņā nevar būt šķērslis šai prasībai.
129
Otrkārt, jānorāda, ka atšķirībā no preču zīmju pārkāpuma procedūrām iebildumu procesi attiecas nevis uz konfliktu, kas saistīts ar preču zīmju faktisku izmantošanu komercdarbībā, bet gan uz potenciālu konfliktu, kas ir atkarīgs no pieteiktās reģistrācijas un ir saistīts ar divu konkurējošu intelektuālā īpašuma tiesību, kuras arī ir spēkā un pret kurām var atsaukties, līdzāspastāvēšanu.
130
Šajā kontekstā, kā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 41. punktā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 46. pantu Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas ilgums ir desmit gadi no reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienas.
131
Tomēr pretēji tam, ko Vispārējā tiesa, šķiet, no tā secina minētā sprieduma 42. punktā, no tā neizriet, ka konflikta iespēja starp šo preču zīmi un agrāko preču zīmi pastāv kopš šī datuma. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta pirmo teikumu uz Eiropas Savienības preču zīmi var atsaukties attiecībā pret trešām personām tikai pēc pēdējās minētās preču zīmes reģistrācijas publikācijas datuma. It īpaši no tā izriet, ka ekskluzīvās tiesības, kas ar Eiropas Savienības preču zīmi tiek piešķirtas tās īpašniekam un kas tam ļauj – it īpaši – ar prasību par preču zīmes pārkāpumu saskaņā ar šīs regulas 9. panta 1. un 2. punktu aizliegt trešām personām izmantot preču zīmi, var attiekties tikai uz trešo personu darbībām, kas notikušas pēc šīs Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas publikācijas datuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 22. jūnijs, Nikolajeva, C‑280/15, EU:C:2016:467, 37. punkts).
132
EUIPO Vispārējā tiesā norādītajā un pārsūdzētā sprieduma 42. punktā izklāstītajā gadījumā, proti, kad Apvienotajā Karalistē aizsargātās agrākās preču zīmes vairs netiktu aizsargātas Savienībā pēc pārejas perioda beigām, protams, potenciāla konflikta iespēja starp šīm agrākajām preču zīmēm un Eiropas Savienības preču zīmi pastāvētu, ja pēdējā minētā preču zīme tiktu reģistrēta pirms šī perioda beigām.
133
Tomēr, ņemot vērā, ka konkrētajā gadījumā šajā datumā Nowhere iebildumi vēl nebija izskatīti un ka EUIPO Apelācijas otrā padome vēl nebija pieņēmusi strīdīgo lēmumu, līdz minētajam datumam šie iebildumi ļāva Nowhere aizsargāt attiecīgo agrāko preču zīmju pamatfunkciju, kavējot šo reģistrāciju.
134
Savukārt, pieņemot, ka šī sprieduma 132. punktā minētais gadījums tiktu pārbaudīts, jo pārejas perioda beigās reģistrācijai pieteiktā Eiropas Savienības preču zīme vēl nebija reģistrēta, tā katrā ziņā varēja tikt reģistrēta tikai pēc tam, kad šīs agrākās preču zīmes bija zaudējušas iedarbību.
135
Līdz ar to reģistrācijas gadījumā šī Eiropas Savienības preču zīme kļūtu par spēkā esošu un uz to varētu atsaukties tikai datumā, kurā nebūtu nekāda, pat potenciāla, konflikta ar minētajām agrākajām preču zīmēm. Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 116. punktā norādīto iebildumu procesa mērķi, kas ir tieši novērst šāda potenciāla konflikta rašanos, pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 42. punkta, nevar konstatēt, ka Nowhere šajā gadījumā būtu saglabājusi “leģitīmas intereses” panākt pieteiktās preču zīmes reģistrācijas atteikumu.
136
No tā izriet, ka šajā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa, pamatodamās uz kļūdainiem pieņēmumiem, ir noraidījusi EUIPO argumentāciju par konflikta starp agrākajām preču zīmēm un reģistrācijai pieteikto preču zīmi neesību pēc pārejas perioda beigām.
137
Runājot par tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 34.–40. punktā, kuros šī tiesa noraidījusi EUIPO argumentus, kas attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta formulējumu, otrkārt, uz Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta un 20. noteikuma 1. punkta atbilstīgumu, treškārt, uz nozīmi, kāda piešķirama nosacījumiem saistībā ar agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu, un, ceturtkārt, uz Vispārējās tiesas judikatūru par spēkā neesības atzīšanas procesiem, pietiek ar norādi, ka, ņemot vērā šī sprieduma 102.–136. punktā izdarītos konstatējumus, šo tiesību kļūdu esība vai neesība nevar ietekmēt vienīgā pamata otrās daļas sekas.
138
Ņemot vērā visu iepriekš minēto un tā kā nav nepieciešamības izvērtēt pārējos argumentus, kurus EUIPO izvirzījis vienīgā pamata otrās daļas pamatošanai, jāsecina, ka otrā daļa ir apmierināma.
139
Nowhere izvirzītie argumenti, kas būtībā ir balstīti uz to pašu premisu, uz kuru ir balstījusies pati Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 28.–31. punktā un kura tika noraidīta šī sprieduma 102.–122. punktā, nevar atspēkot šo secinājumu.
140
Turklāt attiecībā uz EUIPO atsauces uz spriedumu Metro atbilstīgumu, ko Nowhere apstrīd, pirmkārt, jākonstatē, kā šis birojs norādījis replikas rakstā, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa šīs lietas faktiem piemērojusi vispārīgos principus attiecībā uz datumu, kas ir atbilstošs agrāko tiesību esības novērtēšanai, neņemot vērā to, ka Apvienotās Karalistes izstāšanās – atšķirībā it īpaši no agrākas preču zīmes nepagarināšanas – ir apstāklis, kas nav atkarīgs no lietas dalībnieku gribas. Otrkārt, kā izriet it īpaši no šī sprieduma 121. punkta, jautājums, vai iebildumu pārbaudē ir nozīme tam, ka agrākās tiesības vairs nevar baudīt aizsardzību, kas tām piešķirta ar Savienības tiesībām, tāda apstākļa dēļ, kas nav atkarīgs no to īpašnieka gribas, nav noteicošs, jo katrā ziņā šādā gadījumā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrācija vairs nevar apdraudēt šo agrāko tiesību būtisko funkciju.
Par vienīgā pamata trešo daļu, kas attiecas uz LES 50. panta 3. punkta un Izstāšanās līguma 126. un 127. panta juridisko seku neievērošanu, kā arī Regulas Nr. 207/2009 1. panta 2. punktā paredzētā teritorialitātes principa pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
141
Ar vienīgā pamata trešo daļu, kas jāizskata otrām kārtām, EUIPO vispirms apgalvo, ka šī sprieduma 85. punktā minētie vispārīgie noteikumi ir piemērojami gadījumā, kad agrākā preču zīme vairs nav spēkā un pret to nevar atsaukties Savienībā tāpēc, ka pārejas perioda beigās Apvienotā Karaliste faktiski ir izstājusies no Savienības.
142
Lai pamatotu šo apgalvojumu, tā, pirmkārt, norāda, ka Izstāšanās līgumā nav ietverta skaidra tiesību norma, kurā, atkāpjoties no šiem vispārīgajiem noteikumiem, būtu paredzēts tāds režīms attiecībā uz Apvienotajā Karalistē aizsargāto agrāko tiesību un preču zīmju spēkā esības izbeigšanās sekām, kas atšķirtos no tā, kas piemērojams jebkurām agrākām tiesībām.
143
No tā izrietot, ka pārsūdzētā sprieduma 25. punktā Vispārējā tiesa esot nesekmīgi norādījusi, ka Izstāšanās līgumā nav ietvertas tiesību normas, kas reglamentētu iebildumu, kuri iesniegti, pamatojoties uz agrākām Apvienotajā Karalistē aizsargātām tiesībām pirms Izstāšanās līguma spēkā stāšanās datuma, iznākumu, jo šis apstāklis nevar attaisnot to, ka Vispārējā tiesa atkāpjas no minētajiem vispārīgajiem noteikumiem.
144
Turklāt tam – kā Vispārējā tiesa konstatējusi minētā sprieduma 26. un 27. punktā –, ka strīdīgais lēmums esot vienīgais nozīmīgais elements, kura datums ir vēlāks par pārejas perioda beigu datumu, nav nozīmes.
145
Otrkārt, EUIPO uzskata, ka atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajam teikumam nevarot tikt prasīta nekāda atbilstoša kompensācija, pamatojoties uz reģistrācijai pieteikto Eiropas Savienības preču zīmi, par faktiem, kas radušies Apvienotajā Karalistē, jo šīs preču zīmes reģistrācijas publikācijas datumā pēdējā minētā nebija dalībvalsts. Šis apstāklis arī liecina par labu tam, ka pēc pārejas perioda beigām nav iespējama konflikta, un apstiprina, ka pārsūdzētā sprieduma 42. punktā šajā ziņā ir pieļauta tiesību kļūda.
146
Treškārt, EUIPO norāda, ka gadījumā, ja reģistrācijai pieteiktā Eiropas Savienības preču zīme tiktu reģistrēta, tā būtu spēkā un pretstatāma pašreizējās 27 Savienības dalībvalstīs, izmantojot šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma prioritātes datumu. Reģistrācijas atteikuma gadījumā un tad, ja šis pieteikums tiktu pārveidots par 27 valsts preču zīmju pieteikumiem, pieteikuma iesniedzējs varētu iegūt valsts preču zīmes visās šajās dalībvalstīs, joprojām izmantojot šo datumu. Turklāt šim pieteikuma iesniedzējam vēlāk esot iespēja iesniegt jaunu Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Regulas 2017/1001 139. pantu, atsaucoties uz šādi iegūtām valsts preču zīmēm, un līdz ar to iegūt vienotu preču zīmi Savienības mērogā, kas ir līdzīga šajā lietā reģistrācijai pieteiktajai Eiropas Savienības preču zīmei. Tādējādi Nowhere neesot nekādas intereses panākt, lai tiktu noraidīts attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums, kuru varētu “likumīgi apiet”, pārveidojot pēdējo minēto pieteikumu par pieteikumu ar tādām pašām sekām.
147
Runājot par Apvienotās Karalistes teritoriju, Nowhere attiecīgā gadījumā joprojām būtu iespēja, pamatojoties uz savām agrākajām šajā valstī nereģistrētajām preču zīmēm, apstrīdēt tādas preču zīmes pieteikuma iespējamo reģistrāciju, ko attiecīgais preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs, balstoties uz Izstāšanās līguma 59. panta 1. punktu, iesniegtu Apvienotajā Karalistē deviņu mēnešu laikā pēc pārejas perioda beigām. Tomēr šī iespēja esot nodalīta no iebildumu procesa EUIPO.
148
Līdz ar to EUIPO apgalvo, ka pretēji pārsūdzētā sprieduma 45. punktā ietvertajām norādēm tā Vispārējā tiesā izklāstītie apsvērumi par attiecīgās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma pārveidošanu par valsts preču zīmju reģistrācijas pieteikumiem neattiecas uz jebkuru iebildumu procesu, jo “parastā” situācijā, kurā agrākās tiesības ir aizsargātas ar Savienības dalībvalsts tiesībām, Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs pārveidošanas gadījumā nesaņemtu aizsardzību, kas būtu līdzvērtīga tai, kādu sniegtu šajā lietā aplūkotās reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrācija.
149
Turklāt EUIPO norāda, ka pretēji tam, ko minētajā punktā esot apgalvojusi Vispārējā tiesa, Regulas 2017/1001 5. apsvērumā minētā intelektuālā īpašuma tiesību teritorialitātes principa dēļ laikposmā pirms pārejas perioda beigām starp valsts preču zīmi, kas radusies šādas pārveidošanas rezultātā, un agrāku Apvienotajā Karalistē nereģistrētu preču zīmi nevarot pastāvēt nekāds konflikts. Visbeidzot, EUIPO apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Regulas Nr. 40/94 pirmajā apsvērumā minēto Savienības likumdevēja gribu radīt vienotas intelektuālā īpašuma tiesības Savienības līmenī kā alternatīvu valstu preču zīmēm.
150
Nowhere uzskata, ka EUIPO argumentācija nav pamatota.
151
Pirmkārt, tā apgalvo, ka notikumu hronoloģija jāņem vērā, izvērtējot samērīguma principu saskaņā ar Hartas 17. panta 2. punktu un 52. panta 1. punktu procedūrā, kas uzsākta pirms Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības vai pat pirms referenduma par šo izstāšanos rīkošanas, proti, datumā, kurā nekas neliecināja par minēto izstāšanos.
152
Otrkārt, norādot, ka Izstāšanās līgumā nav nevienas tiešas tiesību normas par Apvienotajā Karalistē aizsargāto tiesību iedarbības Savienībā izbeigšanos, tā atsaucas uz European Union (Withdrawal) Act 2018 (2018. gada Eiropas Savienības (izstāšanās) akts) 6. panta 3. punkta a)apakšpunktu, saskaņā ar kuru preču zīmju tiesām, kas atrodas Apvienotajā Karalistē, atbilstoši Savienības tiesībām esot jāpiemēro no Savienības tiesībām atvasinātās valsts tiesības, kādas tās bija pārejas perioda beigās.
153
Turklāt, piemērojot Trade Marks (Amendment etc.) (EU Exit) Regulations 2019 (2019. gada Preču zīmju noteikumi (grozījumi utt.) (izstāšanās no ES)) pārejas noteikumus, esot atzīts, ka Eiropas Savienības preču zīmes, kas ir formāls pamats iebildumu procesam, reģistrācija joprojām ir atbilstošās tiesības šajā procesā. Tādējādi Apvienotās Karalistes Intelektuālā īpašuma birojam esot jālemj par attiecīgajiem iebildumiem, pamatojoties uz pieteikuma iesniegšanas dienā spēkā esošajām tiesībām. Nowhere no tā secina – lai piemērotu samērīguma principu un nodrošinātu tiesību aktu savstarpīgumu, būtu jāņem vērā šīs tiesību normas, kas būtu ļāvušas mazināt sekas, ko rada Apvienotajā Karalistē aizsargāto tiesību iedarbības izbeigšanās Savienībā.
– Tiesas vērtējums
154
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar LES 50. panta 3. punktu Apvienotajai Karalistei, sākot ar Izstāšanās līguma spēkā stāšanās dienu 2020. gada 1. februārī, Līgumi vairs nav piemērojami – līdz ar to šī valsts no šī datuma vairs nav dalībvalsts (spriedums, 2022. gada 9. jūnijs, Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tomēr šī līguma preambulas ceturtajā apsvērumā ir norādīts, ka no šī līguma spēkā stāšanās dienas, “ievērojot tajā noteikto kārtību”, šai valstij pilnībā pārstāj piemērot Savienības tiesības.
155
Minētā līguma 126. un 127. pantā paredzēts pārejas periods, kurš sākas šī līguma spēkā stāšanās dienā un beidzas 2020. gada 31. decembrī un kura laikā, ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā ir piemērojamas Savienības tiesības un ikvienu atsauci uz dalībvalstīm šajās tiesībās saprot kā atsauci, kas ietver arī šo valsti.
156
Savukārt, kā Vispārējā tiesa būtībā ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 25. punktā, Izstāšanās līguma 54.–61. pantā, kas ietverti šī līguma trešās daļas IV sadaļā “Intelektuālais īpašums” un kas ir piemērojami no pārejas perioda beigām saskaņā ar šī līguma 185. panta ceturto daļu, nav norādīts, kā rīkoties attiecībā uz iebildumiem, kuri iesniegti pirms minētā līguma stāšanās spēkā, pamatojoties uz agrākām Apvienotajā Karalistē aizsargātām tiesībām, un kuri joprojām tiek izskatīti šī perioda beigās.
157
Tomēr, konstatējot šādas norādes neesamību, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šis konstatējums liecina par labu iespējai atsaukties, tostarp pēc pārejas perioda beigām, uz Apvienotajā Karalistē aizsargātām preču zīmēm, uz kurām pamatojoties iebildumi tika iesniegti pirms Izstāšanās līguma stāšanās spēkā, kā tas izriet no minētā konstatējuma iekļaušanas pārsūdzētā sprieduma 24.–31. punktā izklāstītajā argumentācijā. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
158
Proti, pirmkārt, kā norādīts šī sprieduma 154. punktā, no Izstāšanās līguma preambulas ceturtā apsvēruma izriet, ka, ievērojot šajā līgumā noteikto kārtību, no šī līguma spēkā stāšanās dienas Apvienotajai Karalistei pilnībā pārstāj piemērot Savienības tiesības. Otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu agrākai preču zīmei vai agrākām tiesībām, kas minētas šajā tiesību normā, it īpaši “atbilstoši [..] dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz [šo preču zīmi vai tiesībām]”, ir jāpiešķir tās īpašniekam “tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu”. Tomēr, sākot no pārejas perioda beigām, Apvienotās Karalistes tiesības, uz kurām Nowhere atsaukusies, pamatojot savus iebildumus, vairs nebija “dalībvalsts tiesības”, ja vien Izstāšanās līgumā nav noteikts citādi.
159
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 25. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi, ka Izstāšanās līgumā nav skaidru noteikumu par iebildumu, kuri iesniegti pirms šī līguma stāšanās spēkā, iznākumu, no tā neizdarot atbilstošus juridiskus secinājumus attiecībā uz iespēju pēc pārejas perioda beigām atsaukties uz agrākām preču zīmēm, kuras ir aizsargātas Apvienotajā Karalistē un uz kurām ir balstīti šie iebildumi.
160
Otrām kārtām, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 2.–4. apsvērumā atgādināto un attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmi piemēroto teritorialitātes principu šīs regulas 1. panta 2. punkta otrajā teikumā preču zīmes tiesiskās sekas attiecas tikai uz teritoriju, kurā tā ir aizsargāta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 22. jūnijs, IHT Internationale Heiztechnik un Danzinger, C‑9/93, EU:C:1994:261, 22. punkts, kā arī 2012. gada 19. decembris, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, 38., 40. un 41. punkts). Tādējādi saskaņā ar šo principu, lai piemērotu minētās regulas 8. panta 4. punktu, vienīgi attiecīgā apzīmējuma aizsardzības teritorijā piemērojamās tiesības piešķir šim apzīmējumam ekskluzīvas tiesības, kas var nonākt konfliktā ar Eiropas Savienības preču zīmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. marts, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 162. punkts).
161
No Izstāšanās līguma 54.–61. panta neizriet, ka šī līguma puses, atkāpjoties no minētā teritorialitātes principa, būtu paredzējušas Eiropas Savienības preču zīmei, kas reģistrēta pēc pārejas perioda beigām, piešķirt iedarbību Apvienotās Karalistes teritorijā, tostarp attiecībā uz šīs agrākās preču zīmes spēkā esības laikposmu pirms šī datuma. It īpaši šajos pantos nav noteikta nekāda saikne starp minētajā datumā izskatāmā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iznākumu un analoģiska pieteikuma, kas iesniegts Apvienotās Karalistes iestādēm, pamatojoties uz šī līguma 59. panta 1. punktu, iznākumu.
162
No tā izriet, kā būtībā norādījis EUIPO vienīgā pamata trešajā daļā, ka nevar pastāvēt konflikts starp Apvienotajā Karalistē aizsargātām agrākām preču zīmēm un Eiropas Savienības preču zīmi, ja pēdējā minētā preču zīme tiek reģistrēta pēc pārejas perioda beigām, ņemot vērā, ka pēdējā minētā preču zīme šādā gadījumā radīs sekas citā teritorijā, nevis tajā, kurā šīs agrākās preču zīmes ir aizsargātas.
163
Tomēr, pārsūdzētā sprieduma 42. un 45. punktā atsaukdamās uz potenciālu konfliktu starp Apvienotajā Karalistē aizsargātajām agrākajām preču zīmēm, no vienas puses, un reģistrācijai pieteikto Eiropas Savienības preču zīmi vai attiecīgi – pēdējās minētās preču zīmes reģistrācijas atteikuma gadījumā – valsts preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kas izriet no Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma pārveidošanas, no otras puses, Vispārējā tiesa ir pamatojusies – netieši, bet noteikti – uz premisu, ka, ciktāl Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir iesniegts pirms pārejas perioda beigām, pēdējā minētā preču zīme, kas ir reģistrēta pēc šī datuma, vai vismaz valsts preču zīme, kas izriet no pēdējā minētā pieteikuma pārveidošanas, varētu radīt iedarbību Apvienotās Karalistes teritorijā. Šāda premisa nozīmējot, ka Izstāšanās līgumā ir skaidri noteiktas tiesību normas, kas, atkāpjoties no preču zīmju teritorialitātes principa, ļauj pagarināt šādu iedarbību pēc minētā datuma, bet tas tā nav.
164
No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 42. un 45. punktā pamatodamās uz šāda potenciāla konflikta esību, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav pareizi ņēmusi vērā pārejas perioda beigu tiesiskās sekas un preču zīmju teritorialitātes principu attiecībā uz šajā lietā aplūkotajiem iebildumiem.
165
Līdz ar to vienīgā pamata trešā daļa jāapmierina, neizvērtējot pārējos EUIPO tās pamatošanai izvirzītos argumentus.
166
Šo secinājumu neatspēko Nowhere argumenti par samērīguma un savstarpīguma principiem. Tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav pamatojusies uz šiem principiem, tie nevar pamatot argumentāciju, uz kuru tas balstīts.
167
Pieņemot, ka ar šiem argumentiem Nowhere vēlas lūgt Tiesu aizstāt šī sprieduma pamatojumu ar citiem pamatiem, pirmām kārtām, pietiek ar norādi – apstāklim, ka iebildumi ir iesniegti datumā, kurā Apvienotās Karalistes izstāšanās nebija paredzama, nav nozīmes, jo katrā ziņā, kā izriet no šī sprieduma 102.–122. punkta, lai iebildumi varētu tikt apmierināti, agrākajai preču zīmei, kas aizsargāta saskaņā ar Savienības tiesībām, ir jāturpina pastāvēt līdz galīgā lēmuma par šiem iebildumiem pasludināšanas datumam.
168
Otrām kārtām, runājot par Nowhere atsauci uz Apvienotās Karalistes tiesību normām, kas attiecas uz iebildumiem, kuri balstīti uz Eiropas Savienības preču zīmēm, un kas pieņemtas, ņemot vērā šīs valsts izstāšanos no Savienības, pirmkārt, jāatgādina, ka Eiropas Savienības preču zīmju sistēma ir autonoma sistēma, kuru veido normu kopums un kurai ir tai specifiski mērķi, un tās piemērošana nav atkarīga ne no vienas valsts sistēmas (spriedums, 2018. gada 6. jūnijs, Apcoa Parking Holdings/EUIPO, C‑32/17 P, EU:C:2018:396, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, kā konstatēts šī sprieduma 161. punktā, no Izstāšanās līguma 54.–61. panta neizriet, ka šī līguma puses, atkāpjoties no teritorialitātes principa, būtu paredzējušas Eiropas Savienības preču zīmei, kas reģistrēta pēc pārejas perioda beigām, piešķirt iedarbību Apvienotās Karalistes teritorijā. Šādos apstākļos, pat pieņemot, ka savstarpīguma principam šajā gadījumā būtu nozīme, tas katrā ziņā nevar likt EUIPO atzīt, ka uz Apvienotajā Karalistē aizsargātām agrākām tiesībām joprojām var atsaukties saistībā ar iebildumiem pret šādas preču zīmes reģistrāciju pēc šī datuma.
169
Ņemot vērā visu iepriekš minēto un neizvērtējot vienīgā pamata pirmo daļu, apelācijas sūdzība jāapmierina un pārsūdzētais spriedums jāatceļ.
Par prasību Vispārējā tiesā
170
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
171
Šajā lietā tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu.
172
Šajā ziņā, kā norādīts šī sprieduma 45. punktā, Nowhere prasības pamatojumā ir izvirzījusi vienu vienīgu pamatu, kurš attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta pārkāpumu un kurā tā būtībā apgalvo, ka vienīgais atbilstošais datums, lai noteiktu agrāku tiesību, uz kurām balstīti iebildumi pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, esību, ir šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums.
173
Šī sprieduma 102.–137. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šis pamats jānoraida, jo šīm agrākajām tiesībām jāturpina pastāvēt līdz datumam, kad EUIPO lemj par iebildumiem, kas balstīti uz minētajām tiesībām, tostarp apelācijas sūdzības stadijā Apelācijas padomē, bet tas tā nebija attiecībā uz preču zīmi, kuru Nowhere izvirzījusi savu iebildumu pamatošanai.
174
Šajā apelācijas sūdzībā Nowhere apgalvo, ka tā turklāt esot izvirzījusi pamatu par Hartas 41. pantā nostiprinātā labas pārvaldības principa pārkāpumu.
175
Tomēr, kā izriet no Nowhere pieteikuma par lietas ierosināšanu satura, lai gan tā apgalvoja, ka, tā kā strīdīgajā lēmumā nav ņemtas vērā tās Apvienotajā Karalistē aizsargātās agrākās tiesības, tai ir nodarīts kaitējums, par kuru EUIPO ir vienīgais atbildīgais, it īpaši, ņemot vērā šī sprieduma 39. punktā minētā pirmā EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 8. oktobra lēmuma atsaukšanu, šī argumentācija ir izklāstīta, lai pamatotu tās vienīgo pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta pārkāpumu, nevis atsevišķu un autonomu pamatu, kas attiecas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu.
176
No tā izriet, ka Nowhere prasība jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
177
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
178
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
179
Tā kā šajā lietā EUIPO ir prasījis piespriest Nowhere atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt EUIPO tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
180
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, Vācijas Federatīvā Republika, kas ir iestājusies lietā šajā tiesvedībā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
181
Šī reglamenta 140. panta 3. punktā, kas saskaņā ar 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, noteikts, ka Tiesa var nolemt, ka persona, kas iestājusies lietā un kas nav dalībvalsts vai iestāde, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
182
Tātad šajā gadījumā ir jānolemj, ka INTA savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 16. marta spriedumu Nowhere/EUIPO
–
Ye (“APE TEES”) (T‑281/21, EU:T:2022:139).
2)
Noraidīt Nowhere Co. Ltd prasību.
3)
Nowhere Co. Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) tiesāšanās izdevumus gan šajā apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā pirmajā instancē.
4)
Vācijas Federatīvā Republika un International Trademark Association
(INTA) savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.