62024CJ0633
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2026. gada 22. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Migrējoši darba ņēmēji – Regula (EK) Nr. 883/2004 – Vienlīdzīga attieksme – Periodu summēšana – 58. pants – Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos – Invaliditātes pabalsti – Piemaksa, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu invaliditātes pabalsta minimālā likumiskā apmēra saņemšanu – Stingrāki iemaksu veikšanas ilguma nosacījumi darba ņēmējiem, kuri izmantojuši tiesības brīvi pārvietoties
Lietā C‑633/24 [Sovisso] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 17. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 27. septembrī, tiesvedībā
F.F.
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja I. Ziemele, tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni] (referents),
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
F.F. vārdā – A. Andreoni un A. Serreti, avvocati,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) vārdā – A. Patteri un S. Preden, avvocati,
–
Čehijas valdības vārdā – J. Benešová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann un D. Recchia, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.) 58. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp F.F. un Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Valsts sociālā nodrošinājuma aģentūra, Itālija) par to, vai jāmaksā piemaksa, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu valsts tiesību aktos paredzētā invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma saņemšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
1999. gada 21. jūnijā Eiropas Kopiena un Šveices Konfederācija noslēdza septiņus nolīgumus, tostarp Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (OV 2002, L 114, 6. lpp.), kas tostarp grozīts ar 2012. gada 31. marta Lēmumu Nr. 1/2012, kuru pieņēmusi Apvienotā komiteja, kas izveidota saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (OV 2012, L 103, 51. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pārvietošanās nolīgums”).
4
Pārvietošanās nolīguma 8. pants “Sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošana” noteic:
“Līgumslēdzējas puses saskaņā ar II pielikumu paredz sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošanu, lai jo īpaši:
[..]
b) noteiktu piemērojamos tiesību aktus;
[..].”
5
Pārvietošanās nolīguma II pielikuma “Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinācija” 1. pants noteic:
“1.   Attiecībā uz sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju līgumslēdzējas puses vienojas par to, ka tās savā starpā piemēro Eiropas Savienības tiesību aktus, uz kuriem sniegtas atsauces un kuros izdarīti grozījumi šā pielikuma A iedaļā, vai šādiem tiesību aktiem līdzvērtīgus noteikumus.
2.   Šā pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos lietoto terminu “dalībvalsts(‑is)” saprot tādējādi, ka papildus valstīm, uz kurām attiecas Eiropas Savienības attiecīgie tiesību akti, tajā ir ietverta arī Šveice.”
6
Pārvietošanās nolīguma II pielikuma A iedaļā “Tiesību akti, uz kuriem sniegtas atsauces” ir minēta arī Regula Nr. 883/2004, ar kuru aizstāta Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV 1971, L 149, 2. lpp.).
Savienības tiesības
7
Regulas Nr. 883/2004 1. pants “Definīcijas” noteic:
“Šajā regulā:
[..]
t)
“apdrošināšanas periods” ir iemaksu, nodarbinātības vai pašnodarbinātības periodi, kas par apdrošināšanas periodiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, ar kuriem saskaņā tie izpildīti vai uzskatīti par izpildītiem, un visi periodi, kas tādiem pielīdzināmi, ja minētajos tiesību aktos uzskatīts, ka tie līdzvērtīgi apdrošināšanas periodiem;
[..].”
8
Šīs regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas šī regula” 1. punkts noteic:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
9
Minētās regulas 3. pants “Jomas, uz kurām attiecas šī regula” noteic:
“1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
[..]
c) invaliditātes pabalsti;
[..].”
10
Regulas Nr. 883/2004 4. pants “Vienlīdzīga attieksme” formulēts šādi:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, personām, uz ko attiecas šī regula, pienākas tādi paši pabalsti un ir tādi paši pienākumi kā tie, ko kādas dalībvalsts tiesību [akti paredz] tās piederīgajiem.”
11
Šīs regulas 6. pants “Periodu summēšana” noteic:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti nosaka, ka:
–
tiesību uz pabalstu iegūšana [..]
[..]
ir atkarīg[a] no apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodu izpildes, atbilstoši nepieciešamībai ņem vērā apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodus, kas izpildīti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā tie būtu periodi, kas izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro.”
12
Minētās regulas 52. pants “Pabalstu piešķiršana” noteic:
“1.   Kompetentā iestāde aprēķina pabalsta summu, ko varētu saņemt:
a)
saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, tikai tad, ja pabalstu saņemšanas tiesību nosacījumi ir izpildīti vienīgi saskaņā ar valsts tiesību aktiem (neatkarīgs pabalsts);
b)
aprēķinot teorētisku summu un pēc tam faktisku summu (proporcionāls pabalsts) šādi:
i)
pabalsta teorētiskā summa ir vienāda ar pabalstu, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt, ja visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodi, kas izpildīti saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, būtu izpildīti atbilstoši tiesību aktiem, kurus tā piemēro, pabalsta piešķiršanas dienā. Ja saskaņā ar šiem tiesību aktiem summa nav atkarīga no izpildīto periodu ilguma, šo summu uzskata par teorētisko summu;
ii)
tad kompetentā iestāde nosaka proporcionālā pabalsta faktisko summu, piemērojot teorētiskajai summai attiecību starp to periodu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, un kopējo to periodu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās izpildīti saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem.
[..]
3.   Attiecīgajai personai ir tiesības no katras dalībvalsts kompetentās iestādes saņemt lielāko no summām, kas aprēķinātas atbilstoši 1. punkta a) un b) apakšpunktam.
[..]”
13
Šīs pašas regulas 58. pants “Piemaksas piešķiršana” formulēts šādi:
“1.   Pabalstu saņēmējam, uz kuru attiecas šī nodaļa, tajā dalībvalstī, kuras teritorijā viņš dzīvo un saskaņā ar kuras tiesību aktiem jāmaksā viņam pabalsts, nedrīkst piešķirt pabalstu, kas ir mazāks nekā pabalsta minimums, kurš šajos tiesību aktos paredzēts apdrošināšanas vai dzīvesvietas periodam, kas vienāds ar visiem periodiem, kuri ņemti vērā maksājumu veikšanai saskaņā ar šo nodaļu.
2.   Šās valsts kompetentā iestāde visu laiku, kamēr viņš dzīvo tās teritorijā, maksā viņam piemaksu, kas vienāda ar starpību starp to pabalstu kopsummu, kas saņemami saskaņā ar šo nodaļu, un pabalsta minimuma summu.”
Itālijas tiesības
Likums Nr. 153/69
14
1969. gada 30. aprīļaLegge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norme in materia di sicurezza sociale (Likums Nr. 153 par pensiju sistēmu pārskatīšanu un sociālā nodrošinājuma noteikumiem; 1969. gada 30. aprīļaGURI Nr. 111; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 153/69”) sadaļā “Pensiju nosacījumu uzlabošana” ietilpstošā 8. panta 2. punkts noteic, ka gadījumā, ja tiek summēti apdrošināšanas un iemaksu periodi, kā paredzēts starptautiskos nolīgumos vai konvencijās sociālās apdrošināšanas jomā, Itālijas pilsoņiem ir tiesības uz to, lai viņu invaliditātes pensija tiktu papildināta līdz minimālai ikmēneša summai, ja vien viņi pierāda, ka vismaz desmit gadus ir veikuši iemaksas saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām Itālijā.
Likums Nr. 222/84
15
1984. gada 12. jūnijaLegge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (Likums Nr. 222 par invaliditātes pensiju regulējuma pārskatīšanu; 1984. gada 16. jūnijaGURI Nr. 165; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 222/84) 1. panta 3. punkts noteic:
“Šajā pantā paredzēto invaliditātes pabalstu aprēķina saskaņā ar noteikumiem, kas ir spēkā vispārējā algotu darbinieku invaliditātes, vecuma un apgādnieka zaudējuma obligātās apdrošināšanas sistēmā vai pašnodarbinātajām personām paredzētajās īpašajās pārvaldības shēmās. Ja pabalsts ir mazāks par attiecīgajās pārvaldības shēmās noteikto minimālo maksājumu, to līdz minimālā maksājuma apmēram papildina ar tādu piemaksu no sociālā fonda, kuras apmērs ir vienāds ar sociālo pensiju, kas paredzēta [Likuma Nr. 153/69] 26. pantā, redakcijā ar tajā vēlāk izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem.”
16
Likuma Nr. 222/84 4. panta 1. punkts noteic, ka, lai iegūtu tiesības uz šā likuma 1. un 2. pantā paredzēto invaliditātes pabalstu un darbnespējas pensiju, pieprasītajam jāpierāda, ka tas veicis apdrošināšanas iemaksas kopumā piecus gadus, no kuriem trīs gadus – piecos gados pirms pieprasījuma iesniegšanas.
Likums Nr. 335/1995
17
1995. gada 8. augustaLegge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Likums Nr. 335 par obligātās pensijas un papildpensijas sistēmas reformu; 1995. gada 16. augustaGURI Nr. 190, kārtējais pielikums Nr. 101; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 335/1995) 1. panta 16. punkts formulēts šādi:
“Noteikumi par piemaksu likumiskā minimuma sasniegšanai neattiecas uz pensijām, kuras izmaksā tikai un vienīgi no sociālās apdrošināšanas iemaksu sistēmas[, proti, tām, par kurām iemaksas veiktas no 1996. gada 1. janvāra].”
Dekrēts Nr. 577/1992
18
1992. gada 30. decembraDecreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (Ministrijas dekrēts Nr. 577 “Noteikumi par ārvalstīs strādājošo darba ņēmēju un ārvalstīs dzīvojošo personu pensijas maksājumiem”; 1993. gada 20. maijaGURI Nr. 116; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 577/1992) 3. panta 1. punkts noteic:
“Ja pensijas saņēmējs, kura dzīvesvieta ir Itālijā, ir ieguvis tiesības saskaņā ar apdrošināšanas un iemaksu periodu summēšanu, kas paredzēta Eiropas Ekonomikas kopienas regulās vai sociālās apdrošināšanas jomā noslēgtajos starptautiskajos nolīgumos, kuri noteic dzīvesvietas valsts iestādei pienākumu nodrošināt valsts tiesību aktos noteikto minimālo maksājumu, tad šo maksājumu pakārtoti pārējo nosacījumu izpildei piešķir pat tad, ja nav izpildīta prasība [par to, ka iemaksām Itālijā jābūt veiktām vismaz vienu gadu].”
Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
19
Prasītājs pamatlietā, kura dzīvesvieta ir Itālijā, ir veicis sociālās iemaksas Šveicē laikā no 1991. līdz 1994. gadam un pēc tam Itālijā – no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2012. gada 31. martam. Viņa labā ir iegrāmatotas arī sociālās iemaksas par bezdarba periodu 2012. un 2013. gadā Itālijā.
20
Prasītājs pamatlietā iesniedza INPS vairākus pieprasījumus ar nolūku saņemt gan invaliditātes pabalstu, kas aprēķināts proporcionāli Itālijā veiktajām sociālajām iemaksām, gan piemaksu pie šā pabalsta, kas paredzēts tālab, lai nodrošinātu valsts tiesībās paredzētā likumiskā minimuma saņemšanu. Viņa pieprasījumi tika noraidīti, pamatojoties būtībā uz to, ka viņš neatbilst Likuma Nr. 222/84 4. pantā izklāstītajiem nosacījumiem. Proti, INPS uzskatīja prasītāju pamatlietā par apdrošināto personu, kura sociālā nodrošinājuma iemaksas veikusi kopš 1996. gada un uz kuru attiecas Likuma Nr. 335/1995 1. panta 16. punkts, un kura tādējādi invaliditātes pabalstu var saņemt tikai saskaņā ar tā saukto “iemaksu” sistēmu, kurā atbilstoši šai tiesību normai izslēgta iespēja saņemt piemaksu, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu minētā likumiskā minimuma saņemšanu. Tiesai iesniegtajos apsvērumos ir norādīts, ka INPS tikai novēloti uzzinājusi par iemaksu periodiem, kurus prasītājs pamatlietā bija uzkrājis Šveicē pirms 1996. gada un kuru dēļ šāda izslēgšana uz viņu neatteiktos.
21
Pēc tam, kad prasītāja pamatlietā sūdzības šajā iestādē tika noraidītas, viņš vērsās Tribunale di Torino (Turīnas tiesa, Itālija), kura nosprieda, ka uz prasītāja situāciju attiecas Likuma Nr. 153/69 8. panta 2. punkts, un atzina, ka viņš neatbilst šajā tiesību normā izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu saņemt prasīto piemaksu. Proti, minētā tiesību norma noteic, ka Itālijā un ārvalstīs uzkrāto iemaksu periodu summēšanas gadījumā ieinteresētajai personai jāpierāda, ka tā vismaz desmit gadus veikusi iemaksas saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām Itālijā. Tā kā prasītājs pamatlietā Itālijā iemaksas bija veicis tikai 260 nedēļas – kas atbilst pieciem iemaksu gadiem –, Tribunale di Torino (Turīnas tiesa) nosprieda, ka šis nosacījums nav izpildīts un ka prasītājs pamatlietā – pat ņemot vērā iemaksas, ko viņš bija veicis Šveicē pirms 1996. gada, – tomēr nevar pretendēt uz piemaksu, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu valsts tiesībās paredzētā likumiskā minimuma saņemšanu.
22
Par Tribunale di Torino (Turīnas tiesa) spriedumu prasītājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’appello di Torino (Turīnas apelācijas tiesa, Itālija), kas minēto spriedumu atstāja negrozītu. Šī tiesa uzskatīja, ka prasītājs pamatlietā nevar saņemt invaliditātes pabalsta piemaksu, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu valsts tiesību aktos paredzētā likumiskā minimuma saņemšanu, jo visi viņa iemaksu periodi Itālijā bija uzkrāti pēc 1995. gada 31. decembra, proti, atbilstoši iemaksu sistēmai, kurā piemaksa minētā likumiskā minimuma sasniegšanai ir izslēgta ar Likuma Nr. 335/1995 1. panta 16. punktu. Corte d’appello di Torino (Turīnas apelācijas tiesa) uzskatīja, ka prasītājs pamatlietā uz šo piemaksu nevar pretendēt arīdzan saskaņā ar Likuma Nr. 153/69 8. panta 2. punktu – kurā ir izvirzīts nosacījums par iemaksu veikšanu Itālijā desmit gadus –, jo viņš spēja pierādīt iemaksu veikšanu šajā dalībvalstī tikai piecu gadu garumā. Visbeidzot tā atzina, ka ieinteresētā persona nav tiesīga saņemt pabalstu, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2004 52. panta 3. punktu, proporcionāli iemaksām, ko tā bija veikusi Šveicē un Itālijā.
23
Par Corte d’appello di Torino (Turīnas apelācijas tiesa) spriedumu prasītājs pamatlietā iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā – Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija). Minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai Itālijas tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Regulas Nr. 883/2004 58. pantu un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principu, ciktāl tādu personu gadījumā, kuru ne visi iemaksu periodi ir uzkrāti Itālijā, tiesības saņemt piemaksu, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu valsts tiesībās paredzētā likumiskā minimuma saņemšanu, šis tiesiskais regulējums pakārto nosacījumam, ka Itālijā jābūt veiktām iemaksām desmit gadus, lai gan personas, kuras Itālijā ir uzkrājušas visus iemaksu periodus, saskaņā ar Likuma Nr. 222/84 1. un 4. pantu šo piemaksu var saņemt jau pēc tam, kad tās veikušas iemaksas piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā.
24
Šādos apstākļos Corte suprema di Cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Eiropas Savienības] tiesību aktiem un it īpaši Regulas [(EK)] Nr. 883/2004 58. pantā noteiktajam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiek lūgts summēt vairākās [..] Savienības [dalīb]valstīs uzkrātos sociālo iemaksu periodus, [..] invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzētās piemaksas saņemšana ir pakārtota nosacījumam, ka jābūt uzkrātiem desmit Itālijā veikto sociālo iemaksu gadiem saskaņā ar Likuma Nr. 153/69 8. panta 2. punktu, savukārt personām, kas visus sociālo iemaksu periodus uzkrājušas Itālijā, piemaksa likumiskā minimuma sasniegšanai pienākas jau tad, ja sociālās iemaksas tās veikušas tikai piecus gadus (no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā) saskaņā ar Likuma Nr. 222/84 1. un 4. pantu?”
25
2025. gada 24. jūnijā Tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 101. panta 1. punktu, nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt paskaidrojumus, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā INPS apsvērumos izklāstīto valsts tiesību interpretāciju, pamatlietas priekšmets saglabājas un, ja tas tā ir, – kāds tieši ir valsts tiesību, tostarp Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), judikatūras tvērums. Atbildot uz šo lūgumu, iesniedzējtiesa ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2025. gada 18. jūlijā, paskaidroja, ka pamatlietas priekšmets saglabājas, un pauda uzskatu, ka INPS esot pārpratusi gan Itālijas tiesību, gan iesniedzējtiesas judikatūras tvērumu.
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
26
Lai arī formāli neizvirzīdama iebildi par nepieņemamību, INPS apsvērumos norāda, ka uzdotajam jautājumam nav priekšmeta, jo tās ieskatā atbilstoši Dekrēta Nr. 577/1992 3. pantam, kā arī no iesniedzējtiesas pašas judikatūras izrietošajai valsts tiesību interpretācijai: ja Itālijā dzīvojoša apdrošinātā persona summē Itālijā veikto iemaksu periodus ar kādā citā dalībvalstī veikto iemaksu periodiem, tai – lai saņemtu invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzēto piemaksu – netiek prasīts izpildīt vēl kādu nosacījumu, kas nebūtu paredzēts apdrošinātajām personām, kuras iemaksas veikušas tikai un vienīgi Itālijā.
27
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši kompetences sadalījumam starp Savienības tiesām un valstu tiesām Tiesai LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā jāņem vērā iesniedzējtiesas pašas noteiktais prejudiciālo jautājumu faktiskais un tiesiskais konteksts (spriedums, 2025. gada 27. novembris, Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Jāatgādina arī, ka vienīgi valsts tiesas ziņā – kura izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu – ir, ņemot vērā lietas īpatnības, noteikt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan to, cik nozīmīgi lietā ir Tiesai uzdotie jautājumi, un uz šiem jautājumiem ir attiecināma nozīmīguma prezumpcija. Tādējādi, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esību, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu, ja vien nav acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šo jautājumu (spriedums, 2025. gada 24. jūnijs, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 45. punkts).
29
Šajā gadījumā, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, iesniedzējtiesa norāda, ka valsts tiesību interpretācija, ko INPS paudusi Tiesai iesniegtajos apsvērumos, neatbilst tai interpretācijai, kuru šī iestāde līdz tam bija aizstāvējusi. Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlieta saglabā savu priekšmetu tāpēc, ka F.F. prasība nav tikusi apmierināta. Iesniedzējtiesa uzskata, ka gan valsts tiesību normu, konkrēti Dekrēta Nr. 577/1992 3. panta, gan Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūras interpretācija, ko INPS izklāstījusi Tiesai iesniegtajos apsvērumos, ir kļūdaina.
30
Ņemot vērā iesniedzējtiesas šādi sniegtos paskaidrojumus, nav acīmredzams, ka uzdotajam jautājumam būtu zudis priekšmets un līdz ar to tas būtu hipotētisks šā sprieduma 28. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
31
No tā izriet, ka uzdotais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
32
Visupirms jāatgādina, ka Pārvietošanās nolīgumā – konkrēti tā 8. pantā un II pielikumā – ir paredzēts, ka Regula Nr. 883/2004 ir piemērojama situācijās, kas skar Savienības dalībvalstis un Šveices Konfederāciju, un šīs regulas piemērošanā minētā Konfederācija ir pielīdzināma dalībvalstij (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 15. marts, Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Itālijas tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, lai saņemtu piemaksu, kas paredzēta tālab, lai nodrošinātu invaliditātes pabalsta minimālo apmēru, ir pretrunā Savienības tiesībām tāpēc, ka tie izslēdz iespēju citā dalībvalstī uzkrāto iemaksu periodus ņemt vērā gluži tāpat kā gadījumā, ja tie būtu uzkrāti Itālijā. No tā izriet, ka vaicātais jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas ne tikai uz prejudiciālajā jautājumā minēto Regulas Nr. 883/2004 58. pantu, bet arī uz šīs regulas 4. un 6. pantu, no kuriem viens attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principu un otrs – uz periodu summēšanas principu.
34
Līdz ar to uzskatāms, ka ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 883/2004 58. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. un 6. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tādas piemaksas maksāšana, kas paredzēta, lai nodrošinātu invaliditātes pabalsta minimālā apmēra saņemšanu – tādu apdrošināto personu gadījumā, kuras iemaksas ir veikušas citās dalībvalstīs –, ir pakārtota nosacījumam, ka šīm personām šajā dalībvalstī jāveic iemaksas desmit gadu garumā, lai arī tām personām, kuras ir veikušas iemaksas tikai šajā dalībvalstī, šīs piemaksas maksāšana ir pakārtota nosacījumam, ka iemaksas tajā veiktas piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā.
35
Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, vispirms jāatgādina, ka Regula Nr. 883/2004, kuras mērķis ir nodrošināt koordināciju starp atšķirīgajām valstu sistēmām, ļauj šīm sistēmām pastāvēt un neizveido kopēju sociālā nodrošinājuma sistēmu. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sociālā nodrošinājuma sistēmu veidošana joprojām paliek dalībvalstu kompetencē (spriedums, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Tādēļ, tā kā šajā jomā nav veikta saskaņošana Savienības līmenī, katras dalībvalsts ziņā ir tiesību aktos noteikt tostarp arī nosacījumus, ar kādiem rodas tiesības uz pabalstiem (spriedums, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm jāievēro Savienības tiesības un it īpaši LESD tiesību normas, kuras attiecas uz katra Savienības pilsoņa brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (spriedums, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Šajā ziņā jāuzsver, ka LESD negarantē darba ņēmējam, ka viņa darbības izvēršana vairākās dalībvalstīs vai tās pārcelšana uz citu dalībvalsti neietekmēs viņa stāvokli sociālā nodrošinājuma jomā. Ņemot vērā atšķirības dalībvalstu sociālā nodrošinājuma tiesiskajā regulējumā, šāda darbības izvēršana vai pārcelšana atkarībā no apstākļiem var darba ņēmējam var būt vairāk vai mazāk izdevīga vai neizdevīga sociālās aizsardzības ziņā. No tā izriet – pat ja šāda tiesiskā regulējuma piemērošana ir mazāk izdevīga, šāds regulējums tik un tā atbilst LESD 45. un 48. pantam, ja tas nerada attiecīgajam darba ņēmējam neizdevīgāku situāciju salīdzinājumā ar tiem darba ņēmējiem, kas visu darbību veic dalībvalstī, kurā šis regulējums ir piemērojams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Tādējādi Tiesa ir vairākkārt atzinusi, ka LESD 45. panta mērķis netiktu sasniegts, ja, izmantojot tiesības uz brīvu pārvietošanos, migrējoši darba ņēmēji zaudētu sociālā nodrošinājuma priekšrocības, kas tiem ir garantētas kādas dalībvalsts tiesību aktos. Proti, šādas sekas varētu atturēt Savienības darba ņēmēju no tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas un tātad veidotu šķērsli šādai brīvībai (spriedums, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
No pienākuma ievērot darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principu izrietošās prasības sociālā nodrošinājuma jomā ir konkretizētas Regulā Nr. 883/2004, kuras 4. pants par vienlīdzīgas attieksmes principu noteic, ka dalībvalsts tiesību aktos attieksmei pret personām, kuras ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, jābūt tādai pašai kā pret šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem.
41
Vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju no sociālā nodrošinājuma sistēmām labumu gūstošo personu pilsonības dēļ, bet arī visas slēptās diskriminācijas formas, kas, piemērojot citus izšķiršanas kritērijus, faktiski rada tādu pašu rezultātu (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Bocero Torrico un Bode, C‑398/18 un C‑428/18, EU:C:2019:1050, 40. punkts).
42
Tādējādi par netieši diskriminējošiem ir atzīstami valsts tiesībās paredzētie nosacījumi, kas, lai gan ir piemērojami neatkarīgi no pilsonības, tomēr būtiski vai lielākoties ietekmē migrējošus darba ņēmējus, kā arī visi vienlīdzīgi piemērojamie nosacījumi, ko attiecīgās valsts darba ņēmēji var izpildīt vieglāk nekā migrējošie darba ņēmēji, vai arī tādi nosacījumi, attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tie īpaši nelabvēlīgi ietekmēs tieši migrējošos darba ņēmējus (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Bocero Torrico un Bode, C‑398/18 un C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41. punkts).
43
Savukārt Regulas Nr. 883/2004 6. pants par periodu summēšanas principu noteic, ka tad, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti nosaka, ka “tiesību uz pabalstu iegūšana [..] ir atkarīg[a] no apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodu izpildes, atbilstoši nepieciešamībai ņem vērā apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodus, kas izpildīti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā tie būtu periodi, kas izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro”.
44
Visbeidzot – saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 58. pantu invaliditātes pabalstu tā saņēmējam nedrīkst piešķirt apmērā, kas ir mazāks par viņa dzīvesvietas dalībvalsts noteikto minimumu. Dzīvesvietas dalībvalstij vajadzības gadījumā jāmaksā viņam piemaksa, kas ir vienāda ar starpību starp maksājamo pabalstu summu un šā minimālā pabalsta apmēru.
45
No šā sprieduma 40.–44. punkta izriet, ka Regulas Nr. 883/2004 58. pantam, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. un 6. pantu, ir pretrunā tas, ka šādas piemaksas maksāšanas kārtības dēļ attieksme pret darba ņēmējiem, kas ir izmantojuši pārvietošanās brīvību Savienības teritorijā, ir mazāk labvēlīga nekā attieksme pret šo brīvību neizmantojušajiem darba ņēmējiem tāpēc, ka periodi, kuros iemaksas ir veiktas saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, netiek ņemti vērā tāpat kā tad, ja tie būtu uzkrāti saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas kompetentā iestāde.
46
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka prasītājs pamatlietā – kurš Itālijā ir pieprasījis invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzēto piemaksu – laikā no 1991. līdz 1994. gadam ir veicis iemaksas Šveices Konfederācijas teritorijā un pēc tam – 260 nedēļas laikā no 2002. līdz 2012. gadam Itālijā, un šis pēdējais minētais periods atbilst pieciem iemaksu gadiem. Iemaksas viņa labā ir iegrāmatotas arī par bezdarba periodiem Itālijā 2012. un 2013. gadā.
47
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arīdzan izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu, ja personas – uz kurām neattiecas tikai un vienīgi “iemaksu” sistēma, kas piemērojama kopš 1996. gada 1. janvāra uzkrātajiem iemaksu periodiem, – saņem invaliditātes pabalstu, kura apmērs nesasniedz šajā regulējumā paredzēto likumisko minimumu, tām ir tiesības pie šā pabalsta saņemt piemaksu, lai sasniegtu šo minimumu. Invaliditātes pabalsta piemaksas saņemšana ir pakārtota nosacījumam, ka iemaksām jābūt veiktām piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Likuma Nr. 153/69 8. panta 2. punktu gadījumā, ja tiek summēti apdrošināšanas un iemaksu periodi, kā paredzēts starptautiskos nolīgumos vai konvencijās sociālās apdrošināšanas jomā, apdrošinātajai personai jāpierāda, ka tā desmit gadus ir veikusi iemaksas darba tiesisko attiecību dēļ Itālijā.
48
Tādējādi, ja vien iesniedzējtiesas veicamajās pārbaudēs netiek konstatēts pretējais, šķiet, ka Itālijas tiesībās izvirzītie nosacījumi par iemaksu veikšanas ilgumu Itālijā to darba ņēmēju gadījumā, kuri ir izmantojuši pārvietošanās brīvību, ir stingrāki nekā nosacījumi, kas piemērojami tiem, kuri nav izmantojuši šo brīvību. Šķiet, ka šis tiesiskais regulējums neļauj – pretēji tam, kas prasīts Regulas Nr. 883/2004 58. pantā, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. un 6. pantu, – tos iemaksu periodus, kas vajadzīgi, lai saņemtu invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzēto piemaksu, un uzkrāti citā dalībvalstī, nevis Itālijas Republikā, ņemt vērā tāpat kā tad, ja tie būtu uzkrāti Itālijas Republikā.
49
Attiecībā uz secinājumiem, kas izdarāmi no iepriekš izklāstītās analīzes, vēl jāatgādina Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa, ka situācijā, kad valsts tiesībās –pretrunā Savienības tiesībām – ir paredzēta atšķirīga attieksme pret dažādām personu grupām, pret neizdevīgākajā situācijā esošai grupai piederīgām personām jāizturas tāpat kā pret pārējām ieinteresētajām personām un tām jāpiemēro tāds pats regulējums kā pārējām ieinteresētajām personām. Apstākļos, kad Savienības tiesības nav piemērotas pareizi, vienīgā derīgā atsauces sistēma ir regulējums, kas piemērojams privileģētajai grupai piederīgajām personām (spriedums, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, darba ņēmēji, kuri nav izmantojuši tiesības uz brīvu pārvietošanos un kuri visus apdrošināšanas periodus uzkrāj Itālijā, saņem invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzēto piemaksu tad, ja viņi pierāda, ka Itālijā veikuši iemaksas piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā. Tātad tieši šis tiesiskais regulējums ir derīgā atsauces sistēma iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 47. punkts).
51
Taisnība, ka to, kādi atbilstoši valsts tiesībām ir vispiemērotākie līdzekļi, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret migrējošiem un nemigrējošiem darba ņēmējiem, noskaidrot ir attiecīgo dalībvalstu kompetento iestāžu ziņā. Tomēr jāuzsver, ka šo mērķi a priori varētu sasniegt, tiesības uz invaliditātes pabalsta likumiskā minimuma sasniegšanai paredzēto piemaksu tiem darba ņēmējiem, kuri ir tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, piešķirot ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tie, kas piemērojami nemigrējošajiem darba ņēmējiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 48. punkts).
52
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir atbildams, ka Regulas Nr. 883/2004 58. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. un 6. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tādas piemaksas maksāšana, kas paredzēta, lai nodrošinātu invaliditātes pabalsta minimālā apmēra saņemšanu – tādu apdrošināto personu gadījumā, kuras iemaksas ir veikušas citās dalībvalstīs –, ir pakārtota nosacījumam, ka šīm personām iemaksas šajā dalībvalstī jāveic desmit gadus, lai arī tām personām, kuras iemaksas ir veikušas tikai šajā dalībvalstī, šīs piemaksas maksāšana ir pakārtota nosacījumam, ka iemaksas tajā veiktas piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā.
Par tiesāšanās izdevumiem
53
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 58. pants, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. un 6. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tādas piemaksas maksāšana, kas paredzēta, lai nodrošinātu invaliditātes pabalsta minimālā apmēra saņemšanu – tādu apdrošināto personu gadījumā, kuras iemaksas ir veikušas citās dalībvalstīs –, ir pakārtota nosacījumam, ka šīm personām iemaksas šajā dalībvalstī jāveic desmit gadus, lai arī tām personām, kuras iemaksas ir veikušas tikai šajā dalībvalstī, šīs piemaksas maksāšana ir pakārtota nosacījumam, ka iemaksas tajā veiktas piecus gadus, no kuriem trīs gadus pēdējo piecu gadu laikā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.