62022CC0087
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 23. martā (
1
)
Lieta C‑87/22
TT,
piedaloties
AK
(Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – 10. un 15. pants – Jurisdikcija lietās par vecāku atbildību – Lūgums citas dalībvalsts tiesai, kura ir labākā situācijā lietas izspriešanai, īstenot savu jurisdikciju – Nosacījumi – Tās dalībvalsts tiesa, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests – 1980. gada 25. oktobra Hāgas konvencija
I. Ievads
1.
A. Borasas [A. Borrás] ziņojumā (
2
) ir norādīts, ka “viens no riskiem, kas, iespējams, ir visbūtiskākais un kas jāņem vērā saistībā ar kopīgu bērnu aizsardzību laulības krīzes situācijās, ir tāds, ka viens no vecākiem var aizvest bērnu no valsts, ar visām no tā izrietošajām problēmām attiecībā uz bērna [dzīves] stabilitāti un aizsardzību” (
3
). Tieši tāda ir situācija, ar kuru saskaramies šajā lietā.
2.
Ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa, Austrija) jautā Tiesai, kā interpretēt konkrēti Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (
4
) 15. pantu saistībā ar strīdu starp diviem Slovākijas valstspiederīgajiem – TT, prasītāju pamatlietā (turpmāk tekstā – “tēvs”), kurš dzīvo Austrijā, un AK, atbildētāju pamatlietā (turpmāk tekstā – “māte”), – par viņu bērnu, kuri pašlaik kopā ar māti atrodas Slovākijā, aizgādību.
3.
Tādējādi šī lieta dod Tiesai iespēju, pirmkārt, precizēt Regulas Nr. 2201/2003 15. panta tvērumu saistībā ar lietas nodošanu tiesai, kas ir labākā situācijā lietas izspriešanai, un, otrkārt, izskatīt vēl nebijušu jautājumu par saikni starp šo tiesību normu un šīs regulas 10. pantu par jurisdikciju bērna nolaupīšanas gadījumā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
4.
Saskaņā ar 1980. gada 25. oktobrī Hāgā noslēgtās Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā – “1980. gada Hāgas konvencija”) 1. panta a) punktu šīs konvencijas mērķis it īpaši ir “nodrošināt bērnu, kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no Līgumslēdzējām Pusēm, ātru atgriešanos [atpakaļatdošanu]”.
B.
Savienības tiesības
5.
Papildus Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 24. pantam izskatāmajā lietā ir piemērojams arī Regulas Nr. 2201/2003 8., 10., 11., 15. un 20. pants.
III. Tiesvedības rašanās fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
6.
Tēvs un māte bija neprecējies pāris, kad 2012. gadā Slovākijā piedzima viņu bērni V un M. Saskaņā ar Slovākijas tiesību aktiem aizgādība pār bērniem ir kopīga.
7.
Abi vecāki strādāja Slovākijā (
5
). 2014. gadā ģimene pārcēlās uz Austriju, un līdz 2017. gadam bērni apmeklēja bērnudārzu un pēc tam mācījās skolā šajā dalībvalstī. Vēlāk tajā pašā gadā bērni apmeklēja skolu Slovākijā, katru dienu pārvietojoties no savas dzīvesvietas Austrijā uz izglītības iestādi Slovākijā. Bērni ar vecākiem un vecvecākiem sarunājas slovāku valodā un zina tikai dažus vārdus vācu valodā.
8.
Vecāki izšķīrās 2020. gada sākumā. Kopš 2020. gada jūlija bērni dzīvo kopā ar savu māti Slovākijā bez tēva piekrišanas.
9.
Saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju tēvs iesniedza pieteikumu par bērnu atpakaļatdošanu, kas saskaņā ar šīs konvencijas 8. panta pirmo daļu un trešās daļas f) punktu tika nodots Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa, Slovākija).
10.
Vienlaikus tēvs Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa, Austrija) iesniedza prasību arī par to, lai viņam tiktu piešķirtas pilnīgas aizgādības tiesības pār abiem bērniem, apgalvojot, ka māte, nelikumīgi aizvedot bērnus no Austrijas uz Slovākiju, esot apdraudējusi viņu labklājību un bērniem esot liegusi uzturēt attiecības ar viņu.
11.
Māte iebilda pret šo prasību, apstrīdot Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa) jurisdikciju, pamatojoties uz to, ka bērnu pastāvīgā dzīvesvieta vienmēr esot bijusi Slovākijā un ka viņi neesot sociāli integrējušies ģimenes dzīvesvietā Austrijā. Ar 2021. gada 4. janvāra lēmumu mātes arguments par šīs Austrijas tiesas jurisdikcijas neesamību tika apmierināts pirmajā instancē.
12.
Tēvs iesniedza apelācijas sūdzību Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa), kas ar 2021. gada 23. februāra nolēmumu grozīja pirmās instances lēmumu un noraidīja mātes izvirzīto iebildi par jurisdikcijas neesamību.
13.
Ar 2021. gada 23. jūnija rīkojumu Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) apstiprināja Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa) nolēmumu.
14.
2021. gada 23. septembrī māte lūdza Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa), lai šī tiesa saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 2. punkta a) apakšpunktu lūgtu Slovākijas tiesu īstenot savu jurisdikciju atbilstoši šīs regulas 15. panta 5. punktam. Šajā ziņā māte norādīja, pirmkārt, ka papildus atpakaļatdošanas procedūrai, kas saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju uzsākta Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa), Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa, Slovākija) norisinās vairākas tiesvedības, kuras ierosinājis gan tēvs, gan viņa pati, un, otrkārt, ka šīs tiesas ir piemērotākas, lai izskatītu jautājumu par vecāku atbildību attiecībā uz abiem bērniem, ņemot vērā daudzos pierādījumus, kurus tās esot savākušas.
15.
Tēvs iebilda pret šo lūgumu, norādot, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā paredzētā dalībvalsts tiesu jurisdikcija nevarot tikt nodota, ja citas dalībvalsts tiesās, kurām ir lūgts īstenot savu jurisdikciju, ir iesniegts pieteikums par atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju.
16.
Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa) apmierināja mātes lūgumu. Šī tiesa uzskatīja, ka Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa), kas jau bija pieņēmusi vairākus nolēmumus par tēva saskarsmes tiesībām attiecībā uz bērniem, ir piemērotāka, lai lemtu par vecāku atbildību un saskarsmes tiesībām attiecībā uz abiem bērniem, kuri kopš 2020. gada jūlija kopā ar māti dzīvo Slovākijā un nebija sociāli integrējušies Austrijā. Turklāt tiesvedības norise Austrijas tiesā būtu apgrūtināta tāpēc, ka visās pārrunās un pārbaudēs saistībā ar Austrijas bērnu un jauniešu atbalsta organizāciju veiktajām izmeklēšanām, kā arī ieceltajiem ekspertiem bērnu psiholoģijas jomā būtu jānodrošina zvērināts tulks.
17.
Tēvs pārsūdzēja šo nolēmumu Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa).
18.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesai vēl nav bijis jāspriež par saikni starp Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta un šīs regulas 10. panta normām. Šajā ziņā tā jautā, vai gadījumā, ja dalībvalsts, kurai saskaņā ar minētās regulas 15. panta 1. punkta b) apakšpunktu tiek lūgts īstenot savu jurisdikciju, ir tā pati dalībvalsts, kurā bērnam laikposmā pēc nelikumīgās aizvešanas ir izveidojusies pastāvīgā dzīvesvieta, jurisdikcija, lai izskatītu šī bērna aizgādību, var tikt nodota šīs dalībvalsts tiesai. Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai tad, ja Tiesa uz šo jautājumu atbildētu apstiprinoši, minētās regulas 15. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, kuri, ja tie ir izpildīti, ļauj nodot jurisdikciju citas dalībvalsts tiesai, ir izsmeļoši vai arī var ņemt vērā citus apstākļus, ievērojot nelikumīgās aizvešanas specifiku.
19.
Šādos apstākļos Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa) ar 2022. gada 4. janvāra lēmumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2022. gada 9. februārī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [Nr. 2201/2003] 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kurai ir piekritība pēc būtības, var lūgt tādas citas dalībvalsts tiesu, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, atzīt sevi par piekritīgu, ja tā uzskata, ka šīs citas dalībvalsts tiesa var labāk izskatīt lietu vai tās daļas, un ja tas ir bērna interesēs, arī tad, ja šīs citas dalībvalsts gadījumā runa ir par dalībvalsti, kura ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc viņa nelikumīgas aizvešanas?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai [Regulas Nr. 2201/2003] 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētie kompetences nodošanas kritēriji ir reglamentēti izsmeļoši un nav nepieciešami papildu kritēriji, ņemot vērā procedūru, kas ir tikusi uzsākta saskaņā ar [1980. gada Hāgas konvencijas] 8. panta [pirmo daļu un trešās daļas f) punktu]?”
20.
Rakstveida apsvērumus iesniedza lietas dalībnieki pamatlietā, Slovākijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Šie paši lietas dalībnieki, izņemot Slovākijas valdību, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2023. gada 12. janvārī.
IV. Juridiskā analīze
21.
Pamatlietā aplūkojamajā situācijā divi bērni, kuri ir dzimuši Slovākijā 2012. gadā slovāku vecākiem, kas nebija precējušies, pašlaik atrodas šajā dalībvalstī kopā ar savu māti bez tēva piekrišanas, kurš strādā Austrijā, proti, dalībvalstī, kurā ģimene ir dzīvojusi laikposmā no 2014. gada līdz brīdim, kad bērnus ir aizvedusi viņu māte.
A.
Par šīs lietas īpatnībām
22.
Manuprāt, izskatāmās lietas apstākļi prasa sniegt dažus precizējumus, lai labāk izprastu īpašo kontekstu, kurā tā iekļaujas. Tomēr atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi iesniedzējtiesai ir kompetence konstatēt un izvērtēt tajā izskatāmās lietas faktus (
6
).
23.
Pirmām kārtām, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka gan tēvs, gan māte Slovākijas tiesās ir ierosinājuši vairākas tiesvedības, kuras it īpaši attiecas uz saskarsmes tiesībām un tiesībām uz uzturlīdzekļiem. Šajā ziņā, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu par šo tiesvedību pašreizējo stāvokli, to juridisko pamatu un, attiecīgā gadījumā, šo tiesu pieņemto nolēmumu raksturu, pamatlietas dalībnieki ir apstiprinājuši, ka šajās tiesās pašlaik norisinās vairākas tiesvedības. Tā kā tās var ietekmēt pamatlietā aplūkojamās situācijas juridisko vērtējumu, tālāk detalizēti izklāstīšu šīs tiesvedības, tomēr tās ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
24.
Attiecībā uz bērnu aizgādības tiesībām tēvs norāda, ka 2020. gada 17. jūlijā māte bija iesniegusi divus pieteikumus Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa), lai gan tiesvedība par aizgādības tiesībām, kuru viņš bija ierosinājis 2020. gada 15. jūlijāBezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa), jau norisinājās Austrijā. Šī tiesvedība attiecās uz pieteikumu par steidzamiem pagaidu pasākumiem atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. pantam un pieteikuma izskatīšanu pēc būtības. Pirmā tiesvedība par pagaidu noregulējumu tika izbeigta ar 2020. gada 14. augusta lēmumu, savukārt otrā tiesvedība tika apturēta saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pantu līdz brīdim, kad tiks pieņemts nolēmums saistībā ar procedūru par bērnu atpakaļatdošanu, ko tēvs bija uzsācis Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa) (
7
).
25.
Attiecībā uz saskarsmes tiesībām tēvs ir precizējis, ka ar 2021. gada 10. februāra nolēmumu Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa) ir noteikusi steidzamus pagaidu pasākumus saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, lai noteiktu viņa bērnu apmeklējumus līdz tiesvedības par aizgādības tiesībām (
8
), kas šajā tiesā ir apturēta, pabeigšanai (
9
). Tiesas sēdē viņš norādīja, ka, lai gan ir ticis izdots izpildes rīkojums par šo nolēmumu, māte nebija ievērojusi viņa saskarsmes tiesības un 2023. gada janvārī viņai tika uzlikts naudas sods.
26.
Attiecībā uz uzturēšanas saistībām
Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa) ar 2021. gada 12. februāra nolēmumu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 4/2009 (
10
) 14. pantu noteica steidzamu pagaidu pasākumu, kurš attiecās uz tēva pienākumu maksāt uzturlīdzekļus bērniem un kurš ir piemērojams līdz tiesvedības par aizgādības tiesībām, kas šajā tiesā ir apturēta, pabeigšanai.
27.
Otrām kārtām, tēvs norāda, ka neviena Slovākijas tiesa nav atzinusi savu jurisdikciju, lai lemtu par saskarsmes tiesībām saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 9. panta 2. punktu (
11
). Viņš apgalvo, ka visiem nolēmumiem, kurus līdz šim ir pieņēmusi Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa), ir pagaidu un steidzams raksturs un tie ir tikuši pieņemti, pamatojoties vai nu uz šīs regulas 20. pantu, vai Regulas Nr. 4/2009 14. pantu.
28.
Pie šiem apstākļiem atgriezīšos Regulas Nr. 2201/2003 15. panta interpretācijas un saiknes starp šo tiesību normu un šīs regulas 10. pantu kontekstā (
12
).
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
29.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 2201/2003 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcija lemt par bērna aizgādību ir balstīta uz šīs regulas 10. pantu, kā dalībvalsts tiesa, kurā bija šī bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas, saskaņā ar minētās regulas 15. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir tiesīga lūgt tās dalībvalsts tiesu, uz kuru kāds no vecākiem nelikumīgi ir aizvedis bērnu un kurā viņš dzīvo kopā ar šo vecāku, īstenot savu jurisdikciju.
30.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms izvērtēšu, vai pamatlietā aplūkojamā bērnu aizvešana ir nelikumīga aizvešana Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē (1. iedaļa). Ņemot vērā to, ka, pamatojoties uz šīs regulas 20. pantu, Slovākijas tiesas ir pieņēmušas pagaidu pasākumus, tostarp attiecībā uz tēva saskarsmes tiesībām, pēc tam izklāstīšu dažus apsvērumus par jurisdikcijas, kas balstīta uz šo tiesību normu, apjomu (2. iedaļa) un, visbeidzot, skaidrošu minētās regulas 15. panta piemērojamību un tā saikni ar šīs regulas 10. pantu (3. iedaļa).
1. Par nelikumīgu aizvešanu Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punkta a) apakšpunkta izpratnē
31.
Lai noteiktu, vai strīds ir radies saistībā ar bērnu nelikumīgu aizvešanu Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē, ir jāpārbauda, vai ir izpildīti šīs regulas 2. panta 11. punktā paredzētie nosacījumi.
32.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punkta a) apakšpunktu bērna aizvešanas (vai aizturēšanas) nelikumīgais raksturs ir atkarīgs no tā, vai pastāv “uzraudzības [aizgādības] tiesības, kas iegūtas ar spriedumu, likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanas vai aizturēšanas” (
13
). Attiecībā uz aizgādības tiesību esamību šajā regulā nav noteikts, kas ir tā persona, kurai ir jābūt aizgādības tiesībām, kas par nelikumīgu var padarīt bērna aizvešanu atbilstoši tās 2. panta 11. punktam, bet ir ietverta atsauce uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā bērnam bijusi pastāvīgā dzīvesvieta tieši
pirms viņa aizvešanas, saistībā ar šīs personas, kam ir aizgādības tiesības, izraudzīšanos. Tiesa uzskata, ka bērna aizvešanas pretlikumīgais raksturs atbilstoši minētajai regulai ir atkarīgs tikai no tā, vai pastāv aizgādības tiesības, kas piešķirtas piemērojamajās valsts tiesībās, kuras pārkāpjot ir notikusi šī aizvešana (
14
).
33.
Tomēr šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka saskaņā ar Slovākijas tiesībām, kas bija piemērojamas vecākiem bērnu piedzimšanas brīdī, vecākiem, kuri nav precējušies, ir kopīga aizgādība pār bērniem. Šajā ziņā lietas dalībnieki pamatlietā, atbildot uz Tiesas lūgumu šajā jautājumā, tiesas sēdē ir apstiprinājuši, ka saskaņā ar Slovākijas tiesībām viņiem ir kopīgas aizgādības tiesības.
34.
Pamatlietas situācijā bērnus viņu māte ir “aizvedusi” no Austrijas uz Slovākiju bez tēva atļaujas un tādējādi pārkāpjot saskaņā ar Slovākijas tiesībām vecākiem piešķirtās kopīgās aizgādības tiesības, kuras, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma un lietas dalībnieku rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, nav apšaubījusi nedz iesniedzējtiesa, nedz Slovākijas tiesas (
15
).
35.
No tā izriet – tā kā vecāki acīmredzami bija atzīti par personām, kam ir kopīgas aizgādības tiesības dalībvalstī, kurā bērniem bija pastāvīgā dzīvesvieta pirms viņu aizvešanas, proti, Austrijā, ir jāpamatojas uz pieņēmumu, ka mātes veiktā bērnu aizvešana no šīs dalībvalsts uz Slovākiju bez tēva piekrišanas ir “nelikumīga aizvešana” Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punkta a) apakšpunkta izpratnē, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
2. Par jurisdikcijas, kas balstīta uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, apjomu
36.
Atgādināšu, ka tiesas sēdē tēvs ir norādījis, ka Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa) līdz šim pieņemtajiem nolēmumiem it īpaši attiecībā uz viņa saskarsmes tiesībām bija steidzams un pagaidu raksturs un tie bija pieņemti, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu. Turklāt šī tiesa, pamatojot savu jurisdikciju ar šo tiesību normu, esot noraidījusi divus pieteikumus par steidzamiem pagaidu pasākumiem, kurus māte bija iesniegusi tiesvedībā par aizgādības tiesībām attiecībā uz bērniem.
37.
Līdz ar to rodas jautājums, vai tas, ka Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa) ir noteikusi pasākumus saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, nozīmē, ka šī tiesa ir atzinusi savu jurisdikciju atbilstoši šai regulai, un vai šādā gadījumā šī atzīšana varētu ietekmēt tās jurisdikciju saskaņā ar minētās regulas 15. pantu.
38.
Atbilde uz šo jautājumu skaidri izriet no Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta formulējuma. Saskaņā ar šo tiesību normu “steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības [aizsardzības] pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai”.
39.
Tiesa jau ir interpretējusi Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktu tādējādi, ka dalībvalsts, kurā atrodas bērns, tiesām, ja ir ievēroti šajā tiesību normā noteiktie trīs kumulatīvie nosacījumi, ir atļauts noteikt tādus pagaidu vai aizsardzības pasākumus, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai (
16
). Tā ir precizējusi – tā kā tas ir izņēmums no šajā regulā paredzētās jurisdikcijas sistēmas, šī tiesību norma ir jāinterpretē šauri (
17
). Proti, kā norādījis ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot], minētā tiesību norma nav uzskatāma par vispārējās jurisdikcijas kritēriju, bet gan par atļauju rīkoties divkāršā draudu bērnam un nepieciešamības steidzami veikt darbības, lai tos novērstu, spiedienā. Tā ļauj atsaukties uz lex fori, nepiemērojot sākotnējās jurisdikcijas kritēriju (
18
). Tātad šī tiesību norma nav noteikums par jurisdikcijas piešķiršanu, un līdz ar to tās mērķis nav piešķirt jurisdikciju pēc būtības (
19
). Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka tādējādi noteiktos pasākumus pārtrauc piemērot brīdī, kad tiesas, kurām saskaņā ar šo regulu ir jurisdikcija pēc būtības, ir veikušas pasākumus, ko tās uzskata par atbilstošiem (
20
).
40.
Līdz ar to šajā lietā tas, ka Slovākijas tiesa ir noteikusi steidzamus pagaidu pasākumus attiecībā uz tēva saskarsmes tiesībām saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, nenozīmē, ka šī tiesa ir atzinusi savu jurisdikciju attiecībā uz lietas izskatīšanu pēc būtības, un tādējādi nevar ietekmēt jurisdikciju saskaņā ar šīs regulas 15. pantu.
3. Par Regulas Nr. 2201/2003 15. panta piemērojamību un tā saikni ar šīs regulas 10. pantu
a) Vispārīgi apsvērumi
41.
Iesākumā norādīšu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 12. apsvērumu šajā regulā paredzētie jurisdikcijas noteikumi lietās par vecāku atbildību ir izveidoti, ņemot vērā bērna labākās intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju.
42.
Attiecībā uz bērna labāko interešu prioritātes principu (
21
) Regulas Nr. 2201/2003 33. apsvērumā ir paredzēts, ka ar šo regulu, jo īpaši, tiek izdarīti centieni nodrošināt to bērna pamattiesību ievērošanu, kas noteiktas Hartas 24. pantā. Konkrētāk, Hartas 24. panta 3. punktā ir paredzētas bērna “tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā viņa interesēm” (
22
).
43.
Attiecībā uz tuvuma principu – saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 8. pantu brīdī, kad tiesā ir celta prasība, bērna pastāvīgās dzīvesvietas tiesas, ņemot vērā ģeogrāfisko tuvumu, kopumā vislabāk spēj novērtēt tādus pieņemamos pasākumus, kas atbilst bērna interesēm (
23
). Tomēr atkāpe no šī jurisdikcijas noteikuma ir paredzēta īpašās jurisdikcijas noteikumos, it īpaši tajos, kuri ir noteikti šīs regulas 10. un 15. pantā, kurus izvērtēšu turpinājumā (
24
).
b) Par Regulas Nr. 2201/2003 10. pantā paredzēto jurisdikcijas noteikumu bērna nolaupīšanas gadījumā
44.
Šajā lietā, ņemot vērā iesniedzējtiesas nolēmumā ietverto informāciju, tiesa, kurai saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 10. pantu ir jurisdikcija lemt par bērnu aizgādību, bija Bezirksgericht Bruck an der Leitha (Brukanderleitas pirmās instances tiesa), kas bija bērnu pastāvīgās dzīvesvietas tiesa pirms viņu nelikumīgās aizvešanas.
45.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 2201/2003 10. pantā paredzētais īpašās jurisdikcijas noteikums neitralizē iedarbību, ko šīs regulas 8. panta 1. punktā paredzētā vispārējās jurisdikcijas noteikuma piemērošana rada bērna nolaupīšanas gadījumā, proti, jurisdikcijas nodošanu dalībvalstij, kurā bērns pēc nolaupīšanas ir ieguvis jaunu pastāvīgo dzīvesvietu. Tā kā šī jurisdikcijas nodošana var radīt procesuālas priekšrocības prettiesiskas darbības veicējam, minētās regulas 10. pantā ir paredzēts, ka tās dalībvalsts tiesas, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, tomēr saglabā jurisdikciju, ja vien ir izpildīti daži nosacījumi (
25
). Proti, neitralizācijas, kas veikta ar šo tiesību normu, sekas ir tādas, ka nelikumīgas aizvešanas gadījumā vienīgās tiesas, kurām ir jurisdikcija, ir tās dalībvalsts tiesas, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms aizvešanas. Šīs tiesas saglabā jurisdikciju pat tad, ja bērns vēlāk nonāk starpposma vai pagaidu situācijā, kad iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta ir zaudēta, bet jaunā pastāvīgā dzīvesvieta vēl nav iegūta (
26
).
46.
Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka bērna nolaupīšanas rezultātā principā nevarētu tikt nodota jurisdikcija no tās dalībvalsts tiesām, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas, tās dalībvalsts tiesām, uz kuru bērns ir aizvests, pat tādā gadījumā, kad pēc nolaupīšanas bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir otrajā dalībvalstī (
27
). Tikai tad, ja bērns ir ieguvis šādu pastāvīgo dzīvesvietu citā dalībvalstī un ja turklāt ir izpildīts kāds no alternatīvajiem nosacījumiem, kuri ir paredzēti Regulas Nr. 2201/2003 10. panta b) punktā (
28
), var tikt paredzēta jurisdikcijas nodošana (
29
).
47.
Šajā lietā, lai gan šķiet, ka bērni ir ieguvuši jaunu pastāvīgo dzīvesvietu Slovākijā, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, no lietas materiāliem neizriet, ka būtu izpildīts kāds no šajā tiesību normā paredzētajiem alternatīvajiem nosacījumiem (
30
).
48.
Šajā kontekstā rodas jautājums, vai starp Regulas Nr. 2201/2003 10. un 15. pantu pastāv hierarhiska saikne tādējādi, ka tiesa, kurai parasti ir jurisdikcija “izskatīt lietu pēc būtības”, nevarētu nodot lietu tiesai, kas atrodas “labākā vietā [situācijā]”, ja šī tiesa ir tās dalībvalsts tiesa, uz kuru viens no vecākiem nelikumīgi ir aizvedis bērnus.
c) Par Regulas Nr. 2201/2003 15. panta piemērojamību
49.
Norādīšu, ka, iedvesmojoties no 1996. gada Hāgas konvencijas (
31
), Regulā Nr. 2201/2003 ir nostiprināts viens no tās galvenajiem jauninājumiem, proti, jauninājums, ar kuru ir izveidots “dialoga mehānisms starp [dalībvalstu] tiesām, kas ir balstīts uz šo tiesu jurisdikcijas izvērtēšanu saskaņā ar apsvērumiem par piemērotību” attiecībā uz bērna labāko interešu prioritātes principu (
32
).
50.
Tādējādi Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas, kurām ir jurisdikcija pēc būtības, ja tās uzskata, ka cita tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā situācijā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna labākajās interesēs, var “lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību [atzīt jurisdikciju] saskaņā ar 5. punktu” (
33
).
51.
Proti, šajā tiesību normā ir ietverts jurisdikcijas noteikums, kas papildina tos noteikumus, kuri ir paredzēti Regulas Nr. 2201/2003 8.–14. pantā (
34
). Ar šo inovatīvo noteikumu ir nostiprināts sadarbības mehānisms, kas dalībvalsts tiesai, kurai ir jurisdikcija “izskatīt lietu pēc būtības” saskaņā ar kādu no šiem jurisdikcijas noteikumiem, ļauj izņēmuma kārtā nodot lietu citas dalībvalsts tiesai, kura atrodas labākā situācijā, lai izspriestu lietu (
35
). Ar šo tiesību normu ir piešķirta zināma elastības pakāpe šīs regulas sistēmā, ja izrādās, ka “bērna labākajās interesēs ir tas, ka viņa aizsardzību nodrošina citas tiesas, nevis viņa pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesa” (
36
).
52.
Bet kurām tiesām ir jurisdikcija “izskatīt lietu pēc būtības” saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003?
53.
Tā kā Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā bez izšķirības ir atsauce uz dalībvalsts tiesām, kurām ir jurisdikcija “izskatīt lietu pēc būtības”, piemērojot šī regulas jurisdikcijas noteikumus, šīs tiesas var būt vai nu bērna pastāvīgās dzīvesvietas tiesas, kurās celta prasība, pamatojoties uz minētās regulas 8. pantu, vai kāda no tiesām, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar tās 9., 10. vai 12. pantu, vai arī tiesa, kurā celta prasība, pamatojoties uz šīs pašas regulas 13. pantu (
37
).
54.
Šajā ziņā atgādinu, ka Tiesa jau ir uzskatījusi, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. pants papildina šīs regulas 8.–14. pantā paredzētos jurisdikcijas noteikumus ar sadarbības mehānismu, kas dalībvalsts tiesai, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu atbilstoši kādam no šiem noteikumiem, ļauj izņēmuma kārtā vērsties pie kādas citas dalībvalsts tiesas, kura atrodas labākā vietā [situācijā], lai izspriestu lietu (
38
).
55.
Tādējādi, kā to pamatoti ir uzsvēruši daži autori, “neatkarīgi no tā, kāds ir pamats tās tiesas jurisdikcijai, kurā celta prasība saskaņā ar Regulu [Nr. 2201/2003], un neraugoties uz centieniem precizēt un pielāgot tiesu piesaistes, ko paredz šī regula, ar tās 15. pantu tiek atzīts, ka šādi noteiktā tiesa ne vienmēr ir vispiemērotākā, lai lemtu par lietu pēc būtības” (
39
).
56.
Spriedumā IQ (
40
) Tiesa tomēr ir uzskatījusi, ka nodošanas mehānisms, kas noteikts Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā, nav piemērojams starp divām tiesām, kurām abām ir jurisdikcija pēc būtības atbilstoši attiecīgi šīs regulas 8. un 12. pantam (
41
). Tomēr šāda interpretācija attiecas uz situāciju, kas atšķiras no izskatāmās lietas situācijas, un līdz ar to šis spriedums neliedz piemērot minētās regulas 15. pantu izskatāmajā lietā (
42
).
57.
Katrā ziņā Regulas Nr. 2201/2003 15. pants ļauj tiesai, kurai ir jurisdikcija “izskatīt lietu pēc būtības” saskaņā ar šīs regulas jurisdikcijas noteikumiem, nodot lietu ne tikai kādai citai tiesai, kurai ir jurisdikcija pēc būtības, bet arī jebkurai dalībvalsts tiesai, tostarp tiesai, par kuru nav uzskatāms, ka tai ir jurisdikcija saskaņā ar kādu no šiem noteikumiem (
43
), kā tas ir gadījumā, kad lieta tiek nodota tās dalībvalsts tiesai, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests minētās regulas 10. panta izpratnē.
d) Par saikni starp Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu un šīs regulas 10. pantu
58.
Pirmām kārtām, kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi Komisija, tas, ka gan Regulas Nr. 2201/2003 10. pants, gan tās 15. pants ir ietverts II nodaļas “Piekritība [Jurisdikcija]” 2. iedaļā “Vecāku atbildība”, liecina par labu šīs regulas 15. panta piemērojamībai pat tad, ja jurisdikcija ir balstīta uz minētās regulas 10. pantu.
59.
Proti, no Regulas Nr. 2201/2003 II nodaļas 2. iedaļas teksta un sistēmas neizriet, ka iespēja, kas ir paredzēta šīs regulas 15. pantā, ir izslēgta, ja tiesai ir jurisdikcija saskaņā ar minētās regulas 10. pantu (
44
). Gluži pretēji, tā kā šīs pašas regulas 15. panta 4. un 5. punktā ir paredzēts, ka tad, ja termiņš, kurā citas dalībvalsts tiesā ir jāiesniedz prasība vai kurā tai ir jāatzīst sava jurisdikcija, netiek ievērots, tiesa, kurā prasība iesniegta pirmajā, “turpina īstenot piekritību [jurisdikciju] atbilstoši [Regulas Nr. 2201/2003] 8. līdz 14. pantam” (mans izcēlums), tas nozīmē, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka šo iespēju pamatoti var īstenot tās dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcija sākotnēji tiktu pamatota ar šīs regulas 10. panta normām, un, ja lieta netiek nodota, tā turpina īstenot jurisdikciju atbilstoši šim pantam (
45
). Šo analīzi apstiprina fakts, ka saskaņā ar minētās regulas 15. pantu tiesa, kurai ir jurisdikcija, pēc savas ierosmes var pieņemt lēmumu par nodošanas mehānisma ierosināšanu, pat ja saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punkta beigu daļu šī ierosme ir jāpieņem vismaz vienai no pusēm (
46
).
60.
Otrām kārtām, ir jāatgādina, ka ar Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu tiesām, kurām ir jurisdikcija, ir piešķirta zināma rīcības brīvība, taču tā mehānisma robežās, kurš ir ieviests ar šo tiesību normu un kurš, kā jau esmu paskaidrojis, ir balstīts uz tiesu sadarbības garu, kas neapdraud tiesisko drošību (
47
).
61.
Trešām kārtām, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 2201/2003 mērķis nodrošināt bērna pamattiesību, kas noteiktas Hartas 24. pantā, ievērošanu ietver to, ka saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktu visās darbībās, kas attiecas uz bērnu, tostarp valsts iestāžu darbībās, “pirmkārt” ir jāņem vērā bērna labākās intereses. Līdz ar to ir skaidrs, ka, interpretējot šo regulu, pirmām kārtām ir jāņem vērā šīs intereses. Šajā kontekstā uzskatu, ka tad, ja – kā tas ir šajā lietā – jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības ir tikusi noteikta saskaņā ar minētās regulas 10. pantu, tās 15. panta piemērojamība nerada šaubas. Proti, kā pamatoti ir uzsvērusi Komisija, šīs pēdējās minētās tiesību normas piemērojamības – pat bērna nelikumīgas aizvešanas gadījumā – mērķis ir atkāpties no noteikuma, ka principā jurisdikcija ir tās dalībvalsts tiesām, kurā bērnam līdz viņa nolaupīšanas brīdim bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta, tieši tādēļ, lai ņemtu vērā bērna labākās intereses (
48
).
62.
To ievērojot, uzskatu, ka ar mērķi ievērot bērna labāko interešu prioritāti, kāds tas ir garantēts Regulā Nr. 2201/2003 un Hartas 24. pantā, vajadzības gadījumā var pamatot divas atšķirīgas pieejas. Saskaņā ar pirmo pieeju varētu uzskatīt, ka konkrētajā gadījumā lietas nodošana saskaņā ar šīs regulas 15. pantu tās dalībvalsts tiesai, kurā bērns ir ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu pēc nelikumīgas aizvešanas (vai aizturēšanas), nav bērna interesēs, vai saskaņā ar otro pieeju – ka izņēmuma kārtā, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, lietas nodošana tās dalībvalsts tiesai, kurā bērns ir ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu pēc nelikumīgas aizvešanas, var tikt atļauta.
63.
Savukārt, manuprāt, ar šo interešu ievērošanu nevar pieļaut to, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija lietās par vecāku atbildību saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 10. pantu, sistemātiski vai absolūti varētu atteikties īstenot iespēju, kuru tai piedāvā nodošanas mehānisms, kas paredzēts šīs regulas 15. pantā, ja tiesa, kura atrodas “labākā vietā [situācijā]” saskaņā ar bērna labāko interešu principu, būtu tās dalībvalsts tiesa, kuras teritorijā bērns ir ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu pēc nelikumīgās aizvešanas. Proti, minētās regulas 15. pants piedāvā vajadzīgo elastību, lai ļautu dalībvalstu tiesām īpašos gadījumos uzņemties jurisdikciju, atkāpjoties no šīs pašas regulas 10. panta, ja jurisdikcijas nodošana atbilst bērna labākajām interesēm (
49
).
64.
Šajā ziņā atgādinu, ka Tiesa ir uzskatījusi – prasība, ka nodošanai ir jāatbilst bērna labākajām interesēm, nozīmē, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, pārliecinās, ka tās plānotā nodošana citas dalībvalsts tiesai nerada risku negatīvi ietekmēt attiecīgā bērna situāciju. Tiesa ir precizējusi, ka šim nolūkam tiesai, kurai ir jurisdikcija, ir jānovērtē iespējamā negatīvā ietekme, ko šāda nodošana varētu radīt attiecībā uz bērna emocionālajām, ģimenes un sociālajām saiknēm vai viņa materiālo situāciju (
50
).
65.
Ceturtām kārtām un visbeidzot, jānorāda, ka tādā kontekstā kā izskatāmajā lietā šaubos – tāpat kā to dara ģenerāladvokāte E. Šarpstone (
51
) – par to, ka bez citiem pārkārtojumiem varētu tikt piemērots princips, ka izņēmumi vai atkāpes no normas ir jāinterpretē šauri. Proti, Regulas Nr. 2201/2003 10. panta gadījumā, ja iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas tiesas jurisdikcijas saglabāšana atbilst vienam no šīs regulas pamatprincipiem – proti, novērst bērnu nolaupījušā vecāka prettiesiskās rīcības jebkādas tiesiskās sekas –, izņēmums atbilst citam pamatprincipam, jo runa ir par jurisdikcijas noteikumu, kas ir izveidots, ņemot vērā bērna labākās intereses atbilstoši Hartas 24. pantam, jo īpaši tuvuma kritēriju (
52
).
66.
Līdz ar to, ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 tekstu, sistēmu un mērķus, ir jāuzskata, ka lietas nodošanas iespēja izņēmuma kārtā ir iespējama arī tad, ja plānotā nodošana tiek veikta tās dalībvalsts tiesai, uz kuru attiecīgais bērns ir nelikumīgi aizvests, ar nosacījumu, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, ir pienācīgi pārliecinājusies, ka nodošana atbilst trim kumulatīviem nosacījumiem, kuri ir paredzēti šīs regulas 15. panta 1. punktā un no kuriem galvenais nosacījums ir tāds, ka minētā nodošana atbilst attiecīgā bērna labākajām interesēm.
67.
Uz šiem nosacījumiem attiecas otrais prejudiciālais jautājums.
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
68.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā uzskaitītie nosacījumi ir izsmeļoši un, ja atbilde ir apstiprinoša, atbilstoši kādam(-iem) nosacījumam(-iem) var tikt ņemts vērā tāds pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, kurš iesniegts saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 8. panta pirmo daļu un trešās daļas f) punktu un par kuru vēl nav pieņemts galīgs nolēmums (
53
).
69.
Pirms šo nosacījumu analīzes, lai noteiktu, vai faktu, ka ir uzsākta atpakaļatdošanas procedūra saskaņā ar šo tiesību normu, var ņemt vērā tiesas, kurām ir jurisdikcija, kad tās izvērtē Regulas Nr. 2201/2003 15. panta piemērošanu (2. iedaļa), izklāstīšu dažus apsvērumus par visiem noteikumiem, kuri noteikti šajā regulā un 1980. gada Hāgas konvencijā, kā arī par faktisko kontekstu, kurā iekļaujas šis pieteikums par bērnu atpakaļatdošanu un kurš izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma un atbildēm uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem tiesas sēdē (1. iedaļa).
1. Par pieteikumu par bērnu atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu
70.
Pirmām kārtām, atgādinu, ka 1980. gada Hāgas konvencijas 8.–11. pantā, 13. un 20. pantā ir paredzēta īpaša procedūra, kuras mērķis ir “nodrošināt [bērnu] ātru atgriešanos viņu pastāvīgās dzīvesvietas valstī” (
54
). Kad notiek bērnu nelikumīga aizvešana Savienībā, kā tas ir pamatlietā, Regula Nr. 2201/2003 – “it īpaši 11. pantā – precizē un papildina [šīs] konvencijas noteikumus” (
55
). Pārklāšanās dēļ un nesaraujamās saistības dēļ, kas pastāv starp minētās regulas un konvencijas noteikumiem, šīs pēdējās minētās normas var ietekmēt minētās regulas normu nozīmi, piemērojamību un efektivitāti (
56
).
71.
Otrām kārtām, norādīšu, ka Tiesa jau ir interpretējusi saikni starp Regulas Nr. 2201/2003 60. pantu un 62. panta 2. punktu (
57
), nospriežot, ka “uz bērnu aizvešanu no vienas dalībvalsts uz citu, ņemot vērā, ka tieši [šīs] regulas noteikumi ir prioritāri tās piemērošanas jomā, tagad attiecas visas tiesību normas, [ko veido 1980. gada Hāgas konvencijas noteikumi, kas papildināti ar Regulas Nr. 2201/2003 noteikumiem]” (
58
).
72.
To ievērojot, no iesniedzējtiesas nolēmuma un lietas dalībnieku atbildēm uz Tiesas jautājumiem izriet, ka vismaz līdz tiesas sēdes dienai Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa) nav pieņēmusi nevienu galīgu nolēmumu saistībā ar pieteikumu par bērnu atpakaļnodošanu, ko šajā tiesā 2020. gada 3. augustā bija iesniedzis tēvs (
59
). Šajā ziņā tēvs ir paskaidrojis, ka šīs tiesas nolēmuma neesamība saprātīgā termiņā it īpaši bija saistīta ar to, ka pirmais tiesnesis, kurš bija atbildīgs par atpakaļatdošanas pieteikumu, ir ticis atstādināts kriminālvajāšanas dēļ par sabiedriskā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu personīgā labuma gūšanai un atpakaļatdošanas procedūra ir bijusi jāuztic citam tiesnesim (
60
).
73.
Tādēļ rodas jautājums, vai šos apstākļus var ņemt vērā, konkrēti novērtējot katru no nosacījumiem, kuri ir paredzēti Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā. Uz to atbildēšu turpinājumā.
2. Par pieteikuma par atpakaļatdošanu kā faktiska apstākļa ņemšanu vērā, novērtējot Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā paredzētos izsmeļošos nosacījumus
74.
No Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta formulējuma skaidri izriet, ka šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi ir uzskaitīti izsmeļoši.
75.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka lietas nodošana citas dalībvalsts tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu var notikt tikai tad, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, pastāv saikne starp bērnu un citu dalībvalsti šīs regulas 15. panta 3. punkta a)–e) apakšpunkta izpratnē, tiesa, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības, uzskata, ka šīs citas dalībvalsts tiesa atrodas labākā vietā [situācijā], lai izspriestu lietu, un lietas nodošana atbilst bērna labākajām interesēm, proti, nerada risku negatīvi ietekmēt attiecīgā bērna situāciju (
61
). Tādējādi dalībvalsts tiesai, kurai vispārējā gadījumā ir jurisdikcija izskatīt konkrētu lietu, lai tā varētu lūgt šīs lietas nodošanu citas dalībvalsts tiesai, ir jāspēj atspēkot spēcīgo prezumpciju par labu savas no šīs regulas izrietošās jurisdikcijas saglabāšanai (
62
). Lai atspēkotu šo prezumpciju, šī tiesa nevar ņemt vērā citus apsvērumus kā tos, kuri ir uzskaitīti šīs pašas regulas 15. pantā un kurus Tiesa ir interpretējusi šauri.
76.
Rakstveida apsvērumos Komisija ir paskaidrojusi, ka, pēc tās domām, tam, ka pastāv pieteikums par atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, par kuru dalībvalstī, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests, nav pieņemts galīgs nolēmums, pašam par sevi nav automātiskas ietekmes uz jautājumu, vai ir izpildīti Regulas Nr. 2201/2003 15. panta nosacījumi. Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, tā ir precizējusi, ka šādu apstākli tiesa, kurai ir jurisdikcija, nevar ņemt vērā, novērtējot pirmo nosacījumu par īpašas saiknes esamību starp bērnu un citu dalībvalsti. Proti, saistībā ar šo nosacījumu Tiesa jau ir nospriedusi, ka jau no paša sākuma no lietu nodošanas mehānisma ir izslēgti gadījumi, kuros apstākļi, kas izsmeļoši ir uzskaitīti šīs regulas 15. panta 3. punkta a)–e) apakšpunktā, nepastāv (
63
). Citiem vārdiem, šāda “īpaša saikne” pastāv tikai tad, ja – kā tas ir šajā lietā – ir izpildīts viens vai vairāki šīs tiesību normas kritēriji (
64
). Līdz ar to atpakaļatdošanas procedūras esamība atbilstoši 1980. gada Hāgas konvencijai nevar ietekmēt šo kritēriju vērtējumu.
77.
Tomēr Komisija ir piebildusi, ka no faktiskā viedokļa pieteikuma par atpakaļatdošanu esamību varētu ņemt vērā tiesa, kurai ir jurisdikcija, novērtējot otro un trešo nosacījumu, t.i., izvērtējot, vai pastāv tiesa, kas atrodas “labākā vietā [situācijā]” lietas vai lietas daļas izskatīšanai, un izvērtējot bērna labākās intereses iespējamas nodošanas gadījumā tās dalībvalsts tiesai, ar kuru bērnam ir īpaša saikne.
78.
Es piekrītu šai pieejai, jo runa ir par faktiska apstākļa ņemšanu vērā, proti, tāda pieteikuma par atpakaļatdošanu esamību, par kuru vēl nav pieņemts nekāds galīgs nolēmums.
79.
Attiecībā uz nosacījumu par tādas tiesas esamību, kas atrodas labākā vietā [situācijā], lai izspriestu lietu, Tiesa jau ir uzskatījusi, ka tiesai, kurai ir jurisdikcija un kura plāno atteikties no lietas, ir jāpārliecinās, ka šī lietas nodošana, salīdzinot ar tās paturēšanas savā jurisdikcijā iespēju, var sniegt “faktisku un konkrētu pievienotu vērtību” lēmuma pieņemšanā attiecībā uz bērnu (
65
).
80.
Šajā lietā tiesas sēdē tika noskaidrots, ka tad, ja tiktu piemērots Regulas Nr. 2201/2003 15. pants, iespējamā Austrijas tiesas jurisdikcijas nodošana notiktu nevis Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa), bet Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa), kura jau ir pieņēmusi vairākus nolēmumus par steidzamiem pagaidu pasākumiem attiecībā uz tēva saskarsmes tiesībām un bērnu tiesībām uz uzturlīdzekļiem, pamatojoties uz šīs regulas 20. pantu un Regulas Nr. 4/2009 14. pantu. Tātad runa ir par atbilstošu elementu, lai uzskatītu, ka šī otrā tiesa būs labākā situācijā, lai izspriestu lietu.
81.
Savukārt atpakaļnodošanas procedūras vairāk nekā divus gadus ilgā kavēšanās Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa) būtu apstāklis, kas jāņem vērā, lai uzskatītu, ka šī tiesa neatrodas labākā situācijā Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta izpratnē. Proti, pārbaudē, kuras mērķis ir noteikt, vai tiesa atrodas labākā situācijā, lai izspriestu lietu, fakts, ka dalībvalsts tiesa, kurai tiesa, kam ir jurisdikcija, plāno nodot lietu, vēl nav pieņēmusi nolēmumu attiecībā uz pieteikumu par bērnu atpakaļatdošanu, ir nelabvēlīgs elements, ņemot vērā, ka pagaidām atbilstoši 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pantam (
66
) ne šī tiesa, ne citas šīs dalībvalsts tiesas nevar pieņemt nolēmumu pēc būtības (
67
).
82.
Attiecībā uz nosacījumu par bērna labākajām interesēm – gan lietas nodošana tiesai, kas nav nodrošinājusi tūlītēju bērna atgriešanos viņa pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tādējādi pieļaujot būtisku kavēšanos (
68
), gan lietas nodošana tiesai, kas nevar lemt pēc būtības par aizgādības tiesībām, pamatojoties uz to, ka 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pants tai pagaidām liedz pieņemt nolēmumu, būtu pretrunā šīm interesēm (
69
).
83.
To ievērojot, man šķiet, ka šādu nodošanu nevar pilnībā izslēgt. Tas, ka tiesas, kurai ir jurisdikcija, paredzētajai lietas nodošanai citas dalībvalsts tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 15. pantu ir jāatbilst bērna labākajām interesēm, nozīmē, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, pārliecinās, ka šī nodošana notiek, ievērojot bērna pamattiesības. Ir taisnība, ka šīs regulas 11. panta 8. punktā ir paredzēts, ka “neatkarīgi no sprieduma par neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts, ievērojot 1980. gada Hāgas Konvencijas 13. pantu, visi turpmākie spriedumi, kas pieprasa bērna atpakaļatdošanu un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība, jāizpilda [..], lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu” (
70
). Tas nozīmē, ka nolēmums par neatdošanu atpakaļ izraisa tiesas, kurai ir jurisdikcija un kurai šajā gadījumā ir pēdējais vārds attiecībā uz bērna atpakaļatdošanu, “pieņemšanu ar konkrētiem nosacījumiem” (
71
). Tomēr pat šādā gadījumā bērna aizvešanas nelikumīgais raksturs nevar likt tiesām, kurām ir jurisdikcija, automātiski pieņemt lēmumu par “atpakaļatdošanu neatkarīgi no” minētās regulas 11. panta 8. punkta izpratnē, neņemot vērā apstākļus, kuri varētu liecināt par labu bērna paturēšanai dalībvalstī, uz kuru viņš ir nelikumīgi aizvests (
72
).
84.
Tādēļ tiesai, kurai ir jurisdikcija, visos gadījumos ir detalizēti jāizvērtē bērna labākās intereses, kas ir būtiski, lai ņemtu vērā bērna intereses un ievērotu viņa pamattiesības. Šajā kontekstā, pirmkārt, atgādināšu, ka savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principi, kuri ir Regulas Nr. 2201/2003 pamatā, paredz atbilstošu sadarbības un informēšanas līmeni starp tās dalībvalsts tiesām, uz kuru attiecīgais bērns ir nelikumīgi aizvests, un tās dalībvalsts tiesām, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa aizvešanas. Otrkārt, uzsvēršu, ka ar šīs regulas 15. pantu ir piešķirta zināma elastības pakāpe sistēmā, kas ar to ir ieviesta, ja izrādās, ka bērna labākajās interesēs ir tas, ka viņa aizsardzību nodrošina citas tiesas, nevis viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesa.
V. Secinājumi
85.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa, Austrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 15. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts tiesa, kuras jurisdikcija lemt par bērna aizgādību ir balstīta uz šīs regulas 10. pantu, kā tās dalībvalsts tiesa, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas, ir tiesīga izņēmuma kārtā lūgt tās dalībvalsts tiesu, uz kuru kāds no vecākiem nelikumīgi ir aizvedis bērnu un kurā viņš dzīvo kopā ar šo vecāku, īstenot savu jurisdikciju saskaņā ar minētās regulas 15. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ar nosacījumu, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus, ir pienācīgi pārliecinājusies, ka šī nodošana atbilst trim kumulatīviem nosacījumiem, kuri paredzēti šīs pašas regulas 15. panta 1. punktā un no kuriem galvenais nosacījums ir tāds, ka minētā nodošana atbilst attiecīgā bērna labākajām interesēm.
2)
Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka,
pirmkārt, šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi ir izsmeļoši un, otrkārt, tas, ka ir iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada 25. oktobrī Hāgā noslēgtās Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem 8. panta pirmo daļu un trešās daļas f) punktu, par kuru vēl nav pieņemts galīgs nolēmums, neliedz piemērot šīs regulas 15. pantu. Tomēr šāda pieteikuma esamība ir faktisks apstāklis, ko tiesa, kurai ir jurisdikcija, var ņemt vērā, novērtējot minētās regulas 15. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus, kuri attiecas uz tiesas, kas atrodas labākā situācijā, lai izspriestu lietu, esamības izvērtēšanu un uz bērna labāko interešu izvērtēšanu, ja lieta tiek nodota citas dalībvalsts tiesai, ar kuru bērnam ir īpaša saikne.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Paskaidrojošais ziņojums par Konvenciju par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3. pantu, sauktu par “Briseles II” konvenciju, kuru sagatavojusi Alegria Borasa [Alegría Borrás] (OV 1998, C 221, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “Borasas ziņojums”).
(
3
)	Borasas ziņojums, 40. punkts.
(
4
)	Padomes Regula (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.).
(
5
)	Tiesas sēdē tēvs uzsvēra, ka pretēji tam, kas ir norādīts iesniedzējtiesas nolēmumā, Austrijā viņš ir pašnodarbināta persona.
(
6
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 28. oktobris, X-Beteiligungsgesellschaft (PVN – Turpmāki maksājumi) (C‑324/20, EU:C:2021:880, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Skat. šo secinājumu 9. un 82. punktu.
(
8
)	Šo tiesvedību esamību tiesas sēdē ir apstiprinājusi māte, kura norādīja, ka attiecībā uz saskarsmes tiesībām Okresny súd Bratislava V (Bratislavas V rajona tiesa) notiek trīs tiesvedības. Viņa apstiprināja, ka divas citas tiesvedības par tēva lūgumiem iecelt psihologu un noteikt bērnu pastāvīgo dzīvesvietu viņa dzīvesvietā Austrijā ir tikušas izbeigtas.
(
9
)	Skat. šo secinājumu 24. punktu.
(
10
)	Padomes Regula (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.).
(
11
)	Par Regulas Nr. 2201/2003 9. pantu, kurā ir noteikts bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas tiesu jurisdikcijas noteikums likumīgas aizvešanas gadījumā, ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑372/22 CM, kas tiek izskatīts Tiesā.
(
12
)	Skat. šo secinājumu 41. un nākamos punktus.
(
13
)	Atzīmēšu, ka šī definīcija ir līdzīga tai, kura ir ietverta 1980. gada Hāgas konvencijas 3. pantā. Šajā ziņā skat. arī Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktu.
(
14
)	Spriedums, 2010. gada 5. oktobris, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 43. un 44. punkts). Ir lietderīgi atgādināt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 9. punktu “uzraudzības [aizgādības] tiesības” ir definētas kā “tiesības un pienākum[i], kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu”. Tādējādi minētā sprieduma 41. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka šī definīcija ir autonoma attiecībā pret dalībvalstu tiesībām un ka “šīs [..] regulas piemērošanas nolūkā aizgādības tiesības katrā ziņā ietver šo tiesību īpašnieka tiesības izlemt, kur būs bērna dzīvesvieta” (mans izcēlums). Skat. arī manus secinājumus lietā A (C‑262/21 PPU, EU:C:2021:592, 44. punkts).
(
15
)	Atgādināšu, ka prejudiciālie jautājumi ir balstīti uz pieņēmumu, ka bērnus viņu māte no Austrijas uz Slovākiju ir aizvedusi nelikumīgi, proti, bez tēva piekrišanas, kurš arī ir ticis atzīts par personu, kam ir aizgādības tiesības dalībvalstī, kurā bērniem bija pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms šādas aizvešanas.
(
16
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 2. aprīlis, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 47. punkts), un 2009. gada 23. decembris, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 39. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2009. gada 23. decembris, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 38. punkts). Saskaņā ar doktrīnu tas nozīmē, ka steidzamus pagaidu pasākumus var pieņemt tikai tiesas, kurām nav jurisdikcijas saskaņā ar kādu citu Regulas Nr. 2201/2003 normu, kā tas ir šajā gadījumā. Šajā nozīmē skat. Pertegás Sender, M., un Mariottini, C. M., “Article 20”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., un Mankowski, P. (red.), Sellier European Law Publishers, 2017, 2. izd., 276. lpp., 21. punkts.
(
18
)	Ģenerāladvokāta Ī. Bota viedoklis lietā Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:762, 83. punkts). 2009. gada 23. decembra spriedumā Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) Tiesa ir nospriedusi, ka šī tiesību norma nav piemērojama, ja kāda no personām, uz kurām attiecas pieņemtie pagaidu pasākumi, piemēram, kāds no vecākiem, neatrodas attiecīgajā dalībvalstī. Turpretim ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] savos secinājumos lietā Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:296, 147. punkts) ir uzskatījusi, ka “tikai bērna klātbūtne ir tā, kas nosaka, vai attiecībā uz viņu ir iespējams pieņemt steidzamus pagaidu pasākumus”. Arī doktrīnā šāda Tiesas interpretācija tiek uzskatīta par ierobežojošu. Skat. it īpaši Pertegás Sender, M., un Mariottini, C. M., minēti iepriekš, 279. lpp., 34. punkts, 39. zemsvītras piezīme. Šajā ziņā atgādinu, ka Padomes Regulā (ES) 2019/1111 (2019. gada 25. jūnijs) par jurisdikciju, lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par bērnu starptautisko nolaupīšanu (OV 2019, L 178, 1. lpp.), ar kuru ir aizstāta Regula Nr. 2201/2003, šī judikatūra nav kodificēta. Skat. Regulas 2019/1111 15. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 27. panta 5. punktu.
(
19
)	Skat. arī Prakses rokasgrāmatu par Briseles IIa regulas piemērošanu (dokuments, ko sagatavojuši Komisijas dienesti, apspriežoties ar Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu), 2015, 23. lpp.
(
20
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 2. punktu.
(
21
)	Skat. 3. panta 1. punktu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par bērna tiesībām, kas noslēgta 1989. gada 20. novembrī Ņujorkā (Recueil des traités des Nations unies, 1577. sēj., 3. lpp.): “visās darbībās attiecībā uz bērniem neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātiestādes, kas nodarbojas ar sociālās nodrošināšanas jautājumiem, tiesas, administratīvās vai likumdošanas iestādes, uzmanība pirmkārt tiek veltīta tam, lai vislabāk nodrošinātu bērna intereses”. Šo konvenciju ir ratificējušas visas dalībvalstis.
(
22
)	Hartas 24. pantā ir noteikti divi citi bērnu tiesību pamatprincipi: tiesības brīvi paust savu viedokli atbilstoši savam vecumam un briedumam (1. punkts) un tiesības uz to, lai visās darbībās, kas attiecas uz bērnu, pirmkārt tiktu ņemtas vērā viņa labākās intereses (2. punkts).
(
23
)	Šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumus, 2009. gada 23. decembris, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 36. punkts), un 2022. gada 14. jūlijs, CC (Bērna pastāvīgās dzīvesvietas pārcelšana uz trešo valsti) (C‑572/21, EU:C:2022:562, 7. punkts).
(
24
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 2. punktu “uz šā panta 1. punktu attiecas 9., 10. un 12. panta noteikumi”.
(
25
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 24. marts, MCP (C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, 45. punkts). Skat. arī spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 41. punkts).
(
26
)	Jāatgādina, ka šādā starpposma situācijā Regulas Nr. 2201/2003 10. pants liedz piemērot šīs regulas 13. pantā paredzēto papildu jurisdikcijas kritēriju, kas attiecas tikai uz bērna klātbūtni. Šajā nozīmē skat. Pataut, É., un Gallant, E., “Article 10”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, minēti iepriekš, 125. lpp., 10. punkts.
(
27
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 44. punkts), un rīkojumu, 2018. gada 10. aprīlis, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, 51. punkts).
(
28
)	Šie alternatīvie nosacījumi attiecas vai nu uz personas, kurai ir aizgādības tiesības, piekrišanu bērna aizvešanai (10. panta a) punkts), vai arī uz citiem apstākļiem, kuri ir saistīti ar laika ritējumu un var novērst aizvešanas nelikumīgo raksturu (10. panta b) punkts).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 41. punkts), un rīkojumu, 2018. gada 10. aprīlis, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, 46. punkts).
(
30
)	Konkrētāk, iesniedzējtiesa nav norādījusi, vai Landesgericht Korneuburg (Korneiburgas apgabaltiesa) nolēmums par pilnīgas aizgādības tiesībām, ko 2021. gada 23. jūnijā apstiprinājusi Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa), “neparedz bērna atpakaļatdošanu” Regulas Nr. 2201/2003 10. panta b) punkta iv) apakšpunkta izpratnē. Katrā ziņā, ņemot vērā faktu, ka bērnu nelikumīgā aizvešana esot notikusi 2020. gada 8. jūlijā, šajā tiesību normā paredzētais nosacījums, proti, ka bērni ir dzīvojuši Slovākijā “vismaz vienu gadu” pēc tam, kad tēvs bija uzzinājis par viņu aizvešanu uz šo dalībvalsti, nešķiet izpildīts, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Šādā gadījumā Slovākijas tiesām nav jurisdikcijas saskaņā ar šo tiesību normu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 46. punkts).
(
31
)	Konvencija par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību attiecībā uz vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem, kas noslēgta Hāgā 1996. gada 19. oktobrī (turpmāk tekstā – “1996. gada Hāgas konvencija”). Skat. šīs konvencijas 8. un 9. pantu (jurisdikcija, kas nodota piemērotai tiesai vai ko pieprasa attiecīgā tiesa).
(
32
)	Gallant, E., “Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2017, Nr. 3, 464.–471. lpp., it īpaši 465. lpp. Skat. arī Pataut, É., un Gallant, E., minēti iepriekš, 172.–185. lpp., it īpaši 173. un 174. lpp., 1–5. punkts.
(
33
)	Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 5. punktā ir paredzēts, ka “minētās citas dalībvalsts tiesas, ja īpašu lietas apstākļu dēļ tas ir bērna interesēs, pieņem piekritību [atzīst jurisdikciju] sešu nedēļu laikā pēc prasības iesniegšanas, kas izdarīta saskaņā ar 1. punkta a) apakšpunktu vai 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā gadījumā tiesa, kurā prasība iesniegta pirmajā, atsakās no piekritības [jurisdikcijas]. Pretējā gadījumā tiesa, kurā iesniegta prasība pirmajā, turpina īstenot piekritību [jurisdikciju] atbilstoši 8. līdz 14. pantam”. Skat. arī šīs regulas 13. apsvērumu.
(
34
)	Spriedums, 2015. gada 19. novembris, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, 44. punkts).
(
35
)	Nedrīkst aizmirst, ka šis mehānisms ir balstīts uz forum non conveniens metodi. Tomēr starp abiem instrumentiem ir atšķirības. Proti, mehānisma, kas nostiprināts Regulas Nr. 2201/2003 15. pantā, 3. punktā ir paredzēts “precīzs iespējamo alternatīvo jurisdikcijas pamatu uzskaitījums, kas varētu mazināt nenoteiktību, kura, kā tiek uzskatīts, ir raksturīga forum non conveniens metodei”. Tātad šie ierobežojumi ļauj “virzīt [šo] mehānismu”. Šajā nozīmē skat. Ancel, B., un Muir Watt, H., “L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005, Nr. 94(4), 569.–605. lpp., it īpaši 595. lpp., 28. punkts.
(
36
)	Skat. Paskaidrojošo ziņojumu par 1996. gada Hāgas konvenciju, ko sagatavojis Paul Lagarde (turpmāk tekstā – “Lagarda ziņojums”), Actes et documents de la dix-huitième session de la Conférence de La Haye de droit international privé, 1996, II sēj., 558. lpp., 52. un nākamie punkti.
(
37
)	Skat. it īpaši Ancel, B., un Muir Watt, H., minēti iepriekš, 595. lpp., 29. punkts, un Corneloup, S., “Les règles de compétence relatives à la responsabilité parentale”, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, actes du colloque organisé les 7 et 8 avril 2005 par le centre de droit de la famille de l’université Lyon III, Dalloz, 2005, 69.–84. lpp., it īpaši 81. lpp., 16. punkts, 46. zemsvītras piezīme.
(
38
)	Spriedums, 2015. gada 19. novembris, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, 44. punkts). Tāda ir interpretācija, ko sniegusi Komisija, kas paredz lietas nodošanu, “ja dalībvalsts tiesā [..] ir ierosināta lieta [..] saskaņā ar [Regulas Nr. 2201/2003] 8.–14. pantu”, skat. Prakses rokasgrāmatu par Briseles IIa regulas piemērošanu, minēta iepriekš, 37. lpp., 3.3.4.4. punkts.
(
39
)	Skat. Ancel, B., un Muir Watt, H., minēti iepriekš, 595. lpp., 28. punkts. Mans izcēlums. Šajā ziņā skat. arī Corneloup, S., minēts iepriekš, 81. lpp., 16. punkts, 46. zemsvītras piezīme.
(
40
)	Spriedums, 2018. gada 4. oktobris (C‑478/17, EU:C:2018:812, 49. punkts un rezolutīvā daļa).
(
41
)	Tomēr ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet] savos secinājumos lietā IQ (C‑478/17, EU:C:2018:552, 59. un nākamie punkti) ir izklāstījis pretēju viedokli.
(
42
)	Jāprecizē, ka interpretācijā, kuru Tiesa ir sniegusi 2018. gada 4. oktobra sprieduma IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812) 33.–40. punktā, ir ņemta vērā pamatlietā aplūkotā situācija minētajā lietā, proti, pirmkārt, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā paredzētais nosacījums par “īpašas saiknes” esamību attiecīgajā lietā nebija izpildīts un, otrkārt, ka Rumānijas tiesas, kurā prasība bija iesniegta pirmajā, jurisdikcija bija balstīta uz šīs regulas 12. panta 1. punkta b) apakšpunktu, t.i., uz personu, kurām bija vecāku atbildība, vienošanos par jurisdikciju. Tādēļ šajos konkrētajos apstākļos lietas nodošana citai tiesai nebija iespējama. Savukārt izskatāmajā lietā situācija ir atšķirīga, proti, pirmkārt, nosacījums par “īpašas saiknes” esamību principā ir izpildīts, jo attiecīgie bērni ir Slovākijas valstspiederīgie, un, otrkārt, nepastāv vienošanās starp personām, kurām ir kopīgas aizgādības tiesības pār bērniem, atbilstoši minētās regulas 12. panta 1. punkta b) apakšpunktam.
(
43
)	Skat. Pataut, É., un Gallant, E., minēti iepriekš, 176. lpp., 8. punkts: “Ar šo jurisdikcijas noteikumu jurisdikcija tiek piešķirta jebkurai dalībvalsts tiesai, [it īpaši] ar nosacījumu, ka starp tiesu un bērnu pastāv īpaša saikne.” Mans izcēlums un tulkojums.
(
44
)	Šajā ziņā piekrītu arī Komisijas argumentam, ka tas, ka Savienības likumdevējs ir izvēlējies Regulas Nr. 2201/2003 10. un 11. pantu, kuri attiecas uz bērna nolaupīšanu un bērnu atpakaļatdošanu, kā arī visus citus noteikumus par jurisdikciju lietās par vecāku atbildību, iekļaut vienā un tajā pašā iedaļā, neļauj apgalvot, ka šīs regulas 10. un 11. pants būtu leges speciales. Proti, lai gan, protams, ir taisnība, ka Komisijas sākotnējā priekšlikumā bija iekļauta atsevišķa nodaļa par bērnu nolaupīšanu, kurā ietilpa 10. pants (projekta 21. pants), Savienības likumdevējs šo struktūru nav izmantojis. Skat. OV 2002, C 203 E, 155. lpp.
(
45
)	Spriedums, 2015. gada 19. novembris, P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, 44. punkts).
(
46
)	Šajā nozīmē skat. Ancel, B., un Muir Watt, H., minēti iepriekš, 595. lpp., 28. punkts. Atgādinājumam – Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “šā panta 1. punktu piemēro pēc pašas tiesas ierosmes”. Šajā ziņā šī paša punkta beigu daļā ir noteikts, ka “īstenoto lietas nodošanu pēc tiesas ierosmes vai pēc citas dalībvalsts tiesas pieteikuma saņemšanas jāpieņem vismaz vienai no pusēm”.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 49. un nākamos punktus, kā arī 35. zemsvītras piezīmi.
(
48
)	“Ja [lietas nodošana] ir bērna [labākajās] interesēs” (15. panta 1. punkts).
(
49
)	Attiecībā uz 1996. gada Hāgas konvencijas 8. pantu skat. Lagarda ziņojumu, 53. punkts. Turklāt šī konvencija izslēdz tā sauktā noteikuma “perpetuatio fori princips” piemērošanu starp līgumslēdzējām pusēm, skat. šī ziņojuma 42. punktu.
(
50
)	Spriedums, 2016. gada 27. oktobris, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, 59. punkts).
(
51
)	Viedoklis lietā Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:344, 44. punkts). Šajā ziņā ģenerāladvokāte E. Šarpstone turklāt ir uzskatījusi, ka “tuvuma kritērijs kā tāds var radīt sekas, kas mainītos laika gaitā”.
(
52
)	Par jurisdikcijas nodošanu citas dalībvalsts tiesai skat. Regulas 2019/1111 12. un 13. pantu, kā arī 26. un 27. apsvērumu. Savienības likumdevējs nav izslēdzis iespēju, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 9. pantu (jurisdikcija bērna nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumā), varētu atteikties no lietas par bērna aizgādības tiesībām.
(
53
)	Saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 8. panta pirmo daļu “jebkura persona, institūcija vai cita iestāde, kas paziņo par bērna aizvešanu vai aizturēšanu, pārkāpjot tiesības uz aizbildnību [aizgādības tiesības], var iesniegt pieteikumu palīdzības saņemšanai bērna pastāvīgās dzīvesvietas Centrālajai Iestādei vai jebkuras citas Līgumslēdzējas Puses Centrālajai Iestādei, lai nodrošinātu bērna atgriešanos”. Atbilstoši šī panta trešās daļas f) apakšpunktam “pieprasījumam var pievienot vai to var papildināt ar apliecinājumu vai Līgumslēdzējas Puses, kurā atrodas bērna pastāvīgā dzīves vieta, Centrālās Iestādes vai citas kompetentas iestādes, vai kompetentas personas izsniegtu, ar zvērestu apliecinātu, rakstveida liecību saskaņā ar attiecīgās valsts likumdošanu”.
(
54
)	Skat. Paskaidrojošo ziņojumu par 1980. gada Hāgas konvenciju, ko sagatavojusi Elisa Pérez Vera, 10. un 16. punkts. Skat. arī šīs konvencijas preambulu. Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 8. jūnijs, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, 61. punkts).
(
55
)	Proti, Tiesa ir precizējusi, ka no Regulas Nr. 2201/2003 11. panta normu satura izriet, ka “tās vai nu balstās uz Hāgas 1980. gada konvencijas normām, vai paredz sekas, kas rodas no šo pēdējo minēto piemērošanas. Šīs divas noteikumu kategorijas tādējādi veido nedalāmu normatīvu kopumu, kas ir piemērojams procedūrās par Savienībā nelikumīgi aizvesto bērnu atgriešanu” (Atzinums 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 77. un 78. punkts), un spriedums, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana)C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 62. punkts). Mans izcēlums. Par galvenajām atziņām attiecībā uz atpakaļatdošanas procedūru saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju un Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu skat. ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:21, 28.–31. punkts). Attiecībā uz pieteikumiem par atpakaļatdošanu, kas iesniegti pēc 2022. gada 1. augusta, šie noteikumi ir papildināti ar Regulas 2019/1111 22.–29. pantu.
(
56
)	Šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 85. punkts), un spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 63. punkts).
(
57
)	Atgādinājumam – “saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 60. pantu dalībvalstu attiecībās šī regula aizstāj 1980. gada Hāgas konvenciju tiktāl, ciktāl pēdējā minētā attiecas uz jautājumiem, kas reglamentēti šajā regulā. Neskarot regulas piemērošanas prioritāti, šī konvencija atbilstoši 60. pantam paliek spēkā to dalībvalstu starpā, kuras ir tās līgumslēdzējas puses, atbilstoši tās pašas regulas 62. panta 2. punktam, kā ir noteikts tās [..] septiņpadsmitajā apsvērumā” (spriedums, 2010. gada 5. oktobris, McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 36. punkts). Mans izcēlums. Skat. arī ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] viedokli lietā McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:544, 40. punkts).
(
58
)	Spriedums, 2010. gada 5. oktobris, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 36. punkts) (mans izcēlums), un Atzinums 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 87. punkts).
(
59
)	Proti, tēvs ir precizējis, ka, lai gan viņa pieteikums par atpakaļatdošanu ar šīs tiesas nolēmumu tika noraidīts 2021. gada 15. jūlijā, t.i., gandrīz gadu pēc tā iesniegšanas, šis noraidošais nolēmums pēc viņa apelācijas sūdzības tomēr tika atcelts ar 2022. gada 13. oktobra nolēmumu, pamatojoties uz to, ka šai tiesai bija jānosaka, vai vecāku uzturēšanās pamatā bija viņu vēlme izveidot savu interešu centru Austrijā un vai bērnu vēlāka reģistrēšana skolā Slovākijā ir uzskatāma par viņu pastāvīgās dzīvesvietas maiņu.
(
60
)	Atgādinu, ka Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tiesa, kurai ir iesniegts pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, “rīkojas paātrināti” un izdod savu nolēmumu ne vēlāk kā sešas nedēļas pēc pieteikuma iesniegšanas, ja vien nepastāv ārkārtēji apstākļi, kas padara to par neiespējamu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 71. punkts).
(
61
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, 50., 55., 56. un 58. punkts), un rīkojumu, 2019. gada 10. jūlijs, EP (Vecāku atbildība un tiesa, kas atrodas labākā vietā) (C‑530/18, EU:C:2019:583, 31. punkts).
(
62
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, 49. punkts), un rīkojumu, 2019. gada 10. jūlijs, EP (Vecāku atbildība un tiesa, kas atrodas labākā vietā) (C‑530/18, EU:C:2019:583, 30. punkts).
(
63
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, 50., 55., 56. un 58. punkts), un rīkojumu 2019. gada 10. jūlijs, EP (Vecāku atbildība un tiesa, kas atrodas labākā vietā) (C‑530/18, EU:C:2019:583, 28. punkts).
(
64
)	Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka vismaz viens no nosacījumiem, kas ļauj uzskatīt, ka bērnam ir īpaša saikne ar dalībvalsti Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punkta un 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, proti, tas, ka bērni ir Slovākijas valstspiederīgie, ir izpildīts.
(
65
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, 57., 61. punkts un rezolutīvās daļas 2. punkts).
(
66
)	Atgādināšu, ka saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 16. pantu “pēc paziņojuma par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu 3. panta izpratnē saņemšanas Līgumslēdzēja Puses, uz kuru aizvests bērns vai kurā tas ir aizturēts, tiesām vai administratīvajām iestādēm nav jālemj par tiesībām uz aizbildnību [aizgādības tiesībām] pēc būtības, kamēr nav noteikts, ka bērns saskaņā ar šo Konvenciju neatgriezīsies, ja vien iesniegums saskaņā ar šo Konvenciju netiek iesniegts pieņemamā laikā pēc paziņojuma saņemšanas”. Mans izcēlums. Attiecībā uz minētās konvencijas 16. pantu A. Borasa norāda – “pat ja pastāvīgā dzīvesvieta būtu mainījusies un varētu apsvērt [Briseles konvencijā] paredzēto kritēriju piemērošanu, [1980. gada] Hāgas konvencijas 16. panta pārākums liedz veikt pasākumus, ar kuriem groza vecāku atbildību, pirms ir pieņemts lēmums par atpakaļatdošanu vai neatdošanu atpakaļ” (Borasas ziņojuma 41. punkts).
(
67
)	Atgādinu, ka šai tiesību normai ir pagaidu raksturs, t.i., to piemēro tikai tik ilgi, kamēr vēl nav pieņemts nolēmums par atpakaļatdošanas pieteikumu, un tā ir vispārīga tādējādi, ka tā attiecas uz visām tās valsts tiesām, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests.
(
68
)	Šajā gadījumā tas tā nav. Skat. šo secinājumu 80. punktu.
(
69
)	Tomēr šāds negatīvs vērtējums varētu tikt mainīts, ja Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa) būtu noraidījusi pieteikumu par atpakaļatdošanu. Turpretī, ja šī tiesa pasludina nolēmumu par atpakaļnodošanu, 15. panta piemērošana nebūtu iespējama, jo “tikai konkrētos un ārkārtas gadījumos, kas ir atbilstoši pamatoti, var neizdot rīkojumu par nelikumīgi aizvesta bērna atpakaļatdošanu”. Šajā ziņā atgādinu, ka saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. panta pirmās daļas b) punktu šai iestādei nav jāizdod rīkojums par bērna atpakaļatdošanu, ja persona, iestāde vai struktūra, kas iebilst pret viņa atpakaļatdošanu, pierāda, ka pastāv nopietns risks, ka bērna atdošana sagādās viņam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 64. un 65. punkts. Skat. arī Regulas Nr. 2201/2003 17. apsvērumu un šo secinājumu 70. zemsvītras piezīmi.
(
70
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 4. punktu un 18. apsvērumu. Šajā nozīmē skat. Borrás, A., “Protection of Minors and Child Abduction under the Hague Conventions and the Brussels II bis Regulation”, Japanese and European Private International Law in Comparative Perspective, Basedow, J., u.c. (red.), Mohr Siebeck, Tubingue, 2008, 345.–364. lpp., it īpaši 362. lpp.
(
71
)	Atšķirīga ir situācija, kurā nolēmumu par bērnu atpakaļatdošanu pieņemtu Okresny súd Bratislava I (Bratislavas I rajona tiesa). Šādā gadījumā, kā ir nospriedusi Tiesa, “efektivitātes un ātruma prasība, kas reglamentē nolēmuma par atpakaļatdošanu pieņemšanu, ir saistoša valsts iestādēm [..] saistībā ar šāda lēmuma izpildi” (spriedums, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 72. punkts). Skat. Regulas Nr. 2201/2003 21. apsvērumu un šo secinājumu 69. zemsvītras piezīmi.
(
72
)	It īpaši tāda vecāka fiziskas vai psiholoģiskas vardarbības gadījumā, ar kuru bērnam ir bijusi pastāvīga dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas.