62006CC0348
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. novembrī (
1
)
Lieta C-348/06 P
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Marie-Claude Girardot
“Apelācija — Pagaidu darbinieks — Prasība par zaudējumu atlīdzību — Iespējas tikt pieņemtam darbā zaudējums — Faktiski pastāvoši un konkrēti zaudējumi — Zaudējumu atlīdzības apmēra noteikšana”
1.
Šajā lietā Tiesai ir jāizskata apelācijas sūdzība, kuru Eiropas Kopienu Komisija ir iesniegusi par Pirmās instances tiesas 2006. gada 6. jūnija spriedumu lietā T-10/02 Girardot/Komisija (Krājums-CDL, I-A-109. un II-483. lpp., turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), kurā Pirmās instances tiesa noteica naudas kompensācijas apmēru, kas Komisijai jāizmaksā Žirardo [Girardot] saskaņā ar Pirmās instances tiesas 2004. gada 31. marta starpspriedumu lietā T-10/02 Girardot/Komisija (Recueil FP, I-A-109. lpp. un II-483. lpp., turpmāk tekstā — “starpspriedums”).
I — Atbilstošās tiesību normas
2.
Saskaņā ar EKL 236. pantu, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko paredz Civildienesta noteikumi vai Nodarbinātības nosacījumi, Tiesas jurisdikcijā ir visi strīdi starp Kopienu un tās darbiniekiem.
3.
Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”) 29. panta 1. punktā — redakcijā, kas jāpiemēro faktiem, kuri ir tiesvedības pirmajā instancē rašanās pamatā, — ir noteikts:
“Pirms iecelšanas vakantajā amatā iestādē iecēlējinstitūcija vispirms ņem vērā:
a)
vai amatu var aizpildīt, izmantojot paaugstināšanu vai pārcelšanu amatā iestāžu robežās;
b)
vai var rīkot iestādes iekšējos konkursus;
c)
kādus pieteikumus pārcelšanai amatā ir iesnieguši trīs Eiropas Kopienu iestāžu ierēdņi;
un pēc tam ievēro konkursu kārtību, pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem, vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudījumiem. Konkursa kārtība noteikta III pielikumā.
Līdzīgu kārtību var ievērot, lai veidotu rezervi turpmākai iecelšanai amatā.”
4.
Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā — “PDNK”) — redakcijā, kas jāpiemēro faktiem, kas ir tiesvedības pirmajā instancē rašanās pamatā, — 2. panta d) punktā ir paredzēts, ka minētā tiesiskā regulējuma izpratnē pagaidu darbinieki ir “darbinieki, kas pieņemti darbā, lai uz laiku ieņemtu pastāvīgu amatu, ko finansē no apropriācijām pētniecībai un ieguldījumiem un kas ir iekļauts katras iestādes budžeta iedaļai pievienotajā amatu sarakstā”.
5.
PDNK 8. panta ceturtajā un piektajā daļā inter alia ir paredzēts, ka pagaidu darbiniekus, uz kuriem attiecas PDNK 2. panta d) punkts, A vai B kategorijā, kuru amata pienākumu veikšanai vajadzīga zinātniska vai tehniska kvalifikācija, pieņem darbā ne ilgāk kā uz pieciem gadiem; viņu darba līgumus var pagarināt vienu reizi uz noteiktu laiku. Jebkura nākamā pagarināšana notiek uz nenoteiktu laiku.
6.
PDNK 47. pants nosaka:
“Pagaidu darbinieku darba tiesiskās attiecības beidzas, izņemot nāves iestāšanās gadījumus:
[..]
2)
ja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku:
a)
līgumā paredzētā paziņošanas termiņa beigās [..]. Attiecībā uz darbiniekiem [PDNK 2. panta d) punkta] nozīmē paziņošanas termiņš ir vismaz viens mēnesis par katru pilnu nostrādātu gadu, bet ne īsāks par trim mēnešiem un ne ilgāks par 10 mēnešiem [..];
b)
tā mēneša beigās, kurā darbinieks sasniedz 65 gadu vecumu.”
7.
Gadījumi, kad līgums tiek izbeigts bez iepriekšējas paziņošanas, ir noteikti PDNK 48.–50. pantā.
II — Prāvas rašanās fakti
8.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas faktu vērtējumu Žirardo stājās dienestā Komisijā 1996. gada 1. februārī kā norīkota valsts eksperte. Šāds statuss viņai bija līdz 1999. gada 31. janvārim.
9.
Ar 1999. gada 15. janvāra līgumu, kas noslēgts uz diviem gadiem un vēlāk ar papildu vienošanos pagarināts uz gadu, Žirardo tika pieņemta darbā kā pagaidu darbinieks PDNK 2. panta d) punkta izpratnē. Pēc tam šādā statusā viņa strādāja “Rūpniecības” ģenerāldirektorātā un vēlāk “Informācijas sabiedrības” ģenerāldirektoriātā Komisijā.
10.
2000. gada 26. jūlijā Komisijas “Personāla un administrācijas” ģenerāldirektorāts publicēja paziņojumu par amata vakanci, norādot, ka atbilstoši tās lēmumam par jauno pētniecības personāla politiku Komisija organizē iekšējus konkursus rezerves izveidošanai, kuru starpā bija iekšējais konkurss rezerves izveidošanai COM/T/R/ST/A/2000 attiecībā uz karjeru A kategorijas A 8/A 5, A 4 un A 3 pakāpē, ko finansē no apropriācijām zinātnes un tehniskajam dienestam no pētniecības un ieguldījumu budžeta.
11.
Žirardo bija pieteikusi savu kandidatūru iekšējam konkursam rezerves izveidošanai COM/T/R/ST/A/2000, bet tā tika noraidīta, jo neatbilda visiem pielaišanas pie konkursa nosacījumiem (
2
).
12.
2001. gada 9. un 12. februārī“Personāla un administrācijas” ģenerāldirektoriāts publicēja divus paziņojumus par pastāvīga amata vakanci, ko finansē no apropriācijām pētniecībai. 2001. gada 20. februāra vēstulē Žirardo pauda interesi, pirmkārt, par A kategorijas amatu atbilstoši 2001. gada 9. februāra paziņojumam par vakanci ar atsauces numuru COM/2001/CCR/16/R un, otrkārt, par septiņiem citiem A kategorijas amatiem, kas publicēti 2001. gada 12. februāra paziņojumā par vakanci.
13.
2001. gada 15. marta vēstulē Komisija informēja Žirardo, ka “tā nav varējusi apstiprināt viņas kandidatūru” uz 2001. gada 9. februārī izsludināto amatu.
14.
Attiecībā uz pārējiem septiņiem amatiem Komisija 2001. gada 13. marta vēstulē informēja Žirardo, ka “nav varējusi izskatīt” viņas kandidatūru, jo šie amati “ir pieejami tikai darbiniekiem, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumi, kas strādā Komisijā un ir veiksmīgi izturējuši konkursu”. Katrā amatā Komisija apstiprināja septiņus citus kandidātus, kuri visi bija pagaidu darbinieki un bija iekļauti sarakstā, kas izstrādāts pēc iekšējā konkursa rezerves izveidošanai COM/T/R/ST/A/2000, un katrs no viņiem tika iecelts amatā, par kuru bija izrādījis interesi.
15.
2001. gada 8. jūnijā Žirardo iesniedza sūdzību, kas vērsta pret abās vēstulēs norādītajiem lēmumiem par viņas kandidatūras noraidīšanu. Par šo sūdzību tika pieņemts netieši izteikts lēmums to noraidīt.
III — Pirmās instances tiesas starpspriedums
16.
Starpspriedumā Pirmās instances tiesa atcēla Komisijas lēmumus par Žirardo kandidatūras noraidīšanu, jo netika pierādīts, ka Komisija bija pienācīgi izvērtējusi ieinteresētās personas nopelnus pirms kandidatūras noraidīšanas un — attiecīgi — citu kandidātu apstiprināšanas (
3
).
17.
Pirmās instances tiesa tomēr noraidīja Žirardo prasījumus atcelt lēmumus par apstiprināto kandidātu iecelšanu attiecīgajos amatos (
4
). Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa “atbilstoši samērīguma principam un tiesiskās paļāvības aizsardzības principam” bija līdzsvarojusi Žirardo, dienesta un trešo personu, kas ieceltas amatā, intereses, tā uzskatīja, ka lēmumu par iecelšanu attiecīgajos amatos atcelšana būtu pārmērīga sankcija par Komisijas prettiesisku rīcību, Komisijai tā arī nevarot pierādīt, ka tā bija pienācīgi izvērtējusi viena kandidāta atbilstību minētajiem amatiem (
5
).
18.
Tomēr Pirmās instances tiesa atgādināja, ka, lai nodrošinātu sprieduma par lēmuma atcelšanu lietderīgo iedarbību prasītājas interesēs, Kopienu tiesa var izmantot neierobežotu jurisdikciju, kas tai piešķirta finansiāla rakstura strīdos, un pēc savas ierosmes piespriest atbildētājai iestādei izmaksāt kompensāciju (
6
) vai aicināt minēto iestādi atbilstoši aizsargāt prasītājas tiesības.
19.
Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekus panākt vienošanos par pienācīgu naudas kompensāciju saistībā ar prettiesisko Žirardo kandidatūras noraidīšanu, ņemot vērā, ka ieinteresētā persona vairs nevarēja piedalīties nākamajā procedūrā un tai nebija nedz iespējas, nedz tiesību izrādīt interesi par ieņemamajiem amatiem atbilstoši paziņojumam par vakanci “īpašs pētījums”. Ja šāda vienošanās netiek panākta, lietas dalībniekiem trīs mēnešu laikā no starpsprieduma pasludināšanas dienas ir jāiesniedz Pirmās instances tiesai savi zaudējumu aprēķini.
IV — Pārsūdzētais spriedums
20.
Tā kā lietas dalībnieki nevarēja vienoties par pienācīgu naudas kompensāciju, tie 2004. gada 6. septembrī iesniedza Pirmās instances tiesai savus zaudējumu aprēķinus.
21.
Žirardo piedāvāja noteikt kompensāciju, galvenokārt, EUR 2687994, pakārtoti, EUR 432887 un, pakārtoti tam, EUR 250248 apmērā, pieskaitot tiesas noteiktus procentus.
22.
Komisija piedāvāja noteikt kompensāciju EUR 23917,43 apmērā, uzskatot par pamatotu izmaksāt Žirardo “pirmkārt, neto darba samaksu par trīs mēnešiem atbilstoši minimālajam uzteikuma laikposmam, kas paredzēts PDNK 47. panta 2. punkta a) apakšpunktā, vai arī EUR 18917,43 apmērā, šādi atlīdzinot zaudēto iespēju ieņemt vienu no attiecīgajiem astoņiem amatiem, un, otrkārt, EUR 5000, atlīdzinot zaudēto iespēju piedalīties jaunā vakanto amatu procedūrā” (
7
). Šai summai ir jāpieskaita kompensācijas procenti par laika posmu no starpsprieduma pasludināšanas brīža līdz naudas faktiskai izmaksai, kā arī simbolisko EUR 1 morālā kaitējuma atlīdzināšanai (
8
).
23.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, noteica naudas kompensāciju, kas Komisijai jāizmaksā Žirardo, EUR 92785 apmērā, pieskaitot procentus, sākot ar 2004. gada 6. septembri, atbilstoši Eiropas Centrālās bankas refinansēšanas darījumiem noteiktai likmei, tai pieskaitot divus procentu punktus, un, otrkārt, piesprieda Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24.
Pirms precizēt aprēķināšanas kārtību, lai nonāktu pie šādas summas, Pirmās instances tiesa vispirms atgādina, ka Komisijas lēmumi, kas atcelti ar starpspriedumu, ņemot vērā, ka nav iespējams atjaunot stāvokli, kāds bijis pirms šo lēmumu pieņemšanas, noteikti un neatgriezeniski atņēma ieinteresētajai personai iespēju, ka viņas kandidatūra tiks izskatīta un apstiprināta (
9
). Tad Pirmās instances tiesa precizēja, ka zaudēta iespēja ieņemt vakantu amatu Kopienu iestādē un attiecīgi saņemt ar to saistīto finansiālo labumu, ir materiāls zaudējums, par ko lietas dalībnieki vienojās (
10
). Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka, lai novērtētu iespējas zaudējuma apmēru, ko apspriež lietas dalībnieki šajā gadījumā, ir “jānosaka starpība starp darba samaksu, ko Žirardo saņemtu gadījumā, ja viņas kandidatūra tiktu apstiprināta, un darba samaksu, ko viņa ir faktiski saņēmusi pēc viņas kandidatūras prettiesiskas noraidīšanas, un vajadzības gadījumā procentos jānovērtē, cik liela bija Žirardo iespēja, ka šī varbūtība īstenotos”.
25.
Pārejot pie naudas kompensācijas konkrētas novērtēšanas šajā gadījumā, Pirmās instances tiesa, pirmkārt, aprēķināja darba samaksu starpību, kas izriet no darba finansiālajiem apstākļiem, kas Žirardo pienāktos, ja Komisija viņu pieņemtu darbā, un tiem, kas viņai faktiski bija, starpību balstot uz neto summām pēc nodokļu nomaksas (
11
). Precīzāk, attiecībā uz laika posmu, par kādu šāds salīdzinājums ir jāveic, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, lai ņemtu vērā visas darba līguma izbeigšanas iespējas, ko paredz PDNK 47. panta 2. punkts un 48.–50. pants, minētais laika posms ex aequo et bono jānosaka piecu gadu apmērā, ieskaitot uzteikuma termiņu, sākot ar dienu, kad kandidāti, kurus Komisija apstiprināja, tika iecelti amatā, noslēdzot vakanto amatu piešķiršanas procedūru, no kuras Žirardo tika prettiesiski izslēgta, proti, no 2001. gada 1. aprīļa līdz 2006. gada 31. martam (
12
). Pamatojoties uz Žirardo iesniegtajiem aprēķiniem, Pirmās instances tiesa šajā laika posmā darba samaksas zaudējumu ex aequo et bono noteica EUR 185570 apmērā.
26.
Otrkārt, attiecībā uz iespējas, ka Žirardo kandidatūra tiek apstiprināta, novērtējumu procentos Pirmās instances tiesa vispirms izvērtēja, vai iesniegtie pieteikumi atbilda nosacījumiem, kas jāizpilda, lai šos pieteikumus varētu ņemt vērā atbilstoši paziņojumiem par vakancēm, uz kuriem Žirardo bija atbildējusi, lai pārliecinātos, ka iespēja, kas ieinteresētajai personai tika liegta, ir bijusi īsta (
13
). Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka saskaņā ar starspriedumu tā tas tiešām bija (
14
).
27.
Treškārt, Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai iespēju, kas Žirardo tika liegta, var uzskatīt par drošu tajā ziņā, ka viņai tiešām ir bijusi ja ne pilnīgi droša iespēja iegūt vienu no attiecīgajiem amatiem, tad vismaz pietiekami droša iespēja tiem piekļūt (
15
).
28.
Šajā sakarā, ņemot vērā lietas materiālus, Pirmās instances tiesa norādīja, ka nevar uzskatīt, ka vakanto amatu piešķiršanas procedūras, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā, pirmā posma beigās Komisija, kas, protams, varēja paplašināt savu izvēli, noteikti būtu pieņēmusi vienu no Žirardo kandidatūrām un līdz ar to viņai bija visas iespējas iegūt pagaidu darbinieka līgumu PDNK 2. panta d) punkta izpratnē un gūt finansiālu labumu no tā izpildes. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Žirardo ir bijusi vismaz viena pamatota iespēja, kas tai tika liegta tādēļ, ka viņas kandidatūras tika noraidītas, pirms Komisija tās bija izvērtējusi (
16
).
29.
Vēlāk izvērtējot papildu apstākļus, kas samazina iespēju, ka Žirardo kandidatūra tiktu apstiprināta, un apstākļus, kas šo iespēju palielina (
17
), Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Žirardo “galu galā bija droša iespēja, ka viņas kandidatūra tiktu apstiprināta vienā no amatiem, par kuriem viņa izrādīja interesi, vai jebkādā citā amatā, uz kuru viņa pieteiktos vēlāk,” (
18
) un ex aequo et bono noteica, ka darba samaksu starpība EUR 185570 apmērā ir reizināma ar koeficientu 0,5, kas atspoguļo, ka ir bijusi pamatota iespēja (50 %) iegūt vienu no minētajiem amatiem. Tādējādi pienācīga naudas kompensācija tika noteikta EUR 92785 apmērā (
19
).
30.
Attiecībā uz papildu materiālo, morālo un fizisko kaitējumu, uz ko atsaucās Žirardo, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā uzskatīja, ka pienācīgas naudas kompensācijas mērķis ir izpildīt starpspriedumu un atbilstoši aizsargāt Žirardo tiesības, ex aequo et bono kompensējot to, ka nav iespējams atjaunot stāvokli, kāds bijis pirms Komisijas prettiesiskās rīcības. Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā iepriekš netika lūgts atlīdzināt zaudējumus, kompensācijas mērķis nevarēja būt atlīdzināt jebkādus citus zaudējumus, ko šāda prettiesiska rīcība ir varējusi radīt ieinteresētajai personai, un līdz ar to argumentiem par citiem zaudējumiem, ko izvirzīja Žirardo, nav nozīmes (
20
). Pirmās instances tiesa nosprieda, ka jebkurā gadījumā nevar ņemt vērā nevienus no citiem norādītajiem zaudējumiem, lai noteiktu pienācīgas naudas kompensācijas apmēru (
21
). It īpaši attiecībā uz aspektiem, kas attiecas uz morālo kaitējumu sakarā ar Žirardo veselības pasliktināšanos un depresīvo stāvokli, kā arī apgalvoto fizisko kaitējumu, kas izrietot no konstatētās prettiesiskās rīcības, Pirmās instances tiesa norādīja, ka Žirardo nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas apliecinātu, ka šāds kaitējums tika nodarīts (
22
).
V — Lietas dalībnieku prasījumi
31.
Apelācijas sūdzībā Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
piespriest Komisijai samaksāt Žirardo summu EUR 23917,40 apmērā un
—
nolemt, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
32.
Žirardo lūdz Tiesu:
—
atzīt Komisijas apelāciju par nepieņemamu un jebkurā gadījumā par nepamatotu, kā arī
—
atzīt viņas pretapelāciju par pieņemamu un apmierināt iesniegtos prasījumus atcelt tiesību aktu un atlīdzināt zaudējumus;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI — Par galveno apelāciju
A — Lietas dalībnieku argumenti
33.
Komisija izvirzīja vienu pamatu sprieduma atcelšanai, kas balstīts uz to, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētajā spriedumā izmantojot noteiktu metodi, lai aprēķinātu iespējas zaudējumu, ir pārkāpusi EKL 236. pantu un nosacījumus Komisijas saukšanai pie atbildības, norādot, ka tās apelācijas mērķis ir panākt, ka Tiesa nosaka veidu, kādā ir jāaprēķina iespējas, ka Komisija pieņem darbā, zaudējums, ja tā ir pieņēmusi prettiesisku lēmumu, liedzot ieinteresētajai personai iespēju, ka tiek apstiprināta viņas kandidatūra. Kā procesuālajos rakstos, tā arī tiesas sēdē Komisija papildus norādīja, ka tās apelācijas mērķis ir panākt, ka Tiesa sniedz juridiskus argumentus un vienotu metodi, lai aprēķinātu iespējas iegūt amatu zaudējumu.
34.
Komisija precizē, ka tā neapgalvo, ka lēmumu, ar kuriem tika noraidītas dažādās Žirardo kandidatūras, prettiesiskums nav radījis atlīdzināmus zaudējumus. Tā piekrīt viedoklim, ka zaudētā iespēja iegūt amatu ir materiāls zaudējums.
35.
Turpretī Komisija uzsver, ka faktiski pastāvoši un konkrēti zaudējumi, ko cietusi ieinteresētā persona, izriet no tā, ka viņas kandidatūra netika izvērtēta, nevis no tā, ka teorētiski tika zaudēta darba samaksa par laika posmu, kas noteikts tikpat teorētiski.
36.
Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 58. punktā izklāstītajā apsvērumā, saskaņā ar kuru, lai aprēķinātu iespējas zaudējuma apmēru, ir jānosaka starpība starp darba samaksu, ko Žirardo saņemtu gadījumā, ja viņas kandidatūra tiktu apstiprināta, un to, ko viņa ir faktiski saņēmusi pēc viņas kandidatūras prettiesiskas noraidīšanas, ir novērtēti materiālie zaudējumi, kas nav tie, kuri radušies zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā dēļ, un nepareizi interpretēts iespējas zaudējuma jēdziens kā garantijas iegūt amatu zaudējums. Pēc Komisijas domām, nav apstrīdams, ka darbā pieņemšanas jomā tai ir plaša rīcības brīvība.
37.
Komisija uzskata, ka par šādu juridisku kļūdu liecina, pirmkārt, tas, ka, aprēķinot zaudēto darba samaksu, Pirmās instances tiesa ir ņēmusi vērā darba samaksu, ko ieinteresētā persona ir saņēmusi attiecīgajā laika posmā. Tomēr, ja ieinteresētā persona attiecīgajā laika posmā būtu veikusi labāk atalgotu darbu nekā tas, kuru viņa būtu varējusi iegūt Komisijā šajā pašā laika posmā, darba samaksa nebūtu zaudēta, lai gan ieinteresētā persona tāpat būtu zaudējusi iespēju. Līdz ar to Pirmās instances tiesas piemērotā aprēķināšanas metode esot neloģiska un varot radīt diskrimināciju. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka par juridisku kļūdu, uz kuru tā norāda, liecina vērtējums, kas arī ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, saskaņā ar kuru materiālo zaudējumu apmēru, ko aprēķina, pamatojoties uz darba samaksu starpību, “vajadzības gadījumā” var novērtēt procentos, atspoguļojot ieinteresētās personas iespēju, ka viņas kandidatūra tiktu apstiprināta. Pēc Komisijas domām, šāda pārsūdzētā sprieduma argumentācijas premisa pierāda, ka Pirmās instances tiesa ir centusies novērtēt zaudējumus, kas radušies sakarā ar teorētisku darba samaksas zaudējumu, jo automātiski nav tā, ka (“vajadzības gadījumā”) ieinteresētā persona zaudē tikai iespēju tikt pieņemtai darbā. Treškārt, Pirmās instances tiesa ir izdarījusi nedrošu pieņēmumu, lai novērtētu varbūtības, ka ieinteresētā persona tiktu pieņemta darbā, pakāpi. Tomēr, kā norādīts starpsprieduma 57. punktā, ieinteresētajai personai nebija nekādu tiesību tikt pieņemtai darbā. Tomēr tādēļ, ka vispirms tika aprēķināti materiālie zaudējumi tā, it kā ieinteresētai personai būtu šādas tiesības, pārsūdzētais spriedums nonāk pretrunā ar starpspriedumu.
38.
Pēc Komisijas domām, no šiem apsvērumiem ir jāsecina, ka zaudējumu, kas izriet no zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā, aprēķinam noteikti ir jābūt balstītam uz cita, nevis Pirmās instances tiesas izmantotā pamata, un jebkurā gadījumā aprēķins nav jāveic, salīdzinot zaudēto darba samaksu, kas paredz, ka pastāv (teorētiska un nenoteikta) garantija tikt pieņemtam darbā. Tiesas sēdē Komisija papildus norādīja, ka zaudējumi, kas izriet no prettiesiskas rīcības, neizvērtējot kandidatūru, nav darba samaksas zaudējums.
39.
Līdz ar to Komisija lūdz Tiesu atbilstoši Kopienu Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam atzīt, ka zaudējumus, kas nodarīti Žirardo sakarā ar kļūdu, kuru pieļāvusi Komisija, neizvērtējot viņas kandidatūru kādam no attiecīgajiem amatiem, un kuras rezultātā viņa zaudēja iespēju tikt pieņemtai darbā, var pienācīgi kompensēt, piešķirot fiksētu summu, kas ir līdzvērtīga trīs mēnešu neto atalgojumam un atbilst summai, kura Komisijai būtu jāsamaksā iepriekšēja brīdinājuma laika posmā, uzsakot līgumu, kas noslēgts uz noteiktu laiku, šajā gadījumā – EUR 18917,43, pieskaitot arī fiksēto summu EUR 5000 apmērā, ar mērķi kompensēt to, ka ieinteresētā persona vairs nevarēs piedalīties nākošajā darbā pieņemšanas procedūrā.
40.
Žirardo piedāvā noraidīt galveno apelāciju kā nepieņemamu vai jebkurā gadījumā kā nepamatotu.
41.
Attiecībā uz pieņemamību Žirardo norāda, pirmkārt, ka atbilstoši judikatūrai tikai Pirmās instances tiesa ir kompetenta novērtēt zaudējumus, kas radušies zaudētas iespējas dēļ. Viņa uzskata, ka, ja vien Komisija nepārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav norādījusi kritērijus, kas piemēroti, lai novērtētu zaudējumus, kas radušies Žirardo, Komisijai nav pamata kritizēt Pirmās instances tiesas vērtējumu un a fortiori prasīt, lai Tiesa taisītu principiālu spriedumu par metodi, kāda ir jāpiemēro, lai aprēķinātu materiālo zaudējumu, kas radušies zaudētās iespējas dēļ, atlīdzību. Turklāt šādā sakarā var būt daudz dažādu situāciju, kuras var izskatīt tikai katru atsevišķi. Otrkārt, Žirardo apgalvo, ka pamats attiecībā uz to, ka Pirmās instances tiesa paredz atlīdzību par zaudētu garantiju, nevis iespēju, nav pieņemams, tāpēc ka šis pamats nav bijis izvirzīts pirmajā instancē Pirmās instances tiesā.
42.
Ievadā un pēc būtības Žirardo norāda, ka, ja arī veids, kādā Pirmās instances tiesa ir noteikusi zaudējumu apmēru pārsūdzētajā spriedumā, neatbilst tam, kā tā to ir darījusi citās lietās, tad tas ir tāpēc, ka situācijas nebija līdzīgas.
43.
Pirmkārt, attiecībā uz zaudējumu īsto un noteikto raksturu Žirardo atgādina, ka attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies zaudētās iespējas dēļ, Pirmās instances tiesa ir precizējusi, ka nosacījums par zaudējumu īstumu ir izpildīts, ja prasītājs pierāda, ka iespēja ir liegta prettiesiskās rīcības, kas tiek pārmesta iestādei, dēļ (Pirmās instances tiesas 1996. gada 21. marta spriedums lietā T-230/94 Farrugia/Komisija (Recueil, II-195. lpp., 43. punkts). Tomēr šajā gadījumā vairs nav apspriežams tas, ka Komisijas prettiesiskais atteikums izskatīt Žirardo kandidatūras tai liedza iespēju, pirmkārt, tikt apstiprinātai vienā vai vairākos amatos un, otrkārt, vēlāk lietderīgi izrādīt interesi par jebkādu citu amatu, ja viņai vēl būtu tiesības to darīt.
44.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka iespējas zaudējuma jēdziens ir nepareizi interpretēts kā garantijas zaudējums, Žirardo norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā izmantotā pieeja, kas izpaužas kā to labumu uzskaitījums, ko viņa būtu varējusi gūt, ja tiktu pieņemta darbā, un kā iespējas tikt pieņemtai darbā noteikšana procentos, ir klasiska pieeja, ko Pirmās instances tiesa jau ir izmantojusi 2004. gada 5. oktobra spriedumā lietā Eagle u.c./Komisija (
23
) un kas ir nostiprināta Beļģijas doktrīnā. Šī metode negroza iespējas zaudējuma jēdzienu, bet tiek pielāgota, lai atlīdzinātu zaudējumus, kas radušies zaudētas iespējas dēļ, kas jau pēc būtības var neīstenoties.
45.
Treškārt, attiecībā uz diskrimināciju, ko var radīt Pirmās instances tiesas piemērotā metode, Žirardo uzskata, ka Komisijas kritikā pilnībā nav ievērota Pirmās instances tiesas argumentācijas otrā daļa, kurā konkrēti ir noteikts faktors, kas jāpiemēro konstatētajam ienākumu zaudējumam gadījumā, ja iespēja būtu īstenojusies, un kas atbilst varbūtībai, ka iespēja piepildīsies. Turklāt šķiet taisnīgi, ka, ja varbūtības tikt pieņemtam darbā ir vienādas, kandidāts, kura ienākumu zaudējums ir lielāks, saņem lielāku atlīdzību, nekā kandidāts, kas ir cietis mazāku darba samaksas zaudējumu. Tā kā šādu kandidātu stāvoklis nav salīdzināms, vienlīdzīgas attieksmes princips netiek pārkāpts.
B — Analīze
1) Ievada piezīmes
46.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru prāva starp ierēdni vai pagaidu darbinieku un iestādi, kurā viņš ir vai ir bijis nodarbināts, par zaudējumu atlīdzību, ja šī prāva ir radusies darba vietā, kas saista ieinteresēto personu un iestādi, ir jāizskata saskaņā ar EKL 236. pantu, kā arī Civildienesta noteikumiem, bet EKL 235. un 288. pants nav piemērojams (
24
).
47.
Tāpat no judikatūras par tiesvedību par zaudējumu atlīdzību Kopienu civildienestā izriet, ka, lai iestātos Kopienu ārpuslīgumiskā atbildība, ir jāizpilda trīs vienlaicīgi nosacījumi, proti, rīcībai, kas tiek pārmesta iestādēm, ir jābūt prettiesiskai, zaudējumiem ir jābūt īstiem, kā arī ir jāpastāv cēloņsakarības saiknei starp rīcību un minētajiem zaudējumiem (
25
). Šādā kontekstā Tiesa ir precizējusi, ka Pirmās instances tiesa, norādot, ka, lai pretendētu uz kompensācijas procentu izmaksāšanu, ierēdņiem ir jāpierāda iestādes kļūda, noteiktu un novērtējamu zaudējumu esamība, kā arī cēloņsakarības saikne starp kļūdu un apgalvoto zaudējumu, nav novirzījusies no šīs judikatūras (
26
).
48.
Tādējādi šie nosacījumi, kuru izpildīšana tika konstatēta starpspriedumā, kā arī pārsūdzētajā spriedumā, un ko Komisija daļēji apstrīd šajā lietā, galvenokārt ir analoģiski nosacījumiem, kas reglamentē Kopienu ārpuslīgumisko atbildību, piemērojot EKL 288. pantu.
49.
Šajā sakarā jānorāda, ka ne EKL 236. pantā, ne Civildienesta noteikumos — atšķirībā no EKL 288. panta 2. punkta — nav atsauces uz noteikumu, atbilstoši kuram Kopienai ir jāatlīdzina zaudējumi, ko ir nodarījušas tās iestādes, “saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas ir kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām”.
50.
Tā kā Kopienu ārpuslīgumiskā atbildība tomēr ir reglamentēta kā EKL 288. pantā, tā arī EKL 236. pantā un Civildienesta noteikumos atbilstoši nerakstītiem, bet līdzīgiem principiem, uzskatu, ka nekas netraucē pārbaudīt dalībvalstu tiesību sistēmas, lai pārliecinātos ja ne par to, vai pastāv vispārēji tiesību principi, kas ir kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām, tad vismaz par to, vai dažās no tām ir tādas juridiskās konstrukcijas, kas varētu iedvesmot Kopienu tiesu. Turklāt šajā gadījumā varētu būt interesanti īsumā izpētīt valstu tiesību sistēmas attiecībā uz to, kā tiek definēts iespējas zaudējums, vai tas ir atlīdzināms, kā arī metodi, kas dažās šajās tiesībās tiek piemērota, lai novērtētu kaitējuma apmēru, kas radies šāda zaudējuma dēļ. Šāds pētījums ļautu arī labāk saprast Pirmās instances tiesas pieeju šajā lietā, kurā noteikti ir ņemtas vērā dažas valstu tiesību sistēmas, kas ir pieeja, kura šādu tiesību sistēmu kontekstā nešķiet tik “neloģiska”, kā to apgalvo Komisija galvenajā apelācijā.
51.
Dalībvalstu tiesību sistēmu izpēte laikā, kad Pirmās instances tiesā tika celta prasība, tas ir, 2003. gadā, neļauj izvirzīt kopēju vispārēju principu šīm tiesībām, saskaņā ar kurām zaudēta iespēja tikt pieņemtam darbā ir atlīdzināms kaitējums, kas turklāt ir atlīdzināms saskaņā ar kopējiem vai līdzīgiem noteikumiem.
52.
Vairāku valstu tiesībās (proti, Dānijas, Vācijas, Austrijas, Portugāles, Somijas, un Zviedrijas tiesībās) principā netiek atzīts, ka zaudēta iespēja tikt pieņemtam darbā ir atlīdzināma, lai arī dažās no tām (tostarp Dānijas, Portugāles un Somijas tiesībās) ir paredzēti dažādi kompensācijas veidi, kas vajadzības gadījumā var būt labvēlīgāki prettiesiski izslēgtajam kandidātam (
27
).
53.
Savukārt iespējas zaudējuma jēdziens un tas, ka šis zaudējums ir atlīdzināms kā tāds, ir atzīts, it īpaši darba tiesību un/vai valsts civildienesta tiesību strīdos, Beļģijā, Grieķijā, Spānijā, Francijā, Īrijā, Itālijā, Luksemburgā, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē.
54.
Atbilstoši šīm tiesībām iespējas zaudējuma jēdziens būtībā ir definēts kā nepiepildījusies cerība iegūt kādu labumu un/vai izvairīties no riska iestāšanās. Vismaz attiecībā uz zaudētu iespēju iegūt iepriekš iecerētu labumu, kā tas ir šajā lietā (zaudēta iespēja tikt pieņemtam darbā), valstu tiesībās, kas to atzīst, kopīgs ir tas, ka tās tiek piemērotas, iestājoties neparedzētam notikumam, kas cerēto rezultātu padara nesasniedzamu. Turklāt parasti šajās tiesībās ir prasība, lai šāda iespēja būtu pamatota tādā nozīmē, ka ir jāpastāv lielai varbūtībai, ka tā īstenosies. Tādējādi tas, cik pamatota ir zaudētā iespēja, ļauj izlemt, vai nodarītais kaitējums ir noteikts.
55.
Attiecībā uz kaitējuma, kas radies zaudētas iespējas dēļ, novērtēšanu, neatkarīgi no tā, vai kaitējums ir morāls vai materiāls (
28
), valsts tiesas veic vienlīdzīgu novērtējumu. Beļģijā zaudētas iespējas ekonomiskā vērtība tiek ex aequo et bono novērtēta tādā nozīmē, ka tiesa pēc tam, kad ir konstatējusi, ka nav konkrētu zaudējumu aprēķināšanas kritēriju, godprātīgi ņem vērā visus apstākļus, kas var ietekmēt aprēķinu (
29
). Dažos lēmumos zaudējumi tiek novērtēti, neiegūtās peļņas vērtībai piemērojot procentu, kas atbilst zaudētai iespējai. Piemēram, civildienesta jomā zaudējumi, ko cietusi persona, kas ir zaudējusi pamatotu iespēju tikt paaugstinātai amatā, tiek novērtēti 50 % apmērā no starpības starp algu, ko ierēdnis būtu saņēmis pēc šāda paaugstinājuma, un to, ko viņš joprojām saņem paaugstinājuma neesamības dēļ (
30
). Francijā, ja ir izpildīti nosacījumi atlīdzības izmaksāšanai, tostarp tas, ka zaudētajai iespējai ir jābūt pamatotai, kas ir vienīgais nosacījums, lai kaitējums būtu noteikts, administratīvā tiesa nosaka atlīdzības summu, ņemot vērā kritēriju, saskaņā ar kuru zaudējumu atlīdzības apmērs jānosaka samērā ar zaudētās iespējas vērtību, un tas nevar būt vienāds ar peļņu, kas tiktu gūta, ja šāda iespēja būtu īstenojusies (
31
). Nosakot atlīdzības apmēru, kas jāizmaksā cietušajam, administratīvā tiesa prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros var veikt vispārēju zaudējumu novērtējumu, ievērojot zaudējumu pilnīgas atlīdzināšanas principu (
32
), vai, atsevišķos gadījumos, ja ir atjaunotas cietušā tiesības (piemēram, reintegrācija vai pārklasificēšana), var novērtēt kaitējumu, pamatojoties uz starpību starp algu, ko ierēdnis saņemtu, paliekot darbā, un darba samaksu, ko viņš faktiski ir saņēmis (
33
). Itālijā Corte suprema di cassazione [Augstākā kasācijas tiesa] apstiprināja metodi, ka tiek ņemta vērā starpība starp algu, ko darbinieks saņemtu, ja īstenotos iespēja tikt paaugstinātam amatā, un to, ko viņš faktiski ir saņēmis, un nolēma, ka ir atļauts piešķirt darbiniekam procentu no šīs summas, kas ir līdzvērtīgs iespējai saņemt paaugstinājumu amatā (
34
). Apvienotajā Karalistē darba tiesību ietvaros zaudēta iespēja iegūt darbu tika novērtēta, izsakot procentos iespēju to iegūt un piemērojot attiecīgos procentus teorētiski zaudētajam algas apmēram (
35
).
56.
Šķiet, ka šīs metodes ir iedvesmojušas Pirmās instances tiesu šajā lietā. Komisija galvenajā apelācijas sūdzībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesas judikatūrā ir zināma nekonsekvence, pirmkārt, attiecībā uz zaudētas iespējas atzīšanu par pilnīgi atlīdzināmiem zaudējumiem un, otrkārt, attiecībā uz zaudējumu, kas radušies zaudētās iespējas dēļ, aprēķināšanas veidu.
57.
Protams, citās tiesvedībās, kas nav saistītas ar Kopienu civildienestu, Pirmās instances tiesa patiešām ir uzskatījusi, ka zaudējumi, ko radījusi zaudēta iespēja, kas nav nedz īsti, nedz noteikti zaudējumi, nevar būt atlīdzināma. Tādējādi strīdos par publiskiem iepirkumiem Pirmās instances tiesa uzskata, ka kaitējums, kas izriet no neiegūtās peļņas sakarā ar to, ka Komisija iepirkuma procedūrā ir pārkāpusi Kopienu tiesības, paredz, ka prasītājam ir iepirkuma līguma slēgšanas tiesības (
36
). Šādā situācijā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka kaitējums, kas izriet no neiegūtās peļņas, uz ko atsaucas izslēgtais pretendents, nav nedz īsts, nedz noteikts kaitējums, jo nevar secināt, ka viņam noteikti tiktu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības (
37
). Līdzīga pieeja, lai arī ne tik kategoriska, tika piemērota iepriekš minētajā spriedumā lietā Farrugia/Komisija (
38
), kurā analoģisku iemeslu dēļ tika noraidīti prasītāja iebildumi, ka viņš esot cietis būtiskus zaudējumus tāpēc, ka ir zaudējis vienīgo iespēju studēt un veikt pētījumus, jo viņa kandidatūra uz stipendiju izglītībai pētniecībā, kas Komisijai bija jāpiešķir atbilstoši piemērojamam Kopienu tiesiskajam regulējumam, tika prettiesiski noraidīta.
58.
Tomēr strīdos par Civildienesta noteikumiem Pirmās instances tiesa nav bijusi tikpat stingra, vismaz lielākajā šī brīža judikatūras daļā atzīstot, ka zaudēta iespēja tikt pieņemtam darbā vai paaugstinātam amatā ir atlīdzināma (
39
). Šajās lietās Pirmās instances tiesa, lai arī dažkārt neviennozīmīgi, ir uzskatījusi, ka tika radīts morāls (
40
) un/vai materiāls kaitējums (
41
), zaudējumu aprēķināšanai piemērojot vai nu metodi, kas balstīta uz darba samaksu starpību (
42
), vai atlīdzības veidu ex aequo et bono (
43
).
59.
Kaitējuma, kas radies zaudētas iespējas attīstīt karjeru, materiālais raksturs ir apstiprināts apelācijā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Padome/de Nil un Impens.
60.
Pirmajā instancē Pirmās instances tiesa 1996. gada 26. jūnija sprieduma lietā Padome/de Nil un Impens (
44
) 47. punktā norādīja, ka prasītājas ir pierādījušas, ka tām ir tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību par to, ka viņas netika pārklasificētas B kategorijā vienlaicīgi ar citiem Eiropas Savienības Padomes organizētā iekšējā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem, jo, kaut arī viņām nebija tiesību uz paaugstinājumu amatā pēc pārklasifikācijas, viņas katrā ziņā bija zaudējušas iespēju nākotnē attīstīt karjeru līdzvērtīgi pārējiem konkursa veiksmīgajiem kandidātiem. Papildus šādam materiālam kaitējumam Pirmās instances tiesa apmierināja prasītāju prasību par zaudējumu atlīdzību par morālo kaitējumu, kurš saistīts ar ilgstošu nenoteiktību attiecībā uz viņu karjeras attīstību. Līdz ar to tā ex aequo et bono noteica, ka materiālā un morālā kaitējuma apmērs kopā ir BFR 500000.
61.
Izskatot Padomes celto apelāciju, Tiesa atcēla šo Pirmās instances tiesas spriedumu, ciktāl tas atzina prasītāju tiesības saņemt atlīdzību par it kā ciesto morālo kaitējumu. Konstatējot, ka tiesvedībā ir jāpieņem lēmums šajā jautājumā, Tiesa noraidīja prasītāju prasību par morālā kaitējuma atlīdzību. Turpretī Tiesa noraidīja Padomes kritiku par to, ka Pirmās instances tiesa esot atzinusi materiālo zaudējumu esamību. Tādējādi iepriekš minētā sprieduma lietā Padome/de Nil un Impens 28. punktā, atsaucoties uz Pirmās instances tiesas sprieduma minēto 47. punktu, Tiesa precizēja, ka “nevar a priori izslēgt, ka ierēdņi, kas ir izstājušies no [..] [attiecīgā] konkursa un kas tāpat kā prasītājas ir veiksmīgi izturējuši otro konkursu [..], ir cietuši materiālus zaudējumus tāpēc, ka viņu karjera nākotnē nevar attīstīties līdzvērtīgi [attiecīgā] konkursa veiksmīgo dalībnieku karjerai, jo viņus nav iespējams pārklasificēt, sākot ar 1991. gada janvāri”.
62.
Es neredzu pamatu iebildumiem par to, ka analoģisks vērtējums tiek izdarīts attiecībā uz tādu zaudētu iespēju tikt pieņemtam darbā kā šajā gadījumā (
45
). Turklāt jānorāda, ka galvenajā apelācijā Komisija neapstrīd, ka zaudēta iespēja tikt pieņemtam darbā var būt atlīdzināma un, neraugoties uz dažām kritiskām piezīmēm par Pirmās instances tiesas judikatūru, “piekrīt uzskatam”, ka zaudējumi, kas rodas šāda zaudējuma dēļ, ir materiāli zaudējumi, kā tas ir norādīts pārsūdzētā sprieduma 56. punktā.
63.
Galvenajā apelācijā Komisija turpretī norāda, ka nevar pieņemt Pirmās instances tiesas izmantoto metodi, lai aprēķinātu šādus zaudējumus. Tā uzsver, ka, aprēķinot iespējas zaudējumu kā starpību starp darba samaksu, ko būtu saņēmusi ieinteresētā persona, ja tiktu pieņemta darbā, un faktiski saņemto darba samaksu, Pirmās instances tiesa ir grozījusi iespējas zaudējuma jēdziena nozīmi. Pirmās instances tiesas piemērotās metodes, kas ir balstīta uz darba samaksu starpību, dēļ, pēc Komisijas domām, tiek noteikti teorētiski zaudējumi un atlīdzināts garantijas, nevis iespējas iegūt darbu zaudējums. Tiesas sēdē Komisija arī precizēja, ka nepieciešamā cēloņsakarības saikne starp prettiesisku rīcību un ciesto kaitējumu neatbilst vienam no judikatūrā noteiktajiem nosacījumiem, proti, ka jābūt cēloņsakarības saiknei starp pieļauto prettiesisko rīcību un zaudējumiem.
64.
Pirms novērtēt šāda apgalvojuma pamatotību, kā to ir norādījusi Žirardo (skat. šo secinājumu 41. punktu), ir jāizskata jautājums par Komisijas izvirzītās argumentācijas pieņemamību.
2) Par pieņemamību
65.
Ievadā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai, ja Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka pastāv zaudējumi, tikai tās kompetencē ir prasības robežās noteikt šo zaudējumu atlīdzības veidu un apmēru (
46
). Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka, lai tā varētu īstenot tiesas kontroli pār Pirmās instances tiesas spriedumiem, tiem jābūt pietiekami pamatotiem un tajos it īpaši jānorāda kritēriji, kas ņemti vērā, lai noteiktu piespriesto summu (
47
).
66.
Šajā gadījumā galvenajā apelācijā norādītā kritika attiecībā uz pārsūdzēto spriedumu noteikti nav viennozīmīga.
67.
Pirmkārt, Komisija galvenajā apelācijā skaidro, ka tās mērķis ir panākt, lai Tiesa pārskatītu pārsūdzētajā spriedumā piemēroto zaudējumu, kas radušies zaudētās iespējas dēļ, aprēķinu veidu. Ievērojot iepriekš minēto judikatūru, šādi iebildumi apelācijā ir jāatzīst par nepieņemamiem vai — kā Tiesa to jau ir darījusi (
48
) — jāpārkvalificē par iebildumiem par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamību vai nepietiekamību attiecībā uz kritērijiem, kas ņemti vērā, nosakot zaudējumu atlīdzību, šiem iebildumiem piešķirot lietderīgo iedarbību.
68.
Otrkārt, Komisija tomēr ne tikai apstrīd zaudējuma atlīdzības apmēru, bet arī — vienīgajā pamatā, ko izvirza savu prasījumu atbalstam, — manuprāt, norāda uz īstu juridisku kļūdu, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā.
69.
Lai gan Komisija neapstrīd — un tā varētu apstrīdēt — starpspriedumā izdarīto atzinumu par to, ka pastāv zaudējumi, kas radušies prettiesiskas rīcības dēļ, tā būtībā norāda, ka Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā piespriestā atlīdzība attiecas nevis uz starpspriedumā konstatētajiem zaudējumiem, bet tieši otrādi — uz citiem zaudējumiem, proti, garantijas iegūt darbu un ar to saistītās darba samaksas zaudējumu. Līdz ar to Komisija šajā sakarā apgalvo, ka, piemērojot kritizēto metodi, Pirmās instances tiesa ir grozījusi nosacījumus par Kopienu ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos, vai nu paredzot atlīdzību zaudējumiem, kas nav faktiski pastāvoši un konkrēti, vai arī neņemot vērā cēloņsakarības pakāpi starp prettiesisko rīcību un radīto kaitējumu pakāpi. Citiem vārdiem sakot, lai arī Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka pastāv zaudējumi, tā tomēr ir piespriedusi atlīdzināt citus zaudējumus, nevis minētos, kas neatbilst judikatūrā izvirzītajiem nosacījumiem, lai zaudējumi tiktu atlīdzināti. Uzskatu, ka šāds jautājums, kas noteikti ir juridisks jautājums, ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros.
70.
Pretēji tam, ko Žirardo apgalvo iebildē par nepieņemamību, nevar arī apgalvot, ka Komisijas izvirzītie argumenti, kuros tā kritizē zaudējumu īsto un noteikto raksturu, nav pieņemami tāpēc, ka tie nebija iesniegti pirmajā instancē. Ir acīmredzams, ka atzinumi, kurus Komisija kritizē, pirmo reizi parādījās pārsūdzētajā spriedumā, līdz ar to ir jānoraida Žirardo izteiktais apgalvojums, ka tas ir jauns pamats (
49
).
71.
Tādējādi piedāvāju galveno apelāciju atzīt par pieņemamu ar nosacījumu, ka minētajā apelācijā izvirzītie iebildumi, kuros ir kritizēts zaudējumu atlīdzības apmērs, tiek interpretēti tā, ka tie attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamību vai nepietiekamību.
3) Par lietas būtību
72.
Komisija, atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 58. punktu, pēc būtības kritizē, ka materiālie zaudējumi ir aprēķināti, pamatojoties uz darba samaksu starpības kritēriju, interpretējot iespējas zaudējuma jēdzienu kā garantijas iegūt darbu zaudējumu. Pēc tās domām, kā norādīts šo secinājumu 37. punktā, par Pirmās instances tiesas pieļauto juridisko kļūdu liecina citi fakti.
73.
Uzskatu, ka kritikas pamatā ir daļēji kļūdaina pārsūdzētā sprieduma lasīšana.
74.
Protams, ir jāatzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 58. punktā izklāstītajā vērtējumā ir pieļauta tiesību kļūda.
75.
Jāatgādina, ka šajā pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļā Pirmās instances tiesa izklāstīja pieeju, ko tā taisījās izmantot, lai novērtētu zaudējumu, kurus cietusi Žirardo, apmēru. Tādējādi šajā nolūkā Pirmās instances tiesa norādīja, ka ir “jānosaka starpība starp darba samaksu, ko Žirardo saņemtu gadījumā, ja viņas kandidatūra tiktu apstiprināta, un darba samaksu, ko viņa faktiski saņēma pēc viņas kandidatūras prettiesiskas noraidīšanas, un, ja nepieciešams, procentos jānovērtē, cik liela bija iespēja, ka Žirardo kandidatūra tiek apstiprināta” (
50
).
76.
Tomēr, argumentācijas otro posmu iesākot ar teicienu “ja nepieciešams”, Pirmās instances tiesa, šķiet, ir uzskatījusi, ka tas ir fakultatīvi, lai gan no tiesību viedokļa zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā gadījumā šāds posms ir obligāts.
77.
Ir jāpatur prātā, ka zaudēta iespēja pati par sevi ir zaudējumi, kā to turklāt atzīst arī Komisija. Attiecībā uz zaudētu iespēju tikt pieņemtam darbā ir jāatzīmē, ka, zaudējumus rada nevis iepriekš iecerētās naudas summas, bet gan cerība tās saņemt. Nosakot zaudējumu atlīdzību, tiesai ir jāņem vērā, cik liela ir šāda cerība, kam atbilstoši judikatūras prasībām ir jābūt pamatotai. Iespējai ir jābūt reālai. Šajā ziņā runa ir par noteiktu zaudējumu atlīdzības principa piemērošanu, jo noteikts ir nevis tas, kāds notikums vai izmaiņas ir gaidāmas nākotnē, bet gan iespējas, ka tās īstenosies, zaudējums. Tādējādi iespējas, ka Žirardo kandidatūra tiek apstiprināta, novērtējums nevar būt fakultatīvs, jo tas ietilpst pašā iespējas zaudējuma jēdziena definīcijā.
78.
Tomēr uzskatu, ka Pirmās instances tiesas pieļautās juridiskās kļūdas dēļ pārsūdzētais spriedums nav jāatceļ. Netiek apstrīdēts, ka pārsūdzētā sprieduma 96.–122. punktā Pirmās instances tiesa in concreto ir novērtējusi Žirardo iespēju — turklāt to atzīstot par pārliecinošu — iegūt amatus, kuriem tā bija pieteikusi savu kandidatūru, tādēļ nevar uzskatīt, kā to kļūdaini apgalvo Komisija, ka pārsūdzētajā spriedumā konstatētie materiālie zaudējumi atbilst vienīgi starpībai starp darba samaksu, ko Žirardo būtu saņēmusi, ja Komisija būtu apstiprinājusi vienu no viņas kandidatūrām, un faktiski saņemto darba samaksu.
79.
Šajā sakarā Komisijas kritika par to, ka pārsūdzētajā spriedumā darba samaksas zaudējums tika ņemts vērā kā kritērijs, lai novērtētu zaudētu iespēju tikt pieņemtam darbā, nav pārliecinoša.
80.
Komisija pareizi norāda, ka Žirardo nebija tiesību tikt pieņemtai darbā. Šis apgalvojums pārsūdzētajā spriedumā nav atspēkots. Pirmās instances tiesa to pat ir skaidri norādījusi pārsūdzētā sprieduma 72. punktā, kas attiecīgi izslēdz pretrunas starp pārsūdzēto spriedumu un starpsprieduma 57. punktu — pretēji tam, ko apgalvo Komisija.
81.
Tiesību tikt pieņemtam darbā neesamība tomēr nenozīmē, ka, novērtējot materiālos zaudējumus, kas radušies zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā dēļ, nevar ņemt vērā darba samaksas kritēriju tāpēc, ka šādā novērtējumā tiek ņemta vērā arī iespējamības, ka iespēja tikt pieņemtam darbā īstenosies, pakāpe, un šis novērtējums tiek veikts, ievērojot lietas dalībnieku prasījumus, kā pārsūdzētajā spriedumā to ir darījusi Pirmās instances tiesa.
82.
Konstatētā prettiesiskā rīcība, proti, pierādījuma, ka ir veikts spēju salīdzinošs vērtējums, neesamība noteikti liedz Žirardo iespēju iegūt vēlamos amatus un attiecīgi iespēju saņemt ar tiem saistīto darba samaksu. Tomēr, izmantojot metodi, kas balstīta uz cerēto darba samaksu, to samērojot ar to, ka Žirardo bija pārliecinoša iespēja iegūt šādu darba samaksu, Pirmās instances tiesa ir tikai piemērojusi Kopienu ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās kritērijus konkrētajā iespējas tikt pieņemtam darbā zaudējuma kontekstā.
83.
Turklāt ir interesanti norādīt, ka Komisijas piedāvātā alternatīvā metode arī ir balstīta uz darba samaksas kritēriju, jo tā piedāvā izmaksāt Žirardo atlīdzību, piešķirot naudas kompensāciju, kuras summa ir nosakāma trīs mēnešu neto darba samaksas apmērā atbilstoši minimālajam uzteikuma periodam, kas paredzēts PDNK 47. panta 2. punkta a) apakšpunktā.
84.
Tomēr, pat pieņemot, ka šāda kompensācija, kas izriet no pieņēmuma, ka Komisijai ir tiesības vienpusēji izbeigt darba tiesiskās attiecības ar Žirardo bez pamatojuma un uzreiz pēc to uzsākšanas (
51
), ir iespējama, tā tik un tā ir balstīta uz tādu pašu kritēriju, kādu piemēroja Pirmās instances tiesa. Komisija gala analīzē no tā vadās tikai attiecībā uz zaudējumu apmēra noteikšanu, kas, kā jau iepriekš norādīts šajos secinājumos, ir tikai tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, kompetencē. Citiem vārdiem sakot, ja Komisija atzīst, ka darba samaksas kritērijam, tai skaitā kā izejas punktam aprēķinu metodē, ir nozīme, lai atlīdzinātu zaudētu iespēju tikt pieņemtam darbā, tā vairs nevar apelācijas ietvaros kritizēt nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas veidu un apmēru.
85.
Turklāt, kā uzsvēra Komisija, tās piedāvātās metodes mērķis ir noteikt vienotu iespējas tikt pieņemtam darbā zaudējuma atlīdzības veidu. Tomēr, pirmkārt, ar šādu pieeju netiek atzīts, ka zaudējumi, kas radušies Kopienu iestādes prettiesiskas rīcības dēļ, noteikti ir individuāli, un, otrkārt, šāda pieeja rada risku, ka tiks apdraudēts naudas atlīdzības preventīvais raksturs kopumā, rosinot administrāciju izsvērt, vai ievērot tiesību aktus, kas ir piemērojami, vai arī rīkoties prettiesiski, iepriekš zinot, cik tas maksās.
86.
Ja tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, uzliktu pienākumu piemērot vienotu metodi, kā to piedāvā Komisija, tai, protams, lielā mērā tiktu liegta iespēja īstenot savu neierobežoto kompetenci, kas tai ļauj spriest ex aequo et bono, piemeklējot vispiemērotāko ciesto zaudējumu atlīdzību. Ja būtu jāpiemēro Komisijas piedāvātā pieeja, tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, galu galā nevarētu ievērot zaudējuma pilnīgas atlīdzināšanas principu (
52
).
87.
Šādu apsvērumu dēļ es noraidu arī Komisijas apgalvojumu par nevienlīdzīgu attieksmi, ko varētu radīt Pirmās instances tiesas izmantotā metode. Papildus tam, ka šāda kritika ir vērsta uz zaudējumu apmēru, netiek ievērota rīcības brīvība, kas tiesai, kura izskata lietu pēc būtības, pienākas, izvērtējot piemērotāko ciesto zaudējumu atlīdzību.
88.
Visbeidzot, ir jānoraida arī tie Komisijas iebildumi par pārsūdzētajā spriedumā piemēroto atlīdzības apmēru, kas, kā norādīts iepriekš šo secinājumu 67. un 71. punktā, ir jāinterpretē kā tādi, kuri attiecas uz pamatojuma neesamību un/vai nepietiekamību, un kas ir iebildumi, kuri galvenokārt attiecas uz 5 gadu periodu, kas ņemts vērā pārsūdzētajā spriedumā, lai aprēķinātu starpību starp darba samaksu, uz ko cerēja Žirardo, ja viņas kandidatūra tiktu apstiprināta, un darba samaksu, ko viņa faktiski saņēma. Pietiek konstatēt, ka Pirmās instances tiesa, precizējot, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā, ka laika posma, par kuru tiek izdarīts salīdzinājums, sākums tiek noteikts no brīža, kad apstiprinātie kandidāti tiek iecelti amatā, un, otrkārt, minētā sprieduma 63.–78. punktā minētā laika posma ilgumu, ņemot vērā visus faktiskos un tiesiskos apsvērumus, kas reglamentētu attiecības starp ieinteresēto personu un Komisiju, ja viņa tiktu pieņemta darbā, ir pietiekami izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā ir piemērojusi minēto laika posmu.
89.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, piedāvāju noraidīt galveno apelāciju.
VII — Par pretapelācijas sūdzību
A — Lietas dalībnieku argumenti
90.
Pretapelācijas sūdzībā Žirardo norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, pieļaujot vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Pirmā no šīm kļūdām attiecas uz laika posma, kas ir ņemts vērā, lai aprēķinātu darba samaksu starpību, noteikšanu, jo pārsūdzētā sprieduma 80. punktā Pirmās instances tiesa atteicās ņemt vērā zaudētu karjeras iespēju Komisijā. Tomēr Žirardo uzskata, ka iespēja tikt apstiprinātai amatā pēc pieņemšanas darbā nebija nenoteikta. Līdz ar to noteikti būtu jāņem vērā ilgāks laika posms nekā pieci gadi, ko ir piemērojusi Pirmās instances tiesa. Otrā acīmredzamā kļūda vērtējumā, ko esot pieļāvusi Pirmās instances tiesa, attiecas uz darba samaksu starpības noteikšanu. Piemērojot vidējo neto mēneša darba samaksu, kas atbilst pēdējai darba samaksai, ko Komisija ir maksājusi, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 85. punktā nav ņēmusi vērā to, ka Žirardo ir bijusi lielāka iespēja tikt pieņemtai A 4 pakāpes amatā nekā A 5 pakāpes amatā, jo pieci no astoņiem amatiem, kuriem Žirardo pieteica savu kandidatūru, bija A 4 pakāpes amati. Trešā no minētajām kļūdām attiecas uz varbūtību, ka iespēja tikt pieņemtai darbā īstenotos, jo Pirmās instances tiesa, nosakot, ka Žirardo iespēja iegūt darbu Komisijā bija 50 %, nav ņēmusi vērā, pirmkārt, ka kandidatūras pieteikšana astoņiem amatiem palielina iespēju tikt pieņemtai darbā un, otrkārt, ka pārliecinoša iespēja neatbilst vienai iespējai no divām. Visbeidzot, ceturtā acīmredzamā kļūda vērtējumā ir balstīta uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 133.–138. punktā nav ņemti vērā visi apstākļi, kas veido morālo un fizisko kaitējumu, kaut arī pretapelācijas sūdzībai pievienotās medicīniskās izziņas apliecina, ka Žirardo ir bijis depresijas sindroms, kopš Komisija prettiesiski noraidīja viņas kandidatūru.
91.
Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka pretapelācija nav pieņemama.
B — Analīze
92.
No EKL 225. panta un Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance, kas ir tiesīga, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu neprecizitāte pēc būtības izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, novērtēt šos faktus. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence kontrolēt minēto faktu juridisko kvalifikāciju un juridiskos secinājumus, kurus Pirmās instances tiesa no tiem ir izradījusi (
53
).
93.
Šajā gadījumā, kā tiesas sēdē norādīja arī Žirardo, pretapelācijā attiecībā uz pirmajiem trim pamatiem, uz kuriem tā ir balstīta, ir apstrīdēts tikai Pirmās instances tiesas dažu faktu vērtējums, piemērojot aprēķinu metodi, lai noteiktu zaudējumus, ko Žirardo ir cietusi zaudētas iespējas tikt pieņemtai darbā kā pagaidu darbiniekam Komisijā dēļ, un netika apgalvots un tad atzīts, ka fakti tika sagrozīti. Turklāt, kā jau norādīts, vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta novērtēt ciesto zaudējumu atlīdzības veidu un apmēru (
54
). Abu šo iemeslu dēļ šādi pamati ir jānoraida kā nepieņemami.
94.
Ceturtais pamats, ar kuru Žirardo pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā viņas iesniegtās medicīniskās izziņas, manuprāt, ir pieņemams, jo tas, šķiet, ir vērsts nevis pret kļūdainu pierādījumu vērtējumu, bet pret apgalvoto pienākuma izvērtēt visus iesniegtos pierādījumus pārkāpumu, kas pierāda cita kaitējuma esamību papildus tam materiālajam kaitējumam, ko ir radījusi Komisijas prettiesiskā rīcība. Tomēr, tāpat kā Tiesa apelācijā ir vērtējusi pamata, kas balstīts uz faktu nepilnīgu pārbaudi, pamatotību (
55
), uzskatu, ka pamats, kas balstīts uz to, ka Pirmās instances tiesa nav pārbaudījusi pierādījumus, arī būtu jāpakļauj Tiesas kontrolei.
95.
Tomēr turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs vai jebkurā gadījumā kā nepamatots.
96.
Attiecībā uz minētā pamata neefektivitāti, skatot kopumā pārsūdzētā sprieduma 123.–125. punktu, kā arī 133. un 138. punktu, izriet, ka fiziskais kaitējums un apgalvojums par Žirardo garīgās veselības pasliktināšanos un depresīvo stāvokli ir noraidīts, jo viņa nav iesniegusi pierādījumus, kas apliecinātu šādu kaitējumu esamību, šis pamats ir balstīts uz papildu pamatojumu, kā tas ir norādīts pārsūdzētā sprieduma 125. punkta otrajā teikumā, kas sākas ar teicienu “jebkurā gadījumā” (
56
). Galvenais pamats, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 123.–125. punktā un saistībā ar kuru Žirardo nenorāda uz kādu tiesību kļūdu, ir balstīts uz apsvērumu, saskaņā ar kuru naudas kompensācijas mērķis ir atlīdzināt materiālo zaudējumu, kas izriet no zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā un radies Komisijas prettiesiskas rīcības dēļ, nevis atlīdzināt jebkādus citus zaudējumus, ko šāda prettiesiska rīcība ir varējusi radīt Žirardo, ņemot vērā, ka iepriekš netika celta prasība par šādu zaudējumu atlīdzību, tādēļ Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punkta pirmajā teikumā ir varējusi nospriest, ka argumentiem attiecībā uz citiem apgalvotajiem zaudējumiem nav nozīmes.
97.
Katrā ziņā attiecībā uz to, ka šis pamats nav pamatots, ir jāatzīst, ka visas medicīniskās izziņas, kas pievienotas pretapelācijas sūdzībai un uz kurām Žirardo balsta savu apgalvojumu, ir izdotas pēc pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas un attiecīgi Žirardo nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa, norādot pārsūdzētā sprieduma 133.–138. punktā, ka Žirardo nav pierādījusi zaudējumu, uz kuriem tā atsaucas, esamību tostarp ar medicīnisku izziņu palīdzību, būtu pieļāvusi juridisku kļūdu, piemērojot tiesību normas par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iesniegšanu, vai ir pārkāpusi Kopienu tiesības, neņemot vērā pierādījumus, lai gan tie tai nav bijuši iesniegti (
57
).
98.
Ņemot vērā visus šos iemeslus, uzskatu, ka pretapelācija ir jānoraida daļēji kā nepieņemama un daļēji kā neefektīva vai nepamatota.
99.
Šādos apstākļos piedāvāju Tiesai noraidīt gan galveno apelāciju, gan arī pretapelāciju.
VIII — Par tiesāšanās izdevumiem
100.
Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Žirardo ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un, pēc manām domām, spriedumam ir jābūt tai nelabvēlīgam, ir jāpiespriež Komisijai segt ar galveno apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest katram lietas dalībniekam segt ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus pašam un, pēc manām domām, spriedumā būtu jānoraida pamati, kas izvirzīti Žirardo pretapelācijas pamatojumam, ir jāpiespriež katram lietas dalībniekam segt ar pretapelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus pašam atbilstoši Komisijas prasījumiem un Reglamenta 69. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu.
IX — Secinājumi
101.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai nospriest:
1)
noraidīt galveno apelāciju un pretapelāciju;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina ar galveno apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus;
3)
Žirardo un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus ar pretapelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Jānorāda, ka savā atbildē uz apelācijas sūdzību Žirardo apstrīd, ka būtu piedalījusies minētajā konkursā. Tomēr šim jautājumam nav nekādas nozīmes šajā lietā, jo nav strīda par to, ka tas, ka nav veikts salīdzinošs nopelnu vērtējums (vai katrā ziņā nav pierādījumu, ka šāds vērtējums ir veikts), Pirmās instances tiesai to nosodot starpspriedumā, ir daļēji pamatots ar to, ka Žirardo nebija šāda konkursa veiksmīga kandidāte, par ko nav nekādu šaubu.
(
3
)	Minētā sprieduma 65.–71. punkts un 78.–80. punkts.
(
4
)	Starpsprieduma 88. punkts.
(
5
)	Turpat, 85.–87. punkts.
(
6
)	Turpat, 89. punkts. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atsaucas uz Tiesas 1980. gada 5. jūnija spriedumu lietā 24/79 Oberthür/Komisija (Recueil, 1743. lpp., 14. punkts). Skat. arī Tiesas 1960. gada 16. decembra spriedumu lietā 44/59 Fiddelaar/Komisija (Recueil, 1077. un
1093. lpp.), kā arī 1987. gada 27. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 176/86 un 177/86 Houyoux un Guery/Komisija (Recueil, 4333. lpp., 16. punkts). Jānorāda, ka šajā gadījumā Žirardo nav prasījusi atlīdzināt zaudējumus, kas radušies Komisijas prettiesiskās rīcības dēļ. Tāpat jāprecizē, ka starpspriedums ir viens no nedaudzajiem tādiem spriedumiem judikatūrā iecelšanas amatā vai pieņemšanas darbā jomā, piespriežot zaudējumu atlīdzību par labu prasītājam, nevis atceļot lēmumu par kandidatūras noraidīšanu un lēmumu par trešo personu iecelšanu amatā vai pieņemšanu darbā. Kā piemēru tam, ka tiek atzīts, ka abi šie lēmumi ir nedalāmi un atceļami, skat. Tiesas 1983. gada 30. jūnija spriedumu lietā 85/82 Schloh/Padome (Recueil, 2105. lpp., 40. punkts) un 2004. gada 23. septembra spriedumu lietā C-150/03 P Hectors/Parlaments (Krājums, I-8691. lpp., 54. punkts), kā arī rezolutīvo daļu Pirmās instances tiesas 1999. gada 9. marta spriedumam lietā T-273/97 Richard/Parlaments (Recueil FP, I-A-45. un II-235. lpp.) un 2003. gada 18. septembra spriedumam lietā T-73/01 Pappas/Reģionu komiteja (Recueil FP, I-A-207. un II-1011. lpp.).
(
7
)	Pārsūdzētā sprieduma 45. punkts.
(
8
)	Turpat, 46. un 47. punkts.
(
9
)	Turpat, 54. punkts.
(
10
)	Turpat, 56. punkts.
(
11
)	Turpat, 60. un 83.–95. punkts.
(
12
)	Turpat, 78. un 82. punkts.
(
13
)	Turpat, 96. punkts.
(
14
)	Turpat, 97. punkts.
(
15
)	Turpat, 98. punkts.
(
16
)	Turpat, 115. punkts.
(
17
)	Skat. attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 116. un 117. punktu. Attiecībā uz pirmajiem faktiem Pirmās instances tiesa norādīja, ka pārsūdzētā sprieduma 115. punktā norādīto pamatoto iespēju samazina tas, ka cits kandidāts izrādīja interesi par katru no astoņiem amatiem atbilstoši Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktam un ka līdz ar to Komisija varēja apstiprināt vienu vai otru no abiem šiem kandidātiem vai pat neapstiprināt nevienu no tiem un pārtraukt procedūru. Attiecībā uz otrajiem faktiem Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja Žirardo būtu tiesības piedalīties jaunā vakanto amatu piešķiršanas procedūrā, kas organizēta pēc lēmumu par viņas kandidatūras noraidīšanu atcelšanas, viņa būtu varējusi lietderīgi izrādīt savu interesi par tāda paša veida amatiem un, iespējams, tiktu apstiprināta.
(
18
)	Pārsūdzētā sprieduma 118. punkts.
(
19
)	Turpat, 119. un 121. punkts.
(
20
)	Turpat, 124. punkts un 125. punkta pirmais teikums.
(
21
)	Turpat, 125. punkta otrais teikums.
(
22
)	Apstrīdētā lēmuma attiecīgi 133. un 137. punkts.
(
23
)	Spriedums lietā T-144/02 (Krājums, II-3381. lpp., kā arī Krājums-CDL_I-A-275. un II-1231. lpp., 149. un 163. punkts).
(
24
)	Skat. 1975. gada 22. oktobra spriedumu lietā 9/75 Meyer-Burckhardt/Komisija (Recueil, 1171. lpp., 7. punkts), 1977. gada 17. februāra spriedumu lietā 48/76 Reinarz/Padome un Komisija (Recueil, 291. lpp., 10. punkts), 1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 176/83 Allo u.c./Komisija (Recueil, 2155. lpp., 18. punkts) un 1987. gada 7. oktobra spriedumu lietā 401/85 Schina/Komisija (Recueil, 3911. lpp., 9. punkts).
(
25
)	1987. gada 16. decembra spriedums lietā 111/86 Delauche/Komisija (Recueil, 5345. lpp., 30. punkts), 1994. gada 1. jūnija spriedums lietā C-136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (Recueil, I-1981. lpp., 42. punkts), kā arī 1998. gada 14. maija spriedums lietā C-259/96 P Padome/de Nil et Impens (Recueil, I-2915. lpp., 23. punkts).
(
26
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (42. punkts). Skat. arī Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T-99/95 Stott/Komisija (Recueil, II-2227. lpp., 72. punkts).
(
27
)	Tādējādi Portugāles tiesībās atbilstoši administratīvai judikatūrai un jaunajam administratīvo tiesu procesuālajam kodeksam ar ierēdņa karjeru saistītais kaitējums tiek atlīdzināts, rekonstruējot minēto karjeru pagātnē, kā tā būtu attīstījusies, ja netiktu pieņemts atceltais akts. Dānijas tiesībās, kurās nav nostiprināts iespējas zaudējuma jēdziens, publisko iestāžu lēmumi, kuros ir pieļauts procesuāls pārkāpums vai pārkāpums pēc būtības, ir pamats prasībai par zaudējumu atlīdzību, ja pastāv droša iespējamība, ka attiecīgā persona tiktu pieņemta darbā, ja lēmumā nebūtu pieļauts minētais pārkāpums.
(
28
)	Spānijā civiltiesiskās atbildības jomā zaudēta iespēja tiek uzskatīta par morālo kaitējumu, kuru var atlīdzināt, lai gan atbilstoši citu valstu tiesībām to var uzskatīt arī par materiālu kaitējumu.
(
29
)	Skat. Durand I., “À propos de ce lien qui doit unir la faute au dommage”, Droit de la responsabilité — Morceaux choisis, Formation permanente CUP, vol. 68, Larcier, Ljēža, 2004, 43. lpp.
(
30
)	Cour d’Appel de Bruxelles, 1994. gada 28. novembris, publicēts žurnālā Jurisprudence de Liège, Mons et Bruxelles, 1995, 1108. lpp.
(
31
)	Skat. Conseil d’État, 2000. gada 6. novembris, Grégory, Nr. 189398, publicēts vietnē www.legifrance.gouv.fr. Šajā lietā Conseil d’État norādīja, ka prasītājs nevar saņemt stipendiju, kuru viņš būtu saņēmis kā augstskolas students, jo bija zaudējis iespējas uzvarēt šīs skolas uzņemšanas konkursā.
(
32
)	Šajā sakarā skat. Conseil d’État, 1984. gada 8. februāris, Gueninchault, Nr. 44690/044777, un 2002. gada 8. novembris, Guisset, Nr. 227147, publicēts vietnē www.legifrance.gouv.fr. Liuzzi spriedumā (1996. gada 2. februāris, Nr. 146769, publicēts vietnē www.legifrance.gouv.fr) Conseil d’État norādīja, ka “neviena tiesību norma un neviens vispārējs tiesību princips nekavē administratīvo tiesu — pēc tam, kad tā ir novērtējusi prasījumu par atšķirīgu kaitējumu atlīdzību pamatotību, — vispārēji novērtēt šādu kaitējumu apmēru”.
(
33
)	Skat., Conseil d’État, 1987. gada 27. maijs, Legoff, Nr. 59158, publicēts vietnē www.legifrance.gouv.fr, kā arī Conseil d’État, 1996. gada 24. janvāris, Collins, Rec. Lebon Nr. 103987.
(
34
)	Corte suprema di cassazione, sez. lav., 2001. gada 14. decembris, Nr. 15810.
(
35
)	Court of Appeal, 1998. gada 22. jūlijs, Doyle v. Wallace [1998] Personal Injuries and Quantum Reports (PIQR), Q146.
(
36
)	1998. gada 29. oktobra spriedums lietā T-13/96 TEAM/Komisija (Recueil, II-4073. lpp., 76. punkts) un 1999. gada 9. jūlija spriedums lietā T-231/97 New Europe Consulting un Brown/Komisija (Recueil, II-2403. lpp., 51. punkts).
(
37
)	2002. gada 11. jūnija spriedums lietā T-365/00 AICS/Parlaments (Recueil, II-2719. lpp., 79. punkts), kā arī 2005. gada 17. marta spriedums lietā T-160/03 AFCon Management Consultants u.c./Komisija (Krājums, II-981. lpp., 112.–114. punkts). Šādu pieeju ir pamatojis ģenerāladvokāts Pojarešs Maduro [Poiares Maduro] secinājumos, kas sniegti 2006. gada 7. septembrī lietā Agraz u.c. (2006. gada 9. novembra spriedums lietā C-243/05 P, Krājums, I-10833. lpp.), kuru 20. punktā, atsaucoties uz iepriekš minētajiem spriedumiem, viņš uzsvēra, ka Komisijas rīcības brīvības atzīšana var pamatot to, ka zaudējumi zaudētas iespējas gadījumā ir teorētiski. Tādējādi viņš uzskata, ka, ja kandidāts uz amatu vai pretendents uz iepirkuma līguma slēgšanas tiesībām tiek izslēgts no dalības konkursā Kopienas pieļautas kļūdas dēļ, tiesa noraida prasību atlīdzināt ieinteresētās personas zaudēto iespēju tādēļ, ka šī persona nevar rēķināties ar tiesībām vai tiesisko paļāvību, ka tai tiks piešķirts attiecīgais amats vai iepirkuma līguma slēgšanas tiesības. Materiālie zaudējumi, kas rodas, zaudējot ienākumus, ko varētu gūt, saņemot amatu vai iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, ir pārāk nekonkrēts, lai tos varētu uzskatīt par atlīdzināmiem zaudējumiem. Lai gan Tiesa ir atcēlusi Pirmās instances tiesas spriedumu šajā lietā, tai nebija jāspriež par iespējas zaudējuma jautājumu.
(
38
)	44. un 46. punkts.
(
39
)	1993. gada 17. marta spriedums lietā T-13/92 Moat/Komisija (Recueil, II-287. lpp., 44. punkts), 1994. gada 27. oktobra spriedums lietā T-47/93 C/Komisija (Recueil FP, I-A-233. un II-743. lpp., 54. punkts), 1998. gada 12. novembra spriedums lietā T-91/96 REV Padome/Hankart (Recueil FP, I-A-597. un II-1809. lpp., 27. punkts), 2003. gada 27. novembra spriedums apvienotajās lietās T-331/00 un T-115/01 Bories u.c./Komisija (Recueil FP, I-A-309. un II-1479. lpp., 194.–204. punkts), iepriekš minētais spriedums lietā Eagle u.c./Komisija (150. punkts), 2004. gada 5. oktobra spriedums lietā T-45/01 Sanders u.c./Komisija (Krājums, II-3315. lpp., kā arī Krājums-CDL, I-A-267. un II-1183. lpp., 151. un 152. punkts), kā arī 2007. gada 31. janvāra spriedums lietā T-166/04 C/Komisija (Krājumā vēl nav publicēts, 70. punkts).
(
40
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Moat/Komisija (44.–48. punkts) un 2007. gada 31. janvāra lietā C/Komisija (70. punkts). Iepriekš minētais 1994. gada 27. oktobra spriedums lietā C/Komisija, kas ietilpst šajā kategorijā, jo Pirmās instances tiesa apmierināja prasību par morālā kaitējuma, ko cietis prasītājs, atlīdzināšanu, zināmā mērā nav viennozīmīgs, ciktāl, pirmkārt, Pirmās instances tiesa nav konkrēti norādījusi zaudējumu, kurus tā piespriež atlīdzināt, veidu un, otrkārt, Pirmās instances tiesa kā morālā kaitējuma atlīdzību ir piespriedusi par prasīto lielāku summu, noraidot prasījumus par materiālo zaudējumu, kas radušies zaudētas iespējas tikt pieņemtam darbā dēļ, atlīdzību, kas ir balstīta uz starpību starp cerēto un faktiski saņemto darba samaksu, no kā varētu secināt, ka Pirmās instances tiesa ir veikusi abu zaudējumu vispārēju novērtējumu.
(
41
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Bories u.c./Komisija (195., 197., 200. un 202. punkts), lietā Eagle u.c./Komisija (150. punkts), kā arī lietā Sanders u.c./Komisija (150. punkts). Skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Allo/Komisija (73. punkts), kuru pārsūdzētais spriedums (56. punkts) klasificē pie tām lietām, kurās ir atzīts, ka zaudējumi, kas ir radušies zaudētas iespējas dēļ, ir materiāli zaudējumi, un kurā Pirmās instances tiesa pretēji iepriekš minētajiem spriedumiem ir atzinusi, ka apgalvotie zaudējumi nav pierādīti.
(
42
)	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Eagle u.c./Komisija (163. punkts) un lietā Sanders u.c./Komisija (166. punkts).
(
43
)	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Moat/Komisija (49. punkts), 1994. gada 27. oktobra lietā C/Komisija (55. punkts), lietā Bories u.c./Komisija (194.–204. punkts), kā arī 2007. gada 31. janvāra lietā C/Komisija (79. punkts).
(
44
)	T-91/95 de Nil un Impens/Padome (Recueil FP, I-A-327. un II-959. lpp.).
(
45
)	Šajā sakarā ir norādāms, ka 1973. gada 5. aprīļa spriedumā lietā 11/72 Giordano/Komisija (Recueil, 417. lpp., 8. un 9. punkts) Tiesa noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar materiālajiem zaudējumiem, kas bija radušies zaudētas pārliecinošas iespējas tikt pieņemtam darbā dēļ, ne tāpēc, ka šādam zaudējumam nebūtu nozīmes ārpuslīgumiskas atbildības tiesvedībā, bet vienkārši tāpēc, ka prasītājs nebija pierādījis, ka iespēja tikt pieņemtam darbā bija īsta.
(
46
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (81. punkts), lietā Padome/de Nil un Impes (32. punkts), 1999. gada 9. septembra spriedums lietā C-257/98 P Lucaccioni/Komisija (Recueil, I-5251. lpp., 34. punkts), 2002. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-62/01 P Campogrande/Komisija (Recueil, I-3793. lpp., 44. punkts) un 2006. gada 14. decembra rīkojums lietā C-12/05 P Meister/ITSB (Krājumā nav publicēts, 82. punkts) (mans izcēlums slīprakstā).
(
47
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Padome/de Nil un Impens (32. un 33. punkts), kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Meister/ITSB (82. punkts).
(
48
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Lucaccioni/Komisija (36. punkts).
(
49
)	Šajā sakarā skat. 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome (Krājums, I-439. lpp., 33. punkts).
(
50
)	Mans izcēlums slīprakstā.
(
51
)	1977. gada 18. oktobra spriedumā lietā 25/68 Schertzer/Parlaments (Recueil, 1729. lpp., 38.–40. punkts) un 1992. gada 19. jūnija spriedumā lietā C-18/91 P V/Parlaments (Recueil, I-3997. lpp., 39. punkts) Tiesa attiecībā uz vienpusēju darba līguma ar pagaidu darbinieku izbeigšanu uzskatīja, ka šādu līguma izbeigšanu, kas ir tieši paredzēta PDNK 47. panta 2. punktā, piešķirot plašu rīcības brīvību kompetentai iestādei, pamato darba līgums un līdz ar to tai nav jānorāda pamatojums. Ņemot vērā inter alia to, cik būtisks Kopienu tiesībās ir pienākuma norādīt pamatojumu princips (izņēmums no kura var tikt izdarīts tikai primāru vispārējo interešu apsvērumu dēļ), uz ko regulāri norāda judikatūra, un darbinieka aizsardzību pret atbrīvošanu no darba un līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, ļaunprātīgu izmantošanu, manuprāt, šāda pieeja būtu jāpārskata. Šajā sakarā skat. Civildienesta tiesas 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā F-1/05 Landgren/Eiropas Apmācības fonds (Krājums-CDL, I-A-1-123. un II-A-1-459. lpp. 63.–76. punkts), apelācijā Pirmās instances tiesā (lieta T-404/06 P).
(
52
)	Attiecībā uz šo principu skat. 1986. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 169/83 un 136/84 Leussink/Komisija (Recueil, 2801. lpp., 13. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Lucaccioni/Komisija (22. punkts) un ģenerāladvokāta Darmona [Darmon] secinājumus lietā 131/81 Berti/Komisija, kurā spriedums pasludināts 1985. gada 14. februārī (Recueil, 645. lpp.).
(
53
)	Skat. 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C-167/04 P JCB Service/Komisija (Krājums, I-8935. lpp., 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
54
)	Skatīt šo secinājumu 47. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
55
)	2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, I-8375. lpp., 392.–406. punkts).
(
56
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebildumi, kas ir vērsti pret Pirmās instances tiesas lēmuma papildu pamatojumu, nevar būt par pamatu tā atcelšanai un tātad nav efektīvi. Skat. 2007. gada 9. marta rīkojumu lietā C-188/06 P Schneider Electric/Komisija (Krājumā nav publicēts, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
57
)	Šajā sakarā skat. 2007. gada 4. oktobra rīkojumu lietā C-100/07 P É.R. u.c./Padome un Komisija (Krājumā nav publicēts, 29. punkts).