62022CC0677
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 30. maijā (
1
)
Liela C‑677/22
Przedsiębiorstwo Produkcyjno - Handlowo - Usługowe A.
pret
P. S.A.
(Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Katovices Austrumu rajona tiesa Katovicē, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/7/ES – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – 3. pants – Darījumi starp uzņēmumiem – 3. panta 5. punkts – Dalībvalstu pienākums nodrošināt, ka līgumā noteiktais maksājuma termiņš nepārsniedz 60 kalendārās dienas, “ja vien līgumā nav īpaši noteikts citādi” – Līgumi, kas noslēgti pēc izsoles vai iepirkuma – Līguma noteikums, kurā ir paredzēts 120 kalendāro dienu maksājuma termiņš, ko vienpusēji noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm
I. Ievads
1.
Direktīvas 2011/7/ES (
2
), kuras mērķis ir apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, 3. panta 5. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka līgumā noteiktais maksājuma termiņš nepārsniedz 60 kalendārās dienas, ja vien līgumā nav “īpaši noteikts” citādi un ar nosacījumu, ka tas nav redzami netaisni attiecībā pret kreditoru šīs direktīvas 7. panta nozīmē.
2.
Vai saistībā ar līgumiem, kas noslēgti starp uzņēmumiem, var uzskatīt, ka maksājuma termiņš, kurš ir ilgāks par 60 kalendārajām dienām, skaitot no rēķina izsniegšanas dienas parādniekam, un kuru vienpusēji ir noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm, ir “īpaši noteikts” Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta izpratnē? Tāds būtībā ir Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Katovices Austrumu rajona tiesa Katovicē, Polija) uzdotais jautājums.
3.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Przedsiębiorstwo Produkcyjno – Handlowo – Usługowe A., sabiedrību ar ierobežotu atbildību kalnrūpniecības iekārtu ražošanas jomā (turpmāk tekstā – “A.” jeb “prasītāja”), un P. S.A., akciju sabiedrību akmeņogļu ieguves un pārdošanas jomā (turpmāk tekstā – “P.” jeb “atbildētāja”), par prasību samaksāt nokavējuma procentus attiecībā uz rēķiniem, kurus P. nav apmaksājusi noteiktajā termiņā un kuri saistīti ar līgumiem, kas noslēgti starp šīm sabiedrībām, un, konkrētāk, par tāda 120 dienu maksājuma termiņa spēkā esamību, kurš ir paredzēts līguma noteikumā, ko iepriekš izstrādājusi P.
4.
Izskatāmajā lietā Tiesai pirmo reizi būs jāspriež par Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punktā paredzētās atrunas interpretāciju. Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, būs jānoskaidro, vai saistībā ar maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos jēdziens “īpaša noteikšana” šīs tiesību normas izpratnē ietver piekrišanu maksājuma termiņam, kas izriet no dokumentu, piemēram, standartizētu līgumu paraugu vai “standartlīgumu” izmantošanas, kurus ir sagatavojusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm un kuros, izmantojot vispārīgos nosacījumus, ir paredzēti maksājumu termiņi, kas ir ilgāki par 60 kalendārajām dienām.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Saskaņā ar Direktīvas 2011/7 12., 13. un 28. apsvērumu:
“(12)
Maksājuma kavējums ir līguma pārkāpums, kas zemās vai nulles nokavējuma procentu likmes un/vai atlīdzināšanas procedūras ilguma dēļ parādniekiem vairumā dalībvalstu ir kļuvis finansiāli izdevīgs. Lai šo tendenci pavērstu pretējā virzienā un atturētu no maksājumu kavējumiem, ir nepieciešama izlēmīga pāreja uz maksājumu tūlītējas veikšanas kultūru, saskaņā ar kuru par redzami netaisnu līguma noteikumu vai praksi vienmēr būtu jāuzskata tas, ka tiek izslēgtas tiesības pieprasīt procentus. Šādai pārejai būtu jāietver arī īpašu noteikumu ieviešana par maksājumu termiņiem un par kreditoriem radušos izmaksu kompensēšanu, un – inter alia – par to, ka būtu jāprezumē, ka ir redzami netaisni izslēgt tiesības uz atgūšanas izmaksu kompensāciju.
(13)
Attiecīgi būtu jānosaka, ka līgumā paredzētie uzņēmumu savstarpējie maksājumi parasti jāveic ne vairāk kā 60 kalendārajās dienās. Tomēr var būt apstākļi, kuros uzņēmumiem nepieciešami ilgāki maksājumu termiņi, piemēram, gadījumos, kad uzņēmumi vēlas saviem klientiem piešķirt tirdzniecības aizdevumu. Tādēļ vajadzētu saglabāt iespēju līgumslēdzējām pusēm īpaši vienoties par maksājumu termiņiem, kas ir ilgāki par 60 dienām, tomēr ar nosacījumu, ka šāda termiņa pagarināšana nav redzami netaisna attiecībā pret kreditoru.
[..]
(28)
Ar šo direktīvu būtu jāaizliedz ļaunprātīgi izmantot brīvību slēgt līgumus par ļaunu kreditoram. Līdz ar to gadījumos, kad līguma noteikums vai prakse attiecībā uz maksājuma dienu vai termiņu, nokavējuma procentu likmi vai atgūšanas izmaksu kompensāciju nav attaisnojami, pamatojoties uz parādniekam piešķirtajiem nosacījumiem, vai arī tas galvenokārt kalpo parādnieka papildu likviditātes nodrošināšanai uz kreditora rēķina, to var uzskatīt par šāda veida ļaunprātīgu izmantošanu. [..]”
6.
Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir noteikts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis [ir] apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu un jo īpaši [mazo un vidējo uzņēmumu (MVU)] konkurētspēju.
2.   Šo direktīvu piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos.
[..]”
7.
Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“komercdarījumi” ir darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību;
2)
“publiska iestāde” ir līgumslēdzēja iestāde, kas definēta Direktīvas 2004/17/EK (
3
) 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā un Direktīvas 2004/18/EK (
4
) 1. panta 9. punktā, neatkarīgi no līguma priekšmeta vai vērtības;
3)
“uzņēmums” ir organizācija, kas nav publiska iestāde un kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja šo darbību veic viena persona;
4)
“maksājuma kavējums” ir maksājuma neveikšana līgumā vai tiesību aktos noteiktajā termiņā, ja ir izpildīti 3. panta 1. punktā vai 4. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi;
5)
“nokavējuma procenti” ir likumiskie nokavējuma procenti vai procenti, par kuru likmi uzņēmumi vienojušies, ievērojot 7. pantu;
6)
“likumiskie nokavējuma procenti” ir vienkārši nokavējuma procenti, kuru likme ir vienāda ar pamatlikmi, kam pieskaitīti vismaz astoņi procentpunkti;
[..].”
8.
Šīs pašas direktīvas 3. panta “Darījumi starp uzņēmumiem” 1., 3. un 5. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka komercdarījumos starp uzņēmumiem kreditoram bez vajadzības atgādināt ir tiesības uz nokavējuma procentiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
kreditors ir izpildījis savas līgumsaistības un juridiskos pienākumus; un
b)
kreditors nav laikus saņēmis maksājamo summu, izņemot gadījumus, kad parādnieks nav atbildīgs par nokavējumu.
[..]
3.   Ja ir izpildīti 1. punktā paredzētie nosacījumi, dalībvalstis nodrošina, ka:
a)
kreditoram ir tiesības pieprasīt nokavējuma procentus no nākamās dienas pēc līgumā noteiktās maksājuma dienas vai maksājuma termiņa beigu dienas;
[..]
5.   Dalībvalstis nodrošina, ka līgumā noteiktais maksājuma termiņš nepārsniedz 60 kalendārās dienas, ja vien līgumā nav īpaši noteikts citādi un ar nosacījumu, ka tas nav redzami netaisni attiecībā pret kreditoru 7. panta nozīmē.”
9.
Direktīvas 2011/7 7. panta 1. punkts “Netaisni līguma noteikumi un prakse” ir formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis paredz, ka līguma noteikums vai prakse attiecībā uz [..] nokavējuma procentu likmi [..] nav izpildāma vai rada iemeslu prasībai par zaudējumu atlīdzību, ja tā ir redzami netaisna pret kreditoru.
Nosakot, vai līguma noteikums vai prakse ir redzami netaisna pret kreditoru šā punkta pirmās daļas nozīmē, ņem vērā visus lietas apstākļus, tostarp:
[..]
c)
to, vai parādniekam ir objektīvs iemesls novirzīties no likumisko nokavējuma procentu likmes, no 3. panta 5. punktā [..] minētā maksājumu termiņa [..].”
B.
Polijas tiesības
10.
2013. gada 8. martaustawa o przeciwdziałaniu nadmiernym opóźnieniom w transakcjach handlowych (Likums par maksājumu pārmērīgu kavējumu novēršanu komercdarījumos) (
5
), ar kuru Polijas tiesībās ir transponēta Direktīva 2011/7, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2013. gada 8. marta likums”), 5. pantā ir noteikts:
“Ja komercdarījuma puses, izņemot publiskas iestādes medicīnas nozarē [..], līgumā ir paredzējušas maksājuma termiņu, kas pārsniedz 30 dienas, kreditors 30 dienu termiņa beigās var pieprasīt likumiskos procentus, kurus aprēķina no dienas, kad viņš ir izpildījis savu pakalpojumu un parādniekam ir izsniedzis rēķinu vai dokumentu, kas apliecina preču piegādi vai pakalpojuma sniegšanu, līdz samaksas dienai, bet ne pēc maksājuma termiņa beigām.”
11.
2013. gada 8. marta likuma 7. pants ir formulēts šādi:
“1.   Komercdarījumos, izņemot darījumus, kuros parādnieks ir publiska iestāde, kreditoram ir tiesības bez brīdinājuma saņemt likumiskos procentus par nokavējumiem komercdarījumos, ja vien puses nav vienojušās par lielākiem procentiem, – par laikposmu no maksājuma termiņa beigām līdz maksājuma samaksas dienai, ja ir kumulatīvi izpildīti šādi nosacījumi:
1)
kreditors ir izpildījis savas saistības;
2)
kreditors nav saņēmis samaksu līgumā noteiktajā termiņā.
2.   Līgumā noteiktais maksājuma termiņš nedrīkst pārsniegt 60 dienas no datuma, kad parādniekam ir izsniegts rēķins vai dokuments, kas apliecina preču piegādi vai pakalpojuma sniegšanu, ja vien puses līgumā nav īpaši noteikušas citādi un ar nosacījumu, ka šāda noteikšana nav redzami netaisna attiecībā pret kreditoru.
3.   Ja līgumā noteiktais maksājuma termiņš ir ilgāks par 60 dienām no datuma, kad parādniekam ir izsniegts rēķins vai dokuments, kas apliecina preču piegādi vai pakalpojuma sniegšanu, un ja 2. punktā minētais nosacījums nav izpildīts, tad kreditoram, kurš ir izpildījis savas saistības, pēc 60 dienu termiņa beigām ir tiesības uz 1. punktā minētajiem procentiem.”
12.
Šī likuma 11.b pantā ir noteikts:
“Lai noteiktu likumisko nokavējuma procentu apmēru komercdarījumos, tiek piemērota Polijas Valsts bankas spēkā esošā pamatlikme:
1)
1. janvārī – attiecībā uz procentiem, kas maksājami par laikposmu no 1. janvāra līdz 30. jūnijam;
2)
1. jūlijā – attiecībā uz procentiem, kas maksājami par laikposmu no 1. jūlija līdz 31. decembrim.”
III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
13.
Pamatlieta attiecas uz strīdu starp sabiedrību A., saskaņā ar Polijas tiesībām dibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kas veic saimniecisko darbību it īpaši kalnrūpniecības elektronisko iekārtu ražošanas jomā, un sabiedrību P., saskaņā ar Polijas tiesībām dibinātu akciju sabiedrību – vienu no lielākajiem kalnrūpniecības uzņēmumiem Eiropā, kura saimnieciskā darbība it īpaši ir akmeņogļu ieguve un pārdošana.
14.
2018. un 2019. gadā P. noslēdza vairākus līgumus ar A. par kalnrūpniecības iekārtu piegādi (turpmāk tekstā – “attiecīgie līgumi”). Daži no šiem līgumiem tika noslēgti pēc izsoles (“spot” izsoles veidā), kas tika organizēta P. pārvaldītā tīmekļvietnē, kurā bija publicēta informācija par attiecīgo līgumu, kā arī tā izpildes noteikumiem. Tādējādi dalība izsolēs, kas notika elektroniski, nozīmēja šo noteikumu akceptēšanu. Pārējie līgumi tika noslēgti pēc publiskās vai cita veida iepirkuma procedūras saskaņā ar nosacījumiem, kuri vienpusēji noteikti P. sagatavotajos iepirkuma procedūras dokumentos. Minētos dokumentus šī pēdējā minētā sabiedrība ir izstrādājusi autonomi, un A. nav bijusi nekāda ietekme uz to saturu. Lai apstrīdētu šos nosacījumus, A. bija iespēja iesniegt pārsūdzību (
6
), ko šajā gadījumā tā nav izdarījusi.
15.
Gan izsoles, gan iepirkuma gadījumā P. noteica maksājuma termiņu – 120 dienas, skaitot no datuma, kad tā ir saņēmusi rēķinu, un otrai pusei nebija iespējas mainīt šo maksājuma termiņu. Attiecīgos līgumus varēja noslēgt tikai pēc tam, kad A. bija piekritusi P. formulētajiem nosacījumiem, tostarp minētajam 120 dienu maksājuma termiņam, skaitot no dienas, kad P. ir saņēmusi rēķinu (
7
).
16.
Tādējādi abas puses noslēdza virkni līgumu, kurus ir izpildījusi A. un par kuriem tā ir nosūtījusi daļējus rēķinus P., kas ir apmaksājusi 354 rēķinus, kurus bija izrakstījusi A., 120–122 dienu laikā no šo rēķinu saņemšanas dienas.. Pēc tam, ņemot vērā faktu, ka maksājums tika veikts pēc attiecīgajos līgumos paredzētā 120 dienu termiņa, A. nosūtīja P. kopsavilkuma grāmatvedības paziņojumu, kurā papildus prasījumu pamatsummām bija norādītas summas, kas maksājamas kā nokavējuma procenti un fiksēta kompensācija (šajā gadījumā – 40 EUR par katru rēķinu).
17.
2021. gada 31. decembrī A. cēla prasību Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Katovices Austrumu rajona tiesa Katovicē), kas ir iesniedzējtiesa, prasot P. samaksāt 13702,99 Polijas zlotus (PLN) (aptuveni 2985 EUR), pieskaitot likumiskos nokavējuma procentus no prasības pieteikuma iesniegšanas līdz samaksas dienai, kā arī atgūšanas izmaksas 4473,04 PLN (aptuveni 975 EUR). Par laikposmu no 31. līdz 60. dienai no rēķina izsniegšanas brīža prasītāja aprēķināja nokavējuma procentus pēc samazinātas likmes saskaņā ar 2013. gada 8. marta likuma 5. pantu. Savukārt par laikposmu no 61. dienas līdz samaksas dienai tā aprēķināja šos procentus atbilstoši augstākai likmei saskaņā ar šī likuma 7. pantu.
18.
Pamatojot savu prasījumu par procentiem, kas balstīts uz minētā likuma 7. pantu, A. norādīja, ka tai bija tiesības aprēķināt procentus šādā veidā, jo 120 dienu maksājuma termiņu puses nebija apspriedušas, bet to vienpusēji bija noteikusi P. standartlīgumā, kas pievienots publicētajiem iepirkuma procedūras dokumentiem (
8
).
19.
Iesniedzējtiesas referendarz sądowy (tiesas darbinieks, Polija) 2022. gada 26. janvārī izdeva maksājuma rīkojumu, ar kuru pilnībā apmierināja A. prasījumu.
20.
P. iesniedza daļēju pārsūdzību par šo rīkojumu, it īpaši apstrīdot procentu daļu, kas aprēķināta saskaņā ar 2013. gada 8. marta likuma 7. pantu. Pamatojot savu pārsūdzību, tā apstrīdēja to, ka rēķinu samaksas termiņam esot bijis jābūt 60 dienām, un norādīja, ka rēķini ir tikuši apmaksāti noteiktajā termiņā bez kavēšanās un līdz ar to prasītājai nebija nekādu tiesību uz atgūšanas izmaksu kompensāciju. Proti, pēc P. domām, A. bija piekritusi 120 dienu maksājuma termiņam un arī tās izrakstītajos rēķinos bija minēts šāds maksājuma termiņš. Ņemot vērā to, ka A. bija iepazinusies ar iepirkuma procedūras dokumentiem un pēc tam saistībā ar iepirkuma procedūrām pati bija iesniegusi P. piedāvājumus, kuros tā bija paredzējusi 120 dienu maksājuma termiņu, un pēc atlases tā bija noslēgusi vairākus līgumus, kuros tā bija apstiprinājusi šo termiņu, neapšaubot nosacījumus šajā ziņā, esot jāuzskata, ka puses bija vienojušās par pagarinātu maksājuma termiņu. P. arī apgalvoja, ka 2018.–2020. gadā tā kā pārdevēja ir noslēgusi vairākus piegādes līgumus ar identiskiem finanšu nosacījumiem, un līdz ar to nevar uzskatīt, ka norādītais termiņš ir nelabvēlīgs kreditoram, jo prasītāja bija pārliecināta, ka tā pārdos savus pakalpojumus, saņems ienākumus un saglabās likviditāti (
9
).
21.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānoskaidro, vai maksājuma termiņš, kurš paredzēts attiecīgajos līgumos un kurš pārsniedz 60 dienas no datuma, kad rēķins izsniegts parādniekam, ir bijis noteikts, ievērojot nosacījumus, kas paredzēti 2013. gada 8. marta likuma, ar kuru Polijas tiesību sistēmā ir transponēts Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts, 7. panta 2. punktā.
22.
Šajā ziņā šī tiesa it īpaši sliecas uzskatīt, ka ar līgumiem, kuru noteikumus ir noteikusi tikai viena no pusēm, netiek izpildīts ne pirmais nosacījums, kas paredzēts šajā tiesību normā, proti, maksājuma termiņa, kas pārsniedz 60 dienas, “īpaša noteikšana” līgumā (
10
), ne otrais nosacījums, saskaņā ar kuru līgumā noteiktais maksājuma termiņš, kas pārsniedz 60 dienas, nedrīkst būt redzami netaisns attiecībā pret kreditoru (
11
).
23.
Šādos apstākļos Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Katovices Austrumu rajona tiesa Katovicē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2011/7] 3. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmēju skaidri noteiktais maksājumu termiņš, kas pārsniedz 60 dienas, ir piemērojams tikai līgumiem, kuru līguma noteikumus nav noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm?”
24.
Tiesai rakstveida apsvērumus iesniedza P., Polijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
25.
Pirms tiek analizēts vienīgais prejudiciālais jautājums, ko formulējusi iesniedzējtiesa, ir jāspriež par tā pieņemamību.
26.
Proti, Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka prejudiciālais jautājums ir nepieņemams, pamatojoties uz to, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nozīmes attiecībā uz pamatlietas iznākumu, jo nolēmums, kuru iesniedzējtiesa pieņems, būs atkarīgs arī no cita jautājuma, kurš nav šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets un par kuru šī tiesa vēl nav spriedusi, proti, vai attiecīgajos līgumos noteiktais maksājuma termiņš, kas pārsniedz vispārējo 60 dienu termiņu, ir “redzami netaisns attiecībā pret kreditoru”.
27.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. Tādējādi Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesiskā regulējuma interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
12
).
28.
Tomēr šajā gadījumā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums skaidri atbilst objektīvai vajadzībai faktiski atrisināt pamatlietu. Proti, jautājums, vai Savienības tiesības nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā līgumslēdzēju pušu iespēja skaidri vienoties par maksājumu termiņiem, kas ir ilgāki par 60 dienām, tiktu ierobežota tikai attiecībā uz tādu līgumu gadījumu, kuru noteikumus nav noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm, ir nepieciešams iesniedzējtiesai pamatlietas atrisināšanai. Apstāklis, ka saistībā ar nolēmumu, ko tā pieņems, šai tiesai vajadzības gadījumā būs jāatrisina citi jautājumi, kurus tā nav izskatījusi iesniedzējtiesas nolēmumā, nenozīmē, ka prejudiciālajam jautājumam nav nozīmes attiecībā uz pamatlietas iznākumu.
29.
Līdz ar to uzskatu, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B.
Par lietas būtību
30.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, noslēdzot līgumu starp uzņēmumiem, piekrišana maksājuma termiņam, kas izriet no parādnieka vienpusēji sagatavotu dokumentu izmantošanas, var tikt pielīdzināta “īpašai noteikšanai”, vai arī šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka šis jēdziens attiecas tikai uz līgumiem, kurus puses ir atsevišķi apspriedušas, jo par maksājuma termiņu, kas pārsniedz 60 dienas, var vienoties tikai šāda veida līgumos.
1. Par šajā lietā piemērojamajām tiesību normām
31.
Iesniedzējtiesas uzdotā prejudiciālā jautājuma juridiskā analīze, manuprāt, prasa vispirms sniegt dažus ievada apsvērumus par to Direktīvas 2011/7 normu noteikšanu, kas ir piemērojamas šajā lietā.
32.
Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punktu to piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību “komercdarījumos”, un, otrkārt, ka šis jēdziens šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir definēts plaši – kā “darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”. Tādējādi šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēti divi kumulatīvi nosacījumi darījuma kvalificēšanai par “komercdarījumu”. Pirmkārt, šim darījumam ir jābūt veiktam vai nu starp uzņēmumiem, vai arī starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, un, otrkārt, šī darījuma rezultātā jānotiek preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību (
13
).
33.
Šajā gadījumā nav strīda par to, ka otrais nosacījums ir izpildīts. Proti, A. nenoliedzami piegādāja P. preces (proti, “mašīnu automatizācijas un kontroles iekārtas”, ko P. ir izmantojusi, lai nodrošinātu kalnrūpniecības iekārtas darbības nepārtrauktību un mašīnu darbības nepārtrauktību”), par to saņemot noteiktu atlīdzību.
34.
Savukārt, runājot par pirmo nosacījumu, pirmšķietami nevar izslēgt, ka atsevišķi attiecīgie līgumi, it īpaši tie, kas noslēgti pēc publiskā iepirkuma procedūras, netiek kvalificēti kā darījumi starp “uzņēmumu” (proti, A.) un “publisku iestādi” (proti, P). Kā savos rakstveida apsvērumos norāda Komisija, pirmkārt, Polijas Valsts kase esot vienīgais P. akcionārs un, otrkārt, P. saimnieciskā darbība esot izrakteņu ieguve, proti, darbība, kas varētu tikt pielīdzināta darbībai, kura ietver “akmeņogļu vai cita veida cietā kurināmā izpēti vai ieguvi” Direktīvas 2014/25/ES (
14
) 14. panta b) punkta izpratnē.
35.
Šādai minēto darījumu juridiskai kvalifikācijai tomēr ir izšķiroša nozīme attiecībā uz piemērojamām Direktīvas 2011/7 normām, jo uz darījumiem starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm attiecas nevis tās 3. pants (“Darījumi starp uzņēmumiem”), bet gan tās 4. pants (“Darījumi starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm”), kurā ir paredzēti stingrāki nosacījumi gan attiecībā uz maksājumu termiņu ievērošanu (
15
), gan attiecībā uz iespēju saskaņā ar līgumu un skaidri noteikt ilgākus maksājumu termiņus (
16
), kas ir centrālais jautājums šajā lietā.
36.
Šādos apstākļos Tiesa, piemērojot Reglamenta 101. panta 1. punktu, nosūtīja iesniedzējtiesai informācijas pieprasījumu, lūdzot noskaidrot P. juridisko statusu.
37.
Savā atbildē, ko Tiesa saņēma 2023. gada 4. oktobrī, iesniedzējtiesa, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem pierādījumiem, apstiprināja, ka P. ir uzskatāma par “uzņēmumu” Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta izpratnē, nevis par “publisku iestādi” tās 2. panta 2. punkta izpratnē. Pēc tās domām, lai gan Polijas Valsts kase ir vienīgais P. akcionārs, šis uzņēmums ir ticis izveidots galvenokārt, lai gūtu labumu no tā derīgo izrakteņu atradnēm, nevis lai apmierinātu vispārējas vajadzības, kurām nav rūpnieciska vai komerciāla rakstura.
38.
Ņemot vērā precizējumus, ko sniegusi iesniedzējtiesa, kuras faktiskos vērtējumus saistībā ar juridisko kvalifikāciju Tiesa katrā ziņā nevar apšaubīt (
17
), ierosinu izslēgt iespējamu prejudiciālā jautājuma pārformulēšanu, lai tajā iekļautu arī Direktīvas 2011/7 4. pantu, un līdz ar to analizēt prejudiciālo jautājumu tādu, kādu to ir formulējusi iesniedzējtiesa.
2. Par prejudiciālo jautājumu
39.
Iesākumā ir konstatējams, ka Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punktā nav definēts vai precizēts jēdziens “līgumā nav īpaši noteikts citādi”, tāpat kā tajā nav atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem, lai noteiktu tā jēgu un piemērojamību. Šādos apstākļos šāds jēdziens visā Eiropas Savienībā ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ar vienlīdzības principu saistītās Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības. Šāda interpretācija ir jāveic, ņemot vērā gan tiesību normas formulējumu, gan kontekstu, kādā šī tiesību norma iekļaujas, un tās mērķus, kā arī – attiecīgā gadījumā – tās rašanās vēsturi (
18
).
a) Par gramatisko interpretāciju
40.
Pirmām kārtām – attiecībā uz Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta formulējumu, kā to ir norādījusi iesniedzējtiesa (
19
), šajā tiesību normā maksājumu termiņa, par kuru ir vienošanās un kurš pārsniedz 60 kalendārās dienas, spēkā esamība ir pakļauta diviem kumulatīviem nosacījumiem: formas nosacījumam (šim termiņam ir jābūt “īpaši noteikt[am līgumā]” un materiāltiesiskam nosacījumam (tas nedrīkst būt “redzami netaisn[s] attiecībā pret kreditoru 7. panta nozīmē”).
41.
No minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka tajā nav tieši reglamentēts jautājums, vai “īpaša noteikšana” var būt ietverta saistībā ar līgumiem, kuru saturu vienpusēji ir izstrādājusi viena no pusēm. Proti, ar formas nosacījumu, kas saistīts ar “īpašu noteikšanu” (Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta izpratnē) vai pat “īpašu vienošanos” (šīs direktīvas 13. apsvēruma izpratnē) (
20
), tiek veikta atsauce nevis uz veidu, kādā ir tikusi panākta vienošanās par līgumu (
21
), bet, tieši pretēji, uz prasību, ka no šī līguma “īpaši”, proti, pietiekami skaidri un nepārprotami, ir jāizriet noteikumam par maksājuma termiņu tādējādi, lai nodrošinātu, ka līgumslēdzējas puses to pilnībā apzinās, un lai no citiem līguma noteikumiem vai no līgumslēdzēju pušu faktiskās rīcības nebūtu jāizsecina iespējamais maksājuma termiņa pagarinājums (
22
).
42.
A fortiori un pretēji iesniedzējtiesas analīzei no Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta formulējuma tātad nevar secināt, ka “īpaša noteikšana” pastāv tikai tad, ja saistībā ar šo noteikšanu ir bijusi atsevišķa apspriešanās. Proti, šī panta formulējums nepieļauj šādu interpretāciju, jo, izmantojot vārdus “īpaši noteikts”, Savienības likumdevējs neprecizē, kura līgumslēdzēja puse līgumā ir iekļāvusi noteikumu par maksājuma termiņu, un neparedz nekādu diferenciāciju atkarībā no tā, vai noteikums ir bijis atsevišķi apspriests. Tāpat tajā nekādā veidā nav nošķirts “individuāls līgums” un “standartlīgums”. Kā pamatoti norāda Vācijas valdība, ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies veikt šādu nošķiršanu, lai ņemtu vērā apstākli, ka par noteikumu ir notikusi atsevišķa apspriešanās, tas būtu izvēlējies citu formulējumu, kas paredzētu, ka šāda apspriešanās ir obligāta (
23
).
43.
Tātad no Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta formulējuma izriet, ka savās līgumattiecībās līgumslēdzējām pusēm ir atļauts pagarināt likumisko 60 dienu termiņu ar nosacījumu, ka noteikuma, kurā ir paredzēts šāds pagarinājums, saturs ir pietiekami skaidrs un nepārprotams attiecībā uz līgumslēdzēju pusi, kas tiek uzskatīta par vājāko.
44.
Šo secinājumu, manuprāt, nevar atspēkot ar argumentu, kuru it īpaši ir izvirzījusi Komisija, ka būtībā vārdi “īpaši noteikt” (šīs direktīvas 3. panta 5. punkts) vai “īpaši vienoties” (minētās direktīvas 13. apsvērums) noteikti attiecas uz kreditora aktīvu līdzdalību līguma noslēgšanā, lai reāli ietekmētu tā saturu. To, ka vajadzētu saglabāt iespēju līgumslēdzējām pusēm “īpaši vienoties” par maksājumu termiņiem, kas ir ilgāki par 60 dienām, nevar interpretēt kā prasību par visu līgumslēdzēju pušu aktīvu līdzdalību noteikuma izstrādē. Proti, apstākli, ka līguma noteikumus izstrādā tikai viena no līgumslēdzējām pusēm, izņemot ļaunprātīgas izmantošanas gadījumu (
24
), nevar pielīdzināt tam, ka starp līgumslēdzējām pusēm nepastāv spēkā esoša piekrišana vai pat “vienošanās”. Ja tiktu apgalvots pretējais, būtu jāizdara paradoksāls secinājums, ka pastāv prezumpcija, ka standartizēti līgumi, piemēram, standartlīgumi, nevar atspoguļot līgumslēdzēju pušu kopējo gribu, ja vien katrs noteikums, kas tajā ir ietverts, netiek atsevišķi apspriests (
25
).
b) Par kontekstuālo interpretāciju
45.
Otrām kārtām – attiecībā uz kontekstu, kādā šī tiesību norma iekļaujas, man šķiet, ka kontekstuālā interpretācija apstiprina iepriekš izklāstīto gramatisko interpretāciju.
46.
Proti, kā norādīts šo secinājumu 40. punktā, papildus formas nosacījumam, kas saistīts ar “īpašas noteikšanas” iekļaušanu, materiāltiesiskais nosacījums prasa, lai šis noteikums nebūtu “redzami netaisn[s] attiecībā pret kreditoru [Direktīvas 2011/7] 7. panta nozīmē”. Tomēr šo pēdējo tiesību normu, kurā ir ietverti apstākļi, kas jāņem vērā, lai konkrēti noteiktu, vai līguma noteikums ir redzami netaisns attiecībā pret kreditoru, nevar interpretēt tādējādi, ka tā attiecas tikai uz noteikumiem, kuri ir “atsevišķi apspriesti”. Proti, Direktīvas 2011/7 7. panta 1. punkta otrajā daļā ir norādīts, ka, nosakot, vai noteikums ir netaisns, “ņem vērā visus lietas apstākļus”, tostarp “to, vai parādniekam ir objektīvs iemesls novirzīties no likumisko nokavējuma procentu likmes [un it īpaši] no [šīs direktīvas] 3. panta 5. punktā [..] minētā maksājumu termiņa [..]”. No tā izriet – apstāklis, ka noteikumu par maksājuma termiņu ir noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm, var būt viens no lietas apstākļiem, kas būs jāņem vērā. Proti, aizliegums redzami netaisni izturēties pret kreditoru tādējādi nodrošina tā vispārēju aizsardzību neatkarīgi no tā, vai par maksājumu termiņiem ir notikusi atsevišķa apspriešanās vai arī tos ir noteikusi viena no pusēm. Līdz ar to šķiet loģiski, ka abus noteikumu veidus varētu uzskatīt par tādiem, kuri ir “īpaši noteikti”.
c) Par teleoloģisko interpretāciju
47.
Trešām kārtām – šķiet, ka šādu interpretāciju pamato arī Direktīvas 2011/7 mērķis.
48.
Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts, kā tas izriet no tās 12. apsvēruma, iekļaujas vispārīgākā mērķī – īstenot “izlēmīg[u] pārej[u] uz maksājumu tūlītējas veikšanas kultūru. Šādai pārejai būtu jāietver arī īpašu noteikumu ieviešana par maksājumu termiņiem [..]” (
26
). Līdz ar to saskaņā ar šīs direktīvas 13. apsvērumu iepriekš minētās tiesību normas mērķis ir īstenot likumdevēja nodomu, kas izteikts šādi – “līgumā paredzētie uzņēmumu savstarpējie maksājumi parasti jāveic ne vairāk kā 60 kalendārajās dienās”. Tomēr Savienības likumdevējs atzīst, ka “var būt apstākļi, kuros uzņēmumiem nepieciešami ilgāki maksājumu termiņi, piemēram, gadījumos, kad uzņēmumi vēlas saviem klientiem piešķirt tirdzniecības aizdevumu. Tādēļ vajadzētu saglabāt iespēju līgumslēdzējām pusēm īpaši vienoties par maksājumu termiņiem, kas ir ilgāki par 60 dienām, tomēr ar nosacījumu, ka šāda termiņa pagarināšana nav redzami netaisna attiecībā pret kreditoru”. Tātad Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punktā ir kodificēts Savienības likumdevēja iecerētais regulējums attiecībā uz iespēju ļaut pagarināt šādu likumisko 60 dienu termiņu saskaņā ar vienošanos (
27
).
49.
Uzskatu, ka šo mērķi nevar apdraudēt tas, ka tikai viena no līgumslēdzējām pusēm nosaka noteikumu, kurā ir paredzēts maksājuma termiņš, kas pārsniedz 60 dienas, piemēram, izmantojot iepriekš sagatavotus vispārīgos nosacījumus. Šāda veida noteikuma izvēle neatbrīvo līgumslēdzējas puses no pienākuma ievērot visus nosacījumus, kuri paredzēti Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punktā. Maksājuma termiņam, ko ir noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm un kas pārsniedz maksimālo 60 dienu termiņu, arī “īpaši”, t.i., pietiekami skaidri, ir jāizriet no līguma dokumentiem, un tas nedrīkst būt redzami netaisns attiecībā pret kreditoru. Šajā saistībā vērsīšu Jūsu uzmanību uz to, ka direktīvas 7. pantā paredzētie sankciju mehānismi, saskaņā ar kuriem dalībvalstis konstatē, ka netaisni līguma noteikumi nav izpildāmi vai arī rada iemeslu prasībai par zaudējumu atlīdzību, ir piemērojami arī šādās situācijās.
50.
Tādējādi prasības par “īpašu noteikšanu” mērķis ir ļaut pusei, kas tiek uzskatīta par vājāko no līgumslēdzējiem (principā – kreditoram), pietiekami skaidri noteikt, proti, pirms līguma noslēgšanas, vai tā piekrīt noteikumam, kas varētu kaitēt tās interesēm Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkta izpratnē. Šai tā sauktajai “vājākajai” pusei ir vajadzīga šāda aizsardzība neatkarīgi no tā, vai noteikums, kas tai kaitē, ir ietverts līgumā, par kuru ir bijusi atsevišķa apspriešanās, vai arī iepriekš izstrādātajos līguma nosacījumos.
51.
Visbeidzot šo konstatējumu nevar atspēkot ar argumentu, kuru it īpaši ir izvirzījusi iesniedzējtiesa, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt kreditoru pret pārmērīgiem termiņiem. Proti, kreditora aizsardzība neattaisno to, ka automātiski tiek atzīti par prettiesiskiem maksājumu termiņi, par kuriem ir vienošanās un kurus ir noteicis tikai parādnieks. Šāda interpretācija būtu pretrunā Direktīvas 2011/7 mērķim. Tādējādi šīs direktīvas 7. panta 1. punktā nav paredzēts, ka maksājumu termiņi, kuri pārsniedz 60 dienas un kurus ir noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm, paši par sevi ir “redzami netaisni”, bet gan tajā, uzskaitot galvenos vērtējuma kritērijus, ir paredzēti apstākļi, kuri ir jāņem vērā (
28
). Līdz ar to uzreiz nav izslēgts, ka maksājuma termiņš, kurš pārsniedz 60 dienas un kuru ir noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm, atbilst arī pieļautā izņēmuma kritērijiem.
52.
Tāpat, lai gan loģika, kurā iekļaujas Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts, ir ierobežot tādu maksājumu termiņu izmantošanu, kas pārsniedz 60 dienas, attiecinot to tikai uz izņēmuma situācijām, kurās uzņēmumiem “nepieciešami ilgāki maksājumu termiņi”, tas nenozīmē, ka uzņēmuma iespējas vienpusēji paredzēt noteikumu par maksājumu termiņa pagarinājumu atzīšana pati par sevi liecina par šādas “nepieciešamības pēc ilgākiem maksājumu termiņiem” neesamību. Katrā ziņā gadījumā, ja kreditors uzskata, ka šāda “nepieciešamība” nepastāv vai nav pamatota, tas vienmēr var apstrīdēt konkrētā noteikuma spēkā esamību, norādot, ka, piemēram, tā pārmērīgā ilguma vai pamatojuma trūkuma dēļ šis noteikums neatbilst direktīvas 3. panta 5. punktā paredzētajam otrajam nosacījumam, jo tas ir “redzami netaisns” attiecībā pret to. Proti, tieši šis otrais materiāltiesiskais nosacījums, manuprāt, ir nozīmīgs, un tas nodrošina pagarinātu maksājumu termiņu izmantošanu vienīgi tad, ja šāda izmantošana ir pamatota, it īpaši, ja “īpaša noteikšana” tiek piemērota ekonomiski vājākiem uzņēmumiem, piemēram, MVU (
29
). Turklāt minētās direktīvas 7. panta 4. un 5. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina to, ka pastāv “piemēroti un iedarbīgi līdzekļi”, lai novērstu tādu līguma noteikumu turpmāku izmantošanu, kuri ir redzami netaisni. Līdz ar to un pretēji tam, ko rakstveida apsvērumos norāda Komisija, neuzskatu, ka pastāv reāls risks, ka “pēkšņi palielināsies” tādu veidlapu izmantošana, kurās tiek noteikti maksājumu termiņi, kas pārsniedz 60 dienas, tikai tādēļ, ka ir piekristss līguma noteikumam, ko vienpusēji noteikusi viena no līgumslēdzējām pusēm, varētu atbilst “īpašas noteikšanas” kritērijam šīs pašas direktīvas 3. panta 5. punkta izpratnē (
30
).
d) Par Direktīvas 2011/7 rašanās vēsturi
53.
Ceturtkārt un visbeidzot – attiecībā uz Direktīvas 2011/7 rašanās vēsturi ir jānorāda, ka tā ļauj izdarīt tādu pašu secinājumu. Proti, Komisijas sākotnējā priekšlikumā bija paredzētas nevis īpašas prasības attiecībā uz līguma noteikumiem par maksājuma termiņu, kas pārsniedz noteiktus sliekšņus, bet tikai vispārīgs nosacījums, ka maksājuma termiņš, par kuru ir vienošanās, nedrīkst būt redzami netaisns attiecībā pret kreditoru (
31
). Tāpat, lai gan Eiropas Parlaments pieprasīja grozījumu tādējādi, lai termiņu, kuri pārsniedz 60 dienas, noteikšanai tiktu piemēroti konkrēti nosacījumi, nešķiet, ka šī iestāde ir vēlējusies aizliegt iepriekš izstrādātajos standarta noteikumos noteikt termiņus, kas ir ilgāki par 60 dienām (
32
).
54.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu iesaku atbildēt, ka Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājumā termiņa, kas pārsniedz 60 dienas, “īpaša noteikšana”, ko veic uzņēmumi, ir pieļaujama arī līgumos, kuru noteikumus ir noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka attiecīgais līguma noteikums pietiekami skaidri un nepārprotami izriet no līguma dokumentiem un šo noteikšanu nevar vienkārši izsecināt no citu līguma noteikumu interpretācijas vai līgumslēdzēju pušu faktiskās rīcības.
V. Secinājumi
55.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz vienīgo Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Katovices Austrumu rajona tiesa Katovicē, Polija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 3. panta 5. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
maksājuma termiņa, kas pārsniedz 60 dienas, “īpaša noteikšana”, ko veic uzņēmumi, ir pieļaujama arī līgumos, kuru noteikumus ir noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka attiecīgais līguma noteikums pietiekami skaidri un nepārprotami izriet no līguma dokumentiem un šo noteikšanu nevar vienkārši izsecināt no citu līguma noteikumu interpretācijas vai līgumslēdzēju pušu faktiskās rīcības.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (pārstrādāta versija) (OV 2011, L 48, 1. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV 2004, L 134, 1. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV 2004, L 134, 114. lpp.).
(
5
)	2013. gada Dz. U., 403. pozīcija.
(
6
)	Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, saistībā ar iepirkuma procedūru veids, kā A. varēja ietekmēt attiecīgā līguma būtiskos nosacījumus, bija iesniegt pārsūdzību Krajowa Izba Odwoławcza (Valsts pārsūdzības padome publiskā iepirkuma jomā, Polija) priekšsēdētājam, kura lēmumu var apstrīdēt apelācijas kārtībā – Sąd Okręgowy (apgabaltiesa, Polija).
(
7
)	Kā norāda iesniedzējtiesa, P. apgalvo, ka no citiem starp pusēm noslēgtajiem līgumiem, kuri nav šīs tiesvedības priekšmets, bet kuru kopsavilkums ir ticis iesniegts valsts tiesvedībā, izriet, ka katrā no šiem līgumiem maksājuma termiņš arī bija 120 dienas.
(
8
)	A. ieskatā šis termiņš nevienā brīdī nav ticis apspriests, bet to vienpusēji ir noteikusi P., ņemot vērā dominējošo stāvokli, kāds tai ir šajā tirgū. Proti, lai piedalītos P. rīkotajā iepirkuma procedūrā, bija jānodrošina piegāde saskaņā ar noteikumiem un nosacījumiem, kurus ir konkretizējusi P. un kuri netika apspriesti. Kā norāda prasītāja, lai gan gadu gaitā, uzdodot jautājumus par iepirkuma procedūras dokumentiem, ir bijuši vairākkārtēji mēģinājumi grozīt līguma noteikumus par maksājuma termiņu, tomēr tie netika mainīti tā, lai maksājuma termiņš tiktu saīsināts līdz 60 dienām.
(
9
)	Turklāt P. uzskatīja, ka tai bija tiesības formulēt līguma noteikumus atbilstoši savām finansiālajām spējām, kas esot specifiskas tirgum un pielāgotas akmeņogļu ieguves uzņēmumu situācijai Polijā. Tā arī apgalvoja, ka 120 dienu maksājuma termiņš ir ilgs termiņš, bet līgumslēdzējam šī informācija ir bijusi zināma pietiekami savlaicīgi, proti, iepirkuma izsludināšanas posmā, un tas esot ļāvis tam attiecīgi apsvērt savu piedāvājumu.
(
10
)	Proti, iesniedzējtiesa atgādina, ka komercdarījumu kontekstā līgumi bieži tiek noslēgti, piekrītot nosacījumiem, kurus iepriekš ir sagatavojusi kāda no pusēm. Saistībā ar šādiem līgumiem ievērojamu skaitu noteikumu, proti, tos, kas nav tikuši sagatavoti vai apspriesti kopīgi, nevar grozīt. Tādējādi noteikšana izpaužas kā līguma pieņemšana tādā veidā, kādā to ir iesniedzis līgumslēdzējs. Līdz ar to Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmumu veiktā maksājuma termiņa, kas ir ilgāks par 60 dienām, “īpašā noteikšana” neattiecas uz tāda veida līgumiem, kuru noteikumus ir noteikusi tikai viena no līgumslēdzējām pusēm. Šādu interpretāciju apstiprinot šīs direktīvas mērķis, proti, apkarot maksājumu kavējumus iekšējā tirgū, kā arī uzlabot uzņēmumu likviditāti un konkurētspēju. Proti, privātu uzņēmumu gadījumā maksājuma termiņam parasti nevajadzētu pārsniegt 60 dienas. Tomēr šis neesot stingrs termiņš, jo saskaņā ar Direktīvas 2011/7 13. apsvērumu šo termiņu var pagarināt, ja to pamato apstākļi un ja uzņēmumi to ir skaidri paredzējuši. Tādējādi gan Savienības likumdevējs, gan valsts likumdevējs izmantojot “īpašas noteikšanas” jēdzienu kā “būtisku”. Tomēr šī pati iesniedzējtiesa uzskata, ka termiņa pagarināšanai ir jāpaliek izņēmuma gadījumam un kreditoram ir vismaz jāzina iemesli, kādēļ otra puse vēlas izmantot šo izņēmumu. Turklāt, zinot šos iemeslus, tam esot jāspēj izvērtēt, vai otras puses ierosinātais termiņš, pat ja tas būtu pamatoti pagarināts, pārsniedzot 60 dienas, nav pārmērīgs, un, iespējams, izvirzīt savus argumentus, kas pamatotu piekrišanu šādam pagarinājumam atbilstoši citai kārtībai. Savukārt tas neattiecas uz līgumiem, kas noslēgti, izmantojot iepirkumu vai izsoli, un arī uz citiem standartlīgumiem. Šādos gadījumos puses varot vai nu piekrist nākotnes līguma noteikumiem, kurus ir formulējusi kāda no pusēm, vai arī neslēgt šo līgumu. Tikai publiskā iepirkuma gadījumā esot iespējams apstrīdēt konkrētus nosacījumus. Tomēr šajā gadījumā runa neesot par noteikšanu, ko veikušas puses, bet gan par suverēnu lēmumu, ko pieņēmusi struktūra, kas atrodas ārpus paša līguma.
(
11
)	Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis nosacījums attiecas uz kreditora personu un uz to, vai tam nav redzami nodarīts kaitējums. Tomēr papildus objektīvajiem elementiem, kas minēti Direktīvas 2011/7 7. pantā, kreditora situācija esot jāņem vērā arī līguma noslēgšanas un maksājuma termiņa ilguma noteikšanas posmā. Proti, tas esot piemērots brīdis, lai izvērtētu šo situāciju un termiņa pagarināšanas reālo ietekmi uz risku, ka kreditoram redzami tiks nodarīts kaitējums. Tas esot iespējams tikai tad, ja kreditora persona ir zināma. Proti, pēc šīs tiesas domām, nav izslēgts, ka konkrēta kreditora gadījumā ievērojamu termiņa pagarinājumu varētu vērtēt kā “būtisku un redzamu netaisnību”, savukārt cita kreditora gadījumā tā būtu “vienkārša netaisnība”. Minētās tiesas ieskatā, jāatzīmē, ka Savienības likumdevējs atšķirīgi izturas pret situāciju, kad komercdarījums tiek noslēgts starp uzņēmumu un publiskām iestādēm, norādot, ka arī termiņa, kas pārsniedz 30 dienas, noteikšanai ir jābūt skaidri paredzētai, taču pietiek ar to, ka tā ir objektīvi pamatota ar līguma īpašo raksturu vai īpašajiem elementiem, nevis kreditora situāciju. Tajā pašā laikā ir precizēts, ka termiņš nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 60 dienas. Visbeidzot šī pati tiesa precizē, ka izklāstītā interpretācija ļauj arī labāk sasniegt Direktīvas 2011/7 mērķus. Proti, lai gan risks, ka uzņēmumi vienpusēji un nepamatoti saviem līgumslēdzējiem piemēro ilgākus maksājumu termiņus, lai kreditētu savus ikdienas darījumus, ir neliels, tas nereti negatīvi ietekmē līgumslēdzēju likviditāti un konkurētspēju.
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Infraestruturas de Portugal un Futrifer Indústrias Ferroviárias (C‑66/22, EU:C:2023:1016, 33. un 34. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 1. decembris, X (Medicīniskā aprīkojuma piegāde) (C‑419/21, EU:C:2022:948, 20. un 23. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
14
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. februāris) par iepirkumu, ko īsteno subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, un ar ko atceļ Direktīvu 2004/17/EK (OV 2014, L 94, 243. lpp.).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 28. janvāris, Komisija/Itālija (Maksājumu kavējumu novēršanas direktīva) (C‑122/18, EU:C:2020:41, 43. punkts).
(
16
)	Skat. Direktīvas 2011/7 4. panta 6. punktu, kurā pretēji šīs direktīvas 3. panta 5. punktam ir paredzēts, ka līgumā noteiktais maksājumu termiņš “jebkurā gadījumā nepārsniedz 60 kalendārās dienas” (mans izcēlums). Tādējādi šī tiesību norma katrā ziņā nepieļauj to, ka P., ciktāl to varētu kvalificēt par “publisku iestādi”, izstrādā noteikumu, kurā ir paredzēts 120 dienu maksājuma termiņš. Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, 36.–54. punkts).
(
17
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 27. oktobris, Instituto do Cinema e do Audiovisual (C‑411/21, EU:C:2022:836, 16. un 17. punkts).
(
18
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 9. jūlijs, RL (Maksājumu kavējumu novēršanas direktīva) (C‑199/19, EU:C:2020:548, 27. punkts), un 2020. gada 18. novembris, Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, 38. punkts).
(
19
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
20
)	Norādīšu, ka Direktīvas 2011/7 3. panta 5. punktā franču valodas versijā izmantotais darbības vārds, proti, “stipuler” [noteikt] – ar kuru pēc definīcijas neitrāli tiek “noteikts noteikums, nosacījums līgumā” (skat. definīciju vārdnīcā “Larousse”, kas pieejama šādā tīmekļvietnē: https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/stipuler/74741) – neatbilst darbības vārdam “convenir” [vienoties], kas izmantots šīs direktīvas 13. apsvērumā “vienoties par kaut ko” izpratnē (https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/convenir/18968). Savukārt lielākajā daļā citu valodu versiju pastāv konsekvence starp darbības vārda lietojumu minētās direktīvas 13. apsvērumā un 3. panta 5. punktā (skat. attiecīgi angļu valodas versiju – “possible for the parties to expressly agree”/”unless otherwise expressly agreed in the contract”; vācu valodas versiju – “die Vertragsparteien sollten daher [...] ausdrücklich vereinbaren können”/“es sei denn im Vertrag wurde ausdrücklich etwas anderes vereinbart”; itāļu valodas versiju – “la possibilità per le parti di concordare espressamente”/“se non diversamente concordato espressamente nel contratto”; spāņu valodas versiju – “la posibilidad de acordar expresamente”/“salvo acuerdo expreso en contrario recogido en el contrato”; un grieķu valodas versiju – “δυνατότητα των μερών να συμφωνούν ρητά”/“εκτός εάν ρητά συμφωνήθηκε διαφορετικά στο κείμενο της σύμβασης” (mans izcēlums). Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja Savienības tiesību akta teksts dažādu valodu redakcijās atšķiras, attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atkarībā no tā tiesiskā regulējuma vispārējās sistēmas un mērķa, kurā šī tiesību norma ietilpst (spriedums, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 88. punkts un tajā minētā judikatūra)).
(
21
)	Vai arī attiecībā uz veidu, kādā formulētais noteikums ir ticis noslēgts, konkrēti neprecizējot, vai tas var būt ietverts iepriekš izstrādātajos līguma nosacījumos. Vēlos norādīt, ka, tāpat kā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/35/EK (2000. gada 29. jūnijs) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV L 200, 35. lpp.), arī Direktīva 2011/7 nav pieņemta, lai “ietekmētu valstu noteikumus, kas attiecas uz līgumu slēgšanu” (skatīt Direktīvas 2000/35 19. apsvērumu un Direktīvas 2011/7 28. apsvērumu).
(
22
)	Kā norāda Vācijas valdība, šo interpretāciju apstiprina šī jēdziena lietojums citos Savienības tiesību aktos. Piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.) 7. panta 4. punkta a) apakšpunktā, 13. panta 1. punktā, 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) punktā un 22. pantā ir paredzēts, ka dažas atkāpes no šīs direktīvas vispārējā režīma ir pakārtotas patērētāja skaidrai piekrišanai. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/770 (2019. gada 20. maijs) par dažiem digitālā satura un digitālo pakalpojumu piegādes līgumu aspektiem (OV 2019, L 136, 1. lpp.) 18. panta 2. punktu atmaksāšanu veic, izmantojot tādu pašu maksāšanas līdzekli, kāds lietots samaksai, ja vien patērētājs nav skaidri piekritis [citam maksāšanas līdzeklim]. Saskaņā ar Direktīvas 2011/83 6. panta 5. punktu noteikta informācija, kas sniegta pirms līguma noslēgšanas, ir distances līguma neatņemama daļa, ja vien līgumslēdzējas puses nav “skaidri” (mans izcēlums) vienojušās citādi. Direktīvas 2019/770 13. panta 1. punkts ir formulēts līdzīgi attiecībā uz “papildu laikposmu, par ko puses ir skaidri vienojušās”. Turklāt, ja Savienības likumdevējs vēlas noteikt stingrākas prasības attiecībā uz kādu noteikumu un izslēgt vispārīgos nosacījumos ietvertu noteikumu, tas parasti izsaka šo gribu, kā par to liecina, piemēram, Direktīvas 2019/770 8. panta 5. punkts. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka patērētājam ir ne tikai skaidri, bet arī atsevišķi jāpieņem, ka saistībā ar digitālo produktu pastāv atkāpe no objektīvām prasībām (“ir skaidri un atsevišķi pieņēmis minēto atkāpi, noslēdzot līgumu”). Vārds “atsevišķi” nozīmē, ka patērētājs pieņem atkāpi “atsevišķi no tā, ko paredz citi paziņojumi vai vienošanās”, un tas izslēdz iespēju paredzēt šādu atkāpi daudzajos vispārīgajos nosacījumos, kas izstrādāti iepriekš (skat. Direktīvas 2019/770 49. apsvērumu).
(
23
)	Piemēram, Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 3. panta 1. punktā ir definēta situācija, kurā līguma noteikumu, “par kuru nebija atsevišķas apspriešanās”, uzskata par negodīgu (mans izcēlums). Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 2. punktu noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
(
24
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
25
)	Turklāt jānorāda, ka vienīgā Direktīvā 2011/7 ietvertā prezumpcija ir tā, kura ir paredzēta tās 7. panta 3. punktā un saskaņā ar kuru “prezumē, ka redzami netaisns ir līguma noteikums [..], kas izslēdz 6. pantā minēto atgūšanas izmaksu kompensāciju”.
(
26
)	Šajā nozīmē skat. arī manus secinājumus lietā BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, 48. punkts).
(
27
)	Likumiskā termiņa līgumiskais pagarinājums esot pamatots arī, ja preču vai pakalpojumu atbilstības līguma prasībām pārbaudes procedūra ir objektīvi laikietilpīgāka.
(
28
)	Tādējādi šajā pantā minētie apstākļi liecina, ka ir jāņem vērā ne tikai kreditoram nodarītā kaitējuma apmērs, bet arī citi elementi, tostarp tas, vai termiņš atšķiras “no labas tirdzniecības prakses” (Direktīvas 2011/7 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts), ražojuma vai pakalpojuma, uz kuru attiecas līgums, īpašības (šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) un tas, vai parādniekam ir objektīvs iemesls, proti, leģitīmas intereses, izmantot termiņu, kas pārsniedz 60 dienas (minētās direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts; šajā ziņā skat. šīs pašas direktīvas 13. apsvērumā norādīto piemēru).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. Direktīvas 2011/7 1. panta 1. punktu.
(
30
)	Šajā ziņā vēlos norādīt, ka saistībā ar pašreizējo Direktīvas 2011/7 pārskatīšanu un jo īpaši Komisijas 2023. gada 12. septembra priekšlikumu regulai [COM(2023) 533 final] Komisija konstatē, ka “galvenais maksājumu kavējumu iemesls ir sarunu spēka asimetrija starp lielu klientu (parādnieku) un mazāku piegādātāju (kreditoru)” un ka “tas bieži vien liek piegādātājam pieņemt ļaunprātīgus maksājumu termiņus". Tieši tādēļ, lai izvairītos no šāda veida ļaunprātības, “ieteiktie ilgtermiņa pasākumi ietver līgumā noteikto maksājumu termiņu ierobežošanu līdz ne vairāk kā 30 dienām par maksājumiem, ko liels uzņēmums veic MVU [...]”. Komisijas regulas priekšlikuma jaunais 3. pants patiešām ir “stingrāks nekā Direktīvas 2011/7 3. un 4. pants, ierobežojot maksājumu termiņu un pieņemšanas vai pārbaudes procedūras ilgumu līdz 30 dienām un svītrojot jebkādu atsauci uz acīmredzami negodīgas prakses un acīmredzami negodīgu noteikumu jēdzienu”.
(
31
)	Skat. 6. pantu Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (Pārstrādāta redakcija) Mazās uzņēmējdarbības akta īstenošana (COM(2009) 126, galīgā redakcija), kas aizstāja un pielāgoja Direktīvas 2000/35 3. panta 3., 4. un 5. punktu. Šajā ziņā skat. arī Direktīvas 2000/35 18. apsvērumu, kurā ir vienīgi atzīts, ka “pastāv dažas līgumu kategorijas, kurām ilgāki maksājumu laiki var būt pamatoti kopā ar brīvības slēgt līgumus ierobežojumiem vai lielāku procentu likmi”.
(
32
)	Skat. Eiropas Parlamenta 2010. gada 4. maija ziņojumu (A7-0136/2010) par šo priekšlikumu, it īpaši 3. un 24. grozījumu. Proti, ierosinātajā grozījumā bija paredzēts, ka maksimālā 60 dienu termiņa pārsniegšana ir pieļaujama ar nosacījumu, ka puses par to ir īpaši vienojušās (“specifically agreed”) un šī pārsniegšana nevienai no līgumslēdzējām pusēm nerada nepamatotus zaudējumus (“does not lead to unjustified damages”).