62008CC0064_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Landesgericht Linz [Federālās zemes tiesas Lincā] (Austrija) uzdotie prejudiciālie jautājumi vēlreiz vērš Tiesas uzmanību uz attiecībām starp Kopienu brīvībām un dalībvalstu likumdošanas politiku azartspēļu jomā.
2. Ņemot vērā plašo iedibināto judikatūru, Tiesai šoreiz būs jālemj, vai ar EKL 43. un 49. pantu ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kas azartspēles spēļu namos ļauj rīkot tikai tām akciju sabiedrībām, kurām attiecīgās dalībvalsts teritorijā ir juridiskā adrese, kas koncesiju ilgumu ierobežo uz 15 gadiem un kas ļauj spēļu organizētājiem, kam ir piešķirta koncesija, izvietot reklāmu, kas mudina spēlēt attiecīgās spēles.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Austrijas azartspēļu likums
3. Azartspēles Austrijā reglamentē Federālais azartspēļu likums ( Glücksspielgesetz ) 1989. gada redakcijā (2) .
1) Azartspēļu likuma izvirzītie mērķi
4. Nevienā Azartspēļu likuma noteikumā nav norādīti mērķi, ko Austrijas Republika vēlas sasniegt ar sava azartspēļu tiesiskā regulējuma palīdzību. Tā sagatavošanas dokumenti [ travaux préparatoires ] tomēr nedaudz izskaidro un no tiem var uzzināt, ka šie mērķi ir reglamentējoši un ar nodokļiem saistīti.
5. Runājot par reglamentējošo mērķi, minētajos dokumentos ir norādīts, ka “ideālā gadījumā pilnīgs azartspēļu aizliegums būtu visatbilstošākais tiesiskais regulējums. Taču, ņemot vērā labi zināmu faktu, ka cilvēkam tomēr, šķiet, piemīt azarts, [..] daudz saprātīgāk ir virzīt šo azartu indivīda un sabiedrības interesēs. Tādējādi tiek sasniegti divi mērķi: tiek novērsta azartspēļu nelikumīga organizēšana, kas ir novērojama valstīs, kurās ir pilnībā aizliegtas azartspēles, un tajā pašā laikā valsts saglabā iespēju uzraudzīt azartspēles, kas tiek organizētas likumīgi. Šīs uzraudzības galvenajam mērķim jābūt katra atsevišķa spēlētāja aizsardzībai”.
6. Runājot par mērķi iekasēt nodokļus, sagatavošanas dokumentos ir norādītas “federālas valsts intereses no azartspēļu monopola gūt cik vien iespējams lielākus ienākumus. [..] Līdz ar to federālajai valdībai, reglamentējot azartspēles – lai ievērotu un aizsargātu reglamentējošo mērķi –, ir jāparūpējas, lai azartspēles tiktu organizētas tādā veidā, ka monopols tai rada cik vien iespējams lielākus ienākumus”.
2) Valsts monopols azartspēļu jomā
7. Azartspēļu likuma 1. pantā azartspēles ir definētas kā spēles, “kurās laimesti un zaudējumi ir atkarīgi tikai vai pārsvarā no nejaušības”.
8. Azartspēļu likuma 3. pantā ir noteikts “valsts monopols” azartspēļu jomā, paredzot, ka tiesības organizēt un rīkot azartspēles principā ir tikai valstij, ja vien minētajā likumā nav paredzēts pretējais.
3) Liberalizētās spēles
9. Ar sportu saistītas derības, “nelieli” spēļu automāti un mazāk vērienīgas loterijas nav pakļautas šim monopolam.
10. Pirmkārt, ar sportu saistītas derības Austrijā netiek uzskatītas par azartspēli, ņemot vērā, ka tās ir balstītas ne tikai uz nejaušību vien, bet nozīme ir arī zināmām prasmēm un spēlētāja zināšanām. Šīs derības ir Länder [pavalstu] kompetencē un ir liberalizētas. Ikvienam, kas atbilst likumā paredzētajiem nosacījumiem, ir tiesības iegūt licenci ar sportu saistītu derību organizēšanai saskaņā ar klasisko kārtību vai internetā.
11. Otrkārt, Azartspēļu likuma 4. pants no valsts monopola izslēdz spēļu automātus, kuru maksimālā likme vienā reizē nepārsniedz EUR 0,50 un iespējamais laimests nevar būt lielāks kā EUR 20 (“nelieli” spēļu automāti), kā arī loterijas, kas saistītas ar nelielām summām, mantu loterijas un mantu izlozes. Nelielu spēļu automātu tiesiskais regulējums tika uzticēts Länder . Atļaujas nelielu loteriju rīkošanai, pēc pavalstu domām, ir jāizsniedz Federālajai finanšu ministrijai.
4) Koncesiju sistēma
12. Federālā finanšu ministrija var piešķirt tiesības organizēt un izmantot monopolizētas azartspēles, piešķirot koncesijas loteriju un elektronisko izložu organizēšanai (Azartspēļu likuma 14. pants) un spēļu namu vadīšanai (Azartspēļu likuma 21. pants).
13. Azartspēļu likuma 14. pantā ir definēti nosacījumi, ar kādiem piešķir koncesiju loteriju un elektronisko izložu rīkošanai. Pavisam var piešķirt tikai vienu koncesiju (3) . Koncesijas ieguvējam ir jābūt kapitālsabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Austrijā. Ja ir vairāki kandidāti, koncesiju piešķir tam, kas federālajai valstij piedāvā vislabākās nodokļu ieņēmumu gūšanas iespējas.
14. Saskaņā ar Azartspēļu likuma (4) 20. pantu summa, kas ir līdzvērtīga 3 % no ieņēmumiem no loterijām Austrijā, un vismaz EUR 40 miljoni katru gadu tiek nodoti sporta aktivitāšu veicināšanas fonda rīcībā.
15. Nosacījumi kazino vadīšanai ir paredzēti 21. pantā. Kopējais kazino koncesiju skaits ir ierobežots līdz 12 (5) . Var piešķirt tikai vienu koncesiju uz vienas pašvaldības teritoriju. Likumā ir precizēts, ka koncesionāriem ir jābūt akciju sabiedrībām, kurām ir uzraudzības padome un kuru juridiskā adrese ir Austrijā, to kapitālam ir jābūt vismaz EUR 22 miljoniem un – atkarībā no apstākļiem – tiem vietējām varas iestādēm jāpiedāvā vislabākās nodokļu ieņēmumu gūšanas iespējas, ievērojot noteikumus, kas ir paredzēti Azartspēļu likuma 14. pantā attiecībā uz spēlētāju aizsardzību.
16. Azartspēļu likuma 22. pantā maksimālais azartspēļu koncesiju ilgums ir noteikts 15 gadi.
17. Azartspēļu likuma 24. pantā koncesionāram ir aizliegts izveidot meitas sabiedrības ārpus Austrijas teritorijas. Saskaņā ar šī paša likuma 24.a pantu ikviens jau piešķirtas koncesijas priekšmeta paplašinājums ir jāapstiprina, ja tas nevar negatīvi ietekmēt nodokļu ieņēmumus, ko veido spēļu namu pārskaitītie maksājumi.
18. Saskaņā ar Azartspēļu likuma 19. un 31. pantu Finanšu ministrijai ir tiesības veikt vispārēju koncesionāra uzraudzību. Šajā sakarā var iepazīties ar koncesionāra darbības pārskatiem un tā aģenti, kas pilnvaroti veikt uzraudzību, var piekļūt koncesionāra tirdzniecības telpām. Ministriju koncesionāra sabiedrībā turklāt pārstāv “valsts komisārs”. Visbeidzot pārbaudīti gada pārskati ir jāiesniedz federālajai ministrijai sešu mēnešu termiņā pēc finanšu gada beigām.
19. Azartspēļu likuma 25. panta 3. punkts tā 1989. gada redakcijā koncesionāram paredzēja pienākumu aizliegt vai ierobežot piekļuvi kazino spēlētājiem – Austrijas pilsoņiem –, kas nebija spējīgi piedalīties azartspēlēs vai kam bija aizliegts piedalīties šādās spēlēs. Pamatojoties uz šo noteikumu, koncesionāram – sabiedrībai Casinos Austria AG
– pēc vairākām tiesvedībām, ko ierosinājuši spēlētāji, tika piespriests atlīdzināt lielus, spēles rezultātā radušos zaudējumus. Kopš Azartspēļu likuma reformas 2005. gada augustā koncesionāra pienākums atlīdzināt zaudējumus ir ierobežots ar spēlētāja faktisku esamību, un koncesionāra atbildība ir paredzēta tikai tad, ja ir bijis iepriekšējs nodoms vai ir pieļauta būtiska nolaidība, kā rezultātā tas vairs neattiecas uz gadījumiem, kuros spēlētājs, kas iepriekš izjautāts par viņa spēju piedalīties azartspēlēs, ir sniedzis tikai nepilnīgas norādes. Turklāt turpmāk likumā ir paredzēts sešu mēnešu noilguma termiņš.
20. Kopš grozījumu izdarīšanas Azartspēļu likumā 2008. gadā tā 56. panta 1. punktā ir noteikts, ka koncesionāriem ir pienākums pret saviem reklāmas paziņojumiem izturēties ar atbildības sajūtu, turklāt šos paziņojumus uzrauga uzraudzības iestāde.
B – Austrijas Kriminālkodekss
21. Austrijas Kriminālkodeksa ( Strafgesetzbuch ) 168. pantā ir paredzēts sods “ikvienam, kas organizē spēles, kas ir formāli aizliegtas vai kuru labvēlīgs vai nelabvēlīgs iznākums ir atkarīgs tikai vai galvenokārt no nejaušības, vai ikvienu, kurš atbalsta tikšanās šādu spēļu organizēšanai, lai gūtu finansiālu labumu no šādas organizēšanas vai no šādas tikšanās vai lai šādu labumu radītu trešai personai”.
III – Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
22. Ernsts Engelmans [ Ernst Engelmann ], kas ir Vācijas pilsonis, vadīja spēļu namus Lincā [ Linz ], Austrijā, laika posmā no 2004. gada sākuma līdz 2006. gada 19. jūlijam un Šerdingā [ Schärding ], arī Austrijā, laika posmā no 2004. gada aprīļa līdz 2005. gada 14. aprīlim. Viņš saviem klientiem piedāvāja dažādas spēles, to skaitā spēli, kas saukta par novērošanas ruleti, un kāršu spēles: pokeru un “Two Aces”. E. Engelmans nebija Austrijas iestādēm pieprasījis koncesiju azartspēļu organizēšanai, kā arī viņam nebija likumīgas atļaujas, ko būtu izsniegušas citas dalībvalsts kompetentās iestādes.
23. Ar 2007. gada 5. marta spriedumu Bezirksgericht Linz [Lincas apgabaltiesa] atzina E. Engelmanu par vainīgu pretlikumīgā azartspēļu organizēšanā Austrijas teritorijā, lai no tās gūtu finansiālu labumu. Spriedumā viņš bija atzīts par vainīgu Kriminālkodeksa 168. panta 1. punktā paredzētajā nodarījumā, kas saistīts ar azartspēļu organizēšanu, un viņam tika piespriests samaksāt naudas sodu EUR 2000 apmērā.
24. E. Engelmans par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Landesgericht Linz . Tā kā valsts tiesai bija šaubas par Austrijas tiesību normu par azartspēlēm saderību ar Kopienu pakalpojumu sniegšanas un uzņēmējdarbības veikšanas brīvību, tā uzdeva Tiesai trīs prejudiciālos jautājumus atbilstoši EKL 234. pantam.
25. Šīs šaubas ir pamatotas, pirmkārt, ar to, ka, cik iesniedzējtiesai zināms, pirms Azartspēļu likuma piemērojamo noteikumu pieņemšanas netika analizēti draudi, kas saistīti ar atkarību no spēlēm, un juridiskās un faktiskās prevencijas iespējas, kas ir pretrunā 2003. gada 13. novembra spriedumam lietā C‑42/02 Lindman
( Recueil, I‑13519. lpp., 25. un 26. punkts).
26. Iesniedzējtiesai, otrkārt, ir šaubas par azartspēļu, attiecībā uz kurām ir piešķirta koncesija, politikas saskanīgo un sistemātisko raksturu Austrijā. Tā uzskata, ka saskanīgs un sistemātisks azartspēļu un derību ierobežojums var pastāvēt tikai tad, ja likumdevējs novērtē visas jomas un visus azartspēļu sektorus un iejaucas atkarībā no bīstamības vai atkarības iespējamības, ko rada katra veida spēle. Iesniedzējtiesa uzskata, ka par tādu nevar uzskatīt gadījumu Austrijā. Austrijas azartspēļu monopols ļauj organizēt plašas reklāmas kampaņas šajā nozarē, it īpaši saistībā ar derībām futbola sacensībās, ko sauc par “TOTO”, kā arī saistībā ar “Lotto Jackpot” izlozēm. Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka Austrijā tādējādi tiek akceptēta aktīva mudināšana piedalīties azartspēlēs vai derībās.
27. Landesgericht Linz, treškārt, šaubās, vai ar prasībām par atbilstību, vajadzību un samērīgumu ir saderīgs ierobežojums, kas paredz, ka koncesijas tiek piešķirtas tikai tām akciju sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir valsts teritorijā, un vai šāds ierobežojums ir pamatots, ņemot vērā mērķi cīnīties pret ekonomiskajiem noziegumiem, naudas “atmazgāšanu” un atkarību no spēlēm.
28. Visbeidzot Landesgericht atsaucas uz Azartspēļu likuma 24.a pantu, kurā skaidri ir paredzēts novērst jebkādu negatīvu ietekmi uz nodokļu ieņēmumiem, ko veido spēļu namu pārskaitītie maksājumi. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šajā gadījumā nav saskatāma pretruna ar Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru pamatbrīvību ierobežojumiem azartspēļu jomā ir jābūt vērstiem uz to, lai faktiski samazinātu spēlēšanas iespējas, nevis uz jauna finanšu avota radīšanu.
29. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja pieņem, ka Kopienu tiesības ļauj E. Engelmanam piešķirt atļauju vadīt spēļu namu, nepastāvot pienākumam šajā sakarā nodibināt vai iegādāties akciju sabiedrību, kuras juridiskā adrese ir Austrijā, viņš principā varētu būt kandidāts uz koncesijas iegūšanu. Ja tā viņām tiktu piešķirta, apstākļi, kas uzskatāmi par pretlikumīgu azartspēli Kriminālkodeksa 168. panta nozīmē, vairs nepastāvētu.
30. Šajos apstākļos Landesgericht Linz nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai [EKL] 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesību normu, kurā azartspēļu rīkošana spēļu namos ir atļauta tikai tām sabiedrībām, kas izveidotas kā akciju sabiedrības un kuru juridiskā adrese ir šīs dalībvalsts teritorijā, un kurā līdz ar to ir paredzēta šādas sabiedrības dibināšana vai iegāde šajā dalībvalstī?
2) Vai [EKL] 43. un 49. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie aizliedz jebkādu atsevišķu tādu azartspēļu valsts monopolu kā azartspēles, kas tiek spēlētas spēļu namos, ja attiecīgajai dalībvalstij nav saskanīgas un sistemātiskas azartspēļu ierobežojumu politikas, jo azartspēļu organizētāji, kam ir piešķirta valsts koncesija, mudina piedalīties azartspēlēs – piemēram, ar sportu saistītās derībās un valsts loterijās – un šajā sakarā veido reklāmu televīzijā, laikrakstos vai žurnālos, reklāmu, kurā pat ir minēts, ka neilgi pirms loto izlozes par loterijas biļeti tiks piedāvāta naudas summa skaidrā naudā (“TOI TOI TOI – Glaub’ ans Glück”) (“Lai veicas – Tici veiksmei”)?
3) Vai [EKL] 43. un 49. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru visas koncesijas par azartspēļu organizēšanu un spēļu namu vadīšanu, kas paredzētas valsts tiesību aktos par azartspēlēm, tiek piešķirtas uz 15 gadiem, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru no konkursa tiek izslēgti kandidāti no Kopienas (kam nav šīs dalībvalsts pilsonības)?”
31. Rakstveida apsvērumus Tiesā iesniedza E. Engelmans, Eiropas Kopienu Komisija un Austrijas, Beļģijas, Grieķijas, Spānijas un Portugāles valdības. Tiesas sēdē, kas notika 2010. gada 14. janvārī, savus apsvērumus mutiski pauda E. Engelmana, Komisijas un Austrijas, Beļģijas, Grieķijas un Portugāles valdību pārstāvji.
IV – Tiesiskais vērtējums
A – Ievada jautājums: par prejudiciālo jautājumu pieņemamību un iespējamo Tiesas nolēmuma ietekmi uz E. Engelmana situāciju
32. Šajā lietā rodas ievada jautājums par Tiesai uzdoto jautājumu pieņemamību, jo atbilde, kas Tiesai būs uz tiem jāsniedz, varētu nekādā veidā neietekmēt E. Engelmana tiesisko stāvokli, kas ir pamata lietas priekšmets.
33. Runājot par pirmo prejudicālo jautājumu un pat pieņemot, ka Tiesa atzītu, ka prasība, lai sabiedrībai būtu juridiskā adrese Austrijā, nav saderīga ar Līgumu, fakts ir tāds, ka E. Engelmans ir fiziska persona. Viņu Tiesas atbilde ietekmētu tikai tad, ja viņš vēlētos dibināt sabiedrību atbilstoši Austrijas tiesību aktiem (minimālais kapitāls utt.). Otrajam prejudiciālajam jautājumam par azartspēļu reklāmu vairs nav tiešas saistības ar E. Engelmana situāciju un pamata lietas faktiem. Abos gadījumos judikatūra tomēr mums liek uzticēties iesniedzējtiesai, kam ir jānovērtē gan tas, vai prejudiciāls nolēmums ir nepieciešams, lai varētu taisīt spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība (6) .
34. Trešā prejudiciālā jautājuma atbilstība saistībā ar koncesiju ilgumu ir acīmredzami mazāk apšaubāma un ir tieši saistīta ar pamata lietas faktiem. Tas izriet no 2007. gada 6. marta sprieduma apvienotajās lietās Placanica  u.c. (7) 63. punkta, kurā Tiesa ir atzinusi, ka, “tā kā uzņēmējiem pēdējā konkursa laikā bija prettiesiski liegta iespēja saņemt koncesiju, šiem uzņēmumiem par koncesijas neesamību nevar piemērot sodu” (8) .
35. Ja Tiesa atzītu, ka 15 gadu termiņš nav saderīgs ar Līgumu, spriedums apvienotajās lietās Placanica  u.c. būtu netieši piemērojams.
36. Šīs judikatūras dēļ ir jāatbild arī uz jautājumu, ko iesniedzējtiesa nav uzdevusi, bet kas tika uzdots Tiesā un kas varētu ietekmēt pamata lietas iznākumu: runa ir par jautājumu, kas saistīts ar iespējamu pārskatāmības neesamību koncesiju atjaunošanā kazino vadīšanai.
B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
37. Uzdodot pirmo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 43. pants nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kas spēļu namus ļauj vadīt tikai tām sabiedrībām, kas izveidotas kā akciju sabiedrības un kam ir juridiskā adrese šīs dalībvalsts teritorijā, kā rezultātā šajos tiesību aktos ir noteikts, ka šāda sabiedrība ir jādibina vai jāiegādājas šajā dalībvalstī.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
38. Gan Komisija, gan E. Engelmans uzskata, ka uz šo jautājumu ir sniedzama apstiprinoša atbilde. Komisija tomēr precizē, ka primārs vispārējo interešu apsvērums, piemēram, kreditoru aizsardzība, tomēr, iespējams, varētu pamatot prasību, ka sabiedrībai ir jābūt kapitālsabiedrībai.
39. Austrijas, Beļģijas, Grieķijas un Spānijas valdības savukārt apgalvo, ka pat tad, ja pieņem, ka Austrijas tiesiskais regulējums rada brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, to varētu pamatot ar vispārējo interešu apsvērumu un tas varētu būt samērīgs.
40. Austrijas valdība īpaši uzsver, ka tās tiesību aktos paredzētās prasības par koncesionāres sabiedrības juridisko adresi un par tās juridisko formu ir būtiskas, lai nodrošinātu efektīvu tās darbības kontroli. Austrijas valdība turklāt precizē, ka tās tiesību aktos nav prasības, lai sabiedrībai būtu juridiskā adrese Austrijas teritorijā brīdī, kad tā piesaka savu kandidatūru, un kandidatūras izskatīšanas stadijā.
41. Portugāles valdība savukārt uzskata, ka iesniedzējtiesas rīkojumā nav pietiekamas informācijas, lai atbildētu uz pirmo prejudiciālo jautājumu, kā rezultātā tas ir nepieņemams.
2) Vērtējums
a) Iepriekšēja piezīme par atsaukšanos uz brīvību veikt uzņēmējdarbību
42. Iesniedzējtiesai ir šaubas par Federālā Azartspēļu likuma 21. panta, kurā ir precizēts, ka kazino koncesionāriem ir jābūt akciju sabiedrībām, kurām ir uzraudzības padome un juridiskā adrese Austrijā, saderību ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (EKL 43. pants).
43. Pirmoreiz lasot šo jautājumu, varētu domāt, ka runa drīzāk ir par pakalpojumu sniegšanas brīvību (EKL 49. pants), ņemot vērā, ka sabiedrības, kas varētu tikt izslēgtas no šāda veida koncesiju piešķiršanas, ir tās, kurām nav juridiskās adreses valstī, kurā pakalpojumi tiek saņemti. Dziļāka lietas apstākļu pārbaude, ņemot vērā judikatūru, tomēr ļauj secināt, ka Landesgericht Linz pieeja ir pareiza.
44. Judikatūrā skaidri ir nošķirtas attiecīgās šo divu brīvību piemērošanas jomas, un nozīmīgākais jautājums ir tas, vai uzņēmējs savus pakalpojumus “pastāvīgi un nepārtraukti” piedāvā uzņēmējdarbības veikšanas vietā, kas atrodas dalībvalstī, kurā pakalpojumi tiek saņemti, vai arī uzņēmējdarbības veikšanas vietā, kas atrodas citā dalībvalstī. Pirmajā gadījumā uzņēmējs ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā; otrajā tas ir pārrobežu pakalpojumu sniedzējs, uz kuru attiecas pakalpojumu sniegšanas brīvība (9) .
45. Ņemot vērā EKL 43. pantu, šis jēdziens “uzņēmējdarbības veikšanas vieta” ir interpretējams plaši, iekļaujot tajā ne tikai uzņēmēja darbības galveno fizisko atrašanās vietu, bet arī tā iespējamās sekundārās atrašanās vietas. Kā Tiesa to ir skaidri norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Gebhard, “persona Līguma nozīmē var nodibināties vairākās dalībvalstīs it īpaši sabiedrību gadījumā, izveidojot aģentūras, filiāles vai meitas uzņēmumus un, kā Tiesa jau to ir atzinusi brīvo profesiju pārstāvju gadījumā, izveidojot otro uzņēmējdarbības veikšanas vietu” (24. punkts) (10) .
46. EKL 43. panta būtība līdz ar to ir saistīta ar “faktisku saimnieciskās darbības veikšanu pastāvīgā iestādē kādā citā dalībvalstī uz nenoteiktu laiku” (11) .
47. Šajā gadījumā Austrijas Azartspēļu likums traucētu citās dalībvalstīs dibinātām sabiedrībām nodibināties Austrijā, aizliedzot tām atvērt pastāvīgu iestādi, lai vadītu kazino iespējamās koncesijas spēkā esamības termiņā. Kā Komisija to norāda savā iestāšanās rakstā, tā kā iesniedzējtiesas jautājums attiecas tikai uz “fiziskiem” kazino, kuriem kā uzņēmējdarbības vietai obligāti ir jāatrodas Austrijā, uz jautājumu attiecas EKL 43. pants. Attiecībā uz sabiedrībām, kas nav dibinātas Austrijā, runa ir par tiesībām nodibināties Austrijā, izveidojot tajā otro uzņēmējdarbības veikšanas vietu.
48. Citu dalībvalstu uzņēmējiem paredzētais pienākums galveno uzņēmējdarbības vietu izveidot valstī, kurā tie vēlas piedāvāt savus pakalpojumus, veido “pakalpojumu sniegšanas brīvības pilnīgu noliegumu” (12) . Tomēr Tiesa jau ir norādījusi, ka “noteikumi, kas ir iekļauti nodaļā, kura attiecas uz pakalpojumiem, ir pakārtota rakstura salīdzinājumā ar tiem, kas ir iekļauti nodaļā, kura attiecas uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību” (13) .
49. Pirmais Landesgericht Linz jautājums attiecas uz diviem no nosacījumiem, kas Azartspēļu likuma 21. pantā izvirzīti sabiedrībām, kuras vēlas pieteikt savu kandidatūru kazino vadīšanai. Pirmkārt, koncesijas var piešķirt tikai akciju sabiedrībai; otrkārt, attiecīgās akciju sabiedrības juridiskajai adresei ir jābūt Austrijā. Tā kā šīs divas prasības ir ļoti atšķirīgas rakstura un piemērojamības ziņā, šķiet, ir vēlams katru no tām analizēt atsevišķi.
b) Prasība par juridisko adresi Austrijā
50. Vispirms jāpārbauda sabiedrībām izvirzītā prasība iegūt juridisko adresi Austrijā.
51. Šī prasības dēļ sabiedrībām, kas ir dibinātas citā dalībvalstī un kas šajā nolūkā Austrijā vēlētos izveidot tikai pastāvīgu iestādi (aģentūru, meitas uzņēmumu, filiāli vai cita veida struktūru), tiek liegta jebkāda dalība spēļu nozarē Austrijā. Ārvalstu sabiedrībai, kas vēlas būt kazino koncesionārs Austrijā, tajā ir jānodibina vai jāiegādājas cita sabiedrība, un tā nevar izvēlēties šī kazino pārrobežu pārvaldīšanu, saglabājot spēļu namu tikai kā otro uzņēmējdarbības veikšanas vietu. Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš aplūkoto judikatūru, šāda prasība veido EKL 43. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.
52. Turklāt runa ir par skaidru tieši tādu sabiedrību diskriminācijas piemēru, kuru juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī.
53. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 43. pantā ir iekļauts jebkuru tādu ierobežojumu aizliegums, kas padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, un vissmagākie no šiem ierobežojumiem ir diskriminējoši pasākumi.
54. Atbilstoši EKL 48. pantam EKL 43. pantā garantētā brīvība veikt uzņēmējdarbību sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā, ietver tiesības savu darbību attiecīgajā dalībvalstī veikt ar filiāles vai meitas sabiedrības starpniecību. Sabiedrību juridiskā adrese iepriekš minētajā nozīmē līdz ar to tiek izmantota, lai tāpat kā fizisku personu pilsonību noteiktu to saistību ar kādas valsts tiesību sistēmu. Līdz ar to, ja atzītu, ka dalībvalsts, kurā ir nodibināta sabiedrība, varētu brīvi īstenot atšķirīgu attieksmi tikai tāpēc vien, ka sabiedrības juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, šīs tiesību normas saturs zaudētu jēgu (14) .
55. No judikatūras arī izriet, ka noteikumi par vienlīdzīgu attieksmi aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ vai – sabiedrību gadījumā – juridiskās adreses dēļ, bet arī jebkuru apslēptu diskrimināciju, kura, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski izraisa tādu pašu rezultātu (15) .
56. Šajā gadījumā Austrijas tiesību akti azartspēļu jomā ievieš tiešu diskrimināciju, jo tie aizliedz sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, iegūt koncesiju kazino vadīšanai.
57. “Tiešas diskriminācijas” atzīšana acīmredzami nav neitrāla: kā jau ir zināms, diskriminējošus pasākumus var pamatot tikai ar vienu no atkāpēm, kas tieši paredzētas EKL 45. un 46. pantā, kaut gan arī nediskriminējošus ierobežojumus un ierobežojumus, kas rada netiešu diskrimināciju, var pamatot ar “primāriem vispārējo interešu apsvērumiem”, kas, protams, ir plašāks jēdziens (16) .
58. Šajā gadījumā no EKL 45. un 46. pantā paredzētajām atkāpēm, iespējams, var atsaukties tikai uz EKL 46. pantā paredzētajām sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēm.
59. Kā ikvienu tiesību normu, kas paredz atkāpes, Tiesa EKL 46. pantu vienmēr ir interpretējusi šauri. Lai varētu izmantot šo pamatojumu, ir jābūt reāliem un pietiekami būtiskiem draudiem, kas ietekmē būtiskas sabiedrības intereses (17) .
60. Pretēji tam, ko norāda Austrijas valdība, nevar apgalvot, ka šādus draudus rada tas, ka tad, ja nebūtu strīdīgās tiesību normas, Austrijas iestādes nevarētu veikt efektīvu kontroli pār darbību, ko veic spēļu uzņēmums, kura galvenā juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Kontroli var veikt pār ikvienu uzņēmumu, kas ir dibināts kādā dalībvalstī, un tiem turklāt var noteikt sankcijas neatkarīgi no to vadītāju dzīvesvietas. Tāpat arī iespējamās finanšu sankcijas faktisku samaksu var garantēt, nosakot iepriekšēju drošības naudas iemaksu (18) .
61. Austrijas valdība atsaucas arī uz Tiesas judikatūru, kas azartspēļu jomā dalībvalstīm piešķir “pietiekamu rīcības brīvību, lai prasības, kas saistītas ar patērētāju aizsardzību un ar sociālo kārtību”, noteiktu saskaņā ar tās vērtību skalu (19) . Šai faktiskajai rīcības brīvībai tomēr ir savi ierobežojumi. Pirmais ir tieši jebkādu diskriminējoša rakstura pasākumu aizliegums. Līdz ar to Austrijas valdības arguments šajā gadījumā nav atbilstošs.
62. Visbeidzot Austrijas valdība norāda, ka Azartspēļu likuma 21. pants neparedz, ka sabiedrībai, kas kandidē uz koncesiju, ir jābūt juridiskajai adresei valsts teritorijā tās kandidatūras izskatīšanas stadijā, un ka attiecīgā prasība attiecas tikai uz izvēlēto kandidātu un uz koncesijas darbības laiku. Tādējādi Austrijas valdība uzskata, ka runa bija par samērīgu pasākumu. Šī argumentācija tomēr nav pamatota. Vispirms tāpēc, ka šie tiesību akti var atturēt citās dalībvalstīs dibinātas sabiedrības pieteikt savu kandidatūru, ņemot vērā izmaksas, ko rada nodibināšanās un telpu ierīkošana Austrijā un kas tām būtu jāsedz, ja tiktu izvēlēta to kandidatūra. Katrā ziņā arī tāpēc, ka ārvalstu uzņēmumu diskriminācija ir reāla koncesijas piešķiršanas brīdī un iespējams diskriminējošā pasākuma “samērīgums” neko tajā nemaina.
c) Prasība par akciju sabiedrību
63. Iesniedzējtiesa Tiesai arī jautā, vai prasība, ka kazino koncesionāram ir jābūt akciju sabiedrībai, ir saderīga ar EKL 43. pantu.
64. Šis nosacījums var traucēt Kopienas – Austrijas vai citu dalībvalstu – uzņēmējiem, kas ir fiziskas personas, šajā nolūkā izveidot otru uzņēmumu Austrijā. Tādējādi runa ir par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu (20) .
65. Tomēr prasībai par precīzu uzņēmuma juridisko formu atšķirībā no iepriekš aplūkotā nosacījuma par pilsonību nepiemīt diskriminējošs raksturs, jo tā ir vienādi piemērojama Austrijas pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem. Līdz ar to, kaut arī tā rada brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, to var pamatot ar vispārējo interešu apsvērumiem.
66. Precīzāk, šos ierobežojumus var pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ja tie ir atbilstoši, lai garantētu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un ja tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Katrā ziņā, kā jau tas tika norādīts, tie ir jāpiemēro nediskriminējošā veidā (21) .
67. Vieni no “primāriem vispārējo interešu apsvērumiem”, ko Tiesa ir atzinusi par tādiem, kas var pamatot vienu no šiem ierobežojumiem, ir patērētāju aizsardzība, krāpšanas novēršana un pilsoņu mudināšanas uz pārmērīgiem izdevumiem, kas saistīti ar spēli, novēršana. Austrijas valdība šajā sakarā atsaucas uz “mērķi nodrošināt efektīvu valsts kontroli” tādā jutīgā nozarē kā azartspēļu nozare. Tai iesniedzējtiesā būs jāpierāda, ka prasība, saskaņā ar kuru kazino koncesionāram ir jābūt akciju sabiedrībai, ir atbilstoša, lai sasniegtu šo mērķi, un ka runa ir par samērīgu risinājumu, un ka attiecīgo mērķi nevar sasniegt, ja koncesionārs izvēlas kādu citu juridisko formu.
68. Es tikai norādīšu, ka šajā sakarā piekrītu Komisijas viedoklim, ka “minimālā kapitāla esamība, kā tas akciju sabiedrībām ir prasīts [Kopienu] tiesību aktos, kas attiecas uz sabiedrībām, iespējams, varētu, piemēram, būt saistīta ar sociālās aizsardzības mērķi, jo tā veido zināmu uzticamības slieksni un nodrošina zināmu kreditoru aizsardzību komercdarbības veikšanas ietvaros”. Iesniedzējtiesai tomēr ir jānovērtē, vai šis brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kas ieviests ar pamata lietā aplūkojamo Austrijas likumu, atbilst iepriekš minētajiem nosacījumiem.
C – Par otro prejudiciālo jautājumu
69. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai EKL 43. un 49. pants aizliedz jebkādu atsevišķu azartspēļu, piemēram, to, kas tiek spēlētas spēļu namos, valsts monopolu, ja attiecīgajai dalībvalstij nav saskaņotas un sistemātiskas azartspēļu ierobežojumu politikas. Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņotības nav tāpēc, ka “spēļu organizētāji, kam ir piešķirta valsts koncesija, mudina piedalīties azartspēlēs – piemēram, ar sportu saistītās derībās un valsts loterijās – un veido reklāmu šajā sakarā televīzijā, laikrakstos vai žurnālos”.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
70. E. Engelmans apgalvo, ka Austrijas politika azartspēļu jomā nav saskaņota, un kā pierādījumu min, ka azartspēļu piedāvājums no monopola puses un tā izdevumi par reklāmu šajos pēdējos gados pastāvīgi ir palielinājušies. Austrijas valdība savukārt uzskata, ka šis pieaugums atbilst vēlmei nodrošināt “kontrolētu pieaugumu”, lai piedāvātu vienlaikus ticamu un pievilcīgu risinājumu, ar ko aizstāt aizliegtās darbības; Austrijas valdība arī norāda, ka neatbilstoša reklāmas darbība (kā uz to norāda iesniedzējtiesa) vien nevar apdraudēt koncesiju sistēmas saskanību.
71. Beļģijas, Grieķijas un Portugāles valdības, atsaucoties uz judikatūru apvienotajās lietās Placanica  u.c., norāda – tas, ka pastāv atsevišķu veidu reklāma attiecībā uz azartspēļu pakalpojumiem, pats par sevi nenozīmē, ka valsts politika šajā jomā būtu nesaderīga EKL 43. un 49. panta nozīmē.
72. Komisija pat precizē, ka, lai novērtētu īstenotās azartspēļu politikas saskaņotību un sistemātiskumu, ir jāņem vērā monopolista stratēģija saistībā ar precēm un reklāmu, kā arī pastāvošie kontroles instrumenti.
2) Vērtējums
73. Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir pamatots ar kādas dalībvalsts azartspēļu politikas vispārējās saskanības novērtējumu. Iesniedzējtiesa ļauj saprast, ka kazino monopols valstī nav saderīgs ar Līgumu, jo citu spēļu (piemēram, loteriju), kas arī ir monopolizētas, koncesiju īpašnieki reklamē savas preces.
74. Atbildes sniegšanai jautājums ir jāaplūko divos posmos.
75. Vispirms ir jāpārbauda, kādā mērā ir iespējams reklamēt spēles, uz kurām attiecas monopola režīms, neapdraudot azartspēļu politikas saskaņotību – kas ir jautājums par reklāmu.
76. Pēc tam ir jānoskaidro, vai iespējamā nesaskanība, kas izriet no reklāmas darbības, ko īstenojuši loteriju koncesionāri, var apdraudēt lēmuma monopola režīmam pakļaut citas spēles, piemēram, kazino spēlētās spēles, saskaņotību un līdz ar to saderību ar Līgumu – kas ir sektoriālās analīzes jautājums.
a) Jautājums par reklāmu
77. Vispirms jānoskaidro, vai reklāma un monopols var pastāvēt līdzās, nepārkāpjot Līgumus.
78. Tāda ierobežojoša pasākuma kā spēļu monopols saskanības un saderīguma pārbaude acīmredzami ir plašs jautājums, un vispirms ir jānosaka mērķi, kādi ir izvirzīti ar tiesisko regulējumu, kas paredz ierobežojumus.
79. Šajā gadījumā ir pieejamas tikai norādes par šiem mērķiem. Azartspēļu likuma sagatavošanas dokumenti [ travaux préparatoires ] norāda, ka likumdevējam bija divi mērķi – padarīt spēli likumīgu un tādējādi novērst, ka spēlētājiem būtu vilinājums izmēģināt nelikumīgās azartspēles, un tajā pašā laikā uzraudzīt spēļu praksi un aizsargāt spēlētājus.
80. Sagatavošanas dokumenti norāda, ka likumdevējam papildus šiem diviem mērķiem bija arī ar mērķis iekasēt nodokļus. E. Engelmans apgalvo, ka Austrijas politika attiecīgajā jomā nav saskanīga, jo monopols ir vērsts galvenokārt uz šo nodokļu iekasēšanas mērķi, lai gūtu ienākumus valstij. Tā kā iesniedzējtiesa tomēr nav uzdevusi jautājumu tieši par šo problēmu, es tikai norādīšu, ka saskaņā ar judikatūru šāda veida mērķis drīkst būt “tikai papildu labums, nevis ieviestās ierobežojošās politikas reālais attaisnojums” (22) . Valsts tiesai būtu jānoskaidro, kāda ir Azartspēļu likuma 14. un 21. panta piemērošanas joma tiktāl, ciktāl tie koncesiju iegūšanas jomā piešķir prioritāti kandidātam, kas piedāvā vislabākās nodokļu ieņēmumu gūšanas iespējas. Ja izrādītos, ka šis mērķis iekasēt nodokļus ir galvenais mērķis, monopola sistēma ar vai bez reklāmas būtu pretrunā Kopienu tiesībām.
81. Tādējādi jāsāk ar mērķi “virzīt” pieprasījumu pēc spēlēm sabiedrības un indivīda interesēs, kas Austrijas likuma sagatavošanas dokumentos ir minēts kā pirmais. Runa ir par cīņu pret krāpšanu un noziedzību nozarē, virzot pieprasījumu pēc spēlēm uz to, ka tiek izmantots piedāvājums, ko kontrolē un uzrauga valsts.
82. Tiesa jau ir izteikusies par šī mērķa “virzīt” pieprasījumu pēc spēlēm sabiedrības un indivīda interesēs saderību ar zināmu reklāmas darbību. Savā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Placanica  u.c. tā atzina, ka “kontrolēta ekspansijas politika azartspēļu jomā var katrā ziņā būt saderīga ar mērķi piesaistīt atļautām un reglamentētām darbībām spēlētājus, kas nodarbojas ar aizliegtām nelegālām spēlēm un derībām. [..] lai sasniegtu šo mērķi, atļautajiem uzņēmumiem ir jābūt uzticamai, bet vienlaikus arī izdevīgai alternatīvai aizliegtajām darbībām, kas nozīmē plašu spēļu piedāvājumu, noteikta apjoma reklāmu un jaunu izplatīšanas tehnoloģiju izmantošanu” (55. punkts).
83. Līdz ar to judikatūrā jau ir izstrādāts princips (23) . Iesniedzējtiesai būtu jānosaka, vai spēļu piedāvājums, ko nodrošina valsts koncesijas īpašnieki, un reklāma, kuru tie sniedz, ir atbilstoši, lai veidotu “pievilcīgu” alternatīvu aizliegtajām spēlēm, vienlaikus pārmērīgi neveicinot pieprasījumu pēc azartspēlēm, kas būtu pretrunā mērķim aizsargāt individuālu spēlētāju, kurš arī ir minēts likuma sagatavošanas dokumentos. Spēļu reklāmai un ekspansijai ir jābūt samērīgai.
84. Šajā jautājumā piekrītu viedoklim, ko Komisija paudusi savos dokumentos, kuros ir norādīts, ka “attiecībā uz reklāmu iesniedzējtiesai ir jāpārbauda arī tas, vai attiecīgo faktiskā monopolista stratēģiju vienīgais mērķis ir informēt iespējamos klientus, ka pastāv preces, un vai to mērķis ir nodrošināt likumīgu piekļuvi azartspēlēm, vai arī šie stratēģiskie pasākumi aicina un mudina aktīvi piedalīties šādās spēlēs”.
85. Austrijas valdība savā procesuālajā rakstā tomēr ir pārliecinoši norādījusi, ka “individuāla reklāmas darbība nevar apdraudēt valsts aizsardzības sistēmas likumību, pat ja tā pati par sevi būtu pārmērīga”. Es uzskatu, ka iesniedzējtiesai strīdīgā ierobežojuma saskanība būtu jāpārbauda, ņemot vērā koncesionāru stratēģiju reklāmas jomā, kā arī ņemot vērā to, cik efektīva ir kontrole, ko valsts veic attiecībā uz šo komercdarbību.
b) Jautājums par sektoriālo analīzi
86. Es uzskatu, ka šī iespējamā saskanības neesamība katrā ziņā ietekmē tikai monopolu, kura labā ir īstenota šāda nesamērīga un neatbilstoša reklāmas darbība.
87. Kaut arī, kā tas ir uzsvērts pastāvīgajā judikatūrā, “dalībvalstis var brīvi noteikt savas politikas mērķus azartspēļu jomā un vajadzības gadījumā precīzi definēt nepieciešamo aizsardzības līmeni” (24), brīvību ierobežojumu, ko tās izvēlas noteikt, saderība ir jāanalizē individuāli, nejaucot vienu spēli ar otru.
88. Savā spriedumā apvienotajās lietās Placanica  u.c. Tiesa skaidri norādīja, ka būtu jāpārbauda saskaņotība un samērīgums “atsevišķi attiecībā uz katru ierobežojumu, kas ir paredzēts valsts tiesību aktos” (25) . Tas izslēdz vienotu pārbaudi attiecībā uz monopolu pār divām tādām dažādām azartspēlēm kā, pirmkārt, loterijām un, otrkārt, spēlēm, kas tiek spēlētas kazino.
89. Katra spēle turklāt atšķiras no pārējām. Viena azartspēļu nozare var būt vēl labvēlīgāka krāpniecisku vai noziedzīgu darbību veikšanai, bet cita nozare var būt bīstamāka no atkarības viedokļa. Šīs dažādās nozares līdz ar to nevar reglamentēt vienādi, un dalībvalstij ir jāpamato savs lēmums.
90. Tomēr dalībvalsts var brīvi atšķirīgi reglamentēt divus spēļu monopolus, tāpat kā tā var brīvi aizliegt atsevišķu alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, bet neaizliegt citu šādu dzērienu reklāmu televīzijā (26) .
91. Šī sektoriālā analīze nav saderīga ar argumentu, ko tiesas sēdē pauda Austrijas valdība, ka plašāka mazāk bīstamu spēļu, piemēram, loteriju, reklāma palīdz sasniegt mērķi virzīt spēlētājus spēlēt šīs spēles un novērst viņus no citām spēlēm, kas rada lielāku atkarību, piemēram, spēlēm, kas tiek spēlētas kazino.
D – Par trešo prejudiciālo jautājumu
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
92. Attiecībā uz trešo prejudiciālo jautājumu E. Engelmans apgalvo, ka gan koncesiju piešķiršana uz 15 gadiem, gan tas, ka no konkursa tiek izslēgti kandidāti, kam nav dalībvalsts pilsonības, ir pretrunā EKL 43. un 49. pantam. Attiecībā uz koncesiju ilgumu E. Engelmans atsaucas uz galveno mērķi iekasēt nodokļus, kas bija izvirzīts Austrijas tiesiskajā regulējumā un it īpaši Azartspēļu likuma 14. panta 5. punktā un 21. panta 4. un 5. punktā, kuros ir noteikts, ka gadījumā, kad savus pieteikumus uz koncesiju vienlaikus iesniedz vairākas personas, koncesiju piešķir tai, kura piedāvā vislabākās nodokļu ienākumu gūšanas iespējas.
93. Beļģijas un Austrijas valdība, kā arī Komisija uz šo trešo prejudiciālo jautājumu piedāvā niansētāku atbildi, kas izpaužas tā, ka atsevišķi ir jāaplūko, pirmkārt, iespējamā tādu personu izslēgšana no konkursa, kas nav pilsoņi, un, otrkārt, koncesiju ilgums.
94. Vispirms attiecībā uz to kandidātu izslēgšanu, kam nav dalībvalsts pilsonības, gan Komisija, gan Beļģijas valdība norāda, ka šāds diskriminējošs noteikums esot pretrunā EKL 43. un 49. pantam. Austrijas valdība norāda, ka Austrijas tiesiskais regulējums no koncesiju piešķiršanas procedūras neizslēdz iespējamos kandidātus, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, jo prasībām par kandidāta juridisko formu un juridisko adresi nav jābūt izpildītām stadijā, kad tiek pieteiktas kandidatūras koncesijas iegūšanai. Portugāles valdība savukārt apgalvo, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, kaut arī [EK] līgums aizliedz diskrimināciju, tajā nav nekādu pienākumu pret ārvalstu pakalpojumu sniedzējiem izturēties labvēlīgāk nekā pret tās dalībvalsts pilsoņiem, kurā pakalpojumi tiek sniegti.
95. Attiecībā uz koncesijas ilgumu gan Komisija, gan Austrijas valdība norāda, ka tā ierobežojums uz 15 gadiem ir saprātīgs un samērīgs, ņemot vērā, cik lieli ieguldījumi koncesionāriem jāveic. Līdz ar to šāds noteikums viņuprāt var veidot pamatotu ierobežojumu, ņemot vērā EKL 43. un 49. pantu.
2) Vērtējums
96. Uzdodot trešo un pēdējo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai ar Līgumu ir saderīgi valsts tiesību akti, kuros 15 gadu termiņš ir noteikts visām azartspēļu rīkošanas un spēļu namu koncesijām un kas no konkursa izslēdz Kopienas kandidātus, kuriem nav šīs dalībvalsts pilsonības.
97. Manuprāt, nekas neaizliedz, pirmkārt, noteikt 15 gadu termiņu koncesijām spēļu jomā. Laika ierobežojuma noteikšana koncesiju ilgumam ir nepieciešama, lai garantētu zināmu vidējas konkurences pastāvēšanu. Tajā pašā laikā 15 gadu termiņš nešķiet pārmērīgi garš, ņemot vērā ieguldījumu lielumu, ar ko parasti ir saistīta šāda veida darbība. Pārāk īss termiņš liktu koncesionāriem īstenot agresīvu tirdzniecības politiku, kas nebūtu saderīga ar sabiedrības interesēm. Līdz ar to runa ir par nediskriminējošu, saskanīgu un samērīgu ierobežojumu.
98. Saistībā ar šo jautājumu E. Engelmans arī ir apgalvojis, ka azartspēļu koncesijas Austrijā “aiz slēgtām durvīm tiek piešķirtas CASAG un ÖLG ”, liekot saprast, ka Austrijas iestādes ir atjaunojušas šo koncesiju termiņu pirms to beigu datuma, lai izvairītos no konkursa procedūras un līdz ar to lai citiem uzņēmējiem nebūtu iespējas iegūt koncesiju.
99. Tiesas sēdē atbildot uz jautājumiem šajā sakarā, Austrijas valdība to nenoliedza, apstiprinot, ka koncesiju ilgums kazino vadīšanai tika pagarināts līdz 22 gadiem bez iepriekšējas paziņošanas.
100. Saskaņā ar iedibināto judikatūru vispārējais pārskatāmības princips liek “garantēt adekvātu publicitāti jebkuram potenciālajam pretendentam, tādējādi atverot pakalpojumu tirgu konkurencei, kā arī kontrolēt līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru objektivitāti” (27) .
101. Tādējādi, ja izrādītos, ka attiecīgo koncesiju ilguma pagarināšana ir notikusi bez paziņošanas un bez konkursa izsludināšanas, Austrijas iestādes šādu rīcību varētu pamatot, tikai atsaucoties uz kādu no EKL 45. un 46. pantā paredzētajiem atkāpes pasākumiem, vai arī uz kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu, un šajā pēdējā gadījumā ar nosacījumu, ka pārskatāmības neesamība ir atbilstošs pasākums, lai sasniegtu attiecīgo vispārējo interešu mērķi, un ka tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams mērķa sasniegšanai (28) .
102. Otrkārt, iesniedzējtiesa atkārtoti norāda uz savām bažām, kas attiecas uz iespējamo to noteikumu diskriminējošo raksturu, kas reglamentē koncesiju piešķiršanu spēļu jomā. Landesgericht Linz šajā gadījumā atsaucas uz iespējamo to personu izslēgšanu, kas nav pilsoņi, konkursa procedūras stadijā (ko Austrijas valdība noliedz), kurpretim pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz izslēgšanu no vadīšanas darbības, kas izriet no koncesijām.
103. Lai gan ir šī nianse, es uzskatu, ka atbildei, kuru jāsniedz uz šo jautājumu, ir jābūt tādai pašai kā tā, ko es sniedzu uz pirmo prejudiciālo jautājumu, jo iepriekš paustos apsvērumus noteikti var attiecināt uz iespējamo EKL 49. panta ierobežojumu. Tādējādi aizliegums citu dalībvalstu pilsoņiem piedalīties konkursā ir ierobežojums pakalpojumu sniegšanas brīvībai (jo, lai vienkārši piedalītos procedūrā, attiecīgajā valstī nav jānodibinās otrreiz), un runa ir par diskriminējošu ierobežojumu, kas nevar būt pamatots šajā gadījumā.
V – Secinājumi
104. Tādējādi es iesaku uz Tiesai uzdotajiem jautājumiem sniegt šādas atbildes:
1) EKL 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību normu, kurā azartspēļu rīkošana spēļu namos ir atļauta tikai tām sabiedrībām, kas izveidotas kā akciju sabiedrības un kuru juridiskā adrese ir šīs dalībvalsts teritorijā;
2) tas, ka valsts koncesijas īpašnieki mudina piedalīties azartspēlēs un veido reklāmu, nebūt nenozīmē, ka valsts azartspēļu ierobežojumu politika nav saskaņota judikatūras nozīmē. Iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai minētā reklāma ir saderīga ar mērķi izveidot “pievilcīgu” alternatīvu aizliegtām spēlēm, vienlaikus pārmērīgi neveicinot pieprasījumu pēc azartspēlēm. Šī iespējamā saskaņotības neesamība katrā ziņā ietekmē tikai monopolu, kurš īsteno šo nesamērīgo un neatbilstošo reklāmas darbību;
3) EKL 43. un 49. pants nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru visas koncesijas par azartspēļu rīkošanu un spēļu namu vadīšanu tiek piešķirtas, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru no konkursa tiek izslēgti kandidāti no Kopienas, kam nav šīs dalībvalsts pilsonības.
EKL 43. un 49. pants pieļauj koncesiju ilguma ierobežojumu uz 15 gadiem.
(1) .
(2)  –	BGB1 . 620/1989.
(3)  –	Pašreiz pieder sabiedrībai Österreichische Lotterien GmbH
(turpmāk tekstā – “ OLG ”).
(4)  –	Minētā likuma 2004. gada 10. decembra versija ( BGB1 . I, 136/2004).
(5)  –	Pašreiz tās visas pieder sabiedrībai Casinos Austria AG . Tās sākotnēji šai sabiedrībai tika piešķirtas ar 1991. gada 18. decembra administratīvo rīkojumu uz ne vairāk kā 15 gadiem. Savā rakstveida atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem Austrijas valdība apstiprināja, ka “nav tikusi rīkota nekāda publiskā iepirkuma procedūra, lai piešķirtu Tiesas minētās koncesijas”, tiesas sēdē paskaidrojot, ka koncesiju ilgums no 15 gadiem tika pagarināts līdz 22 gadiem bez nekādas konkursa procedūras, ne arī iepriekšēja paziņojuma.
(6)  –	Skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra
( Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts), 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen  u.c. ( Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts) un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑295/05 Asemfo
(Krājums, I‑2999. lpp., 30. punkts).
(7)  –	C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04 (Krājums, I‑1891. lpp.).
(8)  –	Spriedumā apvienotajās lietās Placanica  u.c. Tiesa atsaucās uz pārskatāmības neesamību, piešķirot koncesijas ar sportu saistītu derību organizēšanai gadījumā, ja spēļu uzņēmums bija lūdzis to piešķirt. Bet spriedumā tādas pašas sekas ir paredzētas attiecībā uz gadījumu, kad nav policijas atļaujas, kas bija vajadzīga starpniekam (Plakanikas [ Placanica ] kungam), kas nebija iesniedzis pieprasījumu. Tiesa 67. punktā ir norādījusi, “ka tādām personām kā atbildētāji pamata lietās, kas šādas atļaujas nevarēja iegūt, jo to piešķiršanas nosacījums ir koncesija, kuras iegūšana savukārt tiem tika liegta, pārkāpjot Kopienu tiesības, nevar pārmest, ka tām nav policijas atļaujas”. Arī attiecīgā subjekta bezdarbība nebija šķērslis, lai atzītu prejudiciālā jautājuma pieņemamību lietā Gottwald
(2009. gada 1. oktobra spriedums lietā C‑103/08, Krājums, I‑0000. lpp., 18. punkts; skat. arī manus 2009. gada 30. aprīlī sniegtos secinājumus šajā lietā, 29. punkts).
(9)  –	Skat. 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija ( Recueil, 3755. lpp., 21. punkts), 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard
( Recueil, I‑4165. lpp., 22. punkts) un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle ( Recueil, I‑5645. lpp., 24. un 25. punkts).
(10)  –	Šajā pašā nozīmē skat. 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 107/83 Klopp
( Recueil, 2971. lpp., 19. punkts) un 1996. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑101/94 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑2691. lpp., 12. punkts).
(11)  –	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑221/89 Factortame  u.c. ( Recueil, I‑3905. lpp., 20. punkts).
(12)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Vācija, 52. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 31. punkts, un 1997. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑222/95 Parodi
( Recueil, I‑3899. lpp., 31. punkts). Visos šajos spriedumos tomēr ir atsauce uz pienākumu atvērt stabilu uzņēmumu pārrobežu pakalpojumu sniegšanai, kam tas nav vajadzīgs, piemēram, atsevišķu finanšu pakalpojumu sniegšanai.
(13)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Gebhard, 22. punkts.
(14)  –	Skat. 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija ( Recueil, 273. lpp., 18. punkts) un 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑330/91 Commerzbank
( Recueil, I‑4017. lpp., 13. punkts).
(15)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Commerzbank, 14. punkts, un 1994. gada 12. aprīļa spriedums lietā C‑1/93 Halliburton Services
( Recueil, I‑1137. lpp., 15. punkts).
(16)  –	Skat. 2001. gada 29. maija spriedumu lietā C‑263/99 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑4195. lpp., 15. punkts), 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01 Payroll  u.c. ( Recueil, I‑8923. lpp., 28. punkts) un 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
(Krājums, I‑2941. lpp., 36. un 37. punkts).
(17)  –	Skat. 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Bouchereau
( Recueil, 1999. lpp., 35. punkts) un 1998. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑114/97 Komisija/Sp ānija ( Recueil, I‑6717. lpp., 46. punkts).
(18)  –	Šajā pašā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 47. punkts.
(19)  –	Skat. 1994. gada 24. marta spriedumu lietā C‑275/92 Schindler
( Recueil, I‑1039. lpp., 32. un 61. punkts), 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97 Läärä  u.c. ( Recueil, I‑6067. lpp., 14. punkts), 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑67/98 Zenatti
( Recueil, I‑7289. lpp., 15. punkts), 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01 Gambelli
( Recueil, I‑13031. lpp., 63. punkts), iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Placanica  u.c., 47. punkts, un 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un Bwin International
(Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts).
(20)  –	Šajā ziņā skat. spriedumus, kas attiecas uz privātās apsardzes darbības veikšanu, proti, iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 42. punkts, un 2006. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑514/03 Komisija/Spānija (Krājums, I‑963. lpp., 31. punkts). Saistībā ar azartspēļu nozari skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli, kurā Tiesa konstatēja – tas, ka kapitālsabiedrībām, kas kotētas citu dalībvalstu reglamentētajos tirgus, netiek dota iespēja iegūt koncesijas, “kā sākumā šķiet, veido brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu pat tad, ja šis ierobežojums vienādi attiecas uz visām kapitālsabiedrībām, kas varētu būt ieinteresētas šādās koncesijās, neatkarīgi no tā, vai tās ir nodibinātas Itālijā vai kādā citā dalībvalstī” (48. punkts).
(21)  –	Skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli, 65. punkts.
(22)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietā Zenatti, 36. punkts, un lietā Gambelli  u.c., 62. punkts.
(23)  –	Citādāk būtu gadījumā, ja strīdīgā ierobežojuma mērķis būtu samazināt spēlēšanas iespējas, jo šis mērķis līdz šim nav bijis izvirzīts reklāmas darbībai. Tiesai tomēr drīz būs jālemj par šo jautājumu apvienotajās lietās C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07 Stoß  u.c., kas tajā tiek izskatīta. Tas, šķiet, neattiecas uz Austrijas tiesību aktiem, jo sagatavošanas dokumentos vispārīgi ir tikai atsauce uz likumīgo spēļu uzraudzību, kuras galvenais mērķis ir individuāla spēlētāja aizsardzība.
(24)  –	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Placanica  u.c., 48. punkts.
(25)  –	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Placanica  u.c., 49. punkts.
(26)  –	Šajā ziņā skat. 2004. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑262/02 Komisija/Francija (Krājums, I‑6569. lpp.).
(27)  –	2000. gada 7. decembra spriedums lietā C‑324/98 Teleaustria
un Telefonadress
( Recueil, I‑10745. lpp., 61. un 62. punkts) un 2005. gada 13. oktobra spriedums lietā C‑458/03 Parking Brixen
(Krājums, I‑8585. lpp., 49. punkts).
(28)  –	2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑260/04 Komisija/Itālija (Krājums, I‑7083. lpp.), kaut arī tas attiecas uz prasību sakarā ar pienākumu neizpildi un atšķirīgiem faktiem, iesniedzējtiesa varētu izmantot kā vadlīnijas. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka ar EKL 43. un 49. pantu nav saderīga 329 koncesiju atjaunošana derību pieņemšanai zirgu skriešanās sacīkstēs, neizsludinot konkursa procedūru. Tā precizēja, ka šo atjaunošanu nevarēja pamatot ar vajadzību novērst slēpto derību rīkošanas darbību izplatīšanos, jo tā nav piemērota, lai garantētu šī mērķa sasniegšanu, un pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai novērstu, ka uzņēmēji, kas darbojas derību par zirgu skriešanās sacīkstēm nozarē, iesaistās noziedzīgās vai krāpnieciskās darbībās (34. punkts).