62024TO0178
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (trešā palāta)
2025. gada 11. februārī (
*1
)
Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti par vakcīnu pret Covid‑19 ražošanu – Netieši izteikts piekļuves atteikums – Tiešs lēmums, kas pieņemts pēc prasības celšanas – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas
Lietā T‑178/24
Corinne Reverbel
, ar dzīvesvietu Demī [Dému] (Francija), ko pārstāv D. Protat, advokāte,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv M. Burón Pérez un K. Herrmann, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja P. Škvaržilova‑Pelcla [P. Škvařilová‑Pelzl] (referente), tiesneši G. Šteinfate [G. Steinfatt] un R. Meijers [R. Meyer],
sekretārs: V. Di Buči [V. Di Bucci],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja Corinne Reverbel lūdz atcelt Eiropas Komisijas 2024. gada 7. februāra netiešo lēmumu, ar kuru ir noraidīts viņas 2023. gada 15. decembra atkārtotais piekļuves pieteikums attiecībā uz vairākiem dokumentiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture un fakti pēc prasības celšanas
2
2023. gada 1. martā prasītāja saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001 L 145, 43. lpp.) 7. panta 1. punktu iesniedza lūgumu par piekļuvi vairākiem dokumentiem par vakcīnu pret Covid‑19 ražošanu.
3
Komisija uz šo pieprasījumu atbildēja 2023. gada 30. novembrī.
4
Šajā lēmumā Komisija, pirmām kārtām, informēja prasītāju, ka tā ir identificējusi dokumentu, kas ietilpst viņas pieteikuma tvērumā. Runa bija par Eiropas Zāļu aģentūras (EMA) 2021. gada 25. novembra novērtējuma ziņojumu (turpmāk tekstā – “EMA ziņojums”).
5
Otrām kārtām, Komisija piešķīra daļēju piekļuvi EMA ziņojumam, jo, pēc tās domām, tā pilnīga izpaušana nebija iespējama piekļuves tiesību izņēmumu dēļ, kas paredzēti, pirmkārt, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, otrkārt, šīs regulas 4. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā un, treškārt, minētās regulas 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā, jo šie izņēmumi attiecas, pirmkārt, uz personas privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību jo īpaši saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem par personas datu aizsardzību, otrkārt, uz fiziskas vai juridiskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzību un, treškārt, uz pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzību.
6
Ar 2023. gada 15. decembra vēstuli, kas Komisijā reģistrēta 2023. gada 18. decembrī, prasītāja iesniedza atkārtotu pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktu, lūdzot pārskatīt Komisijas nostāju.
7
Ar 2024. gada 17. janvāra e‑pasta vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka atbildi uz tās atkārtoto pieteikumu nav iespējams sniegt Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. punktā noteiktajā 15 dienu termiņā, kas beidzās tajā pašā dienā. Proti, Komisija uzskatīja, ka tajā laikā vēl nebija apkopota informācija, kas bija nepieciešama pilnīgai analīzei.
8
Ar 2024. gada 7. februāra e‑pasta vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka atbildi uz tās atkārtoto pieteikumu nevar pieņemt, jo notiek iekšējas konsultācijas, un ka, ņemot vērā pieprasītā dokumenta izcelsmi, saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punktu tai ir jāapspriežas arī ar trešām personām.
9
Prasītāja šo prasību iesniedza 2024. gada 2. aprīlī.
10
2024. gada 4. jūnijā Komisija, atbildot uz prasītājas atkārtoto pieteikumu, pieņēma tiešu lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. punktu (turpmāk tekstā – “tiešais apstiprinošais lēmums”). Ar šo lēmumu tā piešķīra prasītājai plašāku daļēju piekļuvi EMA ziņojumam.
11
Tiešajā apstiprinošajā lēmumā Komisija norādīja, ka pilnīga piekļuve EMA ziņojumam nav iespējama, ņemot vērā Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā ievilkumā un minētās regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētos piekļuves tiesību izņēmumus, kas attiecas, pirmkārt, uz sabiedrības interešu aizsardzību starptautiskajās attiecībās un, otrkārt, uz privātās dzīves un personas neaizskaramības aizsardzību. Turklāt šajā lēmumā Komisija apstiprināja, ka tās rīcībā nav neviena cita dokumenta, kas varētu atbilst 2023. gada 1. marta pieprasījumā sniegtajam aprakstam (skat. šī rīkojuma 2. punktu).
12
2024. gada 17. jūnijā Komisija iesniedza pieteikumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas.
Lietas dalībnieku prasījumi
13
Prasības pieteikumā prasītāja lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu.
14
Pieteikumā par tiesvedības izbeigšanu lietā pirms sprieduma taisīšanas Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atzīt, ka prasība ir zaudējusi priekšmetu un ka tiesvedība ir jāizbeidz;
–
piespriest katram lietas dalībniekam pašam segt savus tiesāšanās izdevumus.
15
Apsvērumos par Komisijas lūgumu izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas prasītāja lūdz Vispārējo tiesu noraidīt šo lūgumu un atkārto, ka tā lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu.
Juridiskais pamatojums
16
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 2. un 7. punktu, ja kāds lietas dalībnieks to lūdz, Vispārējā tiesa var konstatēt, ka strīda priekšmets ir zudis un ka tiesvedība ir jāizbeidz.
17
Tā kā Komisija ir lūgusi konstatēt, ka prasības priekšmets ir zudis un ka tiesvedība ir jāizbeidz, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka lietas materiāli sniedz pietiekamu informāciju, nolemj lemt par šo lūgumu, neveicot tālākas procesuālās darbības.
18
Jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai strīda priekšmetam – tāpat kā interesei celt prasību – jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz. Tas nozīmē, ka prasības rezultātā lietas dalībniekam, kurš cēlis šo prasību, ir jāvar panākt labvēlīgu iznākumu (spriedums, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 43. punkts).
19
Šajā gadījumā Komisija ar šī rīkojuma 3. punktā minēto 2023. gada 30. novembra lēmumu daļēji noraidīja prasītājas 2023. gada 1. marta pieteikumu par piekļuvi dokumentiem. Pēc šī lēmuma pieņemšanas prasītāja iesniedza atkārtotu pieteikumu.
20
Nav šaubu, ka Komisija pieņēma tiešu apstiprinošo lēmumu pēc šīs prasības celšanas. Ar šo lēmumu tā piešķīra plašāku daļēju piekļuvi EMA ziņojumam un pārējā daļā tiešā veidā apstiprināja prasītājas atkārtotā pieteikuma noraidījumu.
21
Pirmām kārtām, attiecībā uz atkārtotā pieteikuma tiešu noraidījumu jāatgādina, ka iestāde, pieņemot tiešu lēmumu noraidīt atkārtotu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, atsauc netiešo lēmumu par šī pieteikuma noraidīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 2. oktobris, Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 88. un 89. punkts; 2015. gada 2. jūlijs, Typke/Komisija, T‑214/13, EU:T:2015:448, 37. punkts; 2020. gada 26. marts, ViaSat/Komisija, T‑734/17, nav publicēts, EU:T:2020:123, 16. un 17. punkts, un 2021. gada 29. septembris, AlzChem Group/Komisija, T‑569/19, EU:T:2021:628, 27. punkts).
22
Šī apstrīdētā akta atsaukšana, ņemot vērā tā atpakaļejošo spēku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 17. aprīlis, de Compte/Parlaments, C‑90/95 P, EU:C:1997:198, 35. punkts) izraisa strīda priekšmeta zudumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 48. un 49. punkts; 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 45. punkts, un 2021. gada 21. janvāris, Leino‑Sandberg/Parlaments, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, 33. punkts).
23
Šādā gadījumā par netiešajiem lēmumiem celto prasību izskatīšanu nevar pamatot ne mērķis novērst pārmestā prettiesiskuma atkārtošanos, ne mērķis atvieglot iespējamās prasības par zaudējumu atlīdzību, jo šos mērķus var sasniegt, izskatot pret tiešajiem lēmumiem vērstu prasību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 10. decembris, Ryanair/Komisija, no T‑494/08 līdz T‑500/08 un T‑509/08, EU:T:2010:511, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
24
Šajā lietā ar tiešā apstiprinošā lēmuma pieņemšanu – tā kā ar to ir noraidīts prasītājas prasījums – apstrīdētais lēmums tika daļēji atcelts, un tādējādi šajā ziņā zuda priekšmets šai prasībai, kas bija vērsta uz minētā lēmuma atcelšanu.
25
Šo secinājumu nevar apšaubīt ar prasītājas argumentiem par viņas pieteikuma skaidru noraidīšanu.
26
Tādējādi prasītāja apgalvo, ka viņas atkārtotā pieteikuma tiešais noraidījums, kas pamatots ar pārmērīgi ilgu laiku, kāds bija nepieciešams tā izskatīšanai, ir spēkā neesošs un tāpēc uz to nevar atsaukties pret prasītāju.
27
Šajā ziņā jānorāda, ka prasītājas pieteikuma daļējais noraidījums noteikti ietekmē viņas situāciju, jo šī atteikuma dēļ viņa nevar piekļūt attiecīgajiem dokumentiem.
28
Turklāt, pat pieņemot, ka tiek uzskatīts, ka prasītāja apstrīd atkārtotā pieteikuma skaidri izteikta noraidījuma tiesiskumu un ka šis iespējamais prettiesiskums var ietekmēt šī noraidījuma saistošo raksturu, viņas arguments katrā ziņā būtu jānoraida.
29
Proti, pirmkārt, attiecībā uz tieša apstiprinoša atteikuma lēmuma pieņemšanu pēc Regulas Nr. 1049/2001 8. pantā paredzētā atbildes sniegšanas termiņa beigām Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumā, ja iestāde neievēro šajā pantā paredzētos atbildes sniegšanas termiņus, šai iestādei joprojām ir pienākums sniegt, pat novēloti, pamatotu atbildi uz attiecīgās personas lūgumu. Tā arī ir nospriedusi, ka šādā gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. un 3. punktu attiecīgā persona var izmantot divu veidu procedūru. Tā var vai nu iesniegt sūdzību Eiropas Ombudam saskaņā ar LESD 228. pantu, vai iesniegt Vispārējā tiesā prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar LESD 340. pantu, lai saņemtu atlīdzību par iespējamiem zaudējumiem, kas radušies sakarā ar atbildes sniegšanas termiņa neievērošanu (spriedums, 2016. gada 14. jūlijs, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:557, 85.–87. punkts).
30
Līdz ar to jāuzskata, ka Regulas Nr. 1049/2001 8. pantā paredzētā termiņa neievērošana neietekmē tiešā apstiprinošā lēmuma likumību.
31
Otrkārt, attiecībā uz lēmuma par atsaukšanu pieņemšanu pēc nepamatoti ilga laika saskaņā ar judikatūru prettiesiska administratīvā akta, no kura izriet tiesības, atsaukšanai ar atpakaļejošu spēku ir jānotiek saprātīgā termiņā (skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Tomēr apstrīdētais lēmums, ar kuru tiek noraidīts prasītājas pieteikums, nav akts, kas rada tiesības attiecībā uz prasītāju. Līdz ar to šī rīkojuma 31. punktā minētā judikatūra uz šo lietu neattiecas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, 60. punkts).
33
Turklāt nosacījums, saskaņā ar kuru tiesību akta atsaukšana ir atkarīga no tā prettiesiskuma, ir piemērojams jomās, kurās jāizvairās no tā, ka šāda atsaukšana ļautu iestādei izvairīties no jebkādas savas rīcības pārbaudes tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 16. decembris, Athinaïki Techniki/Komisija, C‑362/09 P, EU:C:2010:783, 68.–71. punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, BVGD/Komisija, T‑104/07 un T‑339/08, nav publicēts, EU:T:2013:366, 80. punkts). Tomēr tieša apstiprinoša lēmuma pieņemšana nerada šādu risku. Gluži pretēji – tas ļauj pieteikuma iesniedzējam uzzināt iemeslus, kādēļ iestāde to ir noraidījusi.
34
Līdz ar to prasītājai vairs nav intereses panākt, lai tiktu atcelts netiešais noraidījums tās atkārtotajam piekļuves pieteikumam dokumentiem, ciktāl šis netiešais lēmums vēlāk ticis apstiprināts ar tiešu noraidošu lēmumu.
35
Otrām kārtām, attiecībā uz daļēju plašāku piekļuvi EMA ziņojumam, ko piešķīrusi Komisija, jāatgādina, ka vienkārša piekļuves piešķiršana strīdīgajiem dokumentiem pēc pieteikuma noraidīšanas, ja vien iestāde ar vēlāku atsaukumu neatzīst savu kļūdu, nevar tikt uzskatīta par atsaukšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 30. aprīlis, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Komisija, C‑560/18 P, EU:C:2020:330, 72.–75. punkts, un 2018. gada 22. marts, De Capitani/Parlaments, T‑540/15, EU:T:2018:167, 31.–33. punkts).
36
Šajā ziņā apstrīdēto lēmumu spēkā neesība, kas radusies pēc prasības celšanas, pati par sevi nerada Vispārējai tiesai pienākumu izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas priekšmeta neesības vai intereses celt prasību neesības sprieduma pasludināšanas datumā dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 47. punkts; 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 45. punkts; 2021. gada 21. janvāris, Leino‑Sandberg/Parlaments, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, 33. punkts; un 2024. gada 20. jūnijs, EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, 59. punkts).
37
Tātad prasītāja var saglabāt interesi apstrīdētā lēmuma atcelšanā, lai, iespējams, celtu prasību sakarā ar atbildību, jo daļēja plašāka piekļuve EMA ziņojumam tai tika piešķirta tikai brīdī, kad tika pieņemts tiešais apstiprinošais lēmums.
38
Tomēr prasītāja nevar pamatot interesi celt prasību, vienkārši atsaucoties uz iespēju nākotnē celt prasību par zaudējumu atlīdzību un nenorādot konkrētus pierādījumus par apgalvotā prettiesiskuma ietekmi uz tās situāciju un kaitējuma, kas tai, iespējams, nodarīts un kā atlīdzību būtu bijis paredzēts saņemt ar šādu prasību, raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. aprīlis, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Komisija, C‑560/18 P, EU:C:2020:330, 74. punkts, un rīkojumu, 2021. gada 28. septembris, Airoldi Metalli/Komisija, T‑611/20, nav publicēts, EU:T:2021:641, 68. un 69. punkts).
39
Taču šajā lietā prasītāja nav iesniegusi nevienu konkrētu pierādījumu.
40
Līdz ar to viņai nav pamata iebilst pret tiesvedības izbeigšanu, pamatojoties uz to, ka iespējamais apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma konstatējums ļautu pēc tam celt prasību par zaudējumu atlīdzību, lai atlīdzinātu kaitējumu, kuru viņai būtu radījis šis lēmums.
41
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jākonstatē, ka šīs prasības priekšmets ir zudis un tādējādi tā nav jāizskata.
Par tiesāšanās izdevumiem
42
Saskaņā ar Reglamenta 137. punktu, ja tiesvedība lietā tiek izbeigta bez sprieduma taisīšanas, Vispārējā tiesa par tiesāšanās izdevumiem lemj pēc saviem ieskatiem.
43
Ņemot vērā lietas apstākļus, jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
Prasība vairs nav jāizskata.
2)
Corinne Reverbel un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Luksemburgā, 2025. gada 11. februārī
Sekretārs
V. Di Bucci
Priekšsēdētāja
P. Škvařilová‑Pelzl
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.