62002CC0301_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål har huvudsakligen två frågor uppkommit, avseende delegering inom Europeiska centralbanken (nedan kallad ECB). Den första frågan avser huruvida ECB-rådet(2) regelmässigt kunde delegera befogenheten att anta tillämpningsföreskrifter i fråga om anställningsvillkor till direktionen(3) . Den andra frågan avser fastställelse av om direktionen kunde bemyndiga ECB:s vice ordförande att vidta vissa förvaltningsåtgärder och bland annat att fatta beslut om att förlänga provanställningstiden för nyanställda.
2. Dessa frågor har uppkommit i samband med ett överklagande av en tidigare anställd hos ECB, Carmine Salvatore Tralli, av förstainstansrättens dom av den 27 juni 2002, Tralli mot ECB(4) .
I – Tillämpliga bestämmelser
3. Enligt artikel 12.3 i protokollet om stadgan för Europeiska centralbankssystemet och Europeiska centralbanken (ECB), vilket är fogat till EG‑fördraget (nedan kallat stadgan för ECBS), skall ”ECB-rådet … anta en arbetsordning som fastställer den interna organisationen för ECB och dess beslutande organ”.
4. I artikel 36.1 i samma text tilläggs att ”ECB-rådet skall på förslag av direktionen fastställa anställningsvillkoren för ECB:s personal”.
5. ECB-rådet antog Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank (anställningsvillkor för personalen vid Europeiska centralbanken)(5), med stöd av artikel 36.1 i stadgan för ECBS. I den version av anställningsvillkoren som är tillämplig på förhållandena i det aktuella målet föreskrivs följande:
”9. a)	Anställningsförhållandet mellan ECB och dess anställda regleras av anställningsavtal som slutits i enlighet med dessa anställningsvillkor. Direktionen har antagit personalföreskrifter, vilka innehåller närmare föreskrifter om tillämpningen av anställningsvillkoren.
…
10. a)	Anställningsavtalen mellan ECB och dess anställda skall bestå av anställningsbevis, vilka de anställda skall kontrasignera …
b)	Anställning kan förenas med provanställningstid i enlighet med personalföreskrifterna. Provanställningstiden får inte överstiga tolv månader.
11. a)	ECB kan säga upp anställningsavtal på grundval av direktionens motiverade beslut … av följande skäl:
i)	Varaktigt bristande arbetsinsats ...
…
41. Anställda kan … begära att administrationen genom ett administrativt förfarande skall pröva klagomål … Om en anställd inte vunnit bifall till sin begäran genom det administrativa förfarandet kan denne anföra klagomål med stöd av det förfarande som fastställs i personalföreskrifterna.
Ovannämnda förfaranden kan inte användas för att bestrida
…
iii)	beslut att inte bekräfta tillsättningen av personal som tjänstgör i egenskap av praktikanter.”
6. Direktionen antog med stöd av artikel 12.3 i stadgan för ECBS arbetsordning för Europeiska centralbanken(6) . I artikel 21.3 i denna föreskrivs följande:
”Anställningsvillkoren skall tillämpas med stöd av [personalföreskrifterna], vilka skall antas och vid behov ändras av direktionen.”
7. På grundval av denna bestämmelse och artikel 9 a i anställningsvillkoren antog ECB:s direktion ”European Central Bank Staff Rules” (nedan kallade personalföreskrifter). I dessa föreskrivs följande:
”2.1 Provanställningstid
Tillämpningsföreskrifterna för artikel 10 b i anställningsvillkoren är följande:
2.1.1	Anställning förenas med en provanställningstid om tre månader … I undantagsfall kan direktionen fastställa längre provanställningstid än tre månader i enlighet med punkt 2.1.2 a nedan.
…
2.1.2	Om den berörde, under provanställningstiden, till följd av sjukdom, olycka, mammaledighet eller i undantagsfall till följd av särskild ledighet är förhindrad att utföra sitt arbete under längre tid än en månad, kan direktionen förlänga provanställningstiden med motsvarande tid.
Direktionen kan därutöver i undantagsfall
a) förlänga provanställningstiden till totalt tolv månader, eller
b) förlänga provanställningstiden till totalt tolv månader med förläggning av den anställdes tjänst till annan tjänstgöring.
2.1.3	Direktionen kan under provanställningstiden säga upp anställningsavtalet med en uppsägningstid om en månad om den berörde är olämplig eller om hans arbetsinsats är bristande.”
II – Bakgrund till tvisten
8. Den 20 juni 2000 anställde ECB Carmine Salvatore Tralli som väktare. I hans anställningsbevis angavs att det i hans anställningskontrakt ingick en provanställningstid på tre månader.
9. Den 21 augusti 2000 upplyste klagandens överordnade honom om att hans arbetsinsatser inte motsvarade vad som fordrades för tjänsten. Klagandens bristande arbetsinsatser gav även anledning till ett samtal som ägde rum den 1 september 2000.
10. Den 8 september 2000 mottog klaganden en kopia av en intern anteckning, vari samordnaren för säkerheten vid ECB begärde att klagandens överordnade skulle förlänga klagandens provanställningstid. I anteckningen angavs att den förlängda provanställningstiden var nödvändig på grund av klagandens bristande arbetsinsats och för att låta denne delta i kompletterande utbildning.
11. I skrivelse av den 18 september 2000 meddelade ECB klaganden sitt beslut att förlänga hans provanställningstid fram till den 31 december 2000.(7) Klaganden upplystes om att beslutet att bekräfta hans tillsättning var beroende av hans arbetsinsatser under den förlängda provanställningstiden.
12. I skrivelse av den 29 november 2000 upplystes klaganden om direktionens beslut att säga upp hans anställningsavtal med verkan den 31 december 2000.(8) Detta beslut motiverades av den omständigheten att klagandens arbetsinsatser inte förbättrats under den förlängda provanställningstiden.
III – Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
13. Carmine Salvatore Tralli väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 december 2000 talan om ogiltigförklaring av uppsägningsbeslutet (mål T‑373/00).
14. Carmine Salvatore Tralli väckte dessutom talan i tre andra fall och yrkade bland annat följande:
– Ogiltigförklaring av beslut av ECB:s ordförande att avslå Carmine Salvatore Trallis klagomål mot beslutet att förlänga hans provanställningstid (mål T‑27/01).
– Fastställelse av att ECB:s ordförande rättsstridigt underlåtit att ta ställning till hans begäran om prövning av uppsägningsbeslutet (mål T‑56/01).
– Ogiltigförklaring av beslut av ECB:s ordförande att avslå hans klagomål mot uppsägningsbeslutet (mål T‑69/01).
15. Förstainstansrätten prövade dessa mål tillsammans. Rätten ogillade talan i mål T‑373/00 och fastslog att det inte längre fanns anledning att döma i saken i mål T‑27/00, T‑56/01 och T‑69/01.
IV – Överklagandet
16. Carmine Salvatore Tralli har inkommit med förevarande överklagande genom skrivelse som kom in till domstolens kansli den 26 augusti 2002.
17. Carmine Salvatore Tralli har i överklagandet yrkat att den överklagade domen skall upphävas och att ECB:s beslut om förlängning av provanställningstiden och uppsägningsbeslutet skall ogiltigförklaras. Carmine Salvatore Tralli har därutöver yrkat att domstolen skall förplikta ECB att för tiden efter den 31 december 2000 utge hans grundlön med 32 304 euro om året jämte bidrag och annan ersättning enligt anställningsvillkoren. Carmine Salvatore Tralli har slutligen yrkat att ECB skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
18. ECB har yrkat att överklagandet skall ogillas och att klaganden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
19. Till stöd för sina yrkanden har Carmine Salvatore Tralli åberopat tre grunder som jag skall bedöma i tur och ordning, nämligen
– åsidosättande av bestämmelserna i fråga om delegering,
– åsidosättande av artikel 2.1.2 och 2.1.3 i personalföreskrifterna, och
– åsidosättande av bestämmelserna om rättegångskostnaderna.
A – Den första grunden: Åsidosättande av bestämmelserna i fråga om delegering
20. Genom sin första grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten åsidosatt de bestämmelser som är tillämpliga i fråga om delegering.
21. Klaganden gjorde i första instans en invändning om rättsstridighet med avseende på personalföreskrifterna. Förstainstansrätten bedömde denna invändning enligt följande:
”43 Enligt sökanden saknar personalföreskrifterna rättslig grund. Dessa gäller nämligen den ordning som är tillämplig på personalen vid ECB och borde enligt artikel 36.1 i stadgan för ECBS ha antagits av ECB-rådet på förslag av direktionen och inte av direktionen som saknade behörighet till detta.
44 Det är i detta hänseende tillräckligt att ange att en invändning om rättsstridighet med samma föremål som den sökande åberopat i förevarande mål gjordes gällande i målet X mot ECB (förstainstansrättens dom av den 18 oktober 2001 i mål T‑333/99, REG 2001, s. II‑3021; I‑A-199 och II‑921). I punkterna 96–109 i denna dom fastställde förstainstansrätten att personalföreskrifterna inte är rättsstridiga på det sätt sökanden gjort gällande, bland annat eftersom ECB-rådet genom artikel 21.3 i ECB:s arbetsordning har delegerat behörigheten att definiera genomförandevillkor och anställningsvillkor, det vill säga personalföreskrifterna till direktionen.”
22. Carmine Salvatore Tralli anser att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att ogilla invändningen om rättsstridighet. Till stöd för sin uppfattning har han anfört tre grupper av argument.
23. Carmine Salvatore Tralli har för det första gjort gällande att ECB:s direktion enligt lydelsen i artikel 36.1 i stadgan för ECBS inte är behörig att fatta beslut om personalföreskrifterna. Eftersom denna behörighet tillkommer ECB-rådet, har direktionen endast förslagsrätt i detta hänseende. ECB-rådet har dessutom inte befogenhet att delegera till direktionen, eftersom detta strider mot artikel 12.3 i stadgan för ECBS och själva begreppet arbetsordning.
24. Carmine Salvatore Tralli anser för det andra att förstainstansrätten begått ett fel genom att konstatera att ECB-rådet haft rätt att delegera sin behörighet att fatta beslut om personalföreskrifterna till direktionen. Det framgår nämligen av rättspraxis att delegering enligt gemenskapsrätten skall göras uttryckligen. I förevarande fall har förstainstansrätten emellertid nöjt sig med att anta att en underförstådd delegering förelåg inom ramen för artikel 21.3 i arbetsordningen.(9)
25. Carmine Salvatore Tralli har slutligen betonat att direktionen, genom att anta artikel 2.1.2 och 2.1.3 i personalföreskrifterna, åsidosatt artikel 21.3 i arbetsordningen, eftersom den inte begränsat sig till att vidta genomförandeåtgärder avseende anställningsvillkoren, utan antagit verkligt självständiga regler. Enligt dessa bestämmelser är det nämligen tillåtet att ensidigt förlänga provanställningstiden, medan endast en avtalsordning föreskrivs för denna tid i artikel 10 b i anställningsvillkoren. Genom personalföreskrifterna införs dessutom en möjlighet till uppsägning under denna tid, vilken knyts till den anställdes olämpliga uppträdande eller hans arbetsinsatser. Detta skiljer sig från vad som föreskrivs i artikel 11 a i i anställningsvillkoren.
26. Jag anser att bedömningen skall göras med utgångspunkt i domen av den 13 juni 1958, Meroni mot höga myndigheten.(10)
27. I detta mål klandrade sökanden EKSG:s höga myndighet för att ha delegerat vissa befogenheter till ”organ i Bryssel”, det vill säga till privaträttsliga organ som låg utanför bestämmelserna i EKSG-fördraget. Sökanden betonade att möjligheter till delegering saknades i artikel 8 i det fördraget, enligt vilken höga myndigheten hade att säkerställa genomförandet av de mål som fastställdes i fördraget.
28. Domstolen godtog inte detta argument och utvecklade följande resonemang:(11)
”Man kan emellertid inte utesluta möjligheten att genomförandet av de ’finansiella arrangemang som är gemensamma för flera företag’, som föreskrivs i artikel 53 a [i EKSG-fördraget], kan anförtros privaträttsliga organ som är en egen juridisk person och som är utrustade med egna befogenheter.
De finansiella arrangemang som införts av Höga myndigheten själv med tillämpning av artikel 53 b måste uppfylla samma krav som de som tillåts med tillämpning av artikel 53 a.
Därigenom kan de ges samma form och särskilt utnyttja medverkan av organ som är en egen juridisk person.
Därmed ges Höga myndigheten, genom möjligheten att godkänna eller vidta finansiella arrangemang som avses i artikel 53 i [EKSG-]fördraget, rätt att anförtro vissa befogenheter åt dylika organ på villkor som den fastställer och under dess kontroll.”
29. Såsom en författare har betonat(12) anser domstolen att bestämmelserna i EKSG-fördraget, enligt vilka höga myndigheten gavs lagstiftningsmakt, utgjorde tillräcklig rättslig grund för att ge höga myndigheten möjlighet att delegera vissa befogenheter till privaträttsliga organ som är en egen juridisk person. Det kan därför anses att delegering av befogenheten är tillåten enligt gemenskapsrätten, förutsatt att det som i förevarande fall inte finns någon lagtext som formellt sett innehåller förbud däremot.(13)
30. Jag anser i enlighet härmed att ECB-rådet i princip hade behörighet att delegera vissa befogenheter till ECB:s direktion. Talan kan därför inte bifallas på klagandens första argument avseende att rätt att delegera saknades.
31. Med avseende på vilka bestämmelser som är tillämpliga på delegering av befogenheter, framgår av den ovannämnda domen i målet Meroni mot höga myndigheten att delegering, för att vara rättsenlig måste göras med iakttagande av vissa villkor. Dessa villkor ligger till grund för den allmänna ordningen för delegering enligt gemenskapsrätten.(14) Villkoren är följande:
– Den delegerande myndigheten kan inte ge den mottagande myndigheten befogenheter som skiljer sig från de befogenheter den själv tilldelats.(15)
– Den mottagande myndigheten skall utöva de befogenheter den erhållit på samma villkor som hade gällt för den delegerande myndigheten om denna utövat befogenheterna, bland annat i fråga om motiveringsskyldighet och krav på offentliggörande.(16)
– Delegation av befogenheter kan inte presumeras. Även i fall där den delegerande myndigheten har bemyndigats måste den fatta ett uttryckligt beslut om överförande av befogenheterna.(17)
– Delegering kan endast avse genomförandebefogenheter som är exakt definierade.(18) Domstolen anser nämligen att delegering av befogenhet att företa en skönsmässig bedömning som innefattar ett stort utrymme för fri bedömning medför att den delegerande myndighetens bedömning ersätts av den mottagande myndighetens bedömning och att ansvaret därmed överförs.(19) Inom vissa områden, som till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken, har domstolen emellertid funnit att begreppet ”genomförandebefogenheter” skall ges en vid innebörd med hänsyn till fördragets systematik och praktiska krav.(20)
32. Carmine Salvatore Tralli anser att de två sista av de ovannämnda villkoren inte är uppfyllda. I sitt andra och tredje argument har han angett att den omtvistade delegeringen inte är uttrycklig och att artikel 2.1.2 och 2.1.3 går utöver vad som krävs för att ”genomföra” anställningsvillkoren.
33. En genomläsning av arbetsordningen är tillräcklig för att konstatera att det andra argumentet saknar grund. I artikel 21.3 i arbetsordningen har ECB-rådet, som är behörigt att besluta om personalföreskrifter, uttryckligen angett att ”anställningsvillkoren skall tillämpas med stöd av [personalföreskrifterna], vilka skall antas och vid behov ändras av direktionen”.
34. ECB-rådet har därmed uttryckligen delegerat behörighet att fatta beslut om genomförande av anställningsvillkoren till direktionen. Tvärtemot vad klaganden hävdat inskränkte sig förstainstansrätten således inte till att i den överklagade domen ”presum[era] att en underförstådd delegering förelåg i samband med artikel 21.3 i arbetsordningen”.(21)
35. Med avseende på det tredje argumentet tror jag inte att artikel 2.1.2 och 2.1.3 i personalföreskrifterna påverkar omfattningen av de relevanta bestämmelserna i anställningsvillkoren.
36. Ovan har nämligen framgått att anställning, enligt lydelsen i artikel 10 b i anställningsvillkoren ”kan förenas med provanställningstid” som ”inte [skall] överstiga tolv månader”. I artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna har direktionen emellertid föreskrivit att den i ”undantagsfall [kan] förlänga provanställningstiden till tolv månader”. I artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna definieras därmed endast hur provanställningstiden skall genomföras med iakttagande av den längsta tid som föreskrivits av ECB-rådet.
37. Den omständigheten att direktionen ensidigt kan förlänga provanställningstiden medför inte att artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna är rättsstridig. I förstainstansrättens dom i målet Pflugradt mot ECB av den till 22 oktober 2002,(22) fastslog domstolen nämligen uttryckligen att den avtalsmässiga karaktären i anställningsförhållandet mellan ECB och dess personal inte utgjorde hinder för ECB:s organ att vidta ensidiga åtgärder på grund av allmänintresset i ECB:s verksamhet. Eftersom möjligheten att vidta sådana åtgärder således ingick i anställningsvillkoren, går det inte att såsom klaganden anser fastslå att artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna påverkar de ovannämnda anställningsvillkorens karaktär eller omfattning genom att möjligheten att ensidigt förlänga provanställningstiden föreskrivs för undantagsfall.(23)
38. Av vad ovan angetts framgår att direktionen med stöd av artikel 2.1.3 i personalföreskrifterna har rätt att säga upp ett avtal under provanställningstiden om den berörde ”är olämplig eller om hans arbetsinsats är bristande”. ”Olämplighet” som sådan anges visserligen inte i artikel 11 a i i anställningsvillkoren, där det föreskrivs att ”ECB kan säga upp anställningsavtal på grundval av … [v]araktigt bristande arbetsinsats”.
39. Olämplighet är emellertid, liksom bristande arbetsinsats, knuten till den berördes förmåga att utföra sitt arbete på tillfredsställande sätt. Begreppet lämplighet ingår i begreppet provanställningstid, eftersom denna införts i syfte att kontrollera en arbetssökandes förmåga att utföra det arbete som han anställts för. Det är därför svårt att göra gällande att artikel 2.1.3 i personalföreskrifterna går utöver vad som krävs för att genomföra bestämmelserna i anställningsvillkoren, eftersom det i denna artikel föreskrivs en möjlighet att säga upp avtalet på grund av olämplighet.
40. Härav framgår att det är tydligt att direktionen, enligt de ovannämnda bestämmelserna inte överskridit gränserna för de genomförandebefogenheter som ECB-rådet givit direktionen enligt artikel 21.3 i arbetsordningen.
41. Talan kan således inte bifallas på klagandens första grund.
B – Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 2.1.2 och 2.1.3 i personalföreskrifterna
42. Klaganden har åberopat den andra grunden i andra hand, för det fall domstolen skulle godta att artikel 2.1.2 och 2.1.3 i personalföreskrifterna är lagenliga. Denna grund avser punkterna 48–83 i den överklagade domen.
43. Förstainstansrätten fastställde i dessa punkter att beslut om förlängning av provanställningstiden och om uppsägning inte stod i strid med anställningsvillkoren och personalföreskrifterna. Förstainstansrättens resonemang hade följande lydelse:
”48 Sökanden har för det första gjort gällande att beslutet att förlänga provanställningen undertecknats av direktören och en enhetschef på personalavdelningen, trots att beslut om förlängning av provanställning enligt artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna skall fattas av ECB-rådet.
49 Förstainstansrätten påpekar att ECB på rättens begäran ingivit dels ett utdrag ur protokollet för ECB-rådets möte av den 16 mars 1999, varav framgår att detta organ under detta möte delegerat befogenheten att fatta beslut om förlängning av provanställningstiden till ECB:s vice ordförande. Det framgår vidare att ECB-rådet ingivit ett förslag till förlängning av sökandens provanställningstid daterat den 13 september 2000, på vilket ECB:s vice ordförande gjort ett handskrivet godkännande daterat den 15 september 2000. Beslutet att förlänga provanställningstiden har därmed antagits i enlighet med tillämpliga formföreskrifter …
…
54 Sökanden anser för det tredje att svaranden inte kunde grunda sitt beslut att förlänga provanställningstiden på artikel 2.1.2 andra stycket i personalföreskrifterna. Sökanden har anfört att provanställningstiden enligt denna bestämmelse endast kan förlängas i ’undantagsfall’. Enligt sökanden kan det vara fråga om ’undantagsfall’ endast när hindret att under längre tid utföra arbete direkt är till skada för förverkligandet av ändamålet för provanställningen. Enligt den sökandes uppfattning förelåg sådana omständigheter inte i förevarande fall. Arbetsinsatser som, enligt ett allmänt påstående varit bristande, kan inte i sig utgöra ett sådant undantagsfall.
55 Svaranden har härvid replikerat att den provanställningstid som ursprungligen överenskommits för svaranden till stor del var förlagd till sommarsemesterperioden och att sökandens förmåga att utföra detta arbete inte kunde kontrolleras tillräckligt på grund av att ECB hade minskad verksamhet under denna period. En sådan kontroll var emellertid nödvändig, eftersom sökandens arbetsinsatser brast i vissa hänseenden under den provanställningstid som ursprungligen överenskommits.
56 Förstainstansrätten anser att den omständigheten att provanställningstiden i förevarande fall delvis varit förlagd till semestermånaderna under sommaren inte ensam kan anses utgöra ett undantagsfall i den mening som avses i artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna. Administrationen kunde tvärtom förutse denna omständighet vid anställningstillfället. ECB kan däremot med fog anse att detta villkor är uppfyllt när administrationen på objektiva grunder tvivlar på den provanställdes förmåga att utföra det arbete som han blivit anställd för men, delvis på grund av att verksamheten är mindre omfattade under sommarmånaderna, ännu inte har möjlighet att bilda sig en slutgiltig uppfattning om den berördes tillsättning skall bekräftas eller om hans anställningsavtal skall sägas upp under provanställningstiden.
57 I förevarande fall framgår det emellertid av handlingarna i målet och bland annat av anteckningen av den 8 september 2000 att administrationen under den ursprungligen överenskomna provanställningstiden inte kunde få visshet om sökandens förmåga, vare sig för att bekräfta hans tillsättning eller för att säga upp hans avtal på grund av tydligt otillfredsställande resultat. Det framgår inte desto mindre att administrationen under den ursprungligen överenskomna provanställningstiden hyste tvivel om sökandes förmåga att utföra sitt arbete och i synnerhet att behärska ECB:s säkerhetssystem, utan att för den skull slutgiltigen kunna komma fram till om hans avtal skulle sägas upp under den inledande provanställningstiden. Att sökandens överordnade hyste tvivel har för övrigt bekräftats av den sökande själv, eftersom det framgår av denna anteckning att han uttryckt en önskan om att förbättra sina arbetsinsatser. Under sådana omständigheter kunde svaranden med fog anse att det var fråga om ett undantagsfall i den mening som avses i artikel 2.1.2 andra stycket i personalföreskrifterna, vilket gav svaranden rätt att förlänga sökandens provanställningstid.
…
61 Med hänsyn till vad ovan anförts, finner förstainstansrätten att sökanden inte visat att beslutet att förlänga provanställningstiden var rättsstridigt … .
…
68 [Med avseende på beslutet om uppsägning] har sökanden gjort gällande att han under provanställningstiden inte fått möjlighet att anpassa sig till säkerhetstjänstens dagliga krav, att han inte fått sätta sig in i arbetsuppgifterna i lugn och ro, utan att han omedelbart satts in i normalschemat och att han inte fått någon utbildning på området. Han har, särskilt med avseende på det klander som riktats mot honom för att han visat brister vid användningen av ECB:s datorsystem, betonat att han fått otillräcklig utbildning i ämnet under provanställningstiden.
69 Förstainstansrätten anser att beslutet om uppsägning vid provanställningstidens slut skall ogiltigförklaras om den berörde inte har fått tillfälle att fullgöra sin provanställning under normala förhållanden (se, i samband med tjänsteföreskrifterna, domstolens dom av den 15 maj 1985 i mål 3/84, Patrinos mot ekonomiska och sociala kommittén, REG 1985, s. 1421, punkterna 20–24, och förstainstansrättens dom av den 30 november 1994 i mål T‑568/93, Correia mot kommissionen, REG 1994, s. I‑A-271 och II‑857, punkt 34).
70 I förevarande mål skall därför undersökas om sökanden haft tillfälle att fullgöra sin provanställning under normala förhållanden.
71 Det framgår härvid av handlingarna i målet och särskilt av den anteckning som säkerhetssamordnaren hos ECB den 8 september 2000 ställde till sökandens överordnade, vari denne skriftligen bekräftade att han fått kännedom om att sökanden under de fyra första veckorna denne tjänstgjorde hos ECB genomgick en introduktionskurs om de huvudsakliga arbetsuppgifter han skulle komma att få. Målet för och innehållet i denna introduktionskurs hade fastställts av vaktchefen (supervisor) på ECB som i detta avseende upprättat en introduktionsplan den 29 juni 2000 som på begäran ingivits till förstainstansrätten. Såsom sökanden personligen bekräftat vid förhandlingen, deltog han under denna period i ett visst antal presentationer av olika arbetsverktyg som hörde samman med ECB:s säkerhetssystem. Vidare följdes han i det dagliga arbetet av två erfarna kolleger som i enlighet med sina specialiseringar blev hans mentorer (godfather). Under förhandlingen har sökanden även bekräftat att dessa kolleger verkligen givit honom ett visst antal grundläggande instruktioner avseende hans kommande uppgifter. Förstainstansrätten konstaterar, med avseende på sökandens påstående att dessa instruktioner inte varit tillräckligt exakta, att han inte avgivit några konkreta uppgifter i detta avseende som gör det möjligt för förstainstansrätten att komma fram till varför detta mentorsystem inte uppfyllde sitt syfte.
72 Det framgår dessutom av en anteckning, som sammanställts för detta förfarande av biträdande vaktchefen hos ECB den 21 december 2001 och vars innehåll sökanden själv bekräftat under förhandlingen, att sökanden mellan den 23 och 25 augusti 2000 genomgick en kompletterande utbildning om olika kontrollsystem och vissa datasystem. Det framgår slutligen av samma anteckning och har bekräftats av sökanden personligen under förhandlingen att han efter förlängningen av provanställningstiden deltagit i en två dagars datorutbildning, varav en dag under sökandens årliga semester. Syftet med kursen var att repetera hur de olika systemen fungerade. Sökanden har på nytt anmärkt att dessa utbildningar var otillräckliga, utan att ge några konkreta uppgifter som gör det möjligt för förstainstansrätten att komma fram till varför dessa utbildningar inte gjorde det möjligt för honom att sätta sig in i arbetsuppgifterna och att få en utbildning som var anpassad till hans behov.
73 Det framgår av vad ovan angivits att ECB infört en introduktionskurs för nyanställda, däribland sökanden, som borde ha gjort det möjligt för denne att under provanställningstiden om sex månader få kunskap om de uppgifter han skulle fullgöra, omfattningen av hans ansvar och de initiativ han förväntades ta. Under dessa omständigheter finns det ingenting som gör det möjligt för förstainstansrätten att komma till slutsatsen att sökanden inte givits möjlighet att fullborda si n provanställning under normala förhållanden.
…
83 Härav följer att talan inte kan bifallas på grunden avseende åsidosättande av anställningsvillkoren, personalföreskrifterna och proportionalitetsprincipen.”
44. Den andra grunden för överklagandet syftar till att bestrida denna bedömning. Denna grund sönderfaller i fem delgrunder som jag ska undersöka i tur och ordning.
45. I den första delgrunden har Carmine Salvatore Tralli gjort gällande att beslutet att förlänga provanställningstiden fattades med åsidosättande av artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna. Tvärtemot vad förstainstansrätten fastställde i punkt 49 i den överklagade domen, var direktionen enligt Carmine Salvatore Tralli inte behörig att förlänga provanställningstiden, och denna behörighet kunde inte delegeras till ECB:s vice ordförande.
46. Domstolen erinrar om att förstainstansrätten i punkt 49 i den överklagade domen, på grundval av handlingarna i målet, konstaterade att direktionen vid sitt sammanträde den 16 mars 1999 delegerade behörigheten att fatta beslut om förlängning av provanställningstiden för nyanställda till ECB:s vice ordförande. Sökandens argument fordrar därför att giltigheten av detta bemyndigande undersöks.
47. De principer som framgår av rättspraxis med avseende på kommissionens bemyndigande av sina ledamöter förefaller vara relevanta.
48. Jag anser att bemyndigande utgör en särskild form av delegering, som är befogad på grund av den ”behörighet att reglera den interna organisationen” som gemenskapens institutioner har och som de organ har som införts genom fördraget(24) och som, till skillnad från andra former av delegering i allmänhet begränsats till behörighet att fatta individuella beslut. De villkor som ställdes i domen i det ovannämnda målet Meroni mot höga myndigheten förefaller därför kunna tillämpas fullt ut på systemet med bemyndigande.
49. I enlighet med fast rättspraxis(25) anser domstolen att kommissionen kan ge sina ledamöter befogenhet att fatta vissa beslut i kommissionens namn utan att detta är till skada för den kollegialitetsprincip som styr kommissionens verksamhet.(26) Enligt kommissionen får systemet med bemyndigande inte till följd att behörigheten att fatta beslut undandras kommissionen, eftersom de beslut som fattas av en ledamot, fattas i kommissionens namn och denna tar fullt ansvar för beslutet.(27) Domstolen anser därutöver att detta system varit ”nödvändigt, för att göra det möjligt för kommissionen att fullgöra sina uppgifter, med hänsyn till den avsevärda ökningen av antalet beslut som kommissionen måste anta”.(28) Enligt domstolen är nämligen ”[n]ödvändigheten av att säkerställa att det beslutsfattande organet kan fungera … en självklar princip för alla institutionella system som … kommer till uttryck i artikel 16 i fusionsfördraget enligt vilken ’kommissionen skall anta sin arbetsordning för att säkerställa att både den själv och dess avdelningar fullgör sina uppgifter’ ”.(29)
50. Enligt rättspraxis kan systemet med bemyndigande emellertid endast avse lednings- och förvaltningsåtgärder, med undantag av principbeslut.(30) Bemyndigande kan även avse beslut att genomföra kontroller i enlighet med artikel 14.3 i förordning nr 17,(31) beslut att upphäva ekonomiskt stöd(32) och beslut att kräva dröjsmålsränta till följd av ett beslut om fastställelse av ett beslut att ålägga böter.(33) Bemyndigande kan emellertid inte avse beslut om fastställelse av överträdelser av konkurrensbestämmelserna(34) eller beslut att avge ett motiverat yttrande eller väcka talan om fördragsbrott i enlighet med artikel 226 EG.(35)
51. Enligt min uppfattning kan denna rättspraxis avseende det system för bemyndigande som genomförts vid kommissionen tillämpas fullt ut i förevarande fall.
52. Eftersom bemyndigande är begränsat till lednings- och förvaltningsåtgärder får det inte till följd att behörigheten att fatta beslut undandras direktionen, eftersom de beslut att förlänga provanställningstiden som fattas av ECB:s vice ordförande fattas i direktionens namn och denna tar fullt ansvar för beslutet. Nödvändigheten att säkerställa beslutsorganets funktion har, liksom med avseende på kommissionen, kommit till uttryck i en primärrättslig bestämmelse, nämligen artikel 12.3 i stadgan för ECBS, i vilken föreskrivs att ”ECB-rådet skall anta en arbetsordning som fastställer den interna organisationen för ECB och dess beslutande organ”.
53. I förevarande fall är det nämligen utrett att det ifrågasatta bemyndigandet endast avser lednings- och förvaltningsåtgärder. Det är nämligen endast fråga om att ECB:s vice ordförande skall besluta om det finns anledning eller ej att förlänga provanställningstiden för en nyanställd. ECB:s vice ordförande har således ingen behörighet med avseende på ”principbeslut” i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis.
54. Under dessa förhållanden anser jag att direktionen hade rätt att bemyndiga ECB:s vice ordförande att fatta beslut om förlängning av provanställningstiden för nyanställda och att talan inte kan bifallas på den första delgrunden.
55. I den andra delgrunden har Carmine Salvatore Tralli gjort gällande att artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna strider mot ”gemenskapsrättsliga bestämmelser med högre dignitet” och bland annat mot ”principen att Europeiska gemenskaperna är en rättslig gemenskap”.(36) Carmine Salvatore Tralli anser att den ifrågasatta bestämmelsen ger möjlighet till godtyckliga åtgärder, eftersom den innehåller hänvisningar till obestämda kriterier, såsom ”undantagsfall”, vilka inte utgör en precisering av tillämpningsföreskrifterna av anställningsvillkoren.
56. Jag anser att detta argument saknar grund oberoende av den omständigheten att det avser huruvida artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna är rättsenlig och därför borde ha anförts i samband med den första grunden.
57. Det är nämligen utrett att begrepp såsom ”undantagsfall” som återfinns i artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna utgör vad som kan kallas allmänna rättsliga begrepp. Det är flexibla bestämmelser som grundats på avsiktligt vaga kriterier och som därmed anger att lagstiftaren haft för avsikt att ge de berörda myndigheterna, förvaltningsmyndigheter eller domstolar, möjlighet att fastställa bestämmelsens innehåll i varje enskilt fall för att kunna tillämpa den på de aktuella omständigheterna. Allmänna rättsliga begrepp finns i de flesta om inte alla rättssystem och bland annat i gemenskapens rättsordning.(37) I det här fallet liksom i alla andra fall undviks risken för godtyckliga beslut genom att besluten kan bli föremål för domstolsprövning.
58. Jag anser därför att talan inte kan bifallas på den andra delgrunden.
59. Sökanden har i den tredje delgrunden ifrågasatt förstainstansrättens bedömning att tvivel på den provanställdes prestationsförmåga kan utgöra ett undantagsfall som gör det befogat att förlänga hans provanställningstid i enlighet med artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna. Sökanden anser att syftet med provanställningstiden är att bedöma sådana tvivel, varför förstainstansrätten har kastat om regel och undantag.
60. Härvid erinrar jag först och främst om att ECB i enlighet med rättspraxis har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid organisationen av sina tjänstegrenar och sin personal för att kunna uppfylla de allmännyttiga uppgifter ECB har.(38)
61. Jag vill därefter erinra om att provanställning hos gemenskapens institutioner och organ i allmänhet räcker för att tillsättningsmyndigheten skall få visshet om den berördes förmåga att utföra det arbete han anställts för. Denna visshet kan ta sig uttryck i att tillsättningsmyndigheten antingen bekräftar den berördes tillsättning eller säger upp hans avtal eller anställning. I realiteten är de situationer relativt sällsynta där tillsättningsmyndigheten vid provanställningstidens slut fortfarande tvivlar så mycket att den måste eller borde förlänga den berördes prövotid.
62. Det är därför inte styrkt att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att den omständigheten att det förelåg tvivel beträffande en provanställds förmåga kunde utgöra ett undantagsfall som gjorde det befogat att förlänga hans provanställningstid i enlighet med artikel 2.1.2 i personalföreskrifterna.
63. I den fjärde delgrunden har sökanden ifrågasatt förstainstansrättens bedömning att hans provanställningstid förlängdes på grund av att det förelåg tvivel om hans prestationsförmåga. Sökanden har betonat att ECB i sin duplik i mål T‑373/00 angav att sökandens provanställningstid förlängdes eftersom den varit förlagd till semestertiden.
64. Oberoende av om denna invändning kan tas upp till prövning är det tillräckligt att anmärka att ECB i sin ovannämnda duplik anförde två olika serier omständigheter. ECB anförde härvid följande:
”12. [ECB] har först och främst stött sig på den omständigheten att sökanden trädde i tjänst den 1 juli 2000 [och att] en stor del av hans provanställning [således] pågick under [semester] tiden.
13. [ECB] har för det andra beaktat att sökanden, innan han började arbeta hos ECB, sedan 14 år varit anställd hos ett privat bevakningsföretag. ECB drog härav slutsatsen att sökandens bristande arbetsinsatser huvudsakligen orsakades av att han möjligen hade svårigheter på grund av det nya arbetet hos ECB och den nödvändiga anpassningen till de nya arbetsvillkoren och att en förlängning av prövotiden skulle ge sökanden en ytterligare möjlighet att visa sina färdigheter och sin anpassningsförmåga. ”(39)
65. Under dessa omständigheter är det uppenbart att sökandens argument avseende bedömningen av innehållet i ECB:s duplik i mål T‑373/00 är ogrundade.
66. I den sista delgrunden har sökanden slutligen anfört olika argument i syfte att visa att han, tvärtemot vad förstainstansrätten fastställt i punkterna 70–73 i den överklagade domen, inte haft tillfälle att fullgöra sin provanställningstid under normala förhållanden.
67. Jag erinrar härvid om att domstolen i enlighet med fast rättspraxis(40) varken är behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att bedöma den bevisning som förstainstansrätten har godtagit till stöd för dessa omständigheter. När bevisningen har förebringats på rätt sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen har iakttagits, är det endast förstainstansrätten som skall bedöma vilket värde som uppgifterna i målet skall tillmätas. Med förbehåll för det fall då bevisningen missuppfattats, utgör denna bedömning således inte en rättsfråga som är underställd domstolens kontroll.
68. I förevarande mål har förstainstansrätten, på grundval av omständigheter i handlingarna i målet, konstaterat att det fanns ”ingenting som gör det möjligt … att komma till slutsatsen att sökanden inte givits möjlighet att fullborda sin provanställning under normala förhållanden”.(41)
69. Under dessa omständigheter är det uppenbart att den andra delgrunden inte kan tas upp till prövning. Eftersom sökanden inte har visat, och inte heller verkligen gjort gällande, att förstainstansrätten missuppfattat de faktiska omständigheterna och den bevisning som förebringats den, är förstainstansrättens bedömning av de åtgärder som vidtagits för att utbilda de nyanställda nämligen en bedömning av faktiska omständigheter och bevisning som inte kan ifrågasättas i samband med förevarande överklagande.
70. Med ledning av ovanstående överväganden föreslår jag således domstolen att inte bifalla talan på den andra grunden.
C – Den tredje grunden: Åsidosättande av bestämmelserna om rättegångskostnaderna
71. Den sista grunden avser förstainstansrättens bedömning av fördelningen av rättegångskostnaderna. Denna bedömning har beskrivits på följande sätt i den överklagade domen:
”95 Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 88 i rättegångsreglerna skall institutionerna emellertid bära sina kostnader i tvister mellan gemenskaperna och deras anställda.
96 Vid dessa förhållanden skall vardera parten bära sin rättegångskostnad i mål T‑373/00.
97 I mål T‑27/01, T‑56/01 och T‑69/01 har svaranden emellertid yrkat att förstainstansrätten i enlighet med artikel 87.3 andra stycket i rättegångsreglerna och med avvikelse från artikel 88 i samma rättegångsregler, skall förplikta sökanden att ersätta samtliga rättegångskostnader, inklusive svarandens rättegångskostnad. Svaranden anser nämligen att förevarande talan utgör rättsmissbruk. Svarandens kostnader till följd av denna talan bör därför anses ha vållats i onödan i den mening som avses i artikel 87.3 andra stycket i rättegångsreglerna.
98 Sökanden i mål T‑27/01 och T‑69/01 har i sin tur yrkat att svaranden skall bära hans rättegångskostnader i enlighet med artikel 87.3 andra stycket i rättegångsreglerna, även om talan skulle avvisas. Sökanden har härvid åberopat att han varit nödsakad att väcka talan i olika mål för att bevaka sina rättigheter. Enligt sökanden kunde och borde han enligt artiklarna 41 och 42 i anställningsvillkoren inleda administrativa förfaranden mot besluten att förlänga provanställningstiden och att säga upp hans anställning innan han väckte talan vid förstainstansrätten mot dessa beslut. Redan under det administrativa förfarandet bestred svaranden emellertid denna synpunkt. Dessa osäkra förhållanden beror på svaranden. Enligt sökanden var han därför tvungen att väcka talan parallellt i mål T‑373/00, T‑27/01 och T‑69/01.
99 Förstainstansrätten anser att det tvärtemot vad sökanden gjort gällande entydigt framgår av artikel 41 iii i anställningsvillkoren att beslut att förlänga provanställningstiden och beslut om uppsägning under provanställningstiden inte kan göras till föremål för administrativa förfaranden eller klagomål. Dessa två beslut syftar nämligen till att ’inte bekräfta tillsättningen av personal som tjänstgör i egenskap av praktikanter’ i den mening som avses i denna bestämmelse.
100 Talan i mål T‑27/01 och T‑69/01 har därför vållat svaranden kostnader i onödan.
101 Det skall anmärkas att den talan sökanden väckte i mål T‑56/01, som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 mars 2001, utgjorde en passivitetstalan på grund av underlåtelse att svara på det klagomål som ingivits den 5 februari 2000. Detta yrkande hade emellertid redan ogillats i enlighet med artikel 8.2.1 i personalföreskrifterna genom ett tyst avslag en månad efter det att klagomålet gavs in. ECB:s ordförande hade vidare avslagit sökandens klagomål den 12 mars 2001.
102 När talan väcktes i mål T‑56/01 eller åtminstone under de dagar som följde omedelbart på denna dag hade sökanden kännedom om att svaranden tagit ställning i den mening som avses i artikel 232 andra stycket EG. Det behöver därför inte undersökas om talan skall avvisas på grund av att institutionen inte anmodats att vidta åtgärder innan passivitetstalan väcktes. Sökanden har emellertid inte vidtagit lämpliga åtgärder för att undvika att talan skulle vålla svaranden kostnader i onödan.
103 I stället för att förplikta svaranden att ersätta sökandens rättegångskostnad i enlighet med dennes yrkande finner förstainstansrätten därför att sökanden skall förpliktas ersätta en tredjedel av svarandens rättegångskostnad i mål T‑27/01, T‑56/01 och T‑69/01.”
72. Carmine Salvatore Tralli har gjort gällande att domen innehåller ett rättsligt fel på denna punkt. Tvärtemot vad förstainstansrätten funnit anser han nämligen att talan i mål T‑27/01, T-56/01 och T‑69/01 väckts på goda grunder.
73. Förstainstansrätten erinrar härvid att enligt artikel 58 andra stycket i domstolens stadga får ”[e]tt överklagande … inte avse endast rättegångskostnadernas storlek och fördelning”. Domstolen anser vidare att ”när alla andra grunder till stöd för överklagandet har underkänts, ett yrkande som avser att förstainstansrättens beslut om rättegångskostnaderna var rättsstridigt skall avvisas i enlighet med [den ovannämnda bestämmelsen]”.(42)
74. Eftersom jag anser att talan inte kan vinna bifall på någon av de övriga grunderna skall den sista grunden, avseende förstainstansrättens beslut om fördelningen av rättegångskostnaderna, avvisas i enlighet med ovan angiven rättspraxis.
Förslag till avgörande
75. Med beaktande av vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall ogilla talan och förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med artiklarna 118 och 69.2 i domstolens rättegångsregler.
(1) .
(2)
–	Enligt lydelsen i artikel 112.1 EG skall ECB-rådet bestå av ECB:s direktionsledamöter samt cheferna för de nationella centralbankerna.
(3)
–	Enligt lydelsen i artikel 112.2 EG skall direktionen bestå av ordföranden, vice ordföranden och fyra andra ledamöter. Dessa skall på rekommendation av rådet som skall ha hört Europaparlamentet och ECB-rådet, utses genom överenskommelse mellan medlemsstaternas regeringar.
(4) –	Dom av den 27 juni 2002 i de förenade målen T-373/00, T-27/01, T-56/01 et T-69/01 (REG 2002, s. I-A-97 och II-453, nedan kallad den överklagade domen).
(5)
–	Dessa villkor har antagits genom Europeiska centralbankens beslut 1999/330/EG av den 9 juni 1998, ändrat den 31 mars 1999 (EGT L 125, 1999, s. 32 (nedan kallade anställningsvillkor).
(6)
–	EGT L 125, 1999, s. 34, rättelse införd genom EGT L 273, 2000, s. 40 (nedan kallad arbetsordningen).
(7)
–	Även kallat beslutet att förlänga provanställningen.
(8)
–	Även kallat uppsägningsbeslutet.
(9)
–	Överklagandet (punkt 36).
(10)
–	Dom av den 13 juni 1958 i mål 9/56, Meroni mot höga myndigheten (REG 1958, s. 9; svensk specialutgåva, volym 1, s. 21). Se, för ett liknande resonemang, även förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet X mot ECB (punkterna 102–104).
(11)
–	Domen i det ovannämnda målet Meroni mot höga myndigheten (s. 42 och 43).
(12)
–	Se Lenaerts, K., ”Regulating the regulatory process: ‘delegation of powers’ in the European Community”, European Law Review, 1993, s. 23 (s. 40–42).
(13)
–	Se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet X mot ECB, (punkt 102). I doktrinen, se bland annat den ovannämnda artikeln av K. Lenaerts. (s. 41 och 42) och Gautier, Y., La délégation en droit communautaire, avhandling som framlagts och försvarats den 7 januari 1995, s. 357 och 358.
(14)
–	För diskussion om villkoren för delegering av befogenheter enligt gemenskapsrätten, se det ovannämnda arbetet av Y. Gautier (s. 418 och följande).
(15)
–	Domen i det ovannämnda målet Meroni mot höga myndigheten (s. 40).
(16)
–	Ibidem, s. 40 och 41.
(17)
–	Ibidem, s. 42.
(18)
–	Ibidem, s. 43, 44, 46 och 47.
(19)
–	Beträffande skillnaden mellan de regler som är betydelsefulla på det aktuella området och dem som omfattas av genomförandebefogenheter på området för artiklarna 202 EG och 211 EG, se bland annat dom av den 17 december 1970 i mål 25/70, Köster (REG 1970, s. 1161), punkt 6, och av den 27 oktober 1992 i mål C-240/90, Tyskland mot kommissionen (REG 1992, s. I‑5383), punkterna 36 och 37.
(20)
–	Se bland annat dom av den 30 oktober 1975 i mål 23/75, Rey Soda (REG 1975, s. 1279; svensk specialutgåva, volym 2, s. 499)__ och av den 11 mars 1987 i de förenade målen 279/84, 280/84, 285/84 och 286/84 (REG 1987, s. 1069), punkt 14, och förstainstansrätten dom av den 10 februari 2004 i de förenade målen T-64/01 och T-65/01, Afrikanische Frucht-Compagnie och Internationale Fruchtimport Weichert mot rådet och kommissionen (REG 2004, s. II-0000), punkt 118.
(21)
–	Överklagandet (punkt 36).
(22)
–	Dom av den 22 oktober 2002 i de förenade målen T-178/00 och T-341/00 (REG 2002, s. II‑4035; REGP 2002, I-A-205 och II-1039, punkterna 33–37).
(23)
–	Se i detta avseende även vad förstainstansrätten angivit i den överklagade domen (punkterna 50–52).
(24)
–	Det är nämligen fastslaget att varje institution och gemenskapsorgan har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid organisationen av sina tjänstegrenar. Beträffande gemenskapernas institutioner se bland annat dom av den 16 december 1964 i de förenade målen 109/63 och 13/64, Muller mot kommissionen (REG 1964, s. 1293), och av den 21 juni 1984 i mål 69/83, Lux mot revisionsrätten (REG 1984, s. 2447), punkt 17, och beträffande organ som införts genom fördraget, se bland annat dom av den 10 juli 2003 i mål C-15/00, kommissionen mot EIB (REG 2003, s. I-7281), punkt 67, och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Pflugradt mot ECB, som fastställts efter överklagande genom dom av den 14 oktober 2004 i mål C-409/02 P, Pflugradt mot ECB (REG 2004, s. I-0000).
(25)
–	Se bland annat dom av den 23 december 1986 i mål 5/85, AKZO Chemie mot kommissionen (REG 1986, s. 2585), punkt 35.
(26)
–	I enlighet med artikel 17 i fördraget om upprättandet av ett gemensamt råd och en gemensam kommission för Europeiska gemenskaperna (EGT L 152, 1967, s. 2, även kallat fusionsfördraget).
(27)
–	Domen i det ovannämnda målet AKZO Chemie mot kommissionen (punkt 36).
(28)
–	Ibidem, punkt 37.
(29)
–	Ibidem
(30)
–	Ibidem
(31)
–	Rådets förordning av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av artiklarna [81] och [82] i fördraget (EGT L 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Se dom av den 21 september 1989 i de förenade målen 46/87 och 227/88, Hoechst mot kommissionen (REG 1989, s. 2859), punkterna 44–46, och av den 17 oktober 1989 i de förenade målen 97/87– 99/87 (REG 1989, s. 3165), punkt 58.
(32)
–	Förstainstansrättens dom av den 12 mars 2003 i mål T-254/99, Maja mot kommissionen, REG 2003, s. II-757, punkt 43).
(33)
–	Förstainstansrättens dom av den 14 juli 1995 i mål T-275/94, CB mot kommissionen (REG 1995, s. II-2169), punkt 71.
(34)
–	Dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I‑2555, punkt 71; svensk specialutgåva, volym 15, s. 201).
(35)
–	Dom av den 29 september 1998 i mål C-191/95, kommissionen mot Tyskland (REG 1998, s. I‑5449), punkt 48.
(36)
–	Överklagandet (punkt 44).
(37)
–	Bland många andra exempel, se begreppet ”kund som tillhör detta område” i fråga om handelsagentavtal, i dom av den 12 december 1996 i mål C-104/95 Kontogeorgas (REG 1996, s. I-6643), punkterna 25–27, ”undantagsfall” som utgör undantag från principen om värdering var för sig av posterna i ett företags balansräkning i dom av den 14 september 1999 i mål C‑275/97, DE + ES Bauunternehmung (REG 1999, s. I-5331), punkterna 31 och 32, och ”skatt eller avgift” i fråga om bestämmelser om indirekta skatter på kapitalanskaffning i dom av den 21 juni 2001 i mål C-206/99, SONAE (REG 2001, s. I-4679), punkterna 22–26.
(38)
–	Förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Pflugradt mot ECB (punkt 54) som fastställts efter överklagande genom domen i det ovannämnda målet Pflugradt mot ECB.
(39)
– Min kursivering.
(40)
–	Såsom färska exempel, se dom av den 8 maj 2003 i mål C-122/01 P, T. Port mot kommissionen (REG 2003, s. I-4261), punkt 27, och beslut av den 9 juli 2004 i mål C-116/03, Fichtner mot kommissionen (REG 2004, s. I 0000), punkt 33.
(41)
–	Den överklagade domen (punkt 73).
(42)
–	Dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen C-302/99 P och C-308/99 P, kommissionen och Frankrike mot TF1 (REG 2001, s. I-5603), punkt 31, och av den 30 september 2003 i de förenade målen C-57/00 P och C-61/00 P, Freistaat Sachsen m.fl. mot kommissionen (REG 2003, s. I-9975), punkt 124, och beslut av den 13 december 2000 i mål C-39/00 P, SGA mot kommissionen (REG 2000, s. I-11201), punkt 77. Se, för ett liknande resonemang, även dom av den 14 september 1995 i mål C-396/93 P, Henrichs mot kommissionen (REG 1995, s. I‑2611), punkt 66, och beslut av den 13 december 2000 i mål C-44/00 P, Sodima mot kommissionen (REG 2000, s. I-11231), punkt 93.