62010CC0282
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
VERICA TRSTENJAK
föredraget den 8 september 2011 (
1
)
Mål C-282/10
Maribel Dominguez
mot
Centre informatique du Centre Ouest Atlantique
mot
Préfet de la région Centre
(begäran om förhandsavgörande från Cour de Cassation (Frankrike))
”Artikel 31.2 i stadgan — Grundläggande sociala rättigheter — Allmänna rättsprinciper — Direktivs horisontella effekt — Artikel 7 i direktiv 2003/88/EG — Arbetsvillkor — Arbetstidens förläggning — Rätt till årlig betald semester — Rätt till semester oberoende av varför och hur länge arbetstagaren har varit frånvarande — Nationell bestämmelse enligt vilken denna semester endast beviljas om det har utförts faktiskt arbete under intjänandeåret — Den nationella domstolens skyldighet att inte tillämpa nationella bestämmelser som står i strid med unionsrätten”
Innehållsförteckning
I – Inledning
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätten
1. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
2. Direktiv 2003/88/EG
B – Nationell lagstiftning
III – Bakgrund, det nationella förfarandet och tolkningsfrågorna
IV – Förfarandet vid domstolen
V – Parternas huvudargument
A – Den första tolkningsfrågan
B – Den andra tolkningsfrågan
C – Den tredje tolkningsfrågan
VI – Rättslig bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
B – Den andra tolkningsfrågan
1. Allmänt
a) Viktiga rättsliga aspekter
b) Huruvida det föreligger en tvist mellan enskilda
2. Den nationella domstolens roll i en tvist mellan enskilda
a) De unionsrättsliga gränserna inom vilka direktiv kan tillämpas
b) Möjliga alternativa lösningar
i) Huruvida den grundläggande rättighet som följer ur artikel 31.2 i stadgan är direkt tillämplig
– Huruvida stadgan är tillämplig
– Karaktär av grundläggande rättighet
– Bristande verkan gentemot tredje man
– Slutsats i denna del
ii) Huruvida en allmän rättsprincip är indirekt tillämplig
– Frågan vilken rang rätten till årlig semester har inom unionens rättsordning
– Huruvida de allmänna principerna är tillämpliga mellan enskilda
– Slutsats i denna del
iii) Tillämpning av den allmänna principen såsom denna kommer till uttryck i direktiv 2003/88
– Domstolens synsätt i domen i målet Kücükdeveci
– Huruvida detta synsätt är tillämpligt på rätten till årlig semester
– Slutsats i denna del
c) Slutgiltig bedömning
3. Medlemsstatens sekundära ansvar på grund av åsidosättande av unionsrätten
4. Slutsats i denna del
C – Den tredje tolkningsfrågan
VII – Förslag till avgörande
I – Inledning
1.
I detta förfarande för förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF har Cour de Cassation (nedan kallad den hänskjutande domstolen) ställt tre frågor till EU-domstolen om tolkningen av artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden. (
2
)
2.
Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål mellan Maribel Dominguez (nedan kallad klaganden) och hennes arbetsgivare, Centre Informatique du Centre Ouest Atlantique (nedan kallad motparten), avseende frågan om och i förekommande fall i vilken omfattning sistnämnda är skyldig att betala kontant ersättning för den årliga semester som klaganden på grund av en olyckshändelse inte har kunnat ta ut. En viktig aspekt som enligt den hänskjutande domstolen härvid måste klargöras är hur semesterns längd ska beräknas varvid det som är specifikt här är att rätten till årlig semester enligt den nationella lagstiftningen för det första är beroende av att arbetstagaren ska ha arbetat ett minsta antal dagar och för det andra att inte varje typ av frånvaro från arbetsplatsen på grund av olycksfall räknas som arbetstid.
3.
Det är emellertid omöjligt att fastställa huruvida det föreligger en rätt till semester och i förekommande fall dess exakta omfattning så länge som det är oklart om ovannämnda nationella bestämmelser överhuvudtaget kan anses förenliga med artikel 7 i direktiv 2003/88 och om klaganden direkt kan åberopa detta direktiv i förhållande till svaranden. Å ena sidan uppkommer det i förevarande mål rättsfrågor som domstolen redan har besvarat på ett klart sätt och till vilka det i detta avseende således kan hänvisas. Å andra sidan har domstolen ombetts att yttra sig över vilken ställning rätten till betald semester har inom normhierarkin i unionens rättsordning och om arbetsgivaren har möjlighet att direkt åberopa denna rättighet även gentemot sin arbetsgivare.
4.
För detta ändamål ska jag undersöka fyra olika synsätt som ska hjälpa arbetstagaren att göra gällande sina rättigheter gentemot arbetsgivaren. Det ska inledningsvis undersökas om direktiv kan ha horisontell effekt. Därefter ska det, mot bakgrund av att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna är lagligt bindande, undersökas huruvida artikel 31.2 i stadgan är direkt tillämplig. Som ett ytterligare alternativ ska det undersökas om en allmän rättsprincip, enligt vilken arbetstagare har rätt till årlig semester, är direkt tillämplig. Jag kommer slutligen att undersöka huruvida domstolens synsätt i domen i målet Kücükdeveci (
3
) kan tillämpas. Härvid kommer jag i detalj att diskutera för- och nackdelarna med detta synsätt. Förevarande mål ger domstolen tillfälle att uttala sig om detta synsätt i dogmatiskt hänseende för att vid behov precisera det.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätten (
4
)
1. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
5.
I artikel 31 i avdelning IV (”Solidaritet”) i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) anges att arbetstagare har rätt till ”rättvisa arbetsförhållanden”. I artikel 31.2 föreskrivs följande:
”Varje arbetstagare har rätt till en begränsning av den maximala arbetstiden samt till dygns- och veckovila och årlig betald semester.”
6.
I artikel 51 i avdelning VII i stadgan (”Allmänna bestämmelser”) fastställs räckvidden för stadgan. Artikel 51.1 har följande lydelse:
”Bestämmelserna i denna stadga riktar sig, med beaktande av subsidiaritetsprincipen, till unionens institutioner och organ samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Institutionerna, organen och medlemsstaterna skall därför respektera rättigheterna, iaktta principerna och främja tillämpningen av dem i enlighet med sina respektive befogenheter.”
2. Direktiv 2003/88/EG
7.
I artikel 1 i direktiv 2003/88 föreskrivs följande:
”Ändamål och räckvidd,
1.   I detta direktiv föreskrivs minimikrav på säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden.
2.   Detta direktiv är tillämpligt på
a)
minimitider för … årlig semester …
…”
8.
Artikel 7 i nämnda direktiv har följande lydelse:
”Årlig semester
1.   Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester.
2.   Den årliga semestern får inte utbytas mot kontant ersättning, utom då anställningen avslutas.”
9.
I artikel 17 i direktiv 2003/88 föreskrivs att medlemsstaterna får göra avvikelser från vissa bestämmelser i direktivet. Avvikelser från artikel 7 i direktivet får inte göras.
B – Nationell lagstiftning
10.
I artikel L. 223-2 första stycket i lagen om arbete, vilken är tillämplig i målet, föreskrivs följande:
”En arbetstagare, som under intjänandeåret kan styrka att vederbörande har varit anställd hos samma arbetsgivare under en tid som motsvarar minst en månads faktiskt arbete, har rätt till semester vars längd ska fastställas till två och en halv arbetsdagar per arbetsmånad, dock utan att det totala antalet semesterdagar får överstiga 30 arbetsdagar.”
11.
I artikel L. 3141-3 i nya lagen om arbete, i dess lydelse enligt lag av den 20 augusti 2008, föreskrivs följande:
”En arbetstagare, som kan styrka att vederbörande har arbetat hos samma arbetsgivare under en tid som motsvarar minst tio dagars faktiskt arbete, har rätt till två och en halv semesterdagar per arbetsmånad. Det totala antalet semesterdagar får inte överstiga 30 arbetsdagar.”
12.
I artikel L. 223-4 i lagen om arbete, som då var tillämplig, föreskrevs följande:
”Perioder som motsvarar fyra veckor eller 28 arbetsdagar ska likställas med en månads faktiskt arbete vid fastställandet av semesterns längd. Betalda semesterperioder, kompensationsledighet som föreskrivs i artikel L. 212-5-1 i denna lag och i artikel L. 713-9 i landsbygdslagen (Code rural), ledighet för kvinnor som har fött barn som föreskrivs i artiklarna L. 122-25–L. 122-30, lediga dagar som har erhållits med anledning av arbetstidsförkortning och perioder som är begränsade till en sammanhängande tid på ett år då fullgörandet av anställningsavtalet är vilande på grund av ett olycksfall i arbetet eller yrkessjukdom ska anses utgöra perioder av faktiskt arbete. (Vid fastställandet av semesterns längd ska även de perioder då en arbetstagare eller en lärling oavsett anledning är inkallad eller återinkallad till värnpliktstjänstgöring anses utgöra perioder av faktiskt arbete.)”
13.
I nuvarande artikel L. 3141-5 i lagen om arbete föreskrivs följande:
”Vid fastställandet av semesterns längd ska följande perioder anses utgöra perioder av faktiskt arbete:
1)
Betalda semesterperioder.
2)
Perioder av mammaledighet, pappaledighet och ledighet vid adoption, ledighet vid adoption och för att fostra barn.
3)
Obligatorisk kompensationsledighet som föreskrivs i artikel L. 3121-26 i denna lag och i artikel L. 713-9 i landsbygdslagen.
4)
Lediga dagar som har erhållits med anledning av arbetstidsförkortning.
5)
Perioder på en sammanhängande tid av högst ett år då fullgörandet av anställningsavtalet är vilande på grund av ett olycksfall i arbetet eller yrkessjukdom.
6)
Perioder då en arbetstagare oavsett anledning är inkallad eller återinkallad till värnpliktstjänstgöring.”
14.
I artikel XIV fjärde stycket i de standardföreskrifter som har bifogats det nationella kollektivavtalet för personal vid socialförsäkringsorgan föreskrivs att rätt till årlig semester inte föreligger under ett visst år vid frånvaro på grund av sjukdom eller långvarig sjukdom, som har föranlett ett uppehåll i arbetet som uppgår till eller överstiger tolv månader i följd, vid frånvaro på grund av obligatorisk militärtjänstgöring, och vid obetald ledighet som föreskrivs i artiklarna 410, 44 och 46 i kollektivavtalet. Rätt till årlig semester uppstår på nytt när arbetet återupptas, varvid semesterns längd ska fastställas i proportion till den faktiska arbetstid som ännu inte har gett rätt till årlig semester.
III – Bakgrund, det nationella förfarandet och tolkningsfrågorna
15.
Klaganden är sedan den 10 januari 1987 anställd vid motparten som omfattas av kollektivavtalet för personal vid socialförsäkringsorgan.
16.
Den 3 november 2005 råkade klaganden ut för en olycka som inträffade på vägen från bostaden till arbetsplatsen. Till följd av detta olycksfall var hon sjukskriven mellan den 3 november 2005 och den 7 januari 2007.
17.
Den 8 januari 2007 återupptog hon sin sitt arbete på deltid och från och med den 8 februari 2007 på heltid. När hon kommit tillbaka informerade motparten henne om antalet semesterdagar som hon hade enligt hans beräkningar under den period då hon varit frånvarande. Klaganden invände mot detta och gjorde mot sin arbetsgivare gällande att hon hade rätt till 22,5 dagars betald semester med avseende på denna period och i andra hand betalning av kompensationsersättning på 1971,39 euro.
18.
Klaganden gjorde inledningsvis gällande sina rättigheter vid Conseil de prud’hommes de Limoges som avslog hennes yrkanden i ett beslut av den 15 januari 2008. Klaganden överklagade detta beslut vid Cour d’appel de Limoges. Hennes överklagande ogillades emellertid genom dom av den 16 september 2008 varvid Cour d’appel bland annat fastslog att motparten i egenskap av arbetsgivare hade tillämpat de tillämpliga arbetsrättsliga bestämmelserna på ett korrekt sätt och med rätta hade nekat klaganden rätt till semester, eftersom hon till följd av sitt olycksfall hade varit frånvarande mer än tolv månader och under denna period inte hade utfört faktiskt arbete. Cour d’appel slog dessutom fast att klaganden inte kunde åberopa de arbetsrättsliga bestämmelser som är tillämpliga vid ett olycksfall i arbetet.
19.
Klaganden har genom sitt överklagande yrkat att denna dom ska upphävas varvid hon för det första har gjort gällande att ett olycksfall på väg till eller från arbetet ska likställas med ett olycksfall i arbetet och att samma bestämmelse därför måste vara tillämplig på henne. Hon har för det andra gjort gällande att den period under vilken hennes anställningsavtal var vilande efter olycksfallet på väg till arbetet ska likställas med faktisk arbetstid vid beräkningen av betald semester.
20.
Den hänskjutande domstolen har framfört tvivel med avseende på domstolens praxis till vilken det hänvisats i omfattande utsträckning avseende såväl förenligheten av de tillämpliga nationella arbetsrättsliga bestämmelserna som den nationella domstolens skyldighet att inte tillämpa nationella bestämmelser som strider mot unionsrätten.
21.
Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 7.1 i direktiv 2003/88/EG tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att det som villkor för rätten till årlig betald semester krävs att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad) under beräkningsperioden?
2)
Om fråga 1 ska besvaras jakande: Ålägger artikel 7 i direktiv 2003/88/EG – vilken medför en särskild skyldighet för arbetsgivaren, genom att den ger en arbetstagare som av hälsoskäl är frånvarande under en tid som uppgår till eller överstiger ett år rätt till betald semester – den nationella domstolen att, i en tvist mellan enskilda, underlåta att tillämpa en oförenlig nationell bestämmelse, som i det fallet som villkor för rätten till årlig betald semester kräver att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar under intjänandeåret?
3)
Har arbetstagarna, eftersom det i artikel 7 i direktiv 2003/88/EG inte görs någon åtskillnad mellan arbetstagarna beroende på om deras frånvaro från arbetet under beräkningsperioden har orsakats av ett olycksfall i arbetet, en yrkessjukdom, ett olycksfall på väg till eller från arbetet eller en sjukdom som inte är yrkesrelaterad, enligt denna artikel rätt till betald semester som är lika lång oavsett orsaken till deras frånvaro av hälsoskäl, eller ska denna artikel tolkas så, att den inte utgör hinder för att längden på den betalda semestern kan variera beroende på orsaken till arbetstagarens frånvaro, eftersom det i den nationella lagen föreskrivs att längden på den årliga betalda semestern på vissa villkor överstiger den minimilängd på fyra veckor som föreskrivs i direktivet?”
IV – Förfarandet vid domstolen
22.
Begäran om förhandsavgörande av den 2 juni 2010 inkom till domstolens kansli den 7 juni 2010.
23.
Parterna i målet vid den nationella domstolen, den franska, den danska och den nederländska regeringen samt kommissionen har ingett skriftliga yttranden inom den tidsfrist som anges i artikel 23 i domstolens stadga.
24.
Företrädarna för parterna i målet vid den nationella domstolen, företrädarna för den franska, den danska och den nederländska regeringen samt företrädarna för kommissionen yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 17 maj 2011.
V – Parternas huvudargument
A – Den första tolkningsfrågan
25.
Samtliga intervenienter har medgett att svaret på den första tolkningsfrågan kan härledas ur domstolens praxis och framför allt ur domarna i målen BECTU (
5
) och Schultz-Hoff. (
6
) De har således föreslagit att tolkningsfrågan ska besvaras på så sätt att artikel 7.1 i direktiv 2003/88/EG utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att det som villkor för rätten till årlig betald semester krävs att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad) under beräkningsperioden.
B – Den andra tolkningsfrågan
26.
Såväl intervenienternas argumentation som de svar på denna tolkningsfråga som intervenienterna föreslagit avviker i stor utsträckning från varandra.
27.
Klaganden har hänvisat till domarna i målen Simmenthal (
7
) och Melki (
8
) och härvid anfört att den direkta tillämpningen av artikel 7 i direktiv 2003/88 inte påverkas av domstolens uttalanden i domen i målet BECTU. Hon anser att den nationella domstolen är skyldig att underlåta att tillämpa de nationella bestämmelser som innebär att det som villkor för att utöva rätten till årlig betald semester krävs att ett villkor uppfylls som inte är förenligt med unionsrätten.
28.
Motparten har åberopat den rättspraxis till vilken den hänskjutande domstolen hänvisat och har härav dragit motsatt slutsats. Motparten anser att de principer som utvecklats i denna rättspraxis innebär att den nationella domstolen inte kan underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse i en tvist mellan enskilda med motiveringen att denna inte är förenlig med ett direktiv. Ett sådant tillvägagångssätt skulle nämligen innebära en tolkning contra legem. Vad gäller definitionen av själva direktivet som innehåller bestämmelser som är riktade till medlemsstaterna och inte föreskriver några direkta skyldigheter för enskilda finns det ingen anledning att se över fast rättspraxis, eftersom detta skulle innebära att skillnaden mellan direktiv och förordningar undanröjs.
29.
Den franska och den nederländska regeringen har gått längre i sina analyser av rättspraxis.
30.
Den franska regeringen har till exempel inte enbart erinrat om den rättspraxis till vilken Cour de Cassation hänvisat utan även om domarna i målen Mangold (
9
) och Kücükdeveci. (
10
) I ovannämnda domar vidareutvecklade domstolen sin rättspraxis avseende den nationella domstolens ställning vid förekomsten av nationella bestämmelser som strider mot unionsrätten. Av denna rättspraxis framgår att den nationella domstolen vid en konflikt mellan en nationell bestämmelse och en allmän princip i unionsrätten vid behov ska underlåta att tillämpa den nationella bestämmelsen. Den franska regeringen har i detta sammanhang påpekat att rätten till årlig betald semester enligt fast rättspraxis visserligen ska betraktas som ”en princip av särskild betydelse i unionens sociala regelverk” men att den av domstolen inte har erkänts som en allmän princip i unionsrätten, såsom till exempel förbudet mot diskriminering på grund av ålder. Ovannämnda rättspraxis kan följaktligen inte utvidgas till att omfatta rätten till årlig betald semester.
31.
Den franska regeringen har därför föreslagit att den andra tolkningsfrågan ska besvaras så, att såvida artikel 7.1 i direktiv 2003/88 utgör hinder mot en nationell bestämmelse enligt vilken det som villkor för rätten till årlig betald semester krävs att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad) under intjänandeåret, den domstol som har att lösa en tvist mellan enskilda enligt denna direktivbestämmelse inte kan underlåta att tillämpa den nationella bestämmelsen.
32.
Den nederländska regeringen har begränsat sitt ställningstagande till att enbart avse denna tolkningsfråga. Den anser att det enligt den rättspraxis från domstolen till vilken Cour de Cassation har hänvisat inte åligger den domstol som ska lösa en tvist mellan enskilda att underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse som står i strid med en direktivbestämmelse. Den nationella domstolen måste i stället tolka och tillämpa den nationella lagstiftningen i enlighet med direktivet.
33.
Enligt den nederländska regeringen föranleder domen i målet Kücükdeveci och den omständigheten att rätten till årlig betald semester ska betraktas som en ”princip av särskild betydelse i unionens sociala regelverk” inte någon annan slutsats, särskilt som denna princip inte är en allmän princip.
34.
Medan den franska och den nederländska regeringen har dragit slutsatsen att domstolens uttalanden i domen i målet Kücükdeveci inte är tillämpliga anser kommissionen att det saknas anledning att utesluta en analog tillämpning i målet vid den nationella domstolen.
35.
Enligt kommissionen ska den andra tolkningsfrågan besvaras så, att det ankommer på den nationella domstolen att inom ramen för sin befogenhet säkerställa rättsskydd för enskilda och unionsrättens fulla verkan varvid den inom ramen för sin befogenhet vid behov kan underlåta att tillämpa varje nationell bestämmelse som inte är förenlig med rätten till årlig betald semester.
C – Den tredje tolkningsfrågan
36.
Klaganden har föreslagit att denna fråga ska besvaras så, att artikel 7 i direktiv 2003/88 utgör hinder för att längden på den betalda semestern ska kunna variera beroende på orsaken till arbetstagarens frånvaro. I denna direktivbestämmelse föreskrivs i stället att arbetstagare har rätt till betald semester som är lika lång oavsett orsaken till deras frånvaro.
37.
Motparten är av motsatt uppfattning. Den anser att artikel 7 i direktiv 2003/88 inte utgör hinder för att de bestämmelser som fastställer längden på den årliga betalda semestern – med avseende på att den period under vilken arbetstagaren varit frånvarande likställs med den faktiska arbetstiden – är mer gynnsamma för de arbetstagare som är frånvarande på grund av sjukdom eller olycksfall i arbetet än för de arbetstagare som inte är frånvarande på grund av ett olycksfall i arbetet.
38.
Den franska regeringen har av ovannämnda rättspraxis dragit slutsatsen att artikel 7 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att längden på den årliga betalda semestern kan variera beroende på orsaken till arbetstagarens frånvaro, eftersom den minimilängd på fyra veckor som föreskrivs i direktivet säkerställs.
39.
Kommissionen har visserligen påpekat att det av beslutet om förhandsavgörande inte klart framgår vilken bestämmelse i den nationella lagstiftningen denna tolkningsfråga hänför sig till men den har ändå föreslagit att frågan ska besvaras i enlighet med den franska regeringens svar.
VI – Rättslig bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
40.
Den hänskjutande domstolen vill genom den första tolkningsfrågan få klarhet över huruvida en medlemsstat, enligt artikel 7.1 i direktiv 2003/88, som villkor för rätten till årlig betald semester kan kräva att det utförs arbete under en viss period som fastställs i den nationella lagstiftningen varvid denna period enligt den franska lagstiftningen ursprungligen uppgick till en månad och till följd av en ändring i lagstiftningen numera uppgår till tio dagar.
41.
Svaret på denna fråga framgår av domstolens praxis, framför allt av domarna i målen BECTU och Schultz-Hoff. Av denna anledning är det nödvändigt att erinra om domstolens relevanta konstateranden och därefter undersöka om de kan tillämpas på förevarande mål.
42.
Såsom domstolen slagit fast i sin fasta praxis måste rätten till årlig betald semester betraktas som en princip av särskild betydelse i den unionsrättsliga arbetsrätten, från vilken undantag inte får göras och de behöriga nationella myndigheterna får endast verkställa principen inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktiv 2003/88 självt. (
11
) Genom att stadfästa rätten till årlig betald semester på sekundärrättslig nivå avsåg unionslagstiftaren att säkerställa att en arbetstagare åtnjuter en faktisk viloperiod ”i syfte att säkerställa ett effektivt skydd av arbetstagarens säkerhet och hälsa”. (
12
) Såsom domstolen fastställt i fast rättspraxis är syftet med den årliga betalda semestern att arbetstagaren ska kunna vila sig och ha en period av avslappning och fritid. (
13
)
43.
Det är inte minst på grund av den stora betydelse som principen har enligt unionens rättsordning som domstolen i punkt 52 i den ovannämnda domen BECTU slog fast att medlemsstaterna enligt artikel 7.1 i direktiv 93/104 vars ordalydelse är identisk med artikel 7.1 i direktiv 2003/88 som har ersatt denna bestämmelse, ”inte ensidigt [får] införa en begränsning av den rätt till årlig betald semester som alla arbetstagare har genom att tillämpa ett villkor för den nämnda rättigheten som har som verkan att vissa arbetstagare inte kommer i åtnjutande av denna rättighet”.
44.
I punkt 53 i ovannämnda dom slog domstolen fast att dessa ”i sin interna lagstiftning [får] fastställa villkoren för utövande av rätten till årlig semester och utfärda tillämpningsföreskrifter avseende denna rätt, varvid det närmare kan anges under vilka konkreta omständigheter som arbetstagarna kan utnyttja den nämnda rättigheten, som de har med hänsyn till fullgjorda anställningsperioder i deras helhet, men de får inte uppställa något som helst villkor för själva uppkomsten av denna rättighet, vilken följer direkt av direktiv 93/104”.
45.
I punkt 55 i ovannämnda dom slog domstolen dessutom fast att de åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att genomföra bestämmelserna visserligen kan innehålla vissa skillnader vad gäller villkoren för utövande av rätten till årlig betald semester eftersom direktivet enbart innehåller minimiföreskrifter om harmonisering på gemenskapsnivå i fråga om arbetstidens förläggning och att det därutöver enligt direktivet ankommer på medlemsstaterna att anta de verkställighets- och tillämpningsföreskrifter som är nödvändiga för att genomföra dessa bestämmelser. Domstolen har härvid framhållit att det ”enligt detta direktiv, inte [är] tillåtet för medlemsstaterna att utestänga någon från själva uppkomsten av en rätt som uttryckligen har tillerkänts alla arbetstagare”.
46.
Den rättspraxis som angetts ovan ska tolkas så att domstolen i princip erkänner att medlemsstaterna har behörighet att anta så kallade verkställighetsföreskrifter genom vilka vissa aspekter av utövandet av rätten till årlig betald semester kan regleras i detalj, såsom till exempel det sätt på vilket arbetstagare kan ta semester som de har rätt till för de första veckorna av deras anställning. Medlemsstaternas lagstiftningsbefogenhet är emellertid begränsad i det fall där den lagstiftning som valts avser effektiviteten av rätten till årlig betald semester, eftersom syftet med rätten till semester inte längre säkerställs. Detta gäller bland annat med avseende på en nationell bestämmelse som inte avser frågan ”hur” rättigheten ska utövas ”om” den ska utövas.
47.
En sådan bestämmelse föreligger även klart i målet vid den nationella domstolen vilket även den franska regeringen har anfört särskilt som det för rätten krävs att arbetstagaren har utfört arbete under minst en månad (när det gäller artikel L. 223-2 första stycket i lagen om arbete i ändrad lydelse) eller tio dagar (när det gäller artikel L. 3141-3 i lagen om arbete i dess gällande lydelse). Såsom den franska regeringen anfört i sitt skriftliga yttrande kan fastställandet av huruvida arbete har utförts under minst tio dagar förklaras med beräkningsmetoden avseende längden på den betalda semestern. Det sistnämnda motsvarar ett visst antal arbetsdagar varvid en semesterdag enligt denna beräkningsmetod motsvarar tio arbetsdagar.
48.
Hänvisningen till att det är nödvändigt att göra en exakt beräkning av den årliga semestern i det enskilda fallet förändrar emellertid inte, såsom den franska regeringen anfört, det förhållandet att det i domstolens rättspraxis inte föreskrivs något undantag från bestämmelsen att möjligheten att erhålla rätt till årlig betald semester vid genomförandet på nationell nivå inte får göras omöjlig genom nationella åtgärder. Det är i detta sammanhang lämpligt att erinra om att en liknande situation som den i förevarande fall låg till grund för domen i målet BECTU med den följden att de principer som utvecklades i denna rättspraxis direkt kan tillämpas på domen i målet vid den nationella domstolen. I detta mål ombads domstolen nämligen att besvara frågan huruvida det enligt artikel 7.1 i direktiv 93/104 är tillåtet för en medlemsstat att anta nationella bestämmelser enligt vilka arbetstagare inte börjar förvärva någon rätt till årlig betald semester förrän de har fullgjort en oavbruten anställningsperiod av minst 13 veckor hos samma arbetsgivare. Eftersom domstolen uttryckligen besvarade denna fråga nekande är det givet att den omtvistade franska bestämmelsen inte kan anses vara förenlig med direktiv 2003/88.
49.
En annan fråga som uppkom inom ramen för målet vid den nationella domstolen och såsom motparten med rätta påpekat i sitt skriftliga yttrande (
14
) också måste klargöras i förevarande begäran om förhandsavgörande, är nämligen om rätten till årlig betald semester även kan uppkomma under en period under vilken arbetstagaren var frånvarande på grund av sjukdom. Denna fråga måste redas ut, eftersom det är avgörande för svaret på frågan om huruvida klaganden överhuvudtaget har rätt till semester under denna period eller om hennes frånvaro kan åberopas i syfte att neka henne denna rättighet.
50.
Även för besvarandet av denna fråga innehåller domstolens praxis användbara uppgifter. Särskilt användbar är domen i målet Schultz-Hoff, i vilken domstolen i punkt 39 inledningsvis slog fast att artikel 7.1 i direktivet avser ”varje arbetstagare” vad gäller rätten till årlig betald semester. Härvid är även domstolens uttalanden i punkt 40 i ovannämnda dom av betydelse. Där fastställde domstolen att det ”[n]är det gäller rätten till årlig betald semester … inte … [görs] någon åtskillnad i direktiv 2003/88 mellan arbetstagare som är frånvarande från arbete på grund av en kortare eller längre sjukledighet under beräkningsperioden och de som verkligen har arbetat under denna period”.
51.
Därav drog domstolen i punkt 41 i denna dom slutsatser som enligt min mening även är viktiga för förevarande begäran om förhandsavgörande, närmare bestämt att en medlemsstat ”när det gäller arbetstagare som är sjukskrivna i vederbörlig ordning [inte] … [kan] föreskriva som villkor för den rätt till årlig betald semester som tillkommer alla arbetstagare enligt direktiv 2003/88 att arbetstagarna faktiskt måste ha arbetat under den beräkningsperiod som fastställts av nämnda stat”.
52.
Ovannämnda rättspraxis ska således tolkas på så sätt att sjukledighet hos en arbetstagare under intjänandeåret inte utgör hinder för rätten till årlig betald semester såvida arbetstagaren var sjukskriven i vederbörlig ordning. Detta innebär i rättsligt hänseende att frånvaro från arbetet av sådana skäl, varöver arbetstagaren ej råder, som sjukdom ska räknas in i tjänstetiden. Detta anges även i bestämmelsen i artikel 5.4 i Internationella arbetsorganisationens konvention nr 132 av den 24 juni 1970 om semester (i ändrad lydelse) som domstolen lade till grund för sin argumentation avseende förhållandet mellan årlig semester och semester på grund av sjukdom.
53.
Det kan sammanfattningsvis fastställas att den omtvistade bestämmelsen inte är förenlig med direktiv 2003/88. Den franska regeringen som i sitt skriftliga yttrande har anfört att den eftersträvar en ändring av artikel L. 3141-3 i lagen om arbete har också dragit denna slutsats. (
15
) Den första tolkningsfrågan ska följaktligen besvaras enligt följande: Artikel 7.1 ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att det för rätten till årlig betald semester krävs att det under beräkningsperioden utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad).
B – Den andra tolkningsfrågan
1. Allmänt
a) Viktiga rättsliga aspekter
54.
Den andra tolkningsfrågan har uttryckligen ställts enbart för det fall att det fastställs att den omtvistade nationella bestämmelsen inte är förenlig med unionsrätten, vilket skett ovan. Såsom framgår av uttalandena i beslutet om hänskjutande, som särskilt avser denna fråga, (
16
) vill den hänskjutande domstolen huvudsakligen få klarhet i huruvida artikel 7 i direktiv 2003/88 eventuellt ålägger den hänskjutande domstolen en unionsrättslig skyldighet att, i en tvist mellan enskilda, underlåta att tillämpa den omtvistade nationella bestämmelsen.
55.
För svaret på denna fråga krävs vissa uttalanden avseende två viktiga rättsliga aspekter som är kopplade till varandra. För det första rör det sig om de nationella domstolarnas roll vid tillämpningen av unionsrätten såsom framgår av domstolens rättspraxis. För det andra rör det sig om den betydelse som rätten till årlig semester har enligt unionens rättsordning samt möjligheten att göra gällande denna.
b) Huruvida det föreligger en tvist mellan enskilda
56.
Innan jag undersöker dessa viktiga aspekter av tolkningsfrågan vill jag för fullständighetens skull påpeka att det enligt min mening i tvisten i målet vid den nationella domstolen inte kan ifrågasättas att det rör sig om en tvist mellan enskilda.
57.
Det ska inledningsvis erinras om att det enligt domstolens praxis uteslutande ankommer på den hänskjutande domstolen att definiera föremålet för de frågor den ställer. Det ankommer nämligen uteslutande på de nationella domstolarna, vid vilka en tvist anhängiggjorts och vilka har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. (
17
)
58.
Eftersom den hänskjutande domstolen i sitt beslut om hänskjutande klart utgår från att det rör sig om en tvist mellan enskilda och inte uttryckligen har prövat frågan om motparten eventuellt hör till den franska staten, närmare bestämt som en del av den offentliga förvaltningen, är domstolen även bunden av detta fastställande i sin bedömning.
59.
Domstolen får undantagsvis pröva de skäl på vilka den nationella domstolen har grundat sitt beslut att framställa en begäran om förhandsavgörande angående en viss fråga. Enligt rättspraxis förhåller det sig på det sättet när det inte är uppenbart att begäran om förhandsavgörande i verkligheten syftar till att få domstolen att uttala sig utan att det föreligger en verklig tvist eller att avge rådgivande utlåtanden om allmänna eller hypotetiska frågor, att den begärda tolkningen av unionsrätten saknar samband med verkligheten eller tvistens föremål eller att domstolen inte har kännedom om de faktiska eller rättsliga omständigheter som är nödvändiga för att på ett ändamålsenligt sätt kunna besvara de frågor som ställts till den. (
18
)
60.
Villkoren för detta är följaktligen inte uppfyllda här. Enligt intervenienternas klargörelse i den muntliga förhandlingen rör det sig i tvisten i målet vid den nationella domstolen om en tvist som uppkommit ur ett arbetsrättsligt avtal varvid motparten har agerat som enskild gentemot klaganden och inte som en myndighetsutövare. Dessa uttalanden bekräftar den hänskjutande domstolens bedömning.
2. Den nationella domstolens roll i en tvist mellan enskilda
a) De unionsrättsliga gränserna inom vilka direktiv kan tillämpas
61.
Vad beträffar den nationella domstolens roll när den ska avgöra en tvist mellan enskilda i vilken det framgår att den ifrågavarande nationella lagstiftningen, såsom i förevarande fall, strider mot unionsrätten, har domstolen slagit fast att det åligger medlemsstaternas domstolar att säkerställa det rättsliga skydd för enskilda som följer av unionsbestämmelserna och garantera att dessa bestämmelser ges full verkan. (
19
) En viktig begränsning föreligger emellertid med avseende på tvister mellan enskilda, dock enbart om ett direktiv enligt rättspraxis inte i sig kan medföra skyldigheter för en enskild och det kan således inte som sådant åberopas gentemot denne. (
20
)
62.
Enligt domstolen följer härav att även om en direktivbestämmelse som syftar till att tillerkänna enskilda rättigheter eller ålägga dem skyldigheter är klar, precis och ovillkorlig kan den inte som sådan tillämpas inom ramen för en tvist som enbart berör enskilda. Domstolen har till stöd för sin uppfattning anfört att detta i annat fall skulle innebära att unionen gavs rätt att ålägga enskilda skyldigheter med omedelbar verkan, trots att den endast getts sådan behörighet i de fall den har fått rätt att anta förordningar. (
21
) Detta ställningstagande tar hänsyn till direktivets särskilda art, vilket per definition direkt medför skyldigheter endast för de medlemsstater till vilka direktivet riktar sig enligt artikel 288.3 FEUF, och direktivet kan endast ålägga enskilda skyldigheter genom nationella införlivandeåtgärder.
63.
Jag ansluter mig till denna rättspraxis. Följaktligen ska även de olika förslagen (
22
) till åtskillnad mellan en positiv och en negativ direkt verkan av direktiv med avseende på horisontella förhållanden underkännas. Enligt denna ståndpunkt kan direktiv som inte har införlivats inte medföra skyldigheter för enskilda i förhållande till andra enskilda parter, men nationell lagstiftning som strider mot direktiv ska enligt principen om unionsrättens företräde inte heller tillämpas i tvister mellan enskilda. Det har i detta sammanhang med rätta påpekats att denna uppfattning skulle skada rättssäkerheten. (
23
) Beroende på det normativa sammanhang i vilket en bestämmelse i den nationella lagstiftningen befinner sig kan underlåtenheten att tillämpa denna bestämmelse medföra en utvidgning av de enskilda parternas skyldigheter. Huruvida detta är fallet beror ur unionsrättens perspektiv på slumpmässiga faktorer, till exempel på om den nationella lagstiftningen innehåller en annan bestämmelse (som medför skyldigheter) som kan tillämpas då den lagstiftning som strider mot unionsrätten upphävs.
64.
Klaganden kan följaktligen enligt nämnda rättspraxis inte åberopa artikel 7.1 i direktiv 2003/88 för att förhindra att den hänskjutande domstolen tillämpar den nationella bestämmelse som strider mot unionsrätten.
65.
Domstolen har för att kompensera avsaknaden av horisontell direkt effekt hos direktiv emellertid framhållit att det finns alternativa lösningar som är ägnade att tillmötesgå en enskild som anser sig ha lidit skada på grund av att ett direktiv inte har införlivats eller har införlivats på ett felaktigt sätt. Härvid rör det sig för det första om möjligheten att tolka nationell rätt i enlighet med direktivet, för det andra om tillämpningen av principerna om medlemsstatens ansvar enligt unionsrätten på grund av åsidosättande av unionsrätten.
66.
Domstolen har till stöd för metoden om direktivkonform tolkning anfört att det åligger alla myndigheter i medlemsstaterna, även domstolarna inom ramen för deras behörighet att uppnå det resultat som föreskrivs i ett direktiv och deras förpliktelse att vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att denna skyldighet fullgörs. (
24
) Detta innebär att den nationella rätten vid tillämpningen av nationell rätt med tillämpning av samtliga tillgängliga tolkningsmetoder, om möjligt, ska tolkas mot bakgrund av direktivets lydelse och syfte så att det resultat som fastställs i direktivet uppnås och, därmed, agera i överensstämmelse med artikel 288 tredje stycket FEUF. (
25
) I domen i de förenade målen Pfeiffer m.fl. (
26
) preciserade domstolen, angående en tvist mellan enskilda, hur den nationella domstolen ska gå till väga. Om det i det avseendet enligt nationell rätt under vissa omständigheter är tillåtet, i enlighet med de tolkningsmetoder som erkänns i denna rätt, att tolka en bestämmelse i den nationella rätten på ett sådant sätt att en konflikt med en annan bestämmelse i den nationella rätten kan undvikas eller att i detta syfte begränsa bestämmelsens tillämpningsområde genom att bara tillämpa den i den mån den är förenlig med den andra bestämmelsen, är den nationella domstolen skyldig att använda samma metoder för att uppnå det resultat som eftersträvas i direktivet.
67.
Såsom domstolen har förklarat vid upprepade tillfällen begränsas denna skyldighet att tolka nationell rätt direktivkonformt emellertid av allmänna rättsprinciper, bland annat av principen om rättssäkerhet, på så sätt att skyldigheten inte kan åberopas till stöd för en tolkning contra legem av nationell rätt. (
27
)
68.
Av beslutet om hänskjutande framgår inte uttryckligen om det överhuvudtaget är möjligt att tolka den nationella lagstiftningen i enlighet med direktivet. Utifrån en sammantagen bedömning av beslutet om hänskjutande kan emellertid slutsatsen dras att den enda möjliga lösning som den hänskjutande domstolen hade för att uppnå ett tolkningsresultat som var förenligt med direktivet uppenbarligen var att inte tillämpa den omtvistade lagstiftningen. Mot bakgrund av den omständigheten att den hänskjutande domstolen i sitt beslut om hänskjutande återgett domstolens rättspraxis avseende gränserna för denna tolkningsmetod kan det utgås från att en direktivkonform tolkning inte är möjlig i målet vid den nationella domstolen utan att den nationella rätten tolkas contra legem.
b) Möjliga alternativa lösningar
69.
Det ska prövas huruvida den nationella domstolen ändå under vissa förhållanden kunde underlåta att tillämpa den omtvistade bestämmelsen i ett förhållande mellan enskilda. Enligt min mening kommer tre olika lösningar i fråga, vilka jag kommer att pröva i detalj och undersöka om de går att genomföra.
70.
Det ska inledningsvis undersökas om den grundläggande rättighet som följer av artikel 31.2 i stadgan kan tillämpas direkt. (
28
) Därefter ska frågan prövas om rätten till årlig betald semester utgör en allmän princip i unionsrätten och kan tillämpas direkt i ett förhållande mellan enskilda. (
29
) Slutligen ska domstolens synsätt i domen i målet Kücükdeveci undersökas kritiskt för att bedöma om detta synsätt kan tillämpas på förevarande mål. (
30
)
i) Huruvida den grundläggande rättighet som följer ur artikel 31.2 i stadgan är direkt tillämplig
71.
Såsom redan anförts skulle man till en början kunna tro att den grundläggande rättigheten till betald årlig semester, vilken slås fast i artikel 31.2 i stadgan, är direkt tillämplig.
– Huruvida stadgan är tillämplig
72.
Stadgan som ursprungligen hade vägledande karaktär, eftersom den skulle tolkas som ett uttryck för unionens åtagande att säkerställa de grundläggande rättigheterna, erhöll i samband med ikraftträdandet av Lissabonfördraget den 1 december 2009 enligt artikel 6.1 FEU slutgiltigt primärrättslig status inom unionens rättsordning. (
31
) Detta innebär att rättsakter som unionens institutioner antagit i fråga om arbetstidens förläggning på grund av den bundenhet av de grundläggande rättigheterna som föreskrivs i artikel 51.1 i stadgan ska bedömas mot bakgrund av denna bestämmelse. Numera är även medlemsstaterna bundna av de grundläggande rättigheterna när de tillämpar unionsrätten. (
32
)
73.
Vad gäller det förhållandet att de faktiska omständigheter som ligger till grund för tvisten i målet vid den nationella domstolen ägde rum under åren 2005–2007 och därmed vid en tidpunkt då stadgan ännu inte hade trätt i kraft, kan den inte anses tillämplig i tiden (ratione temporis) på de faktiska omständigheter som ligger till grund för förevarande mål. Då tas emellertid inte hänsyn till att unionsdomstolarna sedan länge tillmätt denna avgörande betydelse vid tolkningen av unionsrätten innan den formellt inkorporerades i unionens rättsordning. (
33
) Stadgans status som tolkningshjälpmedel kan emellertid inte ifrågasättas, särskilt som de rättigheter som anges i ett flertal rättsakter och följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner bekräftas i den och därmed slutligen kan betraktas som uttryck för den europeiska värdeordningen.
74.
Efter ikraftträdandet torde dess bindande karaktär vid tolkningen numera vara obestridlig, vilket framför allt bekräftas av den omständigheten att domstolen hänvisade till denna i sina rättsliga överväganden i punkt 22 i domen i målet Kücükdeveci trots att den uppenbarligen ännu inte var i kraft då. (
34
) Det är därför konsekvent att även i förevarande mål tillämpa de relevanta bestämmelserna i stadgan som utgångspunkt för tolkningen av alla andra bestämmelser i unionslagstiftningen, bland annat de allmänna principerna och sekundärrätten. Framför allt ska varje tolkning av dessa bestämmelser undvikas som eventuellt kan stå i strid med värderingarna i stadgan.
– Karaktär av grundläggande rättighet
75.
Enligt min mening föreligger det inte några särskilda svårigheter i samband med klassificeringen av den rätt till betald årlig semester som arbetstagare har enligt artikel 31.2 i stadgan som en grundläggande social rättighet. Såsom jag anfört i mitt förslag till avgörande i målet Schultz-Hoff (
35
) har karaktären av grundläggande rättighet i fråga om rättigheten bekräftats genom att den har förts in i stadgan. Jag har härvid intagit samma ståndpunkt som generaladvokaten Tizzano i sitt förslag till avgörande i målet BECTU. (
36
) Efter vad jag kan se har en betydande andel av doktrinen intagit denna ståndpunkt (
37
) och motiverat den med liknande argument. De grundar sig huvudsakligen på ordalydelsen och den rättsliga konstruktionen av denna grundläggande regel.
76.
Redan ordalydelsen av denna bestämmelse tyder på att rätten till årlig betald semester har utformats som en grundläggande rättighet varför det kan uteslutas att rättigheten omfattas av de principer som anges i artikel 51.1 i stadgan som inte medför några direkta rättigheter för enskilda utan i stället måste konkretiseras av dem som bestämmelsen riktar sig till inom ramen för deras behörighet. Enligt artikel 31.2 i stadgan ska nämligen ”[v]arje arbetstagare [ha] rätt till en begränsning av den maximala arbetstiden samt till dygns- och veckovila och årlig betald semester”. Här kommer garantins kvalitet som mänsklig rättighet klart till uttryck särskilt som människans värdighet i arbetslivet betonas i denna artikel. (
38
) Därmed skiljer den sig avsevärt från andra bestämmelser i avdelning IV (”Solidaritet”) i stadgan som i egenskap av en objektivrättslig garanti har formulerats på så sätt att de rättigheter som beviljas i nämnda bestämmelser ska erkännas eller respekteras. Av dessa skillnader vad gäller formuleringen framgår att skyddet varierar beroende på vilken rättighet det rör sig om. (
39
)
77.
Enligt detta graderade skyddssystem fastställer dessa bestämmelser, vilka enbart innehåller principer och såtillvida enligt artikel 52.5 första meningen i stadgan i första hand binder lagstiftaren vid genomförandet, även ofta att skydd enbart garanteras ”i enlighet med närmare bestämmelser i unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis”. (
40
) Ett väsentligt kännetecken för dessa principer är nämligen att det för att de ska kunna användas ofta krävs att tillämpningsföreskrifter antas, vilket för övrigt enbart får ske i enlighet med den kompetensfördelning som fastställs i fördraget och med beaktande av subsidiaritetsprincipen. (
41
) Den omständigheten att principer, för att kunna tillämpas, förutsätter att unionen och dess medlemsstater vidtar lagstiftningsåtgärder och organisatoriska och praktiska åtgärder kommer till uttryck i den för dem gällande meningen ”främja tillämpningen av dem” i artikel 51.1 andra meningen i stadgan.
78.
Detta är emellertid inte fallet vad gäller artikel 31.2 i stadgan, som är utformad som ett individuellt krav. Den omständigheten att artikel 31.1 i stadgan, i vilken det hänvisas till ”rätt[en] till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden”, är avfattad på ett relativt abstrakt sätt och först konkretiseras i artikel 31.2, kan inte anföras som argument för att betrakta denna bestämmelse som princip i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, särskilt som bestämmelser avseende grundläggande rättigheter i princip kan vara avfattade på ett abstrakt sätt framför allt för att kunna ta hänsyn till politiska och samhälleliga förändringar. (
42
) Detta gäller i än högre grad för sociala rättigheter som ofta förutsätter en konkretisering inte minst på grund av de här tillkommande kostnaderna som kan avgöra medlemsstatens faktiska ekonomiska möjligheter för att förverkliga dessa rättigheter. (
43
)
79.
Något annat framgår inte heller vid en systematisk tolkning. I artiklarna 28 och 29 i stadgan talas också om att innehavare av grundläggande rättigheter ska ha en ”rätt” varmed de både bestämmelserna tillerkänner subjektiva rättigheter. (
44
) På grund av bestämmelsernas närhet till artikel 31 i stadgan och deras koppling till varandra samt likhet vad gäller strukturen kan det även antas att det i artikel 31 i stadgan är fråga om en subjektiv rättighet.
– Bristande verkan gentemot tredje man
Systemet för skydd för de grundläggande rättigheterna enligt stadgan
80.
Formuleringen i artikel 31 i stadgan kan vid en första anblick ge sken av att ha verkan gentemot tredje man (
45
) och vara direkt tillämplig på förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare. Därmed skulle teoretiskt sett även enskilda vara skyldiga att säkerställa rättvisa arbetsförhållanden. Enligt artikel 51.1 första meningen riktar sig bestämmelserna i denna stadga emellertid endast till ”unionens institutioner och organ ... samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten”. I artikel 52.2 föreskrivs vidare att ”[d]e rättigheter som erkänns i denna stadga och grundar sig på gemenskapsfördragen eller på Fördraget om Europeiska unionen skall utövas på de villkor och inom de gränser som fastställs i dessa”. Enligt min mening tyder dessa bestämmelser på en avsedd begränsning av den grupp till vilka de grundläggande rättigheterna riktar sig, vilket i sin tur ger upplysning om det typ av skydd för grundläggande rättigheter som unionslagstiftaren eftersträvar.
81.
Ingrepp i det skydd som säkerställs genom artikel 31 i stadgan får följaktligen enbart ske när unionen eller medlemsstaterna inte ger sina anställda rättvisa arbetsförhållanden eller när de inte antagit några bestämmelser för att garantera de rättigheter som anges i artikel 31 i stadgan, trots att de har behörighet att göra detta. (
46
) Enskilda har enligt denna bestämmelse således en subjektiv rättighet som i första hand består i en skyldighet för unionen och dess medlemsstater att skydda denne.
82.
Ett ingrepp i de grundläggande rättigheterna genom medlemsstatens handlande skulle enligt den klara ordalydelsen i artikel 51.1 första meningen i stadgan enbart kunna ske i samband med genomförandet av unionsrätten, till exempel vid införlivandet av direktiv i den nationella lagstiftningen. (
47
) I denna bestämmelse bekräftas den i domstolens praxis erkända principen om medlemsstaternas bundenhet av de grundläggande rättigheterna vid genomförandet av unionsrätten. (
48
) Härvid ska emellertid beaktas att de som har skyldigheter enligt de grundläggande rättigheterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet eftersom artikel 31 i stadgan som grundläggande rättighet som ger skydd förutsätter en grundläggande reglering. (
49
)
83.
Med hänsyn till att de som har skyldigheter enligt den grundläggande rättigheten (den personkrets till vilken bestämmelsen riktar sig) klart fastställs i artikel 51.1 första meningen och att den funktion som den grundläggande rättigheten i artikel 31 i stadgan har enligt bestämmelsens syfte enbart medför en skyddsplikt för unionen och medlemsstaterna, kan man utgå från att denna grundläggande rättighet inte medför någon direkt skyldighet för enskilda. (
50
) Ett annat argument mot att de grundläggande rättigheterna har direkt verkan gentemot tredje man är att enskilda inte heller kan uppfylla kravet i artikel 52.1 i stadgan (”Varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag”). Detta krav vad gäller ingrepp i grundläggande rättigheter kan logiskt sett enbart rikta sig till unionen och dess medlemsstater som myndighetsutövare. Enskilda kan därför på sin höjd indirekt vara bundna av bestämmelserna om införlivande av skyddskravet. (
51
) Därutöver ska en tolkning i enlighet med de grundläggande rättigheterna även ske med avseende på privaträttsliga bestämmelser. Detta är emellertid inte längre relevant för förevarande mål. Däremot är konstaterandet att den grundläggande rättigheten till årlig betald semester i artikel 31.2 inte är direkt tillämplig mellan enskilda relevant.
Skyddet för de grundläggande rättigheterna enligt Europakonventionen
84.
Det skydd för de grundläggande rättigheterna som fastställs i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) bevisar att det inte nödvändigtvis krävs att enskilda är direkt bundna av de grundläggande rättigheterna för att ett adekvat skydd för grundläggande rättigheter ska garanteras i så kallade horisontella förhållanden, utan att det räcker att enskilda kan göra gällande lagstiftarens skyddsplikt för att hindra att enskilda åsidosätter grundläggande rättigheter.
85.
Europakonventionen innehåller visserligen inte en rätt till årlig semester, som kan jämföras med den i artikel 31.2 i stadgan, men beaktas bör ändå att nivån på det skydd för grundläggande rättigheter som garanteras enligt Europakonventionen enligt artikel 52.3 och artikel 53 i stadgan är avgörande för unionens rättsordning. Dessa bestämmelser ska med hänsyn till sitt syfte och ändamål nämligen tolkas på så sätt att den nivå på det skydd för grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan inte får vara lägre än de minimikrav som fastställs i Europakonventionen. (
52
) Av det skälet men även med beaktande av att unionen i framtiden kan komma att tillträda Europakonventionen, såsom föreskrivs i artikel 6.2 första meningen FEU, är det oundvikligt att beakta de föreslagna lösningarna i det europeiska systemet för skydd för grundläggande rättigheter.
86.
Det ska i detta sammanhang fastställas att det inte finns något i de grundläggande rättigheter, som garanteras i Europakonventionen, som tyder på att de har verkan gentemot tredje man, oavsett om det finns bestämmelser med stöd av vilka denna slutsats förefaller ligga nära till hands. (
53
) En verkan gentemot tredje man skulle även av processuella skäl vara förenad med svårigheter som knappt skulle kunna övervinnas, eftersom klagomål rörande åsidosättanden av garantier som föreskrivs i Europakonventionen av enskilda enligt artikel 35 i Europakonventionen inte får tas upp till prövning med avseende på person (ratione personae). (
54
) Skyddet för grundläggande rättigheter i förhållandet mellan enskilda säkerställs i stället på så sätt att staten åläggs en skyddsplikt som den ska uppfylla genom att vidta positiva åtgärder (så kallade obligations positives). Enligt detta begrepp ankommer det på staten att förhindra att enskilda kränker den rättsställning som innehavare av grundläggande rättigheter har. (
55
) Den har i detta sammanhang ett visst utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller valet av åtgärder. Det är enbart i vissa situationer som lagstadgat förbud med straff krävs enligt Europakonventionen för att skydda en grundläggande rättighet, till exempel för att skydda liv enligt artikel 2 i Europakonventionen mot ingrepp av enskilda. Staten efterkommer sin skyddsplikt genom lagar och genom att verkställa dessa genom att till exempel inom privaträtten göra en intresseavvägning som motsvarar den i Europakonventionen, i tillräcklig omfattning straffrättsligt skydda innehavare av grundläggande rättigheter mot ingrepp av enskilda eller på ett adekvat sätt reglera liknande krav på det förvaltningsrättsliga området. (
56
) Ett åsidosättande av denna skyddsplikt fastställs av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna genom en bindande dom mot staten i fråga. (
57
) Eftersom enskilda saknar saklegitimation kan ett medansvar för den som gjort sig skyldig till ingrepp i den grundläggande rättigheten inte vara förenad med en sådan dom.
87.
Av denna kortfattade beskrivning framgår att skyddspliktdogmatiken på vilken systemet för skydd för grundläggande rättigheter enligt Europakonventionen grundar sig innebär att det skulle vara överflödigt att binda enskilda vid de grundläggande rättigheterna, eftersom den innehåller en adekvat lösning för de rättsfrågor som diskuteras i samband med verkan gentemot tredje man. (
58
) Det kan således inte påstås att nivån på de grundläggande rättigheter som garanteras i unionen är lägre när de grundläggande rättigheterna i stadgan inte har horisontell direkt effekt.
– Slutsats i denna del
88.
Den hänskjutande domstolen kan följaktligen inte grunda sig på artikel 31.2 i stadgan för att i en tvist mellan enskilda underlåta att tillämpa nationell lagstiftning som står i strid med unionsrätten och som inte kan tolkas i enlighet med direktivet.
ii) Huruvida en allmän rättsprincip är indirekt tillämplig
89.
En annan möjlig väg är att tillämpa en allmän rättsprincip i unionsrätten som i förekommande fall föreskriver en rätt för arbetstagare till årlig betald semester i ett förhållande mellan enskilda.
90.
Detta tillvägagångssätt kräver emellertid att två grundläggande frågor klargörs. För det första måste frågan klargöras om rätten till betald årlig semester överhuvudtaget har rangen av en allmän rättsprincip inom unionens rättsordning. Det måste för det andra klargöras om denna allmänna rättsprincip i förekommande fall även kan tillämpas i förhållandet mellan enskilda.
– Frågan vilken rang rätten till årlig semester har inom unionens rättsordning
Begreppet allmän rättsprincip
91.
Som en inledning till bedömningen av den första frågan ska jag kortfattat gå igenom såväl begreppet allmänna rättsprinciper som funktionen med dessa i unionsrätten.
92.
Unionsrättens allmänna principer har en särskild ställning i domstolens rättspraxis. Begreppet allmänna rättsprinciper är emellertid fortfarande omtvistat. (
59
) Terminologin är inte enhetlig i vare sig doktrin eller rättspraxis. Delvis föreligger skillnader endast vad gäller ordvalet till exempel såsom när domstolen och generaladvokaterna hänför sig till en allmänt erkänd rättsregel, (
60
) allmänt erkänd rättsprincip, (
61
) grundläggande rättsprincip, (
62
) grundläggande princip, (
63
) en enkel princip, (
64
) regel (
65
) eller den allmänna principen om likabehandling, vilken hör till unionsrättens grundläggande principer. (
66
)
93.
Det råder i vart fall enighet om att de allmänna rättsprinciperna i rättspraxis har en stor betydelse vad gäller att fylla ut luckor eller som tolkningshjälpmedel. (
67
) Detta följer inte minst av den omständigheten att unionens rättsordning är en rättsordning som är under utveckling och att den på grund av dess öppenhet för integrationsutveckling måste ha luckor och behöver tolkas. På grund av det ovannämnda har även domstolen avstått från en exakt klassificering av de allmänna principerna för att behålla den flexibilitet som behövs för att kunna avgöra frågor oberoende av skillnader i terminologin. (
68
) Därutöver är de allmänna principerna av betydelse i deras funktion som kriterier för bedömningen av lagenligheten och giltigheten av unionens rättsakter (
69
) samt som grund för den rättsskapande verksamheten. (
70
)
94.
Enligt en definition som ges i doktrinen omfattar de allmänna principerna de grundläggande bestämmelser i den oskrivna primärrätten som är inneboende i Europeiska unionens rättsordning eller gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar. (
71
) Man kan i princip skilja mellan allmänna unionsrättsliga principer i snäv mening, nämligen de som utvecklas ur fördragens andeväsen och system och som hänför sig till särskilda problem i unionsrätten, och de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar och konstitutioner. (
72
) Den förstnämnda gruppen av allmänna principer kan direkt härledas ur unionens primärrätt. När det gäller att fastställa innehållet i de principer som ingår i den andra gruppen använder sig domstolen huvudsakligen av en avvägd komparativrättslig studie, (
73
) vid vilken emellertid inte metoden med minsta gemensamma nämnare tillämpas. Det anses härvid inte heller nödvändigt att de rättsliga principer som utvecklas på så sätt i deras konkreta formulering på unionsnivå alltid samtidigt förekommer i alla de rättsordningar som jämförts. (
74
)
95.
De allmänna principerna utmärker sig genom att de integrerar unionens och medlemsstaternas grundläggande principer, vilket förklarar deras ställning som primärrätt inom unionsrättsordningens normhierarki. (
75
) Avgörande är framför allt det skydd för grundläggande rättigheter i snäv mening som utvecklats och säkerställs av unionsdomstolarna under denna omfattande beteckning samt utarbetandet av de processuella rättigheter som liknar grundläggande rättigheter som i egenskap av rättsstatsprinciper har erhållit samma rang som konstitutionell unionsrätt. (
76
) Till de allmänna principerna hör därför även de principer som har samband med Europeiska unionens strukturella principer som frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt rättsstatsprincipen, i den mening som avses i artikel 2 FEU, samt principer som kan härledas ur dessa principer. Åsidosättande av dessa av en medlemsstat kan utlösa särskilda sanktionsmekanismer som föreskrivs i artikel 7 FEU.
96.
Proportionalitetsprincipen, (
77
) principen om rättslig klarhet (
78
) eller den enskildes rätt till ett verksamt rättsligt skydd (
79
) är principer som erkänts som allmänna unionsrättsliga principer. I detta sammanhang omfattas även olika allmänna principer om god förvaltningssed såsom principen om skydd för berättigade förväntningar, (
80
) principen ne bis in idem (inte två gånger om samma sak), (
81
) rätten till försvar, (
82
) även i form av möjlighet att yttra sig om åtgärder som påverkar deras intressen negativt, (
83
) motiveringsskyldighet vid rättsakter (
84
) eller principen om en prövning på eget initiativ. (
85
) Även åberopande av force majeure (
86
) hör till dessa principer. Det finns emellertid även principer som inte är okända i avtalsrätten, såsom till exempel den allmänna principen om pacta sunt servanda (
87
) eller även principen om clausula rebus sic stantibus. (
88
)
97.
Solidaritetsprincipen (
89
) eller myndigheternas omsorgsplikt i förhållande till dess tjänstemän (
90
) är knutna till välfärdsstaten. Anledningen till att det ofta hänvisas till principen om samarbete mellan medlemsstaterna och deras skyldighet att samarbeta med unionen är att Europeiska unionen bygger på federala band mellan staterna. Domstolen har med hänvisning till artikel 10 EG således utvecklat principen om ömsesidig gemenskapslojalitet. (
91
) Domstolen har vidare erkänt demokratiprincipen bland annat genom att hänvisa till att det är nödvändigt att se till att parlamentet kan delta i unionens lagstiftningsprocess på ett effektivt sätt enligt de i fördraget föreskrivna förfarandena. (
92
)
98.
Till de grundläggande unionsrättigheter som domstolen har erkänt med hjälp av den ovan nämnda avvägda komparativrättsliga studien samt med beaktande av internationella och europeiska instrument för mänskliga rättigheter hör sådana grundläggande mänskliga rättigheter som är utmärkande för liberala och demokratiska samhällen, såsom till exempel yttrandefrihet (
93
) och föreningsfrihet. (
94
) Sådana grundläggande principer som direkt följer av fördragen, såsom till exempel förbud mot diskriminering på grund av nationalitet (
95
) och förbud mot diskriminering på grund av kön, (
96
) hör också hit.
Rätten till betald årlig semester i Europeiska unionen
99.
Frågan är om rätten till betald årlig semester uppfyller de krav som följer av rättspraxis avseende allmänna rättsprinciper. För detta måste en sådan rättighet inom området för unionens arbetsrätt, i likhet med ovannämnda rättigheter, ha en sådan grundläggande betydelse att den har kommit till uttryck i primärrätten eller i ett stort antal bestämmelser i unionsrättens sekundärrätt.
100.
Andra källor som ska beaktas vid bedömningen är det stora antalet internationella fördrag som avser mänskliga rättigheter samt arbetstagarnas rättigheter till vilka medlemsstaterna anslutit sig.
101.
Slutligen ska medlemsstaternas lagstiftning undersökas. En komparativrättslig prövning som domstolen ofta företagit kan nämligen göra det möjligt att avgöra om denna rättighet enligt de konstitutionella traditionerna (
97
) eller i vart fall de centrala bestämmelserna i den nationella arbetslagstiftningen har en framträdande position i den nationella rättsordningen.
– De unionsrättsliga bestämmelserna
102.
Vad gäller de relevanta unionsrättsliga bestämmelserna är det i det följande möjligt att anknyta till vad som anförts ovan avseende klassificeringen av rätten till betald årlig semester som grundläggande rättighet. Såsom anförts ovan utgör regleringen av denna rättighet i artikel 31.1 i stadgan en bekräftelse av dess framträdande position i unionens rättsordning. Det ska i detta sammanhang erinras om att, såsom framgår av femte skälet i ingressen, i stadgan ”… de rättigheter som har sin grund särskilt i medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner och internationella förpliktelser, Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, gemenskapens och Europarådets sociala stadga samt rättspraxis vid Europeiska gemenskapens domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna [bekräftas]”. Med andra ord återges i stadgan inte mindre än regelverket för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen.
103.
Även om det framgår att artikel 7.1 i direktiv 93/104 som gällde innan artikel 7.1 i direktiv 2003/88 var förebild för formuleringen i artikel 31.1 i stadgan, så får detta inte ge sken av att rätten till betald årlig semester under ett visst antal dagar först fastställdes i samband med direktivet om arbetstider. Denna rättighet hör sedan länge till de grundläggande sociala rättigheter som erkänns i internationell rätt oberoende av längden på den semester som beviljas.
– Folkrättsliga bestämmelser
104.
På internationell nivå återfinns denna grundläggande rättighet till exempel i artikel 24 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, (
98
) enligt vilken envar ”har rätt till vila och fritid, innefattande rimlig begränsning av arbetstiden och regelbunden semester med bibehållen lön”. Även i artikel 2.3 i den europeiska sociala stadgan (
99
) samt i artikel 7 d i FN-konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (
100
) återfinns denna rättighet som ett uttryck för envars rätt till rättvisa och skäliga arbetsförhållanden. Även artikel 8 i gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter fastställs att varje arbetstagare har rätt till årlig betald semester. (
101
) Den sistnämnda är relevant av det skälet att den i domstolens rättspraxis har en avgörande betydelse som källa. Den återspeglar nämligen medlemsstaternas gemensamma uppfattningar och traditioner och betraktas som en förklaring av grundläggande principer som unionen och dess medlemsstater vill iaktta. (
102
) Inom Internationella arbetsorganisationen (ILO), FN:s fackorgan, har rätten till betald minimisemester reglerats genom två multilaterala konventioner, senast genom konvention nr 132, (
103
) som trädde i kraft den 30 juni 1973 och som ändrade den dittills gällande konventionen nr 52. (
104
) Dessa konventioner innehåller föreskrifter som är tvingande för konventionsstaterna avseende förverkligandet av denna grundläggande sociala rättighet i deras rättsordningar.
105.
Denna mångfald av internationella rättsakter skiljer sig såväl i fråga om innehåll som i fråga om rättslig betydelse, eftersom det i vissa fall rör sig om folkrättsliga avtal och i andra fall endast om högtidliga deklarationer som inte är rättsligt bindande. (
105
) Även den avsedda personkretsen skiljer sig åt mellan dessa rättsakter, vilket innebär att de olika rättsakterna inte ger rättigheter till samma grupp av personer. Till detta kommer att de avtalsslutande parterna i egenskap av adressater för rättsakterna ofta förfogar över ett stort handlingsutrymme vid genomförandet av dem, vilket innebär att enskilda som omfattas av rättsakterna inte kan åberopa dem direkt. (
106
) Det är dock kännetecknande att rätten till betald semester i alla dessa internationella rättsakter entydigt räknas till arbetstagarnas grundläggande rättigheter.
– Medlemsstaternas rättsordningar
106.
Det föreligger stora skillnader vad gäller sociala rättigheter på konstitutionell nivå. Flera länders konstitutioner men inte alla innehåller garantier avseende arbetsförhållanden som avser arbetstagarnas rätt till vila.
107.
I till exempel artikel 11.5 i Luxemburgs konstitution och i artikel 40.2 i Spaniens konstitution åläggs staten en skyldighet att införa hälsosamma arbetsförhållanden och säkerställa arbetstagares rätt till vila. (
107
) En utförligare bestämmelse som är mer lik formuleringen i artikel 31 i stadgan om de grundläggande rättigheterna återfinns i artikel 36 i Italiens konstitution, i vilken det bland annat föreskrivs en rätt till en dags vila i veckan och en betald årlig semester. Portugals konstitution förefaller vara en av förebilderna för bestämmelserna i stadgan eftersom det i dess artikel 59.1 d föreskrivs en rätt till vila och fritid, en högsta gräns vad gäller den dagliga arbetstiden, en vilopaus i veckan samt regelbunden betald semester. (
108
) Det kan emellertid fastställas att de grundläggande sociala rättigheterna som fastställs i denna senare konstitution på ett detaljerat och subjektivt sätt allmänt enbart ska förstås som uppgifter som ska utföras av staten och inte som rättigheter som direkt kan åberopas. (
109
)
108.
I de flesta av Europeiska unionens gamla medlemsstater regleras rätten till en betald årlig minimisemester i vanlig lagstiftning som återspeglar de relevanta sekundärrättsliga föreskrifterna i direktiven i den mån som gemenskapsrättens tillämpningsområden berörs. Detta gäller till exempel för den tyska lagstiftningen som i artikel 20.1 i grundlagen som statens syfte visserligen har erkänt ”välfärdsstatsprincipen” ur vilken flera sociala minimikrav kan härledas men för övrigt överlåter åt lagstiftaren att reglera årlig semester. (
110
) Oberoende av detta innehåller de tyska delstaternas konstitutioner emellertid ett flertal sociala garantier och principer som bland annat även föreskriver en skyldighet för lagstiftaren i delstaterna att fastställa en tillräckligt omfattande betald semester. (
111
)
109.
Däremot uppvisar de nya medlemsstaterna med undantag för Cypern en förhållandevis omfattande reglering av denna rättighet. Detta gäller till exempel för artikel 36 f i Slovakiens konstitution, artikel 66.2 i Polens konstitution, artikel 70/B fjärde stycket i Ungerns konstitution, artikel 107 i Lettlands konstitution, artikel 41.2 i Rumäniens konstitution, artikel 48.5 i Bulgariens konstitution, artikel 13.2 i Maltas konstitution och artikel 49.1 i Litauens konstitution, som samtliga uttryckligen föreskriver rätt till betald årlig minimisemester. Arbetsvillkor i allmänhet nämns i Sloveniens konstitution (artikel 66), Tjeckiens konstitution (artikel 28) samt i Estlands konstitution (artikel 29.4). (
112
)
– Slutsatser
110.
Betydelsen av rätten till årlig betald semester är sedan länge erkänd i domstolens rättspraxis. Enligt fast rättspraxis ska den betraktas som en ”princip av särskild betydelse i unionens sociala regelverk”. Undantag från denna princip får därmed inte göras och de behöriga nationella myndigheterna får endast verkställa principen inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktiv 2003/88. Domstolen har ändå inte otvetydigt avgjort om det rör sig om en allmän princip i unionsrätten. Den omständigheten att det i rättspraxis inte används någon enhetlig terminologi vid beteckningen av sådana allmänna principer (
113
) försvårar dessutom en tydlig klassificering.
111.
Av en komparativrättslig studie framgår emellertid att tanken att arbetstagaren ska ha rätt till regelbunden vila genomsyrar unionens och medlemsstaternas rättsordning. Den omständigheten att denna tanke såväl på unionsnivå (
114
) som i flera medlemsstater har rang av grundlag (
115
) talar för att denna rättighet har en framträdande position som antyder att den ska klassificeras som en allmän princip i unionsrätten.
112.
Det saknar härvid betydelse att inte alla medlemsstater ger den rang av grundlag i sina rättsordningar (
116
), eftersom den i vart fall betraktas som en central del av den nationella rätten oavsett om det rör sig om privaträttsliga eller offentligrättsliga arbetsförhållanden vilket i övrigt även har erkänts i domstolens rättspraxis. (
117
) Genom att den inte är begränsad till ett rättsområde utan är sektorövergripande, det vill säga gäller för ett flertal yrkesområden, inom området för såväl arbetsrätten som tjänsterätten i alla medlemsstater, har rätten till årlig semester sådan allmän giltighet som allmänna principer typiskt sett har och som skiljer dem från särskilda rättsregler. (
118
) Samma sak gäller med avseende på unionslagstiftningen, eftersom, såsom jag senast visat i mitt förslag till avgörande i mål C-155/10 (Williams m.fl.), (
119
) även de direktiv om arbetstidens förläggning, som på grund av särdragen hos vissa yrkesgrupper innehåller områdesspecifika bestämmelser (
120
) som såtillvida kan betraktas som lex specialis i förhållande till bestämmelserna i direktiv 2003/88 har egna bestämmelser om rätt till semester.
113.
Därutöver uppvisar rätten till betald årlig semester ett minimum av precision vilket är ett villkor för att erkännas som en allmän princip. (
121
) Detta bekräftas för det första genom en jämförelse mellan vissa rättsprinciper som erkänts i rättspraxis, såsom till exempel den redan nämnda demokratiprincipen eller solidaritetsprincipen, som kännetecknas av att de är abstrakta. Detta framgår för det andra av att det mål som eftersträvas med rättigheten är tydligt. Trots kravet på utformning av lagstiftaren syftar rätten till årlig semester huvudsakligen till att tillfälligt befria arbetstagaren från arbetsplikten enligt avtalet. Genom att denna rättighet i vart fall uppfyller minimikraven på precision uppfyller den även villkoren för att kunna betraktas som allmän rättsprincip.
114.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan det fastställas att ett flertal argument talar för att rätten till årlig semester ska ges rang av en allmän rättsprincip i unionens rättsordning.
– Huruvida de allmänna principerna är tillämpliga mellan enskilda
115.
Det ska dessutom klargöras huruvida denna allmänna princip i förekommande fall även är tillämplig i förhållandet mellan enskilda.
Principiell möjlighet till direkt tillämpning
116.
Det har i domstolens rättspraxis erkänts att enskilda kan åberopa allmänna principer i förhållande till staten. (
122
) Domstolen har hittills däremot inte uttryckligen yttrat sig över den principiella frågan om de grundläggande rättigheterna som allmänna principer överhuvudtaget är direkt tillämpliga i förhållandet mellan enskilda.
117.
Särskild hänsyn ska tas till denna fråga med avseende på betydelsen av det individuella skyddet för grundläggande rättigheter. Med hänvisning till ursprunget och syftet med allmänna principer kan det å ena sidan nämligen argumenteras att dessa i första hand syftar till att skydda enskilda från ingripanden från det allmänna vilket innebär att dessa principer inte kan tillämpas direkt i förhållandet mellan enskilda. Å andra sidan kan ståndpunkten intas att en traditionell jämförelse offentlig/privat inte längre är tidsenlig i en modern stat. Man kan konstruera situationer i vilka ett skydd för grundläggande rättigheter mot privata inrättningar förefaller vara lika nödvändiga som mot myndigheter och underlåtenhet att bevilja skydd för grundläggande rättigheter därför skulle kunna likställas med ett åsidosättande av grundläggande rättigheter. (
123
)
118.
Detta skulle till exempel vara fallet i fråga om arbetsförhållanden som det i förevarande mål, särskilt som ett arbetsförhållande, oavsett om det är av privat- eller offentligrättslig natur i allmänhet kännetecknas av ett asymmetriskt maktförhållande mellan arbetsgivare och arbetstagare. (
124
) Eftersom det ofta är slumpen som avgör om arbetsgivare är ett privatsubjekt eller en offentlig myndighet (
125
), är det svårt att motivera varför en skillnad ska göras i skyddet för grundläggande rättigheter beroende på situationen.
119.
För att enskilda är bundna av grundläggande rättigheter som allmänna rättsprinciper talar inte minst principen om ändamålsenlig verkan (effet utile) i unionsrätten och en enhetlig rättsordning i unionen. Unionsrätten skulle kunna få större verkan om de grundläggande rättigheterna på vissa områden hade haft verkan gentemot tredje man. Medan medlemsstaterna på grund av deras bundenhet av de grundläggande rättigheterna enbart får tillämpa unionsrätten i enlighet med grundlagen kan enskilda äventyra unionsrättens ändamålsenliga verkan inom ramen för deras rättsförhållanden om de skulle få åsidosätta grundläggande rättigheter på unionsrättsligt fastställda områden. Detta skulle äventyra den enhetliga unionsrätten. (
126
)
120.
Av hittillsvarade rättspraxis framgår att domstolen har intagit en liknande ståndpunkt i sin argumentation.
121.
Stöd för att allmänna rättsprinciper är direkt tillämpliga i förhållandet mellan enskilda ges bland annat i domen i målet Defrenne, (
127
) i vilken domstolen slog fast att en rätt till lika lön för manliga och kvinnliga arbetstagare som de berörda parterna kan åberopa vid nationella domstolar på samma sätt i förhållande mellan arbetsgivare inom den offentliga eller privata sektorn följer av principen i artikel 119 i EEG-fördraget (artikel 157 FEUF).
122.
Stöd för detta ges också i rättspraxis avseende tillämpning av de grundläggande friheterna i förhållande till enskilda, bland annat domen i målet Walrave, (
128
) i vilken domstolen slog fast att förbud mot diskriminering på grund av nationalitet i artiklarna 7, 48 och 59 i EEG-fördraget (artiklarna 18, 45 och 56 FEUF) inte endast gäller för offentliga myndigheters verksamhet, utan också omfattar andra former av reglering, i det konkreta fallet ett idrottsförbund, som syftar till att på ett kollektivt sätt reglera förvärvsarbete och tillhandahållande av tjänster. Domstolen motiverade sin dom med att avskaffandet av hinder för fri rörlighet för personer och tjänster skulle äventyras om avskaffandet av statliga hinder förlorade sin verkan genom att privaträttsliga föreningar eller inrättningar med stöd av sin rättsliga autonomi skulle kunna uppställa sådana hinder för fri rörlighet för personer och tjänster. Eftersom arbetsvillkoren i de olika medlemsstaterna för övrigt ibland regleras genom lagar och andra författningar och ibland genom avtal och andra rättshandlingar som ingås eller antas av privatpersoner, skulle en begränsning av de ifrågavarande förbuden till endast offentliga myndigheters åtgärder riskera att medföra ojämlikheter vid tillämpningen av förbuden. (
129
) I domen i målet Bosman (
130
) slog domstolen därefter fast att de primärrättsliga bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare även är tillämpliga på de internationella fotbollsförbundens FIFA:s (”Fédération Internationale de Football Association”) och UEFA:s (”Fédération Européenne des Associations de Football”) regler för spelarövergång.
123.
Det kan emellertid ifrågasättas om man av domarna i målen Walrave och Bosman utan vidare kan dra slutsatsen att grundläggande rättigheter i form av allmänna rättsprinciper allmänt är direkt tillämpliga i förhållandet mellan enskilda, särskilt som det i de båda målen var fråga om tillämpningen av grundläggande friheter på privata organisationer som på sätt och vis hade regleringsbefogenhet och därför hade en nästintill offentligrättslig karaktär. Det skulle således kunna antas att domstolens dom var motiverad av särskilda omständigheter i ovannämnda mål. Om man ansluter sig till denna ståndpunkt så skulle det inte vara möjligt att dra några paralleller med hänsyn till att motparten inte är en privat organisation som har en sådan regleringsbefogenhet.
124.
Domen i målet Angonese, som rörde tillträde till anställning i en privat bank och i vilken domstolen fastslog att ”förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i [artikel 45 FEUF skall] anses tillämpligt även på privaträttsliga subjekt”, ger också stöd för att allmänna principer kan tillämpas direkt i förhållandet mellan enskilda. (
131
)
125.
I detta sammanhang ska även domen i målet Kücükdeveci (
132
) nämnas, i vilken domstolen tillämpade förbudet mot diskriminering på grund av ålder, vars ställning som allmän rättslig princip inom unionens rättsordning för första gången erkändes i domen i målet Mangold (
133
) på ett arbetsförhållande mellan enskilda. Det ska i detta avseende påpekas att domstolen som motivering för att den allmänna principen är direkt tillämplig tillämpade en egen lösning som inte minst på grund av sin innovativa karaktär måste undersökas närmare i dogmatiskt hänseende. Här hänvisas därför till mitt nedanstående resonemang (
134
) avseende denna lösning som kommer att undersökas separat och i detalj.
126.
Det kan sammanfattningsvis fastställas att det enligt denna rättspraxis i princip inte kan uteslutas att grundläggande rättigheter i form av allmänna principer är direkt tillämpliga i förhållandet mellan enskilda. (
135
)
Risken för motsättning i förhållande till bestämmelserna i stadgan
127.
I samband med ikraftträdandet av stadgan fastställs rätten till betald årlig semester numera i artikel 31.2 i stadgan. En allmän princip som i förekommande fall utvecklas av domstolen på grundval av vad som anförts ovan som huvudsakligen fastställer samma rättighet torde emellertid fortsätta att existera självständigt, eftersom stadgan och de grundläggande rättigheter som följer av allmänna rättsliga principer uttryckligen och jämsides anges i artikel 6.1 och 6.3 FEU. (
136
) Vad gäller förhållandet mellan de rättigheter som följer ur stadgan och de rättigheter som följer ur allmänna principer framgår av dessa bestämmelser att de anges samtidigt och med samma giltighet. (
137
) De kan således även tillämpas kumulativt så att enskilda inte förvägras rätten att åberopa en längre gående garanti. Vad gäller innehållet torde de emellertid i huvudsak överensstämma med varandra, eftersom stadgan, å ena sidan, såsom framgår av ingressen, syftar till att bekräfta de rättigheter som följer av de källor för rättstillämpning som domstolen använder. Å andra sidan utgör stadgan ett indicium vad gäller innehållet av medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner. Det kan emellertid inte uteslutas att de grundläggande rättigheter som härleds och vidareutvecklas ur allmänna principer har ett vidare skyddsområde än stadgan. (
138
)
128.
I den mån som det i det följande utgås från att både de grundläggande rättigheter som följer ur stadgan och de allmänna principerna i unionsrätten gäller parallellt, ska det påpekas att en direkt tillämpning av en rättslig princip som föreskriver en rätt till årlig semester i vart fall i en tvist mellan enskilda medför en risk för motsättningar. Såsom anförts ovan ska artikel 51.1 första meningen i stadgan tolkas så, att den grundläggande rättigheten i artikel 31.2 i stadgan till årlig betald semester inte är direkt tillämplig på enskilda. Skulle det samtidigt vara tillåtet för enskilda att åberopa allmänna rättsliga principer så skulle detta medföra kringgående av den begränsning av den grupp som har skyldigheter enligt de grundläggande rättigheterna som unionslagstiftaren företagit i stadgan.
129.
Kravet på ett konsekvent skydd för grundläggande rättigheter innebär följaktligen att de båda grundläggande rättigheterna ska tolkas på ett så samordnat sätt som möjligt. (
139
) Eftersom de grundläggande rättigheter som följer av allmänna rättsliga principer och framför allt domstolens rättspraxis i detta avseende enligt femte skälet i ingressen till stadgan ska integreras i tolkningen av de grundläggande rättigheter som följer av stadgan, får det inte finnas någon motsättning mellan de båda kategorierna av grundläggande rättigheter. I stället krävs en harmonisk tolkning när den grundläggande rättighet som följer av stadgan tillåter detta. (
140
)
130.
I förevarande fall är en harmonisk tolkning vid en direkt tillämpning av allmänna principer i förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare inte möjlig. Unionslagstiftarens beslut att enbart indirekt säkerställa skydd för grundläggande rättigheter, i förevarande fall avseende artikel 31.2 i stadgan, genom att ålägga unionen och medlemsstaterna en skyddsplikt motverkas av att det genom de oskrivna allmänna principerna öppnas en möjlighet för att de grundläggande rättigheterna har verkan gentemot tredje man inbegripet rätten att begära att den nationella domstolen inte heller ska tillämpa nationell rätt som strider mot unionsrätten i förhållandet mellan enskilda. För att undvika en motsättning torde de allmänna principerna inte kunna tillämpas direkt. (
141
)
131.
Det ska emellertid påpekas att denna redogörelse enbart gäller i den mån som det med avseende på den grundläggande rättighet som följer av artikel 31.2 i stadgan och den allmänna principen rör sig om samma rättighet eller om grundläggande rättigheter med samma skyddsomfång. Såsom anförts inledningsvis kan det emellertid inte uteslutas att de grundläggande rättigheter som härleds ur allmänna principer och som fortsätter att vidareutvecklas ger ett bättre skydd än de grundläggande rättigheter som följer av stadgan. I ett sådant fall skulle motsättningen vad gäller artikel 51.1 första meningen i stadgan under vissa förhållanden vara obsolet.
132.
Följande redogörelse gäller enbart för det fall att domstolen anser att tillämpningen av en allmän princip som avser att säkerställa årlig semester i förhållandet mellan enskilda inte innebär någon motsättning i förhållande till artikel 51.1 första meningen i stadgan.
Tillämpning på rätten till årlig betald semester
133.
Eftersom det i princip inte kan uteslutas att grundläggande rättigheter i form av allmänna rättsliga principer är direkt tillämpliga i förhållandet mellan enskilda, ska jag i det följande undersöka om villkoren för detta är uppfyllda.
– Tillerkännande av en subjektiv rättighet
134.
Den rätt till årlig semester som är i fråga i målet vid den nationella domstolen måste syfta till att tillerkänna subjektiva rättigheter. Såsom det redan har anförts följer en subjektiv rättighet av den allmänna principen genom att arbetstagaren enligt denna princip har en rättighet i förhållande till arbetsgivaren, nämligen att tillfälligt befrias från arbetsplikten enligt avtalet för att få tillräckligt med tid för att vila. I detta avseende uppfyller den det första kravet på direkt tillämpning.
– Ovillkorlig och tillräckligt precis
135.
Den allmänna principen måste dessutom vara ovillkorlig och tillräckligt precis för att kunna göras gällande gentemot arbetsgivaren som privatperson. En bestämmelse är ovillkorlig med avseende på innehållet när den är tillämplig ovillkorligen och inte kräver ytterligare åtgärder av medlemsstaternas eller unionens organ. (
142
) En bestämmelse är tillräckligt precis om den entydigt ålägger en skyldighet, (
143
) det vill säga är fullständig i rättsligt hänseende och som sådan kan tillämpas av varje domstol. (
144
)
136.
Det är tveksamt om dessa villkor är uppfyllda vad gäller rätten till årlig semester, särskilt som det inte har fastställts hur långt skyddsområdet för den allmänna principen faktiskt sträcker sig. Eftersom dess omfattning a priori inte kan fastställas entydigt och slutligt är det nödvändigt att i varje enskilt fall undersöka om skyddsområdet eventuellt berörs av en åtgärd som vidtas av unionen och/eller medlemsstaterna. En sådan uppgift ankommer på den domstol som har ombetts att tolka unionsrättens allmänna principer. (
145
)
137.
För att vara tillräckligt precis måste den allmänna principen omfatta flera aspekter av rätten till betald årlig semester som rimligen enbart ska regleras av lagstiftaren för att ta tillräcklig hänsyn till tidskraven lämplig och flexibel. Dessa aspekter som måste regleras avser, bara för att nämna ett par exempel, dels det antal semesterdagar som ska beviljas, varvid det bland annat är osäkert om man därmed avser ett exakt fastställt antal dagar eller snarare ett minsta antal dagar. För att direkt kunna tillämpas gentemot arbetsgivaren måste det av den allmänna principen dessutom framgå hur semesterdagarna ska fördelas under året så att den årliga semestern uppfyller sin vilofunktion. Den allmänna principen måste vidare iaktta särdragen hos varje bransch genom att om nödvändigt innehålla sektorspecifika regler för enskilda verksamhetsområden.
138.
Det är uppenbart att detta inte är möjligt. För det första kan det inte finnas allmänna principer som är så omfattande utan att därmed samtidigt den begreppsmässiga avgränsningen till de specifika rättsreglerna skulle ifrågasättas. (
146
) För det andra ska det beaktas att regleringen av dessa detaljer omfattas av lagstiftarens behörighet. Inte minst av det skälet ska den nationella lagstiftaren enligt konstitutionerna i de medlemsstater i vilka rätten till årlig semester uttryckligen erkänns som grundläggande rättighet fastställa formerna för genomförande. Det förhåller sig på liknande sätt på unionsnivå i förhållandet mellan artikel 31 i stadgan och direktiv 2003/88.
139.
Lagstiftningsbehörigheten i unionen utövas enligt fördragen av rådet och Europaparlamentet gemensamt. Den regleringsbehörighet som de som lagstiftare har inom området för rätten till semester som utgör en del av den unionsrättsliga arbetsrätten måste i vart fall iakttas. Detta krävs inte enbart av ovannämnda praktiska skäl utan även på grund av den institutionella jämvikten inom unionen. Det sistnämnda grundar sig inte på principen om maktdelning i statsrättslig mening, utan i stället på en princip om funktionsdelning enligt vilken unionens funktioner ska utövas av de institutioner som enligt fördraget är bäst rustade att göra detta. Till skillnad från principen om maktdelning, som bland annat syftar till att säkerställa skydd för individer genom att minska statens makt, är syftet med principen om funktionsdelning att på ett effektivt sätt uppnå unionens mål. (
147
)
140.
Såsom jag anfört i mitt förslag till avgörande i mål C-101/08 (Audiolux) är domstolen som unionsinstitution, i den mening som avses i artikel 12.1 EU, också del av denna institutionella jämvikt. (
148
) Denna omständighet innebär att den i egenskap av unionens domstol, inom ramen för sina behörighetsområden ska säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av detta fördrag, respekterar rådets och parlamentets behörighet beträffande lagstiftningsåtgärder. (
149
) Detta förutsätter dels att domstolen överlåter den uppgift som unionslagstiftaren har enligt fördraget, nämligen att vidta lagstiftningsåtgärder på området för arbetstidens förläggning, åt denne, dels att domstolen är återhållsam när det gäller utvecklingen av allmänna unionsrättsliga principer som under vissa omständigheter skulle kunna stå i strid med lagstiftarens mål.
141.
För att en allmän princip som ger en arbetstagare rätt till årlig semester gentemot arbetsgivaren ska vara direkt tillämplig måste domstolen genom tolkning ge den ett tillräckligt precist normativt innehåll. Med hänsyn till den stora mängden nödvändiga regler skulle domstolen härvid emellertid utöva behörigheter som traditionellt är reserverade för unionslagstiftaren. Eftersom detta inte är tillåtet av ovannämnda skäl kan det utgås från att denna allmänna princip i vart fall i sin rena form inte kan betraktas som ovillkorlig utan i stället måste utformas av lagstiftaren.
142.
Den allmänna principen uppfyller följaktligen inte villkoren för att direkt tillämpas i förhållandet mellan enskilda.
– Slutsats i denna del
143.
Av vad som anförts ovan framgår att den hänskjutande domstolen inte kan grunda sig på en allmän princip för att i en tvist mellan enskilda underlåta att tillämpa nationell lagstiftning som strider mot unionsrätten.
iii) Tillämpning av den allmänna principen såsom denna kommer till uttryck i direktiv 2003/88
144.
En annan möjlighet är att tillämpa ovannämnda allmänna princip såsom denna kommer till uttryck i direktiv 2003/88. (
150
)
– Domstolens synsätt i domen i målet Kücükdeveci
145.
I domen i målet Kücükdeveci, till vilken vissa av parterna i målet har hänvisat i deras argumentation, har domstolen tillämpat ett liknande synsätt och därvid bekräftat den nationella domstolens skyldighet att genomföra principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, såsom denna princip har kommit till uttryck i direktiv 2000/78 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet, (
151
) genom att vid behov underlåta att tillämpa en bestämmelse i den nationella lagstiftningen som strider mot denna princip. (
152
)
146.
Genom detta konstaterande utvidgade domstolen principen om unionsrättens företräde framför den nationella rätten till att omfatta så kallade horisontella förhållanden. (
153
) Detta synsätt är förenligt med hittillsvarande rättspraxis avseende principen om att direktiv saknar horisontell direkt effekt (
154
) i den mån som domstolen inte har slagit fast att direktiv 2000/78 ska vara tillämpligt i ett förhållande mellan enskilda utan enbart principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder som kommer till uttryck i nämnda direktiv som, såsom redan fastställts i domen i målet Mangold, (
155
) är en allmän rättsprincip i unionsrätten, eftersom den utgör en specifik tillämpning av den allmänna principen om likabehandling. (
156
) Domstolens synsätt i domen i målet Kücükdeveci grundar sig huvudsakligen på tanken att en allmän princip såsom förbudet mot diskriminering på grund av ålder konsekvent även måste genomföras på nationell nivå för att säkerställa dels ett individuellt rättsskydd, dels att unionsrätten får full verkan. (
157
) I dogmatiskt hänseende utgör detta synsätt en vidareutveckling av rättspraxis i domen i målet Mangold.
147.
Principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, såsom den har kommit till uttryck i direktiv 2000/78 i ett förhållande mellan enskilda kan enligt domstolens uttalanden emellertid uppenbarligen först tillämpas direkt under vissa förutsättningar. För det första måste det i målet vid den nationella domstolen vara fråga om en diskriminering på grund av ålder som inte kan motiveras på objektiva grunder, vilket ska fastställas med hjälp av villkoren i direktiv 2000/78. (
158
) För det andra ska den nationella bestämmelsen avse ett område som omfattas av direktivet. (
159
)
– Huruvida detta synsätt är tillämpligt på rätten till årlig semester
Villkor för tillämpning
148.
En tillämpning av detta synsätt i målet vid den nationella domstolen för att på så sätt ge den nationella domstolen behörighet att vid behov underlåta att tillämpa nationell lagstiftning som står i strid med unionsrätten, förutsätter bland annat att rätten till årlig betald semester utöver dess sekundärrättsliga reglering i artikel 7.1 i direktiv 2003/88 har rang av en allmän princip inom unionens rättsordning vilket ovannämnda argument talar för. (
160
)
149.
Ett annat villkor är att det föreligger ett anställningsförhållande vilket uppenbarligen föreligger i målet vid den nationella domstolen. Slutligen ska en rätt till semester föreligga enligt de villkor som uppställs i direktivet. Genom det sistnämnda säkerställs att den allmänna principen inte finner obegränsad tillämpning utan enbart tillämpas i den mån som den berörda nationella bestämmelsen omfattas av direktiv 2003/88. Detta villkor är också uppfyllt i målet vid den nationella domstolen, eftersom den omtvistade bestämmelsen avser ett villkor som uppställts av den nationella lagstiftaren för rätten till årlig semester. (
161
)
150.
För att den allmänna principen ska kunna aktiveras och åberopas gentemot den nationella lagstiftningen krävs slutligen att det föreligger ett åsidosättande av den i direktivet förankrade rätten till semester. Det sistnämnda har redan besvarats jakande inom ramen för min undersökning av den första tolkningsfrågan. (
162
)
151.
Ur ett formellt perspektiv är villkoren för en direkt tillämpning av rätten till årlig semester i form av en allmän princip, såsom den har kommit till uttryck i direktiv 2000/88, uppfyllda. Det är emellertid lämpligt att överväga för- och nackdelarna med ett sådant synsätt innan ett sådant tillvägagångssätt överhuvudtaget beaktas i förevarande fall. (
163
)
För- och nackdelarna med ett sådant tillvägagångssätt
152.
Fördelen med detta synsätt är att det undanröjer redan nämnda brister som är en följd av en direkt tillämpning av allmänna principer i ren form. (
164
) Detta gäller framför allt med avseende på kravet på tillräcklig precision. Genom att den allmänna principen kommer till uttryck i direktivet erhåller det sistnämnda den tillräckliga precision som krävs för att kunna tillämpas direkt.
153.
Med avseende på huruvida detta synsätt är korrekt i dogmatiskt hänseende ska emellertid följande betänkligheter anföras.
– Risken för en sammanblandning av rättskällor
154.
Jag har framför allt betänkligheter vad gäller risken för att rättskällor som har olika rang inom unionens rättsordning sammanblandas på ett otillåtet sätt, vilket inte kan uteslutas, till följd av att allmänna principer och direktivet tillämpas samtidigt.
155.
Objektivt sett grundar sig denna lösning huvudsakligen på antagandet att innehållet i den allmänna principen kommer till uttryck i direktivet och att det därför i princip saknas anledning att självständigt fastställa innehållet genom en tolkning. I slutänden avses inget annat än att skyddsområdet för den allmänna principen till stora delar är identiskt med den direktivbestämmelse som ger uttryck för den allmänna principen. (
165
)
156.
Nackdelen är emellertid att denna lösning inte ger svar på frågan hur långt skyddsområdet för den allmänna principen sträcker sig och om direktivet möjligen innehåller längre gående bestämmelser som inte omfattas av skyddsområdet. (
166
) Antagandet på vilket denna lösning grundar sig ger dessutom sken av att direktivets innehåll inte enbart måste sammanfalla med primärrättens innehåll utan i själva verket är ett undantag eftersom sekundärrätten för det mesta innehåller mer långtgående bestämmelser. (
167
) Detta är problematiskt i den mån som en tillämpning av denna lösning i ett sådant fall inte kommer i fråga. Om denna lösning, såsom domstolen fastställt, innebär att den allmänna principen ska tillämpas, så skulle det i dogmatiskt hänseende vara riktigt att för det första självständigt fastställa innehållet i denna princip i stället för att tvärtom utifrån direktivbestämmelserna fastställa innehållet i den allmänna principen. (
168
)
157.
Enligt detta synsätt fastställs skyddsområdet för bestämmelsen med utgångspunkt från direktivet och inte med utgångspunkt från den allmänna principen, (
169
) varför detta tillvägagångssätt medför en risk för att allt mer av direktivets normativa innehåll anses som en del av den allmänna principen. Direktivet kan med andra ord teoretiskt sett bli en outtömlig källa för utvidgningen av skyddet för den allmänna principen, vilket på lång sikt kan leda till att en sammansmältning av rättskällor av olika rangordning. (
170
) Detta tillvägagångssätt skulle leda till en oåterkallelig ”förstelning” av detta normativa innehåll. Lagstiftaren skulle nämligen, till följd av att allt mer av direktivets normativa innehåll inlemmas i skyddsområdet för allmänna principer fråntas möjligheten att göra ändringar i direktivet, särskilt som ett sådant normativt innehåll skulle få upphöjas till samma rang som primärrätten som den inte kan påverka.
158.
Mot bakgrund av den omständigheten att rätten till årlig betald semester utgör en grundläggande social rättighet som i enlighet med dess natur måste konkretiseras i betydande omfattning och dessutom ofta enbart kan beviljas med hänsyn till rådande ekonomiska och sociala omständigheter (
171
) kan detta synsätt ha icke förutsebara följder för unionen och dess medlemsstater. Det ska påpekas att lagstiftaren vid konkretiseringen av en sådan allmän princip måste ha viss flexibilitet, eftersom den samhälleliga uppfattningen av vad som avses med social och socialt rättvist för det första kan ändra sig med tiden och för det andra ofta grundar sig på kompromisser. (
172
) Det måste även beaktas att genomförandet av rättsstatsprincipen är beroende av den ekonomiska situationen i unionen och medlemsstaterna. Ett befästande av sociala standarder utan att beakta de ekonomiska och sociala omständigheterna måste därför undvikas.
159.
Detta får emellertid inte tolkas så att unionen inte ska beakta den sociala dimensionen av integrationen. Främjandet av social sammanhållning enligt solidaritetsprincipen är och förblir ett viktigt mål med den europeiska integrationen, vilket klart framgår av artikel 2 FEU (”solidaritet” som ett av unionens värden) och artikel 3.3 FEU ”kampen mot social utestängning”, ”social rättvisa”, ”socialt skydd”, ”jämställdhet mellan kvinnor och män”, ”solidaritet mellan generationerna” och ”skydd av barnets rättigheter”) samt artikel 9 FEUF (”främjande av hög sysselsättning”, ”garantier för ett fullgott socialt skydd”, ”kampen mot social utestängning”). I stället ska hänsyn tas till det utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har vid iakttagandet av sin skyddsplikt som följer av den grundläggande rättigheten.
– Avsaknaden av en slutgiltig konkretisering i direktivet
160.
Även om domstolen inte skulle inta samma ståndpunkt så är det tveksamt om det synsätt som tillämpats i domen i målet Kücükdeveci kan överföras på målet vid den nationella domstolen, särskilt som den allmänna principen inte tillräckligt konkretiseras i direktiv 2003/88 för att möjliggöra dess direkta tillämpning i förhållandet mellan privata.
161.
Direktiv 2003/88 innehåller inte enbart vissa särskilda bestämmelser genom att det till exempel enligt artikel 15 är tillåtet att anta mer förmånliga nationella bestämmelser eller enligt artikel 17 är tillåtet att föreskriva avsteg och undantag från vissa viktiga direktivbestämmelser. (
173
) Därutöver tillerkänns medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i direktivet. I artikel 7.1 i direktiv 2003/88 föreskrivs uttryckligen att medlemsstaterna ska ”vidta de åtgärder som behövs” för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester ”i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester”. Konkreta svar på viktiga frågor avseende rätten till semester, såsom till exempel hur mycket semester som ska beviljas, framgår varken direkt av direktivet eller ordalydelsen i artikel 31.2 i stadgan, (
174
) som med hänsyn till att den grundläggande rätten till årlig semester stadfästs till och med är kortare än den relevanta bestämmelsen för införlivande i artikel 7 i direktiv 2003/88.
162.
Detta utgör en väsentlig skillnad i förhållande till förbuden mot diskriminering med avseende på vilka den lösning som tillämpades i domen i målet Kücükdeveci utvecklades. Det som är utmärkande för diskrimineringsförbuden är att deras kärna huvudsakligen är identisk på primär- och sekundärrättslig nivå. Genom tolkning av det primärrättsliga förbudet mot diskriminering kan det fastställas vad en diskriminering är. Direktivbestämmelserna är således enbart detaljerade formuleringar av primärrättsliga principer. Det är enbart i den mån som tillämpningsområdet samt de rättsliga följderna och förfarandet regleras i direktiven som de innehåller bestämmelser som inte utan vidare kan härledas ur primärrätten. Det förhåller sig annorlunda när det gäller grundläggande rättigheter för arbetstagare i artikel 27 och följande artiklar i stadgan, eftersom de från början kräver en konkretisering av lagstiftaren. (
175
)
163.
Med hänsyn till att rätten till semester inte regleras slutgiltigt i direktiv 2003/88, utan direktivet i betydande omfattning hänvisar till nationell lagstiftning, uppkommer frågan om även nationell lagstiftning för införlivande kan tillämpas vid konkretiseringen av allmänna principer. Enligt min mening stöter detta synsätt emellertid på hinder. Med hänsyn till att det finns ett flertal olika nationella bestämmelser på området för rätten till semester skulle inte enbart den praktiska tillämpningen av ett sådant synsätt vara problematiskt. Dessutom skulle inte en enhetlig tillämpning av unionsrätten garanteras i samtliga medlemsstater.
– Bristande rättssäkerhet för enskilda
164.
För det andra är det tveksamt om huruvida detta synsätt är förenligt med rättssäkerhetsprincipen. Det sistnämnda utgör också en allmän princip i unionsrätten. (
176
) Såsom domstolen vid flera tillfällen har förklarat krävs enligt rättssäkerhetsprincipen att en reglering som får negativa konsekvenser för enskilda måste vara klar och precis samt att den enskilde måste kunna förutse hur den kommer att tillämpas. (
177
) Eftersom en enskild emellertid aldrig kan vara säker på när en oskriven allmän princip, såsom den har kommit till uttryck i ett direktiv, kommer att hävda sig gentemot nationell skriven rätt, förekommer ur hans synvinkel en liknande osäkerhet vad gäller giltigheten av den nationella lagstiftningen såsom vid en direkt tillämpning av direktiv i förhållande mellan enskilda som domstolen, såsom ofta bekräftats i dess rättspraxis, (
178
) emellertid vill undvika. (
179
) Följderna är således avsevärda på det arbetsrättsliga området, i vilket detaljer av ett antal arbetsförhållanden som knappt kan överblickas regleras.
165.
Det föreligger nämligen inte enbart en risk för att nationella domstolar genom detta synsätt kan anse sig vara tvungna att inte tillämpa nationell rätt som i någon form omfattas av tillämpningsområdet för ett direktiv men som antagits utan någon som helst anknytning till direktivet med motiveringen att de ifrågasatta direktivbestämmelserna konkretiserar allmänna principer i unionsrätten eller förkroppsligar rättigheter av primärrättslig rang (
180
) oberoende av om de har en motsvarande rätt att fastställa ogiltigheten enligt den nationella lagstiftningen. Denna risk föreligger i än större omfattning då det av domen i målet Kücükdeveci uttryckligen framgår att den nationella domstolen i en sådan situation inte först måste begära ett förhandsavgörande från domstolen. (
181
)
166.
Om detta synsätt skulle få genomslag i domstolens rättspraxis så skulle direktiv få en ställning som de inte har enligt primärrätten. De skulle vara inkörsportar för primärrätten utöver det område som de har enligt de institutioner i unionen som antagit dem och avsett att ge dem. I kombination med den primärrättsliga följden att den nationella bestämmelsen inte ska tillämpas och den behörighet att ogiltigförklara rättsakter som domstolen utgått från att nationella domstolar i varje instans har utan att först framställa en begäran om förhandsavgörande skulle det, med hänsyn till att ett flertal rättsområden på något sätt påverkas av direktiv, uppstå en omfattande bortnötning av nationella bestämmelser.
167.
Det är följaktligen tveksamt huruvida detta är förenligt med det lagstiftnings- och rättskipningssystem som har införts genom fördraget.
– Risken för en motsättning till bestämmelserna i stadgan
168.
Den invändning som jag gjort gällande i samband med en direkt tillämpning av den allmänna principen med avseende på risken för en motsättning till artikel 51 i stadgan (
182
) gäller om detta synsätt tillämpas på ett motsvarande sätt. I detta avseende hänvisar jag till vad jag anfört avseende denna problematik. Den begränsning av gruppen personer som har skyldigheter enligt de grundläggande rättigheterna som fastställs i artikel 51.1 första meningen i stadgan utgör följaktligen också hinder mot en tillämpning av den allmänna principen, såsom denna kommer till uttryck i direktiv 2003/88.
– Slutsats i denna del
169.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kommer jag till slutsatsen att det inte är möjligt att i målet vid den nationella domstolen direkt tillämpa den allmänna principen på så sätt som i domen i målet Kücükdeveci för att åsidosätta nationell lagstiftning som står i strid med unionsrätten.
c) Slutgiltig bedömning
170.
Det kan sammanfattningsvis fastställas att de nationella domstolarna enligt unionsrätten inte har någon möjlighet att underlåta att tillämpa den omtvistade bestämmelsen i ett förhållande mellan enskilda. Mot bakgrund av att tolkningsfrågan har formulerats på så sätt att den hänskjutande domstolen vill ha ett klarläggande av huruvida denna domstol har en sådan skyldighet enligt unionsrätten, borde denna fråga besvaras så, att den nationella domstolen i brist på unionsrättsliga bestämmelser inte heller har en sådan skyldighet.
3. Medlemsstatens sekundära ansvar på grund av åsidosättande av unionsrätten
171.
Om det såsom i målet i den nationella domstolen har fastställts att unionsrätten har åsidosatts genom bristfälligt införlivande av artikel 7 i direktiv 2003/88, men att det ändå inte är möjligt att förklara att den nationella bestämmelse som står i strid med unionsrätten inte är tillämplig, så betyder detta på intet sätt att klaganden i målet vid den nationella domstolen är rättslös.
172.
Såsom inledningsvis anförts (
183
) har klaganden möjlighet att väcka skadeståndstalan mot den medlemsstat som har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget för att på så sätt göra gällande sin ur unionsrätten härledda rätt till årlig semester. Rättsinstitutet unionsrättsligt skadeståndsansvar kan i ett sådant fall ge medborgaren rätt genom att den berörda medlemsstaten åläggs att ersätta denne för all skada denne lider till följd av att staten åsidosatt unionsrätten.
173.
Enligt unionsrätten föreligger en rätt till skadestånd då tre förutsättningar är uppfyllda, nämligen att den rättsregel som har överträtts har till syfte att ge enskilda rättigheter, att överträdelsen är tillräckligt klar och, slutligen, att det finns ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet av medlemsstatens skyldighet och den skada som de drabbade personerna har lidit. (
184
) I målet Dillenkofer m.fl., (
185
) vilket särskilt rörde situationer där ett direktiv inte har införlivats, formulerade domstolen det första villkoret något annorlunda – det resultat som föreskrivs i direktivet måste innebära att enskilda tillerkänns rättigheter, och rättigheternas innehåll måste kunna bestämmas på grundval av bestämmelserna i direktivet – men betonade samtidigt att de två formuleringarna i sak har samma innebörd. (
186
)
174.
Vad gäller kompetensfördelningen mellan unionsdomstolarna och de nationella domstolarna ska det påpekas att det i princip ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida förutsättningarna för medlemsstaternas ansvar för överträdelser av gemenskapsrätten är uppfyllda i det konkreta fallet. (
187
) Frågan om huruvida staten har ansvar och omfattningen av dess ansvar för skador som uppkommer till följd av en sådan överträdelse avser dock själva tolkningen av om unionsrätten som sådan omfattas av domstolens behörighet. (
188
)
4. Slutsats i denna del
175.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska den andra frågan besvaras så, att artikel 7 i direktiv 2003/88/EG inte ålägger den nationella domstolen att, i en tvist mellan enskilda, underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse, som i det fallet för rätten till årlig betald semester kräver att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar under intjänandeåret och som inte kan tolkas i enlighet med direktivet.
C – Den tredje tolkningsfrågan
176.
Den hänskjutande domstolen har vid formuleringen av den tredje frågan uppenbarligen utgått från en viss nationell bestämmelse i vilken det föreskrivs en rätt till årlig semester som kan variera beroende på orsaken till arbetstagarens frånvaro på grund av sjukdom, varvid det görs en åtskillnad beroende på om orsaken är ett olycksfall i arbetet, en yrkessjukdom, ett olycksfall på väg till eller från arbetet eller en sjukdom som inte är yrkesrelaterad. Av begäran om förhandsavgörande framgår inte längden på semestern. Det har enbart fastställts att det i den nationella lagen föreskrivs att längden på den årliga betalda semestern på vissa villkor överstiger den minimilängd på fyra veckor som föreskrivs i direktivet.
177.
Jag har redan inom ramen för min redogörelse avseende den första frågan visat att rätten till betald årlig semester som beviljas i artikel 7 i direktiv 2003/88 uppkommer oberoende av om arbetstagaren under den ifrågasatta perioden var frånvarande på grund av sjukdom om han var sjukskriven i vederbörlig ordning. (
189
) Såsom den hänskjutande domstolen med rätta påpekat i sitt beslut om hänskjutande görs i artikel 7 i direktiv 2003/88 ingen skillnad vad gäller orsaken till deras frånvaro av hälsoskäl. Denna direktivbestämmelse är i stället tillämplig ”på varje arbetstagare” vad gäller rätten till årlig betald semester. Följaktligen har samtliga arbetstagare inklusive dem som är sjukskrivna av ovannämnda skäl enligt artikel 7.1 en rätt till semester på minst fyra veckor.
178.
Detta betyder emellertid inte att medlemsstaterna i sina nationella bestämmelser inte kan fastställa en rätt till årlig semester som överstiger den unionsrättsligt fastställda perioden på fyra veckor, eftersom det härvid, såsom redan framgår av bestämmelsens ordalydelse, enbart rör sig om en minimiperiod. Denna bestämmelse ska nämligen tolkas i samband med det allmänna syftet i direktiv 2003/88 som enligt artikel 1.1 består i att föreskriva ”minimikrav för säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden” och ska enligt artikel 15 inte heller påverka medlemsstaternas rätt att ”tillämpa eller införa lagar eller andra författningar som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet eller underlättar eller tillåter tillämpningen av kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter”. Härav framgår medlemsstaternas behörighet att anta mer förmånliga bestämmelser, vad gäller rätten till årlig betald semester, än de som föreskrivs i unionsrätten.
179.
Direktiv 2003/88 utgör i sin tur inte hinder för medlemsstaterna att anknyta sådana bestämmelser i vilka en mer förmånlig behandling föreskrivs till vissa villkor under förutsättning att det minimiskydd som garanteras i direktivet inte påverkas därav. Det ska i detta sammanhang erinras om domen i målet Merino Gómez, (
190
) i vilken domstolen slog fast att artikel 7.1 i direktivet enligt vilken medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som behövs ”i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester” (
191
) ska förstås så ”att den nationella tillämpningen under alla omständigheter skall respektera rätten till en årlig betald semester om minst fyra veckor”. För målet vid den nationella domstolen innebär detta att en medlemsstat i princip har rätt att behandla arbetstagare olika med avseende på minimiperioden för årlig semester beroende på orsaken till deras sjukdomsrelaterade frånvaro såvida den period om minst fyra veckor som föreskrivs i artikel 7.1 i direktivet härvid inte underskrids.
180.
Eventuella villkor som kan föranleda en annan bedömning framgår inte heller av bestämmelserna i vilka rätten till sjukledighet och de närmare villkoren för utövande av densamma regleras, eftersom denna rättighet, såsom domstolen med rätta fastställde i domen i målet Schultz-Hoff ”inte … [regleras] av gemenskapsrätten på dess nuvarande stadium”. (
192
) Denna rättighet omfattas snarare av medlemsstaternas lagstiftningsbefogenhet. De har följaktligen även rätt att anta bestämmelser som eventuellt minskar längden på den årliga semestern såvida de uppfyller kravet i direktiv 2003/88 på att iaktta perioden om minst fyra veckor årlig semester.
181.
Den omständigheten att frånvaro på grund av sjukdom inte kan betraktas som tjänstgöringstid med hänsyn till bestämmelser i den nationella lagstiftningen, såsom vid ett olycksfall på väg till eller från arbetet eller en sjukdom som inte är yrkesrelaterad, får inte ha en negativ inverkan den årliga semestern som inte ska underskrida fyra veckor. Den franska regeringen (
193
) har rätt i att detta om nödvändigt ska förhindras genom att arbetsgivaren ges möjlighet att ta igen sin semester inom en rimlig period till vilken rätten till semester har överförts som beaktar vilosyftet i direktiv 2003/88. Såsom domstolen slog fast i domen i målet Federatie Nederlandse Vakbeweging (
194
) får semesterns positiva effekt på arbetstagarens säkerhet och hälsa visserligen full genomslagskraft när den tas ut under det år som den är hänförlig till, det vill säga det innevarande året. Viloperioden förlorar emellertid inte sin verkan i detta hänseende om den tas ut vid ett senare tillfälle, till exempel under en senare period till vilken rätten till semester har överförts.
182.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan den slutsatsen dras att artikel 7.1 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att den inte utgör hinder mot nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken den betalda semestern varierar i enlighet med orsaken till arbetstagarens frånvaro i den mån som den period om minst fyra veckor som fastställs i denna direktivbestämmelse garanteras.
VII – Förslag till avgörande
183.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som ställts av Cour de Cassation på följande sätt:
1.
Artikel 7.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att det för rätten till årlig betald semester krävs att det under beräkningsperioden utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad).
2.
Artikel 7 i direktiv 2003/88/EG ålägger inte den nationella domstolen att, i en tvist mellan enskilda, underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse, som i det fallet för rätten till årlig betald semester kräver att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar under intjänandeåret och som inte kan tolkas i enlighet med direktivet.
3.
Artikel 7.1 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att den inte utgör hinder mot nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken den betalda semestern varierar i enlighet med orsaken till arbetstagarens frånvaro i den mån som den period om minst fyra veckor som fastställs i denna direktivbestämmelse garanteras.
(
1
)	Originalspråk: tyska. Rättegångsspråk: franska.
(
2
)	EUT L 299, s. 9.
(
3
)	Dom av den 19 januari 2010 i mål C-555/07, Kücükdeveci (REU 2010, s. I-365).
(
4
)	Mot bakgrund av de benämningar som används i FEU och FEUF kommer begreppet unionsrätt att användas som ett gemensamt begrepp för gemenskapsrätt och unionsrätt. I den mån det i det följande hänvisas till enskilda primärrättsliga bestämmelser är det den vid varje tid (ratione temporis) gällande lydelsen som avses.
(
5
)	Dom av den 26 juni 2001 i mål C-173/99, BECTU (REG 2001, s. I-4881).
(
6
)	Dom av den 20 januari 2009 i de förenade målen C-350/06 och C-520/06, Schultz-Hoff m.fl. (REG 2009, s. I-179).
(
7
)	Dom av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Simmenthal (REG 1978, s. I-629; svensk specialutgåva, volym 4, s. 75).
(
8
)	Dom av den 22 juni 2010 i de förenade målen C-188/10 och C-189/10, Melki (REU 2010, s. I-5667).
(
9
)	Dom av den 22 november 2005 i mål C-144/04, Mangold (REG 2005, s. I-9981).
(
10
)	Dom av den 19 januari 2010 i mål C-555/07, Kücükdeveci (REU 2010, s. I-365).
(
11
)	Se domen i målet BECTU (ovan fotnot 5), punkt 43, av den 18 mars 2004 i mål C-342/01, Merino Gómez (REG 2004, s. I-2605), punkt 29, och av den 16 mars 2006 i de förenade målen C-131/04 och C-257/04, Robinson-Steele m.fl. (REG 2006, s. I-2531), punkt 48, avseende direktiv 2003/88 se domen i målet Schultz-Hoff m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 22, dom av den 10 september 2009 i mål C-277/08, Vicente Pereda (REG 2009, s. I-8405), punkt 18, och av den 22 april 2010 i mål C-486/08, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (REU 2010, s. I-3527), punkt 28.
(
12
)	Se domarna i målen BECTU (ovan fotnot 5), punkt 44, Merino Gómez BECTU (ovan fotnot 11), punkt 30, Schultz-Hoff m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 23, och Vicente Pereda (ovan fotnot 11), punkt 21.
(
13
)	Se domarna i målen Schultz-Hoff m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 25, och Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (ovan fotnot 11), punkt 30.
(
14
)	Se s. 8 i svarandens skriftliga yttrande.
(
15
)	Se punkt 29 i den franska regeringens skriftliga yttrande.
(
16
)	Se s. 5 i beslutet om hänskjutande som tydligare återger föremålet för den andra tolkningsfrågan.
(
17
)	Se dom av den 5 maj 2011 i mål C-316/09, MSD Sharp (REU 2011, s. I-3249), punkt 21, och av den 30 november 2006 i de förenade målen C-376/05 och C-377/05, Brünsteiner och Autohaus Hilgert (REG 2006, s. I-1183), punkt 26.
(
18
)	Jämför bland annat dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia mot Novello (REG 1981, s. 3045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243), punkt 18, av den 15 juni 1995 i de förenade målen C-422/93–C-424/93, Zabala Erasun m.fl. (REG 1995, s. I-1567), punkt 29, av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 61, av den 12 mars 1998 i mål C-314/96, Djabali (REG 1998, s. I-1149), punkt 19, av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), punkt 39, av den 5 februari 2004 i mål C-380/01, Schneider (REG 2004, s. I-1389), punkt 22, av den 1 april 2008 i mål C-212/06, Gouvernement de la Communauté française och Gouvernement wallon (REG 2008, s. I-1683), punkt 29, och av den 23 april 2009 i de förenade målen C-261/07 och C-299/07, VTB-VAB (REG 2009, s. I-2949), punkt 33.
(
19
)	Se domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 45, dom av den 15 april 2008 i mål C-268/06, Impact (REG 2008, s. I-2483), punkt 42, och av den 5 oktober 2004 i de förenade målen C-397/01–C-403/01, Pfeiffer m.fl. (REG 2004, s. I-8835), punkt 111.
(
20
)	Se domarna i målen Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 46, och Pfeiffer m.fl. (ovan fotnot 19), punkt 108, dom av den 14 juli 1994 i mål C-91/92, Faccini Dori (REG 1994, s. I-3325; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-1), punkt 20, av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò (REG 1987, s. 2545; svensk specialutgåva, volym 9, s. 111), punkt 19, dom av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (REG 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457), punkt 48. Se, avseende horisontell direkt effekt av direktiv, Vcelouch, P., Kommentar zu EU- und EG-Vertrag (utgiven av Heinz Mayer), Wien, 2004, artikel 249 EGV, s. 23, punkt 72, Knes, R., ”Uporaba in učinkovanje direktiv s področja varstva okolja v upravnih in sodnih postopkih”, Varstvo narave, 2008, s. 14–15, och särskilt på det arbetsrättsliga området Thüsing, G., Europäisches Arbeitsrecht, München, 2008, s. 14, punkterna 29 och 30.
(
21
)	Domen i målet Faccini Dori (ovan fotnot 20), punkt 24.
(
22
)	Se bland annat generaladvokaten Albers förslag till avgörande av den 18 januari 2000 i mål C-343/98, Collino och Chiappero (REG 2000, s. I-6659), punkterna 29–31, generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomers förslag till avgörande av den 6 maj 2003 i målet Pfeiffer (ovan fotnot 19), punkt 58, med hänvisning till särdragen vad gäller lagstiftningen mot diskriminering, generaladvokaten Bots förslag till avgörande av den 7 juli 2009 i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkterna 63 och 70.
(
23
)	Se Herresthal, C., Rechtsfortbildung im europarechtlichen Bezugsrahmen – Methoden, Kompetenzen, Grenzen dargestellt am Beispiel des Privatrechts, München, 2006, sidan 81 och följande sida, v. Danwitz, T., ”Rechtswirkung von Richtlinien in der neueren Rechtsprechung des EuGH”, Juristenzeitung, 2007, s. 697 och s. 703.
(
24
)	Se domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 47, dom av den 10 april 1984 i mål 14/83, von Colson och Kamann (REG 1984, s. 1891; svensk specialutgåva, volym 7, s. 577), punkt 26, av den 13 november 1990 i mål C-106/89, Marleasing (REG 1990, s. I-4135; svensk specialutgåva, volym 10, s. 575), punkt 8, domen i målet Faccini Dori (ovan fotnot 20), punkt 26, dom av den 18 december 1997 i mål C-129/96, Inter-Environnement Wallonie (REG 1997, s. I-7411), punkt 40, domen i målet Pfeiffer m.fl. (ovan fotnot 19), punkt 110, och dom av den 23 april 2009 i de förenade målen C-378/07–C-380/07, Angelidaki m.fl. (REG 2009, s. I-3071), punkt 106.
(
25
)	Se domarna i målen Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 48, och von Colson och Kamann (ovan fotnot 24), punkt 26.
(
26
)	Dom i målet Pfeiffer m.fl. (ovan fotnot 19), punkt 116.
(
27
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 oktober 1987 i mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen (REG 1987, s. 3969; svensk specialutgåva, volym 9, s. 213), punkt 13, domarna i målen Adeneler m.fl. (ovan fotnot 63), punkt 110, Impact (ovan fotnot 19), punkt 100, dom av den 23 april 2009 i mål C-378/07, Angelidaki m.fl. (REG 2009, s. I-3071), punkt 199, och av den 16 juli 2009 i mål C-12/08, Mono Car Styling (REG 2009, s. I-6653), punkt 61.
(
28
)	Se punkterna 71–88 i detta förslag till avgörande.
(
29
)	Se punkterna 89–143 i detta förslag till avgörande.
(
30
)	Se punkterna 144–169 i detta förslag till avgörande.
(
31
)	Se domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 22, och dom av den 22 december 2010 i mål C-279/09, DEB (REU 2010, s. I-13849), punkt 30.
(
32
)	Se Jarass, H.D., Charta der Grundrechte der Europäischen Union – Kommentar, München, 2010, artikel 31, punkt 3, s. 277, och artikel 51, punkt 6, s. 413.
(
33
)	Till detta har med rätta Lenaerts, K., och Van Nuffel, P., European Union Law, London, 2011, s. 832, punkt 22-022, hänvisat. Se domstolens dom av den 27 juni 2006 i mål C-540/06, parlamentet mot rådet (REG 2006, s. I-5769), punkterna 38 och 58, av den 13 mars 2007 i mål C-432/05, Unibet (REG 2007, s. I-2271), punkt 37, av den 11 december 2007 i mål C-438/05, International Transport Workers’ Federation and Finnish Seamen’s Union (REG 2007, s. I-10779), punkterna 90 och 91, av den 29 januari 2008 i mål C-275/06, Promusicae (REG 2008, s. I-271), punkterna 61–65, och av den 3 september 2008 i de förenade målen C-402/05 P och C-415/05 P, Al Barakaat International Foundation mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6351), punkt 335, samt domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 22, och av den 9 november 2010 i de förenade målen C-92/09 och C-93/09, Eifert mot Land Hessen (REU 2010, s. I-11063), punkt 45 och följande punkt. Se förstainstansrättens dom av den 3 maj 2002 i mål T-177/01, Jégo-Quéré mot kommissionen (REG 2002, s. II-2365). Dessutom har Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i domarna av den 11 juli 2002, Goodwin mot Förenade kungariket, nr 28957/95, punkt 100, samt av den 30 juni 2005 i mål Bosphorus mot Irland, nr 45036/98, punkt 159, hänvisat till stadgan..
(
34
)	Såsom Fischinger, P., ”Normverwerfungskompetenz nationaler Gerichte bei Verstößen gegen primärrechtliche Diskriminierungsverbote ohne vorherige Anrufung des EuGH”, Zeitschrift für Europäisches Privatrecht, 2011, s. 206, med rätta anfört kan artikel 21 i stadgan inte vara tillämplig på de faktiska omständigheter som låg till grund för domen i målet Kücükdeveci, eftersom stadgan först trädde i kraft långt efter att uppsägningen trädde i kraft.
(
35
)	Förslag till avgörande av den 24 januari 2008 i målet Schultz-Hoff (ovan fotnot 6), punkt 38.
(
36
)	Generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande av den 8 februari 2001 i målet BECTU (ovan fotnot 5), punkt 28.
(
37
)	Lenaerts, K., ”La solidarité ou le chapitre IV de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, 2010, nr 28, sidan 217 och följande sida, Jarass, H. (ovan fotnot 32), artikel 31, s. 277, punkt 2, Picod, F., Traité établissant une Constitution pour l’Europe, Partie II – La Charte des droits fondamentaux de l’Union, volym 2, Bryssel, 2005, artikel II-91, s. 424 och s. 653, Frenz, W., Handbuch Europarecht, volym 4 (Europäische Grundrechte), s. 1078, punkt 3597, samt s. 1164, punkt 3881, Riedel, E., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, 3:e upplagan, Baden-Baden, 2011, artikel 31, s. 442, punkt 12, Seifert, A., ”Mangold und kein Ende – die Entscheidung der Großen Kammer des EuGH vom 19.1.2010 in der Rechtssache Kücükdeveci”, Europarecht, 2010, s. 808, talar med avseende på artikel 31.2 i stadgan om en grundläggande rättighet.
(
38
)	Se, för ett liknande resonemang, Riedel, E. (ovan fotnot 37), artikel 31, s. 442, punkt 12.
(
39
)	Schwarze, J., ”Der Grundrechtsschutz für Unternehmen in der Europäischen Grundrechtecharta”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2001, s. 519.
(
40
)	Frenz, W.(ovan fotnot 37), s. 134, punkt 444.
(
41
)	Se Borowsky, M., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, tredje upplagan, Baden-Baden, 2011, artikel 51, s. 660, punkt 34.
(
42
)	Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1164, punkt 3882.
(
43
)	Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 135, punkt 444.
(
44
)	Lenaerts, K. (ovan fotnot 37), nr 82, sidan 217 och följande sida, Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1165, punkt 3884.
(
45
)	När det gäller problemet verkan gentemot tredje man rör det sig om huruvida de grundläggande rättigheterna enbart har betydelse för förhållandet mellan enskilda och staten (det vill säga är riktade till staten) eller om de även gäller mellan enskilda. Härvid företräds såväl en teori att de grundläggande rättigheterna har ”direkt verkan gentemot tredje man” som en teori att de grundläggande rättigheterna har ”indirekt verkan gentemot tredje man”. ”Direkt verkan gentemot tredje man” innebär att de grundläggande rättigheterna även gäller direkt mellan enskilda. Enligt denna uppfattning kan rättshandlingar inte föreligga när de strider mot en grundläggande rättighet. Däremot är generalklausulen enligt teorin att de grundläggande rättigheterna har ”indirekt verkan gentemot tredje man” tillämplig på det privaträttsliga området. Vid tolkningen av denna generalklausul ska värderingarna i bestämmelserna om grundläggande rättigheter beaktas. Det är enbart vid ”indirekt verkan gentemot tredje man” som relevanta omständigheter (grundläggande rättigheter och avtalsfrihet) kan vägas mot varandra (se i detta avseende Walter, R., och Mayer, H., Grundriss des österreichischen Bundesverfassungsrechts, nionde upplagan, Wien, 2000, sidan 548 och följande sida, och mitt förslag till avgörande av den 29 mars 2007 i mål C-80/06, Carp (REG 2007, s. I-4473, punkt 69).
Av en komparativrättslig studie avseende den verkan som grundläggande rättigheter har gentemot tredje man (se Rengeling, H.-W., och Szczekalla, P., Grundrechte in der Europäischen Union – Charta der Grundrechte und Allgemeine Rechtsgrundsätze, Köln, 2004, sidan 179 och följande sida, punkt 338 och följande punkt), framgår att den i de flesta medlemsstater i vart fall är bekant och nämns men att de enskilda frågorna delvis inte har klargjorts och är föremål för diskussion. I Italien har det erkänts såväl att de grundläggande rättigheterna är indirekt bindande i privaträttsliga jämlika förhållanden som att de är indirekt bindande i förhållanden mellan enskilda i vilka en avtalspart kan utöva mer makt än den andra. I Belgien diskuteras huruvida de grundläggande rättigheterna har verkan gentemot tredje man och i rättspraxis tenderar man att erkänna att grundläggande rättigheter har en indirekt verkan gentemot tredje man. I Österrike förekommer delvis fortfarande kontroversiella diskussioner. Frågan har inte heller avgjorts i Grekland. I Frankrike, Irland, Nederländerna, Portugal, Spanien och Slovenien har det erkänts att vissa grundläggande rättigheter har verkan gentemot tredje man. I den slovenska doktrinen anges att vissa grundläggande rättigheter i den slovenska författningen möjliggör (direkt) verkan gentemot tredje man (se Krivic, M., ”Ustavno sodišče, pristojnosti in postopek”, i Pavčnik/Mavčič (utgivare), Ustavno sodstvo, Cankarjeva založba, 2000, s. 69). Till exempel i Danmark och i Luxemburg har verkan gentemot tredje man av bestämmelser avseende grundläggande rättigheter inte erkänts. I Förenade kungariket måste de grundläggande rättigheterna i brist på skriftliga författningsbestämmelser i form av en omfattande handling härledas ur lagar och Common law (se Soziale Grundrechte in Europa, Europäisches Parlament – Generaldirektion Wissenschaft, Arbeitsdokument SOCI 104 DE, sidan 26 och följande sida). Relevant rättspraxis från Europadomstolen får emellertid allt större betydelse, framför allt efter ”Human Rights Act” från år 1998, samt tidigare i förhållande till unionsrätten. I Finland är de grundläggande rättigheterna inte direkt bindande för enskilda men medlemsstaten är skyldig att hindra överträdelser från enskilda.
(
46
)	Jarass, H. (ovan fotnot 32), s. 277, punkt 9, Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1171, punkt 3909.
(
47
)	Jarass, H. (ovan fotnot 32), artikel 51, s. 419, punkt 21.
(
48
)	Se, för ett liknande resonemang, Geiger, R., EUV/AEUV-Kommentar (utgiven av Rudolf Geiger, Daniel-Erasmus Khan och Markus Kotzur), femte upplagan, München, 2010, artikel 51, s. 1016. Se dom av den 12 december 1996 i de förenade målen C-74/95 och C-129/95, X (REG 1996, s. I-6609), punkt 25, av den 13 april 2000 i mål C-292/97, Karlsson (REG 2000, s. I-2737), punkt 37, av den 6 november 2003 i mål C-101/01, Lindqvist (REG 2003, s. I-12971), punkt 87, och av den 26 juni 2007 i mål C-305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl. (REG 2007, s. I-5305), punkt 28, samt domen i målet Promusicae (ovan fotnot 33), punkt 68.
(
49
)	Jarass, H. (ovan fotnot 32), artikel 31, s. 277, punkt 9, samt artikel 51, s. 419, punkt 21, Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1172, punkt 3910.
(
50
)	Mot en direkt verkan gentemot tredje man: Jarass, H. (ovan fotnot 32), artikel 31, s. 277, punkt 3, samt artikel 51, s. 421, punkt 24, samma författare, EU-Grundrechte, München, 2005, § 4, s. 42, De Mol, M., ”Kücükdeveci: Mangold Revisited – Horizontal Direct Effect of a General Principle of EU Law”, European Constitutional Law Review, 2010, nr 6, s. 302, Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1172, punkt 3910, Schiek, D., ”Constitutional Principles and Horizontal Effet: Kücükdeveci Revisited”, European Labour Law Journal, 2010, nr 3, s. 373, Hatje, A., EU-Kommentar (utgiven av Jürgen Schwarze), andra upplagan, Baden-Baden, 2009, artikel 51, s. 2324, punkt 20), Kingreen, T., EUV/EGV – Kommentar, tredje upplagan, München, 2007, artikel 51 GRCh, s. 2713, punkt 18, som har påpekat att vissa grundläggande rättigheter i stadgan visserligen kan tolkas på så sätt att de har verkan gentemot tredje man och anser emellertid att de grundläggande rättigheter som anges där inte har någon verkan gentemot tredje man, eftersom artikel 51.1 första meningen enbart är bindande för unionen och medlemsstaterna. Enskildas ingrepp i grundläggande rättigheter kan enligt författaren förhindras genom att staten utövar sin skyldighet vad gäller övergrepp som sker av tredje man som inte är staten. Se, för ett liknande resonemang, även Riesenhuber, K., Europäisches Arbeitsrecht, Hamburg, 2009, § 2, s. 45, punkt 25, som anser att de grundläggande rättigheterna i stadgan inte direkt binder enskilda utan enbart indirekt genom lagstiftarens skyldigheter. Kokott, J., och Sobotta, C., ”The Charter of fundamental rights of the European Union after Lisbon”, EUI Working Papers (2010/6) – Academy of European Law, s. 14, anser att artikel 51 i stadgan talar mot att de grundläggande rättigheterna har direkt verkan gentemot tredje man i ett förhållande mellan enskilda.
För en direkt verkan gentemot tredje man: Dauses, M., Der Schutz der Grundrechte in der Rechtsordnung der Europäischen Union, Frankfurt am Main, 2010, s. 99, som till stöd för sin uppfattning har hänvisat till domstolens rättspraxis enligt vilken i bestämmelser om grundläggande rättigheter under vissa förutsättningar garantier även kan medföra skyldigheter för enskilda, till exempel vid diskrimineringar.på grund av nationalitet eller diskriminering på grund av kön.
Streinz, R., EUV/EGV – Kommentar, München, 2003, artikel 51, s. 2652, punkt 10, som har anfört att frågan om rättigheterna i stadgan har direkt eller indirekt verkan gentemot tredje man och frågan om vilka de skyddskrav som de grundläggande rättigheterna medför, har undvikits och överlåtits åt rättspraxis och att doktrinen inte har intagit någon klar ståndpunkt.
(
51
)	Se Jarass, H. (ovan fotnot 32), artikel 31, s. 277, punkt 3, Knecht, M., EU-Kommentar (utgiven av Jürgen Schwarze), andra upplagan, Baden-Baden, 2009, artikel 31, s. 2276, punkt 4, Kingreen, T. (ovan fotnot 50), artikel 51 GRCh, s. 2713, punkt 18, Kühling, J., Europäisches Verfassungsrecht (utgiven av Armin von Bogdandy), Heidelberg, 2003, s. 603, utgår från att grundläggande rättigheter kan medföra skyldigheter för staten gentemot enskildas handlingar så att den tvivelaktiga konstruktionen att enskilda ska vara bundna av de grundläggande rättigheterna är nödvändig.
(
52
)	Se Becker, U., EU-Kommentar (utgiven av Jürgen Schwarze), andra upplagan, Baden-Baden, 2009, artikel 53, s. 2333, punkt 1, som anser att artikel 53 i stadgan syftar till att undvika kollisioner mellan olika källor i vilka grundläggande rättigheter garanteras. Denna bestämmelse medför en behandling som mest gynnad nation. Om den andra grundläggande rättigheten (till exempel som garanteras i Europakonventionen) går utöver de rättigheter som garanteras i stadgan får de sistnämnda inte tolkas så att de utgör hinder mot ett mer omfattande skydd. Om tvärtom längre gående rättsföljder fastställs i stadgan än andra grundläggande rättigheter begränsas dessa inte a priori.
(
53
)	Se, för ett liknande resonemang, Grabenwarter, C., Europäische Menschenrechtskonvention, fjärde upplagan, Wien, 2009, s. 130, punkt 14.
(
54
)	Se Rengeling, H.-W., och Szczekalla, P. (ovan fotnot 45), s. 180, punkt 339. Se beslut fattade av Europakommissionen för de mänskliga rättigheterna av den 11 oktober 1988, Ian Nimmo mot Förenade kungariket (nr 12327/86) och av den 7 april 1997, Scientology Kirche Deutschland e.V. mot Tyskland (nr 34614/97).
(
55
)	Se Reid, K., A practitioner’s Guide to the European Convention on Human Rights, andra upplagan, London, 2004, s. 46, punkt I-064, Grabenwarter, C. (ovan fotnot 53), s. 127, punkt 7, Jarass, H. (ovan fotnot 50), s. 52, punkt 12, Rengeling, H.-W., och Szczekalla, P. (ovan fotnot 45), s. 180, punkt 339, som har anfört att de enskilda garantierna i Europakonventionen inte har någon verkan gentemot tredje man. Det rör sig i stället enbart om en tolkning av rättigheterna i de avtalsslutande staterna i enlighet med konventionen och om deras så kallade positiva skyldigheter (skyddsplikter) för att skydda rättigheter som garanteras i konventionen genom nationell lagstiftning. Motsvarande gäller för övriga folkrättsliga fördrag som avser mänskliga rättigheter, framför allt Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter.
(
56
)	Grabenwarter, C. (ovan fotnot 53), s. 131, punkt 15.
(
57
)	Se domar från Europadomstolen av den 16 december 2008, Khurshid Mustafa och Tarzibachi mot Sverige (nr 23883/06), punkt 502 (rätt till information), av den 24 juni 2004, Von Hannover mot Tyskland (nr 59320/00), punkt 57 (skydd för privatlivet), av den 16 november 2004, Moreno Gómez mot Spanien (nr 4143/02), punkt 55 (skydd för privatlivet), och av den 30 november 2004, Öneryildiz mot Turkiet (nr 48939/99), punkt 135 (ägandeätt).
(
58
)	Se Grabenwarter, C. (ovan fotnot 53), s. 131, punkt 15, som har anfört att problemen med verkan gentemot tredje man omfattas av skyddspliktdogmatiken.
(
59
)	Se Schwarze, J., European Administrative Law, Luxemburg, 2006, s. 65, och Sariyiannidou, E., Institutional balance and democratic legitimacy in the decision-making process of the EU, Bristol, 2006, s. 145.
(
60
)	Dom av den 29 november 1956 i mål 8/55, Fédération Charbonnière de Belgique mot höga myndigheten (REG 1956, sidorna 199 och 311; svensk specialutgåva, volym 1, s. 1).
(
61
)	Dom av den 21 juni 1958 i mål 13/57, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mot höga myndigheten (REG 1958, sidorna 273 och 304).
(
62
)	Dom av den 22 mars 1961 i de förenade målen 42/59 och 49/59, Snupat mot höga myndigheten (REG 1961, sidorna 111 och 169; svensk specialutgåva, volym 1, s. 95).
(
63
)	Dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen (REG 1979, sidorna 461 och 511; svensk specialutgåva, volym 4, s. 315).
(
64
)	Dom av den 15 juli 1960 i mål 43/59, Von Lachmüller m.fl. mot kommissionen (REG 1960, sidorna 967 och 989).
(
65
)	Dom av den 12 juli 1962 i mål 14/61, Hoogovens mot höga myndigheten (REG 1962, sidorna 513 och 549).
(
66
)	Dom av den 19 oktober 1977 i de förenade målen 117/76 och 16/77, Ruckdeschel m.fl. (REG 1977, sidorna 1753 och 1769).
(
67
)	I Tridimas, T., The General Principles of EU Law, andra upplagan., London, 2006, sidorna 17, 18, 29 och 30, hänvisas för det första till de allmänna gemenskapsrättsliga principernas funktion att fylla ut luckor, vilket följer av att gemenskapens rättsordning är en ny och ung rättsordning som måste vidareutvecklas. Dessutom är EG-fördraget ett ramfördrag med en mångfald allmänt formulerade bestämmelser och obestämda rättsliga begrepp som ger domstolen en långtgående befogenhet att utveckla lagstiftningen. Författaren har för det andra hänvisat till funktionen som hjälpmedel vid tolkningen av sekundärrätten. I Lenaerts, K., och Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, andra upplagan, London, 2005, punkt 17-066, s. 711, påpekas att förvaltningen vid tolkningen av gemenskapsrätten i allmänhet tillämpar allmänna principer, framför allt vid oklarheter vad gäller den lagstiftning som ska tolkas eller vid luckor i reglerna. I Toriello, F., I princip generali del diritto comunitario – Il ruolo della comparazione, Milano, 2000, s. 141, hänvisas såväl till funktionen att fylla ut luckor som till funktionen som ett hjälpmedel vid tolkningen, men även andra funktioner nämns.
(
68
)	Se, för ett liknande resonemang, Schwarze, J. (ovan fotnot 59), s. 65.
(
69
)	Se Lenaerts, K., och Gutiérrez-Fons, J.A., ”The constitutional allocation of powers and general principles of law”, Common Market Law Review, 2010, s. 1629, Toriello, F. (ovan fotnot 67), s. 141.
(
70
)	Se Toriello, F. (ovan fotnot 67), s. 141.
(
71
)	Se Schweitzer, M., Hummer, W., och Obwexer, W., Europarecht, s. 65, punkt 240 och följande punkt.
(
72
)	Se, för ett liknande resonemang, Lengauer, A.-M., Kommentar zu EU- und EG-Vertrag (utgiven av Heinz Mayer), Wien, 2004, artikel 220, punkt 27, s. 65, Toriello, F. (ovan fotnot 67), sidorna 315–318.
(
73
)	Se, för ett liknande resonemang, Schweitzer, M., Hummer, W., och Obwexer, W., Europarecht, punkt 244, s. 66, Oppermann, T., Europarecht, tredje upplagan, München, 2005, punkt 21, s. 144, Toriello, F. (ovan fotnot 67), s. 140.
(
74
)	Se Tridimas, T. (ovan fotnot 67), s. 6.
(
75
)	Det är allmänt vedertaget att de allmänna principerna har högre rang än primärrätten (se Schroeder, W., EUV/EGV – Kommentar (utgiven av Rudolf Streinz), artikel 249, s. 2159, punkt 15). Domstolen har vid upprepade tillfällen fastslagit att institutionernas rättsakter ska bedömas enligt de allmänna principerna. Se dom av den 12 november 1969 i mål 29/69, Stauder (REG 1969, s. 419; svensk specialutgåva, volym 1, s. 421), punkt 7, och av den 13 december 1979 i mål 44/79, Hauer (REG 1979, s. 3727; svensk specialutgåva, volym 4, s. 621), punkt 14 och följande punkt.
(
76
)	Se även Wegener, B., i Calliess/Ruffert (utgivare), Kommentar zu EUV/EGV, tredje upplagan, München, 2007, artikel 220, punkt 37, s. 1956, och Tridimas, T. (ovan fotnot 23), sidan 2 och följande sida.
(
77
)	Se dom av den 9 augusti 1994 i mål C-359/92, Tyskland mot rådet (REG 1994, s. I-3681). Redan innan denna princip fastställdes i artikel 5.3 EG (artikel 5.4 FEU) var det såväl i rättspraxis som i doktrinen ostridigt att proportionalitetsprincipen ska tillämpas när gemenskapen utövar sina befogenheter (se Lienbacher, G., EU Kommentar (utgiven av Jürgen Schwarze), första upplagan, Baden-Baden, 2000, artikel 5 EG, punkt 36, s. 270).
(
78
)	Se dom av den 10 juni 1980 i mål 32/79, kommissionen mot Förenade kungariket (REG 1980, s. 2403; svensk specialutgåva, volym 5, s. 277).
(
79
)	Se domstolens dom av den 6 mars 2001 i mål T-192/99, Dunnett, Hackett och Turró Calvet mot Europeiska investeringsbanken (REG 2001, s. II-813). Se framför allt avseende rätten till ett effektivt rättsmedel inför domstol domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston (REG 1986, s. 1651; svensk specialutgåva, volym 8, s. 597), punkterna 18 och 19, av den 15 oktober 1987 i mål 222/86, Heylens m.fl. (REG 1987, s. 4097; svensk specialutgåva, volym 9, s. 223), punkt 14, av den 27 november 2001 i mål C-424/99, kommissionen mot Österrike (REG 2001, s. I-9285), punkt 45, av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677), punkt 39, och av den 19 juni 2003 i mål C-467/01, Eribrand (REG 2003, s. I-6471), punkt 61, domarna i målen Unibet (ovan fotnot 33), punkt 37, och DEB (ovan fotnot 31), punkt 29.
(
80
)	Se dom av den 6 juli 2000 i mål C-402/98, Agricola Tabacchi Bonavicina (REG 2000, s. I-5501).
(
81
)	Se dom av den 13 februari 1969 i mål 14/68, Wilhelm m.fl. (REG 1969, s. 1; svensk specialutgåva, volym 1, s. 379).
(
82
)	Se dom av den 4 juli 1963 i mål 32/62, Alvis mot rådet (REG 1963, s. 109).
(
83
)	Se dom av den 14 juli 1972 i mål 55/69, Cassella Farbwerke Mainkur mot kommissionen (REG 1972, s. 887), av den 28 maj 1980 i de förenade målen 33/79 och 75/79, Kuhner mot kommissionen (REG 1980, s. 1677), av den 29 juni 1994 i mål C-135/92, Fiskano mot kommissionen (REG 1994, s. I-2885), av den 24 oktober 1996 i mål C-32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl. (REG 1996, s. I-5373), punkt 21, av den 21 september 2000 i mål C-462/98 P, Mediocurso mot kommissionen (REG 2000, s. I-7183), punkt 36, av den 12 december 2002 i mål C-395/00, Cipriani (REG 2002, s. I-11877), punkt 51, av den 13 september 2007 i de förenade målen C-439/05 P och C-454/05 P, Land Oberösterreich och Österrike mot kommissionen (REG 2007, s. I-7141), och av den 18 december 2008 i mål C-349/07, Sopropré (REG 2008, s. I-10369), punkterna 36 och 37.
(
84
)	Se dom av den 25 oktober 1978 i mål 125/77, Koninklijke Scholten-Honig (REG 1978, s. 1991).
(
85
)	Se dom av den 21 november 1991 i mål C-269/90, Technische Universität München (REG 1991, s. I-5469; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-453).
(
86
)	Se dom av den 14 februari 1978 i mål 68/77, IFG mot kommissionen (REG 1978, s. 353).
(
87
)	Se domstolens dom av den 25 maj 2004 i mål T-154/01, Distilleria Palma mot kommissionen (REG 2004, s. II-1493), punkt 45.
(
88
)	Se domstolens dom av den 21 september 2005 i mål T-306/01, Yusuf och Al Barakaat International Foundation mot rådet (REG 2005, s. II-3533), punkt 277.
(
89
)	Se dom av den 18 mars 1980 i de förenade målen 154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78 och 264/78 samt 39/79, 31/79, 83/79 och 85/79, Ferriera Valsabbia mot kommissionen (REG 1980, s. 907; svensk specialutgåva, volym 5, s. 99).
(
90
)	Domen i målet Kuhner (ovan fotnot 83).
(
91
)	Se dom av den 5 maj 1981 i mål 804/79, kommissionen mot Förenade kungariket (REG 1981, s. 1045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 79).
(
92
)	Se dom av den 30 mars 1995 i mål C-65/93, parlamentet mot rådet (REG 1995, s. I-643), punkt 21.
(
93
)	Se dom av den 17 januari 1984 i de förenade målen 43/82 och 63/82, VBVB och VBBB mot kommissionen (REG 1984, s. 19; svensk specialutgåva, volym 7, s. 437).
(
94
)	Se domen i målet Bosman (ovan fotnot 18).
(
95
)	Se dom av den 12 juli 1984 i mål 237/83, Prodest (REG 1984, s. 3153).
(
96
)	Se dom av den 15 juni 1978 i mål 149/77, Defrenne (REG 1978, s. 1365; svensk specialutgåva, volym 4, s. 127).
(
97
)	Se dom av den 3 maj 2005 i de förenade målen C-387/02, C-391/02 och C-403/02, Berlusconi m.fl. (REG 2005, s. I-3565), punkterna 67–69, av den 11 mars 2008 i mål C-420/06, Jager (REG 2008, s. I-1315), punkt 59, och av den 28 april 2011 i mål C-61/11 PPU, El Dridi (REU 2011, s. I-3015), punkt 61.
(
98
)	Allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, antagen av FN:s generalförsamling i resolution 217 A III den 10 december 1948.
(
99
)	Den europeiska sociala stadgan undertecknades den 18 oktober 1961 i Turin av medlemsstater i Europarådet och trädde i kraft den 26 februari 1965. Enligt artikel 2.3 i stadgan har parterna, för att trygga den enskilde arbetstagarens rätt till skäliga arbetsvillkor, åtagit sig att se till att en årlig betald semester om minst två veckor införs.
(
100
)	FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter av den 19 december 1966, enhälligt antagen av generalförsamlingen. Enligt artikel 7 d ”[erkänner] konventionsstaterna … rätten för envar att åtnjuta rättvisa och gynnsamma arbetsvillkor, som i synnerhet skall säkerställa … vila, fritid, skälig begränsning av arbetstiden, periodisk betald semester samt lön på allmänna helgdagar”.
(
101
)	I artikel 8 i gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter av den 9 december 1989 anges att ”[v]arje arbetstagare i gemenskapen skall ha rätt till en viloperiod varje vecka och till en årlig betald semester vars längd gradvis bör harmoniseras i enlighet med nationell praxis”.
(
102
)	Se Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1059, punkt 3539.
(
103
)	ILO-konvention (nr 132) om semester (reviderad 1970), antagen av Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens den 24 juni 1970. Konventionen trädde i kraft den 30 juni 1973 (för Sveriges del den 7 juni 1979; SÖ 1978:7).
(
104
)	ILO-konvention (nr 52) om semester, antagen av Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens den 24 juni 1936. Konventionen trädde i kraft den 22 september 1939. Denna konvention ersattes av konvention (nr 132) om semester, men förblev öppen för ratificering.
(
105
)	Se Zuleeg, M., ”Der Schutz sozialer Rechte in der Rechtsordnung der Europäischen Gemeinschaft”, Europäische Grundrechte-Zeitschrift, 1992, nr 15/16, s. 331. Författaren pekar på att rättsakter som inte är rättsligt bindande, som gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, i första hand är allmänna policydokument. De får en rättslig betydelse endast om domstolar tillämpar dem för tolkning eller rättskipning. Balze, W., ”Überblick zum sozialen Arbeitsschutz in der EU”, Europäisches Arbeits- und Sozialrecht, supplement 38, 1998, punkt 4, har med rätta konstaterat att även om gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter inte är juridiskt bindande i egenskap av högtidlig förklaring, var den ändå en avgörande utlösande faktor för kommissionens handlingsprogram för uppföljning av gemenskapens stadga om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter av den 28 november 1989, som antogs i slutet av år 1989. Handlingsprogrammet omfattade sammanlagt 23 konkreta förslag till direktiv, bland annat skydd för arbetstagares säkerhet och hälsa, som i allt väsentligt hade genomförts under perioden fram till år 1993. Av detta följer att även en högtidlig förklaring i egenskap av inspirationskälla för lagstiftaren kan få betydelse för förverkligandet av de grundläggande sociala rättigheter som proklamerats genom förklaringen.
(
106
)	Se Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1060, punkt 3542.
(
107
)	Se González Ortega, S., ”El disfrute efectivo de la vacaciones anuales retribuidas: una cuestión de derecho y de libertad personal, de seguridad en el trabajo y de igualdad”, Revista española de derecho europeo, nr 11 (2004), sidan 423 och följande sidor.
(
108
)	Se Vieira De Andrade, J.C., ”La protection des droits sociaux fondamentaux dans l’ordre juridique du Portugal”, La protection des droits sociaux fondamentaux dans les États membres de l’Union européenne – Étude de droit comparé, Aten/Bryssel/Baden-Baden, 2000, s. 677.
(
109
)	Se Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1062, punkt 3542.
(
110
)	Ibidem, punkt 3548.
(
111
)	Se till exempel artikel 24.3 i delstaten Nordrhein-Westfalens konstitution, i vilken det föreskrivs att rätten till tillräcklig betald semester ska föreskrivas i lag.
(
112
)	Se Riedel, E., Charta der Grundrechte der Europäischen Union (utgiven av Jürgen Meyer), andra upplagan, Baden-Baden, 2006, artikel 31, punkterna 3 och 4.
(
113
)	Se punkt 92 i detta förslag till avgörande.
(
114
)	Se Nielsen, R., ”Free movement and fundamental rights”, European Labour Law Journal, 2010, nr 1, s. 258 som har hänvisat till stadgans potentiella betydelse vid utvecklingen av grundläggande sociala rättigheter genom domstolens rättspraxis avseende allmänna principer. Författaren har anfört att domstolen vid fullgörandet av denna uppgift i högre utsträckning ska grunda sig på stadgan som till skillnad från Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen), fastställer ett flertal sociala standarder, såsom till exempel förbudet mot diskriminering, förbudet mot barnarbete samt förbudet mot slaveri och tvångsarbete, arbetstagares föreningsfrihet, rätt till kollektivförhandlingar och strejkrätt.
(
115
)	Se Lenaerts, K., och Gutiérrez-Fons, J.A. (ovan fotnot 59), s. 1633, som har anfört att domstolen kommer att vara mer benägen att överta en viss typ av bestämmelse ju större konvergensen mellan rättsordningarna är. Såvida fullständig konvergens visserligen inte föreligger men ett visst synsätt har fått genomslag i det stora flertalet medlemsstater kommer domstolen i allmänhet att ansluta sig till detta synsätt genom att anpassa det till unionens rättsordning.
(
116
)	Se Tridimas, T. (ovan fotnot 67), s. 6, som har anfört att domstolen under vissa förhållanden kan erkänna en allmän princip som sådan trots att denna inte förekommer i medlemsstaternas rättsordningar.
(
117
)	Se beslut av den 7 april 2011 i mål C-519/09, May (REU 2011, s. I-2761), punkterna 26 och 27, i vilket domstolen förklarade att även en person som är yrkesverksam för ett offentligt organ är en arbetstagare i den mening som avses i artikel 7 i direktiv 2003/88 oavsett status som tjänsteman.
(
118
)	Se Tridimas, T. (ovan fotnot 67), s. 1, som har diskuterat hur en allmän princip kan skiljas från en särskild regel. Avgörande enligt hans uppfattning är dels om denna princip har allmän giltighet, varvid ”allmän” ska tolkas så, att principen i viss grad måste vara abstrakt, dels principens relevans inom denna rättsordning.
(
119
)	Se mitt förslag till avgörande i mål av den 16 juni 2011 i mål C-155/10, Williams m.fl., punkterna 39–42, i vilket det rörde sig om rätten till årlig betald semester för piloter i ett lufttrafikföretag. Målet avsåg tolkningen av klausul 3 i det europeiska avtal om arbetstidens förläggning för flygpersonal inom civilflyget som har ingåtts mellan Association of European Airlines (AEA), Europeiska transportarbetarfederationen (ETF), European Cockpit Association (ECA), European Regions Airline Association (ERA) och International Air Carrier Association (IACA) som genomförs av rådets direktiv 2000/79/EG (EGT L 302, s. 57). Denna klausul innehåller semesterbestämmelser för flygpersonal inom civilflyget.
(
120
)	Ett annat exempel är bestämmelser om arbetstidens förläggning för sjömän. Enligt skäl 12 i direktiv 2003/88 gäller de nämligen inte för denna grupp personer. I stället hänvisas till rådets direktiv 1999/63/EG av den 21 juni 1999 om det avtal om arbetstidens organisation för sjömän som ingåtts av European Community Shipowners’ Association (ESCA) och Federation of Transport Workers’ Unions in the European Union (FST) (EGT L 167, s. 33). Artikel 16 i detta avtal innehåller särskilda bestämmelser om rätt till semester för sjömän som liknar dem i artikel 7 i direktiv 2003/88.
(
121
)	Enligt Tridimas, T. (ovan fotnot 76), s. 26, måste en allmän princip innehålla ett minimum av rättsligt bindande regler.
(
122
)	Domstolen har till exempel fastslagit att nationella åtgärder enligt gemenskapsrätten inte fick tillämpas, eftersom de var oförenliga med den allmänna likabehandlingsprincipen (se, till exempel, dom av den 25 november 1986 i de förenade målen 201/85 och 202/85, Klensch, REG 1986, s. 3477, svensk specialutgåva, volym 8, s. 729, och av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf mot Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft, REG 1989, s. 2609), eller med specifika uttryck för denna princip, såsom principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet i olika sammanhang (se, till exempel, dom av den 13 februari 1985 i mål 293/83, Gravier, REG 1985, s. 593, svensk specialutgåva, volym 8, s. 71 (tillträde till yrkesutbildning), av den 2 februari 1988 i mål 24/86, Blaizot, REG 1988, s. 379, svensk specialutgåva, volym 9, s. 335 (tillträde till universitetsutbildning), av den 27 september 1988 i mål 42/87, kommissionen mot Belgien, REG 1988, s. 5445 (utbildningsbidrag), av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins, REG 1993, s. I-5145, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-351 (immaterialrätt), och av den 26 september 1996 i mål C-43/95, Data Delecta, REG 1996, s. I-4661 (domstolsförfarande)), säkerställandet av grundläggande rättigheter (se, till exempel, dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, svensk specialutgåva, volym 8, s. 597 (effektiv domstolskontroll rörande ”arbetsvillkor” som ett skäl för särbehandling av män och kvinnor), dom av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf mot Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft, REG 1989, s. 2609 (egendomsskydd inom ramen för den gemensamma marknadsorganisationen för mjölk och mjölkprodukter), och dom av den 11 juli 2002 i mål C-60/00, Carpenter, REG 2002, s. I-6279 (rätten till familjeliv i samband med ett potentiellt hinder för friheten att tillhandahålla tjänster)) principen om skydd för berättigade förväntningar (se, till exempel, dom av den 11 juli 2002 i mål C-62/00, Marks & Spencer, REG 2002, s. I-6325 (berättigade förväntningar i samband med en ny nationell preskriptionsfrist inom vilken återbetalning av belopp som infordrats i strid med gemenskapsrätten kunde sökas)) och proportionalitetsprincipen (se, till exempel, dom av den 19 juni 1980 i de förenade målen 41/79, 121/79 och 796/79, Testa, REG 1980, s. I-1979 (medlemsstaternas handlingsutrymme att förlänga den period under vilken en rätt till arbetslöshetsersättning föreligger enligt artikel 69.2 i förordning nr 1408/71), och av den 18 december 1997 i de förenade målen C-286/94, C-340/95, C-401/95 och C-47/96, Garage Molenheide m.fl. mot Belgische Staat, REG 1997, s. I-7281).
(
123
)	Se, för ett liknande resonemang, Tridimas, T. (ovan fotnot 67), s. 47. Se även Walter, R., och Mayer, H. (ovan fotnot 45), s. 549, punkt 1330, som har anfört att det är önskvärt att de grundläggande rättigheterna kan tillämpas då en av avtalsparterna har övermakt över en annan avtalspart (till exempel en monopolinnehavare).
(
124
)	Av det skälet anses arbetstagare i domstolens rättspraxis ofta som den socialt och ekonomiskt svagare avtalsparten som därför har ett större behov av skydd. Se till exempel i samband med tolkningen av artikel 6 i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT L 266, s. 1), dom av den 15 mars 2011 i mål C-29/10, Koelzsch (REU 2011, s. I-1595), punkt 40.
(
125
)	Se Preis, U., och Temming, F., ”Der EuGH, das BVerfG und der Gesetzgeber”, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2010, s. 190. Thüsing, G. (ovan fotnot 20), s. 15, punkt 34, har med rätta anfört att gränsen för var staten börjar och upphör är flytande.
(
126
)	Se Rengeling, H.-W., och Szczekalla, P. (ovan fotnot 45), s. 182, punkt 341.
(
127
)	Dom av den 8 april 1976 i mål 43/75, Defrenne (REG 1976, s. 455; svensk specialutgåva, volym 3, s. 59).
(
128
)	Dom av den 12 december 1974 i mål 36/74, Walrave (REG 1974, s. 1405; svensk specialutgåva, volym 2, s. 409).
(
129
)	Ibidem, punkterna 16 och 19.
(
130
)	Domen i målet Bosman (ovan fotnot 18).
(
131
)	Dom av den 6 juni 2000 i mål C-281/98, Angonese (REG 2000, s. I-4139), punkt 36.
(
132
)	Domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3).
(
133
)	Domen i målet Mangold (ovan fotnot 9), punkt 75.
(
134
)	Se punkt 144 och följande punkter i detta förslag till avgörande.
(
135
)	Se, för ett liknande resonemang, även generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande av den 22 maj 2008 i mål C-427/06, Bartsch (REG 2008, s. I-7245), punkt 85.
(
136
)	Se Jarass, H., ”Bedeutung der EU-Rechtsschutzgewährleistung für nationale und EU-Gerichte”, Neue Juristische Wochenschrift 2011, s. 1394.
(
137
)	Lenaerts, K., och Gutiérrez-Fons, J.A., ”The constitutional allocation of powers and general principles of law”, Common Market Law Review, 2010, s. 1656, utgår också från att både de allmänna principerna och de rättigheter som följer av stadgan gäller samtidigt, eftersom de anser att stadgan har betydelse som källa för fastställande av nya allmänna principer. Se, för ett liknande resonemang, även Preis, U., och Temming, T., ”Der EuGH, das BverfG und der Gesetzgeber – Lehren aus Mangold II”, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2010, s. 190, som har anfört att domstolen inom ramen för sin befogenhet enligt artikel 6.3 FEU ur den allmänna handlingsfriheten härleder en oskriven subsidiär grundläggande rättighet i unionen så att enskilda ska ha möjlighet att i allmänhet invända mot åsidosättanden mot direktivbestämmelsen.
(
138
)	Se Geiger, R. (ovan fotnot 48), artikel 6, s. 45, punkt 27, Jarass, H. (ovan fotnot 55), s. 19, punkt 15.
(
139
)	Se, för ett liknande resonemang, Jarass, H. (ovan fotnot 136), s. 1394.
(
140
)	Se Jarass, H. (ovan fotnot 55), s. 19, punkt 15.
(
141
)	Se, för ett liknande resonemang, De Mol, M. (ovan fotnot 50), som med hänvisning till unionens och medlemsstaternas bundenhet av de grundläggande rättigheterna som föreskrivs i artikel 51.1 första meningen i stadgan förnekat att allmänna principer har en horisontell effekt.
(
142
)	Dom av den 4 december 1974 i mål 41/74, Van Duyn (REG 1974, s. 1337; svensk specialutgåva, volym 2, s. 389), punkterna 13 och 14, av den 12 maj 1987 i de förenade målen 372/85–374/85, Traen (REG 1987, s. 2141), punkt 25, av den 20 september 1988 i mål 31/87, Beentjes (REG 1988, s. 4635), punkt 43, av den 23 februari 1994 i mål C-236/92, Comitato di coordinamento per la difesa della Cava m.fl. mot Regione Lombardia m.fl. (REG 1994, s. I-483), punkt 9.
(
143
)	Se dom av den 22 september 1983 i mål 271/82, Auer (REG 1983, s. 2727; svensk specialutgåva, volym 7, s. 253), punkt 16, av den 15 december 1983 i mål 5/83, Rienks (REG 1983, s. 4233), punkt 8, av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (REG 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457), punkt 52, och av den 4 december 1986 i mål 71/85, Federatie Nederlandse Vakbeweging (REG 1986, s. 3855), punkt 18, samt domen i målet Comitato di coordinamento per la difesa della Cava m.fl. mot Regione Lombardia m.fl. (ovan fotnot 142), punkt 10.
(
144
)	Se dom av den 27 juni 1989 i mål 50/88, Kühne (REG 1989, s. 1925), punkt 26, och av den 22 maj 1980 i mål 131/79, Santillo (REG 1980, s. 1585; svensk specialutgåva, volym 5, s. 207), punkt 13.
(
145
)	Se Fischinger, P. (ovan fotnot 34), som med avseende på förbudet mot diskriminering på grund av ålder har anfört att det vid bedömningen om en allmän princip har åsidosatts inledningsvis krävs att innehållet i denna allmänna princip fastställs självständigt (det vill säga utan tillämpning av en sekundärrättslig bestämmelse).
(
146
)	Se De Mol, M. (ovan fotnot 50), s. 301, som har betecknat erkännandet av den horisontala verkan av en allmän rättsprincip i domen i målet Kücükdeveci som anmärkningsvärd. Författaren anser nämligen att allmänna principer kännetecknas av att de för det första normalt sett avser att skydda medborgare i förhållandet till staten och för det andra är abstrakta på så sätt att de enbart anger en viss riktning utan att emellertid fastställa en konkret rättsregel.
(
147
)	Se, för ett liknande resonemang, Schweitzer, M., Hummer, W., och Obwexer, W., Europarecht, s. 178, punkt 653, och Sariyiannidou, E. (ovan fotnot 59), s. 122, talar också om en ”funktionsdelning”. Enligt Oppermann, T. (ovan fotnot 73), 5 §, punkt 5, s. 80, omvandlades den statliga maktfördelningen mellan den lagstiftande, verkställande och dömande makten till en särskild institutionell jämvikt mellan gemenskapens institutioner. Särskilt mellan parlamentet, rådet och kommissionen är uppgifterna fördelade annorlunda än på statlig nivå. Även inom Europeiska gemenskapen finns ömsesidig kontroll och maktbalans (”checks and balances”). Den institutionella jämvikten återspeglar en grundläggande rättsstatsprincip. Enligt denna ska varje institution utöva sina befogenheter med beaktande av andras befogenheter och säkerställa att åsidosättanden häremot kan beivras genom domstolens kontroll.
(
148
)	Se mitt förslag till avgörande av den 30 juni 2009 i mål C-101/08, Audiolux (REG 2009, s. I-9823), punkt 107.
(
149
)	Sariyiannidou, E. (ovan fotnot 59), s. 137, anser att artikel 220 EG endast ger domstolen behörighet att avgöra vad som är ”rätt”, även om det inte finns några klara kompetensbegränsningar i detta avseende. Domstolen har vid utvecklingen av allmänna rättsprinciper i omfattande utsträckning använt sig av sin behörighet till rättsskapande. Författaren befarar att detta skulle kunna sudda ut gränserna mellan domstolsverksamhet och politisk verksamhet.
(
150
)	Se även Siefert, A. (ovan fotnot 37), som anser att en motsvarande tillämpning av de principer som utvecklats i domen i målet Kücükdeveci är tänkbar på andra områden som skyddas av de grundläggande rättigheterna. Han har i detta avseende hänvisat till den grundläggande rätten till betald årlig semester i artikel 31.2 i stadgan som framför allt kommer till uttryck i arbetstidsdirektivet.
(
151
)	EGT L 303, s. 16.
(
152
)	Domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 53.
(
153
)	Se Simon, D., ”L’invocabilité des directives dans les litiges horizontaux: confirmation ou infléchissement”, Europe: actualité du droit communautaire, 2010, nr 3, s. 7, punkt 19.
(
154
)	Se Seifert, A. (ovan fotnot 37), s. 806, som anser att tillämpningen av en allmän princip är ett sätt för domstolen att inte motsätta sig sin rättspraxis avseende principen om att direktiv saknar horisontell direkt effekt mellan enskilda.
(
155
)	Domen i målet Mangold (ovan fotnot 9), punkt 75.
(
156
)	Domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 50.
(
157
)	Ibidem, punkt 51.
(
158
)	Ibidem, punkterna 28–43.
(
159
)	Ibidem, punkterna 25 och 26.
(
160
)	Se punkterna 110–114 i detta förslag till avgörande.
(
161
)	Se punkt 47 i detta förslag till avgörande.
(
162
)	Se punkt 53 i detta förslag till avgörande.
(
163
)	Se i detta sammanhang generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande av den 6 maj 2010 i mål C-104/09, Roca Álvarez (REG 2010, s. I-8661), punkt 55, i vilket hon hänvisar till domarna i målen Mangold och Kücükdeveci och därvid till frågan om huruvida domstolen anser att även andra allmänna rättsprinciper, såsom förbudet mot könsdiskriminering, har sådan horisontell direkt effekt. Enligt generaladvokaten vore det inför en sådan vidareutveckling av rättspraxis nödvändigt att utreda de dogmatiska grunderna för denna omstridda horisontella direkta effekt och dess gränser. Även Thüsing, G., och Horler, S., ”Besprechung des Urteils Kücükdeveci”, Common Market Law Review, 2010, s. 1171, har uttalat sig för en mer omfattande dogmatisk motivering av detta synsätt.
(
164
)	Se punkt 136 i detta förslag till avgörande.
(
165
)	Se De Mol, M. (ovan fotnot 50), s. 305, som med rätta har antagit att domstolen vid sin lösning i stor utsträckning har likställt den allmänna principen med direktivet.
(
166
)	Detta har även Simon, D. (ovan fotnot 153), invänt. Författaren har anfört att denna lösning varken beaktar räckvidden av den allmänna principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder eller dess konkretisering och inte heller ger en klar definition av direktivet.
(
167
)	Se, för ett liknande resonemang, Fischinger, P. (ovan fotnot 34), s. 207.
(
168
)	Se Fischinger, P. (ovan fotnot 34), s. 207, som anser att den lösning som valts i domen i målet Kücükdeveci på nationell nivå är ett försök att från innehållet av en lag fastställa skyddsområdet för en grundläggande rättighet som garanteras i konstitutionen.
(
169
)	Se Mörsdorf, O., ”Diskriminierung jüngerer Arbeitnehmer – Unanwendbarkeit von § 622 II2 BGB wegen Verstoßes gegen das Unionsrecht”, Neue Juristische Wochenschrift, 2010, s. 1048, som har påpekat att domstolen i domen i målet Kücükdeveci som prövningskriterium för huruvida den nationella rätten är förenlig med unionsrätten, trots att motsatsen bedyrats, inte tillämpat den abstrakta primärrättsliga principen (det vill säga den allmänna principen) utan direktivet som innehåller detaljerade bestämmelser. Enligt Fischinger, P., ”Normverwerfungskompetenz nationaler Gerichte bei Verstößen gegen primärrechtliche Diskriminierungsverbote ohne vorherige Anrufung des EuGH”, Zeitschrift für Europäisches Privatrecht, 2011, s. 206, framgår vid den lösning som tillämpats i domen i målet Kücükdeveci kriteriet av direktivet, men den rättliga följden av primärrätten.
(
170
)	Fischinger, P. (ovan fotnot 34), s. 207, har gett uttryck för antagandet att domstolen i domen i målet Kücükdeveci lämnat en bakdörr öppen för att även i framtiden utifrån direktivets innehåll fastställa innehållet i ny primärrätt.
(
171
)	Se, för ett liknande resonemang, Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 137, punkt 453, som har anfört att förverkligandet av sociala rättigheter också beror på de ekonomiska möjligheterna. Se Riesenhuber, K (ovan fotnot 50), sidan 49 och följande sida, punkt 34, som har hänvisat till bakgrunden till avdelning IV (”Solidaritet”) och härvid påpekat att upptagandet av grundläggande sociala rättigheter i stadgan i konventet var särskilt omtvistat eftersom man fruktade att erkännandet av sociala rättigheter skulle medföra en hög ekonomisk belastning för unionen och dess medlemsstater. För att de ska beaktas anfördes emellertid den omständigheten att politiska och sociala rättigheter är odelbara samt den omständigheten att gemenskapens stadga om grundläggande sociala rättigheter redan har beaktats i artikel 136.1 FEUF och artikel 151 FEUF. Resultatet var en kompromiss eftersom sociala rättigheter visserligen infördes och följaktligen även i fortsättningen enbart är svaga och inte har utformats som riktiga rättigheter. I ett flertal fall innehåller stadgan inte några självständiga garantier utan vad gäller om och hur skydd ska tillerkännas hänvisas till unionsrätten och den nationella lagstiftningen.
(
172
)	Se Frenz, W. (ovan fotnot 37), s. 1059, punkt 3540, som försöker att förklara varför stadgan är ofullständig på området för sociala rättigheter. Enligt honom kan sociala rättigheter svårligen vara fullständiga. För det första förändras de samhälleliga uppfattningarna om vad som avses med social, för det andra grundar sig fastställandet av sociala rättigheter alltid på kompromisser. Rengeling, H.-W., och Szczekalla, P. (ovan fotnot 45), punkt 793, har med rätta påpekat att begreppet social i stadgan inte har fastställts. Det är också oklart vad som exakt avses med rubriken ”Solidaritet” i avdelning IV i stadgan.
(
173
)	För en detaljerad redogörelse av avvikelser och undantag se Blanpain, R., European Labour Law, elfte upplagan, Alphen aan den Rijn, 2008, sidan 586 och följande sida.
(
174
)	Se Bauer, J.-H., och von Medem, A., ”Kücükdeveci = Mangold hoch zwei? Europäische Grundrechte verdrängen deutsches Arbeitsrecht”, Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, häfte 11, 2010, s. 452.
(
175
)	Se, för ett liknande resonemang, Bauer, J.-H., och von Medem, A. (ovan fotnot 174), som har uttalat sig mot en tillämpning av lösningen i domen i målet Kücükdeveci när det rör sig om arbetstagarnas grundläggande rättigheter i artikel 27 och följande artiklar i stadgan på grund av skillnader mellan denna typ av grundläggande rättigheter och förbuden mot diskriminering. De har påpekat att det finns direktiv avseende flera av de områden som anges i avdelning IV (”Solidaritet”) i stadgan som i tvister mellan enskilda vanligtvis inte kan undanröja nationell lagstiftning. Författarna hänför sig härvid även uttryckligen till arbetstidsdirektivet i vilket till exempel rätten till årlig betald semester i artikel 31.2 i stadgan kommer till uttryck.
(
176
)	Se i samband med rättsstatsprinciperna i unionsrätten punkt 96 i detta förslag till avgörande. Se dom av den 16 juni 1993 i mål C-325/91, Frankrike mot kommissionen (REG 1993, s. I-3286; svensk specialutgåva, tillägg, s. 87), punkt 26, och av den 16 oktober 1997 i mål C-177/96, Banque Indosuez m.fl. (REG 1997, s. I-5659), punkterna 26–31.
(
177
)	Se dom av den 7 juni 2005 i mål C-17/03, VEMW (REG 2005, s. I-4983), punkt 80, och av den 14 januari 2010 i mål C-226/08, Stadt Papenburg (REU 2010, s. I-131), punkt 45.
(
178
)	Se punkterna 61–63 i detta förslag till avgörande.
(
179
)	Se Avbelj, M., ”Temeljna načela prava EU padajo na glavo”, Pravna praksa, 2010, nr 7, s. 34, som har kritiserat domen i målet Kücükdeveci, eftersom den skulle kunna ställa domstolens hittillsvarande rättspraxis avseende avsaknaden av horisontell direkt effekt av direktiv på ända. De Mol, M. (ovan fotnot 50), s. 307, har uttryckt tvivel huruvida denna lösning vid vilken det rör sig om genomförandet av en allmän princip (förbud mot diskriminerig på grund av ålder) är förenlig med rättssäkerhetsprincipen som också är en allmän princip. Författaren anser att enskilda inte längre kan förlita sig på nationell (skriven) rätt. I stället måste enskilda beakta möjliga verkningar av (oskrivna) allmänna principer.
(
180
)	Se, för ett liknande resonemang, Thüsing, G., och Horler, S. (ovan fotnot 163), och Seifert, A. (ovan fotnot 37).
(
181
)	Domen i målet Kücükdeveci (ovan fotnot 3), punkt 53.
(
182
)	Se punkt 127 i detta förslag till avgörande.
(
183
)	Se punkt 65 i detta förslag till avgörande.
(
184
)	Goffin, L., ”À propos des principes régissant la responsabilité non contractuelle des États membres en cas de violation du droit communautaire”, Cahiers de droit européen, nr 5–6, 1997, sidan 537 och följande sidor, Lenaerts, K., Arts, D., och Maselis, I., Procedural Law of the European Union, andra upplagan, London, 2006, punkt 3-042, s. 109, Knez, R., ”Varstvo pravic posameznika, ki jih vsebuje pravo skupnosti”, Revizor, nr 4/5, 2003, årgång 14, s. 105, Ossenbühl, F., Staatshaftungsrecht, femte upplagan, München, 1998, s. 505, och Guichot, E., La responsabilidad extracontractual de los poderes públicos según el Derecho Comunitario, Valencia, 2007, sidan 473 och följande sida, utgår från följande tre förutsättningar: 1. Den rättsregel som har överträtts har till syfte att ge enskilda rättigheter. 2. Överträdelsen är tillräckligt klar. 3. Det finns ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet och den skada som uppkommit. Se bland annat dom av den 5 mars 1996 i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du Pêcheur och Factortame (REG 1996, s. I-1029), punkt 51, av den 23 maj 1996 i mål C-5/94, Hedley Lomas (REG 1996, s. I-2553), punkt 25, och av den 4 juli 2000 i mål C-424/97, Haim (REG 2000, s. I-5123), punkt 36, samt dom av den 4 december 2003 i mål C-63/01, Evans (REG 2003, s. I-14447), punkt 83, och av den 25 januari 2007 i mål C-278/05, Robins m.fl. (REG 2007, s. I-1053), punkt 69.
(
185
)	Dom av den 8 oktober 1996 i de förenade målen C-178/94, C-179/94, C-188/94–C-190/94, Dillenkofer m.fl. (REG 1996, s. I-4845), punkt 23.
(
186
)	Se även, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande av den 26 september 2000 i mål C-150/99, Lindöpark (REG 2001, s. I-493), punkt 51.
(
187
)	Dom av den 5 mars 1996 i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du Pêcheur och Factortame (REG 1996, s. I-1029), punkt 22, av den 26 mars 1996 i mål C-392/93, British Telecommunications (REG 1996, s. I-1631), punkt 41, och av den 18 januari 2001 i mål C-150/99, Lindöpark (REG 2001, s. I-493), punkt 38.
(
188
)	Domen i målet Brasserie du Pêcheur och Factortame (ovan fotnot 184), punkt 25.
(
189
)	Se punkt 52 i detta förslag till avgörande.
(
190
)	Dom av den 18 mars 2004 i mål C-342/01, Merino Gómez (REG 2004, s. I-2605).
(
191
)	Ibidem, punkt 31.
(
192
)	Domen i målet Schultz-Hoff m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 27.
(
193
)	Se punkt 53 i den franska regeringens skrivelse.
(
194
)	Se dom av den 6 april 2006 i mål C-124/05, Federatie Nederlandse Vakbeweging (REG 2006, s. I-3243), punkt 30, och domen i målet Schultz-Hoff m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 30.