PRESUDA SUDA18. prosinca 1997.(*)„Direktiva 91/156/EEZ – Rok za prenošenje − Učinci – Pojam otpada“U predmetu C-129/96_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u,
koji je Sudu uputio Conseil d'État (Belgija), o tumačenju članaka 5. i
189. Ugovora o EEZ-u i članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ
od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. (SL L 78, str. 32.), u
postupkuInter-Environnement Wallonie ASBL protivRégion wallonne, SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann,
H. Ragnemalm i R. Schintgen, predsjednici vijeća, G. F.
Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn,
J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet,
G. Hirsch, P. Jann i L. Sevón (izvjestitelj), suci_nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs_tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika_uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za
Inter-Environnement Wallonie ASBL, Jacques Sambon, odvjetnik, član
odvjetničke komore u Bruxellesu, –        za
belgijsku vladu, Jan Devadder, viši savjetnik u Ministarstvu vanjskih
poslova, vanjske trgovine i suradnje u razvoju, u svojstvu agenta_–        za njemačku vladu, Ernst Röder, Ministerialrat u saveznom ministarstvu gospodarstva i Bernd Kloke, Oberregierungsrat u istom ministarstvu, u svojstvu agenata, –        za
francusku vladu, Jean-François Dobelle, zamjenik direktora u Direkciji
za pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova i Romain Nadal, zamjenik
tajnika vanjskih poslova u istome ministarstvu, u svojstvu agenata, –        za
nizozemsku vladu, Adriaan Bos, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta, –        za vladu Ujedinjene Kraljevine, John E. Collins, Assistant Treasury Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju Derricka Wyatta, QC_–        za
Komisiju Europskih zajednica, Maria Condou Durande, članica pravne
službe, u svojstvu agenta, uzimajući u obzir izvještaj za raspravu, saslušavši
usmena očitovanja Inter-Environnement Wallonie ASBL, koje je zastupao
Jacques Sambon; francuske vlade, koju su zastupali Jean-François Dobelle
i Romain Nadal; nizozemske vlade, koju je zastupao Johannes Steven van
den Oosterkamp, zamjenik pravnog savjetnika u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta; vlade Ujedinjene Kraljevine, koju je
zastupao Derrick Wyatt, QC i Komisije, koju je zastupala Maria Condou Durande, na raspravi održanoj 5. veljače 1997., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. travnja 1997._donosi sljedećuPresudu1        Presudom
od 29. ožujka 1996., koju je Sud zaprimio 23. travnja 1996.
Conseil d'État (Belgija) uputio je na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u
dva prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 5. i 189.
Ugovora o EEZ-u i članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ od
15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), kako je
izmijenjena Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. (SL L
78, str. 32.).2        Pitanja
su postavljena u okviru tužbe za poništenje koju je podnijelo
neprofitno udruženje Inter-Environnement Wallonie (u daljnjem tekstu:
Inter-Environnement Wallonie) protiv Odluke regionalne izvršne vlasti
Valonije od 9. travnja 1992. o toksičnom i opasnom otpadu (u
daljnjem tekstu: odluka).  Propisi Zajednice3        Cilj
Direktive 75/442 usklađivanje je nacionalnih zakonodavstava o pitanju
zbrinjavanja otpada. Ta je direktiva izmijenjena Direktivom 91/156.4        Direktiva
75/442, kako je izmijenjena Direktivom 91/156, pojam otpada određuje u
članku 1. točki (a):„U smislu ove direktive:a)      „otpad“
je svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prilogu I. koji
posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti.Komisija
će, djelujući u skladu s postupkom propisanim člankom 18., najkasnije
do 1. travnja 1993. utvrditi popis otpada koji ulazi u kategorije
navedene u Prilogu I. Popis će se povremeno iznova ispitati i po potrebi
ispraviti prema istom postupku.“ [neslužbeni prijevod]5        Popis
spomenut u prethodnoj odredbi donesen je Odlukom Komisije 94/3/EZ od
20. prosinca 1993. kojom se utvrđuje popis otpada na temelju članka
1. točke (a) Direktive 75/442 (SL 1994, L 5, str. 15.). U točki 3.
uvodne napomene tog popisa navedeno je kao prvo da nije riječ o
taksativnom popisu i kao drugo da činjenica da se neki materijal nalazi
na tom popisu ima učinak samo ako taj materijal odgovara definiciji
otpada.6        Članak
9. stavak 1. i članak 10. Direktive 75/442, kako je izmijenjena,
propisuju da svaka ustanova ili poduzeće koje obavlja postupke iz
Priloga II. A ili Priloga II. B mora ishoditi dozvolu nadležnog tijela.
Prilog II. A uređuje postupke zbrinjavanja, dok su u Prilogu II. B
navedeni postupci koji mogu dovesti do oporabe.7        Članak
11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, propisuje iznimku od obveze
ishođenja dozvole:„1. Ne dovodeći u pitanje
Direktivu Vijeća 78/319/EEZ od 20. ožujka 1978. o toksičnom i opasnom
otpadu [SL L 84, str. 43.], kako je posljednje bila izmijenjena Aktom o
pristupanju Španjolske i Portugala, od ishođenja dozvole iz članka 9.
ili 10. mogu se osloboditi:a)      ustanove
ili poduzeća koja sama osiguravaju zbrinjavanje vlastitog otpada na
mjestu proizvodnje i b)      ustanove ili poduzeća koja provode oporabu otpada.Ovo se izuzeće primjenjuje samo ako su:–        nadležna
tijela usvojila opća pravila za svaku vrstu postupka, koja utvrđuju
vrste i količine otpada i uvjete pod kojima za postupak nije potrebno
ishoditi dozvolui–      vrste
ili količine otpada i načini zbrinjavanja ili oporabe takvi da
ispunjavaju uvjete iz članka 4.2. Ustanove ili poduzeća navedena u stavku 1. dužna su upisati se u evidenciju kod nadležnih tijela.[…]“ [neslužbeni prijevod]8        Članak 4. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, propisuje:„Države
članice dužne su poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da se
oporaba ili zbrinjavanje otpada provodi na način kojim se ne ugrožava
zdravlje ljudi, bez korištenja postupaka ili načina koji bi mogli
štetiti okolišu, i to osobito na način da se:–        ne ugrožava voda, zrak, tlo ili biljke i životinje_–        ne uzrokuju neugodnosti u pogledu buke ili neugodnih mirisa_–        ne šteti krajoliku ili mjestu od posebnog interesa.[…]“ [neslužbeni prijevod]9        Sukladno
članku 2. stavku 1. prvom podstavku Direktive 91/156, države članice
dužne su donijeti zakone, propise i upravne odredbe kako bi se uskladile
s tom direktivom najkasnije do 1. travnja 1993. i o tome odmah
obavijestiti Komisiju. U drugom podstavku tog stavka pojašnjeno je da
„kad države članice usvoje navedene odredbe, u njima mora biti sadržana
naznaka koja upućuje na ovu direktivu ili moraju sadržavati takvu
naznaku prilikom službene objave. Odluku o načinu na koji će biti
upućeno na direktivu donose države članice“.10      Direktiva
Vijeća 91/689/EEZ od 12. prosinca 1991. o opasnom otpadu (SL L 377,
str. 20.) u članku 1. stavku 3. upućuje na definiciju otpada iz
Direktive 75/442, a u članku 1. stavku 4. sadrži definiciju opasnog
otpada.11      Članak 3. stavci 1. i 2. Direktive 91/689 glase:„1.
Iznimka od obveze ishođenja dozvole koja se odnosi na ustanove i
poduzeća koja osiguravaju zbrinjavanje vlastitog otpada, navedena u
članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 75/442/EEZ, ne primjenjuje se
na opasni otpad obuhvaćen ovom direktivom.2.
Sukladno članku 11. stavku 1. točki (b) Direktive 75/442/EEZ, država
članica može propisati iznimku od odredbi članka 10. navedene direktive
za ustanove ili poduzeća koja osiguravaju oporabu otpada obuhvaćenoga
ovom direktivom:–        –
ako ta država članica donese opća pravila u kojima su navedene vrste i
količine dotičnog otpada i točno određeni posebni uvjeti (granične
vrijednosti opasnih tvari sadržanih u otpadu, granične vrijednosti
emisija i vrsta postupka) i druge uvjete za provođenje različitih vrsta
oporabe_–        –
ako su vrste ili količine otpada i načini oporabe u skladu s uvjetima
propisanima u članku 4. Direktive 75/442/EEZ.“ [neslužbeni prijevod]12      Člankom
11. Direktive 91/689 stavljena je s danom 12. prosinca 1993. izvan
snage Direktiva Vijeća 78/319/EEZ od 20. ožujka 1978. o toksičnom i
opasnom otpadu (SL L 84, str. 43.). Međutim, članak 1. Direktive Vijeća
94/31/EZ od 27. lipnja 1994. o izmjeni Direktive 91/689 (SL L 168,
str. 28.) odgodio je stavljanje izvan snage Direktive 78/319 do
27. lipnja 1995.  Nacionalni propis13      Dekret
regionalnog valonskog vijeća od 5. srpnja 1985. o otpadu, kako je
izmijenjen Dekretom od 25. srpnja 1991. (u daljnjem tekstu:
dekret), definira otpad u članku 3. točki 1. kako slijedi:„Otpad su sve tvari ili predmeti u kategorijama navedenima u Prilogu I. koje posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti“.14      Članak 5. stavak 1. odluke glasi:„Za
instaliranje i korištenje posebne naprave za skupljanje, prethodnu
obradu, zbrinjavanje ili oporabu toksičnog i opasnog otpada, koja nije
uključena u postupak industrijske proizvodnje, potrebno je ishoditi
dozvolu…“15      Odluka
se u svojoj preambuli osobito poziva na dekret, Direktivu 75/442, kako
je izmijenjena, te na direktive 78/319 i 91/689. Člankom 86. odluke
propisano je da stupa na snagu danom objave u Moniteur belge. Odluka je objavljena 23. lipnja 1992. Činjenice glavnog postupka16      Inter-Environnement
Wallonie je tužbom podnesenom 21. kolovoza 1992. od Conseil d'État
(Belgija) ponajprije zahtijevao poništenje svih odredbi odluke, a
podredno poništenje nekih odredbi te odluke.17      Conseil
d'État je već u presudi kojom je uputio prethodno pitanje odlučio o pet
od šest tužbenih razloga koje je postavio Inter-Environnement Wallonie
te poništio neke odredbe te odluke.18      U
okviru preostalog tužbenog razloga Inter-Environnement Wallonie tvrdi
da je člankom 5. stavkom 1. odluke povrijeđen članak 11. Direktive
75/442, kako je izmijenjena, i članak 3. Direktive 91/689 time što je iz
sustava obveze ishođenja dozvole isključio postupke instaliranja i
korištenja posebne naprave za skupljanje, prethodnu obradu, zbrinjavanje
ili oporabu toksičnog ili opasnog otpada kad je ta naprava „uključena u
postupak industrijske proizvodnje“.19      U
prvom dijelu tog tužbenog razloga Inter-Environnement Wallonie ističe
da članak 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, u vezi s člankom 3.
Direktive 91/689, dopušta propisivanje iznimke od obveze ishođenja
dozvole za poduzeća koja osiguravaju oporabu otpada samo pod uvjetima
određenima tim odredbama i ako su se ta poduzeća upisala u evidenciju
kod nadležnih tijela.20      U
tom pogledu Conseil d'État smatrao je da je članak 5. stavak 1. odluke
doista protivan članku 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, u vezi
s člankom 3. Direktive 91/689.21      Tvrdeći
da je odluka donesena u trenutku kada još nije protekao rok koji je za
njezino prenošenje bio određen direktivom, postavlja si pitanje u kojoj
mjeri tijekom tog razdoblja država članica može donijeti akt koji je
protivan direktivi. Dodaje da negativan odgovor na to pitanje, kakav
predlaže Inter-Environnement Wallonie, nije u skladu s pravilom prema
kojem se zakonitost nekog akta ocjenjuje prema trenutku njegovog
donošenja.22      U
drugom dijelu tužbenoga razloga Inter-Environnement Wallonie ističe da
je iznimka propisana člankom 5. stavkom 1. odluke protivna dekretu koji,
prema njegovom mišljenju, ne predviđa iznimku za postupke koji su
uključeni u industrijski postupak.23      U
tom pogledu Conseil d'État ustvrđuje da je svrha članka 3. točke 1.
dekreta i priloga na koji potonji upućuje vjeran prijenos Direktive
75/442, kako je izmijenjena. Međutim, iako iz sudske prakse Suda
proizlazi da su otpad sve tvari ili predmeti koje posjednik odbacuje ili
ih mora odbaciti, a da pritom nema namjeru isključiti njihovu ponovnu
gospodarsku upotrebu od strane trećih osoba, ta sudska praksa ne
omogućuje utvrđenje predstavlja li neka tvar ili predmet iz članka 1.
Direktive 75/442, kako je izmijenjena, koji je neposredno ili posredno
uključen u postupak industrijske proizvodnje, otpad u smislu članka 1.
točke (a) te direktive.24      U tim je okolnostima Conseil d'État Sudu postavio sljedeća prethodna pitanja:„1.
Je li člancima 5. i 189. Ugovora o
EEZ-u protivno to da države članice donesu odredbu koja je protivna
Direktivi 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu, kako je izmijenjena
Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991., tijekom trajanja roka
za njezino prenošenje?Je li tim istim odredbama
Ugovora protivno to da država članica donese i da u njoj stupi na snagu
pravno pravilo koje predstavlja prijenos navedene direktive, ali čije
se odredbe čine protivnima zahtjevima te direktive?2.
Je li tvar iz Priloga I. Direktivi
Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka 1991. o izmjeni Direktive
75/442/EEZ o otpadu, koja je neposredno ili posredno uključena u
postupak industrijske proizvodnje, otpad u smislu članka 1. točke (a) te
direktive?“ Drugo pitanje25      Svojim
drugim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio
zahtjev u biti pita isključuje li činjenica da je neka tvar neposredno
ili posredno uključena u postupak industrijske proizvodnje tu tvar iz
pojma „otpad“ u smislu članka 1. točke (a) Direktive 75/442, kako je
izmijenjena.26      Iz
teksta članka 1. točke (a) Direktive 75/442, kako je izmijenjena,
ponajprije proizlazi da područje primjene pojma otpad ovisi o značenju
izraza „odbaciti“.27      Nadalje,
iz odredbi Direktive 75/442, kako je izmijenjena, a osobito iz članaka
4. i 8. do 12. kao i iz Priloga II. A i II. B, proizlazi da taj izraz
istodobno obuhvaća kako zbrinjavanje tako i oporabu neke tvari ili
predmeta.28      Kao
što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 58. do 61. svojeg
mišljenja, popis kategorija otpada iz Priloga I. Direktivi 75/442, kako
je izmijenjena, i postupci zbrinjavanja i oporabe navedeni u Prilozima
II. A i II. B istoj direktivi upućuju na to da pojam „otpad“ načelno ne
isključuje nijednu vrstu ostataka, industrijskih nusproizvoda ili drugih
tvari koje nastaju prilikom postupka proizvodnje. Uostalom, tu tvrdnju
potkrepljuje i popis otpada koji je Komisija utvrdila Odlukom 94/3.29      U
tom pogledu valja najprije pojasniti da se, kao što posebice proizlazi
iz članaka 9. do 11. Direktive 75/442, kako je izmijenjena, ta direktiva
ne primjenjuje samo na zbrinjavanje i oporabu otpada od strane poduzeća
koja su za te postupke specijalizirana već i na zbrinjavanje i oporabu
otpada od strane poduzeća koja su taj otpad proizvela, na mjestu gdje se
njihova proizvodnja nalazi.30      Kao
drugo, iako se sukladno članku 4. Direktive 75/442, kako je
izmijenjena, oporaba ili zbrinjavanje otpada mora provoditi na način
kojim se ne ugrožava zdravlje ljudi i bez korištenja postupaka ili
načina koji bi mogli štetiti okolišu, tom direktivom ni na kojem mjestu
nije propisano da se ona ne odnosi na postupke zbrinjavanja ili oporabe
koji su dio postupka industrijske proizvodnje, ako ti postupci ne
predstavljaju opasnost za zdravlje ljudi ili za okoliš.31      Naposljetku,
potrebno je podsjetiti na to da je Sud već presudio da ne treba
podrazumijevati da pojam otpada u smislu članka 1. Direktive 75/442,
kako je izmijenjena, isključuje tvari i predmete koje je moguće ponovno
upotrijebiti u gospodarskom smislu (presude od 28. ožujka 1990., Zanetti
i dr., C-359/88, Recueil, str. I-1509., t. 12. i 13.; od 10. svibnja 1995., Komisija/Njemačka, C-422/92, Recueil, str. I-1097., t. 22. i 23. te od 25. lipnja 1997., Tombesi i dr., C-304/94, C-330/94, C-342/94 i C-224/95, Recueil, str. I‑3561., t. 47. i 48.).32      Iz
svih tih razmatranja proizlazi da tvari koje ulaze u postupak
proizvodnje mogu biti otpad u smislu članka 1. točke (a) Direktive
75/442, kako je izmijenjena.33      Taj
zaključak ne utječe štetno na razliku koju treba, kao što to ispravno
ističu belgijska, njemačka i nizozemska vlada te vlada Ujedinjene
Kraljevine, praviti između oporabe otpada u smislu Direktive 75/442,
kako je izmijenjena, i uobičajene industrijske obrade proizvoda koji ne
predstavljaju otpad, neovisno o tome koliko ih je teško razlikovati.34      Stoga
na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da činjenica da je
neka tvar neposredno ili posredno uključena u postupak industrijske
proizvodnje ne isključuje tu tvar iz pojma otpada u smislu članka 1.
točke (a) Direktive 75/442, kako je izmijenjena. Prvo pitanje35      Svojim
prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li člancima 5.
i 189. Ugovora o EEZ-u protivno to da države članice poduzmu mjere koje
su protivne Direktivi 91/156 u vrijeme trajanja roka za njezino
prenošenje.36      Inter-Environnement
Wallonie smatra da iz nadređenosti prava Zajednice i iz članka 5.
Ugovora proizlazi da čak i kada država članica direktivu Zajednice
odluči prenijeti prije isteka roka koji je njome određen, to prenošenje
mora biti u skladu s direktivom. Région Wallonne se shodno tomu,
izabravši prenijeti Direktivu 91/156 s danom 9. travnja 1992., morao s
njome uskladiti.37      Komisija
se pridružuje tom stajalištu i tvrdi da se člancima 5. i 189. Ugovora
protivi to da države članice, tijekom trajanja roka za njezin prijenos,
donesu odredbu koja je protivna Direktivi 91/156. Pritom pojašnjava da
pitanje je li određena mjera posebno namijenjena prijenosu te direktive u
tom pogledu nije ni od kakve važnosti.38      S
druge strane, belgijska i francuska vlada te vlada Ujedinjene
Kraljevine smatraju da su države članice do isteka roka za prijenos neke
direktive slobodne donijeti pravna pravila koja s njom nisu u skladu.
Međutim vlada Ujedinjene Kraljevine dodaje da je člancima 5. i 189.
Ugovora protivno to da država članica donese akt čiji bi učinak bio
onemogućavanje ili pretjerano otežavanje pravilnog prijenosa direktive.39      Nizozemska
vlada smatra da donošenje direktive znači da države članice više ne
smiju poduzeti ništa što može otežati ostvarenje rezultata predviđenoga
tom direktivom. Međutim tvrdi da se za državu članicu ne može smatrati
da je povrijedila članke 5. i 189. Ugovora, kada nije sigurno, kao što
je u ovom predmetu slučaj, jesu li nacionalne odredbe u suprotnosti s
navedenom direktivom.40      Najprije
valja podsjetiti na to da je obveza države članice da poduzme sve mjere
potrebne za postizanje rezultata predviđenoga direktivom obveza
prisilne naravi propisana člankom 189. trećim stavkom Ugovora i samom
direktivom (presude od 1. veljače 1977., Verbond van Nederlandse
Ondernemingen, 51/76, Recueil, str. 113., t. 22.; od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Recueil, str. 723., t. 48. i od 24. listopada 1996., Kraaijeveld i dr., C-72/95, Recueil,
str. I-5403., t. 55.). Ta obveza poduzimanja svih općih ili
pojedinačnih mjera odnosi se na sva tijela država članica uključujući i
na sudove u okviru njihovih nadležnosti (presuda od 13. studenoga
1990., Marleasing, C-106/89, Recueil, str. I-4135., t. 8. i gore navedena presuda Kraaijeveld i dr., t. 55.).41      Nadalje,
valja istaknuti da se sukladno članku 191. drugom stavku Ugovora o
EEZ-u, koji se primjenjivao u vrijeme činjenica glavnog postupka,
„Direktive i odluke priopćuju onima kojima su upućene i tim priopćenjem
stupaju na snagu“. Iz te odredbe proizlazi da direktiva, u odnosu na
državu članicu kojoj je upućena, pravne učinke proizvodi od trenutka
kada joj je priopćena.42      U
ovom slučaju Direktiva 91/156 sukladno uobičajenoj praksi određuje rok
protekom kojeg u državama članicama trebaju stupiti na snagu odredbe
zakona ili drugih propisa, potrebne za usklađenje s tom direktivom.43      Budući
da je svrha tog roka to da se državama članicama da dovoljno vremena za
donošenje mjera za prenošenje, ne može im se, prije nego što taj rok
istekne, prigovoriti da direktivu nisu prenijele u svoj pravni poredak.44      Ostaje
međutim činjenica da su države članice upravo tijekom roka za
prenošenje dužne poduzeti mjere potrebne da bi se nakon isteka tog roka
osiguralo ostvarenje rezultata predviđenoga direktivom.45      U
tom smislu, iako države članice te mjere nisu dužne donijeti prije
isteka roka za prijenos, iz zajedničke primjene članka 5. drugog stavka i
članka 189. trećeg stavka Ugovora te same direktive proizlazi da se
države članice tijekom tog razdoblja moraju suzdržati od donošenja
odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti rezultat predviđen tom
direktivom.46      Na
nacionalnom je sudu da ocijeni radi li se o takvom slučaju kada je
riječ o odredbama nacionalnog prava čiju zakonitost mora ispitati.47      Nacionalni
će sud prilikom te ocjene morati posebice ispitati predstavljaju li
predmetne odredbe potpun prijenos direktive kao i konkretne učinke
primjene tih odredbi koje s njom nisu u skladu te njihovo trajanje u
vremenu.48      Ako
bi primjerice te odredbe predstavljale konačan i potpun prijenos
direktive, činjenica da nisu u skladu s direktivom mogla bi dovesti do
pretpostavke da rezultat predviđen direktivom neće biti ostvaren u
dodijeljenom roku ako ih je nemoguće pravodobno izmijeniti.49      Za
razliku od toga, nacionalni sud može uzeti u obzir mogućnost koju ima
država članica da donese privremene odredbe ili da provede postupno
direktivu. U tim slučajevima neusklađenost prijelaznih odredbi
nacionalnog prava s direktivom ili izostanak prijenosa nekih odredbi ne
ugrožavaju nužno rezultat koji je njome predviđen.50      Stoga
na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak drugi i
članak 189. stavak treći Ugovora o EEZ-u i Direktiva 91/156 nalažu da se
država članica kojoj je ta direktiva upućena, tijekom roka za
prenošenje koji je za njezino provođenje određen direktivom, mora
suzdržati od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti rezultat
predviđen tom direktivom. Troškovi51      Troškovi
belgijske, njemačke, francuske i nizozemske vlade te vlade Ujedinjene
Kraljevine kao i Komisije Europskih zajednica – koje su sve podnijele
očitovanja Sudu – ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenoga_SUDrješavajući pitanja koja mu je postavio Conseil d'État (Belgija), presudom od 29. ožujka 1996., odlučuje:1.      Činjenica
da je neka tvar neposredno ili posredno uključena u postupak
industrijske proizvodnje ne isključuje ju iz pojma otpada u smislu
članka 1. točke (a) Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o
otpadu, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/156/EEZ od 18. ožujka
1991. 2.      Članak
5. stavak drugi i članak 189. stavak treći Ugovora o EEZ-u i Direktiva
91/156 nalažu da se država članica kojoj je ta direktiva upućena,
tijekom roka za prenošenje koji je za njezino provođenje određen
direktivom, mora suzdržati od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno
ugroziti rezultat predviđen tom direktivom. Rodríguez Iglesias Gulmann Ragnemalm Schingten Mancini Moitinho de AlmeidaKapteyn Murray Edward PuissochetHirsch
JannSevónObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. prosinca 1997.Tajnik       PredsjednikR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: francuski