Преюдициално запитване от Landgericht Berlin (Германия), постъпило на 5 април 2016 г. — Romano Pisciotti/Федерална република Германия
(Дело C-191/16)
Език на производството: немски
Запитваща юрисдикция
Landgericht Berlin
Страни в главното производство
Ищец: Romano Pisciotti
Ответник: Федерална република Германия
Преюдициални въпроси
1. a)    Въпросите на екстрадицията между държава членка и трета държава представляват ли материя, която независимо от конкретния случай въобще не попада в предметния обхват на Договорите, така че да не се налага съобразяване с установената в правото на Съюза забрана за дискриминация по член 18, първа алинея ДФЕС при (буквалното) прилагане на конституционноправна норма (в случая — член 16, параграф 2, първо изречение от Основния закон (Grundgesetz, наричан по-нататък „GG“), която забранява само екстрадицията на собствени граждани в трети държави?
б)    При утвърдителен отговор на първия въпрос: следва ли да се отговори другояче на първия въпрос, когато става дума за екстрадиция между държава членка и Съединените американски щати въз основа на Споразумението за екстрадиране между Европейския съюз и Съединените американски щати?
2.    Ако приложимостта на Договорите по отношение на екстрадицията между държавите членки и Съединените американски щати не е поначало изключена:
Трябва ли член 18, първа алинея ДФЕС и релевантната практика на Съда по тази разпоредба да се тълкуват в смисъл, че държавата членка необосновано нарушава забраната за дискриминация по член 18, първа алинея ДФЕС, когато въз основа на конституционноправна норма (в случая — член 16, параграф 2, първо изречение от GG) при молби на трети държави за екстрадиция третира по различен начин собствените си граждани и гражданите на другите държави — членки на Съюза, като екстрадира само последните?
3.    Ако следва да се приеме, че в упоменатите случаи е налице нарушение на общата забрана за дискриминация по член 18, първа алинея ДФЕС:
В случай като настоящия, в който разрешението на компетентния орган за екстрадицията задължително се предхожда от съдебен контрол за законосъобразност, но органът е обвързан от преценката на съда само ако последният не допусне екстрадицията, трябва ли практиката на Съда да се тълкува в смисъл, че всяко нарушение на забраната за дискриминация по член 18, първа алинея ДФЕС е съществено, или трябва да се тълкува в смисъл, че се изисква нарушението да е явно?
4.    Ако не се изисква нарушението да е явно:
Трябва ли практиката на Съда да се тълкува в смисъл, че в случай като настоящия не е налице достатъчно съществено нарушение дори само защото при липсата на практика на Съда по конкретния въпрос (в случая — по приложимостта на общата забрана за дискриминация по член 18, първа алинея ДФЕС в областта на екстрадицията между държавите членки и Съединените американски щати) висшият национален орган на изпълнителната власт може да обоснове решението си, като се позове на съответствието му с постановени преди това решения на националните съдилища по същия въпрос?
____________