62007TJ0439_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело T-439/07
Coats Holdings Ltd,
установено в Uxbridge, Middlesex (Обединено кралство), за което се явяват г-н W. Sibree, г-жа C. Jeffs, г-н K. O’Connell и г-н J. Boyce, solicitors, и г-н D. Anderson, QC,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия,
за която се явяват г-н F. Castillo de la Torre и г-жа K. Mojzesowicz, в качеството на представители,
ответник,
с предмет, като главно искане, отмяната на Решение C (2007) 4257 окончателен на Комисията от 19 септември 2007 година относно производство съгласно член 81 [ЕО] (преписка COMP/39.168 — PO/Твърда кинкалерия: закопчалки), в частта, в която то се отнася до жалбоподателя, и при условията на евентуалност — искане за отмяна или намаляване на размера на глобата, наложена на жалбоподателя,
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),
състоящ се от: г-н O. Czúcz, председател, г-жа I. Labucka (докладчик) и г-н D. Gratsias, съдии,
секретар: г-н N. Rosner, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 юли 2011 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
Обстоятелства, предхождащи спора
1. Жалбоподателят, Coats Holdings Ltd (наричан по-нататък „Coats“), е един от основните производители и доставчици на конци за промишлени нужди за шиене и за бродиране и втори в света доставчик на ципове след групата YKK. Той произвежда пълна гама ципове от лек полиестер, от найлон, метални и отлети ципове. Жалбоподателят закупува дружеството Opti през 1988 г. и след това придобиване използва наименованието на посоченото дружество като марка за ципове. Така след 1988 г. свързаната с ципове дейност на Coats е преименувана Coats Opti.
2. Секторът на производството на закопчалки може да се раздели на две големи категории, а именно циповете и „другите закопчалки“, които включват различни видове секретни копчета, тик-так копчета, закопчалки с плъзгач, но също закопчалки тип щипка, телени копчета, капси, копчета за джинси, нитове и метални и пластмасови аксесоари, предназначени за сектора на кожените изделия и за сектора на облеклото.
3. На 7 и 8 ноември 2001 г. на основание на член 14, параграф 3 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81] ЕО и [82] ЕО (OВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), Комисията на Европейските общности извършва проверки на място в помещенията на няколко общностни производители на твърда кинкалерия, на други кинкалерийни изделия и на конци (сред които Entaco Ltd, Coats plc и William Prym GmbH & Co. KG), както и във Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnik (наричан по-нататък „VBT“).
4. На 26 ноември 2001 г., като се позовават на Известието на Комисията относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по делата за картели (ОВ C 207, 1996 г., стp. 4, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството от 1996 г.“), групите Prym и Coats подават заявления то да бъде приложено за сектора на циповете.
5. С писмо от 22 февруари 2002 г. Coats представя определени сведения на Комисията.
6. На 8 август 2003 г., като се позовава на Известието на Комисията относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по делата за картели (ОВ C 45, 2002 г., стp. 3, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството от 2002 г.“), Stocko (понастоящем YKK Stocko Fasteners) подава заявление относно „другите закопчалки“.
7. Впоследствие Комисията отправя няколко искания за информация до определен брой заинтересовани страни на основание член 11 от Регламент № 17.
8. На 16 септември 2004 г. Комисията изпраща изложение на възраженията (наричано по-нататък „изложение на възраженията“) относно „другите закопчалки“, машините за поставяне и циповете на дружествата Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, YKK Stocko Fasteners, YKK Holding Europe, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (с предишно наименование Unifast) и Scovill Fasteners, както и на VBT.
9. Тези предприятия, както и въпросното сдружение, получават достъп до образуваната от Комисията преписка по разследването под формата на копие върху CD-ROМ, което им е изпратено на 1 октомври 2004 г.
10. На 12 ноември 2004 г., като се позовава на Известието относно сътрудничеството от 2002 г., групата Prym подава заявление за освобождаване от глоба или, при условията на евентуалност, за намаляване на глобите относно „другите закопчалки“.
11. Групата Prym допълва заявлението си с факс от 18 ноември 2004 г. С електронни писма, съответно от 3, 4 и 11 януари 2005 г. тя изпраща на Комисията допълнителни сведения. С електронно писмо от 27 януари 2005 г. тя подава заявление на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
12. На 18 февруари 2005 г., като се позовава на Известието относно сътрудничеството от 2002 г., групата YKK подава заявление за намаляване на размера на глобите относно „другите закопчалки“.
13. На 25 февруари 2005 г. групата YKK допълва това заявление.
14. Доказателствата, представени в подкрепа на заявленията на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. на групите Prym и YKK, позволяват на Комисията на 7 март 2006 г. да изпрати на засегнатите дружества допълнително изложение на възраженията (наричано по-нататък „допълнителното изложение на възраженията“).
15. Допълнителното изложение на възраженията относно „другите закопчалки“, машините за поставяне и циповете е изпратено на дружествата A. Raymond, Berning & Söhne и Berning France, Coats и Coats Deutschland, Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding Europe и YKK Stocko Fasteners, както и на VBT. CD-ROM-ът, съдържащ преписката на Комисията, е изпратен на страните на 13 март 2006 г.
16. Допълнителното изложение на възраженията се отнася до същите продукти като в изложението на възраженията и където е необходимо, коригира, уточнява, синтезира и разширява обхвата на посочените там твърдения за нарушения. В допълнителното изложение на възраженията Комисията не споменава систематично всички нарушения, определени в изложението на възраженията, особено когато не е настъпила никаква промяна относно тези нарушения след заявленията на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
17. На 11 юли 2006 г. е проведено изслушване.
18. След като се допитва до Консултативния комитет по ограничителни практики и господстващо положение и взема предвид окончателния доклад на служителя по изслушването, на 19 септември 2007 г. Комисията приема Решение С (2007) 4257 окончателен относно производство съгласно член 81 [ЕО] (преписка COMP/39.168 — PO/Твърда кинкалерия: закопчалки) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), резюме от което е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз
на 26 февруари 2009 г. (ОВ C 47, стp. 8).
19. Съгласно член 1, параграф 3 от разпоредителната част на обжалваното решение, що се отнася до сътрудничеството между, първо, YKK Holding и YKK Europe Ltd, второ, Coats Holdings и Coats Deutschland, и трето, Prym Fashion и Éclair Prym Group на пазара на ципове (наричано по-нататък „тристранното сътрудничество между групите YKK, Coats и Prym“), по-специално следните предприятия се разглеждат като предприятия, извършили нарушение на член 81 ЕО през посочените периоди, като са обменяли информация относно цените, като са се споразумели по цените и увеличенията на цените и като са се споразумели за методика за определяне на минималните цени на стандартните продукти на европейския пазар:
– Coats Holdings — от 28 април 1998 г. до 12 ноември 1999г.,
– Coats Deutschland — от 28 април 1998 г. до 12 ноември 1999 г.
20. Съгласно член 1, параграф 4 от обжалваното решение, що се отнася до двустранното сътрудничество между Coats Holdings и William Prym/Prym Fashion на пазарите на „другите закопчалки“ и циповете (наричано по-нататък „двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym“), следното предприятие се разглежда като предприятие, извършило нарушение на член 81 ЕО през посочените периоди, като се е споразумяло да подели с другите предприятия пазара на кинкалерийни изделия, възпрепятствайки групата Coats да навлезе на европейския пазар на „другите закопчалки“:
– Coats Holdings — от 15 януари 1977 г. до 15 юли 1998 г.
21. Въз основа на направените в обжалваното решение фактически констатации и правна преценка Комисията налага на засегнатите предприятия глоби, чийто размер е изчислен в съответствие с метода, изложен в Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за [ВС] (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), както и в Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г.
22. Член 2, параграф 3, второ тире от обжалваното решение предвижда по-специално налагането на следната глоба за тристранното сътрудничество между групите YKK, Coats и Prym: Coats Holdings и Coats Deutschland, солидарно отговорни: 12 155 000 EUR.
23. Член 2, параграф 4, второ тире от обжалваното решение предвижда по-специално налагането на следната глоба за двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym: Coats Holdings: 110 250 000 EUR.
24. В член 4 от обжалваното решение на изброените в член 1 предприятия се нарежда да преустановят незабавно, ако все още не са го направили, посочените в същия член нарушения и да се въздържат занапред от всякакви действия или поведение, описани в член 1, както и от всякакви мерки с еквивалентна цел или последици.
25. С Решение C (2011) 2070 окончателен на Комисията от 31 март 2011 г. същата решава, след като извършва оценка на въздействието на глобите върху финансовото състояние на едно от засегнатите предприятия, различно от жалбоподателя, и след като разглежда твърдяната от него невъзможност да плати глобата, да намали частично началния размер на наложената му глоба.
Производство и искания на страните
26. Жалбопод ателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 4 декември 2007 г.
27. Поради промяна в съставите на Общия съд съдията докладчик е включен в трети състав, на който впоследствие е разпределено настоящото дело.
28. В рамките на процесуално-организационните действия, предприети на 7 февруари 2011 г., Общият съд приканва Комисията да представи определени документи. Комисията изпълнява това искане в указания срок.
29. По доклад на съдията докладчик Общият съд (трети състав) решава да започне устната фаза на производството.
30. С писмо, заведено в секретариата на Общия съд на 20 юни 2011 г., жалбоподателят прави някои забележки по доклада за съдебното заседание, който му е изпратен на 14 април 2011 г., отнасящи се до значението на съдебната практика, която засяга тежестта и стандарта на доказване.
31. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 7 юли 2011 г.
32. Жалбоподателят моли Общия съд:
– като главно искане, да отмени член 1, параграф 4 и член 2, параграф 4 от обжалваното решение, в частта, в която се отнасят до него,
– при условията на евентуалност, да отмени или да намали глобата, която му е наложена в член 2, параграф 4 от обжалваното решение,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
33. Комисията моли Общия съд:
– да отхвърли жалбата в нейната цялост,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
34. В подкрепа на жалбата си, която се отнася единствено до двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym, жалбоподателят посочва пет правни основания, изведени:
– първото, от нарушение на задължението на Комисията, от една страна, да приведе доказателства за нарушението, и от друга страна, да спази изисквания в това отношение стандарт на доказване,
– второто, от нарушение на член 25, параграф 5 от Регламент №°1/2003,
– третото, от липса на доказателства за наличие на едно и също продължавано нарушение,
– четвъртото, от нарушение на член 6, параграф 3, буква г) от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“),
– и петото, от неправилно прилагане на Насоките.
По първото правно основание, изведено от нарушение на задължението на Комисията, от една страна, да приведе доказателства за нарушението, и от друга страна, да спази изисквания в това отношение стандарт на доказване
Доводи на страните
35. Жалбоподателят счита по същество, че направеният от Комисията анализ на всички доказателства е опорочен от явни грешки в преценката, като например че Комисията не е изпълнила своето задължение да докаже, че групата Coats е била страна по двустранно споразумение за разпределяне на пазара с групата Prym, прилагано в периода от януари 1977 г. до юли 1998 г. Комисията не спазила принципите, посочени от Общия съд в Решение от 12 септември 2007 г. по дело Coats Holdings и Coats/Комисия (T-36/05, непубликувано в Сборника, наричано по-нататък „Решението по дело Coats“, точка 71) за тежестта на доказване, а именно че Комисията е била длъжна да приведе доказателства в подкрепа на своето „твърдо убеждение“ за съществуването на нарушение и да приеме, че ответната страна не е отговорна поради липса на доказателства.
36. Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
Съображения на Общия съд
37. Доколкото страните изразяват противоположни становища по въпроса за разпределянето между тях на тежестта на доказване и по-общо по въпроса за спазването или неспазването на правилата, приложими към доказването на нарушение на член 81 ЕО и на участието на жалбоподателя в такова нарушение, е необходимо в самото начало да се припомни приложимото право в областта.
38. Съгласно член 2 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) и постоянната съдебна практика, постановена в рамките на прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, в правото в областта на конкуренцията, в случай на спор за съществуването на нарушение, Комисията следва да докаже установените от нея нарушения и да определи надлежните доказателства за съществуването на обстоятелствата от състава на нарушението (Решение на Съда от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия, C-185/95 P, Recueil, стр. I-8417, точка 58, Решение на Съда от 6 януари 2004 г. по дело BAI и Комисия/Bayer, C-2/01 P и C-3/01 P, Recueil, стр. I-23, точка 62 и Решение на Общия съд от 17 септември 2007 г. по дело Microsoft/Комисия, T-201/04, Сборник, стр. II-3601, точка 688). За тази цел тя трябва да събере достатъчно точни и съвпадащи доказателства, за да установи, че твърдяното нарушение е извършено (вж. в този смисъл Решение на Съда от 28 март 1984 г. по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, 29/83 и 30/83, Recueil, стр. 1679, точка 20, Решение от 31 март 1993 г. по дело Ahlström Osakeytiö и др./Комисия, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 и C-125/85—C-129/85, Recueil, стр. I-1307, точка 127 и Решение на Общия съд от 21 януари 1999 г. по дело Riviera Auto Service и др./Комисия, T-185/96, T-189/96 и T-190/96, Recueil, стр. II-93, точка 47).
39. Когато при установяване на нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО Комисията се основава на писмени доказателства, съответните предприятия са длъжни не само да представят правдоподобна алтернатива на становището на Комисията, но и действително да изтъкнат недостатъчните доказателства, приети в обжалваното решение с цел установяване на наличието на нарушението (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, известно като „Ciment“, T-25/95, T-26/95, T-30/95—T-32/95, T-34/95—T-39/95, T-42/95—T-46/95, T-48/95, T-50/95—T-65/95, T-68/95—T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 и T-104/95, Recueil, стр. II-491, точки 725—728 и Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия, T-67/00, T-68/00, T-71/00 и T-78/00, Recueil, стр. II-2501, точка 187). Трябва да се приеме, че в случай като настоящия, когато Комисията се основава на преки доказателства, съответните предприятия трябва да установят, че изтъкнатите от Комисията доказателства са недостатъчни. Вече е прието, че подобно обръщане на тежестта на доказване не нарушава принципа на презумпцията за невиновност (вж. в този смисъл Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Montecatini/Комисия, C-235/92 P, Recueil, стр. I-4539, точка 181).
40. Не е задължително обаче всяко от представените от Комисията доказателства да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е съвкупността от посочените от институцията улики, преценени в тяхната цялост, да отговаря на това изискване (вж. Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 180 и цитираната съдебна практика).
41. Всъщност уликите за доказване на съществуването на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО от дадено предприятие, посочени от Комисията в решението, трябва да бъдат преценявани не поотделно, а в тяхната съвкупност (вж. Решение на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело BPB/Комисия, T-53/03, Сборник, стр. II-1333, точка 185 и цитираната съдебна практика).
42. Следва също да се вземе предвид обстоятелството, че антиконкурентните дейности се развиват скрито и че следователно в повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точки 55—57).
43. Освен това съгласно постоянната съдебна практика е достатъчно Комисията да установи, че съответното предприятие е участвало в срещи, по време на които са били сключени антиконкурентни споразумения, без явно да се е противопоставило на това, за да докаже в достатъчна степен участието на посоченото предприятие в картела. Когато участието в такива срещи е установено, това предприятие следва да посочи косвени доказателства, с които може да се установи, че участието му в посочените срещи е лишено от всякакви антиконкурентни намерения, като докаже, че е уведомило конкурентите си, че участва в тези срещи с намерения, различни от техните (Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hüls/Комисия, C-199/92 P, Recueil, стp. I-4287, точка 155, Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, стp. I-4125, точка 96 и Решение на Съда по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе, точка 81).
44. Логиката, на която се основава този правен принцип, е, че след като е участвало в посочената среща, без да се разграничи публично от нейното съдържание, предприятието е дало основание на другите участници да смятат, че се съгласява с резултата от срещата и че ще се съобразява с него (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе, точка 82).
45. Що се отнася до доказателствената стойност на отделните доказателства, е необходимо да се напомни, че единственият релевантен критерий за преценка на свободно представените доказателства е тяхната достоверност (вж. Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Mannesmannröhren-Werke/Комисия, T-44/00, Recueil, стр. II-2223, точка 84 и цитираната съдебна практика, Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Dalmine/Комисия, T-50/00, Recueil, стр. II-2395, точка 72 и Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 273). Според общоприложимите относно доказателствата правила достоверността и следователно доказателствената стойност на даден документ зависят от неговия произход, от обстоятелствата по неговото изготвяне, от неговия адресат и от това дали съдържанието му е логично и правдоподобно (Решение по дело Cimente, точка 39 по-горе, точка 1053, заключение на съдията Vesterdorf, изпълняващ функциите на генерален адвокат, към Решение на Общия съд от 24 октомври 1991 г. по дело Rhône-Poulenc/Комисия, T-1/89, Recueil, стр. II-867, II-869, II-956). По-конкретно следва да се придаде голямо значение на обстоятелството, че даден документ е съставен в непосредствена връзка с фактите (Решение на Общия съд от 11 март 1999 г. по дело Ensidesa/Комисия, T-157/94, Recueil, стр. II-707, точка 312 и Решение на Общия съд от 16 декември 2003 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия, T-5/00 и T-6/00, Recueil, стр. II-5761, точка 181) или от пряк свидетел на тези факти (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 207). Освен това следва да се напомни, че единствено обстоятелството, че информацията е била предоставена от предприятията, подали заявление на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г., не поставя под въпрос нейната доказателствена стойност.
46. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика нито една разпоредба и нито един основен принцип на правото на Съюза не забраняват на Комисията да се позове по отношение на дадено предприятие на изявленията на другите обвинени предприятия. В противен случай тежестта на доказване на противоречащото на членове 81 ЕО и 82 ЕО поведение, която пада върху Комисията, би била прекалено голяма и несъвместима със задачата ѝ съгласно Договора да следи за правилното прилагане на посочените разпоредби (вж. Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 192 и цитираната съдебна практика).
47. Разбираемо е определено недоверие по отношение на доброволните показания на главните участници в неправомерен картел, щом като тези участници биха могли да намалят до минимум значението на своя принос за нарушението и да увеличат максимално това на другите участници. При все това предвид логиката, присъща на предвидената в Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г. процедура, фактът, че дадено лице е поискало спрямо него да се приложат Известията относно сътрудничеството, така че размерът на глобата му да бъде намален, не означава непременно, че то е било склонно да представи неверни доказателства по отношение на другите участници в разглеждания картел. Всъщност всеки опит за подвеждане на Комисията може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество на предприятието и по такъв начин да застраши възможността му да извлече полза от посочените известия (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 16 ноември 2006 г. по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, T-120/04, Recueil, стр. II-4441, точка 70 и Решение от 8 юли 2008 г. по дело Lafarge/Комисия, T-54/03, непубликувано в Сборника, точ ка 58).
48. По-конкретно следва да се приеме, че обстоятелството, че дадено лице признава, че е извършило нарушение, и така потвърждава съществуването на факти, които надхвърлят тези, чието съществуване може да бъде изведено пряко от въпросните документи, означава a priori — при липсата на особени обстоятелства, показващи противното, — че това лице е взело решение да каже истината. Така изявленията, които не са в интерес на техния автор, трябва по принцип да се разглеждат като особено надеждни доказателства (Решение на Общия съд по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точки 211 и 212, Решение на Общия съд от 26 април 2007 г. по дело Bolloré и др./Комисия, T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02 и T-126/02, T-128/02 и T-129/02, T-132/02 и T-136/02, Сборник, стр. II-947, точка 166 и Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 47 по-горе, точка 59).
49. При все това направените от засегнатите предприятия изявления в рамките на заявленията на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г. трябва да се преценяват предпазливо и по принцип не могат да се разглеждат като особено надеждни доказателства, ако не са били подкрепени с други доказателства.
50. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика изявлението на обвинено в участие в картел предприятие, точността на което е оспорена от редица други обвинени предприятия, не може да се счита за достатъчно доказателство за съществуването на извършено от последните нарушение, без да е подкрепено с други доказателства (Решение на Общия съд от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danone/Комисия, T-38/02, Recueil, стp. II-4407, точка 285, Решение на Общия съд по дело Bolloré и др./Комисия, точка 48 по-горе, точка 167 и Решение на Общия съд по дело Lafarge/Комисия, точка 47 по-горе, точка 293).
51. На последно място следва да се напомни, че в съображение 215 от обжалваното решение Комисията посочва, че двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym е имало за цел да им позволи да си разпределят пазара на кинкалерийни изделия, възпрепятствайки групата Coats да навлезе на европейския пазар на „другите закопчалки“.
52. Предвид правилата, изложени в точки 38—50 по-горе, следва да се провери дали в обжалваното решение Комисията се позовава на достатъчно достоверни, точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове, в рамките на обща преценка и след разглеждане на обясненията или на алтернативните обосновки, представени от жалбоподателя, че установеното в член 1, параграф 4 от обжалваното решение нарушение е било извършено.
– Относно срещата от 1975 г. (съображение 217 от обжалваното решение)
53. Според жалбоподателя Комисията е тълкувала неправилно протокола от срещата от 1975 г., проведена между жалбоподателя и William Prym, като е приела, че е ставало въпрос за етап, предхождащ разпределение на пазарите, въпреки че от посочения протокол било видно, че е ставало въпрос единствено за безобидни обсъждания за изключителното съвместно разпространение и за ангажименти от страна на разпространителя да се въздържа от производство или от разпространение на конкурентни продукти. Това тълкуване било подкрепено от докладна записка от 27 октомври 1975 г. от г-н E. F., предназначена за г-н A. P. старши и г-н D. P., описваща подробно среща, проведена между г-н M. F. и г-н B. на 17 октомври 1975 г.
54. От довода на жалбоподателя следва, че той не оспорва нито провеждането на срещата, нито присъствието си на нея. За сметка на това той оспорва направеното от Комисията тълкуване на протокола от тази среща.
55. Съображение 217 от обжалваното решение гласи следното:
„През 1975 г. [групите] Coats и Prym решават да си сътрудничат в областите на продажбата и на разпространението в много страни по света, действайки като съвместни търговски предприятия или като изключителни разпространители на продуктите на другата група, в зависимост от съответната им пазарна мощ във всяка страна. Протоколът от среща, проведена в Stolberg [Германия] на 16 и 17 ноември 1975 г., определя общите линии на сътрудничеството между тези две групи“ [неофициален превод].
56. Значителна част от протокола от срещата, проведена в Stolberg, се отнася до вътрешната търговия: „В рамките на тези принципи се появиха следните общи линии на споразумение, въз основа на които ще последват по-нататъшни подробни обсъждания на равнището на пазара“. Точка 2, параграф 5 от посочения протокол гласи следното относно Италия:
„[Групата] Prym няма да пуска на пазара своите ципове“.
57. Горепосочената докладна записка от 27 октомври 1975 г. отразява съдържанието на разговор с Coats, проведен на 17 октомври 1975 г. в Глазгоу (Обединеното кралство), и включва точка I, озаглавена „Маркетинг“, чийто текст е следният:
„Изключенията от правилото, каквото е Италия, които вече сме предвидили още от началото, трябва да бъдат разгледани задълбочено“.
58. Жалбоподателят посочва в бележка под линия № 2 от жалбата, че „Coats Italy е придобило участие в [капитала на] Lamprom, италиански производител на ципове, притежаван от частни акционери, и притежател на лицензия от Opti [придобито от Coats през 1989 г.], а впоследствие е придобило пълен контрол върху него през 1975/1976 г.“
59. От гореизложеното следва, че протоколът споменава не само „безобидни[те] обсъждания за изключителното съвместно разпространение и […] ангажименти[те] от страна на разпространителя да се въздържа от производство или от разпространение на конкурентни продукти“, както изтъква жалбоподателят, но и разпределяне на пазара за ципове на италианския пазар. Нещо повече, от присъствения списък следва, че става дума за среща на висшето ръководство на двете предприятия.
60. Освен това следва да се напомни, че Комисията не приема срещата на 16 и 17 ноември 1975 г. като начална дата на нарушението, а се основава на този документ, който предхожда датата, установена като начало на посоченото нарушение (15 януари 1977 г.), за да разгледа по-добре доказателствата, свързани с периода на нарушението. Нищо не е пречило на Комисията да вземе предвид подготвителните етапи на същинското създаване на картела, за да установи икономическото положение, което предхожда и обяснява създаването на картела, или за да докаже и да оцени съответната роля, която членовете на картела са играли в замисъла, създаването и привеждането му в действие. Освен това на същото основание Комисията може да вземе предвид фазата, следваща периода на същинското нарушение, за да оцени, на основание на Известието относно сътрудничеството или на евентуални смекчаващи обстоятелства, действителното сътрудничество на предприятията в оповестяването на техния картел (Решение на Общия съд от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, известно като „Tokai I“, T-236/01, T-239/01, T-244/01—T-246/01, T-251/01 и T-252/01, Recueil, стp. II-1181, точка 304).
61. Освен това документът от 15 януари 1977 г., който ще бъде разгледан по-нататък, посочва следното:
„Общите принципи, уреждащи [двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym,] са определени окончателно в протокола от срещата в Stolberg на 16 и 17 ноември 1975 г., допълнен както следва […]“.
– Относно документа от 15 януари 1977 г. (съображения 218—222 от обжалваното решение)
62. Жалбоподателят изтъква, че Комисията не е взела предвид факта, че документът от 15 януари 1977 г., на който тя се основава в обжалваното решение, нито е подписан, нито е пълен, и че нищо не позволява да се узнае кой — от Coats или от William Prym — го е съставил или устно е изразил съгласие за него, тъй като не съществува никакво доказателство за писмено съгласие. Всички тези данни представляват полезни косвени доказателства, за да се оцени доказателствената стойност на такъв вид документ. Според жалбоподателя от понятието за пълно сътрудничество следва имплицитно, а от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. — изрично, че Комисията е трябвало да поиска от William Prym да представи доказателства от бивши служители, за да може да се претендира прилагането на посоченото известие.
63. От тези доводи следва, че жалбоподателят не оспорва съществуването на документа от 15 януари 1977 г. За сметка на това той оспорва тълкуването му, направено от Комисията.
64. Съображения 218 и 219 от обжалваното решение гласят следното:
„(218) Като изхождат от тази рамка на сътрудничество, Coats и William Prym сключват общо споразумение за подялба на пазара в сектора на кинкалерията, както свидетелства писменото споразумение от 15 януари 1977 г. (наричано по-нататък „споразумението от 1977 г.“), по силата на което Coats се ангажира да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на твърда кинкалерия […], нито дейност по разпространение в Европа на конкурентна твърда кинкалерия без предварителното съгласие на [William] Prym“. От своя страна [William] Prym се ангажира да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на шевни конци и на конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н. […], нито дейност по разпространение в Европа на конкурентни шевни конци и конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н., без предварителното съгласие на Coats“.
(219) Клауза от споразумението от 1977 г. уточнява, че макар и да не са правно обвързващи, ангажиментите, които са посочени в него, „все пак отразяват духа на споразумението Coats-[William] Prym и като такива представляват морално задължение, което обвързва двете страни“. [неофициален превод]
65. Документът от 15 януари 1977 г. гласи следното:
„Основните принципи, уреждащи [двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym,] са окончателно определени в протокола от срещата в Stolberg на 16 и 17 ноември 1975 г., допълнен както следва:
С изключение на вече установените положения [изброени в списък а),] Coats се ангажира:
1) да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на твърда кинкалерия [изброените в списък б) стоки, въз основа на италианския договор, който изключва машинните игли], нито дейност по разпространение в Европа на конкурентна твърда кинкалерия без предварителното съгласие на [William] Prym;
2) в останалата част на света — да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на твърда кинкалерия без предварителното съгласие на Prym, нито дейност по разпространение на конкурентна твърда кинкалерия, без предварително да се е консултирало с [William] Prym.
[William] Prym се ангажира:
1) да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на шевни конци и на конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н., [посочени в списък в)], нито дейност по разпространение в Европа на конкурентни шевни конци и конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н., без предварителното съгласие на Coats;
2) в останалата част на света — да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на шевни конци и на конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н., без предварителното съгласие на Coats, нито дейност по разпространение на конкурентни шевни конци и конци за занаятчийски ръчен шев, и т.н., без предварително да се е консултирало с Coats.
Приема се, че тези ангажименти не са правно обвързващи, но все пак отразяват духа на споразумението Coats-[William] Prym и като такива представляват морално задължение, което обвързва двете страни“ [неофициален превод].
66. От прочита на същия този документ е видно, че той се отнася до срещата, проведена в Stolberg на 16 и 17 ноември 1975 г., и по-конкретно че той има за предмет да допълни основните принципи, които са били обсъдени по време на споменатата среща. Посоченият документ отразява подробно условията на търговското сътрудничество между двете предприятия.
67. Що се отнася до оплакването на жалбоподателя, изведено от липсата на доказателствена стойност на документа от 15 януари 1977 г., трябва да се констатира, че достоверността на този документ не е непременно по-малка, заради това че той не е подписан. Първо, в обстоятелството, че този документ не е подписан, няма нищо изненадващо, щом като става въпрос за докладна записка, свързана със среща, за която, с оглед на антиконкурентния ѝ предмет, е било в интерес на автора ѝ да остави възможно най-малко следи (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 10 март 1992 г. по дело Shell/Комисия, T-11/89, Recueil, стр. II-757, точка 86). Второ, вписаната в документа дата (15.1.1977 г.) позволява да се приеме, че той е бил изготвен към момента на настъпване на фактите (вж. в този смисъл Решение по дело Bolloré и др./Комисия, точка 48 по-горе, точка 173). Трето, доколкото този документ съдържа специфична информация, която отговаря на съдържащата се в други документи, следва да се приеме, че тези доказателства могат взаимно да засилят ефекта си (вж. в този смисъл Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 275). Четвърто, както Общият съд по-специално припомня в Решение от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (T-305/94—T-307/94, T-313/94—T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 и T-335/94, Recueil, стр. II-931, точка 715), за да е налице споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение.
68. В това отношение следва да се отбележи, че заявлението на групата Prym на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. включва следната част, цитирана в съображение 220 от обжалваното решение:
„Със споразумение от 15 януари 1977 г., което понастоящем още е в сила, Coats и [William] Prym си поделят пазара на кинкалерийните изделия. Никоя от страните не може да се намесва в пазарния сегмент на другата страна без нейно съгласие. На Coats е бил и продължава да е поверен сегментът на текстилните кинкалерийни продукти (шевни конци, памучни конци за бродерия, вълна); на [William] Prym бил и продължава да е поверен сегментът на твърдата кинкалерия (игли и секретни копчета).
Съгл асно рамковото споразумение от 1976/1977 г. Coats и [William] Prym решават да слеят, за целите на предлагането на пазара, своята гама от допълващи се продукти, която включва шевни конци, памучни конци за бродерия и вълна (текстилни кинкалерийни продукти), от една страна, и ципове, секретни копчета и игли (твърда кинкалерия), от друга страна. Това сливане се основава на идеята, че е необходима игла, за да се използва конецът за шев, и че тези два продукта следва да се предлагат заедно по един и същ канал за продажби. Рамковото споразумение е предназначено да гарантира укрепването на всяко предприятие в неговата основна област на дейност, и по-специално неговото развитие чрез интернационализирането на пазарното му положение, като същевременно се осъществят синергии в областта на предлагането на пазара чрез премахване на дублирането. Съгласно споразумението всяко предприятие се ангажира да не се намесва в областта на другата страна без нейното съгласие.
Договорено е също, че Coats ще придобие дял от 24,9 % от [William] Prym и че ще има право да определя един член от[неговия] управителен съвет […] и двама членове от неговия надзорен съвет. Coats е упражнявало тези две права до 1994 г.“ [неофициален превод].
69. Циркулярното писмо от 20 януари 1977 г. на Coats Patons (наричано по-нататък „циркулярното писмо от 1977 г.“) потвърждава придобиването от Coats на дял от 24,9 % от капитала на William Prym, както и определянето на един член от неговия управителен съвет (г-н J. G.) и на двама членове от неговия надзорен съвет (г-н B. и г-н W. H.).
70. Изявленията на г-н A. P. обосновават, допълват и потвърждават съдържанието на споразумението от 15 януари 1977 г. (наричано по-нататък „споразумението от 1977 г.“). Що се отнася до оспорената от жалбоподателя доказателствена стойност на тези изявления, следва да се напомни, че макар по принцип да е допустимо определено недоверие по отношение на доброволните показания на главните участници в неправомерен картел, предвид възможността тези участници да са склонни да намаляват до минимум значението на своя принос за нарушението и да увеличават максимално този на другите участници, това не променя факта, че доводът на жалбоподателя не отговаря на логиката, присъща на предвидената в Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г. процедура. Всъщност фактът, че дадено лице е поискало прилагането им спрямо него, за да бъде намален размерът на глобата му, не означава непременно, че то е било склонно да представи неверни доказателства по отношение на другите участници в разглеждания картел. Всъщност всеки опит за подвеждане на Комисията може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество на заявителя и по такъв начин да застраши възможността му да извлече ползи от приложимото Известие относно сътрудничеството (вж. точки 47 и 48 по-горе). Впрочем от съображение 246 от обжалваното решение следва, че Комисията е демонстрирала, относно заявленията на групата Prym на основание Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г., определена предпазливост, тъй като се е опитала да подкрепи тези изявления с други доказателства. Така тя приема като момент на приключване на нарушението не 2004 г. — което обаче се сочи от групата Prym в споменатите заявления, — а срещата от 15 юли 1998 г.
71. Все пак клетвената декларация на г-н M. F. от 11 май 2006 г. съдържа под заглавието „Споразумението от 1977 г. и отношенията между Coats и [William] Prym от 70-те до 90-те години“ точка 5, която гласи следното:
„5 Макар никога да не съм виждал споразумението от 1977 г. преди [допълнително изложение на възраженията], съм в състояние да разбера причините, поради които Coats и [William] Prym са могли да сключат такава спогодба през 1977 г. През януари 1977 г. Coats придобива дял от 24,9 % от капитала на [William] Prym и едно споразумение би било в съзвучие с това, което бих описал като „големия проект“ на г-н  B. и г-н E. F., които тогава бяха съответно генерален директор на J & P Coats Ltd (частта от Coats Patons plc, която се занимава със сектора на конците) и управител на [William] Prym. Като се основавам на тяхната среща през 1975 г. относно придобиването на дялово участие на Coats в капитала на [William] Prym и относно съвместните предприятия, учредени през 70-те и 80-те години, бих казал, че г-н B. и г-н E. F. предвиждат от средата на 70-те години много тясно сътрудничество между Coats и [William] Prym относно съчетаването на маркетинга и на разпространението. Не мисля обаче, че те са искали да осъществят подялба на пазарите между двете дружества със споразумение. През 70-те години бе много малко вероятно позициониране на Coats в сектора на твърдата кинкалерия (по друг начин, вместо да пристъпи към придобиването на [William] Prym), или на [William] Prym в сектора на конците. Следователно ангажирането, от една страна, на Coats да не се установява в сектора на твърдата кинкалерия, и от друга страна, на [William] Prym да не се установява в сектора на конците, нямаше никаква стойност“.
72. От това следва, че г-н M. F. признава, че макар да не е знаел за съществуването на такова споразумение, напълно може да разбере причините, поради които двете предприятия биха стигнали до него (след придобиването от Coats на 24,9 % от капитала на William Prym). За сметка на това според г-н M. F. те не са имали намерение да си поделят съответните пазари.
73. В това отношение следва да се припомни, че в съображение 223 от обжалваното решение Комисията твърди, че разполага с други доказателства, които потвърждават съдържанието на документа, предаден от групата Prym, а именно откъс от реч на г-н D. P. от 9 ноември 1988 г. (вж. точки 87—89 по-нататък), подготвената от г-н A. докладна записка от 12 декември 1991 г. (вж. точки 90—94 по- нататък), протоколът от срещата с Coats Patons на 11 февруари 1993 г. (вж. точки 95—100 по-нататък). Тези доказателства ще бъдат разгледани нататък.
74. Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че от понятието за пълно сътрудничество следвало имплицитно, а от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. следвало изрично, че Комисията е трябвало да поиска от William Prym да представи доказателства от бивши служители, за да може да се претендира прилагането на посоченото известие, следва да се отбележи, че от последното изобщо не произтича, че William Prym е било длъжно да представи изявления на бивши служители, за да му бъде предоставено намаление на размера на глобата. Следователно това оплакване не може да се уважи.
– Относно писмото от 12 април 1977 г. (съображение 224 от обжалваното решение)
75. Жалбоподателят счита, че Комисията е тълкувала неправилно писмо от 12 април 1977 г. от г-н S. (маркетингов директор на Coats), изпратено до Needles Industries Ltd (наричано по-нататък „NIL“), като споменаващо картел относно разпределяне на пазарите, докато внимателният прочит показвал, че то се отнасяло до споразуменията за изключително разпространение в Европа, както и до придобиването от Coats на стратегическо дялово участие в капитала на William Prym. Това писмо трябвало да бъде разглеждано в контекста на различните проекти в областта на разпространението, инициирани на срещата на 16 и 17 ноември 1975 г. Тези проекти били споменати в проект за писмо до ръководните служители от януари 1976 г.
76. Съображение 224 от обжалваното решение гласи следното:
„Още през април 1977 г., в изпратено до NIL писмо от 10 април 1977 г., Coats ясно е посочило споразумение Coats-[William] Prym и комитет по предлагането на пазара NIL-[William] Prym, който следи за това „сделките да се осъществяват в духа и в буквата на споразумението Coats-[William] Prym“. В него е вписано също, че „основният принцип, който [NIL] [е] трябва[ло] да има предвид, е [бил], че Prym [е] трябва[ло] да бъде разглеждано като [партньор], а не като приятелски настроен конкурент […] В случай на съществено несъгласие или [що се отнася] до каквато и да е несигурност относно прилагането на споразумението Coats-[William] Prym към отделните пазари или към конкретни проблеми, [NIL е трябвало] винаги да се консултира със съответния пазарен администратор в Глазгоу [Coats]“. [неофициален превод]
77. В самото начало следва да се констатира, че в действителност става дума за писмо от 12 април 1977 г.
78. Жалбоподателят сочи писмо от януари 1976 г., както и циркулярното писмо от 1997 г., за да покаже, че съдържащите се в преписката на Комисията доказателства разкриват и наличието на правомерно сътрудничество, с което цели да отрече стойността на други доказателства, установяващи съществуването на неправомерно сътрудничество.
79. Писмото от януари 1976 г. обаче показва, наред с наличието на правомерно сътрудничество, принципната необходимост на пазарите, на които вече е съществувала конкуренция с NIL, да се спазват тогавашните пазарни положения. То съдържа следната част в това отношение:
„На пазарите, където вече съществува конкуренция с NIL, е сключено споразумение, така че по принцип съществуващите пазарни положения ще бъдат зачетени. При циповете [William] Prym е в конкуренция с Opti/LF само на няколко европейски пазара и се провеждат обсъждания с Opti/LF, за да докаже, че сдружение с [William] Prym не е несъвместимо с нашите настоящи глобални спогодби“.
80. Впрочем, що се отнася до писмото от 12 април 1977 г., жалбоподателят не посочва защо г-н S. е бил възпрепятстван да „се позов[е] открито на споразумение за разпределяне на пазара в писмото […], изпратено до [NIL]“.
– Относно споразумението Hugenpoet (съображения 225 и 226 от обжалваното решение)
81. Според жалбоподателя Комисията не е представила никакво доказателство в подкрепа на съществуването на споразумението, известно като „споразумение „Hugenpoet“, освен изявлението на г-н A. P., и не е взела предвид доказателствата, опровергаващи съществуването на такова споразумение, като факта, че William Prym е продължило дейността си като производител на ципове. Единственото действие, изтъкнато от Комисията в подкрепа на съществуването на споразумението „Hugenpoet“, бил фактът, че William Prym възложило за изпълнение на Opti своето снабдяване с текстилни ленти със зъбци. Жалбоподателят обаче твърди, че William Prym продължило да произвежда ципове, като възлагането на външен изпълнител било мотивирано само от разходите и не било част от оттеглянето от сектора на циповете (вж. в това отношение неговия отговор на допълнителното изложение на възраженията).
82. Жалбоподателят счита, че отмяната на извода, до който е стигнала Комисията, има съществено значение от гледна точка на тежестта и на продължителността на всяко твърдяно нарушение. Всъщност следвало, че дори при най-благоприятната за Комисията преценка на делото съществувал период от единадесет години и половина (от писмото на Coats до NIL от 12 април 1977 г. до Beirat (надзорният съвет) на William Prym на 9 ноември 1988 г.), за който няма доказателство, че твърдяното нарушение е продължило.
83. Съображения 225 и 226 от обжалваното решение гласят следното:
„(225)	Според [William] Prym в началото на 80-те години [самото то], Coats и Opti, независим производител на твърда кинкалерия до 1988 г., се срещат в рамките на т.нар. споразумение „Hugenpoet“. Във връзка с това [William] Prym пише: „Това означаваше, че на всяко предприятие от този триумвират бе забранено да произвежда и да пуска на пазара продуктите, които другите две произвеждаха и пускаха на пазара. В резултат на това Opti продаде на [William] Prym своя отдел за опаковане и пускане на пазара на твърда кинкалерия в Нидерландия […] Друг резултат бе, че [William] Prym посочи готовността си да се оттегли на свой ред от пазара на ципове. Най-напред то спря серийното си производство на ципове в началото на 80-те години, след което в продължение на много години се снабдяваше от Opti в рамките на договор за доставка“. Групата Prym (на основание на споразумението, наречено от [William] Prym „споразумение относно доставката на зъбци за ципове“) се оттегля от производството на основния компонент на циповете в началото на 80-те години и се превръща в незначителен участник на този пазар до 1 юли 1998 г. (действащ основно в Германия), когато Prym Fashion придобива 50 % от дейността във връзка с циповете от Bonduel Sarl и я обединява с ограничената дейност на Prym Fashion в тази област, в рамките на съвместно предприятие, наречено Bonduel-Prym и преименувано Éclair Prym след придобиването му изцяло от Prym Fashion през 2001 г.
(226)	Според Coats твърденията на [William] Prym относно споразумението Hugenpoet са неясни и несъгласувани. [William] Prym признава, че не съществува никакъв писмен запис на споразумението „Hugenpoet“. Все пак Coats не оспорва факта, че [William] Prym се е оттеглило от производството на зъбци за ципове, което според тезата на [William] Prym било извършено съгласно споразумението […] „Hugenpoet“ и представлявало първия етап на неговия ангажимент да се оттегли от сектора на производството на ципове. Във всеки случай Комисията признава, че съществуването на споразумението Hugenpoet не е подкрепено с никакви писмени доказателства. Тя обаче счита, че това събитие, както е описано от [William] Prym, показва как се развива положението на пазара на кинкалерийните изделия и как Coats и [William] Prym се опитват да адаптират своето споразумение за подялба на пазарите в зависимост от това развитие. Паралелно на тази обща подялба на пазара на кинкалерийни изделия, циповете са единствената област, в която е имало припокриване на техните дейности (освен сектора на иглите). Нито едно от предприятията не е било основен участник на същите тези географски пазари. Групата Prym е произвеждала и е разпространявала ципове главно в Германия и в Австрия и само малки количества в съседните пазари. Докато в Австрия Coats е продавало своите ципове съвместно с Prym, в Германия то нито е произвеждало, нито е продавало ципове преди придобиването му от Opti“ [неофициален превод].
84. От съображение 226 от обжалваното решение следва, че Комисията признава, че твърдението в заявленията на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г. относно съществуването на споразумението „Hugenpoet“ не се подкрепя с никакви писмени доказателства. Според Комисията обаче това събитие показва развитието на положението на пазара и отношенията между съответните предприятия. Към момента на споразумението от 1977 г. техният приоритет бил разделянето на техните основни пазари — твърдата кинкалерия за William Prym и конците за Coats, — докато сегментът на циповете представлявал една от двете области, в които съществувало припокриване на техните дейности.
85. Доводът на жалбоподателя, че William Prym продължило да произвежда ципове, като възлагането на външен изпълнител на неговото снабдяване с текстилни ленти със зъбци било мотивирано само от разходите и не било част от оттеглянето от сектора на циповете, можел отчасти да бъде потвърден със сключения между Opti и William Prym договор за снабдяване, който изтичал на 31 март 1999 г. За сметка на това, с изключение на твърдението на жалбоподателя във връзка с продължаването на дейността на William Prym по производството на ципове, трябва да се приеме, че преписката не съдържа доказателства, които позволяват да се подкрепи твърдението, че тази дейност е продължила.
86. Що се отнася до доказателствената стойност на изявленията на групата Prym, самата Комисия приема, че последните не могат да бъдат използвани като достатъчно доказателство за сключеното през 70-те години споразумение за разпределяне на пазарите. Тя обаче поддържа, че дори да не се вземе предвид споразумението „Hugenpoet“, не може да се отрече съществуването на споразумението за разпределяне на пазарите, датиращо от 70-те години. Комисията добавя, че съществуването на споразумението „Hugenpoet“ е възможно и от гледна точка на критиките на групата Prym по отношение на придобиването на Opti. Фактически, макар съществуването на споразумение да не е било подкрепено с доказателства от времето на извършване на нарушението, изявлението на групата Prym в това отношение съответствало на период (80-те години), във връзка с който Комисията счита, че разполага с достатъчно доказателства в подкрепа на нарушението. Освен това, предвид факта, че изявлението на групата Prym се е оказало достоверно в други аспекти и че то не е било в неин собствен интерес, няма причина за съмнение и относно неговата достоверност във връзка със съществуването на това споразумение.
– Относно срещата на Beirat на 9 ноември 1988 г. (съображения 227—230 от обжалваното решение)
87. Жалбоподателят изтъква по същество, че Комисията е тълкувала неправилно протокола на Beirat на William Prym от 9 ноември 1988 г. като съдържащ позоваване на споразумението от 1977 г. Според него по-вероятно е ставало въпрос за позоваване на доклад, изготвен по искане на William Prym (вж. съображения 227 и 230 от обжалваното решение). Не било представено никакво достоверно доказателство за съществуването на споразумението „Hugenpoet“. Следователно съществувала празнина от повече от единадесет години в твърдяното продължавано прилагане на споразумението от 1977 г.
88. В конкретния случай става въпрос за реч, произнесена от г-н D. P. на 9 ноември 1988 г. пред Beirat на William Prym, скоро след придобиването от Coats на производителя на ципове „Opti“.
89. От тази реч е видно, че г-н D. P. упреква г-н B., председател и генерален директор на Coats и член на Beirat на William Prym, че не е спазил задълженията на Coats спрямо William Prym, купувайки Opti, без да се е консултирал с него, противно на интересите на William Prym, както са били установени писмено.
– Относно докладната записка на William Prym от 12 декември 1991 г. (съображение 231 от обжалваното решение)
90. Жалбоподателят изтъква по същество, че Комисията не е взела предвид докладната записка на William Prym от 12 декември 1991 г., която подсказвала, че съдържанието на споразумението от 1977 г. е можело да бъде известно само на две лица и че вследствие съответно на смъртта и на пенсионирането на тези лица (г-н B. и г-н E. F.) посоченото споразумение не е било предадено на генералното ръководство на William Prym. Жалбоподателят твърди, че посочването в тази докладна записка на споразумение, сключено през 1975 г., в действителност съответства на проведената в Stolberg среща от 16 и 17 ноември 1975 г. Жалбоподателят отбелязва, че Комисията е направила същото неправилно тълкуване на законното поемане на задължение за въздържане от конкуренция в делото, по което е прието Решение C (2004) 4221 окончателен на Комисията от 26 октомври 2004 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] (преписка COMP/F-1/38.338 — PO/Needles). В тази преписка Coats е защитено в качеството му на изключителен купувач на Entaco от задължението на последното да не се конкурира с Coats в неговите основни зони на продажба. Комисията счела, че в този случай е ставало дума за разпределяне на пазарите, но в Решение по дело Coats, точка 35 по-горе, Общият съд отменил този извод и приел, че е налице законна мярка за защита. Жалбоподателят по-специално се позовава на точка 150 от посоченото съдебно решение.
91. Съображение 231 от обжалваното решение посочва следното:
„Coats цитира докладната записка от 12 декември 1991 г., която се съдържа в преписката на Комисията. То предполага, че докладната записка вероятно е била подготвена от г-н A. от [William] Prym, тъй като инициалите „vA“ се намират в горния ѝ край. Първият абзац на документа изрично се позовава на преговорите от 1975 г. относно споразумението за разпространение и подялба на географски зони между [William] Prym и Coats. Водещите преговорите лица са били г-н B. (от страна на Coats) и г-н E. F. (от страна на [William] Prym). Coats цитира този документ в подкрепа на своя довод, че макар споразумението от 1977 г. да е било сключено, неговият текст е бил достъпен само на преговарящите, а именно г-н B. и г-н E. F. Това доказателство ясно показва съществуването на споразумение за подялба на пазара, което е определило разпределянето на пазарите между [William] Prym и Coats. Привличайки вниманието на Комисията към това доказателство, Coats влиза в противоречие с предходните си доводи, че такова споразумение не е съществувало. Освен това обстоятелството, че през 1991 г. неговият текст е бил достъпен само на г-н B. и г-н E. F., не предполага непременно, че техните правоприемници не са знаели за неговото съществуване. Докладната записка от 12 декември 1991 г. посочва ясно споразумението за подялба на пазарите, чието съществуване не е било поверително. Следователно още през 1991 г. е имало повече лица, които са били осведомени за съществуването на такова споразумение. Във всеки случай документите, разгледани в съображения 232—234, 237, 239, 240 и 242 доказват, че отношенията между [William] Prym и Coats са продължили да се развиват около подялбата на пазарите, дори след като г-н B. и г-н E. F. напускат управлението на двете предприятия“ [неофициален превод].
92. От докладната записка от 12 декември 1991 г. следва, че през 1975 г., след преговори, водени от г-н B. и г-н E. F., е сключено споразумение за подялбата на пазарите като условие за по-тясно сътрудничество. Освен това според автора на посочената докладна записка, резултатът от тези преговори е бил отбелязан в поверителен документ, който е бил достъпен единствено за самите преговарящи лица. На последно място, във втория абзац на посочената докладна записка г-н A. отбелязва, че според него основният елемент на споразумението е бил изявлението, с което William Prym се е ангажирало да не извършва пряко или непряко търговска дейност в областта на конците за шиене и за бродиране, докато Coats се е ангажирало, без да се отчита вече разрешеното изключение относно NIL и дружеството Linhas Corrente Ltda Brasil, да не развива пряко или непряко търговска дейност в областта на твърдата кинкалерия.
93. Следователно доводът на жалбоподателя, че съдържанието на споразумението от 1977 г. е могло да бъде известно само на две лица и вследствие съответно на смъртта и на пенсионирането на тези лица то не е било предадено на генералното ръководство на William Prym, не може да се уважи, тъй като е доказано, че на 12 декември 1991 г. най-малкото авторът на докладната записка е бил информиран за съществуването и за съдържанието на такова споразумение.
94. Колкото до довода на жалбоподателя, че тази докладна записка се отнася до сключеното през 1975 г. споразумение, съответстващо в действителност на проведената в Stolberg среща от 16 и 17 ноември 1975 г., следва само да се отбележи, че фактът, че споразумението е могло да се сключи устно през 1975 г. и да се потвърди в протокола от тази среща, не изключва възможността посоченото споразумение след това да е било отпечатано на хартия през 1977 г. (вж. също точка 67 по-горе).
– Относно срещата от 11 февруари 1993 г. (съображение 232 от обжалваното решение)
95. Жалбоподателят смята, че Комисията неправилно е приела, че изявлението, направено на 11 февруари 1993 г. от г-н J. G., представляващ William Prym, е сочело споразумение за разпределяне на пазарите, когато Общият съд е постановил, че това изявление не се е отнасяло за Coats и че Комисията не е доказала „антиконкурентния характер на срещата“, и още по-малко че изявлението е посочвало споразумението от 1977 г. (Решение по дело Coats, точка 35 по-горе, точка 91).
96. Комисията уточнява в съдебното заседание, че в точка 91 от Решение по дело Coats, точка 35 по-горе, Общият съд е разгледал въпросната среща изолирано, тъй като тогава не е бил осведомен за редица сведения, с които разполага днес, което накарало последния да приеме в посоченото съдебно решение, че срещата не е имала антиконкурентен предмет.
97. От довода на жалбоподателя следва, че той не оспорва нито провеждането на срещата, нито присъствието си на нея. За сметка на това той изтъква, от една страна, че Комисията не е доказала надлежно антиконкурентния характер на тази среща, и от друга страна, оспорва направеното от Комисията тълкуване на изявлението на г-н J. G.
98. Що се отнася до първото твърдение, следва да се посочи, че от точка 11 от протокола от срещата на 11 февруари 1993 г. е видно, че г-н J. G. загатва за произхода на отношенията между Coats и William Prym, разглеждайки последното като отговарящо за твърдата кинкалерия. Според него Coats е носело моралното задължение да намери решение относно съществуващото тогава положение по отношение на NIL, така че да може в крайна сметка да осъществи първоначалния проект, в който Coats да контролира производството на текстилни кинкалерийни изделия, а William Prym да се грижи за доставката на твърдата кинкалерия.
99. Колкото до точка 91 от Решение по дело Coats, точка 35 по-горе, следва да се припомни, че в него Общият съд разглежда сключените в сектора на иглите споразумения между William Prym и Entaco, които не са били подписани пряко от Coats. Entaco и William Prym са подписали рамково споразумение, влязло в сила на 10 септември 1994 г. Това споразумение е било подписано от страните с цел придобиване на опаковъчните и довършителни дейности на NIL (притежавани по-рано от Coats Holdings) и е влязло в сила на датата на това придобиване. В конкретния случай Общият съд стига до извода, че антиконкурентният характер на срещата от 11 февруари 1993 г. не е бил доказан по несъмнен начин, по-специално поради факта че изречението, съгласно което „Coats е носело моралното задължение да намери решение относно настоящото положение на [NIL]“, е било доста двусмислено в контекста на продажбата на дадена дейност и не се е отнасяло непременно до разпределяне на пазара, доколкото е можело да означава и че Coats трябва да приеме предходната оферта на William Prym, вместо да продаде NIL на Entaco. В посоченото решение Общият съд освен това уточнява и че останалата част от протокола не е релевантна.
100. Що се отнася до второто твърдение, трябва да се напомни, че от изявлението на г-н J. G., възпроизведено в протокола от споменатата среща, разгледан във връзка с разпоредбите на споразумението от 1977 г. (вж. точка 65 по-горе), е видно, че последното споразумение продължава да налага на всяка от страните задължението да не се установява на пазарите на другата. Впрочем това е причината, поради която Комисията се позовава на тази докладна записка (вж. съображение 232 от обжалваното решение).
– Относно прехвърлянето от Coats на дяловото му участие в капитала на William Prym (съображения 233—236 от обжалваното решение)
101. Жалбоподателят изтъква по същество, че Комисията не е взела предвид факта, че споразумението за сътрудничество от 1995 г. и рамковото споразумение от септември 1997 г. (наричано по-нататък „рамковото споразумение от 1997 г.“) са белязали забележителен обрат в отношенията между Coats и William Prym и че тези споразумения са щели да бъдат излишни, ако споразумението от 1977 г. е имало предимство.
102. На първо място, жалбоподателят счита, че търговските отношения между Coats и William Prym са се променили радикално след прехвърлянето от Coats на дяловото му участие в капитала на William Prym в края на 1994 г. На второ място, що се отнася до срещата от 11 юни 1996 г. (вж. съображение 233 от обжалваното решение), жалбоподателят поддържа, че тя се е отнасяла единствено до сътрудничеството в областта на разпространението. Той се позовава по-специално на последицата от определянето като изключителен разпространител, а именно задължението да не се произвеждат, нито да разпространяват конкурентни продукти. На трето място, що се отнася до теорията на Комисията, развита в съображения 234 и 236 от обжалваното решение, че рамковото споразумение от 1997 г. потвърждава, че „Coats и [William] Prym са продължили да действат в дух на подялба на пазарите със стратегии за неконкуриране“, жалбоподателят счита, че Комисията не е привела и най-малкото доказателство за причинно-следствена връзка между посоченото рамково споразумение и споразумението от 1977 г. Жалбоподателят прави извода, че онова, което е могло да съществува в миналото, е било заменено с ограничено споразумение за сътрудничество в областта на разпространението в отделните пазари.
103. Съображение 233 от обжалваното решение гласи следното:
„През декември 1994 г. Coats продава своя дял в William Prym на семейство Prym, считано от 31 декември 1994 г. Съгласно [заявленията на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г.], сътрудничеството между Coats и [William] Prym на европейския пазар е приведено в съответствие с изискванията през февруари 1995 г. и двете страни са изразили съгласие, че е в техен интерес да го продължат. Групата Prym обаче не предоставя други сведения точно как е било направено това. [William] Prym и Coats се срещат на 11 юни 1996 г. в Stolberg […]. По този повод г-н D. G. от Coats посочва:
„Разпространителската стратегия на [дружеството] Coats Craft в Европа се състои в сътрудничество, доколкото е възможно, с големите доставчици на маркови продукти, какъвто е [William] Prym, и в невъвеждане на собствените си марки. Ако се приведе в действие партньорска система, тогава Coats ще изтегли собствените си марки“ [неофициален превод].
104. Комисията се позовава на съображение 234 от обжалваното решение, за да установи, че след 1995 г., след като Coats прехвърля дяловото си участие в капитала на William Prym, двете предприятия продължават да действат в дух на подялба на пазарите със стратегии за неконкуриране. Тази констатация била подкрепена от групата Prym.
105. Съгласно точка 9 от заявлението на групата Prym на основание на Известието относ но сътрудничеството от 2002 г.:
„[William] Prym желае да следи, посредством това споразумение, за сигурността на пускането в продажба на своите продукти чрез мрежите на Coats. Рамковото споразумение урежда сътрудничеството както в промишления, така и в търговския сектор. Coats от своя страна се интересува от продажбата на други продукти посредством своята скъпоструваща система за предлагане на пазара. То е особено заинтересувано от наложените маркови продукти на [William] Prym“.
106. Жалбоподателят потвърждава, че това споразумение наистина е било подписано на 3 септември 1997 г. и е създало широка рамка за съвместно разпространение на кинкалерийни изделия, предназначени за потребителския пазар (вж. съображение 235 от обжалваното решение). Той изтъква, че трудно можело да се разберат причините, поради които е било необходимо рамковото споразумение от 1997 г., ако споразумението от 1977 г. в действителност продължавало да се прилага, тъй като последното „установявало принципа, че никоя от двете страни не ще разпространява продукти, конкуриращи тези на другата страна“ (вж. неговия отговор на допълнителното изложение на възраженията).
107. Точка 5 от рамковото споразумение от 1997 г. гласи следното:
„Споразумението ще обхване твърдата кинкалерия и ластичните продукти, произвеждани или доставяни, пакетирани и носещи марката на [дружеството] Prym Consumer, както и конците и свързаните с тях аксесоарни продукти, произвеждани или доставяни, носещи марката на Coats, плюс други продукти, при необходимост, за конкретни пазари“.
108. В това отношение следва да се напомни, на първо място, че според Комисията докладната записка относно срещата от 11 юни 1996 г. и подписването на рамковото споразумение от 1997 г. сами по себе си не са доказателство за съществуването на картела, но в тях също не се посочвало, че Coats се е оттеглило от него.
109. На второ място, в съображение 236 от обжалваното решение Комисията твърди, че споразумението от 1977 г. е предвиждало, първо, че Coats и Prym Consumer ще изготвят изключителни договори за доставка и разпространение за техните съответни продукти, т.е. твърдата кинкалерия, произвеждана от Prym Consumer, и другите кинкалерийни изделия, произвеждани от Coats, и второ, че рамково споразумение ще определи правилата за съвместното разпространение на продуктите на страните, но не е уреждало производството или разпространението на конкурентните продукти.
110. Следва обаче да се отбележи, че втората констатация е неправилна, тъй като от точка 5 от рамковото споразумение, цитирана в точка 107 по-горе, е видно, че последното е обхващало и изключителното разпространение на конкурентните продукти (твърда кинкалерия, произвеждана от William Prym, и конци и други аксесоарни продукти, произвеждани от Coats), както и други конкретни продукти.
111. При все това Комисията правилно отбелязва, че са изминали 20 години от първоначалното споразумение за разпределяне на пазара от 1977 г. и че новото споразумение е било сключено, след като търговските отношения между двете предприятия са се променили след прехвърлянето на дяловото участие на Coats в капитала на William Prym.
– Относно придобиването на Bonduel от William Prym и срещата от 15 юли 1998 г. (съображения 237—245 от обжалваното решение)
112. Жалбоподателят твърди, че Комисията неправилно счита, че протоколите от проведената в Stolberg среща от 15 юли 1998 г. са се отнасяли до споразумението от 1977 г. Според жалбоподателя те посочвали единствено споразумението за снабдяване с текстилни ленти със зъбци между William Prym и Opti (вж. точка 81 по-горе), както и рамковото споразумение от 1997 г.
113. В съдебното заседание жалбоподателят напомня, че самата Комисия е приела в хода на настоящото производство, че нито една от докладните записки за тази среща не доказва, че е съществувал картел. Следователно доказването от Комисията, що се отнася до периода след 1995 г., се основава на докладните записки от една-единствена среща — тази от 15 юли 1998 г.
114. Според жалбоподателя ръкописните докладни записки, които той представя, са доста по-подробни от печатната докладна записка от същата среща и за разлика от нея са съставени към момента на провеждането на посочената среща. Що се отнася до достоверността на докладната записка, жалбоподателят подчертава, че става дума за записка, подготвена от г-н A. P., която не предава дословно думите на г-н M. F. Впрочем във втората си клетвена декларация последният представил напълно правдоподобно и правомерно обяснение на вписаните там становища.
115. От съображения 237—245 от обжалваното решение е видно, че Комисията се основава, от една страна, на протоколите от срещата от 15 юли 1998 г., и от друга страна, на заявленията на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г.
116. Печатната докладна записка от 7 ноември 2001 г., подписана от г-н A. P., отнасяща се до срещата, проведена на 15 юли 1998 г. с г-н M. F., посочва следното:
„MF говори основно за случая Bonduel Prym. Той сподели разочарованието си от факта, че информацията му е била съобщена със закъснение. Неговите критики по-специално се отнасяха до факта, че AP не е обсъждал с Coats Opti проблемите във връзка с циповете на общите срещи и че не сме уведомени, че споразумението вече не е било валидно.
[…]
Обстоятелството, че през 1988 г. с придобиването на Opti [William] Prym също не е било включено в [преговорите], не е споменато.
[…]
MF постави въпроса дали Prym би могло да прогнозира положение, при което един ден дадено предприятие може да бъде свободно в този промишлен сектор, така че Coats да може да навлезе на пазара на секретни копчета, а [William] Prym съответно на пазара на конците. Този въпрос изисква ясен и недвусмислен отговор“.
117. Според Комисията това доказва, първо, че Coats е реагирало на това придобиване по същия начин, както реагира William Prym, когато Coats придобива Opti през 1988 г. (вж. точка 89 по-горе). Техните съответни реакции потвърждавали съществуването на продължаващ картел между двете предприятия, основан на споразумението от 1977 г. (вж. съображение 238 от обжалваното решение). Второ, от това следвало да се изведе, че г-н M. F. посочва подялбата на пазарите, каквато най-напред е установена в споразумението от 1977 г. (вж. съображение 243 от обжалваното решение). Трето, от това следвало, че те продължавали да спазват първоначалната подялба на пазарите между двете предприятия (твърда кинкалерия, от една страна, и други кинкалерийни изделия, от друга страна) (вж. съображение 245 от обжалваното решение).
118. Протоколът от срещата от 15 юли 1998 г., в който се споменава фактът, че не е трябвало да има никаква ценова конкуренция с Opti, потвърждава тази констатация. Освен това от същия абзац на този протокол следва, че William Prym не е било заинтересувано от конкуренция с Opti, най-малко от ценова конкуренция. Поради това William Prym предлагало да се обсъди решение на въпроса във връзка с циповете и съществуващите споразумения. Нещо повече, изтъквала се необходимостта разглежданите предприятия да предприемат стратегически диалог.
119. Точка 4 от посочения протокол гласи следното:
„Обсъдено бе рамковото споразумение между Coats и [William] Prym […]
Двете страни обясниха, че имат много разходи по отношение на привеждането в действие на това рамково споразумение, заплащайки разходите, свързани с приключването на изготвените споразумения, преструктурирайки организацията и изграждайки нови структури“.
120. Посочените по-горе доказателства подкрепят констатацията на Комисията, че двете предприятия са започнали да срещат проблеми на пазара на ципове във връзка с този общ продукт след редица промени в техните отношения през този период. При все това, въпреки че са били конкуренти на пазара на ципове, те са продължили да спазват своя морален ангажимент за неконкуриране и изрично са декларирали, че не са заинтересовани от ценова конкуренция на този пазар.
121. Що се отнася до клетвената декларация на г-н M. F. от 24 април 2006 г., тя е подготвена от представител на жалбоподателя и цели да смекчи неговата отговорност за установеното нарушение, следователно това не би могло да намали доказателствената стойност на документите, намерени при проверките, и на дадените обяснения във връзка с тези документи (Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 47 по-горе, точка 379).
122. Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че към релевантния момент не е представил никакво уверение относно ценовата конкуренция, трябва да се приеме, че той за сметка на това не оспорва, че групата Prym очевидно е представила такова уверение. Във всеки случай, макар протоколът от срещата от 15 юли 1998 г. да не е достатъчен сам по себе си, за да докаже нарушението, той със сигурност може да се вземе предвид като доказателство в рамките на съвкупността от точни и съвпадащи улики, посочени в точки 38—40 по-горе.
123. Що се отнася до довода на жалбоподателя, че самата Комисия приела в хода на настоящото производство, че нито една от докладните записки за срещата от 15 юли 1998 г. не доказвала съществуването на картел, следва да се приеме, че в писмените си изявления Комисията просто се е задоволила да отбележи, че тези документи сами по себе си не били доказателство за съществуването на картела, но в тях не се и посочвало, че жалбоподателят се е оттеглил от него.
– Относно оневиняващите доказателства
124. Жалбоподателят изтъква, че Комисията не е взела предвид определени оневиняващи доказателства, що се отнасяло до съществуването на споразумението за разпределяне на пазарите:
– първо, протокола от среща от 1 август 1989 г. между Coats и William Prym,
– второ, протокола от среща между г-н J. G. (William Prym) и г-н R. H. (Coats) от 11 септември 1989 г.,
– трето, факта, че пет от шестте ръководни служители на Coats, отговарящи за този сектор през последното десетилетие, са направили клетвени декларации, че не са знаели за споразумението от 1977 г., не са били информирани за него и никога не са действали така, сякаш е съществувало споразумение за разпределяне на пазарите от този тип.
125. Що се отнася до първото доказателство, следва да се отбележи, че протоколът от срещата от 1 август 1989 г., изготвен от г-н R. H. от Coats, посочва следното:
„[2)] в) Отделът „Европейски потребители“ предвиди като една от целите си „да се превърне в основен европейски доставчик и разпространител на пълна гама от всички продукти, спадащи към категорията на занаятчийството“ — като това включва шевните конци и конците за ръчен занаятчийски шев, закопчалките, твърдата кинкалерия, текстилните кинкалерийни изделия, несесерите за шев и т.н.
г) Желателно е това да бъде направено с [William] Prym, а не срещу [William] Prym […]
д) EF отбеляза, че стратегията на Coats — т.е. посочената в буква в) по-горе — не е по-различна от тази, която е мотивирала приемането на първоначалното решение от 1976 г. — т.е. че Coats трябва да бъде изключителният световен разпространител на [William] Prym и че това ще бъде подкрепено с поемане от Coats на 25 % дялово участие в капитала на [William] Prym.
[…]
В края на срещата и двете страни се съгласиха, че конкретните аспекти на [двустранното] сътрудничество [на групите] Coats и Prym ще бъдат разгледани впоследствие, като се спазят някои критерии:
Ние би следвало да ограничим разглеждането до Европа.
Ще трябва да изследваме реципрочната изключителност — т.е.факта, че Coats е изключителен разпространител и продава единствено продуктите на [William] Prym в гамата на твърдата кинкалерия.
Ние би следвало да потърсим разрешения на специфичните „проблеми“ —
NIL
Opti: [William] Prym — закопчалки
„Световни цени“ срещу германски разходи, т.е. обещаващ ли е Stolberg като база за производство в дългосрочен план за всички продукти?“.
126. Според жалбоподателя от този протокол следва, че ако споразумението от 1977 г. бе в сила, изобщо нямаше да е необходимо да се изследва възможността за установяване на реципрочна изключителност. Това изследване щеше да бъде напълно излишно, тъй като на Coats вече щеше да му е забранено да разпространява конкурентна на [William] Prym твърда кинкалерия.
127. Трябва да се посочи, че в точка 2, буква д) от протокола от срещата от 1 август 1989 г. г-н E. F. припомня, че стратегията, предложена от Coats в буква в), не се различава от това, което е мотивирало първоначалното решение от 1976 г., а именно Coats да стане изключителен световен доставчик на William Prym и във връзка с това да получи 25 % дялово участие в капитала на William Prym.
128. Участниците в срещата от 1 август 1989 г. се споразумяват да изследват принципа на реципрочна изключителност — по силата на която Coats би бил изключителен дистрибутор и в сектора на твърдата кинкалерия би продавал единствено продуктите на William Prym. Нещо повече, трябвало да бъдат разрешени някои проблеми, например положението Opti/William Prym. Трябва да се припомни в това отношение, че William Prym считало, че като е предприело придобиването на Opti, Coats не е спазило ангажиментите си в тази област (вж. точка 89 по-горе).
129. Фактът, че десет години след споразумението за разпределяне на пазарите двете предприятия са почувствали необходимост от сключването на ново споразумение, изобщо не изключва съществуването на първоначалното споразумение. Новото споразумение по-специално позволявало да се отчете развитието, настъпило през това десетилетие, и давало възможност на участниците да изследват по-задълбочено въпроса за изключителното разпространение и да решават някои проблеми, като например придобиването на Opti от Coats.
130. Що се отнася до второто доказателство, трябва да се приеме, че озаглавената „Обединено кралство“ точка 10 от протокола от срещата от 11 септември 1989 г. доказва, първо, че жалбоподателят вече е бил представен на английския пазар на твърда кинкалерия и че е имал амбицията да развие нова марка, озаглавена „Stitchpoint“. Второ, след придобиването на дружеството Tootal, Coats щяло да придобие още една марка за твърда кинкалерия в Обединеното кралство. Въпросът за производството на ципове от William Prym също бил повдигнат в рамките на обсъждането относно NIL.
131. В това отношение следва да се констатира, че цитатът, на който се позовава жалбоподателят, се отнася единствено до положението в Обединеното кралство. Жалбоподателят вече бил представен на този пазар още от 70-те години, следователно към момента на сключването на първоначалното споразумение. Ето защо въвеждането на нова марка и придобиването на Tootal не променили нито отношението между двете предприятия, нито реципрочните им задължения. Поради това поддържането и укрепването от Coats на неговото положение на пазара на Обединеното кралство в конкретния случай са без последствия за съществуването и развитието на картела.
132. Колкото до третото доказателство, а именно декларациите на петима от шестимата ръководни служители на Coats, следва да се напомни, че макар да става въпрос за подготвени от представителите на жалбоподателя декларации, целящи да смекчат отговорността му за установеното нарушение, това само по себе си не може да намали стойността, която има едно такова изразяване на становище. Трябва все пак да се отбележи, че то също не може да намали доказателствената стойност на документите, намерени по време на проверките, и обясненията във връзка с тези документи (Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 47 по-горе, точка 379).
– Заключение
133. С оглед на гореизложеното следва изводът, че споразумението от 1977 г. запазва доказателствена стойност, за да подкрепи, в рамките на точната и съгласувана съвкупност от улики, приета от Комисията (вж. точки 38—40 по-горе), някои от основните твърдения, съдържащи се в изявленията на г-н A. P., отнасящи се до съществуването на споразумение за подялба на пазара на кинкалерийни изделия, което пречи на групата Coats да навлезе на европейския пазар на „другите закопчалки“ и на групата Prym да навлезе на европейския пазар на конците. Тази констатация се потвърждава и от други елементи от фактическата обстановка, които бяха разгледани по-горе. На първо място, следва да се преценят в тяхната съвкупност документите, открити по време на проверките, а именно писмото от 12 април 1977 г., протоколът от срещата от 11 февруари 1993 г., протоколът от срещата от 11 юни 1996 г., рамковото споразумение от 1997 г., печатната докладна записка от 7 ноември 2001 г. на г-н A. P. относно разговор с г-н M. F., проведен на 15 юли 1998 г., както и протоколът от срещата от 15 юли 1998 г. На второ място, необходимо е да се наблегне на факта, че те освен това се подкрепят от документите, приложени към заявленията на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г., а именно копието от споразумението от 1977 г., откъс от реч на г-н D. P. от 9 ноември 1988 г. и докладна записка, съставена от г-н A. от 12 декември 1991 г. Всички тези доказателства свидетелстват, че близките отношения свързвали съответните предприятия в периода след споразуменията от 1975 г. и от 1977 г., са продължили и че тези отношения от време на време са били обект на промени посредством други споразумения, например споразумението за снабдяване от 1990 г. и рамковото споразумение от 1997 г.
134. Що се отнася до това дали тези доказателства могат да установят продължителността на нарушението, в което се упреква жалбоподателят, следва да се припомни, че в рамките на антиконкурентните практики и споразумения дейностите обикновено се развиват скрито, срещите се провеждат тайно, най-често в трета държава, а свързаната с тях документация е сведена до минимум. Дори Комисията да открие доказателства, удостоверяващи изрично осъществяването на неправомерни контакти между стопански субекти, като протоколи от срещи, обикновено те са само фрагментарни и откъслечни, така че често се оказва необходимо някои детайли да бъдат възстановявани чрез дедукция. Следователно в повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията (вж. точка 42 по-горе).
135. От анализа, извършен в рамките на настоящото правно основание, следва, че жалбоподателят не е изтъкнал достатъчно доказателства или убедително алтернативно обяснение, за да опровергае посочените в обжалваното решение писмени доказателства, от които следва, обратно, че той е участвал в двустранно споразумение за подялба на пазара с групата Prym.
136. Следователно трябва да се приеме, че в обжалваното решение Комисията е доказала надлежно участието на жалбоподателя в разглежданото нарушение, в съответствие с правилата, напомнени в точки 38—51 по-горе, без да е допуснала явните грешки в преценката, в които е упрекната в рамките на настоящото производство. Поради това първото правно основание трябва да отхвърли като необосновано.
137. На следващо място, Общият съд счита за уместно да разгледа приоритетно третото правно основание, изведено от липсата на доказателства за едно и също продължавано нарушение, преди да разгледа второто правно основание, изведено от нарушение на член 25, параграф 5 от Регламент №°1/2003, тъй като продължителността на нарушението е както елемент, който представлява неразделна част от него и като такъв е неотделим от всяко установяване на нарушение, така и едно от условията за погасяването по давност на преследването на продължаваните нарушения (Решение по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, точка 47 по-горе, точка 21).
По третото правно основание, изведено от липсата на доказателства за едно и също продължавано нарушение
Доводи на страните
138. Жалбоподателят счита, че Комисията не е успяла да докаже, че е съществувало продължавано нарушение от януари 1975 г. до 15 юли 1998 г., което щяло да ѝ позволи да му наложи глоба, съответстваща на нарушение, което е продължило 21 години и половина. В съображения 339 и 347 от обжалваното решение Комисията е счела, че нарушението е било едно и също и продължавано от януари 1977 г. до юли 1998 г., твърдейки, че е било доказано продължаването на споразумението за разпределяне на пазарите „с помощта на няколко писмени доказателства, събрани от Комисията в хода на проверките, и в заявленията [на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г.] и писмените доказателства, предоставени от [последната]“.
139. Жалбоподателят смята, че разглеждането на въпросното доказателство разкрива огромни празноти във времето, които са прекалено големи, за да може Комисията да докаже едно и също продължавано нарушение. Всъщност на практика бил изтекъл период от 21 години, според твърдението на жалбоподателя, между неподписан документ с несигурен произход и много двусмислен документ, написан от същото лице, което е дало показания. Нито едно доказателство не позволявало да се приеме, че споразумението от 1977 г. е следвало да се прилага за няколко години, тъй като в него напълно липсвала уредба по въпроса за очакваната продължителност на неговото прилагане.
140. Комисията напомня, що се отнася до продължителността и връзката между поредица от събития и едно и също продължавано нарушение, че нарушението на член 81 ЕО може да бъде резултат не само от изолирано действие, но и от поредица действия или пък от продължавано поведение. Според нея това тълкуване не би могло да бъде оспорено с довода, че един или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължавано поведение биха могли да съставляват сами по себе си и взети поотделно нарушение на тази разпоредба. Когато разглежданите различни дейности се вписват в „общ план“ поради еднаквата им цел, нарушаваща конкуренцията в рамките на вътрешния пазар, Комисията е в правото си да счита, че отговорността за тези дейности е в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост. Що се отнася до твърдяната липса на доказателства за нарушението за периода между 1978 г. и 1990 г., Комисията смята, че е разполагала с достатъчно писмени доказателства в подкрепа на това, че считано от 1977 г. съществува разпределяне на пазара между предприятията.
Съображения на Общия съд
141. Най-напред следва да се припомни, че понятието за едно и също нарушение се отнася до положение, при което няколко предприятия са участвали в нарушение, което съставлява продължаващо поведение и преследва единствената икономическа цел да наруши конкуренцията, или самостоятелни нарушения, свързани помежду си от еднаква цел (една и съща цел на съвкупността от елементите) и едни и същи субекти (едни и същи предприятия, съзнателно участващи в постигането на общата цел) (Решение по дело BPB/Комисия, точка 41 по-горе, точка 257).
142. По-нататък, следва да се отбележи, че нарушението на член 81, параграф 1 ЕО може да бъде резултат не само от изолирано действие, но и от поредица действия или пък от продължаващо поведение. Това тълкуване не би могло да бъде оспорено с довода, че един или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължаващо поведение биха могли да съставляват сами по себе си и взети поотделно нарушение на посочената разпоредба. Когато различните действия се вписват в „общ план“, тъй като имат еднаква цел да нарушат конкуренцията в рамките на вътрешния пазар, Комисията е в правото си да счита, че отговорността за тези действия е в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе, точка 258).
143. По-нататък, съгласно постоянната съдебна практика понятието за едно и също нарушение може да се свърже с правната квалификация на антиконкурентно поведение, състоящо се от наличието на споразумения, съгласувани практики и решения на сдружения на предприятия (вж. в този смисъл Решение на Общия съд по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 67 по-горе, точки 696—698, Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T-9/99, Recueil, стр. II-1487, точка 186 и Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело BASF/Комисия, T-101/05 и T-111/05, Сборник, стр. II-4949, точка 159).
144. Важно е също да се уточни, че понятието за единна цел не би могло да се определи чрез общото позоваване на нарушаване на конкуренцията на засегнатия от нарушението пазар, тъй като в качеството на предмет или последица накърняването на конкуренцията представлява неразделен елемент от всяко поведение, попадащо в приложното поле на член 81, параграф 1 ЕО. Такова определение на понятието за единна цел би рискувало да лиши понятието за едно и също продължавано нарушение от част от неговия смисъл, доколкото то би довело до това няколко забранени с член 81, параграф 1 ЕО вида поведение, засягащи даден икономически сектор, системно да бъдат квалифицирани като елементи от фактическия състав на едно и също нарушение. Така, за да бъдат квалифицирани различни деяния като едно и също продължавано нарушение, следва да се провери дали между тях има връзка на взаимно допълване, в смисъл че всяко от тях е предназначено да противостои на една или повече последици от нормалното развитие на конкуренцията, и посредством взаимодействие допринасят за осъществяването на всички антиконкурентни последици, желани от техните автори в рамките на цялостен план, насочен към постигане на единна цел. В това отношение следва да се отчита всяко обстоятелство, с което може да се установи или оспори споменатата връзка, какъвто е периодът на прилагане, съдържанието (включително използваните методи) и съответно целта на различните въпросни деяния (вж. в този смисъл Решение по дело BASF и UCB/Комисия, точка 143 по-горе, точки 179—181).
145. Следователно по обективни причини Комисията може да започне отделни производства, да установи няколко отделни нарушения и да наложи няколко отделни глоби (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 15 юни 2005 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, известно като „Решение Tokai II“, T-71/03, T-74/03, T-87/03 и T-91/03, непубликувано в Recueil, точка 124).
146. Накрая, следва също да се отбележи, че квалифицирането на определени незаконни деяния като деяния, представляващи едно и също нарушение, или като множество нарушения по принцип засяга санкцията, която може да се наложи. Всъщност констатацията за множество нарушения може да доведе до налагането на няколко отделни глоби, всеки път в границите, определени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 (Решение по дело BASF и UCB/Комисия, точка 143 по-горе, точка 158).
147. Следователно трябва да се определи дали деянията, в които се упреква жалбоподателят, се вписват в една цялостна схема, целяща да се наруши нормалната конкуренция на пазарите на „другите закопчалки“ и на циповете и така действително са част от едно и също продължавано нарушение, каквото представлява картелът на тези пазари.
148. В случая квалификацията от Комисията на двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym като едно и също продължавано нарушение е довела до установяването на едно-единствено картелно споразумение, продължило най-малко от 15 януари 1977 г. до 15 юли 1998 г. (вж. съображения 339—347 от обжалваното решение). Поради това следва да се провери дали в съответствие с цитираната в точки 141—146 по-горе съдебна практика Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е квалифицирала деянията, в които се упреква жалбоподателят, като едно и също продължавано нарушение въз основа на доказателствата, с които е разполагала (вж. съображения 217—245 от обжалваното решение), голяма част от които бяха разгледани в рамките на първото правно основание.
149. Що се отнася до довода на жалбоподателя, че разглеждането на въпросните доказателства разкрива огромни празноти във времето, които са прекалено големи, за да може да се приеме, че Комисията е доказала едно и също продължавано нарушение, следва да се припомни, че фактът, че за определени периоди не са били приведени такива доказателства, не е пречка да се приеме, че общият период на нарушението надхвърля въпросните периоди, когато тази констатация се основава на обективни и съгласувани улики. В случаите на нарушение, което продължава няколко години, фактът, че картелът се проявява през различни периоди, разделени от сравнително дълги промеждутъци от време, не оказва влияние върху съществуването на този картел, доколкото различните действия, които съставляват нарушението, имат една и съща цел и са част от едно и също продължавано нарушение (Решение на Съда от 21 септември 2006 г. по дело Technische Unie/Комисия, C-113/04 P, Recueil, стр. I-8831, точка 169).
150. Следователно, макар периодът между две противоправни прояви да е релевантен критерий, за да се установи непрекъснатият характер на дадено нарушение, въпросът дали посоченият период е достатъчно дълъг, за да е налице прекъсване на нарушението, не може да бъде разглеждан абстрактно. Напротив, той следва да бъде преценен с оглед на дейността на въпросния картел (Решение на Общия съд от 19 май 2010 г. по дело IMI и др./Комисия, T-18/05, Сборник, стр. IІ-1769, точка 89).
151. В настоящия случай Общият съд е установил, в рамките на анализа на първото правно основание, че разглежданото споразумение се е отнасяло до двустранното сътрудничество между групите Coats и Prym. По силата на посоченото споразумение Coats се е ангажирало „да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на твърда кинкалерия […] без предварителното съгласие на [William] Prym“. От своя страна [William] Prym се е ангажирало „да не упражнява, пряко или в рамките на сдружение, дейност по производство на шевни конци и на конци за ръчен занаятчийски шев, и т.н. […] без предварителното съгласие на Coats“. Следователно трябва да се заключи, че спорното споразумение се отнася до разпределянето на пазара между двама конкуренти.
152. За разлика от споразумение, отнасящо се до определяне на цените, в рамките на което участниците трябва да се срещат редовно с оглед на отчитане на оценката на пазара, за да могат да адаптират своето поведение на този пазар през времетраенето на споразумението, споразумението, отнасящо се до разпределянето на пазара, по дефиниция трябва да бъде спазвано от участниците в него от момента на сключването му и може от време на време да бъде обект на промени чрез изменение на съществуващото споразумение или посредством други споразумения.
153. В този контекст следва да се припомни, че в точка 133 по-горе Общият съд е стигнал до извода, че доказателствата, събрани от Комисията по време на проверките, доказателствата, съдържащи се в заявленията на групата Prym на основание на Известията относно сътрудничеството от 1996 г. и от 2002 г., както и писмените доказателства, предоставени от последната, свидетелстват, че близките отношения, свързвали съответните предприятия в периода след споразуменията от 1975 г. и от 1977 г., са продължили, и че тези отношения от време на време са били обект на промени посредством други споразумения, например споразумението за снабдяване от 1990 г. и рамковото споразумение от 1997 г.
154. Следователно Комисията е можела законосъобразно да стигне до извода, че страните са се договорили за общ проект, които е ограничавал или е можел да ограничи тяхната търговска самостоятелност, определяйки общите линии на тяхната дейност на пазара (вж. съображение 334 от обжалваното решение).
155. Поради това третото правно основание следва да се отхвърли като необосновано.
По второто правно основание, изведено от нарушение на член 25, параграф 5 от Регламент № 1/2003
Доводи на страните
156. Жалбоподателят счита, че Комисията не е успяла да докаже продължаването на каквото и да е нарушение след 19 септември 1997 г., т.е. десет години преди приемането на обжалваното решение, поради което на основание на член 25, параграф 5 от Регламент № 1/2003 глобата е погасена по давност. Доказателството от 15 юли 1998 г. не само че далеч не отговаряло на изискванията в областта, но и било поставено под сериозно съмнение от доказателствата, представени под клетва, по-специално от г-н M. F. и г-н K., които към онзи момент били съответните ръководни служители в Coats.
157. Комисията посочва в отговор, че е представила достатъчно доказателства, за да установи, че нарушението е продължило поне до 15 юли 1998 г. Освен това от практиката на Съда ясно следвало, че член 81 ЕО е приложим и към споразуменията, които вече не са в сила, но продължават да пораждат последици и след формалното им прекратяване.
Съображения на Общия съд
158. Член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 1/2003 определя петгодишен срок за погасяване по давност на нарушения от вида на това, в което е упрекнат жалбоподателят. По силата на параграф 2, второ изречение от посочения член в случай на продължавани или повторни нарушения давностният срок започва да тече в деня, в който нарушението е прекратено. Съгласно член 25, параграф 3, първо изречение от същия регламент всяко действие на Комисията по разследване или преследване на нарушението прекъсва погасителната давност. Съгласно самият текст на член 25, параграф 4 от споменатия регламент прекъсването на давността се прилага за всички предприятия и сдружения на предприятия, които са участвали в нарушението. Съгласно параграф 5 от същия член, с всяко прекъсване започва да тече нов давностен срок. Въпреки това давностният срок изтича най-късно в деня, когато изтича срок, два пъти по-дълъг от срока на давността, ако Комисията не е наложила глоба или периодична имуществена санкция.
159. Следва да се припомни, че продължителността на нарушението е както елемент, който представлява неразделна част от него и като такъв е неотделим от всяко установяване на нарушение, така и едно от условията за погасяването по давност на преследването на продължаваните нарушения (Решение по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, точка 47 по-горе, точка 21). Спазването от Комисията на правилата за погасителната давност следователно налага тя да определи правилно периода, през който жалбоподателят е участвал в нарушението. Поради това следва да се провери дали Комисията е доказала надлежно, че участието на жалбоподателя в нарушението е продължило поне до 19 септември 1997 г. (т.е. десет години преди приемането на обжалваното решение), за да може Общият съд да определи дали предвиденият в член 25, параграф 5 от Регламент № 1/2003 десетгодишен давностен срок е изтекъл.
160. Що се отнася до въпроса на коя дата е прекратено участието на жалбоподателя в нарушението, следва да се напомни най-напред постоянната съдебна практика, съгласно която, от една страна, страната или органът, която/който твърди, че има нарушение на правилата за конкуренция, трябва да докаже това, като установи надлежно фактическия състав на нарушението, и от друга страна, предприятието, което се позовава на довод в своя защита срещу констатация за нарушение, трябва да докаже, че са изпълнени условията за прилагане на този довод, така че тогава посоченият орган трябва да прибегне до други доказателства (вж. в този смисъл Решение по дело Baustahlgewebe/Комисия, точка 38 по-горе, точка 58 и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе, точка 78).
161. Освен това продължителността на нарушението е съставна част на понятието за нарушение по член 81, параграф 1 ЕО, по отношение на която тежестта на доказване пада по правило върху Комисията. В това отношение съдебната практика изисква при липсата на доказателства, които могат да установят пряко продължителността на дадено нарушение, Комисията да основе решението си поне на доказателства, отнасящи се до факти, които са достатъчно близки по време, така че да може основателно да се приеме, че това нарушение е продължило без прекъсване между две точни дати (Решение на Общия съд от 7 юли 1994 г. по дело Dunlop Slazenger/Комисия, T-43/92, Recueil, стр. II-441, точка 79).
162. По-нататък, в случаите на картелни споразумения, които вече не са в сила, за прилагането на член 81 ЕО е достатъчно те да произвеждат своите правни последици и след формалното им прекратяване (вж. Решение на Общия съд от 29 юни 1995 г. по дело Solvay/Комисия, T-30/91, Recueil, стр. II-1775, точка 71 и Решение на Общия съд от 11 декември 2003 г. по дело Ventouris/Комисия, T-59/99, Recueil, стр. II-5257, точка 182 и цитираната съдебна практика). От това следва, че продължителността на дадено нарушение не трябва да се преценява в зависимост от периода, през който споразумението е в сила, а в зависимост от периода, през който обвинените предприятия са имали забранено от член 81 ЕО поведение.
163. Следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 4 от обжалваното решение участието на жалбоподателя в разглежданото нарушение е прието за доказано за периода от 15 януари 1977 г. до 15 юли 1998 г. В рамките на настоящото правно основание жалбоподателят поставя под въпрос тази констатация, отнасяща се до периода на нарушението. Според него Комисията не е успяла да докаже продължаването на каквото и да било нарушение след 19 септември 1997 г., т.е. десет години преди приемането на обжалваното решение.
164. От извършената в рамките на първото и третото правно основание преценка на доказателствата е видно, че в конкретния случай става въпрос за едно и също продължавано нарушение, което е продължило поне до 15 юли 1998 г.
165. Поради това трябва да се приеме, че десетгодишната погасителна давност е текла от 15 юли 1998 г. до 19 септември 2007 г., т.е. около 9 години и 2 месеца. От това следва, че обжалваното решение е било прието преди изтичането на десетгодишния давностен срок.
166. От всичко гореизложено следва, че второто правно основание трябва да се отхвърли.
По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на член 6, параграф 3, буква г) от ЕКПЧ
Доводи на страните
167. Жалбоподателят изтъква по същество, че Комисията е нарушила неговите процесуални права, установени в член 6, параграф 3, буква г) от ЕКПЧ, и по-конкретно правото „да участва в разпита или [да] изисква разпита на свидетелите на обвинението“ в инстанциите с наказателен характер, какъвто бил конкретният случай.
168. Жалбоподателят счита, че Комисията не може да се основе на Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе. В настоящия случай, след като получила допълнителното заявление от групата Prym, посочено в точка 11 по-горе, Комисията е подновила разследването и е приела допълнителното изложение на възраженията, в което за първи път твърди по отношение на жалбоподателя, че е съществувало споразумение за разпределяне на пазарите по продукти с продължителност 21 години. Както процесуалният контекст, така и придадената в обжалваното решение тежест на новите доказателства, внесени в преписката от William Prym, налагали извода, че им е придадена „определяща“ тежест по смисъла на практиката на Европейския съд по правата на човека.
169. Според жалбоподателя обстоятелствата в случая се различават от обстоятелствата по делото Bolloré/Комисия (точка 48 по-горе, точки 86—89). На първо място, самоличността на автора на изявлението, на което Комисията основава констатацията на нарушението в конкретния случай, г-н A. P., е била известна и жалбоподателят поисква официално той да бъде разпитан. На второ място, доколкото Комисията напомня, че тя не е съд по смисъла на ЕКПЧ, жалбоподателят изтъква, че Комисията е длъжна да се увери, че в цялото административно производство се спазва член 6, параграф 3, буква г) от ЕКПЧ. На трето място, Комисията изглежда поддържала, въз основа на Решение на Общия съд от 6 октомври 1994 г. по дело Tetra Pak/Комисия (T-83/91, Recueil, стр. II-755, точка 235), че налаганите глоби във връзка с нарушение на разпоредба на правото на конкуренция нямат наказателноправен характер.
170. Комисията изтъква по този въпрос, че г-н A. P. е присъствал на изслушването на 11 юли 2006 г., по време на което всички участници са имали възможност да представят устно доводите си. Когато му била предоставена възможност, адвокатът на жалбоподателя решил да ограничи изказването си до просто разяснение по програмата за привеждане в съответствие и до обща бележка относно използваните от Комисията доказателства и изявленията на групата Prym. Следователно, въпреки че е имал възможност да постави въпроси на избраната от него страна, жалбоподателят не я е използвал.
Съображения на Общия съд
171. Следва да се припомни, че макар член 6, параграф 3, буква г) от ЕКПЧ да предвижда, че „[в]сяко лице, обвинено в [извършване на] престъпление, има в частност […]прав[о] […] да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите на обвинението и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия, както на свидетелите на обвинението“, то от постоянната съдебна практика е видно, че Комисията не е съд по смисъла на тази разпоредба (Решение на Съда от 29 октомври 1980 г. по дело Van Landewyck и др./Комисия, 209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стp. 3125, точка 81 и Решение на Съда от 7 юни 1983 г. по дело Musique diffusion française и др./Комисия, 100/80—103/80, Recueil, стp. 1825, точка 7).
172. Съгласно също така установената съдебна практика основните права са неразделна част от общите принципи на правото, за чието спазване следи съдията на Съюза (Становище 2/94 на Съда от 28 март 1996 г., Recueil, стр. I-1759, точка 33 и Решение на Съда от 29 май 1997 г. по дело Kremzow, C-299/95, Recueil, стр. I-2629, точка 14). В това отношение Съдът и Общият съд се вдъхновяват от общите конституционни традиции на държавите членки, както и от указанията, съдържащи се в международните актове за защита на правата на човека, към които държавите членки са се присъединили или в чието изготвяне са участвали. В това отношение ЕКПЧ има особено значение (Решение на Съда от 15 май 1986 г. по дело Johnston, 222/84, Recueil, стр. 1651, точка 18 и Решение на Съда по дело Kremzow, посочено по-горе, точка 14). Освен това съгласно член 6, параграф 2 ЕС Европейският съюз зачита основните права, така както са гарантирани от ЕКПЧ и произтичат от общите конституционни традиции на държавите членки, като общи принципи на правото.
173. Следователно трябва да се прецени дали в светлината на тези съображения Комисията е нарушила основен принцип на общностния правен ред, какъвто е зачитането на правото на защита (Решение на Съда от 9 ноември 1983 г. по дело Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Комисия, 322/81, Recueil, стр. 3461, точка 7), като не е предоставила възможност на жалбоподателя, по негово твърдение, да разпита пряко като свидетел г-н A. P.
174. В това отношение следва да се напомни, че този принцип изисква предприятията и сдруженията от предприятия, срещу които Комисията води разследване в областта на конкуренцията, да са имали възможност още на етапа на административното производство да изложат надлежно своята гледна точка относно наличието и относимостта на твърдените от Комисията факти, нарушения и обстоятелства (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Avebe/Комисия, T-314/01, Recueil, стр. II-3085, точка 49 и цитираната съдебна практика). За сметка на това посоченият принцип не изисква на тези предприятия да бъде предоставена възможност сами да разпитат в рамките на административното производство изслушаните от Комисията свидетели (вж. в този смисъл Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 42 по-горе, точка 200).
175. Всъщност в това отношение е достатъчно използваните от Комисията изявления да са били приложени в преписката, изпратена на жалбоподателя, който така може да ги оспори пред съдията на Съюза (Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 47 по-горе, точки 147—149).
176. По съображения за изчерпателност следва да се приеме, подобно на Комисията, че макар г-н A. P. да е присъствал на изслушването на 11 юли 2006 г., жалбоподателят не е използвал тази възможност, за да му зададе въпроси. Освен това нищо не е пречило на жалбоподателя да поиска призоваването и разпита на свидетели пред Общия съд, като подаде искане за събиране на доказателства в този смисъл. Налага се обаче изводът, че жалбоподателят не е подал такова искане.
177. С оглед на тези съображения жалбоподателят не може да се позовава на нарушение на правото му да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите на обвинението. Следователно трябва да се отхвърли като необосновано както от фактическа, така и от правна страна четвъртото правно основание, изтъкнато от жалбоподателя.
По петото правно основание, изведено от неправилно прилагане на Насоките относно метода за определяне на размера на глобите
Доводи на страните
178. Жалбоподателят счита, че Комисията е трябвало да упражни, в рамките на определянето на увеличението на размера на глобата в зависимост от продължителността на нарушението, своето дискреционно правомощие да приложи коефициент на увеличение от 10 % съгласно точка 1 Б от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите. Комисията не е трябвало да приложи автоматично увеличение от 215 % предвид продължителността на нарушението. Тя е трябвало да отчете, първо, недостатъчността на доказателствата, на които се е основала, за да установи нарушението, второ, дългите интервали между доказаните проявления на картела, трето, липсата на каквото и да е знание за нарушението в рамките на ръководството на жалбоподателя, и четвърто, липсата на доказателства за осъществяването на нарушението.
179. Жалбоподателят смята, че Комисията не е действала по този начин, тъй като, както самата тя признава, постоянната ѝ практика се състояла в определяне на максимално увеличение. Ако в други преписки (със значително по-малка продължителност) фактите можели да оправдаят увеличение от 10 % на година, това не можело да освободи Комисията от нейното задължение да упражни правилно дискреционните си правомощия.
180. Комисията отхвърля доводите на жалбоподателя.
Съображения на Общия съд
181. Преди да се разгледат изложените от жалбоподателя доводи, следва да се припомни, че видно от съображения 489 и 692 от обжалваното решение, глобите за извършеното нарушение са наложени от Комисията съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003. Освен това Комисията е определила размера на глобите, прилагайки метода, установен в Насоките и в Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
182. Независимо че не могат да се разглеждат като правна норма, Насоките съдържат правило за поведение, указващо практиката, която трябва да се следва, от което в конкретните случаи Комисията не може да се отклони, без да изложи съответстващи на принципа за равно третиране съображения (вж. Решение на Съда от 18 май 2006 г. по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия, C-397/03 P, Recueil, стр. I-4429, точка 91 и цитираната съдебна практика).
183. Следователно в рамките на контрола за законосъобразност на наложените от Комисията глоби Общият съд следва да провери дали тя е упражнила правото си на преценка съгласно изложения в Насоките метод и ако установи, че се е отклонила от него, да провери дали това отклонение е оправдано и надлежно мотивирано. В това отношение е важно да се изтъкне, че Съдът е потвърдил валидността, от една страна, по принцип на самите Насоки, и от друга страна, на установения с тях метод (Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P—C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точки 252—255, 266, 267, 312 и 313).
184. С приемането на Насоките Комисията сама ограничава правото си на преценка, без това да е несъвместимо със запазването на широката ѝ свобода на преценка. Насоките съдържат различни възможности за гъвкавост, които позволяват на Комисията да упражни дискреционните си правомощия в съответствие с разпоредбите на Регламенти № 17 и № 1/2003, както ги тълкува Съдът (Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 183 по-горе, точка 267).
185. Следователно в областите, в които Комисията разполага със свобода на преценка, например по отношение на началния размер или на процента на увеличение на размера на глобата предвид продължителността на нарушението, контролът за законосъобразност на тази преценка се свежда до контрол дали не е налице явна грешка в преценката (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 18 юли 2005 г. по дело Scandinavian Airlines System/Комисия, T-241/01, Recueil, стр. II-2917, точки 64 и 79).
186. Впрочем свободата на преценка на Комисията и границите, които тя ѝ е определила, по принцип не засягат упражняването на правомощието за пълен съдебен контрол (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 538), даваща право на съда да отмени, намали или увеличи размера на наложената от Комисията глоба (вж. в този смисъл Решение на Съда от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия, C-3/06 P, Сборник, стр. I-1331, точки 60—62 и Решение на Общия съд от 21 октомври 2003 г. по дело General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, T-368/00, Recueil, стр. II-4491, точка 181).
187. Следователно самият факт, че Комисията си запазва възможност за увеличение на размера на глобата в зависимост от годините нарушение, достигащо при нарушенията за дълъг период до 10 % от размера, определен предвид тежестта на нарушението, въобще не я задължава да определя процента на посоченото увеличение в зависимост от интензитета на дейността на картела или от неговите последици, т.е. от тежестта на нарушението. Всъщност Комисията следва да избере в рамките на своята широка свобода на преценка (вж. точка 183 по-горе) процента на увеличение, който възнамерява да приложи предвид продължителността на нарушението (Решение на Общия съд от 19 май 2010 г. по дело Boliden и др./Комисия, T-19/05, Сборник, стр. II-1843, точка 98).
188. Доводите на жалбоподателя, които целят да докажат, че Комисията е трябвало да отчете, първо, недостатъчността на доказателствата, на които се е основала, за да установи нарушението, второ, дългите интервали между доказаните проявления на картела, и трето, липсата на каквото и да било знание за нарушението в рамките на ръководството на жалбоподателя, се смесват с доводите, изложени в рамките на първото и на третото правно основание. При това положение, след като Общият съд е стигнал до извода, че Комисията не е допуснала никаква грешка, като е приела, въз основа на различните доказателства, с които е разполагала, че става дума за едно и също продължавано нарушение, продължило от 15 януари 1977 г. до 15 юли 1998 г., доводите на жалбоподателя могат само да бъдат отхвърлени.
189. Що се отнася до довода на жалбоподателя, изведен от липсата на доказателства за осъществяване на нарушението, следва да се напомни, че член 15, параграф 2, последна алинея от Регламент № 17 предвижда отчитането не само на тежестта на нарушението, но и на продължителността му, за определяне на размера на глобата. Следователно отражението на продължителността на нарушението върху основния размер на глобата трябва по общо правило да бъде значително. Това не означава, освен при особени обстоятелства, чисто символично увеличение на началния размер поради продължителността на нарушението. Така, когато дадено споразумение с антиконкурентен предмет не е приведено в действие, все пак следва да се отчете периодът, през време на който това споразумение е съществувало, т.е. периодът, изтекъл между датата на сключването му и датата, на която то е прекратено (Решение на Общия съд от 19 март 2003 г. по дело CMA CGM и др./Комисия, T-213/00, Recueil, стр. II-913, точка 280).
190. В случая Комисията е установила, че двустранното сътрудничество между групите Prym и Coats е съществувало 21 години и половина, т.е. дълъг период по смисъла на Насоките. Следователно на това основание Комисията е увеличила с 215 % началния размер на наложената на жалбоподателя глоба. Следва да се припомни, че съгласно точка 1Б, трето тире от Насоките определеният начален размер на глобата предвид тежестта може да бъде увеличен с 10 % за всяка година нарушение, що се отнася до нарушенията за дълъг период. Трябва да се приеме, че като е направила това, Комисията не се е отклонила от правилата, които си е наложила в Насоките.
191. Следователно петото правно основание трябва да се отхвърли.
192. От всички изложени по-горе съображения следва, че нито едно от изтъкнатите от жалбоподателя правни основания не може да бъде уважено. Поради това жалбата за отмяна трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост, без да е необходимо при обстоятелствата в конкретния случай да се изменя наложената на жалбоподателя глоба в рамките на пълния съдебен контрол.
По съдебните разноски
193. По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати разноските в съответствие с искането на Комисията.
Диспозитив
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
реши:
1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда Coats Holdings Ltd да заплати съдебните разноски.