62021TJ0486_RES
Дело T‑486/21
OE
срещу
Европейска комисия
Решение на Общия съд (четвърти състав) от 7 септември 2022 година
„Публична служба — Длъжностни лица — Дистанционна работа — Искане за възстановяване на разходи за телефон и интернет връзка — Отхвърляне на искането — Възражение за незаконосъобразност — Частична недопустимост — Член 71 от приложение VII към Правилника — Задължение за полагане на грижа — Принцип на равно третиране и на недопускане на дискриминация — Право на зачитане на личния живот“
Съдебно производство — Встъпване — Възражение за недопустимост, което не е направено от ответника — Недопустимост — Липса на абсолютни процесуални предпоставки — Служебно разглеждане от съда
(член 129 и член 142, параграфи 1 и 3 от Процедурния правилник на Общия съд)
(вж. т. 28—31)
Жалби на длъжностните лица — Основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране — Тежест на доказване — Разместване на доказателствената тежест — Условия
(член 1г, параграф 5 от Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 40—45 и 99)
Жалби на длъжностните лица — Възражение за незаконосъобразност — Искане в хода на производството — Възражение за незаконосъобразност, изтъкнато като главно искане в основното производство — Допустимост
(член 277 ДФЕС)
(вж. т. 52)
Длъжностни лица — Възстановяване на разходи — Обхват — Професионални разходи вследствие на задължението за дистанционна работа, въведено във връзка с пандемията от Ковид-19 — Изключване — Задължение за законодателя на Съюза да предвиди възстановяването на тези разходи — Отсъствие — Автономност на институциите при приемането на мерки за възстановяване на суми на техни длъжностни лица
(член 71 от Правилника за длъжностните лица и приложение VII към него)
(вж. т. 55—63, 65 и 67—72)
Длъжностни лица — Задължение на администрацията за полагане на грижа — Обхват — Съдебен контрол — Граници
(вж. т. 75—80)
Жалби на длъжностните лица — Основания — Основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране — Твърдение за фактическа дискриминация поради различия в приетите от институциите мерки за дистанционна работа във връзка с пандемията от Ковид-19 — Отхвърляне
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
(вж. т. 105—107)
Длъжностни лица — Възстановяване на разходи — Професионални разходи вследствие на задължението за дистанционна работа, въведено във връзка с пандемията от Ковид-19 — Решение да се отхвърли искане за получаването на достъп до интернет с оглед на справяне със собствените разходи — Накърняване на правото на зачитане на личния и семейния живот — Критерии за преценка
(член 7 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 109—111)
Длъжностни лица — Извъндоговорна отговорност на институциите — Условия — Вреда — Тежест на доказване
(вж. т. 121—124)
Резюме
На 17 март 2020 г. пребиваващите в Белгия лица са поставени в режим на ограничения с оглед на пандемията от Ковид-19.
Така, считано от тази дата, жалбоподателката, която е длъжностно лице в Европейската комисия към момента на настъпване на фактите, е била задължена, както и почти целият персонал на институцията, да осъществява своята дейност дистанционно.
Тъй като счита, че направените през септември и октомври 2020 г. допълнителни разходи за телефонни услуги и интернет се дължат на избрания от Комисията режим на дистанционна работа, тя подава искане по същество, от една страна, да ѝ бъдат възстановени тези разходи и от друга страна, да получи достъп до интернет за служебно ползване.
С решение от 18 декември 2020 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Службата за инфраструктура и логистика в Брюксел (СИЛ) на Комисията отхвърля това искане с мотива, че правилата за възстановяване на разходите за офисно оборудване по домовете не включват разходите за интернет и телефонни обаждания.
След отхвърляне на подадената по административен ред жалба срещу обжалваното решение жалбоподателката сезира Общия съд с искане за отмяна на това решение за отхвърляне.
Със своето решение Общият съд отхвърля жалбата и се произнася за първи път по евентуалното възстановяване на направени от длъжностните лица и служителите на Съюза разходи във връзка с режима на дистанционна работа, наложен за борба с пандемията на Ковид-19.
Съображения на Общия съд
Най-напред Общият съд разглежда повдигнатото от жалбоподателката възражение за незаконосъобразност на член 71 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) и на приложение VII към него, доколкото в този член е предвидено правото на възстановяване на свързани със служебните задължения разходи, направени от длъжностно лице при условията, определени в посоченото приложение.
При анализа на допустимостта на това основание, той се спира на първото възражение за недопустимост, съгласно което основанието е неточно. Макар да приема за допустим първия довод на жалбоподателя, изведен от несъобразяването на тези две разпоредби с обстоятелствата, произтичащи от пандемията на Ковид-19, не е такъв случаят с втория довод, който се отнася до нарушаване на равенството между длъжностните лица.
Общият съд припомня, че принципът на равно третиране изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано. Освен това при наличието на нормите на Правилника и предвид широкото право на преценка, с което за целта разполага законодателят на Съюза, този принцип би бил нарушен само ако той прави произволно или явно неподходящо разграничаване с оглед на преследваната от разглежданата правна уредба цел. При това положение по принцип жалбоподателят трябва да докаже, от една страна, че е бил третиран различно в сравнение с други лица, които се намират в сходно положение, и от друга страна, че това диференциране е произволно или явно неподходящо. В случая обаче жалбоподателката не е посочила нито финансовите предимства, които има предвид, нито категориите длъжностни лица, с които би трябвало да се направи сравнение, нито още по-малко данните, от които да е видно, че твърдяното разграничаване е произволно или явно неподходящо.
Този извод не се поставя под съмнение от позоваването на член 1г, параграф 5 от Правилника, който предвижда разместване на тежестта на доказване в смисъл, че институцията трябва да докаже липсата на нарушение на принципа на равно третиране, когато длъжностно лице, което счита, че е увредено от неспазването на този принцип спрямо него, посочи факти, от които може да се предположи наличието на дискриминация. Всъщност тази разпоредба се отнася до нарушаване на принципа на равенство, което произтича от прилагането на Правилника, и не следва да се прилага, когато твърдяното нарушение произтича от самия правилник.
Като отхвърля второто възражение за недопустимост, изведено от несъобразяване с инцидентния характер на възраженията за незаконосъобразност, Общият съд уточнява, че инцидентният характер на възражението за незаконосъобразност не е пречка то да бъде изтъкнато като главно искане в рамките на жалба, а останалите основания — само при условията на евентуалност.
Все пак Общият съд отхвърля това възражение за незаконосъобразност по същество. Той посочва, че когато за последен път е изменил по същество Правилника през 2013 г. (
1
) законодателят на Съюза не е могъл да предвиди пандемията от Ковид-19 и необходимостта за справяне с нея чрез организирането на режим на дистанционна работа. При все това задължение на всеки законодател е, от една страна, да проверява дали приетите от него правни норми все още отговарят на нуждите, за които са предвидени, и от друга страна, да изменя правните норми, които вече не са съобразени с новия контекст, в който трябва да пораждат правно действие. В рамките на тази проверка обаче законодателят разполага с широка свобода на преценка, както и с възможност да адаптира евентуално Правилника.
В дадения случай жалбоподателката не е представила доводи, нито достатъчно доказателства, които с оглед на тази широка свобода на преценка биха доказали явната непригодност на член 71 от Правилника и приложение VII към него или евентуалното задължение на законодателя да ги измени. Освен това, дори да се предположи, че се налага възстановяване на професионалните разходи, произтичащи от режима на дистанционна работа, следва да се вземе предвид сложността на процеса на изменение на Правилника, дългите срокове за прилагане на последващите процедури за подобряване на законодателството, както и контекста на наложените по спешност ограничения за преодоляване на пандемията от Ковид-19 към датата на приемане на обжалваното решение. С оглед на тези съображения институциите на Съюза не могат да бъдат упреквани, че не са изменили Правилника по време на пандемията, още повече че те са предприели спешни мерки.
Що се отнася до изтъкнатото при условията на евентуалност основание, с което се твърди нарушение на член 71 от Правилника, тъй като в решението на отхвърляне на подадената по административен ред жалба е прието, че тази разпоредба не предвижда възстановяването на разходи за интернет и телефонни обаждания, Общият съд посочва, че макар действително член 71 да има за цел да не допусне длъжностните лица да поемат сами разходите, направени във връзка с професионалната им дейност, възстановяването на тези разходи се осъществява при условията, определени в приложение VII към Правилника, където подлежащите на възстановяване плащания са изброени изчерпателно. Освен това, противно на твърдението на жалбоподателката, не противоречат на изчерпателния характер на тези разпоредби нито решението на Европейския икономически и социален комитет (ЕИСК) от 9 юни 2021 г. за предоставяне на месечно обезщетение на членовете на неговия персонал за покриване на направените от тях разходи във връзка с дистанционната работа, нито приетите от Комисията Насоки относно дистанционната работа по време на пандемията от Ковид-19, които предвиждат възстановяването при определени условия на разходите за придобиване на офисно оборудване за домашно ползване. Всъщност, макар принципът на единство на публичната служба да предполага, че за всички длъжностни лица и служители на Съюза се прилага единен правилник и следователно спрямо тях трябва да се прилагат по един и същ начин член 71 от посочения правилник и приложение VII към него, този принцип не означава, че институциите трябва да си служат по идентичен начин с предоставеното им с посочения правилник право на преценка. Напротив, принципът на автономност, с който се ползват институциите в качеството им на работодатели при управлението на своя персонал, може валидно да обоснове разликите между приетите от тях ограничени мерки, за да се избегне самостоятелното поемане от членовете на техния персонал на разходите, направени в изпълнение на служебните им задължения при осъществяването на дистанционна работа. Това съображение се налага още повече и поради това, че посочените мерки е трябвало спешно да бъдат утвърдени при изключителните обстоятелства, свързани с предприетото от държавите членки масово преминаване към задължителна дистанционна работа, за да се противодейства на пандемията от Ковид-19.
Що се отнася до основанието, изведено от нарушение на принципа на недопускане на дискриминация поради по-благоприятното третиране на длъжностните лица и служителите на ЕИСК, Общият съд счита, че Насоките за дистанционна работа на Комисията и решението на ЕИСК от 9 юни 2021 г. представляват израз на принципа на автономност при третирането на техните длъжностни лица в извънредното положение, свързано с пандемията на Ковид-19, така че разликите между мерките, приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, не могат да се изтъкват в подкрепа на основание, което се извежда от нарушение на принципа на равно третиране.
По отношение на основанието, изведено от нарушение на правото на зачитане на личния живот, закрепено в член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз, Общият съд отбелязва, че наличието или липсата на ограничение на това право трябва да се преценява с оглед на действителното му отражение върху засегнатото лице, като не може да има намеса в упражняването на дадено право, когато връзката между него и разглежданата мярка е твърде косвена или твърде несигурна, за да бъде взета предвид. Във връзка с това жалбоподателката само твърди, без да представя никакви доказателства, че подписаният от нея договор с доставчика свеждал достъпа ѝ до интернет само до лично и частно ползване, като тази забрана се отразявала неизбежно върху правото на зачитане на личния ѝ живот и жилище.
Накрая, Общият съд отхвърля искането за поправяне на неимуществените вреди, които жалбоподателката твърди, че е претърпяла, поради липсата на достатъчно доказателства за наличието или размера на твърдяната вреда.
(
1
)	Регламент (ЕС, Евратом) № 1023/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година за изменение на Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз и на Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (ОВ L 287, 2013 г., стр. 15).