62023CJ0725
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
12 декември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Директива 2011/7/ЕС — Борба със забавянето на плащане по търговските сделки — Сделки между предприятия — Договор за наем на търговско помещение — Член 2, точка 8 — Понятието „дължима сума“ — Префактуриране на консумативните разходи и на свързаните с наема разноски“
По дело C‑725/23 [Tusnia] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Rejonowy Katowice — Wschód w Katowicach (Районен съд Катовице — Катовице-изток, Полша) с акт от 9 октомври 2023 г., постъпил в Съда на 27 ноември 2023 г., в рамките на производство по дело
M. sp. z o.o. I. S.K.A.
срещу
R. W.,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: N. Jääskinen (докладчик), председател на състава, M. Condinanzi и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за M. sp. z o.o. I. S.K.A., от A. Kuleszyńska, radca prawny,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от M. Ioan, D. Milanowska и M. Owsiany-Hornung, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, точка 8 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки (ОВ L 48, 2011 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между M. sp. z o.o. I. S.K.A. (наричано по-нататък „М.“) и R. W. по повод на събирането от М. на сумите по фактури относно разходите, които са свързани с ползването на търговско помещение и са понесени от М., но по силата на договора са в тежест на R. W.
Правна уредба
3
В съображения 3, 8, 9 и 19 от Директива 2011/7 се посочва следното:
„(3)
Много плащания по търговски сделки между икономически оператори или между икономически оператори и държавни органи се извършват по-късно от предвиденото в договора или в общите търговски условия. Въпреки че стоките са били доставени или услугите — извършени, много от съответните фактури биват платени с голямо закъснение. Тези забавени плащания имат отрицателен ефект върху ликвидността и усложняват финансовото управление на предприятията. Те също така се отразяват на тяхната конкурентоспособност и рентабилност, когато заради забава на плащане кредиторът се нуждае от външно финансиране. Рискът от подобни отрицателни последици сериозно се увеличава по време на икономически спад, когато достъпът до финансиране е затруднен.
[…]
(8)
Обхватът на настоящата директива следва да се ограничи до плащанията, извършвани като възнаграждение по търговски сделки. […]
(9)
Настоящата директива трябва да урежда всички търговски сделки, независимо дали се извършват между частни или държавни предприятия, или между предприятия и държавни органи […].
[…]
(19)
За да бъде обезсърчена подобна практика, е необходимо справедливо обезщетяване за кредиторите за разноските по събиране, понесени вследствие на забава на плащане. Разноските по събирането следва също да включват възстановяване на административни разходи и обезщетение за вътрешните разноски, понесени вследствие забава на плащане, за което в настоящата директива следва да бъде определена минимална фиксирана сума, която би могла да се натрупва с лихва за забава на плащане. Обезщетението под формата на фиксирана сума следва да има за цел да ограничава административните и вътрешните разноски, свързани със събирането. Обезщетението за разноските по събирането следва да се определя, без да се накърняват националните разпоредби, по силата на които национален съд би могъл да присъди на кредитора допълнителни обезщетения за вреди във връзка със забавата по вина на длъжника“.
4
Член 1, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.   Целта на настоящата директива е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия.
2.   Настоящата директива се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки“.
5
Член 2 от посочената директива има следния текст:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„търговски сделки“ означава сделки между предприятия или между предприятия и държавни органи, които водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение;
[…]
8)
„дължима сума“ означава основната сума, която е следвало да бъде платена в рамките на договорния или законния срок за плащане, включително приложимите данъци, мита, налози или такси, посочени във фактурата или равностойното искане за плащане;
[…]“.
6
Съгласно член 3, параграф 1 от същата директива:
„Държавите членки следят за това при плащанията по търговски сделки между предприятия кредиторът да е в правото си да изисква лихва за забава на плащане, без да е необходима покана, ако са изпълнени следните условия:
а)
кредиторът е изпълнил своите задължения по договор и по закон; както и
б)
кредиторът не е получил дължимата сума в срок, освен когато длъжникът не е отговорен за забавата“.
7
Член 6, параграф 1 от Директива 2011/7 гласи:
„Държавите членки следят за това, когато лихвата за забава на плащане стане дължима при търговските сделки в съответствие с член 3 […], кредиторът да е в правото си да получи от длъжника като минимум фиксирана сума от 40 [евро]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
8
На 3 юли 2019 г. страните в главното производство сключват за неопределен срок договор за наем на търговско помещение в Полша. Съгласно този договор R. W. се задължава да плаща на М.:
–
наем плюс дължимия данък върху добавената стойност,
–
такси за комунални услуги (топлинна енергия, газ, електроенергия и др.), както и други такси, платени от наемодателя във връзка с доставката на комунални услуги,
–
фиксирана месечна сума за участие в покриването на всички тежести, разходи и разноски, свързани с обекта, и по-специално на общите разходи за обекта и на общинските данъци и такси.
9
На 13 септември 2019 г. страните в главното производство сключват допълнително споразумение, като разширяват предмета на договора с още едно търговско помещение.
10
С писмо от 28 май 2020 г. М. уведомява R. W. за прекратяване на договора за наем с незабавно действие.
11
Пред Sąd Rejonowy Katowice-Wschód w Katowicach (Районен съд Катовице — Катовице-изток, Полша), който е запитващата юрисдикция, М. иска от R. W. заплащането на 26 неплатени фактури, осем от които се отнасят до наема, 11 — до комуналните услуги, и седем — до фиксираната сума, дължима за участието на наемателя в покриването на всички тежести, разходи и разноски, свързани с обекта, както и на фиксирана сума в размер на 40 евро за всяка фактура, която не е платена в срок.
12
Запитващата юрисдикция подчертава, че видно от член 1, параграф 2 във връзка със съображение 8 от Директива 2011/7, приложното поле на тази директива е ограничено до плащанията, извършвани „като възнаграждение по търговски сделки“, но самото понятие „възнаграждение“ не е дефинирано в посочената директива.
13
Според тази юрисдикция обаче, ако се приеме, че приложното поле на Директива 2011/7 включва само плащанията, извършвани „като възнаграждение по търговски сделки“, би трябвало да се направи извод, че понятието „дължима сума“ по смисъла на член 2, точка 8 от Директивата се отнася само до сумата, която трябва да представлява плащане за собствената престация на кредитора, тоест доставката на стоки или предоставянето на услуги, и не включва плащанията, извършени за други цели, като възстановяване на разходи или други разноски на кредитора при изпълнението на договора, когато тези елементи са разделени съгласно посочения договор.
14
При все това запитващата юрисдикция отбелязва, че от такова тълкуване би следвало, че когато договорът предвижда длъжникът да възстанови на кредитора такива разходи или разноски, забавянето на плащането, поради което кредиторът трябва да понесе — поне временно — тези разходи или разноски вместо длъжника, може да има отрицателен ефект върху финансовото състояние на кредитора, което би противоречало на целта на Директива 2011/7, а именно да се противодейства на такива положения, които се отразяват върху конкурентоспособността и рентабилността на предприятията на вътрешния пазар.
15
При тези обстоятелства Sąd Rejonowy Katowice-Wschód w Katowicach (Районен съд Катовице — Катовице-изток) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 2, точка 8 от [Директива 2011/7] да се тълкува в смисъл, че в неговия обхват попадат освен основната сума за изпълнение на характерната престация за дадено договорно отношение, водещо до доставка на стока или предоставяне на услуга, също и възстановяването на разходите, възникнали във връзка с изпълнението на договора, за които длъжникът е поел договорно задължение?“.
По преюдициалния въпрос
16
Като начало следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 2 от Директива 2011/7 последната се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по „търговски сделки“, което понятие е определено в член 2, точка 1 от Директивата като „сделки между предприятия или между предприятия и държавни органи, които водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение“. Последната разпоредба следва да се разглежда с оглед на съображения 8 и 9 от посочената директива, от които следва, че тя се отнася до всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки, включително до сделките между частни предприятия, и не се отнася до сделките с потребители и до други видове плащания (решение от 13 януари 2022 г., New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, т. 31 и цитираната съдебна практика).
17
Съдът вече е постановил, че член 2, точка 1 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че договор — като този за наем на търговско помещение — при който специфичната престация е предоставянето на недвижим имот за временно ползване срещу заплащане, представлява търговска сделка, водеща до предоставянето на услуги, по смисъла на тази разпоредба, при условие че тази сделка е между предприятия или между предприятия и държавни органи (решение от 9 юли 2020 г., RL (Директива относно борбата със забавяне на плащането), C‑199/19, EU:C:2020:548, т. 41).
18
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване е видно, че M. и R. W. са предприятия и че те са действали в рамките на извършваната от тях професионална дейност. Поради това, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, разглежданият в главното производство договор за наем представлява търговска сделка по смисъла на Директива 2011/7 и следователно плащанията, извършвани като възнаграждение по тази сделка, попадат в приложното поле на тази директива.
19
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 8 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащото се там понятие „дължима сума“ обхваща не само сумата, която длъжникът трябва да заплати за специфичната престация, извършена от кредитора в изпълнение на сключения между тях договор, но и сумите, които съгласно този договор длъжникът е поел задължение да възстанови на кредитора като разходи, направени от последния и свързани с изпълнението на посочения договор.
20
За да се определи обхватът на дадена разпоредба от правото на Съюза, следва да се вземат предвид едновременно текстът, контекстът и целите ѝ (решение от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, т. 25 и цитираната съдебна практика).
21
В съответствие с член 2, точка 8 от Директива 2011/7 понятието „дължима сума“ означава „основната сума, която е следвало да бъде платена в рамките на договорния или законния срок за плащане, включително приложимите данъци, мита, налози или такси, посочени във фактурата или равностойното искане за плащане“.
22
Що се отнася до езиковото тълкуване на тази разпоредба, следва да се посочи, че използваните от законодателя на Съюза термини придават широк обхват на понятието „дължима сума“.
23
Всъщност, от една страна, използването от този законодател на думата „включително“ показва, че по този начин той е искал да състави неизчерпателен списък с редица елементи, които биха могли да попаднат в обхвата на понятието „дължима сума“. От друга страна, обстоятелството, че в този списък са включени по-специално „приложимите данъци, мита, налози или такси“, показва, че законодателят на Съюза е искал да се обхванат и суми, различни от основната сума за изпълнение на характерната престация за договорното отношение, които обаче са свързани с последното и които длъжникът е поел задължение да възстанови.
24
Така от езиковото тълкуване на съдържащото се в член 2, точка 8 от Директива 2011/7 понятие „дължима сума“ следва, че то не може да се ограничи до сумата, платена за изпълнение на специфичната престация по договорното отношение.
25
Това тълкуване се подкрепя от контекста, в който тази разпоредба се вписва, както и от целта на Директива 2011/7.
26
От една страна, що се отнася до контекста, член 1, параграф 2 от тази директива гласи, че тя се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки, без да се прави разграничение между плащанията за специфичната престация по договора и плащанията за други цели, като например плащанията, предназначени за възстановяване на разходите, направени от кредитора в рамките на изпълнението на договора.
27
От друга страна, що се отнася до целта на Директива 2011/7, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 от Директивата тази цел е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед на гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия.
28
Видно от съображение 3 от посочената директива, законодателят на Съюза е отчел обстоятелството, че такива забавяния на плащанията имат отрицателен ефект върху ликвидността на тези предприятия, усложняват финансовото им управление и също така се отразяват на тяхната конкурентоспособност и рентабилност, когато заради забава на плащане те се нуждаят от външно финансиране (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2022 г., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, т. 35).
29
Така от член 1, параграф 1 във връзка със съображение 3 от Директива 2011/7 следва, че тя цели не само да се окаже възпиращо действие върху забавянията на плащанията, като се избегне възможността те да бъдат финансово интересни за длъжника поради ниското ниво или липсата на лихви, начислявани в такава ситуация, но и ефективно да се защити кредиторът срещу подобни забавяния, като му се осигури възможно най-пълно обезщетение за направените от него разноски по събиране. В това отношение съображение 19 от тази директива предвижда, че разноските по събирането следва да включват и възстановяване на административни разходи и обезщетение за вътрешните разноски, понесени вследствие на забава на плащане, както и че обезщетението с фиксирана сума следва да има за цел да ограничава административните и вътрешните разноски, свързани със събирането (решения от 20 октомври 2022 г., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, т. 36 и цитираната съдебна практика, от 1 декември 2022 г., DOMUS-Software, C‑370/21, EU:C:2022:947, т. 27, и от 1 декември 2022 г., X (Доставки на медицински материали), C‑419/21, EU:C:2022:948, т. 36).
30
От тази гледна точка тълкуването на понятието „дължима сума“ по член 2, точка 8 от Директива 2011/7 в смисъл, че се отнася само до сумата, която трябва да представлява плащане за специфичната престация по договора, би ограничило неоснователно приложното поле на тази директива и би изложило кредитора на отрицателните последици от забавеното плащане на другите суми, които са в тежест на длъжника по силата на същия договор. Подобно тълкуване би противоречало на целта длъжниците да бъдат възпрени да забавят плащанията си, която цел следва от член 1, параграф 1 във връзка със съображение 19 от Директива 2011/7.
31
По изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 8 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащото се там понятие „дължима сума“ обхваща не само сумата, която длъжникът трябва да заплати за специфичната престация, извършена от кредитора в изпълнение на сключения между тях договор, но и сумите, които съгласно този договор длъжникът е поел задължение да възстанови на кредитора като разходи, направени от последния и свързани с изпълнението на посочения договор.
По съдебните разноски
32
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 2, точка 8 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки
трябва да се тълкува в смисъл, че
съдържащото се там понятие „дължима сума“ обхваща не само сумата, която длъжникът трябва да заплати за специфичната престация, извършена от кредитора в изпълнение на сключения между тях договор, но и сумите, които съгласно този договор длъжникът е поел задължение да възстанови на кредитора като разходи, направени от последния и свързани с изпълнението на посочения договор.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.