62024TC0589
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA MAJA BRKAN
prezentate la 26 noiembrie 2025 (
1
)
Cauza T‑589/24
A‑GmbH
împotriva
Hauptzollamt C
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală, Germania)]
„Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Codul vamal – Regulamentele (CEE) nr. 2913/92 și (UE) nr. 952/2013 – Regimul de perfecționare pasivă – Scutire parțială de taxe la import – Plasare la export la un birou vamal nedesemnat în autorizație și situat într‑un alt stat membru decât cel care a acordat autorizația menționată – Ulei de arahide brut”
Introducere
1.
În cadrul diviziunii internaționale a muncii, din motive de natură economică sau tehnică, numeroase întreprinderi din Uniunea Europeană recurg la perfecționarea pasivă, și anume la exportul mărfurilor în afara Uniunii în vederea reimportării lor după transformare, prelucrare sau reparare (
2
).
2.
Dispozițiile Codului vamal comunitar (
3
) (denumit în continuare „CVC”) și ale Codului vamal al Uniunii (
4
) (denumit în continuare „CVU”) referitoare la regimul de perfecționare pasivă urmăresc evitarea taxării vamale la momentul reimportării pe teritoriul Uniunii (
5
) a mărfurilor unionale exportate în vederea perfecționării (
6
). Astfel, în conformitate cu articolul 145 alineatul (1) din CVC și cu articolul 259 alineatul (1) din CVU, produsele compensatoare/transformate (
7
) sunt puse în liberă circulație cu scutire totală sau parțială de taxe la import.
3.
Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală, Germania), care este instanța de trimitere, privește interpretarea dispozițiilor CVC și ale regulamentului de punere în aplicare a acestuia (
8
) (denumit în continuare „RACVC” și, împreună cu CVC, „vechea reglementare vamală”), precum și a celor ale CVU, ale regulamentului delegat de completare a acestuia (
9
) (denumit în continuare „RDCVU”) și ale regulamentului de punere în aplicare care stabilește norme pentru punerea în aplicare a acestuia (
10
) (denumit în continuare „RACVU” și, împreună cu CVU și cu RDCVU, „noua reglementare vamală”), referitoare la punerea în aplicare a regimului de perfecționare pasivă.
4.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea germană A‑GmbH (denumită în continuare „reclamanta din litigiul principal”), pe de o parte, și Hauptzollamt C (Biroul vamal principal C, denumit în continuare „BVP”), pe de altă parte. Litigiul menționat privește utilizarea de către reclamanta din litigiul principal a unei autorizații de perfecționare pasivă acordate la 1 decembrie 2014 de BVP pentru plasarea sub regimul de perfecționare pasivă a mărfurilor unionale la un birou situat în Țările de Jos care nu este desemnat în autorizația respectivă.
Cadrul juridic
5.
În cadrul prezentei cauze sunt relevante în special articolele 84, 85, 87, 145 și articolul 150 alineatul (2) din CVC, articolele 500 și 501 din RACVC, articolul 77, articolul 86 alineatul (6), articolul 211 alineatul (1) și articolul 259 din CVU, articolul 254 din RDCVU, precum și articolul 261 alineatul (1) litera (c) din RACVU.
Litigiul principal și întrebările preliminare
6.
La 1 decembrie 2014, BVP a acordat reclamantei din litigiul principal o autorizație de perfecționare pasivă în vederea producerii, la o societate stabilită în Elveția, de ulei de arahide ca produs compensator/transformat rezultat din operațiuni de perfecționare. Marfa de export temporar era ulei de arahide brut.
7.
În autorizația eliberată de BVP, pentru plasarea mărfurilor de export temporar au fost desemnate două birouri vamale din Germania (biroul vamal W și biroul vamal Z). În ceea ce privește încheierea regimului vamal, aceasta era posibilă la orice birou vamal german. BVP avea calitatea de birou vamal de control.
8.
Între luna iunie 2015 și luna septembrie 2017, reclamanta a achiziționat în Țările de Jos ulei de arahide brut în liberă circulație. Această marfă unională a fost declarată, la un birou vamal din Țările de Jos (NL000xxx), pentru export direct în Elveția cu indicarea codului de regim vamal 1000 (export definitiv fără regim precedent). În urma operațiunilor de perfecționare în Elveția, între 29 iunie 2015 și 11 septembrie 2017, reclamanta din litigiul principal a plasat produsul compensator/transformat în Elveția sub regimul de punere în liberă circulație în Uniune cu codul de regim vamal 4000 (eliberare pentru consum cu punere în liberă circulație fără regim precedent). Pentru valoarea în vamă, reclamanta din litigiul principal a indicat costul operațiunilor de perfecționare efectuate în Elveția, iar nu valoarea uleiului de arahide transformat importat.
9.
BVP a modificat autorizația de perfecționare pasivă acordată la 1 decembrie 2014 adăugând, cu efect de la 16 martie 2018, biroul vamal din Țările de Jos (NL000xxx) ca birou de plasare a mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă.
10.
La 25 iulie 2018, BVP a efectuat o recuperare a posteriori a taxelor vamale pentru motivul că reclamanta din litigiul principal nu putea beneficia de regimul de perfecționare pasivă ca urmare a faptului că nu a declarat mărfurile unionale cu codul de regim 2100 (export temporar în cadrul unui regim de perfecționare pasivă fără regim precedent) la birourile vamale germane desemnate în autorizație.
11.
Reclamanta din litigiul principal a formulat o contestație împotriva acestei recuperări a taxelor de către BVP. Pe de altă parte, ea a solicitat biroului vamal din Țările de Jos modificarea declarațiilor vamale pentru exportul uleiului de arahide brut pentru a indica în declarațiile menționate nu numai codul de regim vamal de perfecționare pasivă (codul 2100 în caseta 37), ci și o trimitere la autorizația de perfecționare (în caseta 44). Prin decizia de stabilire din 5 decembrie 2018, BVP a redus cuantumul taxelor care trebuiau recuperate a posteriori și contestația a fost respinsă în rest.
12.
Sesizat cu o acțiune introdusă de reclamanta din litigiul principal, Finanzgericht (Tribunalul Fiscal, Germania) a statuat că aceasta nu a putut importa uleiul de arahide cu scutire parțială de taxe la import în temeiul articolului 145 din CVC pentru motivul că nu a utilizat autorizația care îi fusese acordată de BVP și nu a plasat mărfurile de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă.
13.
În cadrul recursului introdus la instanța de trimitere, reclamanta din litigiul principal susține în esență că aspectul dacă o declarație este prezentată la un birou vamal care nu are competență în Germania sau în Țările de Jos este lipsit de relevanță cu atât mai mult cu cât BVP dispune de alte mijloace pentru a se asigura de respectarea condițiilor de identificare a mărfurilor.
14.
Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală) consideră că soluționarea căii de atac cu care este sesizată depinde de interpretarea dispozițiilor vechii și ale noii reglementări vamale. Prin urmare, aceasta a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze următoarele întrebări preliminare:
„1)
Acceptarea declarației vamale pentru mărfurile de export temporar de către un birou vamal care nu este menționat ca birou vamal competent pentru plasarea sub regim vamal în autorizația de perfecționare pasivă în sensul articolului 85 din [CVC] coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din acest cod, respectiv în sensul articolului 211 alineatul (1) litera (a) din [CVU], se opune scutirii parțiale de taxe la import ulterior operațiunii de perfecționare pasivă în sensul articolului 145 alineatul (1) din [CVC], respectiv în sensul articolului 259 alineatul (1) din [CVU]?
2)
Articolul 150 alineatul (2) din [CVC] trebuie interpretat în sensul că se referă numai la obligațiile care există după plasarea mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă sau această dispoziție se aplică și obligațiilor legate de depunerea declarației vamale de plasare a mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă?
3)
Articolul 86 alineatul (6) din [CVU] se aplică mutatis mutandis și în cazul în care datoria vamală s‑a născut, în conformitate cu articolul 77 alineatul (1) litera (a) din [CVU], ca urmare a punerii în liberă circulație a produselor transformate?”
15.
În cadrul procedurii în fața Curții, guvernul belgian, Comisia și reclamanta din litigiul principal au depus observații. Comisia și reclamanta din litigiul principal au participat la ședința care a avut loc la 8 septembrie 2025, în cursul căreia au răspuns la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal.
Analiză
Considerații introductive
16.
Regimul vamal de perfecționare pasivă permite operatorilor din Uniune să exporte temporar mărfuri unionale într‑o țară terță în vederea perfecționării acestora și să le reimporte ulterior în Uniune cu scutire totală sau parțială de taxe la import. Acest regim vamal se desfășoară în mai multe etape. În primul rând, utilizarea acestui regim necesită eliberarea unei autorizații (
11
) în care să se precizeze condițiile în care acesta poate fi utilizat (
12
). În al doilea rând, mărfurile unionale care urmează să facă obiectul unor operațiuni de perfecționare într‑o țară terță trebuie să fie plasate la exportul temporar sub regimul de perfecționare pasivă (
13
). În al treilea rând, mărfurile plasate sub regimul de perfecționare pasivă fac obiectul unor operațiuni de perfecționare într‑o țară terță. În al patrulea rând, în urma acestor operațiuni realizate în țara terță, în conformitate cu articolul 150 alineatul (1) din CVC și cu articolul 259 alineatul (1) din CVU, pentru a beneficia de scutirea totală sau parțială de taxe la import, mărfurile de export temporar reimportate sub formă de produse compensatoare/transformate trebuie să fie plasate sub regimul de liberă circulație.
17.
În cauza principală, problematica centrală ține de faptul că mărfurile unionale exportate temporar pentru a face obiectul unor operațiuni de perfecționare în Elveția au fost plasate la export la un birou vamal situat în Țările de Jos. Or, acest birou vamal neerlandez, situat într‑un alt stat membru decât cel care a acordat autorizația, nu era desemnat în autorizația eliberată la 1 decembrie 2014 de autoritatea vamală germană, și anume BVP. Pe de altă parte, în mod accesoriu, decizia de trimitere menționează de asemenea erori conținute în declarațiile de export, precum și în declarațiile de punere în liberă circulație a produselor importate, precizându‑se că biroul vamal neerlandez a acceptat să modifice a posteriori declarațiile de export pentru a corecta erorile pe care le conțineau. În special, declarațiile respective menționau coduri de regim vamal eronate care au fost modificate ulterior (
14
).
18.
Trebuie să se sublinieze că autorizația acordată de BVP la 1 decembrie 2014 a fost utilizată de reclamanta din litigiul principal pentru operațiuni care au avut loc între luna iunie 2015 și luna septembrie 2017. Or, în conformitate cu articolul 288 alineatul (2) din CVU, astfel cum a fost rectificat (
15
), cu excepția dispozițiilor referitoare la adoptarea actelor delegate sau a actelor de punere în aplicare, dispozițiile CVU au intrat în vigoare la 1 mai 2016. În plus, în conformitate cu articolul 251 alineatul (1) litera (a) din RDCVU, autorizațiile acordate în temeiul dispozițiilor CVC și ale RACVC rămân valabile până la expirarea perioadei lor de valabilitate, cu condiția ca această perioadă să nu depășească data de 1 mai 2019 (
16
). Astfel, o particularitate a cauzei principale ține de faptul că utilizarea autorizației BVP era reglementată în mod succesiv de dispozițiile vechii reglementări vamale și, ulterior, ale noii reglementări vamale. Dat fiind că noua reglementare vamală a adus modificări anumitor dispoziții aplicabile litigiului principal, vom examina separat întrebările adresate de instanța de trimitere în măsura în care privesc vechea reglementare și în măsura în care privesc noua reglementare vamală.
Cu privire la întrebările referitoare la vechea reglementare vamală
Cu privire la prima întrebare în măsura în care privește vechea reglementare
19.
În decizia sa, instanța de trimitere precizează că reclamanta din litigiul principal nu dispunea de o autorizație unică, și anume de o autorizație care implică administrațiile vamale din mai multe state membre pentru punerea în aplicare a unui regim vamal economic (
17
). Acest tip de autorizație este acordat în temeiul dispozițiilor articolului 500 din RACVC. În cauza principală, autorizația eliberată de BVP desemna numai birouri vamale germane pentru plasarea mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă, pentru încheierea regimului, precum și pentru controlul utilizării acestui regim vamal.
20.
Întrucât afirmațiile din decizia de trimitere evidențiază faptul că reclamanta din litigiul principal nu dispunea de o autorizație unică în condițiile în care lipsa unei autorizații unice ridică, în sine, problema dacă mărfurile exportate au fost plasate sub regimul de perfecționare pasivă, propunem reformularea primei întrebări (
18
). În esență, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, într‑o situație caracterizată prin plasări la export de mărfuri unionale către o țară terță pentru a fi perfecționate, efectuate până la 30 aprilie 2016, la un birou de plasare situat într‑un stat membru a cărui autoritate vamală nu și‑a dat acordul prealabil în vederea adoptării unei autorizații unice pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă, articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același regulament, precum și articolul 500 alineatul (1) din RACVC se opun scutirii parțiale de taxe la import pentru perfecționarea pasivă, prevăzute la articolul 145 alineatul (1) din CVC.
21.
Pentru a răspunde la această întrebare, în primul rând, trebuie să se arate că, în conformitate cu articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod, utilizarea regimului de perfecționare pasivă este condiționată de eliberarea unei autorizații acordate de o autoritate vamală. Dat fiind că utilizarea acestui regim vamal poate avea efecte prejudiciabile pentru transformatorii din Uniune în măsura în care facilitează delocalizarea anumitor activități în afara Uniunii (
19
), în conformitate cu articolul 148 litera (c) din CVC coroborat cu articolele 502 și 585 din RACVC, beneficiul acestui regim vamal nu ar trebui acordat dacă autoritatea vamală competentă pentru eliberarea autorizației dispune de elemente care permit să se demonstreze că interesele esențiale ale transformatorilor din Uniune sunt atinse în mod serios (
20
). În plus, din articolul 87 alineatul (1) din CVC reiese că autorizația de utilizare a unui regim vamal trebuie să conțină modalitățile de utilizare a acestuia. În ceea ce privește perfecționarea pasivă, în conformitate cu articolul 148 litera (b) din CVC, o autorizație de utilizare a acestui regim se acordă, în principiu, numai dacă este posibil să se stabilească faptul că produsele compensatoare rezultă din perfecționarea mărfurilor de export temporar. În consecință, articolul 586 alineatul (1) din RACVC prevede că autorizația trebuie să specifice mijloacele și metodele necesare pentru efectuarea unei astfel de verificări. Autorizația trebuie de asemenea să specifice termenul în care regimul trebuie să fie încheiat (
21
) și, dacă este cazul, rata rentabilității sau metoda de stabilire a acestei rate (
22
).
22.
Importanța deținerii unei autorizații pentru a beneficia de regimul de perfecționare pasivă este confirmată de articolul 505 litera (b) din RACVC care impune acordarea unei autorizații de către autoritățile vamale competente inclusiv în anumite cazuri în care cererea de autorizare a utilizării poate fi formulată printr‑o declarație vamală în locul unei cereri de autorizare făcute în scris folosind modelul din anexa 67 la RACVC (
23
). De asemenea, din articolul 505 litera (c) din acest regulament reiese că autoritățile vamale competente trebuie să înregistreze și cererile de modificare a unei autorizații.
23.
În al doilea rând, în conformitate cu articolul 500 alineatul (1) din RACVC coroborat cu articolul 1 punctul 13 a treia liniuță din același regulament, aplicabile la momentul adoptării deciziei BVP, atunci când mai multe state membre sunt vizate de punerea în aplicare a unui regim vamal economic, acordarea unei autorizații unice este condiționată de acordul prealabil al autorităților vamale din statele membre în cauză.
24.
Pentru a adopta o autorizație unică, articolul 500 alineatul (3) primul paragraf din RACVC impune ca proiectul de autorizație întocmit de autoritatea vamală sesizată cu cererea de utilizare a regimului de perfecționare pasivă să fie comunicată autorităților vamale din celălalt stat membru pentru ca acestea să poată formula eventuale obiecții. Al doilea paragraf al acestei dispoziții precizează că, în cazul unor obiecții și în eventualitatea în care nu se ajunge la un acord, cererea este respinsă în baza obiecțiilor făcute. În ceea ce privește articolul 500 alineatul (4) primul paragraf din RACVC, acesta prevede că autorizația unică poate fi acordată dacă nu a fost comunicată nicio obiecție la proiectul de autorizație. Astfel, o cerere pentru o autorizație unică este acordată dacă autoritățile vamale din celălalt stat membru nu au ridicat nicio obiecție (
24
). Într‑o asemenea ipoteză, al doilea paragraf al acestei dispoziții precizează că un exemplar al autorizației unice este trimis tuturor autorităților vamale în cauză.
25.
În consecință, dintr‑o interpretare literală a articolului 500 din RACVC rezultă că o autorizație unică de utilizare a unui regim vamal nu poate fi acordată fără acordul prealabil al autorităților vamale din statele membre implicate în punerea în aplicare a acestui regim.
26.
Considerăm că această interpretare literală este confirmată de contextul în care se înscrie cerința, în cadrul adoptării unei autorizații unice, a unui acord prealabil al autorităților vamale din statele membre vizate de un regim vamal. Astfel, în conformitate cu articolul 501 din RACVC, numai atunci când există un acord general între administrațiile vamale din diferite state membre asupra criteriilor și condițiilor pentru aprobarea unei autorizații unice, aceste administrații pot accepta de asemenea ca acordul prealabil, în conformitate cu articolul 500 alineatul (1) din RACVC, să fie înlocuit și ca informațiile să fie furnizate prin simplă înștiințare, în conformitate cu acest articol 500 alineatul (4) al doilea paragraf. Atunci când există un asemenea acord general, articolul 501 alineatul (3) litera (a) din RACVC precizează, printre altele, că în cadrul regimului de perfecționare pasivă, nu este necesară înștiințarea atunci când singurul element care implică administrații vamale diferite este traficul triunghiular, și anume atunci când biroul de eliberare nu este același cu biroul de plasare (
25
). Așadar, numai dacă există un acord general între administrațiile vamale din diferite state membre cu privire la criteriile și condițiile pentru aprobarea unei autorizații unice o asemenea autorizație poate fi acordată fără un acord prealabil al autorităților vamale din celelalte state membre. Or, decizia de trimitere nu menționează existența unui asemenea acord general privind perfecționarea pasivă între autoritățile vamale germane și neerlandeze.
27.
În ceea ce privește finalitatea dispozițiilor referitoare la autorizația unică, cerința unui acord prealabil al autorităților vamale din statele membre vizate de o cerere de utilizare a unui regim vamal economic, stabilită la articolul 500 alineatul (1) din RACVC, urmărește să se asigure că autoritățile menționate sunt de acord cu privire la constatarea potrivit căreia sunt respectate condițiile de acordare a autorizației și consimt ca regimul vamal în cauză să fie utilizat pe teritoriul lor. În cadrul regimului de perfecționare pasivă, cerința unui acord prealabil prezintă o importanță deosebită în măsura în care, printre condițiile de acordare a acestui regim vamal care figurează la articolul 148 din CVC, figurează o condiție economică potrivit căreia nu trebuie să existe indicii care să demonstreze o atingere serioasă adusă intereselor esențiale ale transformatorilor din Uniune.
28.
De asemenea, în vederea adoptării unei autorizații unice de utilizare a regimului de perfecționare pasivă, procedura prevăzută la articolul 500 alineatul (3) din RACVC urmărește să permită autorităților vamale vizate de o cerere pentru o autorizație unică să ajungă la un acord cu privire la modalitățile de punere în aplicare a regimului de perfecționare pasivă, în special în ceea ce privește mijloacele și metodele pentru a stabili că produsele compensatoare au rezultat din transformarea mărfurilor de export temporar (
26
), cu privire la termenul în care regimul trebuie să fie încheiat (
27
), precum și, dacă este cazul, cu privire la rata rentabilității sau la metoda de stabilire a acestei rate (
28
).
29.
Reiese astfel din interpretarea literală, contextuală și teleologică a dispozițiilor referitoare la autorizația unică că, atunci când autoritatea vamală sesizată cu o cerere de perfecționare pasivă nu comunică un proiect de autorizație autorităților vamale dintr‑un alt stat membru vizat de punerea în aplicare a regimului respectiv, acestea din urmă, nefiind consultate în cadrul procedurii prevăzute la articolul 500 alineatele (2) și (3) din RACVC, nu au putut să își dea acordul prealabil cu privire la proiectul de autorizație menționat. În consecință, apreciem că autorizația acordată de un stat membru nu este aplicabilă ratione loci pe teritoriul altor state membre care nu și‑au dat acordul prealabil pentru autorizația menționată (
29
). Rezultă că titularul unei asemenea autorizații nu se poate prevala de aceasta în vederea plasării mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă la un birou vamal situat într‑un stat membru care nu și‑a dat acordul prealabil. Prin urmare, mărfurile unionale plasate la export la un birou vamal situat într‑un stat membru în care autorizația nu este aplicabilă ratione loci nu pot fi considerate ca fiind plasate sub regimul de perfecționare pasivă și nu pot beneficia de scutirea parțială de taxe la import prevăzută la articolul 145 alineatul (1) din CVC. Astfel, plasarea mărfurilor de export temporar la un birou vamal dintr‑un stat membru care nu și‑a dat acordul prealabil poate fi asimilată unei plasări fără autorizația prevăzută la articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod.
30.
În speță, autoritățile vamale neerlandeze nu au fost consultate și nu și‑au dat acordul prealabil cu privire la autorizația de perfecționare pasivă eliberată de BVP la 1 decembrie 2014. În plus, instanța de trimitere nu a menționat niciun acord general între autoritățile germane și neerlandeze în sensul articolului 501 din RACVC. Astfel, autorizația acordată de BVP nu era aplicabilă pe teritoriul Țărilor de Jos pentru plasarea mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă. În consecință, considerăm că uleiul de arahide brut plasat la export către Elveția, între luna iunie 2015 și 30 aprilie 2016, la biroul vamal (NL000xxx) nu a fost plasat sub regimul de perfecționare pasivă. Astfel, uleiul de arahide transformat și importat din Elveția nu putea beneficia de o scutire parțială de taxe la import prevăzută de acest regim vamal în cadrul punerii sale în liberă circulație în Germania.
31.
Desigur, biroul vamal (NL000xxx) a acceptat să modifice declarațiile de export în scopul, printre altele, de a introduce în acestea (în caseta nr. 44) o trimitere la autorizația din 1 decembrie 2014 eliberată de BVP. Cu toate acestea, acordul autorităților vamale competente din celălalt stat membru în cauză, prevăzut la articolul 500 alineatul (1) din RACVC, este un acord prealabil. Acesta din urmă trebuia să fie acordat de autoritatea neerlandeză competentă în cadrul procedurii prevăzute la acest articol 500 alineatele (2) și (3) înainte de exportul mărfurilor către Elveția. Or, lipsa unui acord prealabil care ar fi trebuit să fie dat în anul 2014 nu poate fi surmontată printr‑o simplă modificare ulterioară a declarațiilor de export, intervenită în anul 2018.
32.
Instanța de trimitere ridică de asemenea problema dacă articolul 26 din CVU implică faptul că BVP ar fi ținut de modificările declarațiilor de export efectuate în anul 2018 de biroul vamal neerlandez (NL000xxx). Potrivit acestei dispoziții, aplicabile ratione temporis deciziilor autorităților vamale adoptate începând de la 1 mai 2016, deciziile referitoare la aplicarea legislației vamale sunt aplicabile pe întreg teritoriul vamal al Uniunii, cu excepția cazului în care efectul unei decizii este limitat la unul sau la mai multe state membre. Cu toate acestea, așa cum reiese din cuprinsul punctului 30 de mai sus, din cauza lipsei acordului prealabil al autorităților neerlandeze competente prevăzut la articolul 500 alineatul (1) din RACVC, autorizația BVP era, până la 30 aprilie 2016, aplicabilă numai pe teritoriul german. Prin urmare, adăugarea ulterioară a unei simple trimiteri la autorizație în declarațiile de export modificate de biroul vamal (NL000xxx) nu poate înlocui acordul autorităților neerlandeze necesar în etapa adoptării autorizației unice. Astfel, posibilitatea unui birou vamal situat într‑un stat membru de a modifica o declarație vamală care ar implica o modificare a autorizației acordate de autoritățile vamale dintr‑un alt stat membru – prin adăugarea unui birou vamal de plasare neprevăzut în autorizație – ar fi contrară textului articolului 26 din CVU, dat fiind că această dispoziție nu este aplicabilă atunci când efectele unei decizii se limitează la teritoriul unui stat membru. Așadar, dat fiind că efectele autorizației BVP erau limitate la teritoriul german, considerăm că BVP nu este ținut de modificările aduse declarațiilor vamale referitoare la exporturile care au avut loc între luna iunie 2015 și 30 aprilie 2016 efectuate de biroul vamal (NL000xxx).
33.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Tribunalului să răspundă la prima întrebare în măsura în care aceasta privește vechea reglementare, în sensul că, într‑o situație caracterizată prin plasări la export de mărfuri unionale către o țară terță pentru a fi perfecționate, efectuate până la 30 aprilie 2016, la un birou de plasare situat într‑un stat membru a cărui autoritate vamală nu și‑a dat acordul prealabil în vederea adoptării unei autorizații unice pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă, articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod, precum și articolul 500 alineatul (1) din RACVC trebuie interpretate în sensul că se opun scutirii parțiale de taxe la import pentru perfecționarea pasivă, prevăzute la articolul 145 alineatul (1) din CVC.
Cu privire la a doua întrebare
34.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 150 alineatul (2) din CVC se aplică neîndeplinirilor obligațiilor survenite în cadrul plasării mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă sau numai neîndeplinirilor obligațiilor ulterioare acestei plasări. La fel ca prima întrebare, având în vedere afirmațiile din decizia de trimitere referitoare la lipsa unei autorizații unice, considerăm că a doua întrebare ar trebui reformulată. În esență instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 150 alineatul (2) din CVC este aplicabil într‑o situație caracterizată prin plasări la export de mărfuri unionale către o țară terță pentru a fi perfecționate, efectuate până la 30 aprilie 2016, la un birou de plasare situat într‑un stat membru a cărui autoritate vamală nu și‑a dat acordul prealabil în vederea adoptării unei autorizații unice pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă.
35.
Articolul 150 alineatul (2) din CVC prevede că scutirea parțială de taxe la import pentru produsele compensatoare puse în liberă circulație nu se acordă atunci când una dintre condițiile sau obligațiile referitoare la regimul de perfecționare pasivă nu este îndeplinită, decât dacă se stabilește că neîndeplinirile obligațiilor nu au un efect semnificativ în aplicarea regimului respectiv.
36.
Termenii articolului 150 alineatul (2) din CVC, în special în limbile engleză, germană, croată, spaniolă, franceză, italiană, neerlandeză, română și slovenă, vizează în esență condițiile și obligațiile referitoare la regimul de perfecționare pasivă. Considerăm că această formulare implică faptul că dispoziția menționată este aplicabilă în cadrul regimului de perfecționare pasivă. Cu alte cuvinte, pentru a se putea prevala de această dispoziție, un operator economic trebuie să fi plasat în prealabil mărfuri de export temporar sub acest regim la un birou vamal. Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 29 și 30 de mai sus, în lipsa unei autorizații unice, mărfurile plasate la export în scopul perfecționării lor într‑o țară terță la un birou vamal situat într‑un alt stat membru decât cel care a eliberat autorizația de utilizare a regimului de perfecționare pasivă nu pot fi considerate ca fiind efectiv plasate sub regimul de perfecționare pasivă din cauza faptului că autorizația menționată nu este aplicabilă pe teritoriul statelor membre care nu și‑au dat acordul prealabil în conformitate cu ceea ce impune articolul 500 alineatul (1) din RACVC.
37.
Considerăm că interpretarea literală a articolului 150 alineatul (2) din CVC este confirmată de contextul în care se înscrie această dispoziție, precum și de finalitatea sa. Pe de o parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 21 de mai sus, articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod condiționează utilizarea regimului de perfecționare pasivă de acordarea unei autorizații. Ținând seama de această cerință, este necesar să se considere că articolul 150 alineatul (2) din CVC nu este aplicabil în lipsa unei autorizații de utilizare a acestui regim (
30
) sau în lipsa unei autorizații unice eliberate de autoritățile vamale din statele membre în cauză. Astfel, în cadrul vechii reglementări vamale, singura posibilitate de a remedia lipsa unei autorizații sau lipsa unei autorizații unice pentru a beneficia de o scutire totală sau parțială de taxe la import în temeiul articolului 145 alineatul (1) din CVC ar fi fost obținerea, cu titlu excepțional, a unei autorizații retroactive, sub rezerva respectării condițiilor prevăzute la articolul 508 alineatul (3) din RACVC.
38.
Pe de altă parte, din moment ce articolul 150 alineatul (2) din CVC permite acordarea unei scutiri parțiale de taxe vamale la import pentru produsele compensatoare puse în liberă circulație în cazul unei neîndepliniri a obligațiilor care nu are un efect în aplicarea regimului de perfecționare pasivă, finalitatea articolului 150 alineatul (2) din CVC constă în a acorda prioritate bunei funcționări a acestui regim vamal pe plan substanțial față de considerațiile de ordin procedural sau formal. În acest sens, Curtea a statuat, desigur, că se poate demonstra că o eroare nu are un efect în aplicarea regimului dacă operatorul economic poate dovedi, fără ambiguitate, că produsele compensatoare rezultă din mărfurile de export temporar (
31
). Totuși, dat fiind că dispoziția respectivă se limitează la condițiile și la obligațiile referitoare la regimul de perfecționare pasivă, acest articol 150 alineatul (2) nu poate avea ca finalitate surmontarea lipsei autorizației impuse de articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod, care constituie o cerință prealabilă indispensabilă pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă în conformitate cu condițiile stabilite în autorizația respectivă de autoritatea vamală emitentă. Mai mult, această dispoziție nu poate permite nici eludarea obligației, prevăzute la articolul 500 alineatul (1) din RACVC, de a dispune de o autorizație unică aprobată în prealabil de autoritățile vamale în cauză pentru a putea utiliza un regim vamal economic atunci când mai multe state membre sunt implicate în punerea în aplicare a acestuia.
39.
În speță, având în vedere afirmațiile din decizia de trimitere referitoare la lipsa unei autorizații unice, din moment ce neconcordanța în cauză constă în plasarea mărfurilor la export la un birou vamal situat pe teritoriul unui stat membru în care autorizația BVP nu era aplicabilă ca urmare a lipsei unei autorizații unice, considerăm că articolul 150 alineatul (2) din CVC nu este aplicabil în cazul unei astfel de neîndepliniri a obligațiilor, care este asimilabilă lipsei unei autorizații.
40.
Instanța de trimitere arată că, dacă mărfurile de export temporar ar fi fost plasate la un birou vamal german nedesemnat în autorizație, articolul 150 alineatul (2) ar fi fost aplicabil în conformitate cu o instrucțiune de serviciu a autorităților germane referitoare la perfecționarea pasivă din 17 februarie 2012. Considerăm că vechea reglementare vamală nu se opune acestei practici administrative referitoare la aplicabilitatea articolului 150 alineatul (2) din CVC. Astfel, într‑o asemenea situație, mărfurile de export temporar sunt plasate sub regimul de perfecționare pasivă la un birou vamal situat pe teritoriul unui stat membru acoperit de autorizația de utilizare a acestui regim. O situație comparabilă ar fi fost posibilă dacă Republica Federală Germania și Regatul Țărilor de Jos ar fi încheiat un acord general în sensul articolului 501 alineatul (1) din RACVC referitor la perfecționarea pasivă (
32
). Astfel, un asemenea acord ar fi presupus ca autorizația BVP să fie aplicabilă și pe teritoriul Țărilor de Jos. În consecință, în aceste două situații, neîndeplinirea obligațiilor nu ar consta într‑o lipsă a autorizației prevăzute la articolul 84 din CVC, ci într-o plasare a mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă la un birou vamal nedesemnat în autorizație. Or, considerăm că articolul 150 alineatul (2) ar fi aplicabil unei asemenea neîndepliniri a obligațiilor.
41.
Astfel, din articolul 87 alineatul (2) din CVC coroborat cu articolul 510 (
33
) și cu articolul 496 litera (f) din RACVC (
34
) reiese că plasarea mărfurilor de export temporar la biroul de plasare desemnat în autorizație constituie o obligație referitoare la regimul de perfecționare pasivă. În această privință, considerăm că împrejurarea că neîndeplinirea obligațiilor are loc la momentul plasării mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă nu are ca efect inaplicabilitatea articolului 150 alineatul (2) din CVC. Astfel, dacă mărfurile de export temporar sunt considerate ca fiind plasate sub regimul de perfecționare pasivă, această dispoziție trebuie să fie aplicabilă. În plus, prima parte a frazei care constituie articolul 150 alineatul (2) prevede că, în principiu, autoritățile vamale nu trebuie să acorde scutirea de taxe la import în cazul neîndeplinirii uneia dintre condițiile sau obligațiile referitoare la acest regim. În consecință, dacă neîndeplinirea unei condiții sau a unei obligații referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul de perfecționare pasivă nu ar fi considerată ca intrând în domeniul de aplicare al articolului 150 alineatul (2), autoritățile vamale nu ar putea refuza scutirea de taxe la import atunci când una dintre condițiile sau obligațiile menționate nu ar fi îndeplinită (
35
). De altfel, așa cum reiese din cuprinsul punctului 38 de mai sus, finalitatea celei de a doua părți a frazei care constituie articolul 150 alineatul (2) urmărește să permită operatorului economic să acorde prioritate bunei funcționări a regimului de perfecționare pasivă pe plan substanțial față de considerațiile de ordin procedural sau formal. În consecință, atunci când un operator economic plasează mărfurile de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă pe teritoriul unui stat membru în care este aplicabilă autorizația de utilizare a acestui regim, el trebuie să se poată prevala de articolul 150 alineatul (2) din CVC. Astfel, în cazul unor neîndepliniri ale obligațiilor precum plasarea mărfurilor de export temporar la un birou vamal nedesemnat în autorizație sau pentru erori în declarațiile de export temporar, acest operator trebuie să aibă posibilitatea de a demonstra că asemenea neîndepliniri ale obligațiilor nu au un efect în aplicarea regimului. În acest scop, i‑ar reveni sarcina de a prezenta elemente de probă de natură să stabilească, fără ambiguitate, că produsele compensatoare rezultă din perfecționarea mărfurilor de export temporar.
42.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Tribunalului să răspundă la a doua întrebare în sensul că articolul 150 alineatul (2) din CVC trebuie interpretat în sensul că nu este aplicabil într‑o situație caracterizată prin plasări la export de mărfuri unionale către o țară terță pentru a fi perfecționate, efectuate până la 30 aprilie 2016, la un birou de plasare situat într‑un stat membru a cărui autoritate vamală nu și‑a dat acordul prealabil în vederea adoptării unei autorizații unice pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă.
Cu privire la întrebările referitoare la noua reglementare vamală
43.
Prin intermediul primei întrebări în măsura în care privește noua reglementare vamală, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o neîndeplinire a obligațiilor care constă într‑o plasare a mărfurilor de export temporar sub regimul de perfecționare pasivă la un birou vamal nedesemnat în autorizația prevăzută la articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU constituie un obstacol în calea scutirii parțiale de taxe la import în temeiul articolului 259 alineatul (1) din același cod. Această întrebare este legată de a treia întrebare prin care instanța de trimitere urmărește să afle dacă această neîndeplinire a obligațiilor poate fi remediată printr‑o aplicare prin analogie a articolului 86 alineatul (6) din CVU în cazul nașterii unei datorii vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același cod. În consecință, considerăm că aceste două întrebări trebuie analizate împreună.
44.
Instanța de trimitere arată că dispozițiile noii reglementări nu mai impun o autorizație unică cu acordul prealabil al autorităților vamale din celălalt stat membru în cauză. Astfel, articolul 261 alineatul (1) litera (c) din RACVU prevede că recurgerea la procedura de consultare în scopul obținerii acordului prealabil al statelor membre vizate de o cerere de autorizare, prevăzută la articolul 260 din același regulament, nu este necesară atunci când o cerere pentru acordarea unei autorizații care implică state membre diferite este o operațiune în cazul căreia biroul de plasare nu este același cu biroul de încheiere. Totuși, dat fiind că autorizația în prezenta cauză a fost eliberată în temeiul vechilor norme, și anume la 1 decembrie 2014, problema care se ridică este cea dacă, pentru plasările de mărfuri unionale la export în temeiul acestei autorizații, efectuate începând de la 1 mai 2016, se aplică noile sau vechile norme.
45.
În consecință, cu titlu introductiv, trebuie să se examineze normele aplicabile ratione temporis în cazul utilizării autorizației acordate de BVP începând de la 1 mai 2016.
Cu privire la aplicarea ratione temporis a noilor dispoziții referitoare la autorizații care implică mai multe state membre
46.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 18 de mai sus, în conformitate cu articolul 251 alineatul (1) litera (a) din RDCVU, autorizația eliberată la 1 decembrie 2014 de BVP a rămas valabilă după 1 mai 2016. Prin urmare, este necesar să se stabilească normele care se aplică începând de la această dată în cazul utilizării autorizației acordate de BVP.
47.
În această privință, în ceea ce privește domeniul de aplicare temporal al noilor norme ale Uniunii, potrivit unei jurisprudențe constante (
36
), trebuie să se facă distincție după cum acestea sunt norme de procedură sau norme de drept substanțial. Se consideră în general că primele se aplică tuturor litigiilor în curs de desfășurare la momentul intrării lor în vigoare, spre deosebire de cele menționate în al doilea rând, care sunt interpretate de regulă în sensul că se aplică efectelor viitoare ale situațiilor născute sub imperiul legii vechi, precum și situațiilor juridice noi, însă nu și unor situații dobândite anterior intrării în vigoare a acestor norme, cu excepția cazului în care rezultă cu claritate din dispozițiile, din finalitatea sau din economia normelor respective că trebuie să le fie atribuit un astfel de efect.
48.
În ceea ce privește normele referitoare la existența sau inexistența unei cerințe privind un acord prealabil al tuturor statelor membre vizate de punerea în aplicare a unui regim vamal, dat fiind că aceste norme condiționează posibilitatea de a se prevala sau nu de o scutire prevăzută de un regim vamal pus în aplicare pe teritoriul statelor menționate, astfel de norme ar trebui considerate ca fiind norme de drept substanțial (
37
). Deși este adevărat că pot rezulta îndoieli cu privire la aspectul dacă autorizația în cauză acordată de BVP la 1 decembrie 2014 constituia o situație juridică dobândită anterior (
38
), trebuie să se constate că noua reglementare vamală prevede dispoziții tranzitorii privind printre altele noile dispoziții referitoare la autorizațiile care implică mai multe state membre.
49.
Astfel, articolul 254 din RDCVU prevede că condițiile în care autorizațiile eliberate în temeiul vechii reglementări trebuie să se aplice începând de la 1 mai 2016 sunt cele prevăzute în dispozițiile corespunzătoare din CVU, din RDCVU și din RACVU. Desigur, în măsura în care această dispoziție tranzitorie vizează condițiile în care se aplică o autorizație deja în vigoare la 1 mai 2016, nu este evident că dispozițiile noii reglementări referitoare la condițiile de acordare a unei autorizații ar avea vocația de a se aplica autorizațiilor menționate. Totuși, anexa 90 la RDCVU conține un tabel de corespondență în care sunt menționate dispozițiile noii reglementări vamale aplicabile autorizațiilor acordate în temeiul vechii reglementări (
39
). Printre dispozițiile menționate în această anexă figurează printre altele, pe de o parte, articolul 260 din RACVU, al cărui alineat (3) prevede că nu se eliberează nicio autorizație care să implice mai mult de un stat membru fără acordul prealabil al autorităților vamale implicate într‑un proiect de autorizație. Pe de altă parte, această anexă 90 face trimitere și la articolul 261 din RACVU, al cărui alineat (1) litera (c) prevede o excepție de la cerința unui acord prealabil atunci când singurul element care implică un alt stat membru este faptul că biroul de plasare nu este același cu biroul de încheiere.
50.
Astfel, considerăm că, la momentul adoptării măsurilor tranzitorii prevăzute de RDCVU, voința Comisiei era de a se asigura că, începând de la 1 mai 2016, noile dispoziții referitoare la autorizațiile care implică mai multe state membre sunt aplicabile autorizațiilor care fuseseră acordate în temeiul vechii reglementări.
51.
Prin urmare, din dispoziția tranzitorie stabilită la articolul 254 din RDCVU coroborată cu anexa 90 la același regulament rezultă că, începând de la 1 mai 2016, articolul 261 alineatul (3) din RACVU este aplicabil utilizării autorizației acordate de BVP. Apreciem că este important să se precizeze că o astfel de soluție nu ar avea ca efect producerea unui efect retroactiv al respectivei dispoziții în măsura în care aceasta nu face aplicabilă autorizația acordată de BVP pe teritoriul Țărilor de Jos înainte de 1 mai 2016.
Cu privire la fond
52.
Este necesar să se arate că articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU (
40
) este similar cu articolul 85 din CVC coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același cod în măsura în care impune de asemenea o autorizație din partea autorităților vamale pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă. În consecință, începând de la 1 mai 2016, asemenea dispozițiilor prevăzute în vechea reglementare vamală, un operator economic nu poate plasa mărfuri de export temporar sub acest regim vamal și nu poate beneficia de scutirea de taxe la import pentru acest regim prevăzută la articolul 259 alineatul (1) din CVU dacă nu dispune de o autorizație eliberată de autoritățile vamale.
53.
În speță, dat fiind că articolul 261 alineatul (1) litera (c) din RACVU se aplică începând de la 1 mai 2016 autorizației în cauză acordate de BVP, autorizația menționată era, așadar, de la această dată, aplicabilă pe teritoriul neerlandez, chiar dacă autoritățile vamale din acest stat membru nu își dăduseră acordul prealabil. Astfel, întrucât erau acoperite de autorizația acordată de BVP, exporturile de ulei de arahide brut către Elveția începând de la 1 mai 2016 ar trebui considerate ca fiind mărfuri de export temporar plasate sub regimul de perfecționare pasivă la biroul vamal (NL000xxx).
54.
Nu este mai puțin adevărat că plasarea mărfurilor menționate sub regimul de perfecționare pasivă a fost efectuată la un birou vamal nedesemnat în autorizația prevăzută la articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU. Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă plasarea mărfurilor de export temporar la birourile de plasare desemnate în autorizație rămâne o obligație care reiese din noua reglementare vamală. În această privință, este necesar să se arate că articolul 211 alineatul (1) al doilea paragraf din CVU prevede că autorizația de utilizare a unui regim vamal conține condițiile în care acesta trebuie să fie utilizat. Din anexa A la RDCVU reiese că autorizația trebuie să conțină desemnarea biroului sau a birourilor de plasare la care trebuie să fie plasate mărfurile de export temporar (
41
). În plus, articolul 1 punctul 17 din RDCVU definește „biroul vamal de plasare” ca fiind biroul indicat în autorizația pentru un regim special vizată la articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU, care are competența de a acorda mărfurilor liberul de vamă pentru un regim special. În plus, articolul 263 din RACVU prevede că autoritatea vamală competentă poate permite, în cazuri excepționale, ca declarația vamală să fie depusă la un birou vamal nemenționat în autorizație. Astfel, în cadrul noii reglementări, plasarea mărfurilor de export temporar la un birou de plasare desemnat în autorizația prevăzută la articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU constituie o obligație care trebuie respectată pentru punerea în aplicare a regimului de perfecționare pasivă.
55.
Rezultă că plasarea mărfurilor de export temporar la un birou vamal nedesemnat în autorizație constituie o neîndeplinire a acestei obligații. Deși este adevărat că, în vederea acordării scutirii de taxe la import, articolul 259 alineatul (1) din CVU nu impune în mod explicit respectarea condițiilor și a obligațiilor referitoare la regimul de perfecționare pasivă, o asemenea cerință reiese totuși în esență din această dispoziție, în pofida unei formulări ambigue (
42
), precum și din articolul 211 alineatul (1) al doilea paragraf din același cod. Astfel, în caz contrar, ar fi posibil să se beneficieze de o asemenea scutire în pofida neîndeplinirii condițiilor și a obligațiilor menționate, ceea ce ar echivala cu privarea acestora de efect util.
56.
Prin urmare, se ridică problema dacă o neîndeplinire a obligațiilor poate fi regularizată pentru a păstra beneficiul scutirii parțiale de taxe la import în cadrul punerii în liberă circulație a produselor transformate. În această privință, în măsura în care noua reglementare nu conține o dispoziție similară cu articolul 150 alineatul (2) din CVC, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 86 alineatul (6) din CVU este aplicabil prin analogie în cazul nașterii datoriei vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a), ca urmare a punerii în liberă circulație a produselor transformate.
57.
Articolul 86 alineatul (6) din CVU prevede printre altele că, în cazul în care legislația vamală prevede o exceptare totală sau parțială de taxe la import în temeiul dispozițiilor acestui cod referitoare la perfecționarea pasivă, o astfel de exceptare se aplică de asemenea în cazul în care ia naștere o datorie vamală, în temeiul articolului 79 sau 82 din CVU, cu condiția ca neîndeplinirea obligațiilor care a dus la datoria vamală să nu constituie o tentativă de fraudă. Dintr‑o interpretare literală a acestei dispoziții reiese că ea nu este aplicabilă în cazul nașterii unei datorii vamale ca urmare a punerii în liberă circulație în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același cod.
58.
Această interpretare literală este confirmată de contextul în care se înscrie dispoziția menționată. Astfel, articolele 79 și 82 din CVU vizează numai datoriile vamale născute ca urmare a nerespectării obligațiilor prevăzute de legislația vamală sau a anumitor condiții. Or, punerea în liberă circulație a mărfurilor neunionale nu constituie unul dintre cazurile prevăzute la articolele 79 și 82 din CVU.
59.
În plus, în ceea ce privește finalitatea articolului 86 alineatul (6) din CVU, trebuie să se arate că această dispoziție succedă articolului 212a din CVC, care a fost introdus prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 (
43
) și a fost extins la taxarea preferențială a perfecționării pasive odată cu adoptarea Regulamentului (CE) nr. 2700/2000 (
44
). Or, din considerentul (9) al acestui din urmă regulament reiese că această extindere a fost urmărită de legiuitor „în cazul în care ia naștere o datorie vamală pentru alte motive decât punerea în liberă circulație”. Acesta este motivul pentru care articolul 212a din CVC, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, se limita la cazurile în care datoria vamală ia naștere ca urmare a încălcării anumitor norme vamale în temeiul articolelor 202-205, 210 sau 211 din CVC, iar nu ca urmare a punerii în liberă circulație în temeiul articolului 201 alineatul (1) litera (a) din același cod. Prin urmare, acesta este de asemenea motivul pentru care articolul 86 alineatul (6) din CVU se limitează la cazurile în care o datorie vamală ia naștere ca urmare a nerespectării obligațiilor în temeiul articolului 79 sau 82, iar nu ca urmare a punerii în liberă circulație în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același cod.
60.
Reclamanta din litigiul principal arată că articolul 86 alineatul (6) ar trebui să fie aplicat prin analogie în cazul în care datoria vamală ia naștere din punerea în liberă circulație în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din CVU având în vedere o lacună în reglementarea vamală. Potrivit jurisprudenței, aplicarea prin analogie a unei dispoziții în privința unui operator economic este posibilă atunci când regimul juridic aplicabil acestuia, pe de o parte, este foarte asemănător cu cel pentru care se solicită aplicarea prin analogie și, pe de altă parte, conține o omisiune care este incompatibilă cu un principiu general al dreptului Uniunii și care poate fi remediată prin aplicarea prin analogie a acestui alt regim (
45
).
61.
Or, în primul rând, reglementarea nu pare să conțină o omisiune care să justifice aplicarea prin analogie a articolului 86 alineatul (6) din CVU în cazul nașterii datoriei vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același cod. Astfel, dacă legiuitorul ar fi dorit să extindă articolul 86 alineatul (6) din CVU la datoriile vamale născute ca urmare a punerii în liberă circulație, el nu ar fi limitat în mod expres această dispoziție la alte datorii vamale decât cele născute ca urmare a punerii în liberă circulație. În acest sens, din considerentul (32) al CVU reiese că legiuitorul a dorit să distingă, pe de o parte, cazurile în care datoria vamală la import ia naștere din depunerea unei declarații vamale de punere în liberă circulație sau de admitere temporară [și anume cazurile prevăzute la articolul 77 alineatul (1) din CVU] și, pe de altă parte, toate celelalte cazuri de naștere a unei datorii vamale la import [și anume cazurile prevăzute la articolul 79 alineatul (1) din CVU]. În plus, în măsura în care articolul 86 alineatul (6) se limitează la datoriile vamale la import născute în temeiul articolului 79 din CVU, în cadrul utilizării regimului de perfecționare pasivă, această dispoziție vizează numai neîndeplinirea obligațiilor care a avut loc între reimportarea în Uniune a produselor transformate și punerea lor în liberă circulație. Astfel, articolul 86 alineatul (6) din CVU ar fi aplicabil printre altele în cazul produselor transformate care, în urma reimportării lor în Uniune, sunt plasate sub regimul de tranzit, iar acest regim nu este aplicat în mod corect (
46
).
62.
În al doilea rând, reclamanta consideră că o aplicare prin analogie a articolului 86 alineatul (6) din CVU ar fi justificată de existența unei diferențe de tratament față de operatorii care utilizează regimul de perfecționare activă, neîndeplinirea obligațiilor de către aceștia în cadrul punerii în aplicare a regimului respectiv putând fi surmontată printr‑o aplicare a articolului 124 alineatul (1) litera (h) din CVU. Or, apreciem că această din urmă dispoziție referitoare la stingerea datoriilor vamale născute ca urmare a nerespectării obligațiilor este aplicabilă și în cazul utilizării regimului de perfecționare pasivă. Astfel, o neîndeplinire a obligațiilor la momentul plasării mărfii sub regimul de perfecționare pasivă ar putea teoretic (
47
) să dea naștere unei datorii vamale la export în temeiul articolului 82 alineatul (1) litera (a) din CVU ca urmare a nerespectării uneia dintre obligațiile definite în reglementarea vamală aplicabilă la ieșirea mărfurilor. Așadar, în scopul stingerii unei asemenea datorii vamale, un operator care utilizează regimul de perfecționare pasivă ar putea, în cazurile în care ar fi prevăzute taxe la export, să invoce articolul 124 alineatul (1) litera (h) din CVU.
63.
Desigur, astfel cum arată reclamanta din litigiul principal, considerentul (38) al CVU impune luarea în considerare a bunei‑credințe a persoanei în cauză atunci când datoria vamală a luat naștere din nerespectarea legislației vamale. Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, deși preambulul unui act al Uniunii poate preciza conținutul dispozițiilor acestui act și furnizează elemente de interpretare care sunt de natură să aducă lămuriri cu privire la voința autorului actului respectiv, el nu are valoare juridică obligatorie și nu poate fi invocat pentru a deroga de la înseși dispozițiile actului în cauză și nici pentru a interpreta aceste dispoziții într‑un sens contrar modului lor de redactare (
48
).
64.
În consecință, considerăm că nu este necesar să se aplice prin analogie articolul 86 alineatul (6) din CVU în cazul nașterii unei datorii vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același cod.
65.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Tribunalului să răspundă la întrebările referitoare la noua reglementare vamală că articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU coroborat cu al doilea paragraf al acestei dispoziții trebuie interpretat în sensul că se opune scutirii parțiale de taxe la import prevăzute la articolul 259 alineatul (1) din același regulament atunci când mărfurile de export temporar sunt plasate, începând de la 1 mai 2016, sub regimul de perfecționare pasivă la un birou de plasare nedesemnat în autorizația de utilizare a acestui regim vamal special. În plus, articolul 86 din CVU trebuie interpretat în sensul că nu este aplicabil prin analogie în cazul nașterii unei datorii vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același regulament.
Concluzie
66.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Tribunalului să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală, Germania) după cum urmează:
1)
Într‑o situație caracterizată prin plasări la export de mărfuri unionale către o țară terță pentru a fi perfecționate, efectuate până la 30 aprilie 2016, la un birou de plasare situat într‑un stat membru a cărui autoritate vamală nu și‑a dat acordul prealabil în vederea adoptării unei autorizații unice pentru utilizarea regimului de perfecționare pasivă:
–
articolul 85 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar coroborat cu articolul 84 alineatul (1) litera (b) a cincea liniuță din același regulament, precum și articolul 500 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 993/2001 al Comisiei din 4 mai 2001, trebuie interpretate în sensul că se opun scutirii parțiale de taxe la import pentru perfecționarea pasivă, prevăzute la articolul 145 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92;
–
articolul 150 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2913/92 trebuie interpretat în sensul că nu este aplicabil.
2)
Articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii coroborat cu al doilea paragraf al acestei dispoziții
trebuie interpretat în sensul că
se opune scutirii parțiale de taxe la import prevăzute la articolul 259 alineatul (1) din același regulament atunci când mărfurile de export temporar sunt plasate, începând de la 1 mai 2016, sub regimul de perfecționare pasivă la un birou de plasare nedesemnat în autorizația de utilizare a acestui regim vamal special.
Articolul 86 alineatul (6) din Regulamentul nr. 952/2013
trebuie interpretat în sensul că
nu este aplicabil prin analogie în cazul nașterii unei datorii vamale în temeiul articolului 77 alineatul (1) litera (a) din același regulament.
Doamna Brkan
Astfel prezentate în ședință publică la Luxemburg, la 26 noiembrie 2025.
Semnături
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	A se vedea în special primul considerent al Regulamentului (CEE) nr. 2473/86 al Consiliului din 24 iulie 1986 privind regimul de perfecționare pasivă și sistemul de schimb de mărfuri standard (JO 1986, L 212, p. 1). A se vedea de asemenea Fabio, M., Customs law of the European Union, Wolters Kluwer, 2012, în special punctul 14-5; Lyons, T., EU Customs Law, ediția a treia, Oxford University Press, 2018, în special p. 436 și 453.
(
3
)	Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58).
(
4
)	Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2013, L 269, p. 1).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2016, Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:580, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
6
)	În CVC, operațiunile realizate asupra mărfurilor exportate într‑o țară terță sunt denumite prin termenul „perfecționare” [a se vedea articolul 145 alineatul (3) litera (b)], în timp ce în CVU, acestea sunt denumite prin termenul „perfecționare” (a se vedea articolul 5 punctul 37).
(
7
)	În CVC, produsele care au făcut obiectul unor operațiuni de perfecționare sunt denumite „produse compensatoare” [a se vedea articolul 145 alineatul (3) litera (c)], în timp ce în CVU, acestea sunt denumite „produse transformate” (a se vedea articolul 5 punctul 30).
(
8
)	Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO 1993, L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 993/2001 al Comisiei din 4 mai 2001 (JO 2001, L 141, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 14, p. 5).
(
9
)	Regulamentul delegat (UE) 2015/2446 al Comisiei din 28 iulie 2015 de completare a Regulamentului nr. 952/2013 (JO 2015, L 343, p. 1).
(
10
)	Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/2447 al Comisiei din 24 noiembrie 2015 de stabilire a unor norme pentru punerea în aplicare a anumitor dispoziții din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2015, L 343, p. 558).
(
11
)	Articolul 85 din CVC și, ulterior, articolul 211 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din CVU.
(
12
)	Articolul 87 alineatul (1) din CVC și, ulterior, articolul 211 alineatul (1) al doilea paragraf din CVU.
(
13
)	Articolul 277 și articolul 589 alineatul (1) din RACVC și articolul 269 alineatul (3) din CVU.
(
14
)	Biroul vamal neerlandez a acceptat modificările declarațiilor de export în special în ceea ce privește codurile de regim vamal.
(
15
)	Rectificare la Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2013, L 287, p. 90).
(
16
)	Chiar dacă decizia de trimitere nu precizează durata autorizației acordate de BVP la 1 decembrie 2014, aceasta avea în mod necesar o durată limitată. Astfel, articolul 507 alineatul (3) din RACVC prevedea că, în cazul utilizării perfecționării pasive, în principiu, termenul de valabilitate a autorizației nu ar trebui să depășească trei ani.
(
17
)	Articolul 1 punctul 13 a treia liniuță din RACVC, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1192/2008 al Comisiei din 17 noiembrie 2008 (JO 2008, L 329, p. 1).
(
18
)	Potrivit unei jurisprudențe constante, împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat o întrebare preliminară făcând trimitere la anumite dispoziții ale dreptului Uniunii nu împiedică Tribunalul să furnizeze acestei instanțe toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă ea s‑a referit sau nu la acestea în enunțul întrebărilor sale. Astfel, revine Tribunalului sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, mai ales din motivarea deciziei de trimitere, elementele dreptului Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Agro In 2001, C‑234/18, EU:C:2020:221, punctul 46 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:223, punctul 70). A se vedea de asemenea Giffoni, M., La réglementation douanière de l’Union européenne, L.G.D.J., 2012, în special p. 247.
(
20
)	De menționat că Curtea a statuat că noțiunea de „transformatori” în sensul articolului 148 litera (c) din CVC trebuia să facă obiectul unei interpretări largi și să includă nu numai producătorii din Uniune de produse analoage produselor compensatoare, ci și diferiții producători din Uniune ai unui produs analog materiilor prime sau produselor neunionale destinate să fie încorporate în cadrul operațiunilor de perfecționare în mărfurile unionale de export temporar (Hotărârea din 21 iulie 2016, Argos Supply Trading, C‑4/15, EU:C:2016:580, punctul 45).
(
21
)	Articolul 588 alineatul (1) din RACVC.
(
22
)	Articolul 517 alineatul (1) din RACVC.
(
23
)	Este vorba despre cele patru cazuri menționate la articolul 497 alineatul (3) litera (d) din RACVC.
(
24
)	Pentru o descriere detaliată a procedurii de adoptare a unei autorizații unice, a se vedea Henke, R., „Artikel 85”, Zollkodex, C. H. Beck, ediția a șasea, 2013, punctele 21-24.
(
25
)	Articolul 496 litera (h) din RACVC.
(
26
)	Articolul 586 alineatul (1) din RACVC.
(
27
)	Articolul 588 alineatul (1) din RACVC.
(
28
)	Articolul 517 alineatul (1) din RACVC.
(
29
)	Aplicabilitatea limitată a unei autorizații de utilizare a regimului de perfecționare pasivă pe teritoriul statelor membre care și‑au dat acordul era menționată în mod explicit în versiunea inițială a articolului 751 alineatul (2) al doilea paragraf din RACVC. Chiar dacă această dispoziție a fost abrogată la 1 iulie 2001 în cadrul raționalizării dispozițiilor RACVC prevăzute de Regulamentul nr. 993/2001, considerăm că menținerea cerinței unui acord prealabil prevăzute la articolul 500 alineatul (1) din RACVC implică faptul că domeniul de aplicare teritorial al unei autorizații se limitează la teritoriul statelor membre care și‑au dat acordul.
(
30
)	A se vedea în acest sens, de exemplu, Diemel, K., „Heilung von Verfehlungen im Zusammenhang mit der passiven Veredelung nach Art. 150 Abs. 2 ZK”, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 2011, nr. 4, în special p. 93.
(
31
)	Hotărârea din 2 octombrie 2003, GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536, punctele 52 și 55).
(
32
)	Existența unui astfel de acord ar fi permis fie înlocuirea autorizației unice cu o simplă înștiințare potrivit alineatului (1) al acestei dispoziții, fie chiar renunțarea la această înștiințare în cazul în care singurul element care ar implica un alt stat membru ar fi un caz de trafic triunghiular în cadrul perfecționării pasive.
(
33
)	Potrivit acestei dispoziții, numai biroul vamal de control, și anume cel indicat în autorizație ca abilitat să controleze regimul vamal, poate permite ca declarația vamală să fie prezentată la un alt birou decât cele specificate în autorizație.
(
34
)	Această dispoziție definește „biroul vamal de plasare” ca fiind biroul sau birourile vamale indicate în autorizație ca abilitate să accepte declarațiile de plasare un regim vamal.
(
35
)	În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 2 octombrie 2003, GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536), Curtea a considerat că articolul 150 alineatul (2) din CVC era aplicabil pentru o eroare în declarațiile de export temporar, și anume o eroare săvârșită în cadrul plasării mărfurilor sub regimul de perfecționare pasivă.
(
36
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
37
)	În materie vamală, normele care sunt determinante pentru existența datoriei vamale constituie norme de drept substanțial. A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, punctul 33). A se vedea de asemenea sinteza jurisprudenței efectuată în Concluziile avocatului general Tanchev prezentate în cauza Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:453, punctele 22-27).
(
38
)	Curtea a considerat recent că acordarea, printr‑o autorizație, a unor drepturi individuale de utilizare a frecvențelor radio pentru o perioadă de 15 ani constituia o situație născută și care a devenit definitivă. A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2025, T - 2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, punctul 45).
(
39
)	Dispozițiile noii reglementări aplicabile regimului de perfecționare pasivă figurează la rândul nr. 27 din anexa 90 la RDCVU.
(
40
)	Articolul 211 din CVU figurează în lista dispozițiile citate în anexa 90 la RDCVU, aplicabile perfecționării pasive începând de la 1 mai 2016.
(
41
)	Potrivit anexei A la RDCVU, indicarea biroului sau a birourilor de plasare (și anume elementul de identificare 4/10) constituie o cerință comună în materie de date pentru cereri și decizii care trebuie să figureze printre altele în autorizațiile de perfecționare pasivă (coloana 8 b).
(
42
)	Astfel cum a fost formulată, a doua teză a articolului 259 alineatul (1) din CVU ar putea sugera că respectarea condițiilor autorizației ar fi necesară numai în ipoteza în care o altă persoană decât titularul autorizației solicită să beneficieze de scutire în cadrul punerii în liberă circulație a produselor transformate.
(
43
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 de modificare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250).
(
44
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 de modificare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO 2000, L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12).
(
45
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2010, Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
46
)	A se vedea în acest sens Traub, T., „Artikel 86”, UZK, Zollkodex der Union, ediția a noua, C. H. Beck, 2025, punctul 73.
(
47
)	În practică, mărfurile care fac obiectul unei taxe la export sunt rare. A se vedea în acest sens Böhne, M., „Art. 267”, UZK, Zollkodex der Union, ediția a noua, C. H. Beck, 2025, punctul 10.
(
48
)	Hotărârea din 21 martie 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, punctul 51 și jurisprudența citată).