62022CJ0769
HOTĂRÂREA CURȚII (Plenul)
21 aprilie 2026 (
*1
)
Cuprins
I. Cadrul juridic
A. Dreptul internațional
B. Dreptul Uniunii
1. Dreptul primar
a) Tratatul UE
b) Tratatul FUE
c) Carta
2. Dreptul derivat
a) Directiva 2000/31
b) Directiva 2006/123
c) Directiva 2010/13
d) Directiva 2015/1535
e) Directiva 2018/1808
f) RGPD
C. Dreptul maghiar
1. Legea fundamentală maghiară
2. Codul civil maghiar
3. Legea privind protecția copiilor
4. Legea privind publicitatea comercială
5. Legea privind serviciile mass‑media
6. Legea privind cazierul judiciar
7. Legea privind educația publică
II. Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
III. Cu privire la acțiune
A. Cu privire la primul, la al doilea, la al treilea și la al cincilea motiv, întemeiate pe încălcări ale Directivei 2000/31, ale Directivei 2006/123, ale Directivei 2010/13, ale articolului 56 TFUE, precum și ale articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă
1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcări ale Directivei 2010/13
a) Cu privire la încălcarea articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
b) Cu privire la încălcarea articolului 2 și a articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
c) Cu privire la încălcarea articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
d) Concluzie
2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31
a) Cu privire la existența unei restricții în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31
1) Cu privire la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
2) Cu privire la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
b) Cu privire la justificarea restricțiilor în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
c) Concluzie
3. Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și ale articolului 56 TFUE
a) Cu privire la existența unei restricții în sensul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE
1) Cu privire la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
2) Cu privire la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
3) Cu privire la articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
b) Cu privire la justificarea restricțiilor în sensul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
c) Concluzie
4. Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 1, 7, 11 și 21 din Cartă
a) Cu privire la aplicabilitatea cartei în privința articolului 6/A din Legea privind protecția copiilor și a articolului 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică
b) Cu privire la existența unei neîndepliniri a obligațiilor care decurg din articolul 21 din cartă
c) Cu privire la existența unor restrângeri ale drepturilor și libertăților garantate la articolele 7 și 11 din cartă
1) Cu privire la existența unei restrângeri a dreptului la respectarea vieții private și de familie garantat la articolul 7 din cartă
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
2) Cu privire la existența unei restrângeri a libertății de exprimare garantate la articolul 11 din cartă
i) Argumentația părților
ii) Aprecierea Curții
d) Cu privire la justificarea restrângerilor drepturilor și libertăților garantate la articolele 7 și 11 din cartă
e) Cu privire la existența unei încălcări a articolului 1 din cartă
1) Argumentația părților
2) Aprecierea Curții
f) Concluzie
B. Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 2 TUE
1. Argumentația părților
2. Aprecierea Curții
a) Cu privire la caracterul obligatoriu al articolului 2 TUE
b) Cu privire la încălcarea obligațiilor care decurg din articolul 2 TUE
C. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolului 10 din RGPD și ale articolului 8 alineatul (2) din cartă
1. Argumentația părților
2. Aprecierea Curții
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 258 TFUE – Legislație națională care introduce restricții în legătură cu divergențele față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, cu schimbarea sexului sau cu homosexualitatea în vederea protecției copiilor – Directivele 2000/31/CE, 2006/123/CE, 2010/13/UE – Regulamentul (UE) 2016/679 – Restricții privind educația sexuală – Principiul nediscriminării – Valorile Uniunii Europene consacrate la articolul 2 TUE – Invocarea unei încălcări a acestor valori într‑o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Articolele 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Protecția datelor cu caracter personal”
În cauza C‑769/22,
având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 19 decembrie 2022,
Comisia Europeană, reprezentată inițial de V. Di Bucci, L. Malferrari, J. Tomkin și K. Talabér‑Ritz, ulterior de D. Calleja Crespo, L. Malferrari, J. Tomkin și K. Talabér‑Ritz, în calitate de agenți,
reclamantă,
susținută de:
Regatul Belgiei, reprezentat de C. Jacob, M. Jacobs, C. Pochet, A. Van Baelen și L. Van den Broeck, în calitate de agenți;
Regatul Danemarcei, reprezentat de D. Elkan, J. Farver Kronborg și C. A.‑S. Maertens, în calitate de agenți;
Republica Federală Germania, reprezentată de J. Möller, R. Kanitz și N. Scheffel, în calitate de agenți;
Republica Estonia, reprezentată de H. Hirsik și M. Kriisa, în calitate de agenți;
Irlanda, reprezentată inițial de M. Browne, Chief State Solicitor, A. Joyce, M. Lane și D. O’Reilly, în calitate de agenți, ulterior de M. Browne, Chief State Solicitor, R. Fanning, Attorney General, A. Burke și A. Joyce, în calitate de agenți, asistați de B. Quigley, SC, și S. Brittain, BL;
Republica Elenă, reprezentată de K. Boskovits, în calitate de agent;
Regatul Spaniei, reprezentat de A. Gavela Llopis, A. Pérez‑Zurita Gutiérrez și J. Ruiz Sánchez, în calitate de agenți;
Republica Franceză, reprezentată inițial de B. Fodda, E. Leclerc și T. Stéhelin, ulterior de B. Fodda și T. Stéhelin, în calitate de agenți;
Marele Ducat al Luxemburgului, reprezentat de A. Germeaux și T. Schell, în calitate de agenți, asistați de P.‑E. Partsch, avocat;
Republica Malta, reprezentată de A. Buhagiar, în calitate de agent, asistată de D. Sarmiento Ramírez‑Escudero, abogado;
Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de M. K. Bulterman, C. S. Schillemans și J. Langer, în calitate de agenți;
Republica Austria, reprezentată de A. Posch și J. Schmoll, în calitate de agenți;
Republica Portugheză, reprezentată de P. Barros da Costa, L. Medeiros și A. Pimenta, în calitate de agenți;
Republica Slovenia, reprezentată de A. Vran, în calitate de agent;
Republica Finlanda, reprezentată de H. Leppo, în calitate de agent;
Regatul Suediei, reprezentat inițial de H. Eklinder, F.‑L. Göransson, C. Meyer‑Seitz, A. M. Runeskjöld, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson, H. Shev și O. Simonsson, în calitate de agenți, ulterior de H. Eklinder, F.‑L. Göransson, C. Meyer‑Seitz, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson și M. O. Simonsson, în calitate de agenți;
Parlamentul European, reprezentat de G. Corstens, E. Paladini și A. Tamás, în calitate de agenți,
interveniente,
împotriva
Ungariei, reprezentată de M. Z. Fehér și K. Szíjjártó, în calitate de agenți,
pârâtă,
CURTEA (Plenul),
compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul T. von Danwitz, vicepreședinte, domnul F. Biltgen, doamna K. Jürimäe, domnii C. Lycourgos și I. Jarukaitis, doamnele M. L. Arastey Sahún (raportoare) și I. Ziemele, domnul J. Passer, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii M. Condinanzi și F. Schalin, președinți de cameră, domnii S. Rodin, E. Regan, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, M. Gavalec, B. Smulders, S. Gervasoni și N. Fenger și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: doamna T. Ćapeta,
grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 noiembrie 2024,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 5 iunie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții:
a)
constatarea faptului că, prin adoptarea a pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény (Legea nr. LXXIX din 2021 de stabilire a unor măsuri mai stricte împotriva infractorilor pedofili și de modificare a anumitor legi pentru protecția copiilor) din 15 iunie 2021 (Magyar Közlöny 2021/118., denumită în continuare „Legea de modificare”), Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii, după cum urmează:
(1)
– prin introducerea articolului 6/A în a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Legea nr. XXXI din 1997 privind protecția copiilor și administrarea tutelelor) din 8 mai 1997 (Magyar Közlöny 1997/39.), care interzice punerea la dispoziția minorilor a conținuturilor care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, Ungaria a încălcat articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257), articolele 16 și 19 din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50), articolul 56 TFUE și articolele 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”);
–
prin introducerea articolului 8 alineatul (1a) în a gazdasági reklámtevékenység Alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény (Legea nr. XLVIII din 2008 privind condițiile de bază și anumite restricții aplicabile activităților de publicitate comercială) din 28 iunie 2008 (Magyar Közlöny 2008/95.), care interzice punerea la dispoziția minorilor a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, Ungaria a încălcat articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) (JO 2010, L 95, p. 1), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2018/1808 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 noiembrie 2018 (JO 2018, L 303, p. 69) (denumită în continuare „Directiva 2010/13”), articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, articolele 16 și 19 din Directiva 2006/123, articolul 56 TFUE și articolele 1, 7, 11 și 21 din cartă;
–
prin introducerea articolului 9 alineatul (6) în a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény (Legea nr. CLXXXV din 2010 privind serviciile mass‑media și mijlocele de informare în masă) din 31 decembrie 2010 (Magyar Közlöny 2010/202.), care obligă furnizorii de servicii mass‑media liniare să clasifice în categoria V orice program care are ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității și, în consecință, să nu le difuzeze decât între ora 22.00 și ora 5.00, precum și prin adoptarea articolului 32 alineatul (4a) din această lege, care exclude de la clasificarea ca anunț de interes public sau ca mesaj de sensibilizare programele care au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, Ungaria a încălcat articolul 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13 și articolele 1, 7, 11 și 21 din cartă;
–
prin modificarea articolului 179 alineatul (2) din Legea CLXXXV din 2010 privind serviciile mass‑media și mijlocele de informare în masă, care obligă Mediatanács (Consiliul pentru mass‑media, Ungaria) să solicite statului membru sub a cărui jurisdicție se află furnizorul de servicii mass‑media să ia măsuri eficace și să intervină pentru a pune capăt încălcărilor identificate de Consiliul pentru mass‑media, Ungaria a încălcat articolul 2 și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2010/13;
–
prin modificarea articolului 9 alineatul (12) din a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény (Legea nr. CXC din 2011 privind educația publică națională) din 29 decembrie 2011 (Magyar Közlöny 2011/162.), care interzice ca activitățile privind cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală să vizeze promovarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, Ungaria a încălcat articolele 16 și 19 din Directiva 2006/123, articolul 56 TFUE și articolele 1, 7, 11 și 21 din cartă;
(2)
prin adoptarea dispozițiilor menționate la punctul 1, Ungaria a încălcat articolul 2 TUE;
(3)
prin modificarea articolului 67 alineatul (1) literele a)-d) din a bź nügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállaintéak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bź nügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (Legea nr. XLVII din 2009 privind sistemul cazierelor judiciare, registrul hotărârilor judecătorești pronunțate împotriva cetățenilor maghiari de către instanțele din statele membre ale Uniunii Europene și înregistrarea datelor biometrice în scopuri penale și polițienești) din 19 iunie 2009 (Magyar Közlöny 2009/83.), care obligă organismul care are acces direct la datele înregistrate să îi permită persoanei autorizate să cunoască datele înregistrate ale persoanelor care au săvârșit infracțiuni împotriva libertății sexuale sau infracțiuni împotriva moravurilor sexuale față de copii, Ungaria a încălcat articolul 10 din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1, denumit în continuare „RGPD”) și articolul 8 alineatul (2) din cartă și
b)
obligarea Ungariei la plata cheltuielilor de judecată.
I. Cadrul juridic
A. Dreptul internațional
2
Articolul 4 din Convenția europeană privind televiziunea transfrontalieră, semnată la Strasbourg la 5 mai 1989, prevede:
„Părțile vor asigura libertatea de expresie și de informare conform articolului 10 din Convenția [europeană] pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale[, semnată la Roma la4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)]. Părțile vor garanta libertatea de recepție și nu se vor opune retransmiterii pe teritoriul lor a serviciilor de programe care se conformează dispozițiilor prezentei convenții.”
3
Articolul 7 paragraful 2 din această convenție prevede:
„Elementele serviciilor de programe care sunt susceptibile de a aduce prejudicii dezvoltării fizice, psihice și morale a copiilor sau adolescenților nu trebuie să fie transmise atunci când, datorită orei de transmisie și de recepție, aceștia din urmă sunt susceptibili să le privească.”
B. Dreptul Uniunii
1.
Dreptul primar
a)
Tratatul UE
4
Articolul 2 TUE prevede:
„Uniunea se întemeiază pe valorile respectării demnității umane, libertății, democrației, egalității, statului de drept, precum și pe respectarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților. Aceste valori sunt comune statelor membre într‑o societate caracterizată prin pluralism, nediscriminare, toleranță, justiție, solidaritate și egalitate între femei și bărbați.”
5
Articolul 4 alineatele (2) și (3) TUE prevede:
„(2)   Uniunea respectă egalitatea statelor membre în raport cu tratatele, precum și identitatea lor națională, inerentă structurilor lor fundamentale politice și constituționale, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională. Aceasta respectă funcțiile esențiale ale statului și, în special, pe cele care au ca obiect asigurarea integrității sale teritoriale, menținerea ordinii publice și apărarea securității naționale. În special, securitatea națională rămâne responsabilitatea exclusivă a fiecărui stat membru.
(3)   În temeiul principiului cooperării loiale, Uniunea și statele membre se respectă și se ajută reciproc în îndeplinirea misiunilor care decurg din tratate.
Statele membre adoptă orice măsură generală sau specială pentru asigurarea îndeplinirii obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă din actele instituțiilor Uniunii.
Statele membre facilitează îndeplinirea de către Uniune a misiunii sale și se abțin de la orice măsură care ar putea pune în pericol realizarea obiectivelor Uniunii.”
6
Articolul 7 TUE prevede:
„(1)   La propunerea motivată a unei treimi din statele membre, a Parlamentului European sau a Comisiei Europene și cu aprobarea Parlamentului European, Consiliul, hotărând cu o majoritate de patru cincimi din membrii săi, poate să constate existența unui risc clar de încălcare gravă a valorilor prevăzute la articolul 2, de către un stat membru. Înainte de a proceda la această constatare, Consiliul audiază statul membru în cauză și îi poate adresa recomandări, hotărând după aceeași procedură.
Consiliul verifică cu regularitate dacă motivele care au condus la această constatare rămân valabile.
(2)   Consiliul European, hotărând în unanimitate la propunerea unei treimi din statele membre sau a Comisiei Europene și cu aprobarea Parlamentului European, poate să constate existența unei încălcări grave și persistente a valorilor prevăzute la articolul 2, de către un stat membru, după ce a invitat acel stat membru să‑și prezinte observațiile.
(3)   În cazul în care a fost făcută constatarea menționată la alineatul (2), Consiliul, hotărând cu majoritate calificată, poate decide să suspende anumite drepturi care îi revin statului membru în cauză în urma aplicării tratatelor, inclusiv dreptul de vot în Consiliu al reprezentantului guvernului acelui stat membru. Procedând în acest fel, Consiliul ține seama de eventualele consecințe ale unei astfel de suspendări asupra drepturilor și obligațiilor persoanelor fizice și juridice.
Obligațiile care îi revin statului membru în cauză în temeiul tratatelor rămân obligatorii în orice situație pentru statul membru respectiv.
[…]”
7
Potrivit articolului 19 alineatul (1) primul paragraf TUE:
„Curtea de Justiție a Uniunii Europene cuprinde Curtea de Justiție, Tribunalul și tribunale specializate. Aceasta asigură respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor.”
8
Articolul 49 TUE prevede:
„Orice stat european care respectă valorile prevăzute la articolul 2 și care se angajează să le promoveze poate solicita să devină membru al Uniunii. […]
[…]”
b)
Tratatul FUE
9
Articolul 16 alineatul (1) TFUE prevede:
„Orice persoană are dreptul la protecția datelor cu caracter personal care o privesc.”
10
Articolul 34 TFUE prevede:
„Între statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent.”
11
Articolul 36 TFUE prevede:
„Dispozițiile articolelor 34 și 35 nu se opun interdicțiilor sau restricțiilor la import, la export sau de tranzit, justificate pe motive de morală publică, de ordine publică, de siguranță publică, de protecție a sănătății și a vieții persoanelor și a animalelor sau de conservare a plantelor, de protejare a unor bunuri de patrimoniu național cu valoare artistică, istorică sau arheologică sau de protecție a proprietății industriale și comerciale. Cu toate acestea, interdicțiile sau restricțiile respective nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restricție disimulată în comerțul dintre statele membre.”
12
Potrivit articolului 56 TFUE:
„În conformitate cu dispozițiile ce urmează, sunt interzise restricțiile privind libera prestare a serviciilor în cadrul Uniunii cu privire la resortisanții statelor membre stabiliți într‑un alt stat membru decât cel al beneficiarului serviciilor.
Parlamentul European și Consiliul, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, pot extinde beneficiul dispozițiilor prezentului capitol la prestatorii de servicii care sunt resortisanți ai unui stat terț și sunt stabiliți în cadrul Uniunii.”
13
Articolul 57 TFUE are următorul cuprins:
„În înțelesul tratatelor, sunt considerate servicii prestațiile furnizate în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, în măsura în care nu sunt reglementate de dispozițiile privind libera circulație a mărfurilor, a capitalurilor și a persoanelor.
[…]”
14
Articolul 165 TFUE prevede:
„(1)   Uniunea contribuie la dezvoltarea unei educații de calitate, prin încurajarea cooperării dintre statele membre și, în cazul în care este necesar, prin sprijinirea și completarea acțiunii acestora, respectând pe deplin responsabilitatea statelor membre față de conținutul învățământului și de organizarea sistemului educațional, precum și diversitatea lor culturală și lingvistică.
[…]”
15
Articolul 166 alineatul (1) TFUE prevede:
„Uniunea pune în aplicare o politică de formare profesională care sprijină și completează acțiunile statelor membre, respectând pe deplin responsabilitatea statelor membre față de conținutul și organizarea formării profesionale.”
16
Articolul 258 TFUE prevede:
„În cazul în care Comisia consideră că un stat membru a încălcat oricare dintre obligațiile care îi revin în temeiul tratatelor, aceasta emite un aviz motivat cu privire la acest aspect, după ce a oferit statului în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile.
În cazul în care statul în cauză nu se conformează acestui aviz în termenul stabilit de Comisie, aceasta poate sesiza Curtea de Justiție a Uniunii Europene.”
c)
Carta
17
Articolul 1 din cartă are următorul cuprins:
„Demnitatea umană este inviolabilă. Aceasta trebuie respectată și protejată.”
18
Articolul 7 din cartă prevede:
„Orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor.”
19
Potrivit articolului 8 din cartă:
„(1)   Orice persoană are dreptul la protecția datelor cu caracter personal care o privesc.
(2)   Asemenea date trebuie tratate în mod corect, în scopurile precizate și pe baza consimțământului persoanei interesate sau în temeiul unui alt motiv legitim prevăzut de lege. Orice persoană are dreptul de acces la datele colectate care o privesc, precum și dreptul de a obține rectificarea acestora.
[…]”
20
Articolul 11 din cartă prevede:
„(1)   Orice persoană are dreptul la libertatea de exprimare. Acest drept cuprinde libertatea de opinie și libertatea de a primi sau de a transmite informații sau idei fără amestecul autorităților publice și fără a ține seama de frontiere.
(2)   Libertatea și pluralismul mijloacelor de informare în masă sunt respectate.”
21
Articolul 14 alineatul (3) din cartă prevede:
„Libertatea de a înființa instituții de învățământ cu respectarea principiilor democratice, precum și dreptul părinților de a asigura educarea și instruirea copiilor lor, potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice, sunt respectate în conformitate cu legile interne care reglementează exercitarea acestora.”
22
Potrivit articolului 20 din cartă:
„Toate persoanele sunt egale în fața legii.”
23
Articolul 21 din cartă are următorul cuprins:
„(1)   Se interzice discriminarea de orice fel, bazată pe motive precum sexul, rasa, culoarea, originea etnică sau socială, caracteristicile genetice, limba, religia sau convingerile, opiniile politice sau de orice altă natură, apartenența la o minoritate națională, averea, nașterea, un handicap, vârsta sau orientarea sexuală.
[…]”
24
Articolul 24 din cartă prevede:
„(1)   Copiii au dreptul la protecția și îngrijirile necesare pentru asigurarea bunăstării lor. Ei își pot exprima în mod liber opinia. Aceasta se ia în considerare în problemele care îi privesc, în funcție de vârsta și gradul lor de maturitate.
(2)   În toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial.
[…]”
25
Articolul 52 din cartă prevede:
„(1)   Orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin prezenta cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți. Prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
[…]
(3)   În măsura în care prezenta cartă conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată. Această dispoziție nu împiedică dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă.
[…]”
2.
Dreptul derivat
a)
Directiva 2000/31
26
Considerentele (8), (10), (18), (21) și (22) ale Directivei 2000/31 au următorul cuprins:
„(8)
Obiectivul prezentei directive este de a crea un cadru juridic pentru a asigura libera circulație a serviciilor societății informaționale între statele membre și nu de a armoniza domeniul dreptului penal ca atare.
[…]
(10)
În conformitate cu principiul proporționalității, măsurile prevăzute de prezenta directivă se limitează strict la minimul necesar pentru a atinge obiectivul bunei funcționări a pieței interne. Dacă este necesar să se intervină la nivel comunitar și pentru a garanta un spațiu într‑adevăr fără frontiere interne în ceea ce privește comerțul electronic, directiva trebuie să asigure un nivel înalt de protecție a obiectivelor de interes general, în special protecția minorilor, a demnității umane, a consumatorilor și a sănătății publice. În conformitate cu [articolul 152 CE, devenit articolul 168 TFUE], protecția sănătății publice este o componentă esențială a altor politici comunitare.
[…]
(18)
Serviciile societății informaționale cuprind o gamă largă de activități economice care se desfășoară on‑line. Aceste activități pot consta, în special, din vânzări de bunuri on‑line. Activități precum livrarea bunurilor ca atare sau furnizarea de servicii off‑line nu sunt acoperite. Serviciile societății informaționale nu se limitează exclusiv la servicii în urma cărora se încheie contracte on‑line, ci, în măsura în care acestea reprezintă o activitate economică, se extind la servicii care nu sunt remunerate de cei care le primesc, cum ar fi serviciile care furnizează informații on‑line ori comunicări comerciale sau cele care furnizează instrumente de căutare, accesare și recuperare a datelor. Serviciile societății informaționale presupun, de asemenea, servicii care constau în transmiterea informațiilor printr‑o rețea de comunicații, furnizarea accesului la o rețea de comunicații sau în găzduirea informațiilor furnizate de un beneficiar al serviciului. Serviciile de televiziune, în sensul Directivei 89/552/CEE [a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO 1989, L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215)] și de radiodifuziune nu sunt servicii ale societății informaționale deoarece nu sunt furnizate la cerere individuală. În schimb, serviciile care sunt transmise punct cu punct, cum sunt video la cerere sau furnizarea de comunicări comerciale prin poșta electronică, sunt servicii ale societății informaționale. Folosirea poștei electronice sau a altor mijloace de comunicare individuale echivalente de către persoane fizice care acționează în scopuri care nu intră în cadrul activităților lor comerciale sau profesionale, inclusiv folosirea acestor mijloace pentru încheierea de contracte între astfel de persoane, nu este un serviciu al societății informaționale. Relația contractuală între un angajat și angajatorul său nu este un serviciu al societății informaționale. Activitățile care, prin natura lor, nu pot fi desfășurate la distanță prin mijloace electronice, precum controlul autorizat al conturilor unei societăți sau consultul medical care necesită examinarea fizică a pacientului, nu sunt servicii ale societății informaționale.
[…]
(21)
Întinderea domeniului coordonat nu aduce atingere viitoarei armonizări comunitare privind serviciile societății informaționale și legislației viitoare adoptate la nivel național în conformitate cu legislația comunitară. Domeniul coordonat reglementează numai cerințele referitoare la activitățile on‑line, cum ar fi informarea on‑line, publicitatea on‑line, cumpărăturile on‑line, încheierea de contracte on‑line și nu privesc cerințele juridice ale statelor membre referitoare la bunuri, cum ar fi standardele de securitate, obligațiile privind etichetarea ori răspunderea în materie de bunuri sau cerințele statelor membre referitoare la livrarea sau transportul bunurilor, inclusiv distribuirea produselor medicamentoase. Domeniul coordonat nu se referă la exercitarea dreptului de preemțiune de către autoritățile publice asupra anumitor bunuri cum ar fi operele de artă.
(22)
Controlul serviciilor societății informaționale se face la sursa activității pentru a asigura o protecție eficientă a obiectivelor de interes general. În acest sens, este necesar să se garanteze că autoritatea competentă asigură o astfel de protecție nu numai cetățenilor propriei țări, ci și tuturor cetățenilor Comunității. Pentru a îmbunătăți încrederea reciprocă între statele membre, este esențial ca această responsabilitate să fie precizată clar de către statul membru de origine a serviciilor. De asemenea, în scopul asigurării eficiente a liberei prestări a serviciilor și a certitudinii juridice pentru furnizorii și destinatarii serviciilor, astfel de servicii ale societății informaționale trebuie, în principiu, să se supună regimului juridic din statul membru în care este stabilit furnizorul de servicii.”
27
Articolul 1 din Directiva 2000/31 prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Prezenta directivă își propune să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin asigurarea liberei circulații a serviciilor societății informaționale între statele membre.
(2)   Prezenta directivă apropie, în măsura necesară atingerii obiectivelor prevăzute la alineatul (1), anumite dispoziții de drept intern aplicabile serviciilor societății informaționale în ceea ce privește piața internă, stabilirea furnizorilor de servicii, comunicările comerciale, contractele încheiate prin mijloace electronice, răspunderea intermediarilor, codurile de conduită, soluționarea extrajudiciară a litigiilor, acțiunile în justiție și cooperarea între statele membre.”
28
Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive, următorii termeni au înțelesurile de mai jos:
(a)
«servicii ale societății informaționale»: servicii în sensul articolului 1 [alineatul (1) litera (b) din Directiva (UE) 2015/1535 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO 2015, L 241, p. 1)];
[…]
(h)
«domeniu coordonat»: cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale [sau serviciilor societății informaționale], indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia.
(i)
Domeniul coordonat se referă la cerințe pe care furnizorul de servicii trebuie să le respecte și care privesc:
–
accesul la activitatea unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele în materie de calificare, autorizare și notificare;
–
desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele privind comportamentul furnizorului de servicii, cerințe legate de calitatea sau conținutul serviciului, inclusiv în materie de publicitate și contracte sau privind răspunderea furnizorului de servicii;
(ii)
Domeniul coordonat nu reglementează cerințe cum ar fi:
–
cerințe aplicabile bunurilor ca atare;
–
cerințe aplicabile livrării bunurilor;
–
cerințe aplicabile serviciilor care nu sunt furnizate prin mijloace electronice.”
29
Potrivit articolului 3 din directiva menționată:
„(1)   Fiecare stat membru garantează că serviciile societății informaționale prestate de un furnizor de servicii stabilit pe teritoriul său respectă dispozițiile de drept intern aplicabile în statul membru în cauză și relevante pentru domeniul coordonat.
(2)   Statele membre nu pot restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre invocând motive relevante pentru domeniul coordonat.
(3)   Alineatele (1) și (2) nu se aplică domeniilor menționate în anexă.
(4)   Statele membre pot adopta măsuri derogatorii de la alineatul (2) în cazul unui anumit serviciu al societății informaționale, în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
măsurile sunt:
(i)
necesare, dintr‑unul din motivele următoare:
–
ordine publică, în special prevenirea, investigarea, depistarea și urmărirea infracțiunilor, în special protecția minorilor și lupta împotriva incitării la ură pe motiv de rasă, sex, religie sau naționalitate și împotriva atingerii aduse demnității umane;
–
protecția sănătății publice;
–
securitatea publică, inclusiv protecția securității și apărării naționale;
–
protecția consumatorilor, inclusiv a investitorilor;
(ii)
luate împotriva unui serviciu al societății informaționale care aduce atingere obiectivelor menționate la punctul (i) sau care prezintă risc serios și grav de prejudiciere a acestor obiective;
(iii)
proporționale cu aceste obiective;
(b)
înainte de a lua măsurile respective și fără a aduce atingere procedurilor judiciare, inclusiv procedurilor preliminare și acțiunilor desfășurate în cadrul anchetei penale, statul membru:
–
a cerut statului membru menționat la alineatul (1) să ia măsuri și acesta nu le‑a luat sau cele pe care le‑a luat nu au fost suficiente;
–
a notificat Comisiei și statului membru menționat la alineatul (1) intenția de a lua astfel de măsuri.
(5)   Statele membre pot deroga, în cazuri de urgență, de la condițiile prevăzute la alineatul (4) litera (b). În acest caz, măsurile sunt notificate Comisiei și statului membru menționat la alineatul (1) în cel mai scurt timp posibil, indicând motivul pentru care statul membru consideră că există o urgență.
(6)   Fără a aduce atingere posibilității statului membru de a adopta și de a aplica măsurile în cauză, Comisia examinează compatibilitatea măsurilor notificate cu dreptul comunitar, în cel mai scurt timp posibil; în cazul în care se ajunge la concluzia că măsura este incompatibilă cu dreptul comunitar, Comisia solicită statului membru în cauză să se abțină de la luarea măsurilor preconizate sau să înceteze de urgență aplicarea măsurilor în cauză.”
30
Articolul 4 din aceeași directivă prevede:
„(1)   Statele membre veghează ca accesul la activitatea de furnizor de servicii ale societății informaționale și desfășurarea acesteia să nu poată fi supuse unui regim de autorizare prealabilă sau oricărei alte cerințe cu efect echivalent.
(2)   Alineatul (1) nu aduce atingere regimurilor de autorizare care nu urmăresc în mod specific și exclusiv serviciile societății informaționale […]”
b)
Directiva 2006/123
31
Considerentele (7), (9) și (27) ale Directivei 2006/123 au următorul cuprins:
„(7)
Prezenta directivă stabilește un cadru juridic general de care beneficiază o mare varietate de servicii, luând în considerare trăsăturile specifice ale fiecărui tip de activitate sau ale fiecărei profesii și sistemul acestora de reglementare. Acest cadru se bazează pe o abordare dinamică și selectivă care constă în eliminarea cu prioritate a barierelor care pot fi eliminate rapid, iar în privința celorlalte, lansarea unui proces de evaluare, consultare și armonizare complementară a unor aspecte specifice, ceea ce va permite modernizarea progresivă și coordonată a sistemelor naționale de reglementare pentru activitățile de servicii, care este esențială pentru realizarea unei adevărate piețe interne a serviciilor până în anul 2010. Este necesar să se prevadă o combinație echilibrată de măsuri care să includă armonizarea focalizată, cooperarea administrativă, dispoziția privind libertatea de a presta servicii și încurajarea elaborării unor coduri de conduită cu privire la anumite aspecte. Această coordonare a regimurilor legislative naționale ar trebui să asigure un grad înalt de integrare juridică comunitară și un nivel înalt de protecție a obiectivelor de interes general, în special protecția consumatorilor, care este vitală pentru stabilirea încrederii între statele membre. Prezenta directivă ia, de asemenea, în considerare alte obiective de interes general, inclusiv protecția mediului, siguranța publică și sănătatea publică, precum și necesitatea de a se conforma legislației muncii.
[…]
(9)
Prezenta directivă se aplică numai cerințelor care afectează accesul sau exercitarea unei activități de servicii. În consecință, aceasta nu se aplică unor cerințe precum normele de circulație rutieră, normele privind amenajarea sau dezvoltarea teritoriului, amenajarea urbană și rurală, standarde privind construcțiile, precum și sancțiuni administrative impuse pentru nerespectarea acestor norme care nu reglementează sau nu afectează în mod specific activitatea de servicii, dar trebuie să fie respectate de către prestatori în desfășurarea activității lor economice, în același mod în care sunt respectate de către persoane acționând cu titlu privat.
[…]
(27)
Nu ar trebui să intre sub incidența prezentei directive acele servicii sociale în sectorul locuințelor, al îngrijirii copiilor și al ajutorului acordat familiilor și persoanelor aflate în stare de nevoie, care sunt prestate de către stat la nivel național, regional sau local prin prestatori mandatați de către stat sau prin asociații de caritate recunoscute de către stat ca având drept obiectiv acordarea de sprijin pentru persoanele care se află permanent sau temporar într‑o stare de nevoie din cauza venitului lor familial insuficient sau a lipsei totale sau parțiale de independență și care riscă să fie marginalizate. Aceste servicii sunt esențiale pentru a garanta dreptul fundamental la demnitate și integritate umană și sunt o manifestare a principiilor coeziunii sociale și solidarității și nu ar trebui să fie afectate de prezenta directivă.”
32
Articolul 1 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Prezenta directivă stabilește dispoziții generale pentru facilitarea exercitării libertății de stabilire pentru prestatorii de servicii și a liberei circulații a serviciilor, menținând totodată un nivel ridicat al calității serviciilor.”
33
Articolul 2 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru.
(2)   Prezenta directivă nu se aplică pentru următoarele activități:
(a)
servicii neeconomice de interes general;
[…]
(c)
serviciile și rețelele de comunicații electronice, precum și resursele și serviciile asociate, în ceea ce privește domeniile reglementate de [Directiva 2002/19/CE a Parlamentului și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul) (JO 2002, L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169), Directiva 2002/20/CE a Parlamentului și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (JO 2002, L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183), Directiva 2002/21/CE a Parlamentului și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) (JO 2002, L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195), Directiva 2002/22/CE a Parlamentului și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO 2002, L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213) și Directiva 2002/58/CE a Parlamentului și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice (Directiva asupra confidențialității și comunicațiilor electronice) (JO 2002, L 201, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 63)];
[…]
(g)
servicii audiovizuale, inclusiv serviciile cinematografice, indiferent de modul lor de producție, distribuție și transmisie, precum și serviciile de radiodifuziune;
[…]
(i)
activități care sunt asociate exercitării autorității publice astfel cum se stabilește la [articolul 45 CE, devenit articolul 51 TFUE];
(j)
servicii sociale cu privire la locuințele sociale, servicii [sociale] privind îngrijirea copiilor și ajutorul acordat familiilor sau persoanelor aflate în nevoie în mod permanent sau temporar, care sunt prestate de către stat, de către prestatori mandatați de stat sau de organizații de caritate recunoscute de stat;
[…]”
34
Articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă are următorul cuprins:
„În cazul în care dispozițiile prezentei directive sunt în conflict cu o dispoziție a unui alt act comunitar care reglementează aspecte specifice ale accesului la o activitate de servicii sau la exercitarea acesteia în sectoare specifice sau pentru profesii specifice, dispoziția celuilalt act comunitar prevalează și se aplică acestor sectoare sau profesii specifice. Acestea includ:
(a)
Directiva 96/71/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29)];
(b)
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 [al Consiliului din 14 iunie 1971 de aplicare a regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35)];
(c)
[Directiva 89/552];
(d)
Directiva 2005/36/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3)].”
35
Articolul 4 din Directiva 2006/123 definește, la punctul 1, „serviciul” ca fiind orice activitate economică independentă, prestată în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, menționată la articolul 57 TFUE, iar la punctul 7 „cerința” ca fiind, printre altele, orice obligație, interdicție, condiție sau limită prevăzută în actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre sau care rezultă din jurisprudență, practici administrative, normele ordinelor profesionale sau normele colective ale asociațiilor profesionale sau ale altor organizații profesionale adoptate în exercitarea autonomiei lor juridice.
36
Potrivit articolului 16 din această directivă:
„(1)   Statele membre respectă dreptul prestatorilor de a furniza servicii într‑un stat membru altul decât cel în care sunt stabiliți.
Statele membre în care este prestat serviciul asigură accesul liber la o activitate de servicii și libera exercitare a acesteia pe teritoriul lor.
Statele membre nu pot condiționa accesul la o activitate de servicii sau exercitarea acesteia pe teritoriul lor de îndeplinirea oricăror cerințe care nu respectă următoarele principii:
(a)
nediscriminare: cerințele nu trebuie să fie, direct sau indirect, discriminatorii pe motiv de cetățenie sau, în ceea ce privește persoanele juridice, pe motivul privind statul membru în care sunt stabilite;
(b)
necesitate: cerințele trebuie să fie justificate prin motive de ordine publică, de siguranță publică, de sănătate publică sau de protecție a mediului;
(c)
proporționalitate: cerințele trebuie să fie adecvate pentru a garanta îndeplinirea obiectivului urmărit și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit.
(2)   Statele membre nu pot să restrângă libertatea de a presta servicii în cazul unui prestator stabilit într‑un alt stat membru impunând una dintre cerințele următoare:
(a)
obligația prestatorului de a fi stabilit pe teritoriul lor;
(b)
obligația prestatorului de a obține o autorizație din partea autorităților competente, inclusiv înscrierea într‑un registru sau într‑un ordin sau asociație profesională pe teritoriul lor, cu excepția cazurilor prevăzute de prezenta directivă sau de alte instrumente comunitare;
(c)
interdicția pentru prestator de a se dota cu o anumită formă sau tip de infrastructură pe teritoriul lor, inclusiv un birou sau un cabinet de care are nevoie prestatorul pentru a oferi serviciul în cauză;
(d)
aplicarea unui regim contractual special între prestator și beneficiar care împiedică sau restricționează prestarea de servicii în mod independent;
(e)
obligația prestatorului de a avea un document de identitate emis de către autoritățile lor competente specific pentru exercitarea unei activități de servicii;
(f)
cerințele, cu excepția celor necesare pentru sănătatea și siguranța muncii, care afectează utilizarea echipamentului și materialelor care fac parte integrantă din serviciul prestat;
(g)
restricții asupra libertății de a presta servicii menționate la articolul 19.
(3)   Prezentele dispoziții nu împiedică statul membru în care se deplasează prestatorul să impună cerințe în ceea ce privește o activitate de servicii în cazul în care acestea sunt justificate din motive de ordine publică, siguranță publică, sănătate publică sau protecția mediului, în conformitate cu alineatul (1). De asemenea, statul membru în cauză nu este împiedicat să aplice, în conformitate cu dreptul comunitar, propriile norme în ceea ce privește condițiile de angajare, inclusiv cele stabilite în convențiile colective.
[…]”
37
Articolul 19 din directiva menționată prevede:
„Statele membre nu pot impune unui beneficiar cerințe care restricționează utilizarea unui serviciu oferit de un prestator stabilit într‑un alt stat membru, în special cerințele următoare:
(a)
obligația de a obține autorizație de la autoritățile competente ale acestora sau de a face o declarație către acestea;
(b)
limite discriminatorii în acordarea asistenței financiare pe motiv că prestatorul este stabilit într‑un alt stat membru sau din motive care țin de situarea locului unde se prestează serviciul.”
c)
Directiva 2010/13
38
Considerentele (11), (18), (31), (33), (41), (60), (83) și (104) ale Directivei 2010/13 au următorul cuprins:
„(11)
Pentru a evita denaturarea concurenței, este necesar să fie îmbunătățită securitatea juridică, să fie sprijinită finalizarea pieței interne și să fie facilitată apariția unei zone unice de informare, astfel încât cel puțin un set minim de norme coordonate să se aplice tuturor serviciilor mass‑media audiovizuale, atât transmisiilor de televiziune (adică serviciilor mass‑media audiovizuale liniare), cât și serviciilor mass‑media audiovizuale la cerere (adică serviciilor mass‑media audiovizuale neliniare).
[…]
(18)
Directiva [2002/21] nu aduce atingere, în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) din directiva respectivă, măsurilor luate la nivelul Uniunii sau la nivel național care urmăresc obiective de interes general, în special în ceea ce privește reglementarea conținutului și politica audiovizuală.
[…]
(31)
Prin prezenta directivă ar trebui să se prevadă o definiție largă a comunicațiilor audiovizuale comerciale, care nu ar trebui să includă, cu toate acestea, anunțurile de interes general și apelurile umanitare difuzate cu titlu gratuit.
[…]
(33)
Principiul țării de origine ar trebui să fie considerat ca elementul de bază al prezentei directive, întrucât este esențial pentru crearea unei piețe interne. Principiul menționat ar trebui să se aplice tuturor serviciilor mass‑media audiovizuale pentru a asigura securitatea juridică pentru furnizorii de servicii mass‑media ca bază necesară pentru noi modele de afaceri și pentru furnizarea unor asemenea servicii. Aplicarea principiului menționat este, de asemenea, esențială pentru a se asigura libera circulație a informației și a programelor audiovizuale în cadrul pieței interne.
[…]
(41)
Statele membre ar trebui să poată să aplice norme mai detaliate sau mai stricte în domeniile coordonate prin prezenta directivă în cazul furnizorilor de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția acestora, asigurându‑se în același timp că normele respective sunt coerente cu principiile generale ale dreptului Uniunii. […]
[…]
(60)
Măsurile luate pentru protecția dezvoltării fizice, mentale și morale a minorilor și a demnității umane ar trebui să fie atent corelate cu dreptul fundamental la libertatea de expresie, astfel cum a fost stabilit în [cartă]. Scopul unor astfel de măsuri, cum ar fi utilizarea numerelor personale de identificare (coduri PIN), a sistemelor de filtrare sau a etichetării, ar trebui, astfel, să fie acela de a asigura un nivel adecvat de protecție a dezvoltării fizice, mentale și morale a minorilor și a demnității umane, în special în ceea ce privește serviciile mass‑media audiovizuale la cerere. Recomandarea privind protecția minorilor și a demnității umane și dreptul la replică a recunoscut deja importanța sistemelor de filtrare și a etichetării și a inclus un număr de posibile măsuri în beneficiul minorilor, cum ar fi furnizarea în mod sistematic pentru utilizatori, atunci când se abonează la un furnizor de acces, a unui sistem de filtrare eficace, care poate fi actualizat și ușor de folosit, sau dotarea cu sisteme de filtrare automată a accesului la serviciile destinate în mod specific copiilor.
[…]
(83)
Pentru a asigura protecția completă și eficientă a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, este esențial ca publicitatea prin televiziune să se conformeze unui set de reglementări și standarde minime și ca statele membre să își poată rezerva dreptul de a stabili reglementări mai detaliate sau mai stricte, iar în anumite împrejurări să stabilească condiții diferite pentru posturile de televiziune aflate sub jurisdicția lor.
[…]
(104)
Deoarece obiectivele prezentei directive, și anume instituirea unui spațiu fără frontiere interne pentru serviciile mass‑media audiovizuale, asigurându‑se totodată un nivel ridicat de protecție a obiectivelor de interes general, în special protecția minorilor și a demnității umane, precum și promovarea drepturilor persoanelor cu dizabilități, nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre și, având în vedere amploarea și efectele prezentei directive, pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 [TUE]. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.”
39
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2010/13 prevede:
„În sensul prezentei directive:
(a)
«serviciu mass‑media audiovizual» înseamnă:
(i)
un serviciu astfel cum este definit la articolele 56 și 57 [TFUE], scopul principal al serviciului respectiv sau al unei secțiuni disociabile a acestuia fiind furnizarea de programe, sub responsabilitatea editorială a unui furnizor de servicii mass‑media, către publicul larg, în scop informativ, de divertisment sau educativ, prin rețele de comunicații electronice în înțelesul articolului 2 litera (a) din Directiva [2002/21]; un astfel de serviciu mass‑media audiovizual reprezintă fie o transmisie de televiziune, astfel cum este definită la litera (e) de la prezentul alineat, fie un serviciu mass‑media audiovizual la cerere, astfel cum este definit la litera (g) de la prezentul alineat;
(ii)
comunicări comerciale audiovizuale;
[…]
(d)
«furnizor de servicii mass‑media» înseamnă persoana fizică sau juridică având responsabilitate editorială pentru alegerea conținutului audiovizual al serviciului mass‑media audiovizual și care stabilește modul de organizare a acestuia;
[…]
(h)
«comunicare comercială audiovizuală» înseamnă imagini cu sau fără sunet care sunt destinate să promoveze, direct sau indirect, bunurile, serviciile sau imaginea unei persoane fizice sau juridice care desfășoară o activitate economică; imaginile respective însoțesc sau sunt incluse într‑un program sau într‑un material video generat de utilizator în schimbul unei plăți sau retribuții similare sau în scopul autopromovării. Formele de comunicare comercială audiovizuală includ, printre altele, publicitatea televizată, sponsorizarea, teleshoppingul și plasarea de produse;
(i)
«publicitatea televizată» înseamnă orice formă de anunț difuzat fie în schimbul unei plăți, fie al unei retribuții similare sau difuzat în scopuri autopromoționale de către o întreprindere publică sau privată sau de către o persoană fizică în legătură cu o activitate comercială, ramură de activitate, meserie sau profesie pentru a promova furnizarea de bunuri și servicii, inclusiv bunuri imobiliare, drepturi și obligații, în schimbul unei plăți;
[…]”
40
Articolul 2 din această directivă prevede:
„(1)   Fiecare stat membru se asigură că toate serviciile mass‑media audiovizuale transmise de către furnizorii de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția sa respectă normele sistemului juridic aplicabil serviciilor mass‑media audiovizuale destinate publicului din statul membru respectiv.
[…]”
41
Articolul 3 alineatele (1) și (2) din directiva menționată are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre garantează libertatea de recepționare și nu restricționează retransmisia pe teritoriul lor a serviciilor mass‑media audiovizuale provenind din alte state membre din motive care se încadrează în domeniile coordonate de prezenta directivă.
(2)   Un stat membru poate deroga provizoriu de la alineatul (1) de la prezentul articol în cazul în care un serviciu mass‑media audiovizual prestat de un furnizor de servicii mass‑media aflat în jurisdicția altui stat membru încalcă manifest, serios și grav articolul 6 alineatul (1) litera (a) sau articolul 6a alineatul (1) sau aduce atingere ori prezintă un risc serios și grav de a aduce atingere sănătății publice.
Derogarea menționată la primul paragraf este supusă următoarelor condiții:
(a)
în cursul ultimelor 12 luni, furnizorul de servicii mass‑media a fost, de cel puțin două ori, autorul unuia sau mai multora dintre comportamentele descrise la primul paragraf;
(b)
statul membru în cauză a notificat în scris furnizorului de servicii mass‑media, statului membru care are jurisdicție asupra furnizorului respectiv și Comisiei presupusele încălcări și măsurile proporționale pe care intenționează să le ia în cazul în care orice astfel de încălcare se repetă;
(c)
statul membru în cauză a respectat dreptul la apărare al furnizorului de servicii mass‑media și, în special, a oferit furnizorului respectiv posibilitatea de a‑și exprima opiniile cu privire la presupusele încălcări; și
(d)
consultările cu statul membru care are jurisdicție asupra furnizorului de servicii mass‑media și cu Comisia nu au condus la o soluționare amiabilă în termen de o lună de la primirea de către Comisie a notificării menționate la litera (b).
În termen de trei luni de la primirea notificării privind măsurile luate de către statul membru în cauză și după ce a solicitat [Grupului autorităților europene de reglementare pentru serviciile mass‑media audiovizuale (ERGA)] să emită un aviz în conformitate cu articolul 30b alineatul (3) litera (d), Comisia ia o decizie privind compatibilitatea sau incompatibilitatea acestor măsuri cu dreptul Uniunii. […]”
42
Potrivit articolului 4 din aceeași directivă:
„(1)   Statele membre le pot impune furnizorilor de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor să respecte norme mai detaliate sau mai stricte în domeniile coordonate de prezenta directivă, cu condiția ca normele respective să fie conforme cu dreptul Uniunii.
(2)   În cazul în care un stat membru:
(a)
și‑a exercitat libertatea prevăzută la alineatul (1) pentru adoptarea unor norme mai detaliate sau mai stricte de interes public general; și
(b)
apreciază că un furnizor de servicii mass‑media aflat în jurisdicția unui alt stat membru furnizează un serviciu mass‑media audiovizual care este orientat în întregime sau în cea mai mare parte către teritoriul său,
acesta poate solicita statului membru de jurisdicție să abordeze orice problemă identificată în legătură cu prezentul alineat. Ambele state membre cooperează loial și rapid pentru a ajunge la o soluție satisfăcătoare pentru ambele părți.
La primirea unei cereri motivate în temeiul primului paragraf, statul membru de jurisdicție solicită furnizorului de servicii mass‑media să se conformeze normelor respective de interes public general. Statul membru de jurisdicție informează periodic statul membru solicitant cu privire la măsurile luate pentru a aborda problemele identificate. În termen de două luni de la primirea cererii, statul membru de jurisdicție informează statul membru solicitant și Comisia cu privire la rezultatele obținute și, dacă este cazul, explică motivele pentru care nu a putut fi găsită o soluție.
Oricare dintre cele două state membre poate invita în orice moment Comitetul de contact să analizeze cazul.
(3)   Statul membru în cauză poate adopta măsuri corespunzătoare împotriva furnizorului de servicii mass‑media respectiv în cazul în care:
(a)
apreciază că rezultatele obținute prin aplicarea alineatului (2) nu sunt satisfăcătoare; și
(b)
a prezentat dovezi care arată că furnizorul de servicii mass‑media în cauză s‑a stabilit în statul membru de jurisdicție pentru a eluda normele mai stricte, în domeniile coordonate de prezenta directivă, care i s‑ar aplica în cazul în care s‑ar fi stabilit pe teritoriul statului membru în cauză; aceste dovezi trebuie să permită stabilirea în mod rezonabil a unei astfel de eludări, fără a fi nevoie să se demonstreze intenția furnizorului de servicii mass‑media de a eluda respectivele norme mai stricte.
Măsurile respective trebuie să fie necesare din punct de vedere obiectiv, aplicate nediscriminatoriu și proporționale cu obiectivele pe care le urmăresc.
(4)   Un stat membru poate lua măsuri în temeiul alineatului (3) numai în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
a notificat Comisiei și statului membru în care este stabilit furnizorul de servicii mass‑media intenția sa de a lua măsurile respective, prezentând totodată motivele pe care își întemeiază evaluarea;
(b)
a respectat dreptul la apărare al furnizorului de servicii mass‑media în cauză și, în special, a oferit furnizorului de servicii mass‑media respectiv posibilitatea de a‑și exprima opiniile cu privire la presupusa eludare și la măsurile pe care intenționează să le ia statul membru care a efectuat notificarea; și
(c)
Comisia a decis, după ce a solicitat ERGA să emită un aviz în conformitate cu articolul 30b alineatul (3) litera (d), că măsurile sunt compatibile cu dreptul Uniunii, în special că evaluările efectuate de statul membru care ia măsurile în temeiul alineatelor (2) și (3) de la prezentul articol sunt corect fundamentate; Comisia informează Comitetul de contact în mod corespunzător.
(5)   În termen de trei luni de la primirea notificării prevăzute la alineatul (4) litera (a), Comisia ia decizia privind compatibilitatea sau incompatibilitatea acestor măsuri cu dreptul Uniunii. În cazul în care decide că măsurile respective nu sunt compatibile cu dreptul Uniunii, Comisia impune statului membru în cauză să se abțină de la luarea măsurilor preconizate.
În cazul în care nu dispune de informațiile necesare pentru a lua decizia în temeiul primului paragraf, în termen de o lună de la primirea notificării, Comisia solicită statului membru în cauză toate informațiile necesare pentru a ajunge la decizia respectivă. Termenul în care Comisia trebuie să ia decizia se suspendă până în momentul în care statul membru respectiv a furnizat informațiile necesare respective. În orice caz, suspendarea termenului nu durează mai mult de o lună.
(6)   Statele membre garantează, prin mijloace adecvate, în limitele dreptului lor intern, respectarea efectivă a prezentei directive de către furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor.
(7)   În absența unor dispoziții contrare în prezenta directivă, se aplică Directiva [2000/31]. În caz de conflict între Directiva [2000/31] și prezenta directivă, în absența unor dispoziții contrare din prezenta directivă, prevalează prezenta directivă.”
43
Articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2010/13 prevede:
„Fără a aduce atingere obligației statelor membre de a respecta și de a proteja demnitatea umană, statele membre se asigură prin mijloace corespunzătoare că serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor nu conțin:
(a)
incitări la violență sau la ură împotriva unui grup de persoane ori a unui membru al unui grup, bazate pe oricare dintre motivele menționate la articolul 21 din cartă”.
44
Articolul 6a din această directivă prevede:
„(1)   Statele membre iau măsurile corespunzătoare pentru a garanta că serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor care pot afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor sunt puse la dispoziție numai într‑un mod care să asigure că, în mod normal, minorii nu le vor auzi sau vedea. Printre măsurile respective se pot număra selectarea orei de difuzare, instrumente de verificare a vârstei sau alte măsuri tehnice. Acestea trebuie să fie proporționale cu potențialele efecte negative ale programului.
Conținutul cel mai dăunător, cum ar fi violența nejustificată și pornografia, face obiectul celor mai stricte măsuri.
[…]”
45
Articolul 9 alineatul (1) literele (c) și (g) din directiva menționată are următorul cuprins:
„Statele membre se asigură că comunicările comerciale audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor îndeplinesc următoarele cerințe:
[…]
(c)
comunicările comerciale audiovizuale:
(i)
nu aduc atingere respectului pentru demnitatea umană;
(ii)
nu includ și nu promovează acte de discriminare bazată pe sex, origine rasială sau etnică, naționalitate, religie sau credință, handicap, vârstă sau orientare sexuală;
(iii)
nu încurajează comportamente care dăunează sănătății sau siguranței;
(iv)
nu încurajează comportamente care dăunează în mod flagrant protecției mediului;
[…]
(g)
comunicările comerciale audiovizuale nu afectează negativ minorii din punct de vedere fizic, mintal sau moral; prin urmare, acestea nu incită în mod direct minorii să cumpere sau să închirieze un produs sau serviciu exploatând lipsa de experiență sau credulitatea acestora, nu îi încurajează în mod direct să își convingă părinții sau alte persoane să cumpere bunurile sau serviciile cărora li se face publicitate, nu exploatează încrederea specială pe care minorii o au în părinți, profesori sau alte persoane și nu prezintă în mod nejustificat minori în situații periculoase.”
46
Potrivit articolului 28b din aceeași directivă:
„(1)   Fără a aduce atingere articolelor 12-15 din [Directiva 2000/31], statele membre se asigură că furnizorii de platforme de partajare a materialelor video aflați în jurisdicția lor iau măsuri corespunzătoare pentru a proteja:
(a)
minorii de programele, de materialele video generate de utilizatori și de comunicările comerciale audiovizuale care le pot afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală, în conformitate cu articolul 6a alineatul (1);
(b)
publicul larg de programele, de materialele video generate de utilizatori și de comunicările comerciale audiovizuale care conțin incitări la violență sau la ură împotriva unui grup de persoane ori a unui membru al unui grup, bazate pe oricare dintre motivele menționate la articolul 21 din cartă;
(c)
publicul larg de programele, de materialele video generate de utilizatori și de comunicările comerciale audiovizuale având un conținut a cărui difuzare constituie infracțiune în temeiul dreptului Uniunii, și anume instigare publică la săvârșirea unei infracțiuni de terorism astfel cum se prevede la articolul 5 din Directiva (UE) 2017/541 [a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2017 privind combaterea terorismului și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2002/475/JAI a Consiliului și de modificare a Deciziei 2005/671/JAI a Consiliului (JO 2017, L 88, p. 6)], infracțiuni legate de pornografia infantilă astfel cum se prevede la articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2011/93/UE a Parlamentului European și a Consiliului [din 13 decembrie 2011 privind combaterea abuzului sexual asupra copiilor, a exploatării sexuale a copiilor și a pornografiei infantile și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2004/68/JAI a Consiliului (JO 2011, L 335, p. 1)] sau infracțiuni de natură rasistă și xenofobă astfel cum se prevede la articolul 1 din Decizia‑cadru 2008/913/JAI [a Consiliului din 28 noiembrie 2008 privind combaterea anumitor forme și expresii ale rasismului și xenofobiei prin intermediul dreptului penal (JO 2008, L 328, p. 55)].
(2)   Statele membre se asigură că furnizorii de platforme de partajare a materialelor video aflați în jurisdicția lor respectă cerințele prevăzute la articolul 9 alineatul (1) cu privire la comunicările comerciale audiovizuale care sunt promovate, comercializate sau organizate de către respectivii furnizori de platforme de partajare a materialelor video.
Statele membre se asigură că furnizorii de platforme de partajare a materialelor video aflați în jurisdicția lor iau măsuri corespunzătoare pentru a respecta cerințele prevăzute la articolul 9 alineatul (1) cu privire la comunicările comerciale audiovizuale care nu sunt promovate, comercializate sau organizate de către respectivii furnizori de platforme de partajare a materialelor video, ținând seama de controlul limitat exercitat de platformele de partajare a materialelor video respective asupra acestor comunicărilor comerciale audiovizuale.
Statele membre se asigură că furnizorii de platforme de partajare a materialelor video informează în mod clar utilizatorii atunci când programele și materialele video generate de utilizatori conțin comunicări comerciale audiovizuale, cu condiția ca aceste comunicări să fie declarate în conformitate cu alineatul (3) al treilea paragraf litera (c) sau dacă furnizorul are cunoștință de acest lucru.
Statele membre încurajează utilizarea coreglementării și promovarea autoreglementării prin intermediul codurilor de conduită, astfel cum se prevede la articolul 4a alineatul (1), în vederea reducerii în mod efectiv a expunerii copiilor la comunicările comerciale audiovizuale privind produse alimentare și băuturi care conțin substanțe nutritive și substanțe cu efect nutrițional sau fiziologic, în special grăsimi, acizi grași trans, sare sau sodiu și zaharuri, al căror consum excesiv nu este recomandat în regimul alimentar global. Respectivele coduri au ca scop să dispună ca astfel de comunicări comerciale audiovizuale să nu scoată în evidență calitatea pozitivă a aspectelor nutriționale ale unor astfel de produse alimentare și băuturi.
(3)   În sensul alineatelor (1) și (2), măsurile corespunzătoare se stabilesc în funcție de natura conținutului în cauză, de daunele pe care le poate cauza, de caracteristicile categoriei de persoane care trebuie protejate, precum și de drepturile și interesele legitime aflate în joc, inclusiv cele ale furnizorilor de platforme de partajare a materialelor video și ale utilizatorilor care au creat și/sau au încărcat conținutul, precum și de interesul public general.
Statele membre se asigură că toți furnizorii de platforme de partajare a materialelor video aflați în jurisdicția lor aplică aceste măsuri. Măsurile respective trebuie să fie fezabile și proporționale, ținând seama de amploarea serviciului de platformă de partajare a materialelor video și de natura serviciului furnizat. Respectivele măsuri nu conduc la nicio măsură de control ex‑ante sau la filtrarea conținutului la încărcare care nu sunt în conformitate cu articolul 15 din [Directiva 2000/31]. În scopul protecției minorilor, prevăzut la alineatul (1) litera (a) de la prezentul articol, conținutul cel mai dăunător face obiectul celor mai stricte măsuri de control al accesului.
După caz, aceste măsuri constau în:
(a)
includerea și aplicarea, în termenii și condițiile serviciilor de platformă de partajare a materialelor video, a cerințelor menționate la alineatul (1);
(b)
includerea și aplicarea, în termenii și condițiile serviciilor de platformă de partajare a materialelor video, a cerințelor prevăzute la articolul 9 alineatul (1) privind comunicările comerciale audiovizuale care nu sunt promovate, comercializate sau organizate de către furnizorii de platforme de partajare a materialelor video;
(c)
includerea unei funcționalități prin care utilizatorii care încarcă materiale video generate de utilizatori să declare dacă astfel de materiale video conțin comunicări comerciale audiovizuale în măsura în care aceștia au cunoștință de acest lucru sau în măsura în care se poate presupune în mod rezonabil că aceștia au cunoștință de acest lucru;
(d)
instituirea și utilizarea unor mecanisme transparente și ușor de utilizat care să le permită utilizatorilor de platforme de partajare a materialelor video să raporteze sau să semnaleze respectivului furnizor al platformei de partajare a materialelor video conținutul menționat la alineatul (1) care este furnizat pe platforma sa;
(e)
instituirea și utilizarea unor sisteme prin intermediul cărora furnizorii de platforme de partajare a materialelor video să le explice utilizatorilor acestor platforme care au fost efectele raportării și ale semnalării menționate la litera (d);
(f)
instituirea și utilizarea unor sisteme care să permită verificarea vârstei utilizatorilor de platforme de partajare a materialelor video în ceea ce privește conținutul care poate afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor;
(g)
instituirea și utilizarea unor sisteme ușor de utilizat care să le permită utilizatorilor de platforme de partajare a materialelor video să clasifice conținutul menționat la alineatul (1);
(h)
furnizarea unor sisteme de control parental aflate sub controlul utilizatorilor finali în ceea ce privește conținutul care poate afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor;
(i)
instituirea și utilizarea unor proceduri transparente, ușor de utilizat și eficace de gestionare și soluționare a plângerilor utilizatorilor către furnizorul de platforme de partajare a materialelor video în ceea ce privește aplicarea măsurilor menționate la literele (d)-(h);
(j)
instituirea unor măsuri și instrumente eficace privind educația în domeniul mass‑mediei și sporirea gradului de informare a utilizatorilor cu privire la respectivele măsuri și instrumente.
Datele cu caracter personal ale minorilor care sunt colectate sau generate prin orice altă modalitate de către furnizorii de platforme de partajare a materialelor video în temeiul celui de‑al treilea paragraf literele (f) și (h) nu sunt prelucrate în scopuri comerciale, cum ar fi marketingul direct, crearea de profiluri și publicitatea orientată în funcție de comportament.
(4)   În scopul punerii în aplicare a măsurilor menționate la alineatele (1) și (3) de la prezentul articol, statele membre încurajează utilizarea coreglementării, astfel cum se prevede la articolul 4a alineatul (1).
(5)   Statele membre instituie mecanismele necesare pentru a evalua pertinența măsurilor menționate la alineatul (3), luate de către furnizorii de platforme de partajare a materialelor video. Statele membre încredințează evaluarea măsurilor respective autorităților și/sau organismelor naționale de reglementare.
(6)   Statele membre pot impune furnizorilor de platforme de partajare a materialelor video măsuri mai detaliate sau mai stricte decât cele prevăzute la alineatul (3) de la prezentul articol. Atunci când adoptă astfel de măsuri, statele membre respectă cerințele stabilite de dreptul aplicabil al Uniunii, cum ar fi cele prevăzute la articolele 12-15 din [Directiva 2000/31] sau la articolul 25 din [Directiva 2011/93].
(7)   Statele membre se asigură că există mecanisme extrajudiciare de soluționare a litigiilor dintre utilizatori și furnizorii de platforme de partajare a materialelor video referitoare la aplicarea alineatelor (1) și (3). Aceste mecanisme permit soluționarea imparțială a litigiilor și nu privează utilizatorul de protecția juridică pe care o oferă dreptul intern.
(8)   Statele membre se asigură că utilizatorii își pot exercita în fața unei instanțe, drepturile care decurg din relația cu furnizorii de platforme de partajare a materialelor video, în temeiul alineatelor (1) și (3).
(9)   Comisia încurajează furnizorii de platforme de partajare a materialelor video să facă schimb de bune practici privind codurile de conduită în materie de coreglementare menționate la alineatul (4).
(10)   Statele membre și Comisia pot promova autoreglementarea prin intermediul codurilor de conduită ale Uniunii menționate la articolul 4a alineatul (2).”
d)
Directiva 2015/1535
47
Articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2015/1535 definește „serviciul” ca fiind „orice serviciu al societății informaționale, adică orice serviciu prestat în mod normal în schimbul unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a beneficiarului serviciului”.
48
Articolul 5 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Sub rezerva articolului 7, statele membre comunică de îndată Comisiei orice proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care doar se transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză; de asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară adoptarea unei astfel de reglementări, în cazul în care aceste motive nu au fost clarificate suficient în proiectul de reglementare tehnică.
După caz și dacă nu au fost deja transmise cu o comunicare anterioară, statele membre comunică totodată Comisiei textele principalelor acte cu putere de lege sau norme administrative aflate în legătură directă, în cazul în care pentru evaluarea implicațiilor proiectului de reglementare tehnică este necesară cunoașterea acestor texte.
Statele membre comunică din nou Comisiei proiectul de reglementare tehnică, în condițiile menționate la primul și al doilea paragraf din prezentul alineat, în cazul în care îi aduc modificări semnificative care au ca efect schimbarea obiectului, scurtarea programului de punere în aplicare avut în vedere inițial, adăugarea de specificații sau cerințe ori transformarea acestora în unele mai restrictive.
[…]
Comisia notifică de îndată celelalte state membre cu privire la proiectul de reglementare tehnică și la toate documentele care i‑au fost înaintate; de asemenea, poate înainta proiectul în cauză comitetului menționat la articolul 2 din prezenta directivă și, după caz, comitetului responsabil pentru domeniul respectiv.
Referitor la specificațiile tehnice sau la alte cerințe sau norme cu privire la servicii, menționate la articolul 1 alineatul (1) litera (f) paragraful al doilea punctul (iii) din prezenta directivă, comentariile sau avizele detaliate ale Comisiei sau ale statelor membre pot avea în vedere numai aspectele care pot obstrucționa comerțul sau, referitor la normele cu privire la servicii, libera circulație a serviciilor sau libertatea de stabilire a prestatorilor de servicii și nu aspectele fiscale sau financiare ale măsurii.”
e)
Directiva 2018/1808
49
Considerentul (20) al Directivei 2018/1808 are următorul cuprins:
„Măsurile corespunzătoare pentru protecția minorilor aplicabile serviciilor de televiziune ar trebui să se aplice și serviciilor mass‑media audiovizuale la cerere. Aceasta ar trebui să sporească nivelul de protecție. Abordarea armonizării minime permite statelor membre să dezvolte un grad mai ridicat de protecție [împotriva] conținutul[ui] care poate afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor. Conținutul cel mai dăunător, care poate afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor, dar care nu constituie neapărat o infracțiune, ar trebui să facă obiectul celor mai stricte măsuri, cum ar fi criptarea și sistemele eficace de control parental, fără a se aduce atingere posibilității adoptării unor măsuri mai stricte de către statele membre.”
f)
RGPD
50
Considerentele (1), (4), (10) și (154) ale RGPD au următorul cuprins:
„(1)
Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal este un drept fundamental. Articolul 8 alineatul (1) din [cartă] și articolul 16 alineatul (1) [TFUE] prevăd dreptul oricărei persoane la protecția datelor cu caracter personal care o privesc.
[…]
(4)
Prelucrarea datelor cu caracter personal ar trebui să fie în serviciul cetățenilor. Dreptul la protecția datelor cu caracter personal nu este un drept absolut; acesta trebuie luat în considerare în raport cu funcția pe care o îndeplinește în societate și echilibrat cu alte drepturi fundamentale, în conformitate cu principiul proporționalității. Prezentul regulament respectă toate drepturile fundamentale și libertățile și principiile recunoscute în cartă astfel cum sunt consacrate în tratate, în special respectarea vieții private și de familie, a reședinței și a comunicațiilor, a protecției datelor cu caracter personal, a libertății de gândire, de conștiință și de religie, a libertății de exprimare și de informare, a libertății de a desfășura o activitate comercială, dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, precum și diversitatea culturală, religioasă și lingvistică.
[…]
(10)
Pentru a se asigura un nivel consecvent și ridicat de protecție a persoanelor fizice și pentru a se îndepărta obstacolele din calea circulației datelor cu caracter personal în cadrul Uniunii, nivelul protecției drepturilor și libertăților persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea unor astfel de date ar trebui să fie echivalent în toate statele membre. Aplicarea consecventă și omogenă a normelor în materie de protecție a drepturilor și libertăților fundamentale ale persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal ar trebui să fie asigurată în întreaga Uniune. În ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal în vederea respectării unei obligații legale, a îndeplinirii unei sarcini care servește unui interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul, statelor membre ar trebui să li se permită să mențină sau să introducă dispoziții de drept intern care să clarifice într‑o mai mare măsură aplicarea normelor prezentului regulament. În coroborare cu legislația generală și orizontală privind protecția datelor, prin care este pusă în aplicare Directiva 95/46/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO 1995, L 281, p. 31. Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10)], statele membre au mai multe legi sectoriale specifice în domenii care necesită dispoziții mai precise. Prezentul regulament oferă, de asemenea, statelor membre o marjă de manevră în specificarea normelor sale, inclusiv în ceea ce privește prelucrarea categoriilor speciale de date cu caracter personal («date sensibile»). În acest sens, prezentul regulament nu exclude dreptul statelor membre care stabilește circumstanțele aferente unor situații de prelucrare specifice, inclusiv stabilirea cu o mai mare precizie a condițiilor în care prelucrarea datelor cu caracter personal este legală.
[…]
(154)
Prezentul regulament permite luarea în considerare a principiului accesului public la documente oficiale în aplicarea prezentului regulament. Accesul public la documente oficiale poate fi considerat a fi în interes public. Datele cu caracter personal din documentele deținute de o autoritate publică sau de un organism public ar trebui să poată fi divulgate de autoritatea respectivă sau de organismul respectiv în cazul în care dreptul Uniunii sau dreptul intern sub incidența căruia intră autoritatea publică sau organismul public prevede acest lucru. Dreptul Uniunii și dreptul intern ar trebui să asigure un echilibru între accesul public la documentele oficiale și reutilizarea informațiilor din sectorul public, pe de o parte, și dreptul la protecția datelor cu caracter personal, pe de altă parte, și ar putea prin urmare să prevadă echilibrul necesar cu dreptul la protecția datelor cu caracter personal în temeiul prezentului regulament. Trimiterea la autoritățile și organismele publice ar trebui, în acest context, să includă toate autoritățile sau alte organisme reglementate de dreptul intern privind accesul public la documente. Directiva 2003/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului [din 17 noiembrie 2003 privind reutilizarea informațiilor din sectorul public (JO 2003, L 345, p. 90, Ediție specială, 13/vol. 41, p. 73)] lasă intact și nu aduce atingere în niciun fel nivelului de protecție a persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal în conformitate cu dreptul Uniunii și cu cel intern și, în special, nu modifică drepturile și obligațiile prevăzute de prezentul regulament. În special, directiva sus‑menționată nu se aplică documentelor la care accesul este exclus sau restrâns în temeiul regimurilor de acces din motive legate de protecția datelor cu caracter personal și nici părților din documente accesibile în temeiul respectivelor regimuri care conțin date cu caracter personal a căror reutilizare a fost stabilită prin lege ca fiind incompatibilă cu dreptul privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.”
51
Articolul 1 din RGPD prevede:
„(1)   Prezentul regulament stabilește normele referitoare la protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal, precum și normele referitoare la libera circulație a datelor cu caracter personal.
(2)   Prezentul regulament asigură protecția drepturilor și libertăților fundamentale ale persoanelor fizice și în special a dreptului acestora la protecția datelor cu caracter personal.
(3)   Libera circulație a datelor cu caracter personal în interiorul Uniunii nu poate fi restricționată sau interzisă din motive legate de protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.”
52
Articolul 5 din acest regulament prevede:
„(1)   Datele cu caracter personal sunt:
(a)
prelucrate în mod legal, echitabil și transparent față de persoana vizată («legalitate, echitate și transparență»);
[…]
(f)
prelucrate într‑un mod care asigură securitatea adecvată a datelor cu caracter personal, inclusiv protecția împotriva prelucrării neautorizate sau ilegale și împotriva pierderii, a distrugerii sau a deteriorării accidentale, prin luarea de măsuri tehnice sau organizatorice corespunzătoare («integritate și confidențialitate»);
[…]”
53
Articolul 6 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„(1)   Prelucrarea este legală numai dacă și în măsura în care se aplică cel puțin una dintre următoarele condiții:
(a)
persoana vizată și‑a dat consimțământul pentru prelucrarea datelor sale cu caracter personal pentru unul sau mai multe scopuri specifice;
(b)
prelucrarea este necesară pentru executarea unui contract la care persoana vizată este parte sau pentru a face demersuri la cererea persoanei vizate înainte de încheierea unui contract;
(c)
prelucrarea este necesară în vederea îndeplinirii unei obligații legale care îi revine operatorului;
(d)
prelucrarea este necesară pentru a proteja interesele vitale ale persoanei vizate sau ale altei persoane fizice;
(e)
prelucrarea este necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul;
(f)
prelucrarea este necesară în scopul intereselor legitime urmărite de operator sau de o parte terță, cu excepția cazului în care prevalează interesele sau drepturile și libertățile fundamentale ale persoanei vizate, care necesită protejarea datelor cu caracter personal, în special atunci când persoana vizată este un copil.
Litera (f) din primul paragraf nu se aplică în cazul prelucrării efectuate de autorități publice în îndeplinirea atribuțiilor lor.
[…]”
54
Potrivit articolului 10 din același regulament:
„Prelucrarea de date cu caracter personal referitoare la condamnări penale și infracțiuni sau la măsuri de securitate conexe în temeiul articolului 6 alineatul (1) se efectuează numai sub controlul unei autorități de stat sau atunci când prelucrarea este autorizată de dreptul Uniunii sau de dreptul intern care prevede garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate. Orice registru cuprinzător al condamnărilor penale se ține numai sub controlul unei autorități de stat.”
55
Articolul 24 din RGPD prevede:
„(1)   Ținând seama de natura, domeniul de aplicare, contextul și scopurile prelucrării, precum și de riscurile cu grade diferite de probabilitate și gravitate pentru drepturile și libertățile persoanelor fizice, operatorul pune în aplicare măsuri tehnice și organizatorice adecvate pentru a garanta și a fi în măsură să demonstreze că prelucrarea se efectuează în conformitate cu prezentul regulament. Respectivele măsuri se revizuiesc și se actualizează dacă este necesar.
(2)   Atunci când sunt proporționale în raport cu operațiunile de prelucrare, măsurile menționate la alineatul (1) includ punerea în aplicare de către operator a unor politici adecvate de protecție a datelor.
(3)   Aderarea la coduri de conduită aprobate, menționate la articolul 40, sau la un mecanism de certificare aprobat, menționat la articolul 42, poate fi utilizată ca element care să demonstreze respectarea obligațiilor de către operator.”
56
Articolul 86 din acest regulament prevede:
„Datele cu caracter personal din documentele oficiale deținute de o autoritate publică sau de un organism public sau privat pentru îndeplinirea unei sarcini care servește interesului public pot fi divulgate de autoritatea sau organismul respectiv în conformitate cu dreptul Uniunii sau cu dreptul intern sub incidența căruia intră autoritatea sau organismul, pentru a stabili un echilibru între accesul public la documente oficiale și dreptul la protecția datelor cu caracter personal în temeiul prezentului regulament.”
C. Dreptul maghiar
1.
Legea fundamentală maghiară
57
Articolul XV alineatul (5) din Magyarország Alaptörvénye (Legea fundamentală maghiară), în versiunea aplicabilă prezentului litigiu, prevede:
„Ungaria protejează prin măsuri speciale familiile, copiii, femeile, persoanele în vârstă și persoanele cu handicap”.
58
Articolul XVI din această lege fundamentală prevede:
„(1) Orice copil are dreptul la protecția și la îngrijirile necesare pentru buna sa dezvoltare fizică, mentală și morală. Ungaria protejează dreptul copiilor de a se identifica potrivit sexului pe care l‑au avut la naștere și garantează o educație bazată pe valori fondate pe identitatea constituțională a patriei noastre și pe cultura creștină a acesteia.
(2) Părinții au dreptul de a alege educația pe care să o acorde copiilor lor.”
2.
Codul civil maghiar
59
Articolul 4:146 din a polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (Legea nr. V din 2013 privind Codul civil, denumit în continuare „Codul civil”) prevede:
„(1)   Copilul minor este supus autorității părintești sau tutelei.
(2)   Autoritatea părintească include dreptul și obligația de a alege numele copilului minor, de a decide cu privire la întreținerea și educația, precum și la reședința acestuia, de a‑i administra bunurile și de a asigura reprezentarea legală a acestuia, precum și dreptul de a desemna un tutore și de a exclude o persoană de la tutelă.”
60
Articolul 4:224 din același cod prevede:
„Dacă prezenta lege nu prevede altfel, tutorele îngrijește copilul aflat sub tutelă, îl educă, îi administrează bunurile și îl reprezintă legal.”
61
Potrivit articolului 8:1 alineatul (1) din codul menționat:
„În sensul prezentei legi:
[…]
2)
prin «membrii ai aceleiași familii» se înțelege membrii apropiați ai aceleiași familii, partenerii, soții/soțiile ascendenților și descendenților în linie directă, ascendenții și descendenții în linie directă și frații și surorile soților/soțiilor, precum și soții/soțiile fraților și surorilor.
[…]”
3.
Legea privind protecția copiilor
62
Articolul 1 alineatul (1) din Legea nr. XXXI din 1997 privind protecția copiilor și administrarea tutelelor, astfel cum a fost modificată prin Legea de modificare (denumită în continuare „Legea privind protecția copiilor”), prevede:
„Prezenta lege are ca obiect stabilirea normelor de bază potrivit cărora statul, colectivitățile locale și persoanele fizice și juridice responsabile de protecția copiilor, precum și alte organizații fără personalitate juridică contribuie, prin intermediul unor prestații și al unor măsuri specifice, la exercitarea drepturilor și a intereselor legale ale copiilor și la îndeplinirea îndatoririlor părintești și asigură prevenirea și eliminarea situațiilor de vulnerabilitate a copiilor, suplinirea lipsei îngrijirilor părintești și asigurarea integrării sociale a tinerilor adulți care au ieșit din sistemul de protecție a copilului.”
63
Articolul 4 din această lege are următorul cuprins:
„(1)   Prezenta lege se aplică:
a)
cu condiția să aibă reședința pe teritoriul Ungariei și sub rezerva derogării prevăzute la alineatul [(3)], copiilor, tinerilor adulți și părinților lor care au cetățenia maghiară, celor care, cu excepția cazului în care se prevede altfel într‑un tratat internațional, au statutul de persoană găzduită, de imigrant sau de persoană admisă și celor cărora autoritățile maghiare le‑au recunoscut statutul de refugiați, de beneficiari de protecție subsidiară sau de apatrizi;
b)
oricărei persoane care beneficiază de dreptul de liberă circulație și de ședere în temeiul [a szabad moź ás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi I. törvény (Legea nr. I. din 2007 privind intrarea și șederea persoanelor care beneficiază de dreptul de liberă circulație și de ședere] în cazul în care, la momentul cererii de prestații, își exercită dreptul de liberă circulație și dreptul de ședere de mai mult de trei luni pe teritoriul Ungariei în conformitate cu Legea nr. I. din 2007 privind intrarea și șederea persoanelor care beneficiază de dreptul de liberă circulație și de ședere și are un domiciliu legal în conformitate cu [a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (Legea nr. LXVI din 1992 privind registrul datelor cu caracter personal și adresele cetățenilor)];
[…]
(3)   Pe lângă persoanele menționate la alineatul [(1)], prezenta lege se aplică și protecției unui copil de altă cetățenie decât cea maghiară care locuiește pe teritoriul Ungariei în cazul în care absența unui plasament temporar, a plasării sub supraveghere educațională sau a desemnării unui tutore ar pune copilul în pericol sau i‑ar cauza un prejudiciu inevitabil.”
64
Articolul 5 litera s) din Legea privind protecția copiilor definește noțiunea de „administrator” după cum urmează:
„sa)
organismul desemnat prin decret al guvernului în vederea exercitării atribuțiilor de administrator de stat, colectivitatea locală și asociația colectivităților locale (denumite în continuare, împreună, «administratorul de stat»);
sb)
biserica recunoscută, entitatea internă ecleziastică a acesteia care beneficiază de personalitate juridică, precum și biserica încorporată, biserica înregistrată și entitățile interne ecleziastice ale acestora care beneficiază de personalitatea juridică și care, în temeiul articolului 9/D alineatul (5) și al articolului 9/F alineatul (1) din [a lelkiismereti és vallásszabadság jogáról, valamint az egyházak, vallásfelekezetek és vallási közösségek jogállásáról szóló 2011. évi CCVI. törvény (Legea nr. CCVI din 2011 privind dreptul la libertatea de conștiință și de religie și statutul juridic al bisericilor, al confesiunilor religioase și al comunităților religioase)], au încheiat un acord care acoperă și îndeplinirea unor misiuni legate de bunăstarea și de protecția copiilor sau a unor misiuni sociale […];
sc)
întreprinzătorul individual;
sd)
persoanele juridice și întreprinderile individuale stabilite în Ungaria, altele decât cele menționate la punctele sa)-sb);
se)
sucursala înregistrată pe teritoriul național a unei întreprinderi stabilite într‑un stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare «statul SEE») și – în cazul în care, în temeiul unui tratat internațional încheiat cu Comunitatea Europeană și cu statele membre ale acesteia, prestatorii de servicii din statul respectiv se bucură de același statut juridic ca prestatorii de servicii din statele SEE în ceea ce privește libertatea de stabilire – sucursala înregistrată pe teritoriul național a unei întreprinderi stabilite într‑un alt stat decât un stat SEE [entitățile menționate la punctele sc)-se), denumite în continuare, împreună, «administratorul nestatal»], dacă, în condițiile prevăzute de prezenta lege și de alte acte legislative, asigură condițiile necesare pentru exercitarea activității de prestare de servicii de bunăstare și de protecție a copiilor.”
65
Potrivit articolului 6/A din Legea privind protecția copiilor:
„În vederea îndeplinirii obiectivelor prezentei legi și garantării drepturilor copiilor, se interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a unor conținuturi pornografice, precum și a unor conținuturi care înfățișează sexualitatea ca scop în sine ori care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.”
4.
Legea privind publicitatea comercială
66
Articolul 8 alineatele (1) și (1a) din Legea nr. XLVIII din 2008 privind condițiile de bază și anumite restricții aplicabile activităților de publicitate comercială, astfel cum a fost modificată prin Legea de modificare (denumită în continuare „Legea privind publicitatea comercială”), prevede:
„(1)   Se interzice publicitatea care poate dăuna dezvoltării fizice, mentale, emoționale sau morale a copiilor și a minorilor.
(1a)   Se interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a publicității care înfățișează sexualitatea ca scop în sine ori care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.”
5.
Legea privind serviciile mass‑media
67
Potrivit articolului 9 din Legea nr. CLXXXV din 2010 privind serviciile mass‑media și mijlocele de informare în masă, astfel cum a fost modificată prin Legea de modificare (denumită în continuare „Legea privind serviciile mass‑media”):
„(1)   Furnizorul de servicii mass‑media liniare clasifică înainte de difuzare în una dintre categoriile menționate la alineatele (2)-(7) toate programele pe care intenționează să le difuzeze, cu excepția programelor de știri, a programelor de informare politică, a programelor sportive, a clipurilor de prezentare a programelor, a publicității politice, a teleshoppingului, a mesajelor de sensibilizare și a anunțurilor de interes public.
[…]
(6)   Programele care pot avea o influență negativă asupra dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor, în special având ca element determinant promovarea și reprezentarea violenței, a divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității, precum și reprezentarea directă, naturalistă sau gratuită a sexualității, trebuie clasificate în categoria V. Aceste programe sunt clasificate în categoria: nerecomandat persoanelor cu vârsta sub 18 ani.
(7)   Emisiunile care pot afecta grav dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor, în special din cauza conținutului lor pornografic, a caracterului lor excesiv de violent sau a faptului că reprezintă violență gratuită, trebuie clasificate în categoria VI.
(8)   Consiliul pentru mass‑media publică, într‑o recomandare, principiile fundamentale ale practicii sale în aplicarea criteriilor detaliate de clasificare în conformitate cu alineatele (2)-(7), semnalele care trebuie utilizate înaintea și în timpul publicării fiecărui program și modul în care este comunicată clasificarea, atunci când acest lucru este justificat de interesul public al protecției minorilor sau de necesitatea de a asigura o protecție uniformă a minorilor.
[…]”
68
Articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege prevede că un program din categoria V poate fi difuzat numai între ora 22.00 și ora 5.00.
69
Articolul 24 alineatul (1) din legea menționată prevede:
„Comunicările comerciale publicate în cadrul serviciilor mass‑media […] nu conțin discriminări pe motive de sex, origine rasială sau etnică, cetățenie, naționalitate, religie sau convingeri filozofice, handicap fizic sau mental, vârstă sau orientare sexuală și nu promovează o astfel de discriminare.”
70
Articolul 32 alineatul (4a) din aceeași lege enunță:
„Programele susceptibile să dăuneze bunei dezvoltări fizice, mentale și morale a copiilor, în special prin faptul că au ca element determinant reprezentarea sexualității ca scop în sine, a pornografiei, precum și promovarea și reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității, nu pot fi calificate drept anunț de interes public sau mesaj de sensibilizare.”
71
Articolul 179 din Legea privind serviciile mass‑media prevede:
„[…]
(2)   În cazul constatării unor probleme în raport cu dispozițiile alineatului (1) și în cazul încălcării dispozițiilor relevante ale prezentei legi […] și a [a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló 2010. évi CIV. törvény (Legea nr. CIV din 2010 privind libertatea presei și normele fundamentale aplicabile conținuturilor difuzate de mass-media)], Consiliul pentru mass‑media este obligat să solicite punerea în aplicare a unei măsuri eficace statului membru sub a cărui jurisdicție se află furnizorul de servicii mass‑media menționat la alineatul (1). În acest cadru, Consiliul pentru mass‑media solicită statului membru respectiv să intervină pentru a pune capăt încălcărilor semnalate de Consiliul pentru mass‑media.
[…]
(4)   Consiliul pentru mass‑media poate aplica consecințele juridice prevăzute la articolul 187 alineatul (3) literele b) și c) și alineatul (4) împotriva furnizorului de servicii mass‑media menționat la alineatul (1) în cazul în care:
a)
constată că măsura solicitată de el în temeiul alineatului (2) statului membru care are competență judiciară nu a fost luată în termen de două luni sau, deși a fost luată în acest termen, acest lucru s‑a făcut în mod necorespunzător;
b)
pe baza elementelor de probă se poate constata că furnizorul de servicii mass‑media s‑a stabilit în afara Ungariei pentru a evita să fie obligat să respecte normele mai stricte care i‑ar fi aplicabile în temeiul prezentei legi sau al [Legii nr. CIV din 2010 privind libertatea presei și normele fundamentale aplicabile conținuturilor difuzate de mass-media];
c)
înainte de a aplica consecința juridică menționată la alineatul (1), Consiliul pentru mass‑media a notificat în scris statului membru în care este stabilit furnizorul de servicii mass‑media și Comisiei Europene consecințele juridice care trebuie aplicate și motivele care stau la baza constatărilor sale;
d)
Consiliul pentru mass‑media a invitat furnizorul de servicii mass‑media în cauză să se exprime cu privire la poziția, la observațiile și la elementele sale de probă în legătură cu eludarea normelor și consecințele juridice avute în vedere;
e)
potrivit deciziei Comisiei Europene, consecința juridică avută în vedere este compatibilă cu dreptul Uniunii, iar constatările menționate la litera c) sunt întemeiate, precum și
f)
consecința juridică avută în vedere este proporțională și necesară în raport cu interesul care trebuie protejat.”
72
Articolul 187 alineatul (3) din această lege prevede:
„Consiliul pentru mass‑media și Oficiul [Autorității Naționale pentru Media și Telecomunicații] sunt abilitate să aplice, ținând seama de alineatele (2) și (8), următoarele consecințe juridice:
a)
pot exclude autorul încălcării de la participarea la cereri de ofertă ale Fondului [de susținere a mass‑mediei și de gestiune a proprietății (Médiaszolgáltatás‑támogató és Vagyonkezelő Alap)] pentru o perioadă determinată;
b)
pot solicita autorului încălcării să publice un anunț sau o decizie pe pagina principală a site‑ului său internet, într‑un organ de presă sau într‑un program desemnat în mod concret, în conformitate cu modalitățile și pe durata specificate în decizie;
c)
pot suspenda exercitarea dreptului de a furniza servicii mass‑media pe o perioadă determinată:
ca)
durata suspendării poate varia de la 15 minute la 24 ore;
cb)
durata suspendării poate varia de la o oră la 48 de ore în cazul unei încălcări grave;
cc)
durata suspendării poate varia de la trei ore la o săptămână în cazul unei încălcări grave și repetate.
d)
pot radia serviciul mass‑media prin intermediul căruia s‑a săvârșit încălcarea din registrul menționat la articolul 41 alineatul (4) sau pot rezilia, cu efect imediat, contractul administrativ încheiat cu privire la dreptul de a furniza servicii mass‑media în cazul în care furnizorul în cauză a comis în mod repetat o încălcare gravă. Serviciul mass‑media care a fost radiat din registru nu poate fi pus la dispoziția publicului după radierea sa.”
6.
Legea privind cazierul judiciar
73
Articolul 67 alineatul (1) din Legea nr. XLVII din 2009 privind sistemul cazierelor judiciare, registrul hotărârilor judecătorești pronunțate împotriva cetățenilor maghiari de către instanțele din statele membre ale Uniunii Europene și înregistrarea datelor biometrice în scopuri penale și polițienești, astfel cum a fost modificată prin Legea de modificare (denumită în continuare „Legea privind cazierul judiciar”), are următorul cuprins:
„Din datele cuprinse în sistemul de informații cu privire la cazierele judiciare și în conformitate cu dispozițiile prezentei legi, serviciul cazierului judiciar:
a)
oferă persoanei autorizate acces direct la datele înregistrate;
b)
transmite datele persoanei autorizate pe baza unei cereri în acest sens;
c)
certifică datele la cererea persoanei autorizate;
d)
pune la dispoziția persoanei autorizate, prin mijloace electronice, datele înregistrate privind persoanele care au săvârșit infracțiuni împotriva libertății sexuale sau infracțiuni împotriva moravurilor sexuale față de copii […]
[…]”
74
Articolul 75/B alineatele (1) și (3) din această directivă are următorul cuprins:
„(1)   Pentru a asigura protecția copiilor și a preveni infracțiunile împotriva libertății și moravurilor sexuale comise în detrimentul copiilor sau prin exploatarea acestora, în vederea controlării persoanelor aflate în contact direct cu copiii, în condițiile prevăzute la alineatele (2) și (3) și la articolul 75/C, organismul cazierului judiciar, prin intermediul unei interfețe utilizabile după identificarea printr‑un serviciu de identificare electronică furnizat în mod obligatoriu de guvern în conformitate cu Legea privind normele generale referitoare la administrarea electronică și la serviciile de încredere (denumită în continuare interfața) dă acces la [următoarele date referitoare la persoana vizată:]
[…]
(3)   Punerea la dispoziție a datelor referitoare la persoana vizată prin intermediul interfeței poate fi inițiată dacă:
a)
inițiatorul este un adult care
aa)
este membru al familiei sau
ab)
este responsabil de educația, controlul sau întreținerea unei persoane cu vârsta sub 18 ani (denumite în continuare, împreună, persoana abilitată să aibă acces la datele persoanei vizate);
b)
în opinia persoanei abilitate să aibă acces la datele persoanei vizate, accesul la date ar putea fi necesar pentru scopurile menționate la alineatul (1), iar obținerea lor prin alte mijloace ar cauza dificultăți disproporționate, precum și
c)
persoana abilitată să aibă acces la datele persoanei vizate
ca)
declară că sunt îndeplinite condițiile referitoare la necesitatea de a avea acces la datele menționate la litera b) și
cb)
indică numele și prenumele persoanei care face obiectul cererii de acces la date.”
7.
Legea privind educația publică
75
Articolul 9 alineatul (12) din Legea nr. CXC din 2011 privind educația publică națională, astfel cum a fost modificată prin Legea de modificare (denumită în continuare „Legea privind educația publică”), are următorul cuprins:
„În cadrul activităților organizate pentru elevi privind cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală, trebuie să se acorde o atenție deosebită dispozițiilor articolului XVI alineatul (1) din Legea fundamentală [maghiară]. Aceste activități nu trebuie să vizeze promovarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității.”
II. Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
76
La 15 iunie 2021, Ungaria a adoptat Legea de modificare, intrată în vigoare la 8 iulie 2021.
77
La 15 iulie 2021, Comisia a adresat o scrisoare de punere în întârziere acestui stat membru, în care a arătat că, prin adoptarea acestei legi, statul membru menționat nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2, al articolului 3 alineatele (1) și (2), al articolului 4 alineatul (1), al articolului 6a, al articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) și al articolului 28b din Directiva 2010/13, al articolului 3 din Directiva 2000/31, al articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2015/1535, al articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, al articolelor 6 și 10 din RGPD, al articolelor 34, 36 și 56 TFUE, al articolelor 1, 7, 8, 11 și 21 din cartă, precum și al articolului 2 TUE.
78
Printr‑o scrisoare din 15 septembrie 2021, Ungaria a contestat neîndeplinirile obligațiilor invocate.
79
La 2 decembrie 2021, Comisia a emis un aviz motivat în care susținea că Legea de modificare încalcă dispozițiile dreptului Uniunii menționate la punctul 77 din prezenta hotărâre. În consecință, această instituție a invitat Ungaria să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz motivat în termen de două luni de la primirea lui.
80
Printr‑o scrisoare din 2 februarie 2022, Ungaria a răspuns la avizul motivat menționat reiterându‑și punctul de vedere potrivit căruia Legea de modificare este conformă cu dreptul Uniunii.
81
La 19 decembrie 2022, Comisia a introdus prezenta acțiune.
82
Prin deciziile președintelui Curții din 20 martie, 4 mai și 29 iunie 2023 au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulate de Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Finlanda și Regatul Suediei, precum și de Parlamentul European.
III. Cu privire la acțiune
83
În susținerea acțiunii formulate, Comisia invocă șase motive, care sunt întemeiate, primul, pe încălcări ale articolului 2, ale articolului 3 alineatul (1), ale articolului 6a alineatul (1) și ale articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13, al doilea, pe încălcarea articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, al treilea, pe încălcări ale articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și ale articolului 56 TFUE, al patrulea, pe încălcarea articolului 10 din RGPD, precum și a articolului 8 alineatul (2) din cartă, al cincilea, pe încălcări ale articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă și, al șaselea, pe încălcarea articolului 2 TUE.
A. Cu privire la primul, la al doilea, la al treilea și la al cincilea motiv, întemeiate pe încălcări ale Directivei 2000/31, ale Directivei 2006/123, ale Directivei 2010/13, ale articolului 56 TFUE, precum și ale articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă
84
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, deși, în cadrul celui de al cincilea motiv, Comisia a invocat printre altele o încălcare a articolului 21 din cartă, care consacră principiul general al nediscriminării, argumentația pe care o invocă în susținerea primelor trei motive se referă de asemenea la această încălcare, aceasta contribuind, în opinia sa, la nerespectarea Directivei 2000/31, a Directivei 2006/123, a Directivei 2010/13 și a articolului 56 TFUE invocată în cadrul acestor din urmă motive. În consecință, este necesar ca acestea să fie examinate în lumina întregii argumentații invocate de Comisie prin care se urmărește stabilirea existenței unei discriminări directe interzise de articolul 21 din cartă, precum și a argumentației Ungariei prin care se contestă existența unei asemenea discriminări în speță.
1.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcări ale Directivei 2010/13
85
Primul motiv cuprinde trei aspecte, care sunt întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, al doilea, pe încălcarea articolului 2, precum și a articolului 3 alineatul (1) din această directivă, iar al treilea, pe încălcarea articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din directiva menționată.
a)
Cu privire la încălcarea articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
86
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, potrivit căruia statele membre iau măsurile corespunzătoare pentru a garanta că serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor care pot afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor sunt puse la dispoziție numai într‑un mod care să asigure că, în mod normal, minorii nu le vor auzi sau vedea.
87
Instituția menționată arată în această privință, pe de o parte, că, potrivit articolului 9 alineatul (1) din Legea privind serviciile mass‑media, furnizorii de servicii mass‑media liniare sunt obligați să clasifice programele pe care le difuzează în conformitate cu alineatele (2)-(7) ale articolului 9 din această lege. Potrivit articolului 9 alineatul (6) din legea menționată, clasificarea în categoria V, care cuprinde programele „nerecomandate persoanelor sub 18 ani”, s‑ar aplica programelor care pot avea o influență negativă asupra dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor, printre altele având ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității. Pe de altă parte, articolul 10 alineatul (1) litera d) din aceeași lege ar prevedea că un program din categoria V nu poate fi difuzat decât între ora 22.00 și ora 5.00.
88
Comisia arată, în acest context, că limitarea difuzării prevăzută la articolul 9 alineatele (1) și (6) din Legea privind serviciile mass‑media nu se aplică anumitor categorii specifice de programe, printre care anunțurile de interes public și mesajele de sensibilizare. Potrivit acestei instituții, un anunț de interes public este un scurt clip de informare destinat să atragă atenția publicului asupra unei chestiuni importante. De asemenea, un mesaj de sensibilizare ar putea fi interpretat în sensul că desemnează un comunicat sau un mesaj conceput în interesul publicului, care ar fi difuzat fără interes comercial, în scopuri nepublicitare, în schimbul unei remunerații sau nu, și care ar fi destinat să influențeze telespectatorul sau ascultătorul unui serviciu de mass‑media în vederea atingerii unui obiectiv de interes general.
89
Cu toate acestea, articolul 32 alineatul (4a) din această lege ar exclude în mod expres din noțiunile de „anunț de interes public” și de „mesaj de sensibilizare”, în sensul articolului 9 alineatul (1) din aceasta, programele care sunt „susceptibile să dăuneze bunei dezvoltări fizice, mentale și morale a copiilor, printre altele prin faptul că au ca element determinant […] promovarea și reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității”. Accesul la programele care au un caracter de serviciu public ar fi astfel în mare măsură restrâns pentru programele care cuprind scene care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
90
Comisia consideră astfel că aceste măsuri constituie o restricție privind furnizarea de servicii audiovizuale contrară articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13.
91
Potrivit acestei instituții, restricția menționată nu poate fi justificată de obiectivul de prevenire a unei amenințări la adresa dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor, simpla reprezentare a homosexualității sau a vieții non‑cisgen nedăunând unei asemenea dezvoltări. Aceste măsuri nu ar fi adecvate pentru a contracara o atare amenințare și nici nu ar fi proporționale, întrucât Ungaria nu a demonstrat existența unei legături de cauzalitate între restricțiile în cauză și interesul general invocat.
92
În această privință, statele membre nu ar avea deplina libertate, în lipsa dovedirii unui prejudiciu potențial pentru minori, să afirme că anumite conținuturi sunt potențial prejudiciabile. Nici faptul că articolul 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13 realizează o armonizare minimă, nici principiul precauției, nici principiul subsidiarității nu ar conduce la o concluzie diferită.
93
Comisia arată în acest cadru că o restricție privind furnizarea de servicii audiovizuale nu se poate întemeia în niciun caz pe articolul 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13 atunci când vizează conținuturi în mod specific prin referire la sex sau la orientarea sexuală deoarece o atare restricție este, prin însăși natura sa, contrară principiului nediscriminării, care este un principiu general de drept al Uniunii consacrat la articolul 21 din cartă. Ea amintește în acest sens jurisprudența constantă din care rezultă că statele membre nu se pot întemeia pe o interpretare a dreptului derivat care ar fi contrară, printre altele, drepturilor fundamentale protejate de ordinea juridică a Uniunii.
94
În această privință, ar trebui să se constate că jurisprudența rezultată din Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, punctul 24 și jurisprudența citată), potrivit căreia Directiva 2010/13 s‑ar aplica și discriminărilor care își au originea în schimbarea sexului persoanei interesate, ar viza în egală măsură discriminarea întemeiată pe divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere.
95
Or, restricția privind difuzarea de programe care au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității ar elimina apariția efectivă în aceste programe a unor persoane non‑cisgen sau neheterosexuale, precum și a modului lor de viață, deși aceste persoane fac parte integrantă dintr‑o societate caracterizată prin diversitate și pluralism, în conformitate cu valorile prevăzute la articolul 2 TUE. Prin urmare, articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media ar determina o discriminare directă pe motive de sex sau de orientare sexuală, interzisă de articolul 21 alineatul (1) din cartă.
96
Contrar celor susținute de Ungaria, această discriminare nu ar putea fi justificată în temeiul articolului 24 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (3) din cartă.
97
În primul rând, în ceea ce privește articolul 24 alineatul (2) din cartă, Comisia susține că minorii pot fi protejați împotriva unor conținuturi care nu sunt adaptate pentru vârsta lor fără a se face o discriminare directă pe motive de sex și de orientare sexuală. În plus, ar fi perfect posibil ca diversitatea de gen să fie prezentată de o manieră adaptată vârstei. Ar rezulta că articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media nu constituie un mijloc necesar sau adecvat de natură să asigure protecția minorilor.
98
Dimpotrivă, diferența de tratament pe motive de sex și de orientare sexuală operată de această dispoziție ar fi de natură să favorizeze sentimentul de stigmatizare și de alienare al persoanelor, în special al tinerilor și al adolescenților a căror identitate sexuală sau orientare sexuală nu ar răspunde „normelor sociale tradiționale”, aceste restricții cauzând și mai multe prejudicii decât ar preveni, în special în ceea ce îi privește pe minori.
99
În ceea ce privește relevanța în această privință a jurisprudenței rezultate din Hotărârea Curții EDO din 20 iunie 2017, Bayev și alții împotriva Rusiei (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709), contestată de Ungaria, Comisia arată că această instanță a respins în hotărârea menționată susținerea potrivit căreia simpla menționare a homosexualității sau o dezbatere publică deschisă cu privire la minoritățile sexuale ar dăuna copiilor sau adulților vulnerabili, subliniind în același timp motivele pentru care informarea și dezbaterea ar fi cu adevărat benefice pentru coeziunea socială. Protecția împotriva riscului de exploatare și de corupere a minorilor ca urmare a vulnerabilității lor nu se poate limita la relațiile dintre persoane de același sex. Această obligație pozitivă ar trebui să fie de principiu la fel de relevantă pentru relațiile dintre persoane de sex opus.
100
Această instituție adaugă că Curtea Europeană a Drepturilor Omului a reafirmat această jurisprudență în Hotărârea din 23 ianuarie 2023, Macatė împotriva Lituaniei (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, § 210), în cadrul căreia ar fi subliniat că nu există nicio dovadă științifică și nicio dată sociologică de natură să sugereze că o dezbatere publică deschisă cu privire la statutul social al minorităților sexuale ar dăuna copiilor și că, în măsura în care minorii care sunt martori ai unor manifestări în favoarea drepturilor persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale sunt expuși ideilor de diversitate, de egalitate și de toleranță, adoptarea acestor opinii nu ar putea decât să favorizeze coeziunea socială.
101
Or, în speță, articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media ar implica faptul că simpla reprezentare a divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității este la fel de dăunătoare ca reprezentarea gratuită a violenței, a pornografiei sau a sexualității. Ungaria nu ar fi demonstrat nici că ar fi în interesul superior al copiilor să se asigure că reprezentarea conținuturilor sau a modurilor de viață non‑cisgen nu le este accesibilă decât începând cu vârsta de 18 ani.
102
În al doilea rând, în ceea ce privește articolul 14 alineatul (3) din cartă, Comisia contestă că articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media protejează libertatea părinților de a‑și crește copiii potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice personale, Ungaria nefurnizând o explicație convingătoare cu privire la modul în care această restricție sau lipsa restricțiilor referitoare la conținut ar afecta dreptul părinților de a‑și crește copiii în mod liber.
103
Pe de o parte, drepturile părinților în temeiul articolului 14 alineatul (3) din cartă ar trebui interpretate în lumina dispozițiilor articolului 24 din aceasta, precum și a protecției drepturilor copilului. Pe de altă parte, acest articol 14 s‑ar întemeia pe dreptul la instruire, consacrat la articolul 2 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO.
104
Or, dreptul părinților de a asigura educația și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice, consacrat la articolul 14 alineatul (3) din cartă, nu poate fi interpretat în sensul că justifică adoptarea de către statele membre a unei legislații care aduce atingere, în mod discriminatoriu, libertății de exprimare și demnității umane ale celorlalți, inclusiv ale minorilor.
105
În plus, din Hotărârea Curții EDO din 7 decembrie 1976, Kjeldsen, Busk Madsen și Pedersen împotriva Danemarcei (CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, § 50), ar rezulta că a doua teză a articolului 2 din acest protocol adițional urmărește să protejeze posibilitatea unui pluralism educațional, esențial pentru prezervarea „societății democratice”, astfel cum este concepută de CEDO.
106
Mai mult, Comisia subliniază că articolul 9 alineatele (1) și (6), precum și articolul 32 alineatul (4a) din Legea privind serviciile mass‑media nu pot fi considerate „norme mai detaliate sau mai stricte”, în sensul articolului 4 din Directiva 2010/13, din moment ce asemenea norme mai detaliate sau mai stricte nu ar fi autorizate decât în măsura în care sunt conforme cu dreptul Uniunii, ceea ce nu ar fi cazul în speță.
107
Ungaria arată, pe de o parte, că, în temeiul articolului 7 paragraful 2 din Convenția europeană privind televiziunea transfrontalieră, revine furnizorilor de conținut media sarcina de a se asigura că programele care sunt susceptibile de a aduce prejudicii dezvoltării fizice, psihice și morale a copiilor sau adolescenților nu sunt transmise atunci când, datorită orei de transmisie și de recepție, aceștia din urmă sunt susceptibili să le privească. Pe de altă parte, furnizorii serviciilor mass‑media și‑ar asuma o responsabilitate similară în temeiul dispozițiilor Directivei 2010/13. Astfel, articolul 6a și considerentul (60) al acestei directive ar sublinia în mod specific necesitatea și importanța protecției minorilor și ar prevedea măsuri în acest scop.
108
În această privință, statul membru menționat contestă premisa pe care se întemeiază raționamentul Comisiei, potrivit căreia adoptarea de măsuri în temeiul articolului 6a alineatul (1) din directiva menționată ar presupune să se stabilească de la bun început că conținuturile mediatice în cauză sunt efectiv prejudiciabile pentru dezvoltarea minorilor.
109
Astfel, din moment ce ar fi imposibil să se aprecieze impactul real al unor asemenea conținuturi mediatice, ar reveni statelor membre sarcina de a identifica, având în vedere caracterul minim al armonizării realizate prin articolul 6a alineatul (1) din aceeași directivă și în conformitate cu principiul precauției, conținuturile mediatice, elementele de program sau modurile de prezentare care sunt potențial dăunătoare dezvoltării fizice, mentale sau morale a acestora. În ceea ce privește principiul precauției, Ungaria arată că noțiunea de „sănătate umană” include sănătatea mintală și o dezvoltare psihologică sănătoasă. Prin urmare, acest principiu ar putea fi invocat pentru a susține că nu există dovezi științifice fiabile care să demonstreze că punerea la dispoziție a unor conținuturi potențial dăunătoare minorilor nu este susceptibilă să perturbe dezvoltarea lor sănătoasă.
110
Determinarea și interpretarea acestor conținuturi mediatice considerate prejudiciabile, efectuate pe baza valorilor și a percepțiilor culturale și morale ale statelor membre, precum și nivelul de protecție care trebuie acordat nu ar fi însă armonizate prin Directiva 2010/13 și ar ține astfel de competența exclusivă a statelor membre.
111
Pe de altă parte, fiecare stat membru ar fi liber, în temeiul principiului subsidiarității, să stabilească și să promoveze protecția copiilor și dreptul părinților de a‑și crește copiii în funcție de convingerile lor personale.
112
În primul rând, în ceea ce privește conținutul normelor care reglementează, în ceea ce privește categoria V, clasificarea programelor în funcție de vârstă, Ungaria arată că articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media nu poate fi interpretat în sensul că anumite conținuturi ar fi clasificate în mod necondiționat în această categorie sau că aceste conținuturi ar fi considerate dăunătoare sau prejudiciabile pentru dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor.
113
Astfel, clasificarea unui program în categoria menționată ar depinde de condițiile cumulative prevăzute de această dispoziție. Pe de o parte, acest program ar trebui să fie susceptibil să aibă o influență negativă asupra dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor. Pe de altă parte, această influență negativă nu ar putea exista decât dacă elementele potențial prejudiciabile reprezintă un caracter determinant al programului menționat.
114
În acest context, în afara cazului în care homosexualitatea sau viața non‑cisgen constituie tema centrală a unui program, simpla reprezentare a acestora nu ar avea un atare caracter determinant.
115
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul justificat și proporțional al măsurilor în cauză, Ungaria amintește, pe de o parte, că obiectivul fundamental de interes general al acestora este de a proteja minorii de conținuturile mediatice nocive ale căror efecte nefaste potențiale nu le pot evalua ei înșiși.
116
Din moment ce ar fi admis științific că dezvoltarea identității sexuale și a orientării sexuale ar fi influențată de educație, cultură, mass‑media și societate, atunci instruirea, informarea și educația ar trebui adaptate la vârstă și la dezvoltarea cognitivă și emoțională a grupului de vârstă în cauză.
117
Pe de altă parte, restricția care decurge din articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media nu ar conduce la excluderea anumitor persoane sau a anumitor moduri de viață din spațiul public și, prin urmare, nu ar implica o discriminare directă pe motive de orientare sexuală sau de identitate sexuală. Ungaria subliniază că această dispoziție nu urmărește să excludă din comunicările publice „persoanele și viețile” care reprezintă homosexualitatea, schimbarea sexului sau o identitate care nu corespunde sexului de la naștere. Rațiunea sa de a fi ar fi protecția minorilor, motiv pentru care nu ar fi impusă nicio restricție sau interdicție adulților.
118
Pentru acest motiv, statul membru menționat contestă pertinența Hotărârii Curții EDO din 20 iunie 2017, Bayev și alții împotriva Rusiei (CE:ECHR:2017:0620JUD006766709), din moment ce nu poate fi vorba în speță, contrar situației în discuție în această din urmă hotărâre, despre o lipsă de specificitate a măsurilor adoptate. El subliniază în acest context că măsurile în cauză, în special articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media, precizează în mod expres domeniul lor de aplicare, vizând raporturile care în viața curentă pot avea un impact asupra dezvoltării sănătoase a minorilor, în special în ceea ce privește mediul educativ și mass‑media. În ceea ce privește pertinența Hotărârii Curții EDO din 23 ianuarie 2023, Macatė împotriva Lituaniei (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519), Ungaria susține că măsurile în cauză nu interzic de manieră generală achiziționarea de bunuri sau de servicii care reprezintă sau promovează conținuturi determinate și nu afectează dreptul părinților sau al tutorilor de a informa minorii cu privire la aceste chestiuni și de a discuta despre acestea.
119
Ar trebui, așadar, să se țină seama de hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului care recunosc interesul superior al minorului și marja de apreciere de care dispun statele membre în reglementarea chestiunilor sensibile. Recunoașterea acestei marje de apreciere, așa cum a fost precizată prin Hotărârea Curții EDO din 7 decembrie 1976, Handyside împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, § 48), ar permite statelor membre să determine dacă există o nevoie socială imperativă de a restrânge un anumit drept și, în cazul unui răspuns afirmativ, să stabilească măsurile care pot fi luate pentru a răspunde acestei nevoi.
120
Ungaria susține, prin urmare, că restricția privind difuzarea anumitor programe introdusă prin articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media este justificată de interesul superior al copilului, protejat de articolul 24 alineatul (2) din cartă, astfel de măsuri de protecție a copilului trebuind să fie considerate justificate în raport cu principiul precauției în prezența unor conținuturi despre care se poate prezuma că au un impact negativ asupra dezvoltării sănătoase a minorilor.
121
Această restricție ar fi justificată și în raport cu articolul 14 alineatul (3) din cartă. Potrivit Ungariei, decurge în această privință din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 15 iulie 2021, WABE și MH Müller Handel (C‑804/18 și C‑341/19, EU:C:2021:594), că dreptul părinților de a asigura educația și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice constituie un motiv obiectiv de natură să justifice restricții privind drepturile consacrate de cartă.
122
Ungaria adaugă că măsurile în discuție în cadrul prezentului aspect al primului motiv nu ar impune o restricție generală privind difuzarea de conținuturi mediatice pentru toate tipurile de mass‑media și pentru toate platformele comunitare și publice, ci numai pentru serviciile mass‑media liniare, astfel încât acestea nu pot avea ca efect excluderea din spațiul public a unei teme sau a unei persoane.
123
În ceea ce privește interdicția de a califica conținuturile în cauză drept anunțuri de interes public și mesaje de sensibilizare, în conformitate cu articolul 32 alineatul (4a) din Legea privind serviciile mass‑media, Ungaria susține că mesajele de sensibilizare de interes general sunt o formă de promovare, prin intermediul publicității, care servește la realizarea obiectivelor de interes general sau de politică socială urmărite de diverse organe sau organizații, atât publice, cât și neguvernamentale. Prin urmare, un program care are ca element determinant prezentarea sau promovarea unor conținuturi potențial dăunătoare minorilor nu poate fi considerat un anunț de interes public sau un mesaj de sensibilizare. Or, acest articol 32 alineatul (4a) nu ar exclude calificarea drept anunț de interes public sau mesaj de sensibilizare a unor programe care nu ar face decât să prezinte sau să promoveze conținuturile în discuție fără ca acestea să constituie un element determinant al programului respectiv. Mai mult, articolul 32 alineatul (4a) menționat nu ar prevedea o interdicție generală de difuzare a conținuturilor amintite.
2) Aprecierea Curții
124
Cu titlu introductiv, trebuie arătat, pe de o parte, că, astfel cum reiese din titlul și din considerentul (11) al Directivei 2010/13, aceasta urmărește coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale în vederea realizării unei veritabile piețe interne a acestor servicii. În acest scop, directiva menționată stabilește un set minim de norme coordonate aplicabile tuturor serviciilor mass‑media audiovizuale, dintre care unele, așa cum rezultă din considerentul (18) al acesteia, privesc conținutul acestor servicii (Hotărârea din 26 iunie 2025, Makeleio și Zougla, C‑555/23 și C‑556/23, EU:C:2025:484, punctul 60).
125
Pe de altă parte, după cum enunță considerentul (20) al Directivei 2018/1808, care a modificat Directiva 2010/13 prin includerea în aceasta a articolului 6a alineatul (1), a cărui nerespectare este invocată în cadrul primului aspect al primului motiv, această abordare care vizează o armonizare minimă permite statelor membre să dezvolte un grad mai ridicat de protecție împotriva conținutului care poate afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor.
126
Potrivit primului paragraf al acestui articol 6a alineatul (1), statele membre iau măsurile corespunzătoare pentru a garanta că serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor care pot afecta dezvoltarea fizică, mintală sau morală a minorilor sunt puse la dispoziție numai într‑un mod care să asigure că, în mod normal, minorii nu le vor auzi sau vedea. Printre măsurile respective se pot număra selectarea orei de difuzare, instrumente de verificare a vârstei sau alte măsuri tehnice. Acestea trebuie să fie proporționale cu potențialele efecte negative ale programului.
127
În această privință, trebuie arătat, pe de o parte, că, după cum s‑a subliniat la punctul 125 din prezenta hotărâre, această dispoziție nu urmărește o armonizare completă, ci o armonizare minimă. Pe de altă parte, în lipsa armonizării la nivelul Uniunii a normelor aplicabile clasificării și marcării programelor audiovizuale, revine statelor membre sarcina de a stabili care este nivelul la care înțeleg să asigure protecția persoanelor minore împotriva conținuturilor audiovizuale care pot dăuna bunăstării și dezvoltării lor. Astfel, măsurile adoptate de un stat membru pentru a proteja minorii împotriva unor conținuturi vizuale susceptibile să dăuneze dezvoltării lor fizice, mentale sau morale nu corespund în mod necesar unei concepții împărtășite de toate statele membre în ceea ce privește nivelul și modalitățile acestei protecții, această concepție putând astfel varia de la un stat membru la altul potrivit unor considerații printre altele de ordin moral sau cultural (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, punctul 42 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 23 martie 2023, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, punctele 56 și 57).
128
Prin urmare, așa cum susține Ungaria, statele membre dispun, atunci când pun în aplicare articolul 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, de o marjă de apreciere pentru a defini serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizori de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor care pot afecta dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2020, Vivendi, C‑719/18, EU:C:2020:627, punctul 47), sub rezerva, în conformitate cu această dispoziție, ca măsurile corespunzătoare pe care le adoptă în acest temei să fie proporționale cu potențialele efecte negative ale programului. Această din urmă cerință presupune ca măsurile menționate să nu depășească ceea ce este necesar pentru protecția acestei dezvoltări și să nu prezinte un caracter disproporționat în raport cu acest obiectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 decembrie 2024, Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, punctul 35 și jurisprudența citată).
129
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, cerințele rezultate din protecția drepturilor fundamentale sunt obligatorii pentru statele membre atunci când pun în aplicare reglementarea Uniunii, astfel încât acestea sunt ținute să aplice această reglementare în condiții care să nu încalce cerințele respective. În acest context, statele membre trebuie în special să se asigure că nu se vor întemeia pe o interpretare a unui text de drept derivat care ar intra în conflict cu aceste drepturi fundamentale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone ș.a., C‑305/05, EU:C:2007:383, punctul 28, Hotărârea din 29 aprilie 2015, Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, punctul 41, și Hotărârea din 3 iunie 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, punctul 69 și jurisprudența citată).
130
Astfel, Curtea a statuat în mod repetat că dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate în lumina drepturilor fundamentale, care fac parte integrantă din principiile generale ale dreptului Uniunii a căror respectare este asigurată de Curte și care sunt în prezent înscrise în cartă (Hotărârea din 13 mai 2014, Google Spain și Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, punctul 68, Hotărârea din 25 mai 2016, Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, punctul 45, și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punctul 70).
131
Rezultă că, atunci când adoptă măsuri în temeiul articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, statele membre nu pot încălca, printre altele, interdicția oricărei discriminări pe motive de sex sau de orientare sexuală, consacrată la articolul 21 alineatul (1) din cartă, această interdicție având un caracter imperativ ca principiu general al dreptului Uniunii (Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctul 70 și jurisprudența citată). Acest principiu general se opune printre altele ca situații comparabile să fie tratate în mod diferit atunci când această diferență de tratament nu poate fi justificată în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 martie 2011, Association belge des Consommateurs Test‑Achats ș.a., C‑236/09, EU:C:2011:100, punctul 28, precum și jurisprudența citată).
132
În această privință, este necesar să se precizeze că existența unei discriminări interzise poate rezulta, de exemplu, din caracterul ofensator și/sau stigmatizant al unor dispoziții naționale față de persoanele în cauză (a se vedea, în ceea ce privește discriminarea bazată pe originea etnică, Hotărârea din 18 decembrie 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, punctul 126 și jurisprudența citată).
133
În ceea ce privește mai precis discriminarea pe motive de sex, aceasta nu poate fi redusă, potrivit unei jurisprudențe constante, numai la discriminările care rezultă din apartenența la un sex sau la celălalt. Ținând seama de obiectul său și de natura drepturilor pe care articolul 21 alineatul (1) din cartă urmărește să le protejeze, acesta are vocația de a se aplica nu numai discriminărilor care își au originea în schimbarea sexului persoanei interesate, și anume o schimbare de gen, ci și discriminării pe motiv de divergență față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, punctul 24, Hotărârea din 26 iunie 2018, MB (Schimbare de sex și pensie pentru limită de vârstă), C‑451/16, EU:C:2018:492, punctul 35, și Hotărârea din 9 ianuarie 2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, punctul 62, precum și jurisprudența citată].
134
În speță, articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege prevede că programele care intră în domeniul de aplicare al legii menționate, care au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, sunt clasificate în categoria V și pot fi difuzate numai între ora 22.00 și ora 5.00. Articolul 32 alineatul (4a) din aceeași lege precizează, în plus, că astfel de programe nu pot fi clasificate ca anunțuri de interes public sau mesaje de sensibilizare, care ar putea, în această calitate, să fie exceptate de la limitarea care decurge din acest articol 9 alineatul (6). Ungaria susține că asemenea măsuri urmăresc obiectivul protejării dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor, precum și a dreptului părinților de a‑și crește copiii în funcție de convingerile lor personale.
135
Trebuie să se constate însă că aceste dispoziții din Legea privind serviciile mass‑media operează o diferențiere întemeiată direct pe sex și pe orientarea sexuală, în măsura în care supun unor asemenea orare de difuzare numai aceste programe, cu excluderea programelor al căror element determinant ar fi promovarea sau reprezentarea identității sexuale și a orientării sexuale ale persoanelor cisgen și heterosexuale. O atare diferență de tratament constituie astfel o discriminare interzisă în principiu de articolul 21 alineatul (1) din cartă.
136
Întrucât se întemeiază exclusiv pe considerații referitoare la identitățile și la orientările sexuale reprezentate în aceste programe, dispozițiile menționate pornesc în plus de la premisa că orice reprezentare sau promovare a divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, indiferent de conținutul specific al acestora, este de natură să aducă atingere interesului superior al copilului, ceea ce indică o preferință pentru anumite identități și orientări sexuale în detrimentul altora și contribuie astfel la stigmatizarea acestora din urmă (a se vedea prin analogie Curtea EDO, 23 ianuarie 2023, Macatė împotriva Lituaniei, CE:ECHR:2023:0123JUD006143519, § 214-216).
137
În acest context, nu poate fi admis argumentul Ungariei potrivit căruia articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege, precum și articolul 32 alineatul (4a) din legea menționată nu interzic de manieră generală difuzarea programelor vizate.
138
Astfel, trebuie precizat că articolul 21 alineatul (1) din cartă interzice discriminarea „de orice fel” bazată, printre altele, pe motive de sex sau orientare sexuală.
139
În plus, contrar celor susținute de Ungaria, discriminarea care decurge din dispozițiile în cauză nu poate fi justificată nici de promovarea interesului superior al copilului, în temeiul articolului 24 alineatul (2) din cartă, nici de dreptul părinților de a asigura educația și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice, consacrat la articolul 14 alineatul (3) din cartă.
140
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 52 alineatul (1) din cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin aceasta trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți. Prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care aceste drepturi și libertăți sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
141
Or, în speță, având în vedere considerațiile expuse la punctul 136 din prezenta hotărâre, trebuie să se constate că, întemeindu‑se pe premisa că orice reprezentare sau promovare a divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, indiferent de conținutul specific al acesteia, este de natură să aducă atingere interesului superior al copilului și evidențiind astfel o preferință pentru anumite identități și orientări sexuale în detrimentul altora, care sunt, în consecință, stigmatizate, dispozițiile naționale în cauză sunt vădit contrare cerințelor care decurg, într‑o societate întemeiată pe pluralism, din interdicția discriminării pe motive de sex și de orientare sexuală garantată de articolul 21 alineatul (1) din cartă și aduc, prin urmare, atingere substanței acestei dispoziții.
142
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 52 alineatul (1) prima teză din cartă, o atingere adusă substanței unui drept garantat de aceasta nu poate, în niciun caz, să fie justificată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2024, Ordre des avocats du Barreau de Luxembourg, C‑432/23, EU:C:2024:791, punctul 74, precum și Hotărârea din 13 martie 2025, Deldits, C‑247/23, EU:C:2025:172, punctele 45 și 50).
143
În plus, în ceea ce privește, în primul rând, argumentația Ungariei întemeiată pe articolul 24 alineatul (2) din cartă, trebuie amintit că această dispoziție afirmă caracterul fundamental al drepturilor copilului [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Returnarea unui minor neînsoțit), C‑441/19, EU:C:2021:9, punctul 45].
144
Așa cum susține Ungaria, statele membre trebuie, desigur, să țină seama, atunci când pun în aplicare articolul 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, de articolul 24 din cartă, care prevede la alineatul (1) că copiii au printre altele dreptul la protecția necesară pentru asigurarea bunăstării lor, și, la alineatul (2), că, în toate acțiunile referitoare la copii, realizate printre alții de autoritățile publice, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial, aceste cerințe fiind reflectate în obiectivul acestei directive care constă, astfel cum rezultă din considerentele (60) și (104) ale acesteia, în asigurarea unui nivel ridicat de protecție a dezvoltării fizice, mentale și morale a minorilor.
145
Cu ocazia unei asemenea puneri în aplicare, revine astfel statelor membre sarcina de a aprecia dacă programele furnizorilor de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția lor nu sunt adaptate pentru toți sau pentru o parte a minorilor, având în vedere gradul specific de sensibilitate care decurge din vârsta lor, precum și din împrejurarea că dezvoltarea lor fizică, mentală sau morală nu este completă încă.
146
Nu este mai puțin adevărat că minorii pot fi protejați în mod corespunzător împotriva unor programe care nu sunt adaptate pentru vârsta lor fără a se opera în acest temei o discriminare directă pe motive de sex și de orientare sexuală precum cea care decurge în speță din articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege, precum și din articolul 32 alineatul (4a) din legea menționată.
147
Astfel, simpla împrejurare că unele conținuturi promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea nu este, ca atare, de natură să demonstreze caracterul potențial prejudiciabil al unor asemenea conținuturi.
148
Contrar celor susținute de Ungaria, această concluzie nu poate fi repusă în discuție de marja de apreciere de care dispun statele membre pentru a proteja minorii împotriva serviciilor mass‑media care nu sunt adaptate pentru ei, amintită la punctul 128 din prezenta hotărâre, această marjă de apreciere trebuind, în temeiul jurisprudenței amintite la punctul 129 din aceeași hotărâre, să fie exercitată cu respectarea drepturilor fundamentale garantate de cartă.
149
În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentația Ungariei întemeiată pe articolul 14 alineatul (3) din cartă, din Explicațiile cu privire la cartă rezultă că acest articol 14 este inspirat atât din tradițiile constituționale comune statelor membre, cât și din articolul 2 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, potrivit căruia, pe de o parte, „[n]imănui nu i se poate refuza dreptul la instruire” și, pe de altă parte, „[s]tatul, în exercitarea funcțiilor pe care și le va asuma în domeniul educației și învățământului, va respecta dreptul părinților de a asigura această educație și acest învățământ conform convingerilor lor religioase și filozofice.” Din aceste explicații rezultă de asemenea că dreptul părinților consacrat la articolul 14 alineatul (3) din cartă trebuie interpretat în coroborare cu dispozițiile articolului 24 din aceasta.
150
Pe de altă parte, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 2 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO rezultă că dreptul părinților enunțat în a doua teză a acestui articol 2 se grefează pe dreptul fundamental la instruire, dar că această a doua teză urmărește printre altele să protejeze posibilitatea unui pluralism educațional, esențială pentru prezervarea „societății democratice”, astfel cum este concepută de CEDO [Curtea EDO, 7 decembrie 1976, Kjeldsen, Busk Madsen și Pedersen împotriva Danemarcei, CE:ECHR:1976:1207JUD000509571, § 50, precum și Curtea EDO, 25 iunie 2024, Ucraina împotriva Rusiei (Crimeea), CE:ECHR:2024:0625JUD002095814, § 138].
151
În ceea ce privește acest „pluralism educațional”, în sensul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, trebuie subliniat că rezultă de asemenea din aceasta că „ar fi nerealist să se aștepte ca convingerile religioase sau filozofice ale părinților să fie considerate în mod sistematic prioritare indiferent de situație, în special în afara școlii”. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a amintit în acest context că „[CEDO] nu garantează dreptul unei persoane de a nu fi confruntată cu opinii care sunt contrare propriilor convingeri”. Prin urmare, „[î]n domenii atât de sensibile precum dezbaterea publică privind educația sexuală, în care trebuie puse în balanță opiniile părinților, politica educațională, precum și dreptul terților la libertatea de exprimare, autoritățile sunt constrânse să recurgă la criteriile obiectivității, pluralismului, preciziei științifice și, in fine, ale utilității unui anumit tip de informații pentru publicul tânăr” (Curtea EDO, 20 iunie 2017, Bayev și alții împotriva Rusiei, CE:ECHR:2017:0620JUD006766709, § 81 și 82).
152
După cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 127 din concluzii, dreptul părinților de a asigura educația și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri, consacrat la articolul 14 alineatul (3) din cartă, constituie astfel un corolar al dreptului la educație, în sensul acestui articol 14, care le permite părinților să asigure educarea și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice.
153
Cu toate acestea, contrar celor susținute de Ungaria, acest drept al părinților de a asigura educația și instruirea copiilor lor potrivit propriilor convingeri nu poate fi interpretat ca fiind de natură să justifice, de manieră generală, posibilitatea unui stat membru de a lua măsuri care constituie o discriminare directă pe motive de sex sau de orientare sexuală prin restrângerea difuzării în sfera publică a unor conținuturi caracterizate prin simplul fapt că promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea. O asemenea restricție de difuzare ar fi, dimpotrivă, de natură să îi priveze pe părinți de libertatea lor de alegere în ceea ce privește educația și instruirea copiilor lor.
154
Pe de altă parte, simpla împrejurare că programele difuzate de furnizorii de servicii mass‑media liniare au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității, în sensul acestui articol 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media, nu îi împiedică nicidecum pe părinți să își exercite față de copiii lor responsabilitatea în calitate de educatori sau să îi orienteze într‑o direcție conformă cu propriile convingeri religioase sau filozofice.
155
Având în vedere ansamblul acestor considerații, articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege, precum și articolul 32 alineatul (4a) din legea menționată nu pot fi analizate ca fiind măsuri corespunzătoare, în sensul articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, interpretat în lumina articolului 21 din cartă, pentru a garanta că serviciile mass‑media audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția Ungariei care pot afecta dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor sunt puse la dispoziție numai într‑un mod care să asigure că, în mod normal, aceștia nu le vor auzi sau vedea.
156
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de principiul precauției, invocat de Ungaria, acest principiu nefiind, în niciun caz, susceptibil să justifice adoptarea, cu încălcarea interdicției prevăzute la articolul 21 alineatul (1) din cartă, a unor măsuri care constituie o discriminare directă pe motive de sex și de orientare sexuală.
157
Ea nu poate fi repusă în discuție nici în temeiul principiului subsidiarității, invocat de Ungaria, având în vedere că, așa cum arată Comisia, acest stat membru nu a contestat, pe calea acțiunii în anulare prevăzute la articolul 263 TFUE, legalitatea acestui articol 6a alineatul (1) pe baza acestui principiu pentru a se sustrage de la aplicarea dispoziției menționate.
158
Rezultă că nici articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege, nici articolul 32 alineatul (4a) din legea menționată nu sunt de natură să constituie măsuri care îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 6a alineatul (1) menționat, citit în lumina articolului 21 alineatul (1) din cartă.
159
În plus, trebuie să se constate, astfel cum susține Comisia, că nici acest articol 9 alineatul (6) coroborat cu acest articol 10 alineatul (1) litera d), nici acest articol 32 alineatul (4a) nu pot fi considerate ca fiind norme mai detaliate sau mai stricte, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
160
Astfel, potrivit acestei din urmă dispoziții, citită în lumina considerentelor (41) și (83) ale acestei directive, pentru a asigura protecția completă și eficientă a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, statele membre își păstrează libertatea de a impune furnizorilor de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția lor să respecte norme mai detaliate sau mai stricte, iar, în anumite împrejurări, să stabilească condiții diferite, în domeniile coordonate de directiva menționată, cu condiția ca normele respective să fie conforme cu legislația Uniunii, în special cu principiile sale generale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 iunie 2025, Makeleio și Zougla, C‑555/23 și C‑556/23, EU:C:2025:484, punctul 77, precum și jurisprudența citată).
161
Rezultă că, deși articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2010/13 permite statelor membre să prevadă norme mai detaliate sau mai stricte în domeniile coordonate de această directivă, astfel de norme trebuie, în temeiul acestei dispoziții, să fie conforme cu dreptul Uniunii și în special cu drepturile fundamentale garantate de cartă.
162
Or, întrucât din considerațiile care precedă rezultă că articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege, precum și articolul 32 alineatul (4a) din legea menționată încalcă substanța articolului 21 alineatul (1) din cartă, aceste dispoziții din legislația maghiară nu pot, în niciun caz, să fie considerate ca reprezentând norme mai detaliate sau mai stricte, în sensul articolului 4 alineatul (1) din această directivă.
163
În aceste condiții, trebuie să se constate că primul aspect al primului motiv este întemeiat.
b)
Cu privire la încălcarea articolului 2 și a articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
164
Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, Comisia susține că Ungaria a încălcat principiul țării de origine, enunțat la articolul 2 și la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
165
Ea arată că articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media, care obligă Consiliul pentru mass‑media ca, în cazul apariției unei probleme în legătură cu dispozițiile acestei legi, să solicite statului membru sub a cărui jurisdicție se află furnizorul de servicii mass‑media în cauză punerea în aplicare a unei măsuri eficace și să ceară statului membru competent să intervină pentru a pune capăt încălcărilor semnalate de Consiliul pentru mass‑media, conduce la o restrângere a libertății de recepționare, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă.
166
În primul rând, Comisia arată că acest articol 179 alineatul (2) modifică în esență principiul țării de origine, în măsura în care stabilește un mecanism prin care statul membru de destinație urmărește să oblige statul membru de origine să asigure respectarea unor norme ale statului membru de destinație în alte condiții decât cele prevăzute de directiva menționată.
167
Este adevărat că articolul 3 alineatul (2) din aceeași directivă ar furniza un cadru juridic care permite statelor membre să deroge în mod excepțional de la libertatea de a primi servicii audiovizuale din alte state membre. Cu toate acestea, un stat membru nu ar putea crea o dispoziție specifică paralelă în dreptul său național cu scopul de a extinde propriile norme la furnizorii de servicii aflați sub jurisdicția unui alt stat membru și de a aplica un prag de intervenție inferior celui prevăzut de această dispoziție.
168
Obligația generală a Consiliului pentru mass‑media, în temeiul articolului 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media, nu poate fi considerată în mod valabil nici ca intrând în sfera noțiunii de „norme mai detaliate sau mai stricte”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2010/13, această dispoziție neputând fi interpretată în sensul că permite statelor membre să deroge de la obligația de a se conforma dispozițiilor armonizate prin această directivă. În plus, acest articol 4 alineatul (1) ar impune o analiză de la caz la caz, în timp ce articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media prevede o obligație generală a Consiliului pentru mass‑media.
169
Comisia adaugă că, în măsura în care obligația de acțiune a Consiliului pentru mass‑media, în temeiul articolului 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media, acoperă, printre altele, cazurile de probleme constatate în ceea ce privește clasificarea programelor într‑o manieră conformă cu articolul 9 alineatul (6) din această lege, obligația menționată se întemeiază pe criterii discriminatorii pentru același motiv cu cel expus la punctul 93 din prezenta hotărâre. Această instituție precizează în această privință că autoritățile maghiare ar fi aplicat deja în numeroase cazuri articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media.
170
În al doilea rând, Comisia arată că aplicarea sancțiunilor prevăzute la articolul 187 alineatul (3) din Legea privind serviciile mass‑media în ipoteza în care furnizorul de servicii mass‑media nu ar respecta solicitarea Consiliului pentru mass‑media în termen de două luni, în conformitate cu articolul 179 alineatul (4) din această lege, este susceptibilă să restrângă libertatea de recepționare și de retransmisie, prevăzută de Directiva 2010/13, în împrejurări care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din această directivă.
171
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul Ungariei întemeiat pe pretinsa marjă de apreciere a statelor membre care rezultă din Hotărârea din 22 septembrie 2011, Mesopotamia Broadcast și Roj TV (C‑244/10 și C‑245/10, EU:C:2011:607), Comisia arată că această hotărâre privește interpretarea Directivei 89/552, în timp ce măsurile naționale în discuție în speță intră în domeniul coordonat de Directiva 2010/13, motiv pentru care ar fi aplicabil principiul țării de origine.
172
Curtea ar fi precizat, la punctul 53 din hotărârea menționată, că asemenea măsuri trebuie să respecte cerința de a nu se împiedica retransmisia propriu‑zisă pe teritoriul statului membru de recepție a emisiunilor de televiziune realizate de un organism de radiodifuziune din celălalt stat membru. Or, această cerință nu ar fi îndeplinită în speță din moment ce ar putea fi adoptate sancțiuni împotriva furnizorilor de servicii mass‑media, inclusiv a furnizorilor de servicii mass‑media transfrontaliere.
173
Ungaria răspunde că principiul țării de origine garantat de Directiva 2010/13 nu este încălcat.
174
În primul rând, temeiul juridic al procedurii prevăzute la articolul 179 din Legea privind serviciile mass‑media nu ar fi articolul 3, ci articolul 4 din această directivă. Acest articol 179 ar conține dispoziții care permit combaterea tentativelor de eludare a normelor prevăzute de Legea privind serviciile mass‑media de către furnizori de servicii mass‑media care nu sunt stabiliți în Ungaria, dar care direcționează totalitatea sau cea mai mare parte a serviciilor lor către teritoriul maghiar.
175
În al doilea rând, Legea de modificare nu ar fi introdus un nou articol 179 alineatul (2) în Legea privind serviciile mass‑media, ci doar ar fi modificat această dispoziție, precizând că, atunci când un furnizor de servicii care nu se află sub jurisdicția Ungariei a săvârșit o încălcare, Consiliul pentru mass‑media are obligația de a solicita statului membru competent să ia măsuri eficace.
176
Acest articol 179 alineatul (2) ar constitui astfel punerea în aplicare a unui mecanism de cooperare loială pentru a găsi o soluție satisfăcătoare pentru ambele părți, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2010/13.
177
În al treilea rând, din Hotărârea din 22 septembrie 2011, Mesopotamia Broadcast și Roj TV (C‑244/10 și C‑245/10, EU:C:2011:607, punctul 37), ar reieși că statele membre dispun de o anumită marjă de manevră, pe baza unor considerații de ordine publică, de bune moravuri sau de siguranță publică, în ceea ce privește normele general aplicabile pe teritoriul lor pentru emisiunile de televiziune provenind din alte state membre.
2) Aprecierea Curții
178
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, pe de o parte, că articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2010/13 impune fiecărui stat membru să se asigure că toate serviciile mass‑media audiovizuale transmise de către furnizorii de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția sa respectă normele sistemului juridic aplicabil serviciilor mass‑media audiovizuale destinate publicului din statul membru respectiv.
179
Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (1) din această directivă obligă statele membre să garanteze libertatea de recepționare și să nu restricționeze retransmisia pe teritoriul lor a serviciilor mass‑media audiovizuale provenind din alte state membre din motive care se încadrează în domeniile coordonate de această directivă.
180
Alineatul (2) al acestui articol 3 permite totuși statelor membre să deroge provizoriu de la alineatul (1) al articolului 3 menționat în cazul în care un serviciu mass‑media audiovizual prestat de un furnizor de servicii mass‑media aflat în jurisdicția altui stat membru încalcă manifest, serios și grav articolul 6 alineatul (1) litera (a) sau articolul 6a alineatul (1) din aceeași directivă sau aduce atingere ori prezintă un risc serios și grav de a aduce atingere sănătății publice.
181
Pe de altă parte, după cum enunță considerentul (33) al Directivei 2010/13, principiul țării de origine, reflectat la articolul 2 alineatul (1), precum și la articolul 3 alineatul (1) din această directivă, este esențial pentru crearea unei piețe interne. Principiul menționat ar trebui să se aplice tuturor serviciilor mass‑media audiovizuale pentru a asigura securitatea juridică pentru furnizorii de servicii mass‑media ca bază necesară pentru noi modele de afaceri și pentru furnizarea unor asemenea servicii. Aplicarea principiului menționat este de asemenea esențială pentru a se asigura libera circulație a informației și a programelor audiovizuale în cadrul pieței interne.
182
În primul rând, trebuie să se verifice dacă articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media împiedică pe teritoriul maghiar retransmisia de servicii mass‑media audiovizuale provenind din alte state membre din motive care se încadrează în domeniile coordonate de această directivă, cu încălcarea normei prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din aceasta.
183
În această privință, trebuie subliniat că Convenția europeană privind televiziunea transfrontalieră, care a fost elaborată în același timp cu Directiva 89/552 și la care fac trimitere această directivă, precum și Directiva 2010/13, impune, la articolul 4, care conține o dispoziție similară celei de la articolul 3 alineatul (1) din această din urmă directivă, ca părțile la această convenție să „garant[eze] libertatea de recepție” și să „nu se [opună] retransmiterii” pe teritoriul lor a serviciilor de programe care intră în domeniul de aplicare al convenției menționate și care sunt conforme dispozițiilor acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2019, Baltic Media Alliance, C‑622/17, denumită în continuare „Hotărârea Baltic Media Alliance, EU:C:2019:566, punctul 69).
184
Curtea a statuat în acest context, în ceea ce privește Directiva 89/552, al cărei articol 2a alineatele (1) și (2) corespunde în esență articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2010/13, că această primă directivă stabilea principiul recunoașterii de către statul membru de recepție a funcției de control a statului membru de origine cu privire la serviciile mass‑media audiovizuale ale furnizorilor aflați sub jurisdicția sa (Hotărârea Baltic Media Alliance, punctul 71 și jurisprudența citată).
185
Curtea a subliniat de asemenea că controlul aplicării dreptului statului membru de origine aplicabil serviciilor mass‑media audiovizuale și al respectării dispozițiilor Directivei 89/552 nu revine decât statului membru din care provin aceste servicii și că statul membru de recepție nu este autorizat să își exercite propriul control pentru motive care se încadrează în domeniile coordonate de această directivă (Hotărârea Baltic Media Alliance, punctul 72 și jurisprudența citată).
186
În schimb, Directiva 2010/13 nu se opune în principiu aplicării unei reglementări naționale care, de manieră generală, urmărește un obiectiv de interes general, fără a institui totuși un al doilea control cu privire la transmisiile de televiziune, care se adaugă celui pe care este obligat să îl efectueze statul membru de emisie (Hotărârea Baltic Media Alliance, punctul 73 și jurisprudența citată).
187
Prin urmare, o măsură națională care urmărește un obiectiv de interes general și care reglementează anumite aspecte ale difuzării sau ale distribuției de servicii mass‑media audiovizuale nu intră sub incidența articolului 3 alineatele (1) și (2) din această directivă, cu excepția cazului în care această măsură instituie un al doilea control cu privire la transmisiile de televiziune, care se adaugă celui pe care este obligat să îl efectueze statul membru de emisie (Hotărârea Baltic Media Alliance, punctul 74 și jurisprudența citată).
188
Astfel, nu constituie o restricție, în sensul articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, o măsură națională care, de manieră generală, urmărește un obiectiv de ordine publică și care reglementează modalitățile de distribuție a unui post de televiziune pentru consumatorii din statul membru de recepție, din moment ce astfel de modalități nu împiedică retransmisia propriu‑zisă a postului menționat, iar o asemenea măsură nu poate fi considerată că instituie un al doilea control cu privire la transmisia postului în cauză care să se adauge celui pe care este obligat să îl efectueze statul membru de emisie (a se vedea Hotărârea Baltic Media Alliance, punctul 77).
189
În speță, este necesar să se constate că articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media instituie o obligație în sarcina Consiliului pentru mass‑media, printre altele în cazul încălcării dispozițiilor relevante ale acestei legi, de a solicita statului membru de emisie sub a cărui jurisdicție se află furnizorul de servicii mass‑media în cauză punerea în aplicare a unei măsuri eficace. În acest cadru, Consiliul pentru mass‑media solicită acestui stat membru să intervină pentru a pune capăt încălcărilor pe care i le‑a semnalat.
190
În conformitate cu articolul 179 alineatul (4) din legea menționată, Consiliul pentru mass‑media poate aplica, printre altele, consecințele juridice prevăzute la articolul 187 alineatul (3) litera c) din aceeași lege, ceea ce poate conduce, în cazul unei încălcări grave și repetate, la suspendarea exercitării dreptului de a furniza servicii mass‑media pentru o perioadă de până la o săptămână.
191
În plus, după cum arată Comisia, acest articol 179 are vocația de a se aplica unor programe susceptibile să aibă o influență negativă asupra dezvoltării fizice, mentale sau morale a minorilor, în sensul articolului 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media. O asemenea constatare este suficientă pentru a demonstra că articolul 179 menționat face parte din domeniile coordonate de Directiva 2010/13, după cum atestă articolul 6a din aceasta, care urmărește tocmai să protejeze dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor, ocrotindu‑i de conținuturi audiovizuale care nu sunt adaptate vârstei lor.
192
În consecință, articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media este susceptibil să instituie un al doilea control al emisiunilor de televiziune care se adaugă celui pe care statul membru de emisie este obligat să îl efectueze. Acest al doilea control este, în principiu, contrar Directivei 2010/13, întrucât împiedică retransmisia propriu‑zisă pe teritoriul maghiar a unor servicii mass‑media audiovizuale provenind din alte state membre, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă.
193
În al doilea rând, trebuie să se constate că derogarea de la principiul țării de origine pe care o introduce articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media nu poate fi justificată în temeiul articolului 3 alineatul (2) din directiva menționată.
194
Potrivit acestei din urmă dispoziții, un stat membru poate deroga provizoriu de la alineatul (1) al articolului 3 menționat în cazul în care un serviciu mass‑media audiovizual prestat de un furnizor de servicii mass‑media aflat în jurisdicția altui stat membru încalcă manifest, serios și grav articolul 6a alineatul (1) din aceeași directivă sau aduce atingere ori prezintă un risc serios și grav de a aduce atingere sănătății publice.
195
Or, pe de o parte, după cum s‑a constatat la punctele 135-155 din prezenta hotărâre, simpla împrejurare că anumite servicii mass‑media audiovizuale care iau forma unor programe audiovizuale au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului sau a homosexualității nu poate justifica adoptarea în privința acestor programe a unor măsuri corespunzătoare, în sensul articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, pentru motivul că aceste programe ar putea afecta dezvoltarea fizică, mentală sau morală a minorilor.
196
Pe de altă parte, în conformitate cu principiile rezultate din jurisprudența amintită la punctele 127-133 din prezenta hotărâre, expresia „risc serios și grav de a aduce atingere sănătății publice”, utilizată la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2010/13, trebuie interpretată într‑o manieră conformă, printre altele, cu articolul 21 alineatul (1) din cartă, care interzice orice formă de discriminare pe motive de sex sau de orientare sexuală. Or, pentru motive analoge celor expuse în special la punctele 135-154 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că nici servicii mass‑media audiovizuale precum cele prevăzute la articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media nu pot să se afle la originea unui asemenea risc serios și grav de a se aduce atingere sănătății publice, în sensul articolului 3 alineatul (2) din această directivă, pentru simplul motiv că au ca element determinant promovarea sau reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității.
197
În aceste împrejurări, Ungaria nu poate invoca în mod util nici considerații care țin de ordinea publică, de bunele moravuri sau de siguranța publică pentru a justifica exercitarea de către Consiliul pentru mass‑media a competenței pe care i‑o conferă articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 179 alineatul (4) litera (a) și cu articolul 187 alineatul (3) litera (c) din această lege, pentru a împiedica retransmisia propriu‑zisă a serviciilor mass‑media audiovizuale care provin din alte state membre și care ar prezenta caracteristicile prevăzute la articolul 9 alineatul (6) din legea menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Mesopotamia Broadcast și Roj TV, C‑244/10 și C‑245/10, EU:C:2011:607, punctul 37).
198
În al treilea rând, contrar celor susținute de Ungaria, articolul 179 alineatul (2) din Legea privind serviciile mass‑media nu își găsește temei nici în articolul 4 din Directiva 2010/13.
199
După cum reiese din cuprinsul punctului 160 din prezenta hotărâre, statele membre își păstrează libertatea, în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol 4, de a impune furnizorilor de servicii mass‑media aflați sub jurisdicția lor să respecte norme mai detaliate sau mai stricte, iar, în anumite împrejurări, să stabilească condiții diferite, în domeniile coordonate de directiva menționată, cu condiția ca normele respective să fie conforme cu legislația Uniunii, în special cu principiile sale generale.
200
În plus, articolul 4 alineatul (2) din această directivă permite în mod excepțional, în esență, ca aplicarea unor astfel de norme mai detaliate sau mai stricte adoptate de un stat membru să fie impusă unui furnizor de servicii mass‑media aflat sub jurisdicția unui alt stat membru, dar care furnizează un serviciu mass‑media audiovizual care este orientat în întregime sau în cea mai mare parte către teritoriul primului stat membru.
201
Cu toate acestea, competența de care beneficiază Consiliul pentru mass‑media în temeiul dispozițiilor Legii privind serviciile mass‑media evocate la punctul 197 din prezenta hotărâre, în ceea ce privește programele care prezintă caracteristicile prevăzute la articolul 9 alineatul (6) din această lege, nu poate, în niciun caz, să constituie o punere în aplicare licită a articolului 4 alineatul (2) din directiva menționată.
202
Astfel, din însuși modul de redactare a acestei din urmă dispoziții rezultă că un stat membru nu se poate prevala de aceasta decât atunci când și‑a exercitat, conform articolului 4 alineatul (1) din aceeași directivă, libertatea de a adopta norme mai detaliate sau mai stricte de interes public general, cu respectarea dreptului Uniunii.
203
Or, la punctul 162 din prezenta hotărâre s‑a constatat că articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media coroborat cu articolul 10 alineatul (1) litera d) din această lege nu poate constitui o normă care să corespundă acestei calificări, din moment ce această dispoziție încalcă substanța articolului 21 alineatul (1) din cartă.
204
În aceste condiții, este necesar să se constate că al doilea aspect al primului motiv este întemeiat.
c)
Cu privire la încălcarea articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13
1) Argumentația părților
205
Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, Comisia susține că Ungaria a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13.
206
Ea arată că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
207
În primul rând, Comisia arată că această măsură încalcă interdicția discriminării pe motive de sex sau de orientare sexuală prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13, care ar constitui expresia principiului general al interzicerii discriminărilor ca principiu general al dreptului Uniunii care este în prezent consacrat la articolul 21 din cartă. Astfel, interzicerea comunicărilor comerciale care înfățișează o divergență față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere sau care promovează sau reprezintă schimbarea sexului sau homosexualitatea conduce la eliminarea de facto a reprezentării în aceste comunicări a unor persoane și a unor vieți non‑cisgen sau neheterosexuale, deși acestea din urmă fac parte integrantă dintr‑o societate caracterizată prin diversitate și pluralism, în conformitate cu valorile prevăzute la articolul 2 TUE.
208
În această privință, Comisia subliniază că, potrivit unei jurisprudențe constante privind interpretarea Directivei 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea treptată a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în domeniul securității sociale (JO 1979, L 6, p. 24, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 192), discriminarea pe motive de sex nu poate fi redusă numai la discriminările care decurg din apartenența la un sex sau la celălalt, această directivă având vocația să se aplice, ținând seama de obiectul său și de natura drepturilor pe care urmărește să le protejeze, și discriminărilor care își au originea în schimbarea sexului persoanei interesate (Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, punctul 24 și jurisprudența citată). Or, această jurisprudență ar trebui să se aplice și discriminării bazate pe divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere.
209
În al doilea rând, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială ar scoate în evidență sau chiar ar impune o diferență de tratament în funcție de identitatea sexuală și de orientarea sexuală, din moment ce ar prevedea – dincolo de dispoziția prin care se urmărește protejarea minorilor împotriva unei expuneri la orice formă de sexualitate – o interdicție a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
210
În al treilea rând, articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13 nu ar constitui un temei juridic care să permită derogarea de la principiul nediscriminării. Astfel, nu ar exista nicio dispoziție care să autorizeze statele membre să justifice o discriminare directă bazată, printre altele, pe sex sau pe orientarea sexuală.
211
Articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, care ar institui o discriminare pe motive de sex sau de orientare sexuală, nu ar putea fi justificat nici în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (g) din această directivă, ca măsură prin care se urmărește prevenirea afectării negative a minorilor din punct de vedere mental sau moral.
212
În al patrulea rând, împrejurarea că articolul 24 alineatul (1) din Legea privind serviciile mass‑media ar interzice conținuturile discriminatorii în comunicările comerciale nu poate, ca atare, să legitimeze o încălcare a articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13 prin articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială.
213
Ungaria răspunde, în primul rând, că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială nu poate încălca Directiva 2010/13, întrucât publicitatea accesibilă în cadrul serviciilor mass‑media este considerată ca reprezentând o comunicare comercială în sensul normelor speciale ale Legii privind serviciile mass‑media și, prin urmare, domeniul de aplicare material al Legii privind publicitatea comercială și domeniul de aplicare material al acestei directive nu ar coincide.
214
În plus, comunicările comerciale din cadrul serviciilor mass‑media nu s‑ar distinge, din perspectiva protecției minorilor, de alte conținuturi media, astfel încât măsurile de protecție s‑ar aplica în același mod tuturor programelor. Dacă situația ar fi diferită, obiectivul de interes general al protecției minorilor nu ar putea fi atins. Or, în ceea ce privește serviciile mass‑media, dispozițiile Legii privind publicitatea comercială ar trebui interpretate în coroborare cu cele ale Legii privind serviciile mass‑media și ale Legii nr. CIV din 2010 privind libertatea presei și normele fundamentale aplicabile conținuturilor difuzate de mass‑media. O asemenea interpretare coroborată ar arăta că numai normele speciale ale Legii privind serviciile mass‑media s‑ar aplica comunicărilor comerciale prezentate în cadrul serviciilor mass‑media.
215
În al doilea rând, acest stat membru susține că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială nu constituie o interdicție de difuzare, ci el trebuie mai degrabă să fie analizat, în temeiul principiului ingerinței proporționale, ca o reglementare justificată și necesară în scopul protecției minorilor.
216
În al treilea rând, articolul 24 alineatul (1) din Legea privind serviciile mass‑media ar prevedea el însuși o interdicție a discriminării, în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13.
217
Ar rezulta că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială nu este contrar acestui articol 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii).
2) Aprecierea Curții
218
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) litera (a) punctul (ii) din Directiva 2010/13, comunicările comerciale audiovizuale intră în sfera noțiunii de „serviciu mass‑media audiovizual”, în sensul acestei directive.
219
Articolul 1 alineatul (1) litera (h) din directiva menționată definește noțiunea de „comunicare comercială audiovizuală” într‑o manieră largă, astfel cum enunță considerentul (31) al aceleiași directive. Această noțiune vizează astfel „imagini[le] cu sau fără sunet care sunt destinate să promoveze, direct sau indirect, bunurile, serviciile sau imaginea unei persoane fizice sau juridice care desfășoară o activitate economică”, care „însoțesc sau sunt incluse într‑un program […] în schimbul unei plăți sau retribuții similare sau în scopul autopromovării” și formele de comunicare comercială audiovizuală care „includ, printre altele, publicitatea televizată, sponsorizarea, teleshoppingul și plasarea de produse”.
220
Pe de altă parte, articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13 prevede că statele membre se asigură că comunicările comerciale audiovizuale prestate de furnizorii de servicii mass‑media aflați în jurisdicția lor nu includ și nu promovează acte de discriminare bazată pe sex, origine rasială sau etnică, naționalitate, religie sau credință, handicap, vârstă sau orientare sexuală.
221
Prin acest articol 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii), legiuitorul Uniunii a prevăzut un motiv de interdicție întemeiat printre altele pe o discriminare bazată pe sex sau pe orientarea sexuală, motiv care constituie corolarul obligației de respectare a principiului nediscriminării (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 iunie 2025, Makeleio și Zougla, C‑555/23 și C‑556/23, EU:C:2025:484, punctul 70).
222
Articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) menționat concretizează astfel, în domeniul pe care îl reglementează, principiul general al nediscriminării consacrat în prezent la articolul 21 din cartă, care interzice orice discriminare bazată printre altele pe sex sau orientarea sexuală, această interdicție având, după cum s‑a amintit la punctul 131 din prezenta hotărâre, un caracter imperativ ca principiu general al dreptului Uniunii.
223
În speță, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, „se interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a publicității care înfățișează sexualitatea ca scop în sine ori care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea”.
224
În această privință și în primul rând, trebuie înlăturat argumentul Ungariei potrivit căruia publicitatea accesibilă în cadrul serviciilor mass‑media, așa cum este prevăzută la acest articol 8 alineatul (1a), ar trebui interpretată în lumina Legii privind serviciile mass‑media și a Legii nr. CIV din 2010 privind libertatea presei și normele fundamentale aplicabile conținutului difuzat de mass‑media, motiv pentru care această dispoziție nu ar intra în domeniul de aplicare material al Directivei 2010/13.
225
Astfel, ținând seama de domeniul de aplicare foarte larg al noțiunii de „publicitate” utilizate la articolul 8 alineatul (1a) menționat, trebuie să se constate că această noțiune este susceptibilă să intre în sfera noțiunii de „comunicare comercială audiovizuală”, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (h) din această directivă, având în vedere că această din urmă noțiune poate lua, printre altele, după cum s‑a amintit la punctul 219 din prezenta hotărâre, forma unei publicități televizate și a unei plasări de produse.
226
În acest context, afirmația Ungariei referitoare la aplicarea exclusivă a normelor speciale ale Legii privind serviciile mass‑media în cazul comunicărilor comerciale prezentate în cadrul serviciilor mass‑media nu poate fi admisă.
227
În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială încalcă articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13.
228
După cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, amintită la punctul 133 din prezenta hotărâre, discriminarea pe motiv de sex nu poate fi redusă numai la discriminările care decurg din apartenența la un sex sau la celălalt. Ținând seama de obiectul său și de natura drepturilor pe care acest din urmă articol urmărește să le protejeze, acesta are vocația de a se aplica nu numai discriminărilor care își au originea în schimbarea sexului persoanei interesate, și anume o schimbare de gen, ci și discriminării pe motiv de divergență față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere.
229
Or, din moment ce articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială exclude în mod necondiționat ca publicitatea care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea să fie pusă la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani, trebuie să se considere că această dispoziție operează o discriminare directă pe motive de sex și de orientare sexuală. Astfel, interdicția pe care o prevede această dispoziție are drept consecință în practică constrângerea furnizorilor de servicii mass‑media audiovizuale care intră în domeniul său de aplicare de a efectua o discriminare pe motive de sex și de orientare sexuală, întrucât îi privează de orice posibilitate de a efectua o asemenea punere la dispoziție.
230
În consecință, interdicția de a pune la dispoziția minorilor o asemenea publicitate, în temeiul acestui articol 8 alineatul (1a), încalcă articolul 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13, interpretat în lumina interdicției oricărei discriminări pe motive de sex sau de orientare sexuală, prevăzută la articolul 21 alineatul (1) din cartă.
231
Această discriminare nu poate fi justificată în raport cu obiectivul de interes general pe care îl invocă acest stat membru, și anume protecția minorilor împotriva publicității care include conținuturi pretins dăunătoare.
232
Este adevărat că, după cum rezultă din considerentul (104) al Directivei 2010/13, legiuitorul Uniunii a subliniat că protecția minorilor împotriva prezenței unor conținuturi audiovizuale care le‑ar putea fi dăunătoare constituie un obiectiv de interes general demn de un nivel ridicat de protecție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2023, Booky.fi, C‑662/21, EU:C:2023:239, punctul 40).
233
Cu toate acestea, prin analogie cu cele constatate la punctele 135-162 din prezenta hotărâre, minorii pot fi protejați în mod adecvat împotriva unor conținuturi care nu sunt adaptate vârstei lor fără să se opereze în acest temei o discriminare directă pe motive de sex și de orientare sexuală precum cea care decurge din articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, care încalcă substanța articolului 21 alineatul (1) din cartă.
234
Pentru identitate de motive, acest articol 8 alineatul (1a) nu poate constitui nici o măsură prin care se urmărește prevenirea afectării negative a minorilor din punct de vedere mental sau moral, în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (g) din această directivă.
235
În aceste condiții, trebuie să se constate că al treilea aspect al primului motiv este întemeiat.
d)
Concluzie
236
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că primul motiv este întemeiat.
2.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31
a)
Cu privire la existența unei restricții în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31
1) Cu privire la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor
i) Argumentația părților
237
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31.
238
Ea arată că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a conținuturilor care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
239
În primul rând, această instituție susține că acest articol 6/A intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, această dispoziție neimpunând ca norma națională să se aplice în mod explicit sau exclusiv serviciilor societății informaționale.
240
În această privință, primo, dispozițiile Legii privind protecția copiilor ar putea avea o incidență directă asupra serviciilor societății informaționale, articolul 2 litera (a) din această directivă definind aceste servicii în mod larg.
241
Secundo, astfel cum ar reieși din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 14 iulie 2022, ASADE (C‑436/20, EU:C:2022:559, punctul 63 și jurisprudența citată), serviciile asigurate în interes public și fără scop lucrativ, care s‑ar afla în concurență cu cele propuse de operatori care urmăresc un scop lucrativ, ar fi considerate activități economice în sensul articolului 57 TFUE.
242
Tertio, ar fi lipsită de relevanță în această privință împrejurarea, invocată de Ungaria, că entitățile care intră sub incidența articolului 6/A din Legea privind protecția copiilor pot să exercite și anumite activități neeconomice, din moment ce aceste entități ar putea exercita în continuare alte activități care ar constitui servicii ale societății informaționale. Nici faptul că entitățile menționate sunt furnizori privați de servicii nu se poate opune calificării activităților lor drept prestări de servicii.
243
Quarto, având în vedere jurisprudența rezultată din Hotărârea din 11 septembrie 2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, punctul 28), și din Hotărârea din 15 septembrie 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punctul 41), ar fi de asemenea lipsită de relevanță împrejurarea că serviciul este remunerat de un terț, iar nu de beneficiarul acestuia.
244
În sfârșit, quinto, articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2000/31 ar fi lipsit de orice relevanță în speță, dat fiind că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor ar constitui o cerință, iar nu un regim de autorizare.
245
În al doilea rând, Comisia arată că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor intră în sfera noțiunii de „domeniu coordonat”, în sensul articolului 2 litera (h) din această directivă, această din urmă dispoziție acoperind cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale sau serviciilor societății informaționale, indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia.
246
În al treilea rând, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Legea privind protecția copiilor, aceasta ar viza o gamă largă de organizații publice sau private, persoane fizice și juridice responsabile de protecția copiilor, precum și alte organizații fără personalitate juridică ce ar contribui la exercitarea drepturilor și a intereselor legale ale copiilor și la îndeplinirea îndatoririlor părintești. Aplicarea acestei legi organizațiilor private ar decurge din articolul 5 litera s) punctele sc)-se), care s‑ar referi la administratori „nestatali”.
247
Ar rezulta că o gamă largă de organizații publice sau private și de persoane fizice și juridice sunt împiedicate să furnizeze sau să utilizeze servicii ale societății informaționale, precum achiziționarea online de cărți sau de mijloace electronice de informare, dacă acestea transmit conținuturi care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea. Acești furnizori ar trebui fie să elimine aceste conținuturi din serviciile menționate, fie să renunțe complet la furnizarea lor.
248
Prin urmare, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor ar fi susceptibil să interzică, să împiedice sau să facă mai puțin atractivă furnizarea de servicii ale societății informaționale din alte state membre, cu încălcarea articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31.
249
Ungaria răspunde, în primul rând, că domeniul de aplicare al Legii privind protecția copiilor nu se extinde la furnizarea de servicii ale societății informaționale, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31, întrucât serviciile reglementate de această lege nu ar fi de natură economică, noțiunea de „serviciu” în sensul dreptului Uniunii impunând furnizarea unui astfel de serviciu în schimbul unei remunerații în cadrul unei activități economice.
250
Primo, serviciile reglementate de Legea privind protecția copiilor ar cuprinde prestații al căror caracter economic nu ar fi factorul determinant, această lege vizând servicii furnizate de stat în domeniul social.
251
Secundo, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor s‑ar aplica unor servicii care nu sunt furnizate prin mijloace electronice, și anume serviciile de bază referitoare la bunăstarea copiilor și serviciile specializate de protecție a copilului, care ar implica prestații în numerar, precum și îngrijiri în natură și îngrijiri personale. Or, Comisia nici nu ar fi demonstrat existența unor servicii concurente în sensul articolului 57 TFUE, nici nu ar fi indicat care parte a serviciilor de bază referitoare la bunăstarea copiilor și a serviciilor specializate de protecție a copilului ar putea intra sub incidența acestei dispoziții.
252
Astfel, nu ar exista o legătură între Directiva 2000/31 și Legea privind protecția copiilor, această lege nerestrângând achizițiile online ca serviciu al societății informaționale, ci punerea la dispoziția copiilor a unor conținuturi potențial dăunătoare, precum și utilizarea unor asemenea conținuturi în cadrul unor activități educative. Or, activitatea educativă și definirea conținutului său ar fi de competența exclusivă a statelor membre, în conformitate cu articolul 165 TFUE. Prin urmare, această lege nu poate nici să aducă atingere acestei directive, nici să încalce articolul 3 alineatul (2) din aceasta.
253
Tertio, poziția Comisiei potrivit căreia interdicțiile care nu vizează în mod specific serviciile societății informaționale intră în domeniul de aplicare al directivei menționate ar fi eronată. Acest lucru ar fi confirmat de articolul 4 alineatul (2) din aceeași directivă, care prevede că interdicția unei autorizări prealabile prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din aceasta nu aduce atingere regimurilor de autorizare care nu urmăresc în mod specific și exclusiv serviciile societății informaționale.
254
În al doilea rând, chiar presupunând că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor acoperă „servicii ale societății informaționale”, în sensul Directivei 2000/31, acest articol nu ar face parte din domeniul coordonat de această directivă.
255
Astfel, conform articolului 2 litera (h) punctul (ii) a treia liniuță din directiva menționată, domeniul coordonat nu ar acoperi „cerințele aplicabile serviciilor care nu sunt furnizate prin mijloace electronice”. Prin urmare, pentru a intra în domeniul de aplicare al aceleiași directive, restricțiile privind libera circulație a serviciilor societății informaționale, în sensul acesteia, ar trebui să vizeze în mod specific și exclusiv serviciile menționate. Or, prestațiile prevăzute la acest articol 6/A ar cuprinde servicii care nu sunt furnizate prin mijloace electronice.
256
În al treilea rând, Ungaria precizează că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor nu are drept consecință faptul că prestatorii vizați de această dispoziție ar trebui să elimine conținuturile în cauză sau să renunțe la furnizarea acestor servicii transfrontaliere, dispoziția menționată limitându‑se la a prevedea că organizațiile și persoanele care intră în domeniul său de aplicare nu pot prezenta asemenea conținuturi minorilor în raporturile juridice pe care le reglementează această lege.
ii) Aprecierea Curții
257
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/31 citit în lumina considerentului (8) al directivei menționate, aceasta are ca obiectiv să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin crearea unui cadru juridic care să asigure libera circulație a serviciilor societății informaționale între statele membre, apropiind, în măsura necesară realizării acestui obiectiv, anumite dispoziții de drept intern aplicabile acestor servicii.
258
Articolul 2 litera (a) din directiva menționată coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2015/1535 definește „serviciile societății informaționale” ca fiind „orice serviciu prestat în mod normal în schimbul unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a beneficiarului serviciului”, înțelegându‑se, astfel cum rezultă din considerentul (18) al Directivei 2000/31, că aceste servicii cuprind o gamă largă de activități economice care se desfășoară online.
259
Articolul 3 din Directiva 2000/31 este, la rândul său, o dispoziție centrală în economia și în sistemul instituit prin aceasta, în măsura în care consacră principiul controlului în statul membru de origine, care este menționat și în considerentul (22) al acestei directive, care enunță că „controlul serviciilor societății informaționale se face la sursa activității” (Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Google Ireland ș.a., C‑376/22, EU:C:2023:835, punctul 40).
260
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, fiecare stat membru garantează că serviciile societății informaționale prestate de un furnizor de servicii stabilit pe teritoriul său respectă dispozițiile de drept intern aplicabile în statul membru în cauză și care țin de domeniul coordonat, acest domeniu acoperind, astfel cum prevede articolul 2 litera (h) din aceeași directivă, cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale sau serviciilor societății informaționale, indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia.
261
Conform articolului 2 litera (h) punctul (i) a doua liniuță din Directiva 2000/31, „domeniul coordonat” se referă la cerințe care privesc desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele privind, printre altele, comportamentul furnizorului de servicii și cerințele legate de calitatea sau conținutul serviciului, „inclusiv în materie de publicitate”.
262
Articolul 3 alineatul (2) din această directivă prevede, pe de altă parte, că statele membre nu pot restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre invocând motive care țin de domeniul coordonat.
263
Astfel, directiva menționată se întemeiază pe aplicarea principiului controlului în statul membru de origine și a principiului recunoașterii reciproce, astfel încât, în cadrul domeniului coordonat definit la articolul 2 litera (h) din aceeași directivă, serviciile societății informaționale sunt reglementate numai în statul membru pe teritoriul căruia sunt stabiliți furnizorii acestor servicii (Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Google Ireland ș.a., C‑376/22, EU:C:2023:835, punctul 42, precum și jurisprudența citată).
264
În speță, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor prevede că, „[î]n vederea îndeplinirii obiectivelor prezentei legi și garantării drepturilor copiilor, se interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a unor conținuturi pornografice, precum și a unor conținuturi care înfățișează sexualitatea ca scop în sine ori care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea”.
265
Pentru a aprecia dacă această dispoziție introduce o restricție privind libera circulație a serviciilor societății informaționale dintr‑un alt stat membru, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, trebuie să se verifice, în primul rând, dacă prestările prevăzute la acest articol 6/A intră în sfera noțiunii de „servicii ale societății informaționale”, în sensul articolului 2 litera (a) din această directivă.
266
În această privință, nu există nicio îndoială, pe de o parte, că conținuturile vizate la acest articol 6/A pot fi furnizate la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a unui beneficiar al serviciilor, în sensul acestui articol 2 litera (a) coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2015/1535.
267
În ceea ce privește, pe de altă parte, condiția potrivit căreia aceste conținuturi trebuie furnizate „în mod normal în schimbul unei remunerații”, trebuie amintit că prestările de servicii furnizate în mod normal în schimbul unei remunerații constituie activități economice, caracteristica esențială a remunerației constând în faptul că aceasta reprezintă contravaloarea economică a prestației în cauză, fără a fi însă necesar ca ea să fie plătită de beneficiarul acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 2016, Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, punctul 41, și Hotărârea din 14 iulie 2022, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, punctul 60, precum și jurisprudența citată).
268
În plus, pot fi considerate activități economice serviciile furnizate în schimbul unei remunerații care, fără a fi legate de exercitarea prerogativelor de autoritate publică, sunt asigurate în interes public și fără scop lucrativ și care se află în concurență cu cele propuse de operatori care urmăresc un scop lucrativ (Hotărârea din 14 iulie 2022, ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, punctul 63 și jurisprudența citată).
269
Pe de altă parte, așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 323 din concluzii, de libera prestare a serviciilor societății informaționale beneficiază atât furnizorul, cât și destinatarul serviciilor (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 octombrie 2009, Comisia/Spania, C‑153/08, EU:C:2009:618, punctul 29, și Hotărârea din 2 martie 2023, Recreatieprojecten Zeeland ș.a., C‑695/21, EU:C:2023:144, punctul 13, precum și jurisprudența citată).
270
În speță, ținând seama de cercul larg de persoane cărora li se poate aplica articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, nu este exclus, contrar celor afirmate de Ungaria, ca unele dintre ele să furnizeze servicii care au o natură economică în cadrul unor activități în temeiul acestui articol 6/A și ca asemenea servicii să intre astfel în sfera noțiunii de „servicii ale societății informaționale” în sensul Directivei 2000/31.
271
Prin urmare, nu poate fi admis argumentul acestui stat membru potrivit căruia Legea privind protecția copiilor vizează și conținuturi utilizate în cadrul unor activități educative, care ar ține de competența exclusivă a statelor membre, în conformitate cu articolul 165 TFUE.
272
În această privință, din jurisprudența Curții rezultă că, deși dreptul Uniunii nu aduce atingere competenței statelor membre în ceea ce privește, pe de o parte, conținutul învățământului și organizarea sistemului educațional, precum și diversitatea lor culturală și lingvistică și, pe de altă parte, conținutul și organizarea formării profesionale, astfel cum rezultă din articolul 165 alineatul (1) și din articolul 166 alineatul (1) TFUE, nu este mai puțin adevărat că, în exercitarea acestei competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile referitoare la libertatea de prestare a serviciilor [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2018, A (Ajutor pentru o persoană cu handicap), C‑679/16, EU:C:2018:601, punctul 58, precum și Hotărârea din 7 septembrie 2022, Cilevičs ș.a., C‑391/20, EU:C:2022:638, punctul 59, precum și jurisprudența citată].
273
În plus, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor este susceptibil să aibă efectul ca persoanele care intră în domeniul său de aplicare să fie împiedicate să utilizeze, de exemplu în scopuri educative, servicii ale societății informaționale în cadrul prestațiilor prevăzute de această dispoziție, chiar dacă nu furnizează ele însele aceste servicii. Având în vedere jurisprudența amintită la punctul 269 din prezenta hotărâre, asemenea servicii trebuie considerate ca fiind „servicii ale societății informaționale”, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31, și, prin urmare, ca intrând în domeniul de aplicare al acestei directive.
274
În al doilea rând, este necesar să se examineze dacă articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor intră în sfera noțiunii de „domeniu coordonat”, în sensul articolului 2 litera (h) din directiva menționată.
275
După cum rezultă din cuprinsul punctelor 260 și 261 din prezenta hotărâre, domeniul coordonat, în sensul articolului 2 litera (h) din aceeași directivă citit în lumina considerentului (21) al acesteia, acoperă cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale sau serviciilor societății informaționale, indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia, în măsura în care aceste cerințe îndeplinesc condițiile prevăzute la acest articol.
276
Conform articolului 2 litera (h) punctul (i) a doua liniuță din Directiva 2000/31, „domeniul coordonat” se referă la cerințe care privesc desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele privind comportamentul furnizorului de servicii și cerințe legate de calitatea sau conținutul serviciului.
277
În această privință, trebuie precizat că cerințele stabilite la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, care exclud prezentarea anumitor conținuturi minorilor și trebuie, prin urmare, să se considere că impun limitări conținuturilor serviciilor ce pot fi furnizate ca servicii ale societății informaționale, privesc desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele legate de conținutul serviciului, în conformitate cu acest articol 2 litera (h) punctul (i) a doua liniuță. Ele se încadrează, prin urmare, în domeniul coordonat, în sensul articolului 2 litera (h) menționat.
278
Pe de o parte, această considerație nu este repusă în discuție de împrejurarea, invocată de Ungaria, potrivit căreia această lege nu ar viza în mod specific reglementarea serviciilor societății informaționale. Astfel, această împrejurare este lipsită de relevanță, ținând seama de caracterul general al cerințelor prevăzute de legea menționată, care, după cum s‑a arătat la punctul anterior, intră sub incidența aceluiași articol 2 litera h).
279
Pe de altă parte, nu poate fi primit nici argumentul invocat de acest stat membru potrivit căruia prestațiile acoperite de Legea privind protecția copiilor nu ar cuprinde serviciile furnizate prin mijloace electronice, ci serviciile furnizate prin intermediul îngrijirilor în natură și al îngrijirilor personale, statul membru menționat nedovedind că, în pofida modului foarte larg de redactare a articolului 6/A din această lege, aceste prestații nu pot fi furnizate în niciun caz prin mijloace electronice.
280
Prin urmare, este necesar să se considere că gama largă de prestații vizate de interdicția prevăzută la articolul 6/A menționat se poate aplica și unor servicii furnizate prin mijloace electronice.
281
În al treilea rând, trebuie să se constate că această interdicție restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, această interdicție reducând posibilitatea prestatorilor de servicii stabiliți în alt stat membru de a furniza clientelei sale potențiale cu reședința în Ungaria servicii care includ conținuturile vizate de interdicția menționată și face astfel mai puțin atractivă activitatea care constă în oferirea unor asemenea servicii în acest din urmă stat membru.
2) Cu privire la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială
i) Argumentația părților
282
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31.
283
Ea arată că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
284
Această dispoziție ar impune persoanelor care publică anunțuri, inclusiv celor stabiliți în alte state membre, obligații noi care le restrâng libertatea de a presta servicii. În această privință, pentru a stabili o restricție în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, ar fi suficient ca reglementarea să se aplice serviciilor societății informaționale și să fie susceptibilă să interzică, să împiedice sau să facă mai puțin atractivă exercitarea liberei prestări a serviciilor. Or, o reglementare națională care interzice anumite conținuturi, chiar dacă nu prevede o interdicție a publicității, ar fi susceptibilă să limiteze libera circulație a serviciilor pentru prestatori și pentru beneficiari.
285
În speță, pe de o parte, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială s‑ar aplica serviciilor societății informaționale, în sensul acestei directive.
286
Pe de altă parte, întrucât articolul 2 litera (h) punctul (i) a doua liniuță din directiva menționată vizează în mod expres cerințele „în materie de publicitate”, acest articol 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială ar intra în egală măsură în domeniul coordonat în sensul aceleiași directive.
287
Este adevărat că Directiva 2000/31 nu ar armoniza decât anumite aspecte în ceea ce privește furnizarea de servicii ale societății informaționale. Cu toate acestea, s‑ar aplica principiul țării de origine enunțat la articolul 3 din această directivă, inclusiv normele sale de drept procedural și de drept material. O aplicare numai în privința materiilor reglementate de articolele 6-8 din directiva menționată, referitoare la comunicările comerciale, ar fi contrară modului de redactare, obiectivului și sistemului interdicției generale a restricțiilor privind libera circulație a serviciilor societății informaționale prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din aceasta.
288
Ungaria amintește, în primul rând, că Directiva 2000/31 nu realizează, așa cum rezultă din considerentul (10) al acesteia, decât o armonizare minimă, care nu ar afecta nivelul de protecție a obiectivelor de interes general, în special pe cel al protecției minorilor vizat de Legea privind publicitatea comercială.
289
Faptul că publicitatea ar fi supusă, în numeroase state membre, unor norme și unor interdicții specifice pentru minori ar demonstra că aceste norme nu sunt susceptibile să facă mai puțin atractivă furnizarea transfrontalieră de servicii în domeniul informării și comunicării, articolul 3 alineatul (4) din această directivă confirmând de altfel o asemenea interpretare.
290
În al doilea rând, noțiunea de „domeniu coordonat”, în sensul articolului 2 litera (h) din directiva menționată, nu s‑ar extinde la cerințele referitoare la serviciile societății informaționale, care nu s‑ar afla într‑un raport accesoriu și indisociabil cu aceste servicii. Prin urmare, aceeași directivă nu poate împiedica statele membre să adopte măsuri care vizează protecția minorilor.
ii) Aprecierea Curții
291
În primul rând, trebuie să se constate că Ungaria nu contestă în speță că serviciile de publicitate prevăzute la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială pot constitui „servicii ale societății informaționale”, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31 coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2015/1535, și care intră astfel în domeniul de aplicare al Directivei 2000/31.
292
În al doilea rând, trebuie subliniat, având în vedere sfera noțiunii de „domeniu coordonat”, în sensul articolului 2 litera (h) punctul (i) a doua liniuță din Directiva 2000/31, amintită la punctul 261 din prezenta hotărâre, că interdicția punerii la dispoziția minorilor a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, în conformitate cu articolul 8 alineatul (1a) menționat, intră efectiv în sfera acestei noțiuni, aceasta vizând în mod expres „cerințele privind […] calitatea sau conținutul serviciului, inclusiv în materie de publicitate”.
293
Nu poate fi admis, în acest context, argumentul Ungariei potrivit căruia articolul 8 alineatul (1a) menționat nu vizează în mod specific serviciile societății informaționale și nu face parte din „domeniul coordonat”, întrucât acest domeniu nu s‑ar extinde la cerințele referitoare la serviciile societății informaționale care nu s‑ar afla într‑un raport accesoriu și indisociabil cu aceste servicii.
294
Astfel, potrivit modului de redactare a articolului 2 litera (h) din Directiva 2000/31, intră în sfera noțiunii de „domeniu coordonat” cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale sau serviciilor societății informaționale, indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia.
295
În această privință, din jurisprudența Curții rezultă că nu este necesar ca o cerință să aibă în totalitate „ca scop și obiect specific” reglementarea unor servicii ale societății informaționale, din moment ce este suficient ca respectiva cerință să urmărească acest scop sau acest obiect în anumite dispoziții ale sale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716, punctul 32 și jurisprudența citată).
296
În al treilea rând, este necesar să se precizeze că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre, în sensul articolului 3 alineatul (2) din această directivă, întrucât această dispoziție face mai puțin atractivă exercitarea liberei prestări a serviciilor, interzicând punerea la dispoziția minorilor a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
b)
Cu privire la justificarea restricțiilor în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31
1) Argumentația părților
297
Comisia susține că Ungaria nu poate deroga, în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, de la interdicția restricțiilor privind serviciile societății informaționale din alte state membre prevăzută la alineatul (2) al acestui articol.
298
Interdicția punerii la dispoziția minorilor a conținuturilor sau a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, astfel cum este prevăzută la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, pe de o parte, și la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, pe de altă parte, nu poate fi considerată necesară în raport cu obiectivele de interes general care figurează la acest articol 3 alineatul (4).
299
Deși protecția copilului sau protecția dreptului părintelui de a‑și crește copilul este un interes public legitim, invocarea ei nu ar fi suficientă în sine pentru a justifica o derogare de la interdicția restrângerii liberei circulații a serviciilor societății informaționale, noțiunile de „ordine publică”, de „siguranță publică” sau de „sănătate publică” neputând fi definite de statele membre în mod discreționar. În lumina Hotărârii din 14 februarie 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123), ar trebui să se dovedească în mod concret în raport cu împrejurările speței existența unei amenințări reale și suficient de grave care afectează un interes fundamental al societății.
300
Ungaria arată că însăși Comisia a admis, în cererea sa introductivă, că obiectivul protecției minorilor figurează în mod expres printre obiectivele de interes general care pot justifica o restricție privind furnizarea de servicii ale societății informaționale dintr‑un alt stat membru, interzisă în principiu de articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31. Or, acest obiectiv nu poate fi atins în mod eficient prin măsuri mai puțin restrictive.
301
Legea privind protecția copiilor și Legea privind publicitatea comercială ar fi necesare pentru realizarea obiectivului de interes general al protecției minorilor și al dreptului părinților de a putea lua decizii cu privire la educația copiilor lor.
302
În ceea ce privește existența unei amenințări reale și suficient de grave care afectează un interes fundamental al societății, Ungaria observă că statele membre dispun de o marjă de apreciere în ceea ce privește atât măsurile luate pentru a proteja obiectivul în discuție, cât și severitatea acestor măsuri.
2) Aprecierea Curții
303
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în temeiul articolului 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2000/31, statele membre pot adopta, în cazul unui anumit serviciu al societății informaționale, măsuri derogatorii de la alineatul (2) al acestui articol 3 cu condiția, mai întâi, ca ele să fie necesare pentru a garanta ordinea publică, protecția sănătății publice, securitatea publică sau protecția consumatorilor, apoi, ca ele să fie luate împotriva unui serviciu al societății informaționale care aduce efectiv atingere obiectivelor menționate sau care prezintă un risc serios și grav de prejudiciere a acestor din urmă obiective și, în sfârșit, ca ele să fie proporționale cu obiectivele menționate (Hotărârea din 27 februarie 2025, Apothekerkammer Nordrhein, C‑517/23, EU:C:2025:122, punctul 78 și jurisprudența citată).
304
Potrivit însuși modului de redactare a acestui articol 3 alineatul (4) litera (a) punctul (i) prima liniuță, noțiunea de „ordine publică” ce figurează în acesta vizează „în special protecția minorilor”, ceea ce corespunde obiectivului invocat în principal în speță de Ungaria pentru a justifica restricțiile privind libera circulație a serviciilor societății informaționale în discuție în cadrul celui de al doilea motiv.
305
Cu toate acestea, conform jurisprudenței amintite la punctele 129-133 din prezenta hotărâre, un stat membru nu se poate întemeia pe o interpretare a acestei dispoziții a Directivei 2000/31 care ar încălca interdicția oricărei discriminări pe motive de sex sau de orientare sexuală, consacrată la articolul 21 alineatul (1) din cartă, această interdicție având un caracter imperativ ca principiu general al dreptului Uniunii.
306
Or, pentru motive analoge celor expuse la punctele 135-162, precum și la punctele 229-233 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că atât articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, cât și articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială realizează o discriminare întemeiată direct pe sex și pe orientarea sexuală, aceste dispoziții încălcând substanța articolului 21 alineatul (1) din cartă.
307
Prin urmare, restricțiile privind libera circulație a serviciilor societății informaționale dintr‑un alt stat membru, stabilite prin articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor și, respectiv, prin articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, nu pot fi considerate necesare, în sensul articolului 3 alineatul (4) litera (a) punctul (i) din Directiva 2000/31, pentru a garanta realizarea obiectivului legitim de protecție a minorilor.
308
Pe de altă parte și în orice caz, trebuie subliniat că, astfel cum reiese din însuși modul de redactare a articolului 3 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) din această directivă, numai măsurile „luate împotriva unui serviciu al societății informaționale” pot intra sub incidența acestei dispoziții.
309
Or, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că măsurile generale și abstracte care vizează o categorie de servicii determinate ale societății informaționale descrisă în termeni generali și care se aplică fără distincție oricărui furnizor al acestei categorii de servicii nu intră în sfera noțiunii de „măsuri luate împotriva unui serviciu al societății informaționale”, în sensul acestei dispoziții (Hotărârea din 30 mai 2024, Airbnb Ireland și Amazon Services Europe, C‑662/22 și C‑667/22, EU:C:2024:432, punctul 70, precum și jurisprudența citată).
310
În speță, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor și articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială sunt măsuri generale și abstracte, motiv pentru care nu îndeplinesc condiția prevăzută la articolul 3 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) din Directiva 2000/31.
c)
Concluzie
311
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că al doilea motiv este întemeiat.
3.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și ale articolului 56 TFUE
a)
Cu privire la existența unei restricții în sensul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE
1) Cu privire la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor
i) Argumentația părților
312
Prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE.
313
Ea amintește în acest context că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor prevede interdicția de a pune la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani conținuturi care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea și că, prin aceasta, acest articol 6/A este susceptibil să afecteze prestarea transfrontalieră de servicii.
314
Acest articol 6/A s‑ar aplica furnizării de servicii ale societății informaționale și ar viza nu numai serviciile furnizate de organisme publice, ci și serviciile furnizate de persoane fizice și juridice, precum și de organizații fără personalitate juridică. Articolul 6/A menționat s‑ar adresa astfel organismelor publice sau private care contribuie la exercitarea drepturilor și la protecția intereselor legale ale copiilor, precum și la îndeplinirea îndatoririlor părintești.
315
Din moment ce ar putea fi furnizate și în schimbul unei remunerații, aceste servicii ar intra în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul Tratatului FUE și al Directivei 2006/123. În această privință, caracterul nelucrativ al unei prestații care intră în domeniul de aplicare al articolului 6/A din Legea privind protecția copiilor, chiar și furnizată de entități private, nu s‑ar opune calificării acesteia drept „serviciu” în sensul dreptului Uniunii. Aceasta ar reieși de asemenea din modul clar de redactare a articolului 5 litera s) punctul se) din Legea privind protecția copiilor, care vizează „condițiile necesare pentru exercitarea activității de prestare de servicii de bunăstare și de protecție a copiilor”.
316
Astfel, prestatorii de servicii stabiliți într‑un alt stat membru ar fi susceptibili să ofere servicii privind îngrijirea copiilor în Ungaria oricărei persoane, sub formă de creșă, grădiniță, cursuri particulare, asistență familială au pair sau cursuri de formare.
317
În plus, resortisanții altor state membre ar beneficia de serviciile cărora li se aplică acest articol 6/A pe durata șederii lor în Ungaria, articolul 4 alineatul (1) din Legea privind protecția copiilor vizând și copiii resortisanților străini care își exercită dreptul la liberă circulație în acest stat membru pentru o perioadă mai lungă de trei luni.
318
Natura transfrontalieră a acestor servicii nu ar fi infirmată de considerentul (114) al Directivei 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE (JO 2014, L 94, p. 65), acest considerent neavând vocația de a defini domeniul de aplicare al Directivei 2006/123 sau al articolului 56 TFUE.
319
Pe de altă parte, articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor nu poate face obiectul unei excepții în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Directiva 2006/123, în măsura în care acest articol 6/A ar restrânge atât libertatea de a furniza, cât și pe cea de a primi servicii transfrontaliere, în sensul articolelor 16 și 19 din această directivă și al articolului 56 TFUE.
320
Mai precis, articolul 6/A menționat nu poate intra sub incidența excepției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din directiva menționată, care ar excepta de la aplicarea acesteia serviciile sociale privind îngrijirea copilului care sunt prestate de către stat. Această excepție nu s‑ar aplica, pe de o parte, serviciilor furnizate de organisme private în acest domeniu și, pe de altă parte, serviciilor privind îngrijirea copiilor în general.
321
Ungaria răspunde, pe de o parte, că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor nu se aplică decât în cadrul sistemului instituțional de protecție a copilului. Pe de altă parte, prestațiile și măsurile prin care se urmărește protecția copiilor nu ar fi servicii de natură economică furnizate în schimbul unei remunerații și ar intra, în orice caz, sub incidența excepției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva 2006/123.
322
Faptul că aceste servicii sunt furnizate de persoane fizice și juridice, precum și de alte organizații fără personalitate juridică nu ar modifica caracterul lor nelucrativ, articolul 5 litera s) din Legea privind protecția copiilor desemnând persoanele și organizațiile care dispun de o autorizație pentru a desfășura activități de promovare a bunăstării copiilor și de protecție a acestora din urmă.
323
Astfel, chiar dacă serviciile menționate ar fi furnizate de prestatori mandatați de stat sau de asociații caritabile recunoscute de stat, o asemenea furnizare ar intra sub incidența excepției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva 2006/123. Potrivit Ungariei, această furnizare este echivalentă cu cea privind serviciile sociale privind îngrijirea copiilor și ajutorul acordat familiilor, în sensul acestei directive. Acest stat membru adaugă că organizațiile private care desfășoară activități cu caracter social în afara cadrului acestei legi nu sunt, așadar, vizate de articolul 6/A din legea menționată. Pe de altă parte, nu poate fi vorba despre o încălcare a articolului 19 din această directivă, cu alte cuvinte, despre o restricționare a utilizării unui serviciu oferit de un prestator stabilit într‑un alt stat membru, întrucât prestațiile prevăzute de Legea privind protecția copiilor nu ar putea fi furnizate decât în Ungaria.
324
Ar trebui să se țină seama, în această privință, de considerentul (114) al Directivei 2014/24, acesta amintind că „[a]numite categorii de servicii, mai exact cele care sunt cunoscute ca servicii către persoane, cum sunt unele servicii sociale, de sănătate și educaționale, continuă, prin însăși natura lor, să aibă o dimensiune transfrontalieră limitată”.
325
În orice caz, articolul 6/A din această lege nu ar afecta libertatea de acces a prestatorilor pe piața maghiară, ci ar restrânge, în cadrul prestațiilor acoperite de aceasta, accesul minorilor la conținuturile vizate de această dispoziție.
ii) Aprecierea Curții
326
Cu titlu introductiv, în ceea ce privește libertatea de a presta servicii, prevăzută la articolul 56 TFUE, trebuie amintit că domeniul de aplicare al acestei libertăți este concretizat printre altele prin Directiva 2006/123 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 mai 2024, Airbnb Ireland și Amazon Services Europe, C‑662/22 și C‑667/22, EU:C:2024:432, punctul 47).
327
Potrivit jurisprudenței Curții, pe de o parte, rezultă în esență din considerentul (7) al directivei menționate că aceasta realizează o armonizare focalizată pentru a stabili un cadru juridic general de care beneficiază o mare varietate de servicii, luând în considerare trăsăturile specifice ale fiecărui tip de activitate și ale sistemului de reglementare a acestora. Pe de altă parte, trebuie amintit că, atunci când un domeniu a făcut obiectul unei armonizări, orice măsură națională care ține de acest domeniu trebuie apreciată în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare [Hotărârea din 19 iunie 2025, Comisia/Polonia (Publicitate pentru farmacii), C‑200/24, EU:C:2025:459, punctul 65 și jurisprudența citată].
328
Astfel cum prevede articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2006/123, aceasta stabilește dispoziții generale pentru facilitarea exercitării liberei circulații a serviciilor, menținând totodată un nivel ridicat al calității serviciilor.
329
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din aceeași directivă, aceasta se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru, noțiunea de „serviciu” fiind definită la articolul 4 punctul 1 din această directivă ca fiind „orice activitate economică independentă, prestată în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, menționată la articolul [57 TFUE]”.
330
Alineatul (2) al acestui articol 2 exclude însă un ansamblu de activități din domeniul de aplicare al Directivei 2006/123, printre care, potrivit literelor (a), (i) și (j) ale acestei dispoziții, serviciile neeconomice de interes general, activitățile care sunt asociate exercitării autorității publice, precum și serviciile sociale privind îngrijirea copiilor și ajutorul acordat familiilor.
331
Pe de altă parte, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, ea nu este aplicabilă în cazul în care dispozițiile sale sunt în conflict cu o dispoziție a unui alt act al Uniunii care reglementează aspecte specifice ale accesului la o activitate de servicii sau la exercitarea acesteia în sectoare specifice sau pentru profesii specifice (Hotărârea din 3 decembrie 2020, Star Taxi App, C‑62/19, EU:C:2020:980, punctul 78 și jurisprudența citată). Rezultă, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 330 din concluzii, că directiva menționată impune norme generale care permit aplicarea recunoașterii reciproce în domeniul altor servicii decât serviciile audiovizuale sau serviciile societății informaționale.
332
Articolul 16 alineatul (1) din directiva menționată prevede, în plus, la primele două paragrafe, pe de o parte, că statele membre respectă dreptul prestatorilor de a furniza servicii într‑un alt stat membru decât cel în care sunt stabiliți și, pe de altă parte, că statele membre în care este prestat serviciul asigură, printre altele, libera exercitare a activității de servicii pe teritoriul lor. În temeiul acestui articol 16 alineatul (1) al treilea paragraf, statele membre nu pot condiționa accesul la o activitate de servicii sau exercitarea acesteia pe teritoriul lor de îndeplinirea oricăror cerințe care nu respectă principiile nediscriminării, necesității și proporționalității.
333
Potrivit articolului 16 alineatul (3) din aceeași directivă, statul membru în care se deplasează prestatorul pentru a‑și furniza serviciul are posibilitatea să impună cerințe în ceea ce privește o activitate de servicii în cazul în care acestea sunt justificate, printre altele, din motive de ordine publică, în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol 16.
334
Conform articolului 19 din Directiva 2006/123, statele membre nu pot impune beneficiarului unui serviciu cerințe care restricționează utilizarea unui serviciu oferit de un prestator stabilit într‑un alt stat membru, printre care, în temeiul acestui articol 19 litera (a), obligația de a obține o autorizație de la autoritățile competente ale acestora sau de a face o declarație către acestea.
335
În primul rând, trebuie să se verifice, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă și în raport cu jurisprudența rezultată din Hotărârea din 3 decembrie 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980), dacă împrejurarea că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor constituie, astfel cum s‑a statuat la punctele 266-273 din prezenta hotărâre, o reglementare aplicabilă unor „servicii ale societății informaționale”, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31, este de natură să excludă aplicarea în privința acestui articol 6/A a cerințelor care decurg din Directiva 2006/123 și pe cea a articolului 56 TFUE, Directiva 2000/31 reglementând în mod specific libera circulație a serviciilor societății informaționale.
336
În această privință, trebuie să se constate, așa cum reiese din cuprinsul acelorași puncte din prezenta hotărâre, că, ținând seama de cercul larg de persoane cărora li se aplică articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, care include nu numai prestatorii, ci și destinatarii serviciilor utilizate în cadrul unor activități care intră în domeniul de aplicare al acestui articol, nu este exclus, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 331 din concluzii, ca interdicția punerii la dispoziție a conținuturilor vizate de același articol să se impună și în cadrul furnizării altor servicii decât serviciile societății informaționale, în sensul Directivei 2000/31.
337
Având în vedere articolul 4 punctul 1 din Directiva 2006/123, potrivit căruia noțiunea de „serviciu” include orice activitate economică independentă, prestată în mod obișnuit în schimbul unei remunerații, menționată la articolul 57 TFUE, astfel de servicii ar putea consta în prestații de bază în materie de protecție a copilului în Ungaria, precum activități de supraveghere a copiilor în cursul zilei.
338
Este adevărat că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor vizează și organismele publice sau private care contribuie la exercitarea drepturilor și la protecția intereselor legale ale copiilor, precum și la îndeplinirea îndatoririlor părintești.
339
Cu toate acestea, așa cum susține Comisia, asemenea servicii sunt susceptibile să fie furnizate și în schimbul unei remunerații.
340
Or, pe lângă jurisprudența Curții menționată la punctele 267 și 268 din prezenta hotărâre, trebuie amintit în această privință că nu este exclus ca o instituție publică să poată desfășura mai multe activități, în același timp economice și neeconomice, cu condiția ca orice risc de subvenționare „încrucișată” a activităților sale economice prin intermediul unor fonduri publice de care beneficiază în temeiul activităților sale neeconomice să fie exclus (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punctul 51).
341
Asemenea servicii economice, vizate de articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, intră astfel în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123.
342
În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă aceste servicii sunt excluse din domeniul de aplicare al directivei menționate în temeiul articolului 2 alineatul (2) litera (j) din aceasta, potrivit căruia aceasta nu se aplică printre altele serviciilor sociale privind îngrijirea copilului.
343
Este adevărat că dintr‑o lectură coroborată a acestei dispoziții și a considerentului (27) al directivei menționate reiese că numai „serviciile sociale” care îndeplinesc două condiții cumulative intră în sfera unei astfel de noțiuni. Deși prima condiție privește natura activităților desfășurate, cea de a doua condiție se referă la statutul prestatorului de servicii, care pot fi asigurate chiar de stat, de o asociație caritabilă recunoscută ca atare de stat sau de un prestator privat de servicii mandatat de acesta din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, punctele 42-44).
344
În această privință, un prestator privat de servicii trebuie considerat ca fiind mandatat de stat în măsura în care are „obligația” de a furniza serviciile sociale care i‑au fost încredințate (Hotărârea din 11 iulie 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, punctul 46).
345
Or, Ungaria nu a demonstrat că toate prestațiile și măsurile specifice care intră în domeniul de aplicare al Legii privind protecția copiilor sunt asigurate de stat, de o asociație caritabilă recunoscută ca atare de stat sau de un prestator privat de servicii mandatat de acesta din urmă.
346
În al treilea rând, trebuie să se examineze dacă interdicția prevăzută la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor trebuie analizată ca fiind o cerință de natură să restrângă libera circulație a serviciilor, în sensul Directivei 2006/123.
347
Noțiunea de „cerință” este definită la articolul 4 punctul 7 din această directivă, potrivit căruia această noțiune include orice obligație, interdicție, condiție sau limită prevăzută în actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre sau care rezultă din jurisprudență, practici administrative, norme ale ordinelor profesionale sau norme colective ale asociațiilor profesionale sau ale altor organizații profesionale adoptate în exercitarea autonomiei lor juridice.
348
Această definiție trebuie interpretată în lumina considerentului (9) al directivei menționate, potrivit căruia aceasta se aplică numai cerințelor care afectează accesul la sau exercitarea unei activități de servicii și, în consecință, nu se aplică unor cerințe care nu reglementează sau nu afectează în mod specific activitatea menționată, dar trebuie să fie respectate de către prestatorii unor asemenea servicii în același mod în care sunt respectate de către persoane care acționează cu titlu privat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2018, X și Visser, C‑360/15 și C‑31/16, EU:C:2018:44, punctul 123, și Hotărârea din 22 septembrie 2020, Cali Apartments, C‑724/18 și C‑727/18, EU:C:2020:743, punctul 40).
349
Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie să fie considerate restricții privind libera prestare a serviciilor toate cerințele care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iunie 2025, Comisia/Polonia (Publicitate pentru farmacii), C‑200/24, EU:C:2025:459, punctul 71 și jurisprudența citată].
350
Noțiunea de „restricție”, în sensul Directivei 2006/123, acoperă cerințele adoptate de un stat membru care, chiar dacă sunt aplicabile fără distincție, afectează accesul pe piață al agenților economici din alte state membre [Hotărârea din 19 iunie 2025, Comisia/Polonia (Publicitate pentru farmacii), C‑200/24, EU:C:2025:459, punctul 72 și jurisprudența citată], interzicând, îngreunând sau făcând mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare (Hotărârea din 12 septembrie 2013, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, punctul 44 și jurisprudența citată).
351
Având în vedere jurisprudența amintită la punctele 348-350 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor nu numai că reduce posibilitatea prestatorilor stabiliți în alt stat membru de a furniza servicii care includ conținuturile vizate la articolul menționat clientelei lor potențiale cu reședința în Ungaria, ci și face primirea acestor servicii mai puțin atractivă pentru destinatarii serviciilor care intră în domeniul de aplicare al acestui articol.
352
Rezultă că interdicția prevăzută de această dispoziție constituie o cerință de natură să restrângă libera circulație a serviciilor, în sensul Directivei 2006/123.
2) Cu privire la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială
i) Argumentația părților
353
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE.
354
Ea arată că articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială interzice punerea la dispoziția persoanelor cu vârsta sub 18 ani a publicității care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
355
În primul rând, Comisia susține că acest articol 8 alineatul (1a) afectează nu numai serviciile de publicitate offline, precum conceperea și publicarea de afișe, de anunțuri în presă sau de pliante, ci și toate activitățile comerciale în general care recurg la publicitate pentru a promova bunuri și servicii.
356
Articolul 8 alineatul (1a) menționat ar viza astfel deopotrivă publicitatea prin mijloace electronice și publicitatea fizică, precum și publicitatea prin alte mijloace, precum cea prin telefon.
357
Prin urmare, serviciile vizate la articolul 8 alineatul (1a) menționat ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE. În această privință, nici articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată, nici excepția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) literele (c) și (g) din aceasta nu s‑ar aplica în speță.
358
În al doilea rând, în ceea ce privește existența unei restricții privind libera circulație a serviciilor, Comisia arată, primo, că, deși același articol 8 alineatul (1a) nu interzice de manieră generală difuzarea publicității cu conținut sensibil, această dispoziție conduce la interzicerea oricărei publicități care face referire sau aluzie la conținuturi care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea.
359
Or, din Hotărârea din 12 septembrie 2013, Konstantinides (C‑475/11, EU:C:2013:542, punctul 56), ar reieși că o reglementare națională care interzice publicitatea cu un anumit conținut constituie un obstacol în calea libertății de a presta servicii.
360
În această privință, efecte restrictive potențiale ar fi suficiente pentru a stabili existența unei restricții, aceasta incluzând și măsurile susceptibile să descurajeze sau să facă mai puțin atractivă prestarea transfrontalieră de servicii, astfel cum ar rezulta din Hotărârea din 17 iulie 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, punctele 33 și 34), precum și din Hotărârea din 19 decembrie 2012, Comisia/Belgia (C‑577/10, EU:C:2012:814, punctul 38).
361
Secundo, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială ar afecta și serviciile transfrontaliere care nu constituie în sine publicitate, dar care ar fi însoțite de o publicitate care reprezintă sau promovează homosexualitatea, schimbarea sexului sau divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, și anume o „publicitate de însoțire”.
362
Ungaria arată că restricția privind serviciile de publicitate offline, în temeiul acestui articol 8 alineatul (1a), nu permite prin ea însăși să se constate că exercitarea unei activități comerciale ar fi împiedicată sau ar deveni mai puțin atractivă.
363
Acest stat membru precizează că articolul 8 alineatul (1a) menționat nu urmărește să stabilească o interdicție generală, ci să limiteze posibilitatea publicului țintă reprezentat de persoanele cu vârsta sub 18 ani de acces la publicitatea care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea. O promovare a unor astfel de conținuturi ar implica faptul că aceste tipuri de comportamente sunt prezentate într‑o manieră mai favorabilă sau mai avantajoasă decât normele sexuale general admise în societatea în cauză. Aceasta ar fi situația, de exemplu, în cazul în care publicitatea ar încuraja în mod expres minorii să devină homosexuali sau să își schimbe sexul.
364
Același articol 8 alineatul (1a) ar formula astfel numai o interdicție a anumitor conținuturi pentru publicitatea care se adresează minorilor, dar nu ar implica o interdicție de a comanda, de a achiziționa sau de a oferi servicii transfrontaliere de publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
ii) Aprecierea Curții
365
În primul rând, trebuie amintit că din cuprinsul punctului 291 din prezenta hotărâre rezultă că serviciile de publicitate vizate la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială pot constitui „servicii ale societății informaționale”, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31 coroborat cu articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2015/1535, asemenea servicii intrând astfel în domeniul de aplicare al Directivei 2000/31.
366
Or, așa cum a subliniat doamna avocată generală la punctul 333 din concluzii, nu se poate exclude – având în vedere domeniul de aplicare deosebit de larg al interdicției prevăzute la acest articol 8 alineatul (1a), care vizează „reclamele […] care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea” – ca publicitatea făcută altfel decât prin intermediul unui serviciu de mass‑media audiovizual sau prin mijloace electronice, de exemplu prin afișe, precum și alte forme de publicitate, precum publicitatea de însoțire, să fie acoperite de această dispoziție.
367
Conform articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2006/123, serviciile de publicitate vizate la articolul 8 alineatul (1a) menționat pot intra astfel în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din această directivă, în măsura în care aceste servicii nu sunt reglementate de o dispoziție a unui alt act de drept al Uniunii care reglementează aspecte specifice ale accesului la o activitate de servicii sau la exercitarea acesteia în sectoare specifice și care se află în conflict cu directiva menționată.
368
În al doilea rând, este necesar să se precizeze că alte servicii de publicitate decât cele audiovizuale sau prin mijloace electronice, astfel cum sunt vizate la punctul 366 din prezenta hotărâre, nu pot intra sub incidența excepțiilor prevăzute la articolul 2 alineatul (2) literele (c) și (g) din aceeași directivă, care se referă la serviciile și rețelele de comunicații electronice și, respectiv, la serviciile audiovizuale.
369
În al treilea rând, trebuie să se examineze dacă interdicția prevăzută la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială trebuie analizată în sensul că reprezintă o cerință de natură să restrângă libera circulație a serviciilor, în sensul Directivei 2006/123, și, prin extensie, în sensul că determină o restricție privind această liberă circulație, în sensul articolului 56 TFUE.
370
Trebuie amintit că din jurisprudența Curții rezultă, pe de o parte, că o legislație națională care interzice în mod general și absolut orice publicitate pentru o anumită activitate este de natură să restrângă posibilitatea persoanelor care exercită această activitate de a se face cunoscute de către clientela lor potențială și de a promova serviciile pe care își propun să le ofere acesteia din urmă. În consecință, trebuie să se considere că o astfel de legislație națională implică o restricție privind libera prestare a serviciilor [Hotărârea din 19 iunie 2025, Comisia/Polonia (Publicitate pentru farmacii), C‑200/24, EU:C:2025:459, punctul 73 și jurisprudența citată].
371
Pe de altă parte, potrivit acestei jurisprudențe, chiar dacă o reglementare națională nu prevede o atare interdicție generală și absolută a publicității sau a unei forme specifice de publicitate, o asemenea reglementare poate constitui un obstacol în calea libertății de a presta serviciile de publicitate în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2013, Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, punctul 56 și jurisprudența citată).
372
Contrar celor susținute de Ungaria, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială este, prin urmare, susceptibil să limiteze comandarea, cumpărarea sau prestarea transfrontalieră de servicii de publicitate.
373
Având în vedere jurisprudența amintită la punctele 370 și 371 din prezenta hotărâre, interdicția prevăzută la acest articol 8 alineatul (1a) constituie o cerință care restrânge libera prestare a serviciilor, în sensul Directivei 2006/123, în măsura în care această dispoziție restrânge posibilitatea persoanelor care prestează servicii de publicitate de a promova aceste servicii în Ungaria atunci când publicitatea pe care o propun, care include conținuturile vizate de articolul menționat, ar putea eventual să fie văzută sau auzită de un minor.
374
Pe de altă parte, nu poate fi admis argumentul Ungariei potrivit căruia publicitatea nu se încadrează într‑un domeniu armonizat, motiv pentru care statele membre ar beneficia de o largă putere de apreciere pentru a stabili cerințele pe care le‑ar presupune protecția minorilor.
375
Astfel, din considerentul (7) al directivei menționate rezultă în esență că aceasta realizează o armonizare focalizată pentru a stabili un cadru juridic general de care beneficiază o mare varietate de servicii, luând în considerare trăsăturile specifice ale fiecărui tip de activitate și ale sistemului de reglementare a acestora.
376
Prin urmare, întrucât această directivă prevede, după cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din aceasta, dispoziții generale prin care se urmărește eliminarea restricțiilor privind libera circulație a serviciilor între statele membre pentru a contribui la realizarea unei piețe interne libere și competitive a serviciilor, acestea sunt obligate, astfel cum arată Comisia, să își exercite puterea de apreciere în limitele stabilite de directiva menționată.
3) Cu privire la articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică
i) Argumentația părților
377
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al treilea motiv, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE.
378
Ea arată că articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică prevede că activitățile organizate pentru elevi în ceea ce privește cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală nu trebuie să vizeze promovarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
379
În primul rând, Comisia consideră că serviciile educaționale vizate intră în domeniul de aplicare al Directivei 2006/123 și al articolului 56 TFUE.
380
În această privință, instituția menționată arată că serviciile furnizate de organisme private intră sub incidența acestei directive și a acestui articol, la fel ca serviciile educaționale furnizate de prestatori stabiliți în alte state membre. De asemenea, instituțiile de învățământ public ale căror activități principale nu intră în domeniul de aplicare al directivei menționate ar putea desfășura activități complementare, furnizate în general în schimbul unei remunerații, precum organizarea de conferințe.
381
Cu toate acestea, în speță nu ar fi în discuție învățământul public maghiar, ci activitățile economice reglementate de normele pieței interne a Uniunii, printre altele în domeniul educației.
382
În măsura în care articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică s‑ar extinde la activitățile privind „cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală” organizate în instituții de învățământ public, această dispoziție ar afecta prestatorii externi privați de servicii legate de instituțiile publice, precum terții care ar organiza cursuri de formare, conferințe sau reprezentări artistice. Domeniul de aplicare al acestei dispoziții nu s‑ar limita, așadar, la învățământ, ci ar acoperi și alte activități organizate în școli.
383
Or, cu ocazia acestor activități, organizații ale societății civile din Uniune ar fi dispuse să propună, adesea în schimbul unei remunerații, servicii în Ungaria sau către Ungaria care ar fi în mare parte interzise în temeiul acestui articol 9 alineatul (12).
384
În al doilea rând, articolul 9 alineatul (12) menționat ar fi disproporționat, din moment ce nu ar fi de natură să garanteze realizarea obiectivului Legii privind educația publică, și anume acela de a institui un sistem de educație publică prin care să fie favorizată dezvoltarea mentală, fizică și intelectuală armonioasă a copiilor și a tinerilor, în sensul articolului 1 alineatul (1) din aceasta. Această dispoziție nu ar promova dezvoltarea tuturor elevilor, ci ar discrimina o parte a populației maghiare și europene. Prin urmare, prin stabilirea unei interdicții atât de generale, același articol 9 alineatul (12) ar depăși ceea ce este necesar.
385
Ungaria răspunde, în primul rând, că articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică nu acoperă decât activitățile de educație publică, inclusiv activitățile școlare, precum și alte activități propuse în cadrul educației, astfel încât această dispoziție nu intră în domeniul de aplicare al articolului 56 TFUE și al Directivei 2006/123.
386
Pe de altă parte, nici serviciile educaționale și culturale prestate de organizații private nu ar intra în domeniul de aplicare al Legii privind educația publică, articolul 9 alineatul (12) din această lege neaplicându‑se serviciilor menționate.
387
În schimb, acest articol ar intra în domeniul de aplicare al articolului 165 alineatul (1) TFUE, din moment ce ar reglementa conținutul învățământului, ceea ce ține totuși de competența statelor membre. În această privință, faptul că o școală oferă învățământ în mai multe limbi ar fi lipsit de relevanță în ceea ce privește apartenența acesteia din urmă la sistemul de învățământ public.
388
În al doilea rând, articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică nu ar interzice reprezentarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, a schimbării sexului și a homosexualității, ci promovarea acestor conținuturi. În plus, Comisia ar susține în mod eronat că anumite organizații nu sunt autorizate să furnizeze servicii școlilor din Ungaria. Servicii care reprezintă această divergență ar putea fi furnizate de alte persoane decât angajații instituției de învățământ, cu condiția ca aceste persoane să fie înregistrate de organismul desemnat prin lege.
ii) Aprecierea Curții
389
În primul rând, trebuie să se verifice dacă serviciile de învățământ public vizate la articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică intră în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123, și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă dispozițiile acestei directive nu se află în conflict cu o dispoziție a unui alt act de drept al Uniunii care reglementează aspecte specifice ale accesului la această activitate de servicii sau la exercitarea acesteia, în sensul articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată.
390
În această privință, rezultă, desigur, din jurisprudența Curții că trăsătura esențială a acestei noțiuni de „serviciu”, și anume remunerația care constituie contrapartida economică a prestației în cauză, lipsește atunci când învățământul este oferit în cadrul sistemului de educație publică, statul neangajându‑se în activități remunerate cu acest titlu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1988, Humbel și Edel, 263/86, EU:C:1988:451, punctele 17 și 18, precum și Hotărârea din 7 decembrie 1993, Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, punctul 15 și jurisprudența citată).
391
În schimb, reiese din jurisprudența Curții că cursurile organizate de instituții de învățământ finanțate în cea mai mare parte din fonduri private, în special de studenți sau de părinții acestora, constituie „servicii” în sensul dreptului Uniunii, scopul urmărit de aceste instituții constând, astfel, în oferirea unui serviciu în schimbul unei remunerații (Hotărârea din 20 mai 2010, Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, punctul 32 și jurisprudența citată).
392
Intră astfel în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE, activitățile de învățământ ale unei congregații care nu sunt finanțate de statul membru în cauză și care fac parte din învățământul preșcolar, extrașcolar și postobligatoriu (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punctul 57).
393
În speță, trebuie să se constate, așa cum susține Comisia, că articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică acoperă o gamă largă de servicii educaționale, din moment ce prevede, în termeni foarte generali, că activitățile organizate pentru elevi în ceea ce privește cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală nu trebuie să vizeze promovarea divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea.
394
Astfel, după cum a arătat doamna avocată generală la punctul 337 din concluzii, această dispoziție apare ca fiind aplicabilă unor servicii educaționale – și anume, în speță, serviciile de educație sau de informare a minorilor cu privire la cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală sau dezvoltarea sexuală – care, atunci când sunt furnizate în schimbul unei remunerații în afara sistemului de învățământ public sau în cadrul acestui sistem, dar de prestatori externi de servicii, intră în sfera noțiunii de „serviciu”, în sensul articolului 4 punctul 1 din Directiva 2006/123.
395
Este lipsit de relevanță în această privință argumentul Ungariei potrivit căruia articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică ar intra în domeniul de aplicare al articolului 165 alineatul (1) TFUE, acest articol 9 reglementând conținutul învățământului.
396
După cum reiese din jurisprudența amintită la punctul 272 din prezenta hotărâre, deși statele membre sunt, desigur, competente, în temeiul acestui articol 165 alineatul (1), în ceea ce privește conținutul învățământului și organizarea sistemelor lor educaționale, ele trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului Uniunii, în special a dispozițiilor Tratatului FUE referitoare la libera circulație a serviciilor, cu precădere a articolului 56 TFUE.
397
În al doilea rând, trebuie arătat că, în măsura în care aceste servicii pot fi furnizate și în alt mod decât prin intermediul unui serviciu mass‑media audiovizual sau prin mijloace electronice, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2006/123 nu este aplicabil.
398
În al treilea rând, aceste servicii educaționale nu pot intra sub incidența excepției prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din directiva menționată, potrivit căruia aceasta nu se aplică, printre altele, „serviciilor sociale” privind îngrijirea copiilor.
399
Astfel, nu sunt acoperite de această noțiune de „servicii sociale” serviciile educaționale furnizate în mod obișnuit elevilor, precum cele vizate la articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică, noțiunea menționată vizând activități care sunt esențiale pentru garantarea dreptului fundamental la demnitate umană prin evitarea unui risc de marginalizare a persoanelor care beneficiază de acestea, și care constituie, în acest sens, o manifestare a principiilor coeziunii sociale și solidarității (Hotărârea din 11 iulie 2013, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, punctul 43, și Hotărârea din 18 decembrie 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, punctul 64).
400
În al patrulea rând, acest articol 9 alineatul (12) constituie o cerință susceptibilă să restrângă libera circulație a serviciilor garantată la articolele 16 și 19 din Directiva 2006/123 atunci când aceste servicii, care vizează activități organizate pentru elevi în ceea ce privește cultura sexuală, viața sexuală, orientarea sexuală și dezvoltarea sexuală, sunt furnizate în schimbul unei remunerații în afara sistemului de învățământ public sau în cadrul acestui sistem, dar de prestatori externi de servicii.
401
Având în vedere jurisprudența citată la punctul 349 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere astfel că articolul 9 alineatul (12) menționat face mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți.
b)
Cu privire la justificarea restricțiilor în sensul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolului 56 TFUE
1) Argumentația părților
402
Comisia amintește că, potrivit jurisprudenței Curții, măsurile naționale restrictive trebuie să răspundă unor motive imperative de interes general, trebuie să fie de natură să asigure realizarea obiectivului pe care îl urmăresc și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
403
Or, nici articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, nici articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, nici articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică nu pot fi considerate justificate și proporționale.
404
Ordinea publică, sănătatea publică, siguranța publică sau protecția mediului nu pot fi invocate pentru a justifica aceste restricții, întrucât Ungaria nu a demonstrat existența unei amenințări reale și suficient de grave care afectează interesul fundamental al societății pe care îl invocă, și anume protecția minorilor.
405
Prin urmare, dispozițiile menționate la punctul 403 din prezenta hotărâre nu ar fi conforme cu principiile necesității și proporționalității prevăzute la articolul 16 din Directiva 2006/123, care s‑ar aplica și cerințelor prevăzute la articolul 19 din această directivă, și ar încălca în egală măsură articolul 56 TFUE.
406
Ungaria susține că aceste dispoziții sunt de natură să atingă obiectivul de interes general pe care îl reprezintă protecția dreptului minorilor la o dezvoltare fizică, mentală, emoțională sau morală sănătoasă, din moment ce tendința minorilor de a fi influențați de conținuturi dăunătoare, în lipsa unei priviri critice, ar fi mult mai mare decât cea a adulților. În plus, dispozițiile menționate nu ar depăși ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție a copiilor.
407
Mai precis, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială ar prevedea că publicitatea care include conținuturile vizate de această dispoziție ar putea continua să fie difuzată în locuri nefrecventate de copii sau în publicații la care copiii nu au acces, astfel încât condițiile amintite în esență în Hotărârea din 17 iulie 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, punctul 35), ar fi îndeplinite.
2) Aprecierea Curții
408
Potrivit articolului 16 alineatul (3) din Directiva 2006/123, statul membru în care se deplasează prestatorul pentru a‑și furniza serviciul are posibilitatea să impună cerințe în ceea ce privește o activitate de servicii în cazul în care acestea sunt justificate printre altele din motive de ordine publică și de siguranță publică, în conformitate cu alineatul (1) al articolului 16.
409
Conform articolului 16 alineatul (1) al treilea paragraf litera (c) din această directivă, aceste cerințe trebuie să respecte principiul proporționalității, ceea ce presupune că ele trebuie să fie adecvate pentru a garanta îndeplinirea obiectivului urmărit și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea lui.
410
Pe de altă parte, revine statului membru în cauză sarcina de a demonstra că aceste condiții cumulative sunt îndeplinite [a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, Comisia/Ungaria (Învățământ superior), C‑66/18, EU:C:2020:792, punctul 179 și jurisprudența citată].
411
În speță, Ungaria invocă în acest sens dezvoltarea fizică, mentală, emoțională sau morală sănătoasă a minorilor.
412
Acest obiectiv nu poate justifica însă cerințele și restricțiile constatate la punctele 352, 373 și 400 din prezenta hotărâre.
413
Astfel, conform jurisprudenței amintite la punctele 129-133 din prezenta hotărâre, un stat membru nu se poate întemeia pe o interpretare a articolului 16 alineatul (3) din Directiva 2006/123 care ar încălca interdicția oricărei discriminări pe motive de sex sau de orientare sexuală, consacrată la articolul 21 alineatul (1) din cartă, această interdicție având un caracter imperativ ca principiu general al dreptului Uniunii.
414
Or, după cum s‑a constatat deja la punctul 306 din prezenta hotărâre, atât articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, cât și articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială operează o discriminare bazată direct pe sex și pe orientarea sexuală, incompatibilă cu această interdicție. Aceste dispoziții încalcă astfel substanța articolului 21 alineatul (1) din cartă. În plus, pentru motive similare celor la care se face referire la același punct, trebuie să se constate că articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică operează o discriminare bazată direct pe sex și pe orientarea sexuală, care este de asemenea incompatibilă cu articolul 21 alineatul (1) din cartă.
415
Prin urmare, este necesar să se considere că cerințele stabilite la articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, la articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, precum și, respectiv, la articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică nu pot fi justificate în raport cu articolul 16 alineatul (3) din Directiva 2006/123, interpretat în lumina articolului 21 alineatul (1) din cartă.
c)
Concluzie
416
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că al treilea motiv este întemeiat, această concluzie neputând să fie repusă în discuție, ținând seama de cele expuse la punctele 326-352, 365-376 și 389-401 din prezenta hotărâre, de afirmația Ungariei potrivit căreia al treilea motiv nu ar îndeplini cerințele în materie de administrare a probelor aplicabile acțiunilor în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
4.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 1, 7, 11 și 21 din Cartă
417
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, care trebuie analizat în al patrulea rând, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă.
418
Ea arată că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, articolul 8 alineatul (1a) din Legea privind publicitatea comercială, articolul 9 alineatele (1) și (6) și articolul 32 alineatul (4a) din Legea privind serviciile mass‑media, precum și articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică (denumite în continuare, împreună, „dispozițiile în litigiu”) încalcă articolele 1, 7, 11 și 21 din cartă în măsura în care restrâng accesul persoanelor cu vârsta sub 18 ani la conținuturile mass‑media sau la comunicările comerciale care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
a)
Cu privire la aplicabilitatea cartei în privința articolului 6/A din Legea privind protecția copiilor și a articolului 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică
419
Trebuie înlăturat de la bun început argumentul Ungariei întemeiat pe jurisprudența rezultată din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger ș.a. (C‑390/12, EU:C:2014:281, punctul 34), potrivit căruia, în măsura în care definirea conținutului educației publice ține de competența statelor membre, Legea privind protecția copiilor și Legea privind educația publică nu ar intra în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, motiv pentru care aceste legi nu ar fi supuse condiției de respectare a cartei.
420
În această privință, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Este suficient să se constate cu privire la acest aspect că rezultă din cuprinsul, printre altele, al punctelor 281, 352 și 400 din prezenta hotărâre că articolul 6/A din Legea privind protecția copiilor, pe de o parte, și articolul 9 alineatul (12) din Legea privind educația publică, pe de altă parte, constituie cerințe de natură să restrângă libera circulație a serviciilor fie în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, fie în sensul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123.
421
Or, potrivit unei jurisprudențe consacrate, astfel de măsuri trebuie să fie conforme cu carta, ceea ce implică printre altele ca ele să nu aducă restrângeri drepturilor și libertăților consacrate de aceasta sau, dacă aceasta este situația, ca restrângerile respective să fie justificate în raport cu cerințele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din cartă [Hotărârea din 18 iunie 2020, Comisia/Ungaria (Transparență asociativă), C‑78/18, EU:C:2020:476, punctul 103 și jurisprudența citată].
b)
Cu privire la existența unei neîndepliniri a obligațiilor care decurg din articolul 21 din cartă
422
Trebuie de asemenea să se admită de la bun început al cincilea motiv în măsura în care vizează o neîndeplinire de către Ungaria a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 21 alineatul (1) din cartă. Astfel, o asemenea neîndeplinire a obligațiilor decurge în mod necesar din cuprinsul punctelor 135-162, 196, 203, 230, 306, 414 și 415 din prezenta hotărâre, în care se constată că fiecare dintre dispozițiile legislației maghiare care fac obiectul primelor trei motive încalcă substanța acestei dispoziții.
c)
Cu privire la existența unor restrângeri ale drepturilor și libertăților garantate la articolele 7 și 11 din cartă
423
Trebuie să se aprecieze mai întâi dacă, așa cum susține Comisia, dispozițiile în litigiu restrâng drepturile și libertățile garantate la articolele 7 și 11 din cartă și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă, așa cum susține Ungaria, aceste restrângeri pot fi justificate în raport cu cerințele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din aceasta.
1) Cu privire la existența unei restrângeri a dreptului la respectarea vieții private și de familie garantat la articolul 7 din cartă
i) Argumentația părților
424
Comisia susține că dispozițiile în litigiu, care restrâng, în ceea ce privește persoanele cu vârsta sub 18 ani, conținuturile sau publicitatea care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, încalcă dreptul la respectarea vieții private și de familie a persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, consacrat la articolul 7 din cartă.
425
În temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, dreptul la respectarea vieții private și de familie garantat de acest articol 7 ar trebui interpretat în conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 8 din CEDO.
426
Conform acestei jurisprudențe, noțiunea de „viață privată”, în sensul acestui articol 8, care nu ar putea face obiectul unei definiții exhaustive, ar trebui înțeleasă în sens larg, ca incluzând integritatea fizică și morală a unei persoane, precum și dreptul la „dezvoltare personală” sau la autodeterminare.
427
Pe de altă parte, tot potrivit acestei jurisprudențe, identitatea sau identificarea sexuală, numele, orientarea sexuală și viața sexuală ar intra de asemenea în sfera personală protejată de acest articol 8, acesta din urmă având astfel în esență ca obiect protejarea individului împotriva ingerințelor arbitrare ale autorităților publice.
428
Pentru a stabili dacă susținerile referitoare la un grup determinat ating pragul de aplicare a aceluiași articol 8, Curtea Europeană a Drepturilor Omului ar lua în considerare, pe de o parte, caracteristicile persoanelor care alcătuiesc acest grup și, pe de altă parte, conținutul precis al susținerilor negative referitoare la grupul respectiv, precum și forma și conținutul susținerilor și contextul general în care ar fi fost exprimate.
429
Având în vedere aceste criterii, Comisia consideră că dispozițiile în litigiu și eliminarea reprezentării persoanelor și a vieților non‑cisgen sau neheterosexuale care rezultă din aplicarea lor pot avea în sine un efect stigmatizant. Această stigmatizare ar fi întărită de faptul că un text de lege prevede că copiii ar trebui protejați de reprezentările divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, ale schimbării sexului sau ale homosexualității. Ea ar fi amplificată de contextul în care se înscrie Legea de modificare, ce ar putea crea o legătură între, pe de o parte, pericolele pe care le prezintă pedofilia și, pe de altă parte, riscul pe care îl determină simpla existență a unor persoane non‑cisgen sau neheterosexuale, mesajul implicit fiind că aceste persoane ar fi la fel de periculoase ca pedofilii.
430
Aceste dispoziții, întrucât discriminează în mod direct persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale, ar determina marginalizarea și stigmatizarea acestor persoane, cu încălcarea dreptului la respectarea vieții private și de familie, consacrat la articolul 7 din cartă.
431
Ungaria răspunde că dispozițiile în litigiu nu pot fi interpretate în sensul că aduc atingere dreptului la respectarea vieții private și de familie al persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale. Aceste dispoziții nu ar avea nici un obiectiv discriminatoriu, nici un obiectiv stigmatizant și nu ar putea fi interpretate în sensul că aceste persoane trebuie considerate ca fiind nocive sau ca reprezentând un pericol pentru societate.
432
Acest stat membru recunoaște că, desigur, noțiunea de „viață privată”, în sensul articolului 7 din cartă, este largă și include dreptul la dezvoltare personală și la autodeterminare.
433
Cu toate acestea, Comisia nu ar fi demonstrat că dispozițiile în litigiu aduc atingere dreptului la respectarea vieții private și de familie, în sensul acestui articol, al persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, aceste dispoziții referindu‑se la protecția minorilor în situații specifice, fără ca ele să aibă un impact la nivelul societății.
ii) Aprecierea Curții
434
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 7 din cartă, orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor.
435
Curtea a avut ocazia să sublinieze că această dispoziție protejează identitatea sexuală și orientarea sexuală a unei persoane ca element constitutiv și unul dintre aspectele cele mai intime ale vieții sale private. Astfel, această dispoziție include dreptul fiecăruia de a stabili detaliile identității sale de ființă umană, ceea ce include dreptul persoanelor transsexuale la împlinire personală și la integritate fizică și morală, precum și la respectarea și la recunoașterea orientării și a identității lor sexuale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 64 și jurisprudența citată).
436
Articolul 7 din cartă impune, în acest sens, statelor membre – pe lângă obligațiile negative care au ca obiect protejarea persoanelor non‑cisgen, inclusiv a persoanelor transgen, sau neheterosexuale împotriva ingerințelor arbitrare ale autorităților publice – obligații pozitive, ceea ce implică de asemenea instituirea unor proceduri eficace și accesibile care să garanteze respectarea efectivă a dreptului lor la identitatea sexuală. În plus, ținând seama de importanța deosebită a acestui drept, statele membre nu beneficiază decât de o marjă de apreciere restrânsă în acest domeniu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 65 și jurisprudența citată).
437
În plus, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, care urmărește să asigure coerența necesară între drepturile cuprinse în cartă și drepturile corespunzătoare garantate de CEDO, fără a aduce atingere autonomiei dreptului Uniunii, mai precis fără a împiedica acest drept să confere o protecție mai largă, Curtea ține seama, în interpretarea pe care o efectuează cu privire la drepturile garantate la articolul 7 din cartă, în special de drepturile corespunzătoare garantate la articolul 8 paragraful 1 din CEDO, astfel cum au fost interpretate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, ca prag minim de protecție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2022, Orde van Vlaamse Balies ș.a., C‑694/20, EU:C:2022:963, punctul 26, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctul 64, precum și jurisprudența citată).
438
În această privință, reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că noțiunea de „viață privată”, în sensul articolului 8 paragraful 1 din CEDO, este o noțiune largă, care nu poate face obiectul unei definiții exhaustive. Această noțiune acoperă integritatea fizică și morală a persoanei și include uneori aspecte ale identității fizice și sociale a unui individ, printre care dreptul de a stabili și de a dezvolta relații cu semenii săi, dreptul la „dezvoltare personală” sau dreptul la autodeterminare ca atare. Pe de altă parte, identitatea sexuală, numele, orientarea sexuală și viața sexuală intră de asemenea în sfera personală protejată de acest articol 8 paragraful 1 (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 23 septembrie 2010, Schüth împotriva Germaniei, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, § 53 și jurisprudența citată).
439
Articolul 8 din CEDO cuprinde și garantează de asemenea dreptul la o „viață privată socială”, și anume posibilitatea individului de a‑și dezvolta identitatea socială (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 5 septembrie 2017, Bărbulescu împotriva României, CE:ECHR:2017:0905JUD006149608, § 70).
440
Ținând seama de această jurisprudență a Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 8 din CEDO, dreptul la respectarea vieții private și de familie consacrat la articolul 7 din cartă prezintă astfel o relevanță specifică în ceea ce privește protecția identității sexuale, precum și a orientării sexuale, iar aceasta atât în sfera personală, cât și în sfera socială (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punctul 49 și jurisprudența citată).
441
În speță, dispozițiile în litigiu, în măsura în care restrâng accesul minorilor la conținuturile sau la comunicările comerciale care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, intră în sfera noțiunii de „viață privată”, în sensul articolului 7 din cartă.
442
Astfel, aceste dispoziții privesc dezvoltarea identității sexuale individuale a unei persoane ca element constitutiv și unul dintre aspectele cele mai intime ale vieții sale private, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 435 din prezenta hotărâre.
443
Or, având în vedere faptul că dispozițiile menționate restrâng accesul minorilor numai la conținuturile sau comunicările comerciale care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, este necesar să se considere că o atare restricție prezintă un caracter ofensator și stigmatizant în privința membrilor societății vizați de aceleași dispoziții.
444
În primul rând, acest caracter ofensator și stigmatizant decurge din faptul că acești membri ai societății, și anume persoanele non‑cisgen, inclusiv persoanele transgen, sau neheterosexuale, sunt considerați ca fiind nocivi pentru dezvoltarea fizică, mentală și morală a minorilor exclusiv pe baza identității lor sexuale sau a orientării lor sexuale.
445
În al doilea rând, limitarea conținuturilor sau a comunicărilor comerciale care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea, în conformitate cu dispozițiile în litigiu, nu numai că marginalizează persoanele non‑cisgen, inclusiv persoanele transgen, sau neheterosexuale, ci amplifică în sfera publică percepția stigmatizantă a identității lor sexuale sau a orientării lor sexuale.
446
În al treilea rând, așa cum arată în esență Comisia, faptul că un act legislativ precum Legea de modificare prevede, potrivit titlului său, că introduce „măsuri mai stricte împotriva infractorilor pedofilii”, prevăzând totodată că minorii trebuie protejați de reprezentările divergenței față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, ale schimbării sexului sau ale homosexualității, este în egală măsură de natură să amplifice efectul ofensator și stigmatizant al dispozițiilor în litigiu, chiar să suscite dezvoltarea unor comportamente de ură față de persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale, din moment ce acestea ar putea fi astfel asociate unor infractori sexuali.
447
În al patrulea rând, deși statele membre au o obligație pozitivă de a garanta respectarea efectivă a dreptului oricărei persoane la dezvoltarea unei identități sexuale, astfel cum rezultă din jurisprudența citată la punctul 436 din prezenta hotărâre, aceste dispoziții scot în evidență, după cum s‑a constatat deja în esență la punctul 136 din aceeași hotărâre, o preferință pentru anumite tipuri de identități personale sau sexuale, de relații sau de familii în raport cu altele, contribuind la stigmatizarea identităților, a relațiilor sau a familiilor care nu fac parte din aceste tipuri.
448
În consecință, interdicția prevăzută de dispozițiile menționate de a pune la dispoziția minorilor conținuturi sau publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea constituie o limitare deosebit de gravă a dreptului la respectarea vieții private și de familie, consacrat la articolul 7 din cartă, a persoanelor non‑cisgen, inclusiv a persoanelor transgen, sau neheterosexuale.
2) Cu privire la existența unei restrângeri a libertății de exprimare garantate la articolul 11 din cartă
i) Argumentația părților
449
Comisia susține că dispozițiile în litigiu, care restrâng, în ceea ce privește persoanele cu vârsta sub 18 ani, accesul la conținutul sau la publicitatea care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, încalcă dreptul la libertatea de exprimare, consacrat la articolul 11 din cartă. Această încălcare nu ar fi limitată la persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale, din moment ce restrânge dreptul oricărui cetățean, indiferent de sex sau de orientare sexuală, de a comunica și de a primi conținuturile în cauză.
450
Mai precis, această instituție arată că dispozițiile menționate restrâng dreptul furnizorilor de servicii mass‑media, al furnizorilor de servicii de publicitate, al furnizorilor care utilizează publicitatea în cadrul activităților lor comerciale, precum și al furnizorilor de servicii educaționale de a difuza anumite conținuturi în funcție de obiectivele, de convingerile sau de alegerile personale ale acestora.
451
Pe de altă parte, dispozițiile menționate ar avea un impact negativ asupra capacității persoanelor, inclusiv a persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, de a exprima sau de a primi informații în același mod ca în cazul în care ar dori să comunice cu privire la relații sau la chestiuni care privesc persoane cisgen sau heterosexuale.
452
Aceleași dispoziții ar fi fost formulate în termeni extensivi și vagi, acoperind astfel o gamă largă de conținuturi și lăsând o marjă largă de apreciere pentru a decide tipul de conținut care constituie promovarea unei orientări sexuale.
453
Ungaria susține că dispozițiile în litigiu nu afectează în mod direct dreptul la libertatea de exprimare al persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, întrucât aceste persoane nu sunt destinatare ale acestor dispoziții, ele nerestrângând decât reprezentarea sau promovarea conținuturilor în cauză în anumite domenii specifice ale vieții minorilor.
454
Ar trebui subliniat, în acest context, că minorii sunt mai vulnerabili decât adulții, în măsura în care personalitatea lor ar fi încă imatură, și că, din cauza vârstei lor, ar avea nevoie de o protecție specială față de promovarea sau reprezentarea anumitor conținuturi sensibile. Dispozițiile menționate ar urmări astfel să limiteze primirea de către un minor a unor informații din partea unor surse independente de părinții săi și în afara oricărui control al acestora din urmă.
455
Prin urmare, aceleași dispoziții nu pot fi interpretate în sensul că restrâng dreptul oricărui cetățean de a comunica și de a primi conținuturile în cauză, în măsura în care restricția privind comunicarea nu ar privi decât situații specifice și nu ar viza decât minorii.
456
Ungaria precizează că libertatea de exprimare nu este un drept fundamental absolut, acesta cunoscând numeroase limitări, în special atunci când este vorba despre protecția drepturilor celorlalți, și anume, în speță, minorii, precum și părinții sau tutorii lor, care ar dispune de dreptul de a putea decide ei înșiși cu privire la educația lor.
ii) Aprecierea Curții
457
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 11 alineatul (1) din cartă, orice persoană are dreptul la libertatea de exprimare, care cuprinde libertatea de opinie și libertatea de a primi sau de a transmite informații sau idei fără amestecul autorităților publice și fără a ține seama de frontiere.
458
Alineatul (2) al acestui articol prevede că libertatea și pluralismul mijloacelor de informare în masă sunt respectate.
459
După cum decurge din cuprinsul punctului 437 din prezenta hotărâre, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, Curtea ține seama, în interpretarea pe care o efectuează cu privire la drepturile garantate la articolul 11 din cartă, în special de drepturile corespunzătoare garantate de articolul 10 din CEDO, astfel cum au fost interpretate în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, ca prag minim de protecție.
460
Libertatea de exprimare constituie una dintre condițiile primordiale ale progresului într‑o societate democratică și ale dezvoltării fiecăruia și ea protejează, în principiu, nu doar „informațiile” sau „ideile” primite în mod favorabil sau considerate inofensive ori indiferente, ci și pe cele care rănesc, șochează sau îngrijorează, iar aceasta în vederea garantării pluralismului, a toleranței și a spiritului de deschidere în lipsa cărora nu există societate democratică [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Migracijos departamentas (Motive de persecuție întemeiate pe opinii politice), C‑280/21, EU:C:2023:13, punctul 30, precum și jurisprudența citată].
461
Având în vedere jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, relevantă pentru interpretarea acestui articol 11, trebuie reținută o interpretare largă a noțiunilor de „informații” sau de „idei”, în sensul acestei dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Migracijos departamentas (Motive de persecuție întemeiate pe opinii politice), C‑280/21, EU:C:2023:13, punctul 32].
462
Astfel, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, articolul 10 din CEDO garantează libertatea de exprimare și de informare oricărei persoane și privește nu numai conținutul informațiilor, ci și mijloacele de difuzare a acestora, orice restrângere a acestor mijloace aducând atingere dreptului de a primi și de a comunica informații (Hotărârea din 26 aprilie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑401/19, EU:C:2022:297, punctul 46, precum și jurisprudența citată).
463
Această libertate se aplică în special difuzării de către un întreprinzător a informațiilor cu caracter comercial, printre altele sub formă de mesaje publicitare (Hotărârea din 3 februarie 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, punctul 81 și jurisprudența citată).
464
În completarea libertății fundamentale de a primi informații, garantată de articolul 11 alineatul (1) din cartă, alineatul (2) al aceluiași articol 11 urmărește să promoveze pluralismul prin diversitatea producțiilor și a programelor de știri în cadrul Uniunii (Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 51).
465
Rezultă astfel din jurisprudență că o măsură națională, întrucât limitează posibilitățile de difuzare sau interzice accesul la anumite conținuturi sau publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, constituie o atingere adusă libertății de exprimare a furnizorilor în cauză, consacrată la articolul 11 din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 februarie 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, punctul 82 și jurisprudența citată).
466
În speță, trebuie să se constate, în primul rând, că dispozițiile în litigiu restrâng dreptul furnizorilor de servicii mass‑media, al furnizorilor de servicii de publicitate, al furnizorilor care utilizează publicitatea în cadrul activităților lor comerciale, precum și al furnizorilor de servicii educaționale de a difuza conținuturi sau publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea. Aceste dispoziții limitează, așadar, dreptul de a comunica „informații” garantat la articolul 11 din cartă și, prin extensie, pluralismul prin diversitatea producțiilor și a programelor de știri în cadrul Uniunii.
467
În al doilea rând, dispozițiile menționate au în egală măsură ca efect restrângerea dreptului oricărei persoane, garantat la articolul 11 din cartă, de a primi informații care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea.
468
Astfel, dispozițiile în litigiu limitează libertatea de exprimare și de informare nu numai față de minori, ci și față de publicul larg care dorește să primească asemenea conținuturi, precum și față de furnizorii de servicii care difuzează aceste conținuturi sub formă de publicitate, de anunțuri de interes public sau de mesaje de sensibilizare difuzate în sfera publică.
469
În al treilea rând, nu poate fi admisă, în acest context, argumentația Ungariei potrivit căreia aceste dispoziții nu afectează în mod direct dreptul la libertatea de exprimare al persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, aceste persoane nefiind destinatarele dispozițiilor menționate.
470
Astfel, articolul 11 din cartă se aplică, după cum reiese din cuprinsul punctelor 466-468 din prezenta hotărâre, oricărei interdicții sau limitări a difuzării sau recepției conținuturilor vizate de aceleași dispoziții, iar nu numai condițiilor în care se pot exprima persoanele non‑cisgen, inclusiv persoanele transgen, sau neheterosexuale.
471
În consecință, interdicția de a pune la dispoziția minorilor conținuturi sau publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, astfel cum este prevăzută de dispozițiile în litigiu, constituie o ingerință deosebit de gravă în libertatea de exprimare și de informare, garantată de articolul 11 din cartă.
d)
Cu privire la justificarea restrângerilor drepturilor și libertăților garantate la articolele 7 și 11 din cartă
472
Comisia susține, pentru motive în esență analoge celor expuse la punctele 96-105 din prezenta hotărâre, că restrângerile drepturilor și libertăților garantate la articolele 7 și 11 din cartă nu pot fi considerate justificate sau proporționale în raport cu articolul 52 alineatul (1) din cartă. Ungaria susține, la rândul său, pentru motive în esență analoge celor expuse la punctele 115-122 din prezenta hotărâre, că aceste restrângeri sunt necesare și proporționale cu obiectivele pe care le urmăresc, și anume, pe de o parte, interesul superior al copilului, care trebuie urmărit în temeiul articolului 24 alineatul (2) din cartă, și, pe de altă parte, protecția dreptului părinților de a asigura educarea copiilor lor potrivit propriilor convingeri religioase, filozofice și pedagogice, consacrat la articolul 14 alineatul (3) din cartă.
473
Or, ținând seama de constatările efectuate la punctele 135-162 din prezenta hotărâre, care pot fi transpuse pe deplin examinării ingerințelor deosebit de grave în drepturile și libertățile garantate la articolele 7 și 11 din cartă care decurg din dispozițiile în discuție ale Legii de modificare, este necesar să se considere că aceste ingerințe nu pot fi justificate de urmărirea acestor obiective.
e)
Cu privire la existența unei încălcări a articolului 1 din cartă
474
În cadrul examinării celui de al cincilea motiv, Curții îi mai revine sarcina de a aprecia dacă dispozițiile în litigiu încalcă și articolul 1 din cartă.
1) Argumentația părților
475
Comisia susține că dispozițiile în litigiu încalcă articolul 1 din cartă, în măsura în care aceste dispoziții nu numai că constituie o discriminare pe motive de sex și de orientare sexuală, ci și supun promovarea sau reprezentarea homosexualității, a divergenței față de sexul de la naștere și a schimbării sexului acelorași norme și restricții precum cele care se aplică difuzării către minori a pedofiliei, a violenței și a pornografiei.
476
Dispozițiile menționate ar asocia astfel homosexualitatea, divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere și schimbarea sexului cu infracțiuni grave, inclusiv infracțiuni care implică acte de cruzime.
477
Consecința unei asemenea calificări ar fi că persoanele neheterosexuale sau al căror sex ori identitate sexuală nu corespunde sexului atribuit la naștere ar fi considerate ca fiind „echivalente”, pe plan moral și juridic, cu persoanele care constituie o amenințare fundamentală pentru societate.
478
Asocierea persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale cu pedofilia, violența și pornografia în acte juridice cu forță obligatorie ar avea ca efect transformarea acestor persoane în persoane „detestabile” de către societate sau care merită să fie ostracizate sau proscrise.
479
În această privință, atingerea adusă demnității umane, în sensul articolului 1 din cartă, ar fi exacerbată de contextul în care au fost adoptate dispozițiile în litigiu. Comisia subliniază cu privire la acest aspect că dispozițiile respective au fost propuse și adoptate de organele unui stat membru și au forță de lege, ceea ce ar amplifica efectul lor ostracizant și stigmatizant, în conformitate cu jurisprudența rezultată din Hotărârea Curții EDO din 23 ianuarie 2023, Macatė împotriva Lituaniei (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519).
480
În plus, argumentul Ungariei potrivit căruia titlul Legii de modificare, și anume „Legea nr. LXXIX din 2021 de stabilire a unor măsuri mai stricte împotriva infractorilor pedofili și de modificare a anumitor legi pentru protecția copiilor”, nu ar fi decât un titlu sintetic conform exigențelor de tehnică a redactării actelor normative din Ungaria – care indică domeniile și textele normative vizate de modificările la care s‑ar referi legea – ar constitui o obiecție înșelătoare. Astfel, dispozițiile acestei legi ar pune accentul pe reglementarea și pe restricționarea conținuturilor privind persoanele și modurile de viață non‑cisgen sau neheterosexuale.
481
Având în vedere aceste considerații, adoptarea unor măsuri care ar discrimina și ar stigmatiza o persoană pe baza unuia sau mai multor motive enumerate la articolul 21 din cartă ar putea fi interpretată ca reprezentând o atingere adusă demnității acestei persoane.
482
Ungaria contestă, pe de o parte, că conținuturile vizate de dispozițiile în litigiu sunt supuse acelorași restricții precum cele care se aplică difuzării violenței și a pornografiei către minori. Astfel, această difuzare nu ar intra în categoria V, prevăzută la articolul 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media, ci în categoria VI, în conformitate cu alineatul (7) al acestui articol.
483
Pe de altă parte, acest stat membru arată, referindu‑se la argumentul întemeiat pe titlul Legii de modificare expus la punctul 480 din prezenta hotărâre, că nu există temei pentru a se constata că conținuturile potențial prejudiciabile pentru minori, care fac obiectul dispozițiilor în litigiu, ar reflecta o judecată cu valoare negativă a Ungariei, o intenție sau o concepție stigmatizantă ori o voință de a aduce atingere demnității umane.
484
În plus, în ceea ce privește Hotărârea Curții EDO din 23 ianuarie 2023, Macatė împotriva Lituaniei (CE:ECHR:2023:0123JUD006143519), acest stat membru răspunde că nu se poate trage nicio concluzie de fond din aceasta în ceea ce privește conformitatea dispozițiilor în litigiu cu carta, întrucât aceste dispoziții nu interzic, cu caracter general, punerea la dispoziția minorilor a anumitor informații, ci numai o astfel de punere la dispoziție în contexte specifice și pentru motive determinate. Domeniul lor de aplicare ar fi astfel mult mai restrâns decât norma națională în discuție în această din urmă hotărâre.
2) Aprecierea Curții
485
Potrivit articolului 1 din cartă, demnitatea umană este inviolabilă. Aceasta trebuie respectată și protejată.
486
Din Explicațiile cu privire la cartă reiese că demnitatea persoanei umane, în sensul acestui articol 1, nu constituie numai un drept fundamental în sine, ci reprezintă însuși temeiul drepturilor fundamentale. În această privință, explicațiile menționate se referă printre altele la Declarația universală a drepturilor omului, adoptată de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite la 10 decembrie 1948, care a inclus demnitatea umană în preambulul său, precizând că „recunoașterea demnității inerente tuturor membrilor familiei umane și a drepturilor lor egale și inalienabile constituie fundamentul libertății, al dreptății și al păcii în lume”. Rezultă, potrivit explicațiilor menționate, că nu se poate face uz de niciunul dintre drepturile înscrise în cartă pentru a aduce atingere demnității altei persoane și că demnitatea persoanei face parte din substanța drepturilor înscrise în aceasta. Demnitatea umană trebuie, prin urmare, respectată chiar și în cazul restrângerii unui drept.
487
În speță, așa cum reiese din cuprinsul punctelor 444 și 445 din prezenta hotărâre, trebuie să se constate că dispozițiile în litigiu au drept consecință stigmatizarea și marginalizarea persoanelor non‑cisgen, inclusiv a persoanelor transgen, sau neheterosexuale, care formează un grup minoritar de persoane, pentru simplul motiv al identității lor sexuale sau al orientării lor sexuale.
488
Pentru aceleași motive cu cele expuse la punctul 446 din prezenta hotărâre, rezultă, în plus, din titlul Legii de modificare coroborat cu efectul stigmatizant și marginalizator al dispozițiilor în litigiu că Ungaria a procedat, în cadrul unui act legislativ cu forță obligatorie, la o asociere între, pe de o parte, faptul de a nu fi cisgen sau de a nu fi heterosexual și, pe de altă parte, infracțiunile de pedofilie. Or, prin efectul său ofensator și stigmatizant pentru persoanele non‑cisgen, inclusiv pentru persoanele transgen, sau neheterosexuale, o asemenea asociere, care este, mai mult, de natură să suscite dezvoltarea unor comportamente de ură față de astfel de persoane, aduce atingere demnității umane a acestora din urmă, în sensul articolului 1 din cartă.
489
După cum susține Comisia, această asociere și această stigmatizare conduc la tratarea unui grup de persoane care fac parte integrantă dintr‑o societate caracterizată prin pluralism ca fiind o amenințare pentru această societate care merită un tratament legal particular care conduce la stabilirea, la menținerea sau la consolidarea „invizibilității” lor sociale, cu încălcarea articolului 1 din cartă.
490
Aceste constatări nu pot fi repuse în discuție de argumentul Ungariei potrivit căruia difuzarea violenței și a pornografiei către minori, în temeiul articolului 9 alineatul (6) din Legea privind serviciile mass‑media, nu ar intra în categoria V, ci în categoria VI, în conformitate cu alineatul (7) al acestui articol.
491
În această privință, este suficient să se constate că această distincție între categorii de difuzare nu aduce atingere constatării potrivit căreia asocierea persoanelor non‑cisgen, inclusiv a persoanelor transgen, sau neheterosexuale cu infractorii pedofili decurge din titlul Legii de modificare coroborat cu efectul stigmatizant și marginalizator al dispozițiilor în litigiu.
492
În consecință, interdicția de a pune la dispoziția minorilor conținuturi sau publicitate care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului și homosexualitatea, astfel cum este prevăzută de dispozițiile în litigiu, încalcă demnitatea umană, protejată de articolul 1 din cartă, a persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale.
f)
Concluzie
493
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că al cincilea motiv este întemeiat, această concluzie neputând să fie repusă în discuție, ținând seama de cele expuse la punctele 434-448, 457-471 și 485-492 din prezenta hotărâre, de afirmația Ungariei potrivit căreia al cincilea motiv nu ar îndeplini cerințele în materie de administrare a probelor aplicabile acțiunilor în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
B. Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 2 TUE
1.
Argumentația părților
494
Prin intermediul celui de al șaselea motiv, care trebuie analizat în al cincilea rând, Comisia reproșează Ungariei că, prin adoptarea Legii de modificare, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 TUE, întrucât dispozițiile acestei legi care fac obiectul primelor trei motive, precum și al celui de al cincilea motiv încalcă valorile respectării demnității umane, egalității, precum și respectării drepturilor omului prevăzute de acest articol.
495
Legea menționată ar constitui reflectarea și expresia unei politici deliberate și coordonate prin care se urmărește marginalizarea și excluderea unui grup social specific care face parte integrantă din societatea maghiară și din societatea europeană, și anume persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale, în contradicție directă cu valorile fondatoare ale Uniunii, prevăzute la acest articol 2, încălcările săvârșite fiind deosebit de grave, numeroase și flagrante.
496
Având în vedere amploarea încălcării dreptului Uniunii, în special încălcările combinate ale articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă, Comisia consideră că aceste încălcări reflectă o intenție clară de a stigmatiza persoanele care fac parte din acest grup social, ceea ce nu ar fi compatibil cu aceste valori.
497
Comisia amintește că statele membre sunt obligate, în temeiul principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf TUE, să asigure pe teritoriul lor aplicarea și respectarea dreptului Uniunii și să ia, în acest scop, orice măsură utilă, generală sau specială, pentru a asigura îndeplinirea obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă din actele instituțiilor Uniunii.
498
Articolul 49 TUE, care prevede posibilitatea oricărui stat european de a solicita să devină membru al Uniunii, ar preciza și că Uniunea este constituită din state care au aderat în mod liber și voluntar la valorile comune prevăzute la articolul 2 TUE, care respectă aceste valori și care se angajează să le promoveze.
499
Întrucât valorile menționate definesc însăși identitatea Uniunii ca ordine juridică comună, Comisia amintește că, potrivit jurisprudenței Curții, Uniunea trebuie, așadar, să fie în măsură, în limitele atribuțiilor sale prevăzute de tratate, să apere aceleași valori.
500
Or, procedura prevăzută la articolul 7 TUE nu ar constitui singurul mijloc de protejare a acestor valori.
501
Curtea ar fi constatat astfel că, pe lângă această procedură, numeroase dispoziții ale tratatelor, concretizate frecvent prin acte de drept derivat, ar conferi instituțiilor Uniunii competența de a examina, de a constata și, dacă este cazul, de a asigura sancționarea încălcărilor acestor valori săvârșite într‑un stat membru.
502
În plus, procedura menționată ar fi diferită de acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în sensul că, în primul rând, cerințele prevăzute de dispozițiile relevante ale tratatelor Uniunii nu ar coincide, articolul 7 alineatul (2) TUE prevăzând, pentru aplicarea sa, ca un stat membru să fi săvârșit o încălcare „gravă și persistentă” a valorilor prevăzute la articolul 2 TUE. În al doilea rând, articolul 7 TUE ar autoriza suspendarea drepturilor care decurg din aplicarea acestor tratate, inclusiv a drepturilor de vot în Consiliu, în timp ce această sancțiune nu ar putea fi impusă de Curte într‑o hotărâre prin care se constată o neîndeplinire a obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE.
503
Curtea ar trebui astfel să fie competentă să garanteze respectarea de către statele membre a valorilor consacrate la articolul 2 TUE. Or, în lipsa oricărei dispoziții specifice și exprese în acest sens, o restrângere a competenței Curții nu poate fi admisă.
504
Comisia consideră de asemenea că articolul 4 alineatul (2) TUE nu poate fi invocat pentru a se deroga de la aplicarea articolului 2 TUE. „Identitatea națională”, în sensul acestui articol 4 alineatul (2), nu ar fi un motiv general de derogare de la principiile și de la drepturile fundamentale aplicabile în ordinea juridică a Uniunii.
505
Această instituție arată astfel, referindu‑se la jurisprudența Curții, că un stat membru nu poate invoca acest articol 4 alineatul (2) decât dacă poate demonstra că identitatea sa națională este efectiv compromisă și că normele sale sunt întemeiate pe considerații obiective, sunt justificate în mod corespunzător și proporționale și respectă drepturile fundamentale consacrate de cartă și principiile generale ale dreptului Uniunii.
506
Comisia adaugă că, prin aceea că arată că minorii trebuie să fie protejați împotriva reprezentării și a promovării persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale, precum și a modului lor de viață, Legea de modificare pleacă de la premisa că astfel de conținuturi sunt dăunătoare și constituie, prin natura și prin existența lor, un pericol pentru societate. Invocarea principiului precauției ar reflecta abordarea potrivit căreia diversitatea de gen echivalează cu un „produs” potențial periculos.
507
Pe de altă parte, în ceea ce privește obligațiile juridice care decurg din articolul 2 TUE, această instituție consideră că nimic din modul său de redactare nu sugerează că acest articol nu ar fi obligatoriu din punct de vedere juridic.
508
Mai întâi, din preambulul Tratatului UE ar rezulta că acest articol 2 nu este pur programatic. În acest context, Curtea ar fi statuat că articolul 2 menționat nu constituie o simplă enunțare a unor orientări sau intenții de natură politică, ci ar conține valori care țin de însăși identitatea Uniunii în calitate de ordine juridică comună.
509
În continuare, principiile generale ale dreptului Uniunii ar fi definite la modul general și ar fi adesea concretizate prin alte dispoziții ale dreptului primar sau ale dreptului derivat, fără ca acestea să fie lipsite de forță obligatorie sau de claritate.
510
În plus, astfel cum ar rezulta din jurisprudența Curții, caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al articolului 2 TUE este coerent cu încrederea reciprocă ce trebuie să existe între statele membre, fiecare dintre acestea împărtășind cu toate celelalte state membre valorile comune pe care se întemeiază Uniunea, astfel cum se precizează la acest articol 2.
511
În plus, Comisia arată că, contrar celor susținute de Ungaria, articolul 2 menționat îi permite numai să constate încălcările normelor dreptului Uniunii care prezintă o anumită gravitate sau un caracter orizontal, și anume, precum în speță, încălcările articolelor 1, 7, 11 și 21 din cartă.
512
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului ne bis in idem, invocată de asemenea de Ungaria, Comisia arată că nu este în discuție aplicarea unei sancțiuni în speță, hotărârea de constatare a neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru în temeiul articolului 258 TFUE fiind pur declarativă. În orice caz, această instituție susține, referindu‑se la jurisprudența Curții, că beneficiul acestui principiu este limitat la particulari.
513
Ungaria răspunde că articolul 2 TUE este o dispoziție de natură generală care nu poate servi drept temei juridic pentru o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, întrucât el enumeră valorile comune ale Uniunii. Acest articol nici nu ar atribui Comisiei o competență care să îi permită să controleze în mod nelimitat ordinile juridice ale statelor membre.
514
Faptul că acest articol are forță obligatorie nu ar însemna că nerespectarea lui poate face obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE. Procedura prevăzută la articolul 7 TUE ar constitui principala cale pentru a se asigura respectarea valorilor consacrate la articolul 2 TUE.
515
Din Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul (C‑156/21, EU:C:2022:97, punctele 157 și 158), ar rezulta că anumite dispoziții ale cartei și ale Tratatului FUE precizează conținutul valorilor consacrate la articolul 2 TUE, aceste dispoziții putând, dacă este cazul, să facă obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, spre deosebire de acest articol 2 luat în considerare izolat. Prin urmare, numai articolul 7 TUE ar viza încălcările grave ale valorilor enunțate la articolul 2 menționat ca atare.
516
Pe de altă parte, Ungaria susține că nu a invocat respectarea identității sale naționale în scopul de a justifica nerespectarea tratatelor Uniunii, întrucât Legea de modificare nu încalcă nici aceste tratate, nici dispozițiile dreptului derivat al Uniunii. Ea susține în schimb că statele membre dispun de o marjă de apreciere pentru a stabili nivelul de protecție a intereselor fundamentale ale societății în ceea ce privește problemele strâns legate de identitatea lor națională, o astfel de marjă de apreciere fiind evidențiată de avocatul general Collins în Concluziile prezentate în cauza Commune d’Ans (C‑148/22, EU:C:2023:378, punctul 45).
517
În sfârșit, faptul că un stat membru este condamnat pentru o încălcare atât a drepturilor fundamentale consacrate de cartă, cât și a articolului 2 TUE ar putea fi contrar principiului ne bis in idem.
518
În orice caz, Legea de modificare nu ar urmări să stigmatizeze persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale și nici să le excludă din societate.
519
Având în vedere considerațiile care precedă, al șaselea motiv ar fi inadmisibil sau, cu titlu subsidiar, nefondat.
2.
Aprecierea Curții
a)
Cu privire la caracterul obligatoriu al articolului 2 TUE
520
În primul rând, în ceea ce privește argumentul Ungariei potrivit căruia articolul 2 TUE nu conține cerințe concrete care ar putea constitui în sine temeiul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că Uniunea este dotată cu un cadru constituțional care îi este propriu. Fac parte din acest cadru valorile fondatoare enunțate la acest articol 2, potrivit căruia Uniunea „se întemeiază pe valorile respectării demnității umane, libertății, democrației, egalității, statului de drept, precum și pe respectarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților”, principiile generale ale dreptului Uniunii, dispozițiile cartei, precum și dispozițiile Tratatelor UE și FUE [a se vedea în acest sens Avizul 1/17 (Acordul CETA UE‑Canada) din 30 aprilie 2019, EU:C:2019:341, punctul 110 și jurisprudența citată].
521
În conformitate cu articolul 49 TUE, respectarea acestor valori constituie o condiție prealabilă pentru aderarea la Uniune a oricărui stat european care solicită să devină membru al Uniunii, regrupând astfel state care au aderat în mod liber și voluntar la valorile menționate și care se angajează în mod continuu să le promoveze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 124, Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 142, precum și Hotărârea din 29 martie 2022, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, punctul 104 și jurisprudența citată).
522
Astfel, atunci când un stat candidat devine stat membru, el se alătură unei construcții juridice bazate pe premisa fundamentală potrivit căreia fiecare stat membru împărtășește cu toate celelalte state membre și recunoaște că acestea împărtășesc cu el aceleași valori comune, prevăzute la acest articol, pe care se întemeiază Uniunea. Această premisă ține de caracteristicile specifice și esențiale ale dreptului Uniunii, legate de natura sa proprie, care rezultă din autonomia de care beneficiază dreptul menționat în privința drepturilor statelor membre, precum și a dreptului internațional. Ea implică și justifică existența încrederii reciproce dintre statele membre în recunoașterea acestor valori și, așadar, în respectarea dreptului Uniunii care le pune în aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 125, și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 143, precum și jurisprudența citată).
523
Rezultă că respectarea de către un stat membru a valorilor prevăzute la articolul 2 TUE constituie o condiție pentru a beneficia de toate drepturile care decurg din aplicarea tratatelor în privința acestui stat membru. Astfel, respectarea acestor valori nu poate fi redusă la o obligație ce revine unui stat candidat în vederea aderării la Uniune și de la care s‑ar putea sustrage după aderare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 126, și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 144, precum și jurisprudența citată).
524
Pe de altă parte, un stat membru nu își poate modifica legislația astfel încât să determine o reducere a protecției valorilor consacrate la acest articol 2. Statele membre sunt astfel obligate să asigure evitarea oricărui regres în raport cu aceste valori (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, punctele 63 și 64, precum și jurisprudența citată).
525
Rezultă că articolul 2 menționat nu constituie o simplă enunțare a unor orientări sau intenții de natură politică, ci conține valori care țin de însăși identitatea Uniunii în calitate de ordine juridică comună și care impun statelor membre să le mențină și să le promoveze. Aceste valori sunt concretizate în principii și dispoziții care conțin obligații imperative din punct de vedere juridic mai precise pentru statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 232, și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 264).
526
Este adevărat că preambulul cartei amintește printre altele că Uniunea se întemeiază pe principiile democrației și statului de drept și recunoaște drepturile, libertățile și principiile enunțate în această cartă. Articolele 1, 6, 7, 10, 11, 20, 21 și 23 din aceasta concretizează printre altele conținutul valorilor demnității umane, libertății, egalității, respectării drepturilor omului, nediscriminării și egalității între femei și bărbați, prevăzute la articolul 2 TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 157).
527
Cu toate acestea, împrejurarea invocată de Ungaria potrivit căreia valorile prevăzute la acest articol 2 sunt concretizate în alte principii și dispoziții ale dreptului Uniunii care conțin obligații imperative din punct de vedere juridic mai precise pentru statele membre, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 525 din prezenta hotărâre, nu poate repune în discuție caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic pentru statele membre al acestor valori.
528
O asemenea interpretare a articolului 2 menționat decurge nu numai din termenii acestuia, ci și din contextul său, precum și din geneza sa.
529
Primo, în ceea ce privește modul de redactare a articolului 2 TUE, trebuie amintit că din termenii acestuia reiese că Uniunea se întemeiază pe valorile respectării demnității umane, libertății, democrației, egalității, statului de drept, precum și pe respectarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților. Aceste valori sunt comune statelor membre într‑o societate caracterizată prin pluralism, nediscriminare, toleranță, justiție, solidaritate și egalitate între femei și bărbați.
530
Astfel, trebuie să se constate că acest articol 2 circumscrie valorile fondatoare ale Uniunii pe care statele membre, ținute de aceste valori ca urmare a apartenenței lor la Uniune, se angajează reciproc să le respecte, să le mențină și să le promoveze.
531
Secundo, în ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 2 menționat, economia generală a Tratatului UE pledează de asemenea în favoarea unui astfel de caracter obligatoriu al valorilor consacrate la acest articol.
532
În această privință, preambulul Tratatului UE conține deja o trimitere generală la „valorile universale care constituie drepturile inviolabile și inalienabile ale persoanei, precum și libertatea, democrația, egalitatea și statul de drept”, aceste valori coincizând astfel, cel puțin parțial, cu valorile comune consacrate la articolul 2 TUE. Acest preambul nu are însă valoare juridică obligatorie. În schimb, inserarea acestui articol 2 în însuși corpul Tratatului UE, în titlul I, „Dispoziții comune”, urmărește să susțină constatarea referitoare la caracterul obligatoriu al acestei dispoziții.
533
Articolul 49 TUE militează de asemenea, ca element contextual, în favoarea unei interpretări a articolului 2 menționat în sensul că această dispoziție este dotată cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic pentru statele membre. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 521 din prezenta hotărâre, articolul 49 TUE implică faptul că respectarea valorilor înscrise la același articol 2 constituie o condiție prealabilă pentru aderarea la Uniune a oricărui stat european care solicită să devină membru al Uniunii, regrupând astfel state care au aderat în mod liber și voluntar la aceleași valori și care se angajează în mod continuu să le promoveze.
534
Situația este aceeași în ceea ce privește celelalte dispoziții ale Tratatului UE care se referă în mod expres la valorile Uniunii și care confirmă astfel caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al articolului 2 TUE, și anume articolul 3 alineatele (1) și (5), articolul 7 alineatele (1) și (2), articolul 8 alineatul (1), articolul 13 alineatul (1), articolul 21 alineatul (2) litera (a), articolul 32 primul paragraf, precum și articolul 42 alineatul (5) TUE.
535
Tertio, lucrările pregătitoare ale acestui articol 2 confirmă această interpretare. Așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 169 din concluzii, Tratatul UE în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona nu se referea la „valorile”, ci la „principiile” menționate în respectivul articol 2. Noțiunea de „valori” a fost introdusă prin acest tratat, preluând redactarea reținută de Convenția privind viitorul Europei, potrivit căreia valorile fundamentale europene „trebuie să aibă un conținut juridic de bază clar și necontroversat, astfel încât statele membre să poată identifica obligațiile sancționabile care decurg din acestea” (Secretariatul Convenției Europene, CONV 528/03, p. 11).
536
Rezultă că valorile consacrate la același articol 2 au, prin ele însele, un caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, din care decurge obligația statelor membre și a instituțiilor Uniunii de a respecta aceste valori, precum și obligația de a le menține și de a le promova.
537
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul Ungariei potrivit căruia o neîndeplinire a unor astfel de obligații în temeiul articolului 2 TUE nu poate face obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, numai procedura prevăzută la articolul 7 TUE permițând să se constate nerespectarea valorilor consacrate la acest articol 2, trebuie amintit că rezultă din jurisprudență că Uniunea trebuie să fie în măsură, în limitele atribuțiilor sale prevăzute de tratate, să apere valorile enunțate la articolul 2 menționat (Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 127, și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 145).
538
În această privință, Curtea a declarat că, pentru a garanta premisa fundamentală pe care se întemeiază această ordine juridică comună astfel creată, tratatele au instituit un sistem jurisdicțional destinat să asigure coerența și unitatea în interpretarea dreptului Uniunii. Conform articolului 19 alineatul (1) primul paragraf TUE, Curtea asigură respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor în cadrul procedurilor create prin acestea, printre care figurează acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor reglementată de articolele 258-260 TFUE [a se vedea în acest sens Avizul 1/17 (Acordul CETA UE‑Canada) din 30 aprilie 2019, EU:C:2019:341, punctul 111 și jurisprudența citată].
539
Obiectivul urmărit de această acțiune în temeiul articolului 258 TFUE este constatarea obiectivă a nerespectării de către un stat membru a obligațiilor pe care i le impune dreptul Uniunii [Hotărârea din 6 octombrie 2020, Comisia/Ungaria (Învățământ superior), C‑66/18, EU:C:2020:792, punctul 56 și jurisprudența citată].
540
În lipsa unei derogări de la regula competenței generale pe care articolul 19 TUE o conferă Curții pentru a asigura respectarea dreptului în interpretarea și în aplicarea tratatelor, aceasta rămâne competentă să controleze, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, respectarea de către statele membre a obligațiilor care decurg din articolul 2 TUE.
541
Astfel, nu poate fi admis argumentul Ungariei potrivit căruia numai procedura prevăzută la articolul 7 TUE permite să se constate încălcarea valorilor prevăzute la articolul 2 TUE.
542
Trebuie amintit în acest sens că Curtea a statuat că, contrar celor susținute de acest stat membru, pe lângă procedura prevăzută la articolul 7 TUE, numeroase dispoziții ale tratatelor, concretizate frecvent prin diverse acte de drept derivat, conferă instituțiilor Uniunii competența de a examina, de a constata și, după caz, de a asigura sancționarea încălcărilor acestor valori prevăzute la articolul 2 TUE săvârșite într‑un stat membru (Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 159, și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 195).
543
Rezultă în mod necesar că nu se poate considera că valorile menționate pot fi protejate de Uniune numai în cadrul procedurii prevăzute la articolul 7 TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 163, precum și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 199).
b)
Cu privire la încălcarea obligațiilor care decurg din articolul 2 TUE
544
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, pe lângă încălcările dispozițiilor dreptului Uniunii constatate la punctele 163, 204, 235, 311 și 416 din prezenta hotărâre, Ungaria a încălcat în egală măsură, prin adoptarea Legii de modificare, articolele 1, 7, 11 și 21 din cartă, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 422 și 493 din această hotărâre.
545
Revine astfel Curții sarcina de a aprecia dacă ansamblul acestor încălcări este susceptibil să constituie o încălcare a articolului 2 TUE.
546
În primul rând, așa cum rezultă în esență din considerațiile expuse la punctul 536 din prezenta hotărâre, valorile enunțate la acest articol 2 impun obligații imperative din punct de vedere juridic cu caracter transversal în Uniune și definesc însăși identitatea acesteia ca ordine juridică comună.
547
Cu toate acestea, din caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic propriu articolului 2 TUE nu decurge că orice încălcare a unei dispoziții a dreptului Uniunii care concretizează direct sau indirect aceste valori implică în mod necesar o încălcare a aceluiași articol 2.
548
Este adevărat că încălcarea mai multor drepturi fundamentale garantate de cartă, care concretizează valorile consacrate la articolul 2 TUE, poate fi un indiciu al unei încălcări a acestor valori.
549
Astfel, încrederea reciprocă între statele membre se întemeiază pe recunoașterea valorilor consacrate la acest articol 2, ceea ce implică faptul că, din momentul aderării, niciunul dintre aceste state nu își exercită competențele într‑un mod care să fie contrar acestor valori care definesc însăși identitatea Uniunii ca ordine juridică comună, acceptată de statele membre pe bază de reciprocitate [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 29 aprilie 2025, Comisia/Malta (Cetățenie prin investiții), C‑181/23, EU:C:2025:283, punctele 93 și 95]. Trebuie subliniat, în acest context, că Uniunea regrupează astfel state care, așa cum s‑a amintit la punctul 521 din prezenta hotărâre, au aderat în mod liber și voluntar la valorile menționate, printre care drepturile fundamentale consacrate de cartă, le respectă și se angajează să le promoveze [a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor), C‑204/21, EU:C:2023:442, punctul 66 și jurisprudența citată].
550
Cu toate acestea, o interpretare a articolului 2 menționat care ar depăși‑o pe cea reflectată la punctul 547 din prezenta hotărâre ar risca să priveze de orice efectivitate limitele impuse domeniului de aplicare al celorlalte dispoziții ale dreptului Uniunii și în special al dispozițiilor cartei, care se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din aceasta.
551
Astfel, nu pot conduce la constatarea, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, a unei nerespectări de către un stat membru a obligațiilor imperative din punct de vedere juridic care decurg din același articol 2 decât încălcările vădite și deosebit de grave ale uneia sau mai multor valori comune statelor membre, asemenea încălcări fiind incompatibile cu însăși identitatea Uniunii ca ordine juridică comună a unei societăți caracterizate prin pluralism.
552
Din moment ce constatarea unei încălcări a articolului 2 TUE este supusă unor condiții specifice care decurg din domeniul de aplicare propriu al acestei dispoziții și al obligațiilor aferente acesteia, nu poate fi admis argumentul Ungariei potrivit căruia constatarea unei încălcări atât a drepturilor fundamentale consacrate de cartă, cât și a acestui articol 2 ar conduce la impunerea unei duble sancțiuni pentru o singură încălcare, nimic neîmpiedicând Curtea, sesizată cu o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, să poată constata încălcări distincte ale unor obligații care decurg pentru statele membre din cartă și din articolul 2 menționat.
553
În al doilea rând, trebuie subliniat că, în speță, așa cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 258 din concluzii, Legea de modificare instituie un ansamblu coordonat de măsuri discriminatorii care reflectă concepția legiuitorului maghiar potrivit căreia orice conținut care promovează sau reprezintă divergența față de identitatea personală corespunzătoare sexului de la naștere, schimbarea sexului sau homosexualitatea ar fi dăunător dezvoltării fizice, mentale și morale a minorilor, ceea ce ar justifica limitarea sau interzicerea accesului acestor minori la asemenea conținuturi.
554
Rezultă că această lege conduce, după cum reiese din cuprinsul punctelor 487-491 din prezenta hotărâre, la stigmatizarea și la marginalizarea persoanelor non‑cisgen sau neheterosexuale pentru simplul motiv al identității lor sexuale sau al orientării lor sexuale, aceste consecințe fiind agravate de faptul că legea menționată efectuează, în plus, o asociere între faptul de a nu fi cisgen sau de a nu fi heterosexual și infracțiunile de pedofilie, sugerând că persoanele non‑cisgen sau neheterosexuale reprezintă o amenințare fundamentală pentru societatea maghiară și pentru societatea europeană, această asociere putând determina dezvoltarea unor comportamente de ură față de aceste persoane.
555
O asemenea stigmatizare și o asemenea marginalizare, care conduc la stabilirea, menținerea sau amplificarea „invizibilității” sociale a unei părți a membrilor societății, contravin valorilor respectării demnității umane, egalității și respectării drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților, în sensul articolului 2 TUE.
556
În aceste condiții, trebuie să se considere că Legea de modificare aduce atingere în mod vădit și deosebit de grav drepturilor persoanelor non‑cisgen, inclusiv persoanelor transgen, sau neheterosexuale, precum și valorilor respectării demnității umane, egalității și respectării drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților, în sensul acestui articol 2, astfel încât este contrară identității înseși a Uniunii ca ordine juridică comună într‑o societate caracterizată prin pluralism.
557
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție, în al treilea rând, de argumentația Ungariei potrivit căreia statele membre dispun, în temeiul articolului 4 alineatul (2) TUE, de o marjă de apreciere pentru a stabili nivelul de protecție a intereselor fundamentale ale societății în ceea ce privește problemele strâns legate de identitatea lor națională.
558
Potrivit acestui articol 4 alineatul (2), Uniunea respectă, printre altele, egalitatea statelor membre în raport cu tratatele, precum și identitatea lor națională, inerentă structurilor lor fundamentale politice și constituționale, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională.
559
Potrivit jurisprudenței Curții, chiar dacă Uniunea este ținută să respecte identitatea națională a statelor membre, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) menționat, astfel încât aceste state dispun de o anumită marjă de apreciere pentru a asigura punerea în aplicare a valorilor prevăzute la articolul 2 TUE și a principiilor dreptului Uniunii care le concretizează, nu decurge nicidecum din aceasta că obligațiile care rezultă din acest articol 2 pot varia de la un stat membru la altul (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 233, precum și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 265).
560
Astfel, deși dispun de identități naționale distincte, inerente structurilor lor fundamentale politice și constituționale, pe care Uniunea le respectă, statele membre aderă la valori comune pe care le împărtășesc, în virtutea articolului 2 menționat, și pe care s‑au angajat să le respecte în mod continuu (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul, C‑156/21, EU:C:2022:97, punctul 234, precum și Hotărârea din 16 februarie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul, C‑157/21, EU:C:2022:98, punctul 266).
561
În plus, articolul 4 alineatul (2) TUE trebuie interpretat ținând seama de dispozițiile de același rang, printre care acest articol 2, și nu poate scuti statele membre de respectarea cerințelor care decurg din aceste dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Republica Cehă (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic), C‑808/21, EU:C:2024:962, punctul 158, precum și Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Polonia (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic), C‑814/21, EU:C:2024:963, punctul 155, precum și jurisprudența citată].
562
Prin urmare, acest articol 4 alineatul (2) nu protejează decât o concepție a identităților naționale, în sensul acestui articol, care este conformă cu valorile consacrate la articolul 2 TUE.
563
Or, așa cum rezultă din cuprinsul punctului 556 din prezenta hotărâre, întrucât Legea de modificare încalcă valorile respectării demnității umane, egalității și respectării drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților, în sensul acestui articol 2, Ungaria nu poate invoca în mod valabil identitatea sa națională pentru a justifica adoptarea acestei legi.
564
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că al șaselea motiv este întemeiat.
C. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolului 10 din RGPD și ale articolului 8 alineatul (2) din cartă
1.
Argumentația părților
565
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, care trebuie analizat în ultimul rând, Comisia reproșează Ungariei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 din RGPD și al articolului 8 alineatul (2) din cartă.
566
Ea arată că articolul 67 alineatul (1) literele a)-d) din Legea privind cazierul judiciar prevede obligația serviciului de cazier judiciar de a furniza oricărei „persoane autorizate” accesul direct la datele înregistrate, de a transmite datele respective persoanei autorizate pe baza unei cereri formulate în acest sens, de a certifica date la cererea persoanei autorizate și de a pune la dispoziția persoanei autorizate, prin mijloace electronice, datele înregistrate referitoare la persoanele care au săvârșit infracțiuni împotriva libertății sexuale sau infracțiuni împotriva moravurilor sexuale față de copii.
567
Această instituție susține, în primul rând, că articolul 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar nu oferă garanții suficiente pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate în ceea ce privește condițiile de acces la datele lor cu caracter personal, întrucât această dispoziție nu precizează cine ar fi „autorizat” să aibă acces la datele din cazierele judiciare prin mijloace electronice („interfață”).
568
În această privință, o desemnare într‑atât de largă și de imprecisă precum cea prevăzută la articolul 67 alineatul (1) literele a)-d) ar determina o insecuritate juridică privind persoanele care au acces la registre, cu încălcarea articolului 10 din RGPD.
569
Astfel, în virtutea acestui articol 10, accesul la datele cu caracter personal ar trebui să se efectueze pe baza unor criterii obiective și numai în măsura în care acest acces este justificat și necesar. Or, în ceea ce privește articolul 75/B alineatul (3) litera a) punctul ab) din Legea privind cazierul judiciar, chiar și persoanele care asigură doar pentru o perioadă scurtă îngrijirea unui minor ar putea fi considerate ca având o legătură strânsă cu minorul și, prin urmare, ar putea să intre în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
570
Având în vedere criteriul necesității accesului la datele vizate în temeiul alineatului (1) al articolului 75/B menționat, aceste persoane ar putea în mod legitim să dorească să asigure protecția copiilor și să prevină infracțiunile împotriva libertății sexuale sau a moravurilor sexuale săvârșite împotriva copiilor ori prin exploatarea copiilor.
571
Cu toate acestea, din Hotărârea din 22 iunie 2021, Latvijas Republikas Saeima (Puncte de penalizare) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punctul 110 și jurisprudența citată), ar rezulta că criteriul necesității nu este îndeplinit atunci când obiectivul de interes general poate fi atins în mod rezonabil la fel de eficient prin alte mijloace mai puțin restrictive.
572
În al doilea rând, Comisia arată că criteriile de acces la datele înregistrate în cazierul judiciar, în cadrul Legii privind cazierul judiciar, nu oferă „garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate”, în sensul articolului 10 din RGPD, aceste criterii neputând garanta că prelucrarea datelor penale îndeplinește cerințele generale de necesitate și de proporționalitate.
573
Ea precizează în această privință că, în conformitate cu articolele 5 și 6 din RGPD, accesul public la datele cu caracter personal conținute în documentele oficiale nu poate fi acordat decât dacă se demonstrează necesitatea divulgării. Or, în speță nu ar fi instituit niciun mecanism pentru a se aprecia necesitatea accesului pe baza unor criterii obiective.
574
În al treilea rând, Comisia susține că nici articolul 86 din RGPD, care privește divulgarea datelor cu caracter personal din documentele oficiale deținute de o autoritate publică sau de un organism public sau privat pentru îndeplinirea unei sarcini care servește interesului public, nu prevede scutiri și derogări de la normele în materie de protecție a datelor.
575
Ungaria răspunde că garanțiile impuse la articolele 10 și 86 din RGPD sunt asigurate de articolul 67 alineatul (1) literele a)-d) din Legea privind cazierul judiciar și sunt consolidate prin măsuri de securitate a datelor care corespund nivelului de protecție a datelor cu caracter personal prevăzut la articolul 5 alineatul (1) litera (f), precum și la articolul 24 din RGPD.
576
Articolul 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar ar stabili cu suficientă precizie persoanele autorizate să aibă acces la datele persoanelor care au săvârșit infracțiuni împotriva libertății sexuale sau a moravurilor sexuale față de copii.
577
Din articolul 75/B alineatul (3) din această lege ar rezulta că procedura de acces la datele cu caracter personal din cazierul judiciar al persoanei vizate nu poate fi inițiată decât de o persoană majoră care este membră a aceleiași familii sau care asigură educația, îngrijirea sau întreținerea minorului.
578
Ungaria susține că, în temeiul articolului 8:1 alineatul (1) punctul 2 din Codul civil maghiar, noțiunea de „membru al aceleiași familii” include soții, ascendenții în linie directă, copiii adoptivi, copiii soților și copiii aflați în plasament familial, părinții adoptivi, socrii și familia substitutivă, și frații și surorile, precum și partenerii, soții ascendenților în linie directă, ascendenții în linie directă și frații și surorile soților/soțiilor și soții/soțiile fraților și surorilor.
579
Pe de altă parte, din articolul 4:146 alineatul (1) și din articolul 4:224 din acest cod ar reieși că copilul minor este supus autorității părintești sau tutelei, această autoritate permițând, printre altele, administrarea bunurilor sale și asigurarea reprezentării legale a acestuia, ceea ce ar implica dreptul de a solicita accesul la date în temeiul Legii privind cazierul judiciar.
580
În temeiul articolului 75/B alineatul (1) din Legea privind cazierul judiciar, accesul la datele în cauză ar trebui să fie necesar, necesitatea și proporționalitatea accesului la datele înregistrate în cazierul judiciar bazându‑se astfel pe criterii obiective și subiective.
581
Ungaria adaugă că funcționarea interfeței electronice utilizate în contextul accesului la datele cu caracter personal din cazierul judiciar al persoanei vizate oferă garanții adecvate, în conformitate cu articolul 10 din RGPD. Înainte de a solicita date cu privire la acesta, solicitantul ar trebui să facă o declarație privind obiectivele cererii, bazată pe „condiții stricte de căutare”.
582
Din considerentul (4) al RGPD ar reieși de asemenea că dreptul la protecția datelor cu caracter personal nu este absolut, ci trebuie luat în considerare în raport cu funcția pe care o îndeplinește în societate și echilibrat cu alte drepturi fundamentale, în conformitate cu principiul proporționalității. Garantarea drepturilor copilului consacrate la articolul 24 din cartă ar trebui să prevaleze asupra dreptului la protecția datelor cu caracter personal. Acest obiectiv nu ar putea fi atins prin alte mijloace rezonabile și la fel de eficace precum limitarea necesară și proporțională a dreptului la protecția datelor cu caracter personal.
583
În ceea ce privește divulgarea datelor penale, în temeiul articolului 86 din RGPD, Ungaria observă că în speță nu este vorba nici despre o divulgare, nici despre dezvăluirea conținutului unui document oficial.
2.
Aprecierea Curții
584
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că obiectivul urmărit de RGPD, astfel cum reiese din articolul 1, precum și din considerentele (1) și (10) ale acestuia, constă printre altele în asigurarea unui nivel ridicat de protecție a drepturilor și libertăților fundamentale ale persoanelor fizice, în special a dreptului lor la viață privată în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal, consacrat la articolul 8 alineatul (1) din cartă și la articolul 16 alineatul (1) TFUE (Hotărârea din 9 ianuarie 2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, punctul 21 și jurisprudența citată).
585
În conformitate cu acest obiectiv, orice prelucrare a datelor cu caracter personal trebuie printre altele să fie conformă cu principiile referitoare la prelucrarea unor astfel de date prevăzute la articolul 5 din acest regulament și să îndeplinească condițiile de legalitate enumerate la articolul 6 din regulamentul menționat (Hotărârea din 9 ianuarie 2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, punctul 22 și jurisprudența citată).
586
Articolul 5 alineatul (1) litera (a) din RGPD prevede că datele cu caracter personal sunt prelucrate în mod legal, echitabil și transparent față de persoana vizată.
587
În ceea ce privește condițiile de legalitate a prelucrării, astfel cum a statuat Curtea, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din RGPD prevede o listă exhaustivă și limitativă de cazuri în care o prelucrare de date cu caracter personal poate fi considerată legală. Așadar, pentru a putea fi considerată legitimă, prelucrarea trebuie să se încadreze în unul dintre cazurile prevăzute de această dispoziție (Hotărârea din 9 ianuarie 2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, punctul 25 și jurisprudența citată).
588
Astfel cum a statuat Curtea, atunci când este posibil să se constate că o prelucrare de date cu caracter personal este necesară în raport cu una dintre justificările prevăzute la articolul 6 alineatul (1) literele (b)-(f) din RGPD, nu este necesar să se stabilească dacă această prelucrare intră și sub incidența unei alte justificări [Hotărârea din 4 iulie 2023, Meta Platforms ș.a. (Condiții generale de utilizare a unei rețele sociale), C‑252/21, EU:C:2023:537, punctul 94, precum și jurisprudența citată].
589
În acest context, justificările prevăzute la acest articol 6 alineatul (1) primul paragraf literele (b)-(f), în măsura în care permit ca prelucrarea datelor cu caracter personal efectuată în lipsa consimțământului persoanei vizate să fie legală, trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive (Hotărârea din 9 ianuarie 2025, Mousse, C‑394/23, EU:C:2025:2, punctul 27 și jurisprudența citată).
590
Potrivit articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD, prelucrarea este legală dacă și în măsura în care este necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul.
591
Mai trebuie arătat că, în materie de acces public la documente oficiale, articolul 86 din RGPD prevede că datele cu caracter personal din documentele oficiale deținute de o autoritate publică sau de un organism public sau privat pentru îndeplinirea unei sarcini care servește interesului public pot fi divulgate de această autoritate sau acest organism, în conformitate cu dreptul Uniunii sau cu dreptul intern relevant, pentru a stabili un echilibru între accesul public la documente oficiale și dreptul la protecția datelor cu caracter personal.
592
Acest articol trebuie interpretat în lumina, primo, a considerentului (4) al RGPD, care enunță printre altele că dreptul la protecția datelor cu caracter personal nu este un drept absolut, și secundo, a considerentului (154) al acestui regulament, din care reiese printre altele că accesul public la documente oficiale poate fi considerat a fi în interes public [a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2025, Ministerstvo zdravotnictví (Date referitoare la reprezentantul unei persoane juridice), C‑710/23, EU:C:2025:231, punctul 39 și jurisprudența citată].
593
În speță, articolul 67 alineatul (1) din Legea privind cazierul judiciar prevede că, din datele cuprinse în sistemul de informații cu privire la cazierele judiciare și în conformitate cu dispozițiile acestei legi, serviciul cazierului judiciar, în conformitate cu litera a), oferă persoanei autorizate acces direct la datele înregistrate, în conformitate cu litera b), transmite datele persoanei autorizate pe baza unei cereri în acest sens, în conformitate cu litera c), certifică datele la cererea persoanei autorizate, și, în conformitate cu litera d), pune la dispoziția persoanei autorizate, prin mijloace electronice, datele înregistrate privind persoanele care au săvârșit infracțiuni împotriva libertății sexuale sau infracțiuni împotriva moravurilor sexuale față de copii.
594
Or, prelucrarea datelor referitoare la condamnări penale prevăzută în special la articolul 67 alineatul (1) litera d) din această lege este susceptibilă să intre sub incidența articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD.
595
Cu toate acestea, în ceea ce privește datele referitoare la condamnări penale și la infracțiuni, articolul 10 din RGPD supune prelucrarea lor unor restricții suplimentare. În conformitate cu acest articol, prelucrarea referitoare la aceste date „se efectuează numai sub controlul unei autorități de stat”, cu excepția cazului în care este „autorizată de dreptul Uniunii sau de dreptul intern, care prevede garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate”. Orice registru cuprinzător al condamnărilor penale se ține numai sub controlul unei autorități de stat (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 47 și jurisprudența citată).
596
Curtea a statuat deja că nici articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD, nici articolul 10 din acest regulament nu interzic în mod general și absolut ca o autoritate publică să fie abilitată sau chiar obligată să comunice date cu caracter personal persoanelor care solicită acest lucru (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 48 și jurisprudența citată).
597
Astfel, RGPD nu se opune în principiu punerii datelor cu caracter personal la dispoziția persoanei autorizate atunci când această punere la dispoziție este necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice, în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din acest regulament. Aceeași este situația atunci când datele în cauză intră sub incidența articolului 10 din RGPD, cu condiția ca legislația care autorizează această punere la dispoziție să prevadă garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 49 și jurisprudența citată).
598
În speță, revine astfel Curții sarcina de a verifica dacă articolul 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar, în special desemnarea „persoanei autorizate”, în sensul acestei dispoziții, îndeplinește cerințele prevăzute la acest articol 10, în lumina principiului proporționalității, efectuând o evaluare comparativă a dreptului de acces al acestei „persoane autorizate” la datele menționate și a dreptului la protecția datelor cu caracter personal consacrat la articolul 8 din cartă.
599
În această din urmă privință, trebuie amintit că drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal nu sunt prerogative absolute, ci, așa cum se arată în considerentul (4) al RGPD, trebuie să fie luate în considerare în raport cu funcția lor în societate și trebuie echilibrate cu alte drepturi fundamentale. Astfel, pot fi impuse restrângeri, cu condiția ca, în conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din cartă, acestea să fie prevăzute de lege și să respecte substanța drepturilor fundamentale, precum și principiul proporționalității. În temeiul acestui din urmă principiu, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți. Acestea trebuie să fie efectuate în limitele strictului necesar, iar reglementarea care presupune o ingerință trebuie să prevadă norme clare și precise care să reglementeze conținutul și aplicarea măsurii respective (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 52 și jurisprudența citată).
600
În această privință, articolul 8 alineatul (2) din cartă precizează că datele cu caracter personal trebuie printre altele să fie prelucrate în mod corect, „în scopurile precizate și pe baza consimțământului persoanei interesate sau în temeiul unui alt motiv legitim prevăzut de lege”.
601
Pentru a stabili dacă o punere la dispoziție a unor date cu caracter personal referitoare la condamnări penale este necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice, în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD, și dacă legislația care autorizează o astfel de punere la dispoziție prevede garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate, în sensul articolului 10 din acest regulament, este necesar să se verifice în special dacă, având în vedere gravitatea ingerinței în drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal cauzată de prelucrarea menționată, aceasta este justificată și în special proporțională în vederea realizării obiectivelor urmărite (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 53 și jurisprudența citată).
602
În ceea ce privește gravitatea ingerinței în aceste drepturi, Curtea a statuat deja că prelucrarea datelor referitoare la condamnări penale și infracțiuni sau la măsuri de securitate conexe este, din cauza caracterului deosebit de sensibil al acestor date, susceptibilă să constituie o ingerință deosebit de gravă în drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal, garantate de articolele 7 și 8 din cartă. Astfel, întrucât asemenea date privesc conduite care determină dezaprobarea socială, acordarea unui acces la aceste date este susceptibilă să stigmatizeze persoana în cauză și să constituie, așadar, o ingerință gravă în viața sa privată sau profesională (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 54 și jurisprudența citată).
603
Având în vedere jurisprudența menționată la punctul 601 din prezenta hotărâre, trebuie să se constate, în primul rând, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 348 din concluzii, că obiectivul urmărit de articolul 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar, și anume protecția minorilor și prevenirea infracțiunilor împotriva libertății sexuale sau a moravurilor sexuale săvârșite față de minori sau prin exploatarea acestora, constituie un obiectiv de interes general recunoscut de Uniune, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 599 din prezenta hotărâre, de natură să justifice îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public în temeiul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD.
604
Cu toate acestea, deși accesul public la documentele oficiale, în sensul articolului 86 din RGPD, cum este sistemul cazierelor judiciare vizat în speță de Legea privind cazierul judiciar, în care sunt înregistrate condamnările penale, constituie, astfel cum rezultă din considerentul (154) al acestui regulament, un interes public care poate legitima comunicarea unor date cu caracter personal care figurează în asemenea documente, trebuie asigurat un echilibru între acest acces și drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal, după cum impune de altfel în mod expres articolul 86 din RGDP (Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland, C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 55 și jurisprudența citată).
605
Astfel, trebuie să se verifice, în al doilea rând, dacă punerea la dispoziție a acestor date, în temeiul articolului 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar, este necesară pentru îndeplinirea acestei sarcini care servește unui interes public, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD, cu alte cuvinte, dacă această punere la dispoziție este justificată și mai ales proporțională.
606
Comisia susține că acest articol 67 alineatul (1) litera d) nu oferă garanții suficiente pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate, în ceea ce privește condițiile de acces la datele lor cu caracter personal, întrucât această dispoziție nu precizează cu claritate persoanele autorizate să aibă acces la datele din cazierele judiciare.
607
Ungaria consideră însă că dispoziția menționată stabilește cu suficientă precizie aceste persoane autorizate.
608
Așa cum rezultă din jurisprudența Curții, o reglementare națională care acordă accesul la datele cu caracter personal trebuie să prevadă, pentru a îndeplini cerința proporționalității, norme clare și precise care să reglementeze conținutul și aplicarea măsurii respective și să impună o serie de cerințe minime astfel încât persoanele ale căror date cu caracter personal sunt vizate să dispună de garanții suficiente care să permită protejarea în mod eficient a acestor date împotriva riscurilor de abuz. Această reglementare trebuie să indice în ce împrejurări și în ce condiții poate fi luată o măsură care prevede prelucrarea unor asemenea date, garantând în acest mod că ingerința este limitată la strictul necesar [a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2021, Prokuratuur (Condițiile de acces la datele privind comunicațiile electronice), C‑746/18, EU:C:2021:152, punctul 48, și Hotărârea din 5 aprilie 2022, Commissioner of An Garda Síochána ș.a., C‑140/20, EU:C:2022:258, punctul 54, precum și jurisprudența citată].
609
Or, primo, nu se poate considera că articolul 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar prevede asemenea norme clare și precise. Mai precis, noțiunea de „persoană autorizată”, în sensul acestei dispoziții, care vizează persoanele abilitate să formuleze o cerere de acces în temeiul acesteia, nu este definită în mod suficient de precis nici de Legea privind cazierul judiciar, nici de Codul civil maghiar.
610
Astfel, aceste legi nu pot fi interpretate în sensul că delimitează în mod suficient de precis sfera persoanelor care pot fi calificate drept „persoane autorizate”, în sensul acestui articol 67 alineatul (1) litera d).
611
În conformitate cu articolul 75/B alineatul (3) litera a) din Legea privind cazierul judiciar, citit în lumina articolului 8:1 alineatul (1) punctul 2 din Codul civil maghiar, punerea la dispoziție a datelor poate fi inițiată de o persoană majoră care este membră a aceleiași familii sau care este responsabilă de educația, îngrijirea sau întreținerea unui minor.
612
Or, o atare definiție nu respectă cerința de a limita ingerința în drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal la strictul necesar, așa cum rezultă din jurisprudența citată la punctul 608 din prezenta hotărâre, întrucât cercul persoanelor potențial abilitate să introducă o cerere de acces la date în temeiul articolului 67 alineatul (1) litera d) din Legea privind cazierul judiciar este prea larg, în special în ceea ce privește persoanele majore responsabile de educația, de îngrijirea sau de întreținerea unui minor, în sensul articolului 75/B alineatul (3) litera a) din această lege.
613
După cum a subliniat, în esență, doamna avocată generală la punctul 354 din concluzii, trebuie arătat că prelucrarea unor date cu caracter personal referitoare la condamnări penale și la infracțiuni, în temeiul articolului 10 din RGPD, trebuie să fie previzibilă. Or, această cerință este încălcată în speță, având în vedere definiția noțiunii de „persoană autorizată”, în sensul acestui articol 67 alineatul (1) litera d), de reglementarea națională aplicabilă.
614
Secundo, condițiile materiale ale accesului la aceste date nu pot fi considerate nici ele suficient de precise pentru a fi respectată cerința unor „garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate”, în temeiul articolului 10 din RGPD, întrucât aceste garanții trebuie să îndeplinească cerințele generale de necesitate și de proporționalitate.
615
În speță, articolul 75/B alineatul (3) litera b) din Legea privind cazierul judiciar coroborat cu alineatul (1) al acestui articol prevede punerea la dispoziție a datelor menționate atunci când accesul este necesar pentru protecția copiilor și pentru prevenirea infracțiunilor împotriva libertății sexuale și a moravurilor sexuale săvârșite în detrimentul copiilor sau prin exploatarea acestora.
616
Astfel, trebuie să se constate, așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 357 din concluzii, că acest articol 75/B alineatul (3) litera b) încredințează exclusiv persoanei care solicită accesul, prin intermediul unei simple declarații, aprecierea necesității și a proporționalității unui asemenea acces, iar nu autorității competente care controlează accesul la cazierul judiciar.
617
Or, având în vedere caracterul sensibil al datelor referitoare la condamnările penale și gravitatea ingerinței în drepturile fundamentale la respectarea vieții private și la protecția datelor cu caracter personal ale persoanelor vizate cauzate de divulgarea acestor date, trebuie să se considere că o asemenea declarație pe proprie răspundere a solicitantului cu privire la necesitatea cererii de acces la datele menționate nu este în mod vădit aptă să limiteze această ingerință la strictul necesar.
618
În aceste condiții, articolul 67 alineatul (1) litera d) coroborat cu articolul 75/B alineatul (3) litera b) din Legea privind cazierul judiciar nu prevede garanții adecvate pentru drepturile și libertățile persoanelor vizate, în sensul articolului 10 din RGPD, și, prin urmare, nu poate justifica o prelucrare a datelor cu caracter personal care figurează în cazierul judiciar al persoanelor interesate pentru motivul că ar fi necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care servește unui interes public, în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (e) din RGPD.
619
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că al patrulea motiv este întemeiat.
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
620
În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât, în speță, Ungaria a căzut în pretenții, se impune să fie obligată să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisie, conform concluziilor acesteia din urmă.
621
Potrivit articolului 140 alineatul (1) din acest regulament, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Finlanda, Regatul Suediei, precum și Parlamentul European vor suporta propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Plenul) declară și hotărăște:
1)
Prin introducerea articolului 6/A în a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Legea nr. XXXI din 1997 privind protecția copiilor și administrarea tutelelor) din 8 mai 1997, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic), al articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne și al articolelor 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
2)
Prin introducerea articolului 8 alineatul (1a) în a gazdasági reklámtevékenység Alapvető feltételeiről és egyes korlátairól szóló 2008. évi XLVIII. törvény (Legea nr. XLVIII din 2008 privind condițiile de bază și anumite restricții aplicabile activităților de publicitate comercială) din 28 iunie 2008, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2018/1808 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 noiembrie 2018, al articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, al articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolelor 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale.
3)
Prin introducerea articolului 9 alineatul (6) în a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló 2010. évi CLXXXV. törvény (Legea nr. CLXXXV din 2010 privind serviciile mass‑media și mijlocele de informare în masă) din 31 decembrie 2010, precum și prin adoptarea articolului 32 alineatul (4a) din această lege, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6a alineatul (1) din Directiva 2010/13, precum și al articolelor 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale.
4)
Prin modificarea articolului 179 alineatul (2) din Legea CLXXXV din 2010 privind serviciile mass media și mijlocele de informare în masă, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 și al articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2010/13.
5)
Prin modificarea articolului 9 alineatul (12) din a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény (Legea nr. CXC din 2011 privind educația publică națională) din 29 decembrie 2011, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 16 și 19 din Directiva 2006/123, precum și al articolelor 1, 7, 11 și 21 din Carta drepturilor fundamentale.
6)
Prin adoptarea dispozițiilor a pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról szóló 2021. évi LXXIX. törvény (Legea nr. LXXIX din 2021 de stabilire a unor măsuri mai stricte împotriva infractorilor pedofili și de modificare a anumitor legi pentru protecția copiilor) din 15 iunie 2021, prin care s‑au efectuat modificările legislative menționate la punctele 1-5 din prezentul dispozitiv, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 TUE.
7)
Prin modificarea articolului 67 alineatul (1) literele a)-d) din a bź nügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállaintéak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bź nügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (Legea nr. XLVII din 2009 privind sistemul cazierelor judiciare, registrul hotărârilor judecătorești pronunțate împotriva cetățenilor maghiari de către instanțele din statele membre ale Uniunii Europene și înregistrarea datelor biometrice în scopuri penale și polițienești) din 19 iunie 2009, Ungaria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor), precum și al articolului 8 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale.
8)
Obligă Ungaria să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisia Europeană.
9)
Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Finlanda, Regatul Suediei și Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: maghiara.