62014FJ0031_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza F‑31/14,
având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA potrivit articolului 106a din acesta,
Philippe Colart, funcționar al Parlamentului European, cu domiciliul în Bastogne (Belgia), și ceilalți reclamanți ale căror nume figurează în anexă, reprezentați de A. Salerno, avocat,
reclamanți,
împotriva
Parlamentului European, reprezentat de O. Caisou‑Rousseau și de S. Alves, în calitate de agenți,
pârât,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua),
compus din doamna M. I. Rofes i Pujol, președinte, și domnii K. Bradley și J. Svenningsen (raportor), judecători,
grefier: doamna X. Lopez Bancalari, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 septembrie 2014,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 29 martie 2014, domnul Colart și ceilalți reclamanți ale căror nume figurează în anexă solicită anularea rezultatelor alegerilor pentru comitetul pentru personal al Parlamentului European, astfel cum au fost publicate și comunicate de colegiul electoral la 28 noiembrie 2013 și confirmate de colegiul menționat după respingerea reclamației acestora.
Cadrul juridic
Statutul
2. Articolul 9 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea sa aplicabilă litigiului (denumit în continuare „statutul”), prevede:
„(1) Se instituie:
(a) în cadrul fiecărei instituții:
– un comitet pentru personal, împărțit eventual în secțiuni corespunzătoare fiecărui loc de repartizare a personalului;
[…]
care exercită competențele prevăzute de prezentul statut.
(2) Componența și normele de funcționare ale acest[ui] organ[…] sunt stabilite de fiecare instituție în conformitate cu dispozițiile anexei II [la statut].
[…]”
3. Articolul 1 al doilea paragraf din anexa II la statut prevede:
„Condițiile privind alegerea în cadrul comitetului pentru personal neîmpărțit în secțiuni locale sau, atunci când comitetul pentru personal este împărțit în secțiuni locale, în cadrul secțiunii locale sunt stabilite de adunarea generală a funcționarilor instituției care își desfășoară activitatea în locul de repartizare corespunzător. Cu toate acestea, instituția poate decide adoptarea condițiilor privind alegerea în funcție de opțiunea exprimată de personalul instituției, consultat prin referendum. […]”
Regulamentul privind reprezentarea personalului la Parlament
4. În temeiul anexei II la statut, comitetul pentru personal al Parlamentului a adoptat, la 6 februarie 2012, un regulament privind reprezentarea personalului (denumit în continuare „RPRP”), care a fost adoptat la 4 aprilie 2012 prin referendum de personalul acestei instituții.
5. Articolul 8 alineatele (1) și (2) din RPRP prevede:
„(1) Adunarea generală [a personalului, compusă din toți electorii comitetului pentru personal,] numește, pe baza propunerii comune a listelor care au cel puțin un ales în cadrul comitetului pentru personal care își încheie mandatul, cel puțin un membru titular al colegiului electoral și trei membri supleanți ai colegiului electoral pe listă aleși dintre electori.
(2) Membrii colegiului electoral, titulari și supleanți, nu pot fi nici membri ai comitetului pentru personal, nici candidați la alegerile pentru comitetul pentru personal. […]”
6. Potrivit articolului 20 alineatele (1) și (2) din RPRP, „[c]olegiul [electoral] este constituit din membrii colegiului electoral titulari” și „este responsabil de organizarea și de desfășurarea alegerilor pentru comitetul pentru personal și a celorlalte alegeri și referendumuri și consultări organizate în conformitate cu prezentul regulament”.
7. Articolul 26 din RPRP prevede:
„(1) Operațiunile electorale sunt organizate de colegiul electoral.
(2) Colegiul electoral dispune de un termen minim de [40] de zile lucrătoare pentru a organiza alegerile.
(3) [La] solicitarea colegiului electoral, [s]ecretarul general [al Parlamentului] poate desemna doi observatori, dintre care unul de la [s]erviciul juridic, care asistă la reuniunile colegiului electoral privind alegerile pentru comitetul pentru personal.”
8. Articolul 39 din RPRP prevede:
„(1) După numărarea voturilor, colegiul electoral întocmește și publică lista aleșilor.
(2) Candidații care nu au fost aleși de pe fiecare listă sunt înscriși în procesul‑verbal în ordinea voturilor pe care le‑au obținut.
(3) Colegiul electoral întocmește procesul‑verbal al operațiunilor electorale într‑un termen maxim de [25] de zile lucrătoare după publicarea listei aleșilor, după ce a soluționat eventualele reclamații prevăzute la articolul 42 din prezentul regulament.
(4) El transmite un exemplar din acest proces‑verbal și din lista aleșilor [s]ecretarului general [al Parlamentului], precum și decanului de vârstă al aleșilor și îl publică pe [i]ntranetul colegiului electoral.”
9. Potrivit articolului 41 din RPRP:
„Sub rezerva unei acțiuni la Curtea de Justiție a Uniunii Europene, colegiul electoral este singurul competent să soluționeze orice litigiu referitor sau orice reclamație referitoare la organizarea alegerilor pentru [c]omitetul pentru personal. Aceste reclamații trebuie să parvină în scris colegiului electoral în termen de 10 zile lucrătoare de la notificarea deciziei sau a actului care lezează. Colegiul electoral răspunde la aceste reclamații în termen de 10 zile lucrătoare de la data primirii.”
10. Articolul 42 din RPRP prevede:
„Reclamațiile privind desfășurarea operațiunilor electorale trebuie să parvină în scris colegiului electoral în termen de 10 zile lucrătoare de la publicarea listei aleșilor. Colegiul electoral răspunde la aceste reclamații în termen de 10 zile lucrătoare de la data primirii.”
11. Potrivit articolului 45 din RPRP, propunerile de revizuire a RPRP sunt prezentate fie de comitetul pentru personal, fie prin cerere semnată de minimum 200 de electori și, dacă aceste propuneri sunt aprobate de adunarea generală, ele sunt supuse votului electorilor prin referendum în termen de 20 de zile lucrătoare.
12. Articolul 47 din RPRP precizează că „[acest] regulament, depus la 20 iunie 2012 la [s]ecretarul general al Parlamentului […], este transmis în copie [p]reședintelui și [b]iroului Parlamentului […]”.
Situația de fapt
13. În anul 2013, reclamanții erau membri ai sindicatului „Solidaritate pentru agenții și funcționarii europeni” („Solidarité pour les agents et fonctionnaires européens”, denumit în continuare „SAFE”). Este vorba în mod special de domnii Colart și Vienne, aceștia fiind președintele și, respectiv, secretarul politic al SAFE.
14. În urma desfășurării, la 21 iunie 2013, a unei adunări generale extraordinare a membrilor SAFE, în cadrul acestui sindicat a apărut un diferend intern cu privire la compunerea comitetului său executiv, nouă membri ai SAFE conduși de domnul Colart (denumiți în continuare „Colart și alții”) susținând, la fel ca un alt grup de membri ai SAFE, condus de domnul Ciuffreda, că sunt reprezentanții legitimi ai sindicatului menționat. Aceste două grupuri de membri ai SAFE s‑au confruntat cu privire la problema accesului la adresa de mesagerie electronică pusă la dispoziția SAFE de Parlament, atât în fața instanței Uniunii (a se vedea Ordonanța Colart și alții/Parlamentul, F‑87/13, EU:F:2014:53), cât și în fața instanțelor luxemburgheze.
15. În vederea alegerilor pentru comitetul pentru personal al Parlamentului, care trebuiau să aibă loc în toamna anului 2013, Colart și alții au decis în cele din urmă să nu se prezinte sub sigla „SAFE” atât timp cât diferendul dintre ei și celălalt grup de membri ai SAFE, condus ultima dată de domnul Guccione (denumit în continuare „Guccione și alții”), nu era soluționat. Astfel, la 20 septembrie 2013, Colart și alții au depus la colegiul electoral o listă numită „SAFETY” (denumită în continuare „lista SAFETY”) în vederea alegerilor menționate, punând în același timp în gardă colegiul electoral, printr‑un mesaj electronic transmis în aceeași zi președintelui acestuia, cu privire la consecințele unei eventuale utilizări, potrivit acestora, nelegală și frauduloasă, a denumirii „SAFE” de către lista de candidați condusă de domnul Guccione (denumită în continuare „lista SAFE”). Potrivit reclamanților, Colart și alții au avut o „atitudine prudentă și rezonabilă [care] urmărea în esență să nu «polueze» procesul electoral democratic, prin confruntarea colegiului electoral cu depunerea concomitentă a două liste pretinzând fiecare că utilizează [în mod legitim] denumirea «SAFE», cu […] un risc [subsecvent] de procedur[i] judiciar[e] în cascadă care să bulverseze calendarul operațiunilor electorale”.
16. În urma publicării de către colegiul electoral, la 25 septembrie 2013, a listelor de candidați la alegerile pentru comitetul pentru personal, Colart și alții au adresat un e‑mail grupului Guccione și alții, care se constituiseră candidați pe lista SAFE, pentru a‑i informa că erau titularii logoului „SAFE”, înregistrat la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), și că, prin urmare, dacă Guccione și alții vor utiliza acest logo, Colart și alții îi vor acționa în justiție pentru a obține repararea prejudiciilor legate de această utilizare ilegală.
17. La 10 octombrie 2013, Parlamentul a pus la dispoziția Colart și alții o adresă de mesagerie electronică denumită „SAFETY”.
18. Un prim tur de scrutin al alegerilor pentru comitetul pentru personal a avut loc în perioada 14-23 octombrie 2013. Un al doilea tur a fost organizat în perioada 18-27 noiembrie 2013.
19. În urma publicării de către colegiul electoral, la 28 noiembrie 2013, a rezultatelor alegerilor pentru comitetul pentru personal al Parlamentului, domnul Colart, în calitate de „responsabil cu lista SAFETY”, a depus la acest colegiu, la 12 decembrie 2013, o „[r]eclamație în temeiul articolului 42 din [RPRP], referitoare la rezultatul alegerilor […]”. Această reclamație a fost de asemenea transmisă în copie inclusiv președintelui Parlamentului și secretarului general al acestei instituții. În reclamația menționată, domnul Colart, exprimându‑se în numele listei SAFETY, reproșa colegiului electoral că nu a luat măsuri, nu a răspuns la mesajul său din 20 septembrie 2013 și nici măcar nu a discutat problema utilizării numelui „SAFE” în scopul alegerilor. El contesta de asemenea atribuirea în favoarea listei SAFE, condusă de domnul Guccione, a patru dintre cele șase locuri atribuite funcționarilor sau agenților aflați în funcție la Luxemburg (Luxemburg).
20. În reclamația adresată colegiului electoral în numele listei SAFETY, domnul Colart solicita, cu titlu principal, ca „operațiunile electorale [să fie] pur și simplu anulate, din cauza lipsei de sinceritate a scrutinului și a recurgerii la metode și la procedee neloiale”. Cu titlu subsidiar și contestând în același timp faptul că colegiul electoral a fost plasat sub președinția unui membru al grupului Guccione și alții, care se proclamase grupul membrilor legitimi ai comitetului executiv al SAFE, și anume domnul Tilotta, domnul Colart solicita, în numele listei SAFETY, să se efectueze o renumărare manuală a buletinelor de vot. El invoca în această privință neregularități referitoare la deschiderea urnelor după încheierea primului tur de scrutin și la încuierea sălilor pretins securizate în care a fost organizat scrutinul, precum și îndoielile sale cu privire la realitatea rezultatelor, în măsura în care, printre cele 29 de persoane alese în cadrul comitetului pentru personal, pe de o parte, nu figura niciunul dintre candidații care lucrau la Direcția generală de traduceri, care reprezintă totuși 20 % din efectivele Parlamentului, și, pe de altă parte, numai șase aleși erau în funcție la Luxemburg.
21. Prin scrisoarea datată 19 decembrie 2013 (denumită în continuare „decizia colegiului electoral din 19 decembrie 2013” sau „decizia de respingere a reclamației depuse la colegiul electoral”), colegiul electoral a răspuns la reclamația formulată de domnul Colart, în calitatea sa de responsabil cu lista SAFETY, arătând că, în lipsa unei hotărâri judecătorești obligatorii privind utilizarea numelui „SAFE”, a fost obligat să accepte toate numele listelor astfel cum au fost propuse de responsabilii cu acestea, cu atât mai mult cu cât, prin faptul că a decis să prezinte o listă denumită „SAFETY”, Colart și alții a înlăturat orice risc de confuzie care ar fi putut fi indusă electorilor de existența a două liste concurente având același nume.
22. În ceea ce privește realitatea sufragiilor exprimate, colegiul electoral i‑a precizat domnului Colart că numărul de buletine de vot neutilizate a fost verificat în mod sistematic atât la deschiderea, cât și la închiderea birourilor de votare, care erau de altfel securizate cu încuietori electronice, și că nu s‑a constatat nicio eroare, ceea ce permitea excluderea suspiciunilor privind pretinsa posibilitate ca urnele să fi fost deschise și umplute cu buletine de vot care să le înlocuiască pe cele deja depuse.
23. Referitor la cererea de renumărare a buletinelor de vot, colegiul electoral i‑a precizat domnului Colart că a hotărât în unanimitate să nu efectueze o astfel de renumărare în lipsa oricărui argument rezonabil și doveditor care să justifice un asemenea demers.
24. În sfârșit, în ceea ce privește rezultatele electorale, colegiul electoral a subliniat că nu îi revenea sarcina de a efectua vreo analiză politică și cu atât mai puțin de a comenta apartenența aleșilor la una sau la alta dintre direcțiile generale ale Parlamentului. Referitor la numărul de aleși cu locul de muncă la Luxemburg, acesta ar fi perfect conform cu minimul necesar stabilit în RPRP.
Concluziile părților și procedura
25. Reclamanții solicită Tribunalului:
– anularea rezultatelor alegerilor pentru comitetul pentru personal care s‑au desfășurat în toamna anului 2013 și ale căror rezultate au fost publicate oficial la 28 noiembrie 2013;
– obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.
26. Parlamentul solicită Tribunalului:
– respingerea acțiunii, cu titlu principal, ca fiind inadmisibilă și, cu titlu subsidiar, ca fiind nefondată;
– obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
27. Prin scrisoarea grefei din 15 septembrie 2014, cu titlu de măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat întrebări părților, la care acestea au răspuns în mod corespunzător în termenul acordat.
28. În ceea ce îi privește, reclamanții au declarat că nu se adresaseră autorității împuternicite să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) după anunțarea rezultatelor alegerilor și că transmiseseră anumitor persoane, autorizate să acționeze în numele AIPN, în copie, reclamația lor adresată colegiului electoral numai în scop de transparență și de curtoazie. Ei au confirmat de asemenea că decizia a cărei anulare o solicitau era decizia de anunțare a rezultatelor, dat fiind că, potrivit acestora, decizia colegiului electoral din 19 decembrie 2013 doar confirma rezultatele anunțate la 28 noiembrie 2013.
29. Pe de altă parte, reclamanții au precizat că, în urma deciziei colegiului electoral din 19 decembrie 2013, nu au adresat AIPN întrebări privind oportunitatea formulării unei reclamații în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, întrucât, pe de o parte, o astfel de reclamație ar fi un ocol inutil, deoarece AIPN nu ar exercita o putere ierarhică asupra colegiului electoral și, prin urmare, nu ar putea, în principiu, să reformeze deciziile colegiului menționat. Pe de altă parte, potrivit interpretării date de reclamanți articolului 41 din RPRP și pornind de la premisa că AIPN nu avea în principiu vocație să intervină în procesul electoral al alegerilor pentru comitetul pentru personal, aceștia au considerat că Tribunalul era competent, în temeiul articolului 41 din RPRP, să aprecieze în mod direct legalitatea unor decizii ale colegiului electoral.
30. Recunoscând în același timp că, în temeiul jurisprudenței, deși nu exercită nicio putere ierarhică asupra colegiului electoral, AIPN poate sau chiar trebuie să intervină pentru a modifica deciziile colegiului menționat atunci când acestea se dovedesc nelegale, reclamanții au pledat pentru o „evoluție a jurisprudenței în sensul unei neintervenții absolute a AIPN în procesul electoral”.
31. La rândul său, Parlamentul a confirmat Tribunalului că el nu delegase nicio putere decizională colegiului electoral pentru a adopta decizii în numele și în contul AIPN. În special, competența de a se pronunța cu privire la reclamațiile formulate în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut ar fi exclusiv încredințată biroului, președintelui și secretarului general al acestei instituții.
32. Precizând că nu și‑a informat în mod specific personalul cu privire la faptul că organele reprezentative ale personalului nu pot, prin adoptarea unei reglementări precum RPRP, să deroge de la o dispoziție statutară precum articolul 90 alineatul (2) din statut, Parlamentul a informat totodată Tribunalul că, după ce s‑au adresat colegiului electoral prin intermediul unei reclamații în sensul articolului 41 din RPRP, alți candidați la alegerile pentru comitetul pentru personal organizate în toamna anului 2013 au depus la AIPN, la 28 februarie 2014, o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, care a fost deja respinsă prin decizia AIPN din 18 iunie 2014.
33. Parlamentul a subliniat că, în temeiul jurisprudenței, AIPN este obligată să intervină, inclusiv din oficiu, în caz de îndoială cu privire la legalitatea alegerilor pentru comitetul pentru personal. În această privință, el a susținut de asemenea că, spre deosebire de situația privind deciziile unei comisii de evaluare, pe care nu le poate reforma, AIPN este autorizată să intervină pe lângă colegiul electoral, ai cărui membri sunt numiți de adunarea generală a personalului, pentru a corecta eventualele neregularități constatate.
În drept
Argumentele părților
34. Abordând în mod spontan în cererea lor introductivă problema admisibilității acțiunii lor, reclamanții subliniază că aceasta este urmarea unei reclamații depuse la 12 decembrie 2013, în conformitate cu articolul 41 din RPRP, la colegiul electoral și care a făcut obiectul unei decizii de respingere din partea acestuia la 19 decembrie 2013. Prin urmare, reclamanții se consideră „îndreptățiți să formuleze prezenta acțiune cu respectarea termenilor articolului 91 din [s]tatut și ai articolului 100 alineatul (3) din Regulamentul de procedură” și, în această privință, ei susțin, referindu‑se la Hotărârea Vanhellemont/Comisia (T‑396/03, EU:T:2005:406), că Parlamentul „nu se poate retrage în spatele faptului că reglementarea sa internă atribuie colegiului electoral sarcina de a se pronunța cu privire la reclamațiile referitoare la alegerea membrilor comitetului pentru personal pentru a se sustrage responsabilităților care îi revin în ceea ce privește controlul legalității alegerilor menționate”.
35. În răspunsul la întrebările Tribunalului, reclamanții au susținut, în ședință, că AIPN a avut cunoștință în mod obligatoriu de proiectul de răspuns al colegiului electoral la reclamația lor și astfel a adoptat, „cândva” între 12 și 19 decembrie 2013, o decizie care ar fi constat în emiterea unui aviz favorabil cu privire la ceea ce a devenit decizia colegiului electoral din 19 decembrie 2013.
36. Parlamentul susține că acțiunea este inadmisibilă, subliniind că aceasta a fost formulată în temeiul articolul 270 TFUE și al articolului 91 din statut. Or, instituția menționată amintește că articolul 91 alineatul (2) din statut prevede în mod expres că „[o] acțiune introdusă la Curtea de Justiție a [Uniunii] Europene nu poate fi admisă decât în cazul în care a fost depusă în prealabil o reclamație pe lângă [AIPN], în sensul articolului 90 alineatul (2) [din statut] și la termenul prevăzut în acesta, iar reclamația respectivă a fost respinsă printr‑o decizie expresă sau implicită [a AIPN]”.
37. În această privință, Parlamentul susține că, în temeiul punctului X, intitulat „C[ereri și căi de atac]”, din anexa la decizia Biroului Parlamentului din 13 ianuarie 2014 privind delegarea competențelor AIPN și ale autorității abilitate să încheie contractele de muncă, identică cu privire la acest aspect cu decizia Biroului Parlamentului din 3 mai 2004 aplicabilă anterior, competența AIPN de a decide cu privire la reclamațiile îndreptate împotriva deciziilor adoptate de alte autorități decât biroul, președintele sau secretarul general al Parlamentului este delegată secretarului general. Astfel, în speță, ar trebui să se constate că, nerespectând jurisprudența care rezultă în special din cuprinsul punctului 7 din Hotărârea Diezler și alții/CES (146/85 și 431/85, EU:C:1987:457), reclamanții nu au sesizat AIPN cu nicio reclamație. Prin urmare, în măsura în care condițiile de admisibilitate a unei acțiuni sunt de ordine publică, prezenta acțiune ar trebui să fie declarată inadmisibilă.
38. Cu privire la împrejurarea invocată de reclamanți potrivit căreia ei au sesizat colegiul electoral cu o reclamație, Parlamentul obiectează că procedura de reclamație prevăzută de RPRP este distinctă de cea prevăzută la articolul 90 alineatul (2) din statut. Astfel, chiar dacă RPRP prevede, în titlul V din acesta, intitulat „Reclamațiile”, o cale de atac denumită „reclamație” care poate fi utilizată în fața colegiului electoral, această procedură stabilită de regulamentul menționat, în privința căruia administrația nu are de altfel nicio putere de decizie sau de codecizie, nu prevede nicio informare a AIPN și nici posibilitatea de intervenție a acesteia în scopul formulării răspunsului la reclamațiile astfel introduse, precum decizia de respingere a reclamației adoptată în speță de colegiul electoral. În orice caz, colegiul electoral nu ar fi o autoritate delegată să decidă, în numele AIPN, cu privire la reclamațiile formulate în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut.
39. Parlamentul arată astfel că, în speță și contrar cerințelor jurisprudenței, nu a fost, în calitatea sa de AIPN, în situația de a cunoaște motivele sau solicitările reclamanților înainte de introducerea prezentei acțiuni. În aceste condiții, în ședință, Parlamentul a recunoscut că redactarea articolelor 41 și 42 din RPRP putea eventual să inducă în eroare funcționarii și agenții cu privire la necesitatea de a formula, în materie electorală, o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut anterior introducerii unei acțiuni în justiție în temeiul articolului 270 TFUE și al articolului 91 din statut. Menținându‑și concluziile principale cu privire la inadmisibilitatea acțiunii, această instituție a explicat totuși în ședință că, din dorința de a respecta suveranitatea adunării generale a funcționarilor și autonomia comitetului pentru personal, coautori ai RPRP, nu a intervenit, în acest stadiu, asupra textului adoptat de cele două autorități care întruchipează reprezentarea personalului.
Aprecierea Tribunalului
40. Pentru a aprecia admisibilitatea prezentei acțiuni, contestată de Parlament, trebuie să se precizeze, în primul rând, tipurile de acte care pot face obiectul, în materie electorală, al unui control jurisdicțional al Tribunalului, precum și, în al doilea rând, cerințele referitoare la etapa precontencioasă în această materie.
Cu privire la tipurile de acte care pot face obiectul, în materie electorală, al unui control jurisdicțional
41. În primul rând, trebuie amintit că, în ceea ce privește litigiile în materie electorală legate în special de comitetele pentru personal, instanța Uniunii este competentă să se pronunțe, pe baza dispozițiilor generale ale statutului referitoare la acțiunile introduse de funcționari, stabilite în temeiul articolului 270 TFUE. Acest control jurisdicțional este exercitat în cadrul acțiunilor îndreptate împotriva instituției interesate și având ca obiect actele sau omisiunile AIPN rezultate în urma exercitării controlului administrativ pe care aceasta îl asigură în domeniu (a se vedea Hotărârea de Dapper și alții/Parlamentul, 54/75, EU:C:1976:127, punctele 8 și 24, Hotărârea Diezler și alții/CES, EU:C:1987:457, punctul 5, și Hotărârea Grynberg și Hall/Comisia, T‑534/93, EU:T:1994:86, punctul 20).
42. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, instituțiilor le revine obligația de a asigura funcționarilor proprii posibilitatea de a‑și desemna reprezentanții în mod liber și cu respectarea normelor stabilite (a se vedea în acest sens Hotărârea de Dapper și alții/Parlamentul, EU:C:1976:127, punctul 22, și Hotărârea Maindiaux și alții/CES, T‑28/89, EU:T:1990:18, punctul 32). În consecință, instituțiilor le revine obligația de a preveni sau de a sancționa neregularitățile vădite săvârșite de organele responsabile cu desfășurarea alegerilor, precum un comitet pentru personal sau, precum în speță, un colegiu electoral.
43. În această privință, administrația, pe de o parte, poate fi obligată să adopte decizii cu caracter obligatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Maindiaux și alții/CES, EU:T:1990:18, punctul 32, și Hotărârea Milella și Campanella/Comisia, F‑71/05, EU:F:2007:184, punctul 71) și, pe de altă parte, îi revine în orice caz obligația de a se pronunța cu privire la reclamațiile care i‑ar putea fi adresate în legătură cu acest subiect în cadrul procedurii stabilite la articolele 90 și 91 din statut (Hotărârea de Dapper și alții/Parlamentul, EU:C:1976:127, punctul 23).
44. Controlul exercitat de administrație în materie electorală, care dă naștere, astfel cum s‑a amintit la punctul 41 din prezenta hotărâre, unor acte sau omisiuni ale AIPN a căror legalitate poate face obiectul unui control jurisdicțional al instanței Uniunii, nu se limitează la dreptul de a interveni în situații în care organele statutare sau administrative care se ocupă de organizarea alegerilor au încălcat deja normele electorale sau amenință în mod concret să nu le respecte. Dimpotrivă, instituțiile au dreptul de a interveni din oficiu, inclusiv preventiv, în cazul în care ar avea îndoieli cu privire la corectitudinea alegerilor (Hotărârea Maindiaux și alții/CES, EU:T:1990:18, punctul 32).
45. Printre deciziile care se încadrează în prerogativele AIPN în materie electorală care pot face obiectul unei acțiuni în temeiul articolului 270 TFUE și al articolului 91 din statut figurează în special cele referitoare la o abținere a AIPN de a controla legalitatea deciziilor adoptate de organe statutare (a se vedea Hotărârea White/Comisia, T‑65/91, EU:T:1994:3, punctul 91), cele constând în a impune unei secții locale a unui comitet pentru personal să adopte un anumit comportament (a se vedea Hotărârea Milella și Campanella/Comisia, EU:F:2007:184, punctele 62 și 70, precum și Ordonanța Klar și Fernandez Fernandez/Comisia, F‑114/13, EU:F:2014:192, punctul 66, care face obiectul unui recurs pendinte la Tribunalul Uniunii Europene, cauza T‑665/14 P), cele prin care se urmărește anularea unor decizii ale unor organe responsabile cu alegerile, inclusiv cu anunțarea rezultatelor alegerilor, sau cele prin care se urmărește obligarea unui colegiu electoral să corecteze erori (a se vedea Hotărârea Loukakis și alții/Parlamentul, F‑82/11, EU:F:2013:139, punctul 94), sau chiar cele constând în dizolvarea unor asemenea organe (a se vedea Hotărârea White/Comisia, EU:T:1994:3, punctul 100). Au fost însă excluse de la controlul jurisdicțional al instanței Uniunii refuzurile de a acționa ale AIPN în cazurile în care aceasta nu este competentă să adopte măsurile care îi sunt solicitate, precum în ceea ce privește legalitatea deciziilor unui comitet local pentru personal referitoare la componența biroului acestuia (a se vedea Hotărârea Hecq și SFIE/Comisia, T‑35/98, EU:T:1999:23, punctele 28-41) sau a deciziilor care nu îi sunt imputabile AIPN, ci comitetului pentru personal sau unui alt organ (Hotărârea Milella și Campanella/Comisia, EU:F:2007:184, punctul 43).
46. Instanța Uniunii este astfel competentă numai în privința unor acte care lezează emise de AIPN (a se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea Venus și Obert/Comisia și Consiliul, 783/79 și 786/79, EU:C:1981:245, punctul 22). În special, în ceea ce privește litigiile în materie electorală legate de desemnarea membrilor comitetului pentru personal, trebuie amintit că actele adoptate de un organ, statutar sau nestatutar, căruia nu i‑au fost delegate competențele AIPN, precum un comitet pentru personal, un birou electoral sau un colegiu electoral, nu sunt, în principiu, acte emise propriu‑zis de AIPN și care pot, în această calitate, să facă obiectul unei acțiuni autonome în fața instanței Uniunii (a se vedea Hotărârea Milella și Campanella/Comisia, EU:F:2007:184, punctele 42 și 43).
47. Astfel, numai cu titlu eventual incident, în cadrul controlului jurisdicțional al actelor sau al omisiunilor AIPN în raport cu obligația sa de a asigura legalitatea alegerilor, instanța Uniunii poate, având în vedere coeziunea actelor succesive care compun operațiunile electorale și procedura complexă în care acestea intervin, să fie determinată să examineze dacă actele adoptate de un colegiu electoral, care sunt strâns legate de decizia atacată emisă de AIPN, sunt eventual afectate de nelegalitate (Hotărârea Marx Esser și del Amo Martinez/Parlamentul, T‑182/94, EU:T:1996:130, punctul 37, și Hotărârea Chew/Comisia, T‑28/96, EU:T:1997:97, punctul 20). Un astfel de control jurisdicțional presupune însă existența unei decizii a AIPN.
Cu privire la cerințele referitoare la etapa precontencioasă în materie electorală
48. În al doilea rând, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, admisibilitatea unei acțiuni formulate la Tribunal, în temeiul articolului 270 TFUE și al articolului 91 din statut, cum este cazul în speță, este condiționată de desfășurarea legală a procedurii precontencioase (Hotărârea Van Neyghem/Comitetul Regiunilor, T‑288/04, EU:T:2007:1, punctul 53, și Ordonanța Lebedef/Comisia, F‑60/13, EU:F:2014:6, punctul 37).
49. În ceea ce privește actele adoptate în cadrul obligației care revine fiecărei instituții a Uniunii de a asigura legalitatea alegerilor organelor reprezentative ale personalului și a compunerii ulterioare a organelor menționate, acestea constituie decizii proprii ale instituției respective împotriva cărora funcționarii și agenții pot introduce în mod direct o reclamație la AIPN, fără a fi obligați să respecte procedura prevăzută la articolul 90 alineatul (1) din statut și să invite în prealabil AIPN să adopte o decizie în privința acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea de Dapper și alții/Parlamentul, EU:C:1976:127, punctul 23, Hotărârea Milella și Campanella/Comisia, EU:F:2007:184, punctul 54, și Ordonanța Klar și Fernandez Fernandez/Comisia, EU:F:2014:192, punctele 58 și 59).
50. Instanța Uniunii recunoaște de asemenea posibilitatea de a acționa în mod direct printr‑o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, chiar atunci când AIPN nu a adoptat încă o decizie, implicită sau explicită, de a se abține să controleze legalitatea unei decizii adoptate de un organ delegat să organizeze alegerile, în măsura în care, într‑o astfel de reclamație, persoana interesată precizează măsurile pe care le impune statutul și pe care se pretinde că AIPN s‑ar fi abținut să le adopte (Hotărârea White/Comisia, EU:T:1994:3, punctele 91 și 92).
51. În aceste condiții, în materie de contencios electoral privind desemnarea comitetelor pentru personal ale instituțiilor Uniunii, formularea prealabilă a unei reclamații în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut rămâne în orice caz necesară pentru orice acțiune introdusă în temeiul articolului 270 TFUE și al articolului 91 din statut (a se vedea Hotărârea Diezler și alții/CES, EU:C:1987:457, punctul 7).
Cu privire la admisibilitatea prezentei acțiuni
52. În speță, Tribunalul constată că AIPN nu a adoptat o decizie în cadrul obligației care revine oricărei instituții de a asigura legalitatea alegerilor personalului și a compunerii ulterioare a organelor reprezentative ale personalului și nici nu a fost sesizată în mod direct de reclamanți, nici printr‑o invitație de a controla legalitatea alegerilor pentru comitetul pentru personal al Parlamentului desfășurate în toamna anului 2013, nici printr‑o reclamație în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, formulată împotriva unei decizii pe care aceasta ar fi adoptat‑o, implicit sau explicit, prin care refuza să controleze fie legalitatea desfășurării alegerilor menționate, fie legalitatea deciziilor adoptate de colegiul electoral, precum decizia de respingere a reclamației depuse la colegiul electoral sau legalitatea rezultatelor anunțate de colegiul menționat.
53. În această privință, contrar celor susținute de reclamanți în ședință, AIPN nu a adoptat o decizie, sub forma unui aviz favorabil, care ar fi intervenit între 12 și 19 decembrie 2013, numai pentru motivul că i‑ar fi fost transmisă în copie reclamația lor depusă, în temeiul articolului 41 din RPRP, la colegiul electoral. De altfel, reclamanții nu au urmărit în niciun mod o asemenea decizie a AIPN, implicită sau explicită, în petitum‑ ul lor și nici, în general, în cererea lor introductivă.
54. Or, în împrejurările prezentei cauze, Tribunalul arată că reclamanții aveau posibilitatea, ulterior deciziei de respingere a reclamației adoptate de colegiul electoral în temeiul articolului 41 din RPRP, să sesizeze AIPN pentru ca aceasta să adopte o decizie prin care să ia poziție cu privire la legalitatea alegerilor pentru comitetul pentru personal în litigiu sau chiar să anuleze rezultatele alegerilor menționate și, în cazul unui refuz implicit sau explicit, să formuleze o reclamație în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut (a se vedea în acest sens Hotărârea de Dapper și alții/Parlamentul, EU:C:1976:127, punctele 28 și 29, Hotărârea Grynberg și Hall/Comisia, EU:T:1994:86, punctul 23, Hotărârea Marx Esser și del Amo Martinez/Parlamentul, EU:T:1996:130, punctele 17-22 și 33, și Hotărârea Loukakis și alții/Parlamentul, EU:F:2013:139, punctele 25, 29 și 46). Având în vedere jurisprudența amintită la punctul 50 din prezenta hotărâre, reclamanții ar fi putut de asemenea, în urma refuzului colegiului electoral de a admite cererea lor formulată în conformitate cu articolele 41 și 42 din RPRP, să introducă în mod direct o reclamație la AIPN, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut.
55. Cu toate acestea, reclamanții au formulat doar o singură reclamație, nu o reclamație în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, ci o reclamație astfel cum este prevăzută la articolele 41 și 42 din RPRP, și anume în fața colegiului electoral. Or, decizia de respingere a acestei reclamații a fost adoptată de colegiul electoral, iar nu de AIPN, căreia reclamația astfel formulată i‑a fost transmisă numai în copie și, după cum a arătat Parlamentul, nu este nici autor, nici coautor al deciziei colegiului electoral din 19 decembrie 2013.
56. În aceste condiții, contrar celor prevăzute la articolul 91 alineatul (2) din statut, care are ca obiect să permită și să favorizeze o soluționare amiabilă a diferendului apărut între funcționari sau agenți și administrație, AIPN nu a fost direct sesizată în speță cu o cerere sau cu o reclamație prin care era invitată să controleze decizia colegiului electoral din 19 decembrie 2013 sau alegerile pentru comitetul pentru personal în general. În plus, Tribunalul arată că, după cum au recunoscut, reclamanții nu au încercat în niciun mod să verifice la AIPN dacă mai era necesar, după respingerea unei reclamații de către colegiul electoral în temeiul articolului 41 din RPRP, să sesizeze AIPN în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut pentru a putea introduce ulterior o acțiune în temeiul articolului 270 TFUE și al articolului 91 din statut.
57. Rezultă că prezenta acțiune, îndreptată împotriva Parlamentului, dar care privește legalitatea rezultatului alegerilor anunțat de colegiul electoral și confirmat ultima dată la 19 decembrie 2013, iar nu o decizie a AIPN, este inadmisibilă în raport cu cerințele jurisprudențiale specifice materiei electorale, astfel cum au fost amintite anterior.
58. Această concluzie nu este repusă în discuție de Hotărârea Vanhellemont/Comisia (EU:T:2005:406), invocată de reclamanți. Astfel, împrejurările de fapt și de drept ale cauzei în care s‑a pronunțat această hotărâre se disting în mod clar de cele în discuție în prezenta cauză. În speță, la punctul 27 din hotărârea în cauză, Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene a arătat în mod expres că, în ceea ce privește alegerile pentru comitetul pentru personal al Comisiei Europene, biroul electoral nu era competent să soluționeze o contestație referitoare la validitatea alegerilor, ci trebuia, în temeiul articolului 20 din reglementarea electorală adoptată de adunarea generală a personalului Comisiei, să transmită fără întârziere această contestație Comisiei. Tribunalul de Primă Instanță a constatat atunci, la punctul următor din aceeași hotărâre, că, în consecință, actul care lezează împotriva căruia era îndreptată acțiunea era decizia implicită a Comisiei de a nu interveni, care fusese adoptată în cursul lunii ianuarie 2003, după ce biroul electoral a transmis AIPN a acesteia, în temeiul articolului 20 din reglementarea electorală aplicabilă, contestațiile reclamantului, la 23 decembrie 2002. Tribunalul de Primă Instanță a concluzionat că acțiunea era admisibilă numai în măsura în care era îndreptată împotriva actului care lezează menționat anterior al AIPN.
59. Astfel, acțiunea în cauza Vanhellemont/Comisia (EU:T:2005:406) a fost declarată admisibilă numai în măsura în care privea un act emis de AIPN. Cu toate acestea, în speță trebuie să se constate nu numai că AIPN nu a fost niciodată sesizată în mod direct de reclamanți, ci și că RPRP nici nu prevede, contrar reglementării electorale menționate la punctul anterior, că colegiul electoral transmite AIPN reclamațiile formulate în fața sa pentru ca aceasta să se pronunțe în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut. Pe de altă parte, deși este adevărat că articolul 41 din RPRP prevede că „colegiul electoral este singurul competent să soluționeze orice litigiu referitor sau orice reclamație referitoare la organizarea alegerilor pentru [c]omitetul pentru personal”, nu este mai puțin adevărat că, având în vedere jurisprudența amintită anterior, atunci când un astfel de organ decide, precum în speță, să nu admită reclamația unui candidat sau a unui elector, legalitatea unei asemenea decizii, inclusiv motivarea acesteia, precum și legalitatea operațiunilor electorale în general pot face întotdeauna obiectul unui control administrativ care revine AIPN în materie electorală, precizându‑se, în această privință, că actele sau omisiunile AIPN în exercitarea acestei puteri de control al legalității alegerilor sunt cele care pot face obiectul unei acțiuni în temeiul articolului 270 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Loukakis și alții/Parlamentul, EU:F:2013:139, punctul 101).
60. În special, obligația de a formula, inclusiv în materie electorală, o reclamație prevăzută la articolul 90 alineatul (2) din statut, anterior introducerii unei acțiuni în temeiul articolului 270 TFUE în privința unui act sau a unei omisiuni a AIPN în cadrul obligației sale de a controla legalitatea alegerilor pentru comitetul pentru personal, nu poate fi înlăturată pentru motivul că un organ, în speță colegiul electoral, căruia AIPN nu i‑a delegat de altfel competența sa pentru a se pronunța în materie, este competent, în temeiul unui text adoptat de comitetul pentru personal și de însuși personalul instituției, să se pronunțe cu privire la contestații în legătură cu desfășurarea alegerilor și cu rezultatele acestor alegeri.
61. Astfel, pe de o parte, deși, desigur, statutul, în special articolul 1 al doilea paragraf din anexa II la acesta, a învestit adunarea generală a funcționarilor cu o competență normativă în materie în scopul de a completa, în interiorul fiecărei instituții, cadrul de reglementare instituit prin statut pentru reprezentarea personalului (a se vedea Hotărârea Maindiaux și alții/CES, EU:T:1990:18, punctul 45), Tribunalul trebuie să amintească faptul că, în mod similar instituțiilor înseși, adunarea generală a funcționarilor și organele statutare, cum este comitetul pentru personal, nu au totuși competența, în cadrul „condițiilor privind alegerea pentru [c]omitetul pentru personal”, precum RPRP, pe care sunt delegate să le adopte în temeiul articolului 1 al doilea paragraf din anexa II la statut, de a deroga de la o normă explicită din statut, în speță articolul 90 alineatul (2) din statut (a se vedea în acest sens Hotărârea Schneider/Comisia, T‑54/92, EU:T:1994:283, punctul 19).
62. Pe de altă parte, trebuie subliniat că o reclamație, astfel cum este menționată la articolul 41 din RPRP, urmărește să obțină de la colegiul electoral, organ care nu este abilitat să angajeze AIPN, reexaminarea rezultatelor alegerilor așa cum au fost anunțate de acest organ. Decizia astfel adoptată de colegiul electoral, în speță în termenele scurte prevăzute de RPRP, este în cele din urmă doar o decizie de confirmare sau, dacă este cazul, de infirmare a rezultatelor alegerilor, după cum au recunoscut reclamanții. În această ipoteză, după cum s‑a amintit la punctele 46 și 47 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu este competent să se pronunțe în mod direct, în lipsa oricărei decizii a AIPN a instituției pârâte, cu privire la legalitatea unei decizii a colegiului electoral.
63. În schimb, în ceea ce privește o decizie a AIPN prin care se soluționează o reclamație formulată în materie electorală în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, o astfel de decizie constă pentru AIPN, având în vedere rezultatele alegerilor și în raport cu obligația acesteia de a asigura funcționarilor și agenților proprii posibilitatea de a‑și desemna reprezentanții în mod liber și cu respectarea normelor stabilite, în a alege să acționeze sau să se abțină să acționeze în procesul electoral. Într‑o asemenea situație, în materie electorală, Tribunalul este competent să controleze legalitatea unei decizii a AIPN în special în scopul de a stabili dacă „[AIPN] s[‑a] abținut să adopte o măsură impusă de statut” în sensul articolului 90 alineatul (2) primul paragraf din statut.
64. În această privință, Tribunalul nu poate influența conținutul și logica pe care se întemeiază jurisprudența constantă referitoare la alegerile personalului organizate în cadrul diferitor instituții ale Uniunii pentru motivul că, în ceea ce privește Parlamentul, pe de o parte, modul de redactare a articolului 41 din RPRP, adoptat de comitetul pentru personal și de adunarea generală a funcționarilor, poate lăsa electorii și candidații să creadă că instanța Uniunii ar fi competentă să se pronunțe în mod direct cu privire la legalitatea deciziilor adoptate de colegiul electoral și că, pe de altă parte, Parlamentul a renunțat, în această etapă, să uzeze de competența sa de a interveni pentru a obține o modificare a acestui mod de redactare într‑un sens care să reflecte mai bine cerințele precontencioase în materie electorală. Acest lucru este valabil cu atât mai mult într‑o situație precum cea din speță, în care, astfel cum au explicat în ședință, reclamanții, pe de o parte, au decis în mod deliberat să introducă direct prezenta acțiune, fără a sesiza în prealabil AIPN, pentru motivul că nu considerau ca fiind dezirabilă o intervenție a acesteia în procesul electoral, și, pe de altă parte, se prevalează în mod expres de articolul 41 din RPRP și de articolul 91 din statut drept temei juridic al acțiunii lor, iar nu de articolele 90 și 91 din statut.
65. În sfârșit, nici împrejurarea că, în Hotărârea Sabbatucci/Parlamentul (T‑42/98, EU:T:1999:247), Tribunalul de Primă Instanță a respins pe fond o acțiune care fusese precedată numai de o reclamație adresată colegiului electoral al Parlamentului, iar nu de o reclamație în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, nu este relevantă, în special pentru că în acea cauză a intervenit o soluționare amiabilă între reclamantă și AIPN, după ce aceasta din urmă a decis, în cadrul unei proceduri privind măsurile provizorii inițiate potrivit procedurii specifice prevăzute la articolul 91 alineatul (4) din statut, să efectueze renumărarea voturilor, cu alte cuvinte, să adopte o măsură impusă de statut.
66. Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că prezenta acțiune trebuie respinsă ca inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
67. Potrivit articolului 101 din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte. În temeiul articolului 102 alineatul (2) din acest regulament, o parte care a avut câștig de cauză poate fi totuși obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și, în tot sau în parte, cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte în cazul în care conduita acesteia, inclusiv din perioada anterioară formulării cererii introductive, justifică acest lucru, în special în cazul în care a provocat celeilalte părți cheltuieli apreciate de Tribunal ca fiind nejustificate sau șicanatoare.
68. Din motivele enunțate în prezenta hotărâre rezultă că reclamanții au căzut în pretenții. În plus, Parlamentul a solicitat în mod expres în concluziile sale ca reclamanții să fie obligați la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, Tribunalul arată că, astfel cum s‑a constatat la punctul 64 din prezenta hotărâre, modul de redactare a articolelor 41 și 42 din RPRP putea lăsa electorii și candidații, precum reclamanții, să creadă că instanța Uniunii ar fi competentă să se pronunțe în mod direct cu privire la legalitatea deciziilor adoptate de colegiul electoral. Or, Parlamentul a recunoscut existența acestei ambiguități, dar a precizat în fața Tribunalului că a renunțat să intervină pentru a modifica acest mod de redactare și că nici nu și‑a informat în mod corespunzător personalul în această privință.
69. Având în vedere această conduită a pârâtului și ținând seama în același timp de faptul că, la rândul lor, reclamanții nu au încercat să se adreseze AIPN pentru a‑i solicita să precizeze dacă, după respingerea unei reclamații de către colegiul electoral în temeiul articolului 41 din RPRP, precum cea care tocmai le fusese opusă, era necesară formularea unei reclamații prealabile în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, Tribunalul consideră că trebuie aplicate dispozițiile articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură și, în consecință, decide că Parlamentul trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată și să fie obligat să suporte jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de reclamanți.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1) Respinge acțiunea ca inadmisibilă.
2) Domnul Colart și ceilalți reclamanți ale căror nume figurează în anexă suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.
3) Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligat la plata a jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de reclamanți.