PRESUDA SUDA 31. ožujka 1971.*„Europski sporazum o cestovnom prijevozu“U predmetu C 22/70_Komisija Europskih zajednica,
koju zastupa pomoćnik glavnog direktora pravne službe Gérard Olivier, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, pri njezinom pravnom savjetniku
Emileu Reuteru, 4 Boulevard Royal, tužitelj_protivVijeća Europskih zajednica,
koje zastupa Ernst Wohlfarth, pravni savjetnik Vijeća i glavni direktor
glavnog tajništva Vijeća, u svojstvu agenta, uz asistenciju
Jean-Pierrea Puissocheta, direktora glavnog tajništva Vijeća, s adresom
za dostavu u Luxembourgu, pri J. N. Van Den Houtenu, direktoru pravne
službe Europske investicijske banke, 2, place de Metz_tuženika_povodom
zahtjeva za poništenje zaključka Vijeća od 20. ožujka 1970. o
pregovaranju država članica Europske ekonomske zajednice i sklapanju
Europskog sporazuma o radu posade na vozilima koja obavljaju međunarodni
cestovni prijevoz_SUD_u
sastavu: R. Lecourt, predsjednik, A. M. Donner i A. Trabucchi,
predsjednici vijeća, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(izvjestitelj) i H. Kutscher, suci_nezavisni odvjetnik: A. Dutheillet de Lamothe_tajnik: A. Van Hutte_donosi sljedećuPresudu1        Komisija
Europskih zajednica u tužbi podnesenoj 19. svibnja 1970. zatražila je
poništenje zaključka Vijeća od 20. ožujka 1970. o pregovaranju država
članica Zajednice i sklapanju Europskog sporazuma o radu posade na
vozilima koja obavljaju međunarodni cestovni prijevoz (AETR) pod
okriljem Gospodarske komisije Ujedinjenih naroda za Europu.2        Vijeće
je uvodno isključilo dopuštenost tužbe zbog toga što sporni zaključak
nije akt čiju je zakonitost moguće ispitivati u smislu članka 173.
stavka 1. Ugovora.3        Je
li to takav akt ovisi o odgovoru na pitanje komu je na relevantan datum
pripadala ovlast za pregovaranje i sklapanje AETR-a.4        Pravni
doseg tog zaključka razlikuje se ovisno o tome gleda li se na njega kao
na sastavni dio izvršavanja ovlasti dodijeljene Zajednici ili kao na
izraz suradnje država članica glede obavljanja vlastitih pridržanih
ovlasti.5
Odluka o prigovoru nedopuštenosti stoga zahtijeva da se prethodno
riješi pitanje je li na datum spornog zaključka ovlast za pregovaranje i
sklapanje AETR-a bila u nadležnosti Zajednice ili država članica. O prethodnom pitanju6        Komisija
smatra da članak 75. Ugovora, s obzirom na to da Zajednici povjerava
široko određenu ovlast s ciljem provedbe zajedničke prometne politike,
treba primijeniti kako na vanjske odnose tako i na unutarnje mjere u
razmatranom području.7        Komisija
smatra da bi koristan učinak te odredbe bio ugrožen ako među ovlastima
koje ona obuhvaća, osobito ovlast donošenja „svih drugih odgovarajućih
odredaba“, u smislu stavka 1. točke (c) navedenog članka, ne bi bilo i
sklapanje sporazuma s trećim državama.8        Čak
i da se ta ovlast prvotno nije odnosila na cijelo područje prometa,
tvrdi se da bi postupno postala opća i isključiva gdje i koliko god se
provodila zajednička politika u tom sektoru.9        Vijeće,
sa svoje strane, ističe da, budući da Zajednica ima samo one ovlasti
koje su na nju prenesene, ovlast za sklapanje sporazuma s trećim
državama može se priznati samo ako to Ugovor izričito predviđa.10      Konkretnije,
članak 75. odnosi se samo na unutarnje mjere Zajednice i ne može se
tumačiti tako da dopušta sklapanje međunarodnih ugovora.11      Čak
i ako bi bilo drukčije, ta ovlast ne bi mogla biti opća i isključiva,
već samo konkurentna ovlastima država članica.12      U
nedostatku posebnih odredaba Ugovora o pregovaranju i sklapanju
međunarodnih sporazuma u području prometne politike – u koje u bitnome
pripada AETR – potrebno je okrenuti se općem sustavu prava Zajednice u
području odnosa s trećim državama.13      Članak 210. propisuje: „Zajednica ima pravnu osobnost.“14      Ta
odredba, smještena na početku šestog dijela Ugovora, posvećenog „općim i
završnim odredbama“, znači da u vanjskim odnosima Zajednica uživa
sposobnost uspostavljanja ugovornih veza s trećim državama vezanih uz
cijelo područje ciljeva određenih u prvom dijelu Ugovora kojemu je šesti
dio nastavak.15      Kako
bi se u određenom slučaju utvrdila ovlast Zajednice za sklapanje
međunarodnih sporazuma, potrebno je razmotriti kako sustav Ugovora tako i
njegove materijalne odredbe.16      Takva
ovlast proizlazi ne samo iz izričite dodjele na temelju Ugovora – kao u
slučaju članaka 113. i 114. za carinske i trgovinske sporazume i članka
238. za sporazume o pridruživanju – već također može proizlaziti iz
drugih odredaba Ugovora i akata koje su u okviru tih odredaba donijele
institucije Zajednice.17      Konkretnije,
svaki put kad Zajednica u cilju provedbe zajedničke politike predviđene
Ugovorom usvoji odredbe kojima se propisuju zajednička pravila, bez
obzira na to u kojem su obliku, države članice više nemaju pravo, bilo
da djeluju samostalno ili čak zajednički, prema trećim državama
preuzimati obveze koje utječu na ta pravila.18      Kada
i ako se uspostave takva zajednička pravila, jedino je Zajednica u
položaju da preuzme i ispuni obveze prema trećim državama s učinkom na
cijelo područje primjene pravnog sustava Zajednice.19      Stoga
prilikom provedbe odredbi Ugovora nije moguće odvojiti sustav
unutarnjih mjera Zajednice od sustava vanjskih odnosa. 20      U
članku 3. točki (e) usvajanje zajedničke politike u području prometa
izričito je spomenuto među ciljevima Zajednice.21      Prema
članku 5. države članice moraju, s jedne strane, poduzeti sve
odgovarajuće mjere kako bi osigurale ispunjenje obveza koje proizlaze iz
Ugovora ili iz akata institucija Zajednice i, s druge strane, suzdržati
se od svih mjera koje bi mogle ugroziti ostvarivanje ciljeva Ugovora.22      Iz
usporedbe ovih odredaba slijedi da, u mjeri u kojoj se pravila
Zajednice donose u svrhu postizanja ciljeva Ugovora, države članice ne
mogu, izvan okvira zajedničkih institucija, preuzimati obveze koje bi
mogle utjecati na ta pravila ili izmijeniti njihov doseg.23      Prema
članku 74. ciljevi Ugovora u području prometa ostvaruju se u okviru
zajedničke politike.24      U
tu svrhu članak 75. stavak 1. obvezuje Vijeće da utvrdi zajednička
pravila i da donese, među ostalim, „sve druge odgovarajuće odredbe“. 25      Prema
točki (a) iste odredbe, ta zajednička pravila primjenjuju se „na
međunarodni promet prema državnom području ili iz njega, odnosno na
promet preko državnog područja jedne države članice ili više njih“.26      Ova
odredba također se odnosi na prijevoz iz treće države ili u treću
državu, u pogledu dijela puta koji se odvija na području Zajednice.27      Ona
pretpostavlja da se nadležnost Zajednice proteže na odnose koji
proizlaze iz međunarodnog prava i stoga u navedenom području
podrazumijeva potrebu za sporazumima sa zainteresiranim trećim državama.28      Premda
je točno da članci 74. i 75. ne propisuju izričito ovlast Zajednice u
području sklapanja međunarodnih sporazuma, stupanje na snagu Uredbe
Vijeća br. 543/69 o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva u
vezi s cestovnim prijevozom (SL L 77 od 27. ožujka 1969., str. 49.) 25.
ožujka 1969. nužno je na Zajednicu prenijelo ovlast sklapanja svih
sporazuma s trećim državama koji se odnose na područje uređeno tom
uredbom.29      Ova
je dodjela ovlasti, štoviše, izričito priznata u članku 3. te uredbe,
koji propisuje: „Zajednica će stupiti u sve pregovore s trećim državama
koji se pokažu nužnima u svrhu primjene ove uredbe“. [neslužbeni
prijevod]30      Budući
da područje AETR-a ulazi u područje primjene Uredbe br. 543/69, ovlast
za pregovaranje i sklapanje međunarodnog sporazuma o kojem je riječ
pripada Zajednici od stupanja na snagu navedene uredbe.31      Ta
ovlast Zajednice isključuje mogućnost konkurentne ovlasti država
članica jer bi svaka inicijativa poduzeta izvan okvira zajedničkih
institucija bila nespojiva s jedinstvom zajedničkog tržišta i
ujednačenom primjenom prava Zajednice.32      Pitanje dopuštenosti valja riješiti u svjetlu takve pravne situacije. Dopuštenost tužbe33      Vijeće
je osporilo dopuštenost tužbe po različitim osnovama, na temelju
prirode spornog zaključka i, podredno, na temelju nedostatka interesa
Komisije, njezinom prijašnjem stajalištu i nepravovremenosti tužbe. a) Razlog koji se odnosi na prirodu zaključka od 20. ožujka 1970. 34      Vijeće
smatra da zaključak od 20. ožujka 1970. nije akt čiju je zakonitost
moguće ispitivati u smislu prve rečenice stavka 1. članka 173. Ugovora.35      Taj
zaključak ni po svojem obliku, niti po predmetu niti po sadržaju nije
uredba, odluka ili direktiva u smislu članka 189.36      On
je zapravo predstavljao usklađivanje politika između država članica u
okviru Vijeća, i kao takav nije stvarao nikakvo pravo, nametao nikakve
obveze niti mijenjao ijedan pravni odnos.37      Takvo
određenje ima osobitu težinu jer u slučaju spora između institucija
dopuštenost tužbe treba ocijeniti osobito strogo.38      Prema
članku 173. zadaća je Suda ispitivati zakonitost „akata Vijeća … osim
preporuka i mišljenja“.39      Budući
da su jedino „preporuke i mišljenja“ – akti koji prema zadnjem stavku
članka 189. nemaju obvezujuću snagu – izvan dosega tužbe za poništenje
koja je dostupna svim državama članicama i institucijama, članak 173.
predviđa da se može podnijeti tužba protiv svih akata koje su donijele
institucije i čiji je cilj proizvoditi pravne učinke.40      Tužba
ima za cilj osigurati, sukladno odredbama članka 164., poštovanje prava
pri tumačenju i primjeni Ugovora.41      Restriktivno
tumačenje pretpostavaka dopuštenosti tužbe ograničavanjem njezinog
dosega samo na vrste akata iz članka 189. u suprotnosti je s tim ciljem.42      Tužba
za poništenje stoga mora biti dostupna protiv svih odluka koje su
donijele institucije, i koje su usmjerene na stvaranje pravnih učinaka
bez obzira na njihovu prirodu ili oblik.43      Priroda spornog zaključka mora se utvrditi uzimajući u obzir sve spomenuto.44      Na
svojoj sjednici 20. ožujka 1970. Vijeće je, nakon razmjene mišljenja
između svojih članova i predstavnika Komisije, donijelo niz „zaključaka“
o stajalištu koje države članice trebaju zauzeti u odlučujućim
pregovorima o AETR-u.45      Ti
su se zaključci u bitnome odnosili s jedne strane na cilj, a s druge
strane na postupak pregovora. 46      U
pogledu cilja koji treba postići, Vijeće je prihvatilo pregovarački
stav usmjeren prilagodbi AETR-a odredbama uredbe Zajednice, uz
pristajanje na određena odstupanja od te uredbe koje bi Zajednica morala
prihvatiti.47      Imajući
u vidu tako određen cilj, Vijeće je pozvalo Komisiju da u prikladnom
roku i u skladu s odredbama članka 75. Ugovora podnese nužne prijedloge s
ciljem izmjena Uredbe br. 543/69.48      Glede
postupka pregovora Vijeće je odlučilo, u skladu s pravilima postupanja o
kojima je odlučeno na prethodnim sjednicama, da će pregovore nastaviti i
zaključiti šest država članica, koje će postati ugovorne stranke
AETR-a. 49      Tijekom
pregovora i prilikom sklapanja sporazuma, države bi djelovale
zajednički i neprestano usklađivale svoja stajališta u skladu s
uobičajenim postupkom, u uskoj suradnji s institucijama Zajednice, a
delegacija države članice koja predsjeda Vijećem djelovala bi u svojstvu
glasnogovornika.50      Iz
zapisnika ne proizlazi da je Komisija istaknula prigovore s obzirom na
to kako je Vijeće odredilo cilj pregovora.51      Međutim,
ona se izrijekom ogradila od postupka pregovora te je izjavila da
stajalište koje je zauzelo Vijeće nije u skladu s Ugovorom, konkretnije s
člankom 228.52      Iz
prethodno navedenog proizlazi da se zaključak Vijeća odnosio na predmet
koji pripada u nadležnost Zajednice i da stoga države članice nisu
mogle djelovati izvan okvira zajedničkih institucija.53      Stoga
se čini, glede cilja pregovora koji je odredilo Vijeće, da zaključak od
20. ožujka 1970. nije mogao biti puki izraz ili priznanje dobrovoljne
koordinacije, nego mu je cilj bio donijeti pravila postupanja obvezujuća
za institucije kao i za države članice, koja bi se u konačnici trebala
odraziti u bitnom sadržaju uredbe.54      U
dijelu u kojem se zaključci odnose na pregovore Vijeće je donijelo
odredbe u kojima se u određenim okolnostima može odstupiti od postupka
predviđenog Ugovorom glede pregovora s trećim državama i sklapanja
sporazuma.55      Slijedom
toga, zaključak od 20. ožujka 1970. imao je točno određene pravne
učinke, kako na odnose između Zajednice i država članica, tako i na
odnose između institucija. b) a) a) Podredni razlozi nedopuštenosti56      Vijeće
je istaknulo da analiza posljedica koje bi poništenje zaključka od 20.
ožujka 1970. moglo uzrokovati potvrđuje činjenicu da bi taj zaključak
ostao bez ikakvog pravnog učinka.57      Takvo
poništenje, kojim bi nestalo priznanje koordinacije između država
članica, ne bi utjecalo ni na postojanje te koordinacije niti na kasnije
djelovanje tih država u okviru pregovora o AETR-u.58      Vijeće
stoga tvrdi da Komisija nema pravni interes za predmetnu tužbu jer se
njome ne može ostvariti namjeravani cilj.59      Prema članku 174., „ako je tužba osnovana, Sud proglašava predmetni akt ništavim“.60      Pod
tom pretpostavkom, zaključak Vijeća trebalo bi smatrati nepostojećim u
dijelu u kojem bi ga Sud poništio, stranke u postupku tada bi se vratile
na svoje prvotne položaje, nakon čega bi morale ponovno razmotriti
sporna pitanja kako bi ih riješile u skladu s pravom Zajednice.61      Pravni se interes Komisije, dakle, ne može osporiti.62      Vijeće
i dalje smatra da Komisija nema ovlasti sudjelovati u predmetnom
postupku, budući da je sama odgovorna za nastanak sporne situacije zbog
toga što je propustila pravodobno poduzeti korake nužne za provedbu
ovlasti Zajednice podnošenjem odgovarajućih prijedloga Vijeću.63      Budući
da se pitanja koja je Komisija postavila Sudu tiču institucionalne
strukture Zajednice, dopuštenost tužbe ne može ovisiti o prethodnim
propustima ili pogreškama tužitelja.64      Nadalje,
ocjena prigovora koje je istaknulo Vijeće može se provesti samo kao dio
razmatranja merituma spora.65      Na
kraju, Vijeće je istaknulo također i prigovor nepravovremenosti, zbog
činjenice da su u zaključku od 20. ožujka 1970. samo preuzeta načela
koja su dogovorena na ranijim sjednicama Vijeća, od kojih je posljednja
održana 17.-18. ožujka 1969.66      Međutim,
zaključak od 20. ožujka 1970. ne treba smatrati jednostavnom potvrdom
prethodnih odlučivanja jer je Uredba br. 543/69 od 25. ožujka 1969. na
odlučujući način, u pogledu onoga što se odnosi na predmet pregovora,
preraspodijelila ovlasti između Zajednice i država članica.67      Iz svih razmatranja proizlazi da je tužba dopuštena. 3. O meritumu68      Komisija
u bitnome osporava valjanost zaključka od 20. ožujka 1970. na temelju
toga što je doveo do povrede Ugovora, konkretno članaka 75., 228. i 235.
u pogledu raspodjele ovlasti između Vijeća i Komisije, a time i do
povrede prava koje je Komisija bila pozvana ostvariti tijekom pregovora o
AETR-u. a) Razlog koji se odnosi na povredu članaka 75. i 228.69      Komisija
tvrdi da je, s obzirom na ovlasti povjerene Zajednici prema članku 75.,
Zajednica trebala voditi pregovore i sklopiti AETR u skladu s postupkom
koji je propisan člankom 228. stavkom 1.70      Na
temelju tih odredaba Vijeće može u svakom slučaju ocijeniti je li
korisno sklopiti sporazum s trećim državama, međutim ono ne može
diskrecijski odlučiti treba li to učiniti međuvladinim putem ili kroz
postupke Zajednice.71      Odlučivši
postupiti međuvladinim putem, Vijeće je onemogućilo Komisiji izvršenje
zadatka koji joj je Ugovor povjerio u području pregovora s drugim
državama.72      U
nedostatku posebnih odredaba Ugovora primjenjivih na pregovore i
provedbu spornog sporazuma, potrebno je izvesti primjenjiva pravila iz
svih članaka Ugovora koji se odnose na pregovore o AETR-u.73      Raspodjela
ovlasti između institucija Zajednice za pregovaranje i provedbu AETR-a
treba biti određena uzimajući u obzir kako odredbe o zajedničkoj
prometnoj politici tako i one kojima se uređuje sklapanje sporazuma od
strane Zajednice.74      Prema
članku 75. stavku 1. Vijeće, odlučujući na prijedlog Komisije i nakon
savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom i Skupštinom, utvrđuje
odgovarajuće odredbe u obliku pravila ili na drugi način u svrhu
provedbe zajedničke prometne politike.75      Prema
članku 228. stavku 1., u slučaju kad sporazumi trebaju biti zaključeni s
jednom ili više trećih država ili s međunarodnom organizacijom,
pregovore o tim sporazumima vodi Komisija, a sklapa ih Vijeće, osim ako
Komisiji nisu dodijeljene šire ovlasti.76      Dodatno,
budući da su se pregovori odvijali pod okriljem Gospodarske komisije
Ujedinjenih naroda za Europu, potrebno je uzeti u obzir i članak 116.
stavak 1. prema kojem od kraja prijelaznog razdoblja države članice
djeluju „isključivo zajednički u okviru međunarodnih organizacija
gospodarskog karaktera“, s obzirom na to da je provedba tog zajedničkog
djelovanja u nadležnosti Vijeća, koje odlučuje na prijedlog Komisije.77      Iz
usporedbe ovih različitih odredaba proizlazi da su države članice, kad
god je neko pitanje predmetom zajedničke politike, obvezne u svakom
slučaju postupati zajednički kako bi obranile interese Zajednice. 78      Taj
je zahtjev za zajedničkim postupanjem zapravo ispunjen u zaključku od
20. ožujka 1970., koji u tom smislu ne daje povoda kritici.79      Nadalje,
uzevši navedene odredbe kao cjelinu, iz njih, a osobito iz članka 228.
stavka 1., proizlazi da je pravo sklapanja navedenog sporazuma pripadalo
Vijeću.80      Komisija
je sa svoje strane imala nastupiti na dva načina, s jedne strane,
ostvariti svoje pravo na podnošenje prijedloga, kao što proizlazi iz
članka 75. stavka 1. i članka 116. stavka 1., i s druge strane, pojaviti
se u svojstvu pregovarača prema članku 228. stavku 1. prvom podstavku. 81      Međutim,
takva raspodjela ovlasti između institucija bila bi nužna samo u
slučaju da su pregovori bili poduzeti u trenutku kad je dodjela ovlasti
Zajednici već nastupila, bilo samim Ugovorom, bilo na temelju odredaba
koje su donijele institucije. 82      S
tim u vezi, važno je imati na umu da je prva verzija AETR-a donesena
1962., u vrijeme kad je zbog nedostatka dovoljnog razvoja zajedničke
prometne politike ovlast za sklapanje takvog sporazuma pripadala
državama članicama.83      Faza
pregovora tijekom koje je donesen sporni zaključak nije bila usmjerena
ka izradi novog sporazuma, već jednostavno k tome da se u nacrt iz 1962.
uvedu izmjene nužne da se svim ugovornim strankama omogući da
ratificiraju sporazum.84      Karakteristika
je pregovora o AERT-u da su započeli i da se znatan dio rada obavljenog
pod okriljem Gospodarske komisije za Europu odvio prije nego što su
ovlasti prenesene na Zajednicu Uredbom 543/69.85      Stoga
se čini da je Vijeće 20. ožujka 1970. odlučilo o pitanju u pogledu
kojeg više nije uživalo potpunu slobodu postupanja u odnosima s trećim
državama, sudionicima istih pregovora.86      Predlaganje
nove raspodjele ovlasti unutar Zajednice zainteresiranim trećim
državama u toj fazi pregovora moglo bi ugroziti uspješan ishod
pregovora, kao što je, uostalom, potvrdio predstavnik Komisije tijekom
odlučivanja Vijeća.87      U
takvoj situaciji dvije institucije o čijim se ovlastima neposredno
radilo, to jest Vijeće i Komisija, bile su se dužne sporazumjeti o
primjerenim načinima suradnje u cilju osiguranja najučinkovitijeg načina
zaštite interesa Zajednice, sukladno članku 15. Ugovora od 8. travnja
1965. o uspostavi jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije Europskih
zajednica.88      Iz
zapisnika sjednice od 20. ožujka 1970. proizlazi da Komisija nije
formalno iskoristila pravo predlaganja koje ima na temelju članaka 75. i
116.89      Komisija
nije zahtijevala čak ni primjenu članka 228. stavka 1. glede svojeg
prava na vođenje pregovora.90      Stoga
se može prihvatiti da su države članice, provevši pregovore i
istodobnim sklapanjem sporazuma na način kako je odlučilo Vijeće,
djelovale i nastavljaju djelovati u interesu i u ime Zajednice, u skladu
s obvezama koje imaju na temelju članka 5. Ugovora.91      Stoga,
odlučujući pod tim okolnostima o postupku zajedničkog djelovanja država
članica, Vijeće nije povrijedilo obveze koje ima na temelju članaka 75.
i 228.92      U tim okolnostima ovaj razlog treba odbiti. b) Drugi razlozi koje je istaknula Komisija (članak 235.; nedostatak obrazloženja)93      Podredno,
Komisija tvrdi da je Vijeće glede zahtjeva u vezi s izvršavanjem
zajedničke prometne politike bilo dužno, ako već nije temeljilo svoje
djelovanje na članku 75., koristiti barem ovlasti koje su mu povjerene
na temelju članka 235.94      Vijeće
sa svoje strane smatra da nije bilo potrebno pribjeći toj odredbi, s
obzirom na to da su sredstva zajedničkog djelovanja država članica bila
dostupna; štoviše, Komisija nikad nije pokazala inicijativu i podnijela
takav prijedlog, kao što se zahtijeva u navedenoj odredbi.95      Iako
članak 235. omogućuje Vijeću da poduzme sve „odgovarajuće mjere“,
također i u području vanjskih odnosa, taj članak ne stvara nikakvu
obvezu za Vijeće, već mu daje mogućnost, a propust da se ona iskoristi
ne može utjecati na valjanost zaključka.96      Ovaj razlog stoga treba odbiti.97      Komisija
također tvrdi da pobijani zaključak ne sadržava ni naznaku pravne
osnove na kojoj se temelji kao ni obrazloženje.98      Zahtjevi
iz članka 190. u pogledu uredaba, direktiva i odluka ne mogu se
proširiti na akt posebne prirode kao što je zaključak od 20. ožujka
1970.99      Sudjelovanje
Komisije u neposrednom radu Vijeća pružilo joj je sve pravne garancije
koje članak 190. ima za cilj osigurati trećima na koje se odnose akti
tamo spomenuti.100    Tužbu stoga valja odbiti. Troškovi101    Sukladno
članku 69. stavku 2. Poslovnika, stranka koja izgubi spor dužna je, na
zahtjev protivne stranke, snositi troškove.102    U predmetnom slučaju nijedna stranka nije podnijela zahtjev o troškovima.103    Stoga svaka stranka treba snositi vlastite troškove.Slijedom navedenog_uzimajući u obzir postupovne akte;saslušavši izvještaj suca izvjestitelja;saslušavši usmena izlaganja stranaka;uzimajući
u obzir Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice, a posebno
članke 3., 5., 6., 74., 75., 111., 113., 114., 116., 164., 173., 174.,
189., 190., 210., 228., 235. i 238., kao i članak 15. Ugovora od 8.
travnja 1965. o osnivanju jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije
Europskih zajednica_uzimajući u obzir Poslovnik Suda Europskih zajednica_SUD_odbivši sve druge zahtjeve, proglašava i presuđuje:1.      Tužba se odbija.2.      Svaka stranka snosi svoje troškove.Lecourt
Donner
TrabucchiMonaco
Mertens de Wilmars
Pescatore
KutscherObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 31. ožujka 1971.Tajnik
PredsjednikA. Van Houtte
R. Lecourt