62023CJ0126
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
7. studenoga 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2004/80/EZ – Članak 12. stavak 2. – Nacionalna pravila o naknadi žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom – Kazneno djelo ubojstva – Naknada članovima uže obitelji preminule osobe – Pojam ‚žrtva’ – ‚Kaskadni’ sustav naknade prema redu nasljeđivanja – Nacionalni propis kojim se isključuje isplata naknade drugim članovima obitelji preminule osobe u slučaju postojanja djece i nadživjelog bračnog druga – Roditelji, braća i sestre preminule osobe – ‚Pravična i primjerena’ naknada”
U predmetu C‑126/23 [Burdene] (
1
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale Ordinario di Venezia (Redovni sud u Veneciji, Italija), odlukom od 15. veljače 2023., koju je Sud zaprimio 2. ožujka 2023., u postupku
UD,
QO,
VU,
LO,
CA
protiv
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero dell’Interno,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Gratsias i E. Regan (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 21. veljače 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za QO i UD, G. Sicchiero, avvocato,
–
za LO i VU, M. G. Bergamo, F. Sicchiero i G. Sicchiero, avvocati,
–
za CA, E. Pertile i G. Sicchiero, avvocati,
–
za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. De Bonis, S. Fiorentino i G. Palatiello, avvocati dello Stato,
–
za Europsku komisiju, E. Montaguti i S. Noë, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. svibnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 2. Direktive Vijeća 2004/80/EZ od 29. travnja 2004. o naknadi žrtvama kaznenih djela (SL 2004., L 261, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 76.), članaka 20. i 21., članka 33. stavka 1. i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
2
Taj je zahtjev upućen u okviru spora između roditeljâ, sestre i djece žrtve ubojstva i Presidenze del Consiglio dei Ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara, Italija) i Ministera dell’Interno (Ministarstvo unutarnjih poslova, Italija) u pogledu naknade štete od talijanske države zbog nesolventnosti počinitelja tog ubojstva, koju su zbog toga pretrpjeli.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna odluka 2001/220/PUP
3
U skladu s člankom 1. Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP od 15. ožujka 2001. o položaju žrtava u kaznenom postupku (SL 2001., L 82, str.1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 53.), naslovljenim „Definicije”:
„U smislu ove Okvirne odluke:
(a)
‚žrtva’ znači fizička osoba koja je pretrpjela neku štetu, uključujući povredu fizičkog ili mentalnog integriteta, duševne boli ili materijalni gubitak izazvan djelima ili propustima koji predstavljaju povredu kaznenog prava jedne države članice;
[…]”
Direktiva 2004/80
4
Uvodne izjave 5. i 10. Direktive 2004/80 glase:
„(5)
Dana 15. ožujka 2001. Vijeće je donijelo Okvirnu odluku 2001/220/PUP […]. Ta Odluka, koja se temelji na glavi VI. Ugovora o Europskoj uniji, omogućuje žrtvama kaznenih djela potraživanje naknade od počinitelja u okviru kaznenog postupka.
[…]
(10)
Žrtve kaznenih djela često ne mogu ostvariti naknadu od počinitelja jer počinitelj nema potrebna sredstva da postupi u skladu s presudom o naknadi ili se počinitelja ne može utvrditi ili sudbeno goniti.”
5
U poglavlju II. te direktive, naslovljenom „Nacionalni propisi o naknadi”, nalazi se članak 12., kojim se propisuje:
„1.   Propisi o ostvarivanju prava na naknadu u prekograničnim slučajevima, utvrđeni u ovoj Direktivi, imaju temelj u pravilima država članica o naknadi žrtvama nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom, na njihovom državnom području.
2.   Sve države članice osiguravaju da njihova nacionalna pravila sadrže odredbe o naknadi žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, na njihovom državnom području, koja jamče pravičnu i primjerenu naknadu žrtvama.
6
U poglavlju III. navedene direktive, naslovljenom „Provedba odredaba”, njezin članak 17., naslovljen „Povoljnije odredbe”, određuje:
„Ovom se Direktivom ne sprečavaju države članice, ako su takve odredbe u skladu s ovom Direktivom, da:
(a)
uvedu ili zadrže povoljnije odredbe u korist žrtava kaznenog djela ili drugih osoba koje su oštećene kaznenim djelom;
(b)
uvedu ili zadrže odredbe o naknadi žrtvama kaznenog djela koje je počinjeno izvan njihovog područja, ili drugoj osobi koja je oštećena takvim kaznenim djelom, sukladno uvjetima koje države članice mogu detaljno utvrditi u tu svrhu.”
Direktiva 2012/29/EU
7
Članak 2. Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP (SL 2012., L 315, str. 57.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 58.) propisuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive, primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚žrtva’ znači:
i.
fizička osoba koja je pretrpjela štetu, uključujući tjelesnu, umnu ili emocionalnu štetu ili ekonomski gubitak koji je izravno uzrokovan kaznenim djelom;
ii.
članovi obitelji osobe čija je smrt izravno uzrokovana kaznenim djelom i koji su pretrpjeli štetu kao posljedicu smrti te osobe;
(b)
‚članovi obitelji’ znači bračni drug, osoba koja živi sa žrtvom u čvrstoj životnoj zajednici, u zajedničkom kućanstvu te na stabilnoj i stalnoj osnovi, srodnici u ravnoj liniji, braća i sestre te osobe ovisne o žrtvi;
[…]
2.   Države članice mogu uspostaviti postupke:
(a)
kako bi se ograničio [broj] članova obitelji koji se mogu koristiti pravima određenima u ovoj Direktivi uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja; i
(b)
u odnosu na stavak 1. točku (a) podtočku ii., za određivanje koji članovi obitelji imaju prvenstvo u pogledu ostvarivanja prava određenih u ovoj Direktivi.”
Talijansko pravo
8
Člankom 11. leggea n. 122 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2015‑2016 (Zakon br. 122 o odredbama za ispunjavanje obveza koje proizlaze iz članstva Italije u Europskoj uniji – Europski zakon 2015. – 2016.) od 7. srpnja 2016. (GURI br. 158 od 8. srpnja 2016., str. 1.), kako je izmijenjen člankom 6. Zakona br. 167 od 20. studenoga 2017. i člankom 1. stavcima 593. do 596. Zakona br. 145 od 30. prosinca 2018. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 122/2016.), propisuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje mjere u korist žrtava kaznenih djela predviđene drugim, povoljnijim zakonskim odredbama, pravo na naknadu na teret države ima žrtva nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom protiv osobe i, u svakom slučaju, kaznenog djela iz članka 603.bis Codicea penale [Kazneni zakonik], uz iznimku kaznenih djela navedenih u člancima 581. i 582., osim u slučaju postojanja otegotnih okolnosti koje su predviđene člankom 583. Kaznenog zakonika.
2.   Naknada za kaznena djela ubojstva, spolnog nasilja i osobito teške tjelesne ozljede u skladu s člankom 583. drugim stavkom Kaznenog zakonika […] dodjeljuje se žrtvi ili pravnim sljednicima iz stavka 2.bis u skladu s ljestvicom utvrđenom Uredbom iz stavka 3. Za kaznena djela koja nisu ona prethodno navedena naknada se dodjeljuje radi povrata liječničkih troškova i troškova medicinske skrbi.
2.bis   U slučaju smrti žrtve kao posljedice kaznenog djela naknada se dodjeljuje nadživjelom bračnom drugu i djeci; ili, ako nema bračnog druga i djece, ocu i majci; ili, ako nema oca ili majke, braći i sestrama koji su živjeli sa žrtvom u zajedničkom kućanstvu te ih je ona uzdržavala u trenutku počinjenja kaznenog djela. […]
2.ter   U slučaju da pravo na naknadu ima više pravnih sljednika, ona se raspodjeljuje prema udjelima predviđenima odredbama iz druge knjige glave II. Codicea civile [Građanski zakonik].
3.   Iznosi naknade utvrđuju se uredbom Ministra dell’interno [ministar unutarnjih poslova, Italija] i Ministra della giustizia [ministar pravosuđa, Italija] u dogovoru s Ministrom dell’economia e delle finanze [ministar gospodarstva i financija, Italija], koju treba donijeti u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, a utvrđuju se u granicama raspoloživih sredstava [Fonda di rotazione per la solidarietà alle vittime dei reati di tipo mafioso, delle richieste estorsive, dell’usura e dei reati intenzionali violenti (Obnovljivi fond solidarnosti za žrtve kaznenih djela povezanih s mafijom, djela iznude, lihvarstva i nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, Italija, u daljnjem tekstu: Fond solidarnosti)] iz članka 14., pri čemu se veća naknada osigurava za žrtve spolnog nasilja i ubojstva te osobito za djecu žrtve u slučaju ubojstva koje je počinio bračni drug, uključujući rastavljenog ili razvedenog bračnog druga, ili osoba koja jest ili je bila u emocionalnoj vezi sa žrtvom.”
9
Donesen u skladu s člankom 11. stavkom 3. Zakona br. 122/2016., članak 1. stavak 1. točka (b) decreta ministeriale – Determinazione degli importi dell’indennizzo alle vittime dei reati intenzionali violenti (Ministarska uredba o utvrđivanju iznosa naknade za žrtve nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom) od 22. studenoga 2019. (GURI br. 18 od 23. siječnja 2020., str. 9., u daljnjem tekstu: provedbena ministarska uredba), propisuje da se: „u slučaju ubojstva koje je počinio bračni drug, uključujući rastavljenog ili razvedenog bračnog druga, ili osoba koja jest ili je bila u emocionalnoj vezi sa žrtvom, utvrđuje paušalni iznos od 60000 eura isključivo u korist djece žrtve”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Tribunale di Padova (Sud u Padovi, Italija) je 18. rujna 2018. osudio počinitelja ubojstva svoje bivše partnerice, koje je počinjeno u Italiji, na kaznu zatvora u trajanju od 30 godina te mu je naložio plaćanje privremenog iznosa naknade članovima obitelji žrtve koji su postavili imovinskopravni zahtjev. Time je dodijeljeno 400000 eura svakomu od dvoje djece žrtve, 120000 eura njezinu ocu, majci i sestri te 30000 eura njezinu nadživjelom bračnom drugu od kojeg je bila rastavljena, ali nije bila razvedena.
11
U skladu s nacionalnim propisom, s obzirom na to da počinitelj ubojstva nije imao ni imovinu ni primanja te da mu je odobrena besplatna pravna pomoć, talijanska država isplatila je samo naknadu u iznosu od 20000 eura svakom djetetu, dok je rastavljenom bračnom drugu dodijeljena naknada u iznosu od 16666,66 eura.
12
Smatrajući da su Zakonom br. 122/2016, protivno Direktivi 2004/80, uvedena znatna ograničenja u pogledu plaćanja naknada žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, tužitelji iz glavnog postupka, odnosno roditelji, sestra i djeca žrtve, 1. veljače 2022. pokrenuli su postupak pred Tribunaleom Ordinario di Venezia (Redovni sud u Veneciji, Italija), koji je sud koji je uputio zahtjev.
13
U svojim zahtjevima traže da se, nakon što se provedbena ministarska uredba izuzme iz primjene zbog njezine nezakonitosti, utvrde iznosi koji će im se, zbog njihova stupnja srodstva sa žrtvom ubojstva, isplatiti na ime naknade, i to na „pravič[an] i [primjeren]” način u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, uzimajući u obzir – uz odbitak, kad je riječ o djeci te žrtve, iznosa koji im je već isplaćen – razmjer štete koja je utvrđena osuđujućom presudom protiv počinitelja tog ubojstva, i to čak i ako u Fondu solidarnosti nisu raspoloživa potrebna financijska sredstva. Ti tužitelji podredno zahtijevaju da se Predsjedništvu Vijeća ministara, koje predstavlja talijansku državu, naloži da iste iznose isplati na ime naknade štete pretrpljene zbog nepravilne provedbe Direktive 2004/80, a osobito njezina članka 12.
14
Kao prvo, tužitelji iz glavnog postupka tvrde da se ograničenjem koje je utvrđeno člankom 11. stavkom 2.bis Zakona br. 122 iz 2016., kojim se roditeljima žrtve naknada priznaje samo ako žrtva nema nadživjelog bračnog druga ni djecu, a braći i sestrama samo ako ne postoje osobe iz prethodno navedenih kategorija, povređuje obveza naknade propisana u članku 12. Direktive 2004/80 jer se tim ograničenjem, proizvoljno i bez upućivanja na pravične i primjerene kriterije u konkretnom slučaju, oštećene osobe kojima treba konkretno naknaditi štetu navode među oštećenim osobama kojima je pravo na naknadu priznato apstraktno. Usto, u ovom je slučaju naknada dodijeljena i nadživjelom bračnom drugu žrtve ubojstva koji je od nje rastavljen od 2006., gotovo 11 godina prije njezine smrti. Stoga je pravo na naknadu priznato iako je emocionalna veza očito oslabjela, do te mjere da gotovo i ne postoji.
15
Kao drugo, tužitelji iz glavnog postupka tvrde da se čini da iznos od 20000 eura dodijeljen djeci žrtve ubojstva u skladu s provedbenom ministarskom uredbom, koji odgovara 5 % privremenog iznosa dodijeljenog sudskom presudom, nije u skladu s onim što je utvrdio Sud u točki 69. presude od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566), prema kojoj paušalna naknada dodijeljena na temelju nacionalnih pravila o naknadi žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom mora, kako bi se kvalificirala kao „pravična i primjerena” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, predstavljati odgovarajući doprinos naknadi pretrpljene imovinske i neimovinske štete.
16
Kao treće, tužitelji iz glavnog postupka smatraju da je nacionalni propis nezakonit i zato što se njime isplata naknade uvjetuje time da je država izdvojila sredstva za njezinu dodjelu, što je protivno uvodnoj izjavi 10. Direktive 2004/80.
17
Talijanska tijela naglašavaju da je iznos naknade, kad je riječ o položaju djece, određen uz strogo poštovanje odredbi koje su na snazi, uzimajući u obzir sredstva za uzdržavanje kojima raspolaže nadživjeli bračni drug. Također podsjećaju na to da je Sud, nakon što je u točki 58. presude od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566) naveo da države članice imaju široku marginu prosudbe u pogledu određivanja iznosa naknade predviđene u članku 12. stavku 2. Direktive 2004/80, u točkama 65. i 69. te presude ocijenio da se toj odredbi ne protivi paušalna naknada žrtvama, nego se njome samo zahtijeva da ta naknada bude „pravičn[a] i primjeren[a]” što podrazumijeva da čini odgovarajući doprinos naknadi pretrpljene imovinske i neimovinske štete za žrtvu.
18
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, kako bi ocijenio osnovanost zahtjeva za naknadu koji mu je podnesen, koji se temelji na nepravilnom prenošenju Direktive 2004/80, valja najprije utvrditi je li nacionalni propis, kako proizlazi iz članka 11. stavaka 2.bis, 2.ter i 3. Zakona br. 122 iz 2016., u skladu s pravom Unije.
19
Taj sud ističe da se tim nacionalnim propisom, kojim se, čak i kada je u korist određenih članova obitelji pravomoćnom presudom utvrđeno pravo na naknadu njihove štete i njezin iznos, isplata naknade, kad je riječ o roditeljima žrtve kaznenog djela ubojstva, uvjetuje time da ta žrtva nema nadživjelog bračnog druga ni djecu, a kad je riječ o sestri ili bratu žrtve, time da ta žrtva nema oca ni majku, i to ako su ti sestra ili brat u trenutku počinjenja kaznenog djela živjeli sa žrtvom u zajedničkom kućanstvu te ih je ona uzdržavala, zanemaruje neimovinski aspekt patnje povezane s nasilnim gubitkom žrtve.
20
Osim toga, kad je riječ o nadživjelom bračnom drugu i djeci, navedeni sud napominje da nije uzet u obzir razmjer pretrpljene štete. Tako se, u ovom slučaju, ne pridaje nikakva važnost činjenici da je bračni drug već dulje vrijeme rastavljen od žrtve, nego se predviđa samo raspodjela naknade na temelju odredbi o nasljeđivanju, ovisno o raspoloživim sredstvima Fonda solidarnosti. Stoga se ne bi uzela u obzir težina posljedica djela za žrtve protivno presudi od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566). Usto, naknada u korist djece određena je u iznosu koji u velikoj mjeri odgovara onomu dodijeljenom nadživjelom bračnom drugu i koji je potpuno nerazmjeran privremenom iznosu naknade određenom u okviru kaznenog postupka te se njime ne uzima u obzir nijedan od kriterija koji se obično primjenjuju u pogledu gubitka odnosa srodstva, kao što su dob žrtve, dob nadživjele osobe, stupanj srodstva i život u zajedničkom kućanstvu, uz mogućnost ispravaka konačnog iznosa s obzirom na specifičnost situacije. Stoga se iznos koji je u ovom slučaju dodijeljen djeci ne može smatrati „pravičn[im] i primjeren[im]” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80.
21
U tim je okolnostima Tribunale Ordinario di Venezia (Redovni sud u Veneciji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
[Je li] s obzirom na odredbu članka 11. stavka 2.bis [Zakona br. 122/2016] kojom se isplata naknade roditeljima i sestri žrtve ubojstva uvjetuje time da sama žrtva nema bračnog druga i djecu, iako postoji pravomoćna presuda kojom se određuje pravo na naknadu štete i u njihovu korist, pri čemu tu naknadu treba platiti počinitelj kaznenog djela:
isplata naknade koja je u slučaju ubojstva utvrđena u korist roditelja i sestre žrtve nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom člankom 11. stavkom 2.bis [Zakona br. 122/2016] i koja se uvjetuje time da žrtva nema djecu i bračnog druga (kad je riječ o roditeljima) te roditelje (u slučaju braće i sestara), u skladu s odredbama članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 te člancima 20. (jednakost) i 21. (nediskriminacija), člankom 33. stavkom 1. (zaštita obitelji) i člankom 47. (pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje) Povelje Europske unije o temeljnim pravima te člankom 1. Protokola br. 12 Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.] (nediskriminacija);
2.
U pogledu ograničenja isplate naknade:
može li uvjet za dodjelu naknade predviđen člankom 11. stavkom 3. [Zakona br. 122/2016], koji glasi ‚u svakom slučaju u granicama raspoloživih sredstava [Fonda solidarnosti]’, a da se nijednim pravnim pravilom ne nalaže talijanskoj državi da izdvoji iznose koji su konkretno namijenjeni za isplatu naknada, koji se također temelje na statističkim podacima i koji su u svakom slučaju konkretno namijenjeni za isplatu naknade pravnim sljednicima u razumnom roku, predstavljati ‚pravičnu i primjerenu naknadu žrtvama’ u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80?”
Nadležnost Suda i dopuštenost pitanja
22
Talijanska vlada postavlja pitanje nadležnosti Suda i dopuštenosti prethodnih pitanja zbog toga što se glavni postupak odnosi na situaciju koja nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2004/80. Naime, sud koji je uputio zahtjev nije ispitao imaju li tužitelji iz glavnog postupka svojstvo „žrtve” u smislu Direktive 2004/80. Međutim, u kontekstu te direktive pojam „žrtva” treba shvatiti na način da se odnosi samo na osobu koja je izravno oštećena nasilnim kaznenim djelima počinjenima s namjerom. Stoga je nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da proširuje pojam „žrtve” na određene članove uže obitelji žrtve ubojstva, u isključivoj nadležnosti država članica.
23
Osim toga, talijanska vlada i Europska komisija smatraju da je drugo pitanje nedopušteno. Naime, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nijedan element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi je li uvjet koji se odnosi na financijsku sposobnost Fonda solidarnosti, predviđen nacionalnim pravom, utjecao na određivanje iznosa naknade štete koji su njime paušalno utvrđeni. Osim toga, iako sud koji je uputio zahtjev smatra da je iznos naknade koja se u ovom slučaju dodjeljuje djeci žrtve ubojstva nedovoljan, on nije podnio nijedan element u prilog toj ocjeni niti je od Suda zatražio da se izjasni o tom pitanju.
24
Što se tiče, kao prvo, nadležnosti Suda za davanje odgovora na prethodna pitanja, valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, Sud nadležan za tumačenje akata institucija, tijela, ureda ili agencija Unije.
25
U tim okolnostima, s obzirom na to da se dva prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose na tumačenje Direktive 2004/80, osobito njezina članka 12. stavka 2., Sud je nadležan odgovoriti na ta pitanja.
26
Kao drugo, što se tiče dopuštenosti tih pitanja, valja podsjetiti na to da u skladu s ustaljenom sudskom praksom pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 29. i navedena sudska praksa).
27
Kad je riječ o prvom pitanju, dovoljno je utvrditi da pitanje može li u slučaju ubojstva pojam „žrtva” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 uključivati članove uže obitelji osobe preminule zbog nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom ulazi u meritum postavljenog pitanja, a ne u njegovu dopuštenost.
28
Kad je riječ o drugom pitanju, valja podsjetiti na to da sud koji je uputio zahtjev njime u biti želi znati treba li članak 12. stavak 2. Direktive 2004/80 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice kojim se predviđa da se naknada koju je potonja dodijelila žrtvi nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom isplaćuje toj osobi u okvirima gornje granice koja proizlazi iz proračuna koji ta država članica dodjeljuje posebnom fondu uspostavljenom u tu svrhu.
29
Međutim, valja utvrditi da ni iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ni iz očitovanja podnesenih Sudu ne proizlazi da je ta gornja granica imala bilo kakav utjecaj na iznos naknada koje je u glavnom postupku dodijelila talijanska država. Osim toga, iako je, kao što to proizlazi iz točke 20. ove presude, sud koji je uputio zahtjev u toj odluci naveo da iznos naknade koja se u ovom slučaju dodjeljuje djeci preminule osobe nije, prema njegovu mišljenju, dovoljan da bi predstavljao „pravičnu i primjerenu” naknadu u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, nije uputio Sudu, kao što je to Komisija pravilno navela, nijedno prethodno pitanje u tom pogledu. Osim toga, taj sud nije dostavio nijedan element nacionalnog prava koji bi omogućio dodatno razumijevanje načina funkcioniranja posebnog fonda koji je njime predviđen.
30
U tim okolnostima valja smatrati da je drugo pitanje hipotetsko i stoga nedopušteno.
31
Stoga valja odgovoriti samo na prvo pitanje.
Prvo pitanje
32
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 2. Direktive 2004/80 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji predviđa pravila za naknadu u slučaju nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom koja, u slučaju ubojstva, uvjetuju pravo na naknadu roditelja preminule osobe odsutnošću nadživjelog bračnog druga i djece te osobe, a pravo braće i sestara te osobe odsutnošću navedenih roditelja.
33
Valja podsjetiti na to da na temelju članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, sve države članice osiguravaju da njihova nacionalna pravila sadržavaju odredbe o naknadi žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, na njihovom državnom području, koja jamče pravičnu i primjerenu naknadu žrtvama.
34
Kao što to proizlazi iz presude od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 41. do 45. i 52.), ta odredba stoga svakoj državi članici nalaže obvezu da uvede pravila o naknadi žrtvama svih nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom na njezinu državnom području, bez obzira na to nalaze li se te žrtve u prekograničnoj situaciji ili ne, i to kako bi države članice mogle ispuniti svoje obveze koje se odnose na ostvarivanje prava na naknadu u potonjoj situaciji, kako proizlaze iz te direktive, u mjeri u kojoj, u skladu s njezinim člankom 12. stavkom 1., propisi o ostvarivanju prava na naknadu u prekograničnim slučajevima „imaju temelj u pravilima država članica o naknadi žrtvama nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom, na njihovom državnom području”.
35
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, najprije valja utvrditi uključuju li, u slučaju ubojstva, „žrtve” nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom u korist kojih države članice na temelju članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 trebaju uvesti nacionalna pravila o naknadi, uz osobu preminulu zbog tog kaznenog djela i članove uže obitelji te osobe, kao što su njezini roditelji, braća i sestre, a zatim, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se smatrati da „kaskadni” nacionalni sustav pravila prema redu prvenstva po uzoru na pravila nasljeđivanja, poput onoga iz točke 32. ove presude, jamči tim žrtvama „pravednu i primjerenu” naknadu u smislu te odredbe.
36
Što se tiče, kao prvo, pojma „žrtve” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, ni ta odredba ni ta direktiva ne sadržavaju definiciju tog pojma i navedena odredba ni na koji način ne upućuje na nacionalna prava u pogledu značenja tog pojma, s obzirom na to da je cilj navedenog pojma, koji se odnosi na određivanje korisnika nacionalnih pravila naknade žrtvama kaznenih djela počinjenih s namjerom, treba smatrati autonomnim pojmom prava Unije, koji na njezinu području treba ujednačeno tumačiti u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom govoru, uzimajući u obzir ciljeve koji se žele postići propisom kojeg je on dio i kontekst u kojem se koristi (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2023., KRI, C‑323/22, EU:C:2023:641, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
37
Kad je riječ, kao prvo, o uobičajenom značenju pojma „žrtva” u svakodnevnom govoru, valja utvrditi da se on može shvatiti na način da se odnosi kako na osobe koje su same bile podvrgnute nasilnom kaznenom djelu počinjenom s namjerom, u njihovu svojstvu izravnih žrtava, tako i na njezine članove uže obitelji koji su neizravno pretrpjeli posljedice tog kaznenog djela, kao neizravne žrtve.
38
Što se tiče, kao drugo, cilja članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, valja podsjetiti na to da je cilj te odredbe građaninu Unije osigurati pravo na pravičnu i primjerenu naknadu za štete koje je pretrpio na području države članice u kojoj se nalazio, čime se svakoj državi članici nameće obveza uspostavljanja sustava pravila naknade žrtvama za sva nasilna kaznena djela počinjena s namjerom na njezinu području (vidjeti u tom smislu presudu od 11. listopada 2016., Komisija/Italija, C‑601/14, EU:C:2016:759, t. 45.).
39
Iako su države članice, u načelu, nadležne detaljno odrediti doseg pojma nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom u svojem nacionalnom pravu, ta ih nadležnost ipak ne ovlašćuje ograničiti, pod prijetnjom gubitka korisnog učinka članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, područje primjene sustava pravila naknade za žrtve, koji države članice moraju usvojiti u skladu s ovom direktivom, na samo određena kaznena djela koja proizlaze iz tog pojma (vidjeti u tom smislu presudu od 11. listopada 2016., Komisija/Italija, C‑601/14, EU:C:2016:759, t. 46.).
40
Međutim, valja utvrditi da, ako pojam „žrtve” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 treba tumačiti, kao što to tvrdi talijanska vlada, na način da u područje primjene ratione personae te odredbe uključuje samo izravne žrtve nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, povrede obuhvaćene tim kaznenim djelima koja su dovela do smrti osobe koja im je bila podvrgnuta nisu obuhvaćene područjem primjene ratione materiae navedene odredbe protivno njezinu cilju.
41
Naime, u skladu s tumačenjem članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 koje zagovara talijanska vlada, u slučaju ubojstva predmetna država članica nije dužna isplatiti nikakvu naknadu na temelju nacionalnog sustava pravila o naknadama koji joj ta odredba nameće da uspostavi jer s obzirom na to da je u takvom slučaju preminula jedino „žrtva” nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom, nijedna druga osoba, kao što su, među ostalim, nadživjeli bračni drug ili djeca, u načelu ne bi trebala biti obeštećena u tom istom svojstvu.
42
Takvim bi se tumačenjem članku 12. stavku 2. Direktive 2004/80 oduzeo bitan dio njegova korisnog učinka, s obzirom na to da bi se njime državama članicama nalagala uspostava nacionalnog sustava pravila o naknadama za nasilna kaznena djela počinjena s namjerom samo kada osoba koja je bila izložena tom kaznenom djelu preživi svoje ozljede, ali ne i kada ta osoba premine zbog tih kaznenih djela.
43
U tom pogledu valja uostalom istaknuti da je Prijedlog direktive Vijeća o naknadi žrtvama kaznenih djela (COM (2002) 562 final) (SL 2003., C 45 E, str. 69.), čiji je cilj bio ne samo olakšati pristup naknadama u slučajevima u kojima je kazneno djelo počinjeno u državi članici različitoj od one u kojoj žrtva boravi, nego i utvrditi minimalne standarde u području naknade za žrtve kaznenih djela, izričito predviđajući u članku 2. stavku 1. točki (b) koji se nalazi u dijelu direktive u kojem se utvrđuju ti minimalni standardi, obvezu država članica da nadoknade štetu „bliskim srodnicima” i „uzdržavanim osobama” žrtava koje su preminule zbog ozljeda.
44
Iako je točno da se takvo pojašnjenje ne nalazi u Direktivi 2004/80, iz pripremnih akata te direktive, osobito iz kompromisnog prijedloga koji je 26. ožujka 2004. podnijelo predsjedništvo Vijeća (dokument 7752/04), ipak je razvidno da to proizlazi samo iz činjenice da zakonodavac Unije nije prihvatio prijedlog koji se odnosi na taj drugi cilj, a koji se sastoji od uspostave minimalnih standarda u području naknade štete žrtvama kaznenih djela. Ta okolnost stoga ni na koji način ne znači da je zakonodavac Unije želio iz područja primjene ratione personae te direktive u potpunosti isključiti bliske članove obitelji osobe koja je preminula zbog nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom i time lišiti svake zaštite osobe koje su ipak pogođene takvim djelom.
45
To je tumačenje potkrijepljeno, kao treće, kontekstom članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80.
46
Naime, valja istaknuti da Direktiva 2012/29, koja se, među ostalim, odnosi na zaštitu žrtava kaznenih djela, definira pojam „žrtve”, u svojem članku 2. stavku 1. točki (a), tako da uključuje, osim osoba koje su same izravno pretrpjele štetu prouzročenu kaznenim djelom, članove obitelji osobe čija je smrt izravno uzrokovana takvim kaznenim djelom i koje su pretrpjele štetu kao posljedicu smrti te osobe, pri čemu se pojam „članovi obitelji” odnosi, u skladu sa stavkom 1. točkom (b) tog članka 2. na bračnog druga, osobu koja živi sa žrtvom u čvrstoj životnoj zajednici, u zajedničkom kućanstvu te na stabilnoj i stalnoj osnovi, srodnike u ravnoj liniji, braću i sestru te osobe ovisne o žrtvi.
47
Prema pripremnim aktima koji se odnose na Direktivu 2012/29, kako proizlaze iz obrazloženja prijedloga Europskog parlamenta i Vijeća o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela (COM (2011) 275 final, str. 7.), ta definicija pojma „žrtva” opravdava se razmatranjem da članovi obitelji trpe štetu i zbog počinjenog kaznenog djela i, u slučaju smrti žrtve, često se smatraju predstavnicima žrtve.
48
Stoga valja smatrati da definicija pojma „žrtva” iz članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2012/29 objašnjava doseg tog istog pojma, kako je naveden u članku 12. stavku 2. Direktive 2004/80. Naime, kao što je to Komisija naglasila na stranici 3. obrazloženja navedenog u prethodnoj točki, Direktiva 2012/29 ima za cilj definirati „horizontalni okvir koji omogućuje zadovoljavanje potreba svih žrtava kaznenih djela”. Budući da se Direktive 2004/80 i 2012/29 odnose na zaštitu žrtava kaznenih djela, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. Direktive 2004/80, njihova se područja primjene preklapaju.
49
Međutim, talijanska vlada je na raspravi istaknula da ta uvodna izjava 5. ne upućuje na Direktivu 2012/29, koja je donesena nakon Direktive 2004/80, nego na Okvirnu odluku 2001/220, koja je, iako je zamijenjena Direktivom 2012/29, bila akt koji je bio na snazi prilikom donošenja Direktive 2004/80. Međutim, članak 1. točka (a) te Okvirne odluke definira pojam „žrtva” na način da se odnosi samo na izravne žrtve kaznenog djela. Budući da je Direktiva 2012/29 donesena na temelju članka 82. stavka 2. UFEU‑a u redovnom zakonodavnom postupku kvalificiranom većinom, ona ne može imati za učinak izmjenu Direktive 2004/80, koja je donesena na temelju članka 352. UFEU‑a u skladu s pravilom o jednoglasnosti. Stoga treba smatrati da upućivanje iz uvodne izjave 5. Direktive 2004/80 na Okvirnu odluku 2001/220 isključuje uzimanje u obzir kasnijih zakonodavnih promjena koje su utjecale na tu Okvirnu odluku.
50
Međutim, s jedne strane, valja primijetiti da se ta argumentacija temelji na pogrešnoj pretpostavci prema kojoj definicija pojma „žrtva” iz članka 1. točke (a) Okvirne odluke 2001/220 već nužno isključuje neizravne žrtve kaznenog djela. Naime, iako je točno da ta odredba zahtijeva, kako bi se smatralo da osoba ima svojstvo „žrtve” kaznenog djela, da šteta koju je ta osoba pretrpjela bude izravno uzrokovana takvim kaznenim djelom, ona uopće ne zahtijeva da navedena osoba sama izravno trpi to kazneno djelo.
51
S druge strane, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 40. svojeg mišljenja, navedena argumentacija, u dijelu u kojem se temelji na pravnoj osnovi Direktive 2012/29, nije relevantna jer je, kao što je to istaknuto u točki 48. ove presude, cilj te direktive utvrditi opći okvir prava Unije koji se primjenjuje na žrtve kaznenih djela.
52
U tom smislu definiciju pojma „žrtva” iz članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2012/29 treba shvatiti na način da joj je jedini cilj pojasniti doseg definicije koja se nalazila u članku 1. točki (a) Okvirne odluke 2001/220, na koju se upućuje u Direktivi 2004/80. Ta definicija stoga ne mijenja doseg pojma „žrtva”, kako je naveden u članku 12. stavku 2. te direktive.
53
Tumačenje koje proizlazi iz točaka 38. do 48. ove presude ne može se, suprotno onomu što tvrdi talijanska vlada, dovesti u pitanje ni člankom 17. Direktive 2004/80, prema kojem države članice mogu donijeti ili zadržati povoljnije odredbe ne samo za „žrtve” kaznenih djela, nego i za „druge osobe koje su oštećene” tim kaznenim djelima. Naime, potonju kategoriju ne treba shvatiti na način da se nužno preklapa s bliskim članovima obitelji osobe preminule zbog nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom jer je vrlo vjerojatno da će oni sami imati status „žrtve” obuhvaćen ovom direktivom.
54
Članak 17. Direktive 2004/80, koji je dio poglavlja III. te direktive koje se odnosi na provedbu odredaba, tako dopušta državama članicama da prilikom provedbe svojih nacionalnih sustava pravila o naknadama žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom prošire kategoriju korisnika tog sustava pravila na osobe koje nisu „žrtve” u smislu članka 12. stavka 2. te direktive.
55
Stoga valja smatrati da pojam „žrtve” u smislu te odredbe, u korist kojih države članice na temelju navedene odredbe trebaju uspostaviti nacionalni sustav pravila o naknadama, treba shvatiti na način da može uključivati neizravne žrtve nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, kao što su bliski članovi obitelji osobe preminule zbog tog kaznenog djela, kada posredno trpe posljedice tog kaznenog djela.
56
U tim okolnostima, kao drugo, valja ispitati može li se smatrati da nacionalni propis koji u slučaju ubojstva pravo na naknadu roditeljima preminule osobe zbog nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom uvjetuje nepostojanjem nadživjelog bračnog druga i djece te žrtve, a pravo braće i sestara te žrtve nepostojanjem navedenih roditelja, jamči tim žrtvama „pravičnu i primjerenu” naknadu u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80.
57
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, uzimajući u obzir, s jedne strane, marginu prosudbe koju ta odredba priznaje državama članicama u pogledu „pravičnosti i primjerenosti” iznosa naknade žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom i načine određivanja takve naknade i, s druge strane, potrebu osiguranja financijske održivosti nacionalnih sustava pravila o naknadama, naknada iz navedene odredbe ne mora nužno odgovarati naknadi štete koja se može dodijeliti na teret počinitelja nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom, žrtvi tog kaznenog djela. Slijedom toga, ta naknada ne mora nužno osigurati potpunu naknadu imovinske i neimovinske štete koju je pretrpjela ta žrtva (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 58. do 60.).
58
U tom je kontekstu u konačnici na nacionalnom sudu da osigura, s obzirom na nacionalne odredbe kojima je uspostavljen predmetni sustav pravila naknada, da iznos dodijeljen žrtvi nasilnog kaznenog djela počinjenog s namjerom na temelju tih pravila predstavlja „pravičnu i primjerenu naknadu” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80 (presuda od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 61.).
59
Međutim, država članica prekoračila bi marginu prosudbe dodijeljenu tom odredbom ako bi njezinim nacionalnim odredbama bila predviđena naknada žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom koja je za te žrtve isključivo simbolična ili očito nedostatna s obzirom na ozbiljnost posljedica počinjenog kaznenog djela (presuda od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 63.).
60
Naime, naknada koja se dodjeljuje takvim žrtvama predstavlja doprinos naknadi imovinske i neimovinske štete koju su one pretrpjele te se takav doprinos može smatrati „pravičnim i primjerenim” samo ako se njime u odgovarajućoj mjeri nadoknađuju patnje kojima su bile izložene (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 64.).
61
Slijedom toga, iako taj doprinos može proizlaziti iz nacionalnog sustava kojim se predviđa paušalna naknada žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom koja se može razlikovati ovisno o prirodi pretrpljenog nasilja, ljestvica naknada ipak mora biti dovoljno detaljna kako bi se izbjeglo da se paušalna naknada predviđena za određenu vrstu nasilja, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, pokaže očito nedostatnom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 65. i 66.).
62
Prema tome, paušalna naknada koja se dodjeljuje na temelju nacionalnog sustava pravila o naknadama žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom treba, kako bi se kvalificirala kao „pravična i primjerena” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80, biti utvrđena uzimajući u obzir ozbiljnost posljedica počinjenog kaznenog djela za žrtve i stoga predstavljati odgovarajući doprinos naknadi pretrpljene imovinske i neimovinske štete (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, t. 69.).
63
Uzimajući u obzir ta razmatranja, valja utvrditi da države članice mogu, pri izvršavanju margine prosudbe kojom raspolažu, odlučiti, poput Talijanske Republike u ovom predmetu, uspostaviti nacionalni sustav pravila o naknadama za žrtve nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom kojim se pravo na korištenje tog sustava ograničava na njezine bliske članove obitelji, pri čemu se, osim toga, prednost daje nekima od tih članova, kao što su nadživjeli bračni drug i djeca, nad drugim članovima te obitelji, kao što su roditelji te braća i sestre.
64
Takav „kaskadni” pristup uostalom odgovara pristupu izričito predviđenom u članku 2. stavku 2. Direktive 2012/29, kojim se državama članicama omogućuje da uspostave postupke za ograničavanje broja članova obitelji koji se mogu koristiti pravima određenima u toj direktivi, vodeći računa o posebnostima svakog slučaja.
65
Međutim, nacionalni sustav pravila o naknadama za žrtve nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom ne može, primjenom logike pravila nasljeđivanja, automatski isključiti određene članove obitelji iz prava na bilo kakvu naknadu samo zbog prisutnosti drugih članova obitelji, a da se pritom ne mogu uzeti u obzir druga razmatranja osim tog redoslijeda nasljeđivanja, poput, osobito, materijalnih posljedica koje za te članove obitelji proizlaze iz ubojstva dotične osobe ili činjenice da je navedene članove obitelji uzdržavala preminula osoba ili su s njom živjeli. Naime, takav nacionalni sustav pravila o naknadama ne uzima u obzir, protivno zahtjevima navedenima u točkama 60. i 62. ove presude, patnju i težinu posljedica povrede za njih i stoga ne pridonosi na odgovarajući način naknadi njihove imovinske i neimovinske štete.
66
Konkretno, načelno lišenje određenih članova obitelji svake naknade treba smatrati nepomirljivim s takvim zahtjevima kada je, kao u glavnom postupku, kazneni sud tim članovima obitelji dodijelio naknadu štete, koja uostalom nije zanemariva, za štetu pretrpljenu zbog smrti osobe koja je bila izložena nasilnom kaznenom djelu počinjenom s namjerom, ali počinitelj ne može, zbog svoje insolventnosti, sam platiti tu naknadu štete.
67
Iz toga slijedi da, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 47. svojeg mišljenja, nacionalni sustav pravila o naknadama žrtvama nasilnih kaznenih djela počinjenih s namjerom, poput onog u kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem se žrtve isključuju bez ikakvog razmatranja opsega štete nastale za njih zbog prethodno određenog reda prvenstva među različitim žrtvama koje imaju pravo na naknadu i koji se temelji samo na prirodi obiteljskih odnosa, na temelju čega se donose puke pretpostavke u pogledu postojanja ili razmjera štete, ne mogu dovesti do „pravičn[e] i primjeren[e] naknade” u smislu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/80.
68
Posljedično, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 12. stavak 2. Direktive 2004/80 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji predviđa sustav pravila o naknadi za nasilna kaznena djela počinjena s namjerom koja, u slučaju ubojstva, uvjetuju pravo na naknadu štete roditelja preminule osobe odsutnošću nadživjelog bračnog druga i djece te osobe, a pravo braće i sestara te osobe odsutnošću navedenih roditelja.
Troškovi
69
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
Članak 12. stavak 2. Direktive Vijeća 2004/80/EZ od 29. travnja 2004. o naknadi žrtvama kaznenih djela
treba tumačiti na način da mu se:
protivi propis države članice koji predviđa sustav pravila o naknadi za nasilna kaznena djela počinjena s namjerom koja, u slučaju ubojstva, uvjetuju pravo na naknadu roditelja preminule osobe odsutnošću nadživjelog bračnog druga i djece te osobe, a pravo braće i sestara te osobe odsutnošću navedenih roditelja.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
1
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.