62003CJ0511_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑511/03
dėl Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandai) 2003 m. gruodžio 5 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gruodžio 8 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Staat der Nederlanden (Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij)
prieš
Ten Kate Holding Musselkanaal BV,
Ten Kate Europrodukten BV,
Ten Kate Produktie Maatschappij BV,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas (pranešėjas), teisėjai J.-P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh,
generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 2 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Ten Kate Holding Musselkanaal BV, Ten Kate Europrodukten BV, Ten Kate Produktie Maatschappij BV, atstovaujamų advokatų H. Bronkhorst ir J. A. M. A. Sluysmans,
– Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir J. G. M. van Bakel,
– Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Abraham ir E. Puisais,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos T. van Rijn, A. Bordes ir H. van Vliet,
susipažinęs su 2005 m. vasario 17 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės yra susijęs su Bendrijos teisės išaiškinimu, kiek tai susiję su valstybės narės atsakomybe dėl to, kad Teisingumo Teisme ji nepareiškė ieškinio Europos Bendrijų Komisijai.
2. Šie klausimai iškilo nagrinėjant ginčą tarp Nyderlandų valstybės ir Ten Kate Holding Musselkanaal BV, Ten Kate Europrodukten BV
bei Ten Kate Produktie Maatschappij BV
(toliau – Ten Kate ir kt. ) – bendrovių, gaminančių baltymus, naudojamus veršiukams skirto dirbtinio pieno gamyboje ir gaunamus perdirbant kiaulių riebalus. Šiame ginče siekiama pripažinti Nyderlandų valstybę atsakingą už žalą, kurią Ten Kate ir kt.
patyrė negalėdamos prekiauti tokiais baltymais.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. 1994 m. birželio 27 d. Komisija priėmė Sprendimą 94/381/EB dėl tam tikrų apsaugos priemonių, susijusių su galvijų spongiformine encefalopatija ir šėrimu žinduolių kilmės baltymais (OL L 172, p. 23), kuriuo siekiama kovoti su šia liga (toliau – GSE). Šio sprendimo 1 straipsnis nustato:
„1. Valstybės narės per 30 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą uždraudžia šerti visas atrajotojų rūšis iš žinduolių audinių gaminamais pašarais.
2. Tačiau valstybėms narėms, pasirengusioms taikyti sistemą, leidžiančią atskirti atrajotojų kilmės baltymus nuo neatrajotojų kilmės baltymų, Komisija pagal Direktyvos 90/425/EEB 17 straipsnyje nustatytą procedūrą suteikia įgaliojimus leisti šerti atrajotojus kitų gyvulių rūšių nei atrajotojai kilmės baltymais.“ (Neoficialus vertimas)
4. 1990 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvos 90/425/EEB dėl Bendrijos vidaus prekyboje tam tikrais gyvūnais ir produktais taikomų veterinarinių ir zootechninių patikrinimų, siekiant užbaigti vidaus rinkos kūrimą (OL L 224, p. 29), 17 straipsnis numato:
„Darant nuorodą į šiame straipsnyje numatytą tvarką, Veterinarijos nuolatinis komitetas, įkurtas Sprendimu 68/361/EEB, priima sprendimus remdamasis Direktyvos 89/662/EEB 17 straipsnyje nustatytomis taisyklėmis.“
5. 1989 m. gruodžio 11 d. Tarybos direktyvos 89/662/EEB dėl veterinarinių patikrinimų, taikomų Bendrijos vidaus prekyboje, siekiant sukurti vidaus rinką (OL L 395, p. 13), su klaidų ištaisymu (OL L 151, 1990, p. 40), 17 straipsnis nustato:
„1. Kai turi būti laikomasi šiame straipsnyje nurodytos tvarkos, pirmininkas savo iniciatyva arba valstybės narės prašymu nedelsdamas klausimą perduoda Veterinarijos nuolatiniam komitetui (toliau – Komitetas), įsteigtam Sprendimu 68/361/EEB.
2. Komisijos atstovas pateikia Komitetui priemonių, kurių turi būti imtasi, projektą. Komitetas savo nuomonę dėl projekto pareiškia per dvi dienas. Nuomonė patvirtinama Sutarties 148 straipsnio 2 dalyje (dabar – EB 205 straipsnio 2 dalis) nustatyta balsų dauguma tuo atveju, kai Taryba turi priimti sprendimą, remdamasi Komisijos pasiūlymu. Valstybių narių atstovų Komitete balsai skaičiuojami taip, kaip nustatyta tame straipsnyje. Pirmininkas nebalsuoja.
3. Komisija patvirtina numatytas priemones, jeigu jos atitinka Komiteto nuomonę.
4. Kai numatytos priemonės neatitinka Komiteto nuomonės arba nuomonė nepareiškiama, Komisija nedelsdama pateikia Tarybai pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi.
Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma.
Jeigu Taryba per 15 dienų nuo tos dienos, kai klausimas buvo jai perduotas, nepriima jokio sprendimo, pasiūlytas priemones patvirtina Komisija, išskyrus tą atvejį, kai Taryba pasisako prieš tas priemones paprasta balsų dauguma.“
6. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime nurodo pirminę 17 straipsnio redakciją, galiojusią prieš 1990 m. atliktą ištaisymą. Šios redakcijos 2 dalyje buvo nustatyta:
„Komitetas savo nuomonę dėl projekto pareiškia per terminą, kurį, atsižvelgdamas į nagrinėjamo klausimo skubumą, gali nustatyti pirmininkas“.
7. 1996 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimu 96/449/EB dėl alternatyvių gyvūninių atliekų terminio apdorojimo sistemų patvirtinimo, siekiant nukenksminti spongiforminės encefalopatijos sukėlėjus (OL L 184, p. 43), iš esmės buvo uždraustas žinduolių gyvulinės kilmės atliekų perdirbimas, išskyrus pagal tam tikrą nustatytą procedūrą atliekamą perdirbimą, t. y. terminį apdorojimą. Siekiant suteikti atitinkamoms įmonėms galimybę pritaikyti arba pakeisti jų turimą įrangą, Sprendimo 96/449 įsigaliojimas buvo numatytas 1997 m. balandžio 1 dieną.
Nacionalinė teisė
8. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad siekdama gauti Sprendimo 94/381 1 straipsnio 2 dalyje numatytus Komisijos įgaliojimus, pagal viešąją teisę įsteigta galvijų pašarų gamintojų organizacija ( Productschap voor veevoeder, toliau – Productschap ), suderinusi tai su atitinkamais ūkio subjektais ir kompetentingomis valdžios institucijomis, prie 1994 m. lapkričio 9 d. taisyklių, reglamentuojančių gyvulinės kilmės gaminių perdirbimą į pašarus gyvuliams (Verordening Vvr regeling verwerking dierlijke produkten in diervoeders 1994, toliau – 1994 m. Taisyklės), pridėtame protokole, pavadintame „baltymų atskyrimas“, nustatė gamybos ir kontrolės sistemą, pagal kurią iš atrajotojų gauti baltymai galėjo būti atskiriami nuo neatrajotojų, pavyzdžiui, kiaulių baltymų.
9. 1994 m. lapkričio 29 d. laišku Nyderlandų vyriausybė paprašė Komisijos pagal Sprendimo 94/381 nuostatas vykdant Direktyvos 90/425 17 straipsnyje numatytą procedūrą suteikti jai įgaliojimus taikyti protokolą dėl baltymų atskyrimo.
10. Laukdamas įgaliojimų suteikimo iš Komisijos, kompetentingas ministras nepritarė 1994 m. taisyklėms. Ten Kate ir kt.
pritaikė savo gamybos procesą pagal protokolą dėl baltymų atskyrimo. Nacionalinė galvijų ir mėsos tyrimo tarnyba ( Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees, toliau – RVV ) išdavė joms leidimą vykdyti tokią veiklą.
11. 1995 m. gruodžio 18 d. laišku Nyderlandų vyriausybė paragino Komisiją pradėti įgaliojimų suteikimo procedūrą. 1997 m. birželio 27 d. laišku ji pakartojo šį prašymą, pabrėždama galutinio atsakymo svarbą, kad Nyderlandų Karalystė galėtų pateikti įmonėms aiškų atsakymą šiuo klausimu.
12. Po Sprendimo 96/449 priėmimo Nyderlandų teisės aktai buvo pakeisti 1997 m. kovo 25 d. Nutarimu dėl terminio apdorojimo sistemų ir galutinių produktų ( Regeling warmtebehandelingssystemen en eindproducten, Stcrt . 1997, Nr. 61), kuris įsigaliojo 1997 m. liepos 30 dieną. Atsižvelgiant į tai, kad naujajame nutarime numatytas terminis apdorojimas būtų pareikalavęs nemažų investicijų, ir į tai, kad vis dar nebuvo aišku, ar Komisija suteiks įgaliojimus pagal Sprendimą 94/381, Ten Kate ir kt.
nutraukė baltymų gamybą iš kiaulių riebalų.
13. 1998 m. kovo 9 d. laišku kompetentingas ministras paragino Productschap
suderinti 1994 m. taisykles su Sprendimu 94/381, nes artimiausiu metu Europos institucijos neketino priimti jokio su protokolu dėl baltymų atskyrimo susijusio sprendimo. Productschap
pirmininkas 1998 m. birželio 30 d. priėmė naują sprendimą, kuriuo buvo uždrausta kaulų miltų gamyba pagal šį protokolą.
14. 1999 m. vasario 22 d. Žemės ūkio, aplinkos apsaugos ir žuvininkystės valstybės sekretorius priėmė 1999 m. kovo 1 d. įsigaliojusias taisykles, draudžiančias gyvulių pašaruose naudoti kaulų miltus (Regeling verbod diermelen in diervoeders, Stcrt., Nr. 37, 1999).
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15. 1998 m. vasario 24 d. Ten Kate ir kt. Rechtbank te ‘s–Gravenhage pareiškė ieškinį siekdamos, kad Nyderlandų valstybė būtų įpareigota atlyginti žalą, kurią jos patyrė dėl to, kad nuo 1997 m. liepos 30 d. jos nebegali gaminti baltymų iš kiaulių riebalų ir kad iki 1997 m. liepos 30 d. susidariusios atsargos po šios datos nebegalėjo būti parduotos. Grįsdamos šį ieškinį, jos nurodo, jog valstybė nesiėmė reikalingų priemonių, kad užsitikrintų, jog Komisija suteiks prašomus įgaliojimus. Jos teigia, kad valstybė turėjo pareikšti Komisijai ieškinį dėl neveikimo pagal EB sutarties 175 straipsnį (dabar – EB 232 straipsnis).
16. Pirmosios instancijos teismas šį ieškinį atmetė. Tačiau Gerechtshof te ‘s Gravenhage apeliaciją priėmė.
17. Nė viena iš šalių pagrindinėje byloje neginčijo to, kad Ten Kate ir kt.
pačios negalėjo pareikšti Komisijai ieškinio dėl neveikimo, nes jos nebuvo konkrečiai susijusios. Be to, EB sutarties 215 straipsniu (dabar – EB 288 straipsnis) grindžiamu ieškiniu dėl žalos atlyginimo nebūtų buvę galima pasiekti, kad Ten Kate ir kt.
galėtų tęsti savo gamybinę veiklą.
18. Hoge Raad der Nederlanden
kyla klausimų dėl diskrecijos, kurią turi valstybė ieškinio dėl neveikimo pareiškimo klausimu. Jis pažymi, kad aplinkybėmis, patenkančiomis į tarptautinių santykių politikos sritį, valstybė turi didelę diskreciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant įvertinti valstybės atsakomybę, pirmiausia reikia nuspręsti, ar taikytinos Nyderlandų nacionalinės teisės taisyklės, ar Bendrijos teisės normos. Pastarųjų taikymą pateisintų tai, kad nacionalinės teisės taisyklėmis pagrįstas sprendimas galėtų lemti teisinę skirtingų valstybių narių piliečių nelygybę tais atvejais, kai aiškiai nagrinėjamos šių valstybių – o netiesiogiai jų piliečių – teisės ir reikalavimai Europos bendrijos institucijų atžvilgiu.
19. Šiam teismui taip pat kyla klausimas, ar Komisija turi išimtinę iniciatyvos teisę pateikti Veterinarijos nuolatiniam komitetui priemonių, kurios turi būti priimtos, projektą pagal bendrai Direktyvos 90/425 17 straipsnyje ir Direktyvos 89/662 17 straipsnyje numatytą procedūrą. Tačiau tokios teisės egzistavimas reikštų, kad Komisija negali būti priversta veikti ir kad ieškinys dėl neveikimo negali būti patenkintas.
20. Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„ 1. Į klausimą, ar nagrinėjamu atveju valstybė atitinkamo nacionalinio subjekto, pavyzdžiui, Ten Kate, kuri yra suinteresuotasis asmuo, atžvilgiu privalo pasinaudoti savo galimybėmis pareikšti ieškinį pagal EB sutarties 175 straipsnį < ... > ir EB sutarties 173 straipsnį (po pakeitimo – EB 230 straipsnis), o neįvykdžius šios pareigos – atlyginti piliečio dėl to patirtą žalą, turi būti atsakyta remiantis Nyderlandų ar Bendrijos teisės nuostatomis?
2. Jei į pirmąjį klausimą turi būti atsakyta visiškai ar iš dalies remiantis Bendrijos teisės nuostatomis:
a) ar esant tam tikroms aplinkybėms Bendrijos teisė gali lemti pareigą ir atsakomybę, nurodytas šiame klausime?
b) jei į antrojo klausimo a punktą būtų atsakyta teigiamai, kuriomis Bendrijos teisės nuostatomis reikia remtis kaip kriterijais atsakant į pirmąjį klausimą konkrečiu nagrinėjamu atveju?
3. Ar Sprendimo 94/381/EB 1 straipsnio 2 dalis, prireikus kartu su Direktyvos 90/425/EEB 17 straipsniu ir Direktyvos 89/662/EEB 17 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad iš jos išplaukia Komisijos arba Tarybos pareiga suteikti nurodytus įgaliojimus, jeigu sistema, kurią prašymą pateikusi valstybė taiko ar norėtų taikyti, iš tiesų yra tinkama atskirti atrajotojų baltymus nuo neatrajotojų baltymų?
4. Kiek atsakymas į trečiąjį klausimą lemia valstybės narės teisės arba pirmajame klausime nurodytos valstybės pareigos imtis veiksmų pagal EB sutarties 175 straipsnį < ... > dėl įgaliojimų nesuteikimo nagrinėjamu atveju arba pagal EB sutarties 173 straipsnį dėl atsisakymo išduoti tokį leidimą apribojimą?“
21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad trečiasis klausimas yra svarbus, jei pirmąjį klausimą reikėtų spręsti pagal Nyderlandų teisę arba pagal Bendrijos teisę, nebent pastaruoju atveju į antrojo klausimo a punktą būtų atsakyta neigiamai. Ketvirtasis prejudicinis klausimas yra svarbus tik kartu su antrojo klausimo b punktu.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmųjų dviejų klausimų
22. Dviem pirmaisiais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sp rendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kokia teisė turi būti taikoma siekiant nustatyti, ar valstybė narė turi pareigą dėl vieno iš savo piliečių pareikšti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo pagal EB 230 straipsnį arba ieškinį dėl neveikimo pagal EB 232 straipsnį, o to nepadarius – ar dėl to gali kilti atsakomybė. Šis nacionalinis teismas taip pat klausia, ar Bendrijos teisė nustato tokią pareigą ir ar gali užtraukti tokią atsakomybę.
23. Primintina, kad, remiantis EB 5 straipsniu, Bendrija veikia neperžengdama šios Sutarties jai suteiktų įgaliojimų ir paisydama jai šia Sutartimi iškeltų tikslų.
24. Be to, EB 234 straipsnis numato, kad Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti prejudicinį sprendimą dėl šios Sutarties aiškinimo, Bendrijos institucijų ir Europos centrinio banko aktų išaiškinimo, taip pat Europos Sąjungos Tarybos aktu įkurtų įstaigų statutų išaiškinimo, kai tuose statutuose tai numatyta.
25. Tai reiškia, kad valstybės narės vidaus teisės aiškinimas nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai (1995 m. gruodžio 21 d. Nutarties Max Mara, C‑307/95, Rink. p. I‑5083, 5 punktas, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Corsten, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 24 punktas ir 2001 m. sausio 19 d. Nutarties Colapietro, C‑391/00, Rink. p. I‑0000, 8 ir 9 punktai).
26. Taigi Teisingumo Teismas negali atsakyti į klausimą, ar pagal Nyderlandų teisės nuostatas valstybė narė turi pareigą dėl vieno iš savo piliečių pareikšti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo arba ieškinį dėl neveikimo ir ar gali kilti atsakomybė to nepadarius.
27. Kalbant apie Bendrijos teisės aiškinimą, pirmiausia reikia konstatuoti, kad nei EB 230 straipsnio, nei EB 232 straipsnio tekstas valstybėms narėms nenustato pareigos pareikšti ieškinį. Atvirkščiai, EB 232 straipsnis nurodo, kad valstybės narės „gali“ kreiptis į Teisingumo Teismą tam, kad būtų nustatytas Sutarties pažeidimas, kurį sudaro šios nuostatos pirmojoje pastraipoje nurodytų institucijų neveikimas.
28. Be to, tokia pareiga negali kilti pagal EB 10 straipsnį, kurį nurodo atsakovės pagrindinėje byloje, pagrįsdamos savo teiginį. Šiuo straipsniu išreikštas principas valstybės narėms ir institucijoms nustato abipuses pareigas lojaliai bendradarbiauti tarpusavyje (1983 m. vasario 10 d. Sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą, 230/81, Rink. p. 255, 37 punktas; 1990 m. liepos 13 d. Nutarties Zwartveld ir kt., C‑2/88 Imm., Rink. p. I‑3365, 17 punktas), tačiau negali būti aiškinamas taip, kad valstybė narė galėtų būti įpareigota dėl vieno iš savo piliečių pareikšti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo arba ieškinį dėl neveikimo.
29. Tačiau atsižvelgdamas į Sutartyse numatytas ieškinių priimtinumo sąlygas ir teisę į veiksmingą teisminę gynybą, Teisingumo Teismas šį lojalaus bendradarbiavimo principą išaiškino taip, kad nacionaliniai teismai turi stengtis aiškinti ir taikyti vidaus procedūros normas, reglamentuojančias teisę pareikšti ieškinį, taip, kad fiziniai ir juridiniai asmenys gali užginčyti bet kurio sprendimo ir bet kurios nacionalinės priemonės, susijusios su jiems visuotinai taikomu Bendrijos aktu, teisėtumą teisme, remdamiesi šio akto negaliojimu (2002 m. liepos 25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 42 punktas). Taip pat yra tuo atveju, kai fizinis arba juridinis asmuo nurodo sprendimo nepriėmimą EB 232 straipsnio prasme, ir tai, jo manymu, prieštarauja Bendrijos teisei.
30. Jeigu Bendrijos teisė valstybei narei ir nenustato jokios pareigos pareikšti ieškinį dėl panaikinimo arba dėl neveikimo vieno iš savo piliečių naudai, vis dėlto, siekiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą atsakyti naudingai, reikia patikrinti, ar ši teisė draudžia nacionalinę teisę, kurioje įtvirtinta tokia pareiga ar kuri numato galimą šios valstybės atsakomybę už tai, kad ji nesiėmė šių veiksmų.
31. Šiuo atžvilgiu neaišku, dėl ko galėtų būti pažeista Bendrijos teisė, jeigu nacionalinėje teisėje būtų įtvirtinta tokia pareiga arba numatyta valstybės narės atsakomybė tokiu atveju. Vis dėlto valstybė narė galėtų pažeisti EB 10 straipsnyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo pareigą, jeigu ji nepasiliktų sau didelės diskrecijos dėl tikslingumo pareikšti ieškinį, nes kitaip rizikuotų Bendrijos teismus užversti ieškiniais, kurių dalis būtų akivaizdžiai nepagrįsti, ir taip sukeltų pavojų geram šios institucijos veikimui.
32. Atsižvelgiant į šiuos aspektus, į pirmuosius du klausimus reikia atsakyti taip, kad Bendrijos teisė valstybei narei nenustato jokios pareigos pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį arba ieškinį dėl neveikimo pagal EB 232 straipsnį vieno iš savo piliečių naudai. Tačiau ji iš esmės neprieštarauja tam, kad nacionalinė teisė įtvirtintų tokią pareigą arba numatytų valstybės narės atsakomybę už tai, kad ji nesiėmė šių veiksmų.
Dėl trečiojo klausimo
33. Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Sprendimo 94/381 1 straipsnio 2 dalis, prireikus kartu su Direktyvos 90/425 17 straipsnio ir Direktyvos 89/662 17 straipsnio nuostatomis, aiškintina taip, kad pagal ją Komisijai arba Tarybai atsiranda pareiga suteikti joje nurodytus įgaliojimus, jeigu sistema, kurią prašymą pateikusi valstybė narė taiko ar norėtų taikyti, iš tiesų yra tinkama atskirti atrajotojų baltymus nuo neatrajotojų baltymų.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
34. Ten Kate ir kt.
pabrėžia Sprendimo 94/381 1 straipsnio 2 dalyje vartojamą formuluotę „Komisija < ... > suteikia įgaliojimus“, kuri Komisijai nesuteikia jokios diskrecijos. Tokį aiškinimą patvirtina imperatyvi šio sprendimo šeštos konstatuojamosios dalies formuluotė: „kai valstybė narė yra pasirengusi taikyti sistemą, leidžiančią atskirti atrajotojų kilmės baltymus nuo neatrajotojų kilmės baltymų, ji turi gauti Komisijos įgaliojimus < ... > “
35. Tačiau Nyderlandų vyriausybė ir Komisija laikosi nuomonės, kad, atsižvelgus į esamas aplinkybes, Komisija neturėjo pareigos suteikti tokius įgaliojimus. Jos patikslina, kad, priešingai nei teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, klausimas buvo perduotas Veterinarijos nuolatiniam komitetui jo 1995 m. kovo 7–8 d. posėdyje. Tačiau šis komitetas neišreiškė savo pozicijos. Todėl Komisija nebepateikė pasiūlymo Tarybai. Jos atkreipia dėmesį į žinių apie GSE pažangą, kuri pateisina sprendimo nepriėmimą. Be to, Nyderlandų vyriausybė nurodo 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Pharos prieš Komisiją
(C‑151/98 P, Rink. p. I‑8157, 25 punktas) ir 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
(C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 66 punktas) bei teigia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, nors ir nurodydamas Komisijai veikti greitai, paliko jai tam tikrą veikimo laisvę, o formuluotė „nedelsdama pateikia Tarybai“ priklauso nuo konkrečių aplinkybių.
36. Be to, Komisija nurodo, kad net prieš gaudama 1994 m. lapkričio 29 d. Nyderlandų Karalystės prašymą suteikti įgaliojimus ji 1994 m. lapkričio 11 d. laišku Nyderlandų valdžios institucijoms pateikė tam tikrus klausimus, susijusius su Sprendimo 94/381 įgyvendinimu. Ji pakartojo šiuos klausimus 1995 m. kovo 21 d. ir 1995 m. birželio 20 d. laiškuose, tačiau negavo patenkinančio atsakymo. Be to, 1996 m. kovo 20 d. Didžiosios Britanijos Spongiform Encephalopathy Advisory Committee
paskelbus apie galimą ryšį tarp GSE ir Creutzfeldt-Jakobo ligos, valstybėse narėse buvo įgyvendinta patikrinimų programa. 1996 m. gruodžio 9–13 d. buvo atliktas patikrinimas Nyderlanduose. Jis parodė, kad su Sprendimu 94/381 susiję patikrinimai ten buvo nepakankami, nes jie neapėmė galutinių produktų patikrinimo laboratorijoje. 1997 m. liepos 7 d. Komisija Nyderlandų atžvilgiu pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, išsiųsdama oficialų įspėjimą, dėl kurio procedūra buvo užbaigta pasikeitus informacija, o tai truko iki 1998 ir 1999 metų.
Teisingumo Teismo vertinimas
37. Primintina, kad Sprendimas 94/381, uždraudžiantis iš žinduolių audinių pagamintų baltymų naudojimą atrajotojų pašaruose, yra kovojant prieš GSE, tuo metu laikyta tik gyvulių liga, priimta priemonė. Šio sprendimo 1 straipsnio 2 dalis numato, kad, taikant išimtį šiam draudimui, valstybėms narėms, pasirengusioms taikyti sistemą, leidžiančią atskirti iš atrajotojų gaminamus baltymus nuo iš neatrajotojų gautų baltymų, Komisija pagal Direktyvos 90/425 17 straipsnyje, kuris nukreipia į Direktyvos 89/662 17 straipsnį, nustatytą procedūrą suteikia įgaliojimus leisti šerti atrajotojus baltymais, pagamintais iš kitų gyvulių rūšių nei atrajotojai.
38. Direktyvos 89/662 17 straipsnis numato kreipimąsi į Veterinarijos nuolatinį komitetą, Komisijos atliktiną priemonių, kurių turi būti imtasi, projekto pateikimą, šio komiteto nuomonę, Komisijos sprendimą, kai jis atitinka šią nuomonę, arba Komisijos kreipimąsi į Tarybą, kai numatytos priemonės neatitinka šios nuomonės arba nuomonė nepareiškiama.
39. Iš Nyderlandų vyriausybės ir Komisijos rašytinių pastabų bei Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad, priešingai nei teigė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, į Veterinarijos nuolatinį komitetą buvo kreiptasi dėl prašymų suteikti nagrinėjamus įgaliojimus, ir jame šiuo klausimu buvo diskutuojama 1995 m. kovo 7–8 d. vykusiame posėdyje, tačiau komitetas neišreiškė savo pozicijos.
40. Atsižvelgiant į šią aplinkybę, klausimą reikėtų performuluoti taip, kad juo siekiama išsiaiškinti, ar nepaisant to, kad Veterinarijos nuolatinis komitetas neišreiškė pozicijos, Komisija vis dėlto turi pareigą pateikti Tarybai pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi.
41. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas dėl norminės procedūros, panašios į Sprendime 94/381 numatytą procedūrą, jau yra nusprendęs, kad Komisijai turi būti pripažįstama pakankama diskrecija tam, kad, žinodama visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, ji galėtų imtis būtinų ir tinkamų visuomenės sveikatos apsaugai priemonių (2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš CEVA ir Pfizer, C‑198/03 P, Rink. p. I‑0000, 80 punktas).
42. Jeigu tokiomis aplinkybėmis, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, remiantis Komisijos turimais įrodymais neįmanoma nustatyti, kad atliekami patikrinimai taikant sistemą, leidžiančią atskirti iš atrajotojų gautus baltymus nuo iš neatrajotojų gautų baltymų, kurią valstybė narė pateikia jai įvertinti prašydama suteikti įgaliojimus, suteikia pakankamas garantijas visuomenės sveikatos apsaugos atžvilgiu, ir jeigu dėl valstybės narės prašymo kreiptasi į Veterinarijos nuolatinį komitetą, tačiau pastarasis neišreiškė savo pozicijos būtent dėl naujai gautos informacijos, pakeičiančios grėsmės visuomenės sveikatai suvokimą, reikia pripažinti, kad Komisija neturi pareigos pateikti Tarybai pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi (šiuo klausimu žr. nurodyto sprendimo Pharos prieš Komisiją
23 ir 24 punktus). Taigi Taryba turi priimti sprendimą tik tuomet, kai Komisija jai pateikia pasiūlymą.
43. Todėl į trečiąjį klausimą turi būti atsakyta taip, kad Sprendimo 94/381 1 straipsnio 2 dalis kartu su Direktyvos 90/425 17 straipsnio ir Direktyvos 89/662 17 straipsnio nuostatomis, turi būti aiškinama taip, kad jeigu remiantis Komisijos turimais įrodymais neįmanoma nustatyti, jog atliekami patikrinimai taikant sistemą, leidžiančią atskirti iš atrajotojų gaunamus baltymus nuo iš neatrajotojų gaunamų baltymų, kurią valstybė narė pateikė jai įvertinti siekdama gauti įgaliojimus, suteikia pakankamas garantijas visuomenės sveikatos apsaugos atžvilgiu ir jeigu dėl šios valstybės narės prašymo kreiptasi į Veterinarijos nuolatinį komitetą, tačiau pastarasis neišreiškė savo pozicijos visų pirma dėl naujai gautos informacijos, pakeičiančios grėsmės visuomenės sveikatai suvokimą, Komisija neturi pareigos pateikti Tarybai pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi.
Dėl ketvirtojo klausimo
44. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kiek atsakymas į trečiąjį klausimą lemia valstybės narės teisės arba pirmajame klausime nurodytos valstybės narės pareigos imtis veiksmų dėl atsisakymo suteikti šioje byloje nagrinėjamus įgaliojimus arba dėl tokių įgaliojimų nesuteikimo apribojimą.
45. Atsižvelgiant į atsakymus, pateiktus į pirmuosius tris klausimus, nebereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą, kiek jis susijęs su Bendrijos teisės aiškinimu. Be to, kaip jau buvo minėta šio sprendimo 25 punkte, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į šį klausimą, kiek jis susijęs su nacionalinės teisės aiškinimu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
46. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1. Bendrijos teisė valstybei narei nenustato jokios pareigos pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį arba ieškinį dėl neveikimo pagal EB 232 straipsnį vieno iš savo piliečių naudai. Tačiau ji iš esmės neprieštarauja tam, kad nacionalinė teisė įtvirtintų tokią pareigą arba numatytų valstybės narės atsakomybę už tai, kad ji nesiėmė šių veiksmų.
2. 1994 m. birželio 27 d. Komisijos sprendimo 94/381/EB dėl tam tikrų apsaugos priemonių, susijusių su galvijų spongiformine encefalopatija ir šėrimu žinduolių kilmės baltymais, 1 straipsnio 2 dalis kartu su 1990 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvos 90/425/EEB dėl Bendrijos vidaus prekyboje tam tikrais gyvūnais ir produktais taikomų veterinarinių ir zootechninių patikrinimų, siekiant užbaigti vidaus rinkos kūrimą, 17 straipsnio ir 1989 m. gruodžio 11 d. Tarybos direktyvos 89/662/EEB dėl veterinarinių patikrinimų, taikomų Bendrijos vidaus prekyboje, siekiant sukurti vidaus rinką, 17 straipsnio nuostatomis turi būti aiškinama taip, kad jeigu remiantis Europos Bendrijų Komisijos turimais įrodymais neįmanoma nustatyti, jog atliekami patikrinimai taikant sistemą, leidžiančią atskirti iš atrajotojų gaunamus baltymus nuo iš neatrajotojų gaunamų baltymų, kurią valstybė narė pateikė jai įvertinti siekdama gauti įgaliojimus, suteikia pakankamas garantijas visuomenės sveikatos apsaugos atžvilgiu, ir jeigu dėl šios valstybės narės prašymo kreiptasi į Veterinarijos nuolatinį komitetą, tačiau pastarasis neišreiškė savo pozicijos visų pirma dėl naujai gautos informacijos, pakeičiančios grėsmės visuomenės sveikatai suvokimą, Komisija neturi pareigos pateikti Europos Sąjungos Tarybai pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi.