62013CC0400_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šiose sujungtose bylose Amtsgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo kantono teismas, Vokietija) ir Amtsgericht Karlsruhe (Karlsrūhės kantono teismas, Vokietija) pateikti prejudiciniai klausimai iš esmės susiję su 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje(2) 3 straipsnio a ir b punktų išaiškinimu.
2. Minėto straipsnio a ir b punktuose, be kitų šio reglamento nuostatų, reglamentuojama valstybių narių teismų jurisdikcija ratione loci (3) šioje srityje, alternatyviai nurodant „tos vietos, kurioje yra atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta, teismas[ą]“ arba „tos vietos, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas[ą]“, patikslinus, kad reikalavimą pateikęs asmuo gali laisvai pasirinkti vieną iš šių jurisdikcijos pagrindų.
3. Šios bylos susijusios su dviem ginčais dėl išlaikymo išmokų tarp nepilnamečio vaiko ir jo tėvo, taip pat ištekėjusios moters ir jos sutuoktinio. Minėti reikalavimai atitinkamai buvo pateikti kiekvieno iš miestų, kuriuose įprastai gyvena atitinkamos išlaikymo kreditorės, Amtsgericht
(pirmosios instancijos kantono teismas). Tačiau, taikydamas nuostatą, kuria Vokietijos teisėje įgyvendinti Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a ir b punktuose numatyti atvejai, kiekvienas iš minėtų teismų perdavė bylą Amtsgericht, įsteigtą mieste, kuris yra Oberlandesgericht (regioninio apeliacinio teismo) veiklos teritorijoje, kurioje gyvena minėtos ieškovės.
4. Taigi Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar minėto reglamento 3 straipsnis, kuris valstybių narių teisinėse sistemose taikytinas tiesiogiai, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiami tokie valstybės narės teisės aktai kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos išlaikymo prievolių srityje
užsienio teismų jurisdikcija tenka ne tam teismui, kurio įprasta veiklos teritorija apima vietovę, kurioje įprastai gyvena nacionalinėje teritorijoje įsikūrusi šalis.
5. Nors Reglamentas Nr. 4/2009 taikytinas nuo 2011 m. birželio 18 d.(4), Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės priimti sprendimo dėl jame esančių nuostatų išaiškinimo(5) . Taigi visų pirma reikėtų kelti klausimą dėl galimybės arba būtinybės atsižvelgti į principus, kylančius iš Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su kitomis tarp valstybių narių teismų taikytinomis priemonėmis jurisdikcijos civilinėse bylose srityje, ir tokiu atveju nustatyti, kiek analogiškas motyvavimas būtų reikšmingas aiškinant Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnį.
6. Šie klausimai visų pirma kyla atsižvelgiant į minėto straipsnio ir nuostatų, susijusių su jurisdikcija išlaikymo prievolių srityje, teksto panašumus 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijoje dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo(6) (toliau – Briuselio konvencija) ir 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo(7) (toliau – reglamentas „Briuselis I“), kuris yra šios konvencijos tęsinys(8) .
II – Teisinis pagrindas
A – Reglamentas Nr. 4/2009
7. Reglamento Nr. 4/2009 3 konstatuojamojoje dalyje, be kitų dokumentų, daroma aiški nuoroda į reglamentą „Briuselis I“. Jo 44 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad šiuo reglamentu iš dalies keičiamas reglamentas „Briuselis I“, „pakeičiant to reglamento nuostatas, taikytinas išlaikymo prievolėms“. Jo 15 konstatuojamojoje dalyje priduriama, kad, „siekiant užtikrinti išlaikymo kreditorių interesų gynimą ir skatinti tinkamą teisingumo vykdymą Europos Sąjungoje, turėtų būti pritaikytos jurisdikcijos normos, nustatytos reglamentu [„Briuselis I“] < ... > ir nebeturėtų būti nuostatų nukreipiančių į nacionalinę teisę < … > “.
8. Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a ir b punktuose numatyta, kad „jurisdikciją nagrinėti su išlaikymo prievolėmis susijusias bylas valstybėse narėse turi:
a) tos vietos, kurioje yra atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta, teismas; arba
b) tos vietos, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas < … > “.
B – Vokietijos teisė
9. Reglamentas Nr. 4/2009 Vokietijos teisėje įgyvendintas 2011 m. gegužės 23 d. Įstatymu dėl išlaikymo išmokų išieškojimo užsienio valstybėse ( Auslandsunterhaltsgesetz, toliau – AUG)(9) .
10. Klostantis faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos minėto įstatymo 28 straipsnio „Jurisdikcijų koncentracija“ 1 dalies pirmame sakinyje buvo numatyta, kad „jei šalies įprastinė gyvenamoji vieta yra ne Vokietijoje, reikalavimus bylose dėl išlaikymo priteisimo reglamento [Nr. 4/2009] 3 straipsnio a ir b punktuose nurodytais atvejais nagrinėja Amtsgericht, turintis išimtinę jurisdikciją Oberlandesgericht veiklos teritorijoje, kurioje yra atsakovo ar kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta < … > “.
III – Pagrindinių bylų ginčai, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
A – Byla „Sanders“ (C‑400/13)
11. 2013 m. gegužės 29 d. nepilnametė Sophia Marie Nicole Sanders, atstovaujama savo motinos, kreipėsi į Amtsgericht, esantį Metmane (Vokietija), t. y. mieste, kuriame yra jos įprastinė gyvenamoji vieta, ir pareikalavo, kad jos tėvas D. Verhaegen, gyvenantis Belgijoje, mokėtų jai išlaikymo išmoką.
12. Išklausęs šalis, Amtsgericht Mettmann, taikydamas AUG 28 straipsnio 1 dalį, perdavė bylą Amtsgericht Düsseldorf
(Vokietija) kaip kantono pirmosios instancijos teismui, įsteigtam regioninio apeliacinio teismo, t. y. Oberlandesgericht Düsseldorf, veiklos teritorijoje, kurioje yra išlaikymo kreditorės įprastinė gyvenamoji vieta.
13. Tačiau Amtsgericht Düsseldorf
suabejojo savo paties teritorine jurisdikcija, nes manė, kad pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą kompetentingas teismas turi būti tos valstybės narės vietos, kurioje įprastai gyvena ieškovė, teismas, šiuo atveju – Amtsgericht Mettmann . Taigi 2013 m. liepos 16 d. sprendimu Amtsgericht Düsseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [AUG] 28 straipsnio 1 dalis prieštarauja reglamento [Nr. 4/2009] 3 straipsnio a ir b punktams?“
B – Byla „Huber“ (C‑408/13)
14. B. Huber iškėlė bylą Amtsgericht
Kelio mieste (Vokietija), kuriame ji įprastai gyvena, kad jos sutuoktinis M. Huber, gyvenantis Barbadose, būtų įpareigotas mokėti jai išlaikymo išmoką gyvenant skyrium (separacijos).
15. Per pirminę procedūrą, susijusią su teisminės pagalbos skyrimu, Amtsgericht Kehl
perdavė bylą Amtsgericht Karlsruhe
(Vokietija), remdamasis tuo, kad pagal AUG 28 straipsnio 1 dalį šis teismas vienintelis yra kompetentingas, nes ieškovės įprastinė gyvenamoji vieta yra Oberlandesgericht Karlsruhe
veiklos teritorijoje.
16. Abiem šalims pagrindinėje byloje kilo abejonių dėl minėto 28 straipsnio atitikties Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a ir b punktams, todėl 2013 m. liepos 18 d. sprendimu Amtsgericht Karlsruhe
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [AUG] 28 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, kuriame numatyta, kad jeigu šalis neturi įprastinės gyvenamosios vietos šalies teritorijoje, Amtsgericht, esantis Oberlandesgericht
veiklos teritorijoje, kurioje yra atsakovo ar kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, turi išimtinę jurisdikciją nagrinėti reikalavimus dėl išlaikymo prievolių reglamento [Nr. 4/2009] 3 straipsnio a ir b punktuose numatytais atvejais, atitinka pastarąją nuostatą?“
C – Procesas Teisingumo Teisme
17. 2013 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑400/13 ir C‑408/13 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
18. Rašytines pastabas pateikė Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija. Posėdis nebuvo surengtas.
IV – Analizė
A – Dėl nagrinėjamų prašymų priimti prejudicinį sprendimą turinio
19. Kadangi Teisingumo Teismui šiose bylose pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą formuluotės gali kelti sunkumų, pirmiausia reikia apibrėžti jo kompetencijos ribas šioje srityje, o tuomet patikslinti, kokias nuostatas reikia išaiškinti, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnį ir į kitus jo straipsnius.
20. Pirmiausia, panašiai kaip Vokietijos vyriausybė, siūlau Teisingumo Teismui pagal savo praktiką performuluoti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusių teismų klausimus, t. y. kad jais būtų siekiama ne išaiškinti šiuose klausimuose nurodytas Vokietijos teisės nuostatas ir įvertinti, ar jomis pažeidžiama Sąjungos teisė, nes tai nepriklauso jo kompetencijai nagrinėjant SESV 267 straipsniu grindžiamus ieškinius(10), o išanalizuoti Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnį taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiems teismams būtų pateikta visa naudinga Sąjungos teisės aiškinimo informacija, kad jie galėtų išnagrinėti savo bylas(11) .
21. Antra, reikia pažymėti, kad abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą ir dėl Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punkto, ir dėl jo b punkto išaiškinimo, nurodant, kad AUG 28 straipsnio 1 dalis taikoma „[minėto reglamento] 3 straipsnio a ir b punktuose numatytais atvejais“ (pažymėta mano).
22. Tačiau Komisija teigia, kad šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą akivaizdžiai nepriimtini, nes jie susiję su minėto reglamento 3 straipsnio a punktu, o, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, tik minėto straipsnio b punktas turi ryšį su šių bylų tikrove ar dalyku, taigi yra svarbus bylai.
23. Iš tiesų abiejuose pagrindinėse bylose vykstančiuose procesuose ieškovės yra išlaikymo kreditorės, pasirinkusios kreiptis į Vokietijos teritorijoje, kur jos įprastai gyvena, esantį teismą, o toks atvejis patenka į Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto taikymo sritį. Šiomis aplinkybėmis prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai klausia, kuris iš Vokietijos teismų, remiantis minėta nuostata, turi būti laikomas turinčiu jurisdikciją ratione loci
pagal „vietą, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta“, atsižvelgiant į Vokietijos teisės nuostatos keliamas abejones.
24. Tačiau minėto reglamento 3 straipsnio a punkto, kuriame numatyta „atsakovo įprastinės gyvenamosios vietos“ teismo jurisdikcija, taikymas pagrindinėse bylose nekelia jokios konkrečios problemos. Todėl, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo praktiką, kuria remiantis jis neturi atsakyti į prejudicinį klausimą ar jo dalį, kurie akivaizdžiai nėra objektyviai būtini prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamam ginčui išspręsti(12), manau, kad šioje byloje pateiktą atsakymą reikėtų apriboti Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto išaiškinimu.
25. Vis dėlto, siekiant pateikti tokį išaiškinimą, reikėtų atsižvelgti į bendresnę šioje byloje reikšmingos nuostatos sistemą(13) ir visų pirma pažymėti tai, kad minėto 3 straipsnio a ir b punktai suformuluoti tapačiai, t. y. tapačiai suformuluota frazė, dėl kurios kyla klausimų(14), ir kad minėti punktai taikytini tuo pačiu atveju, t. y. kai reikalavimas, susijęs su išlaikymo prievole, pateikiamas kaip pagrindinis reikalavimas(15) .
26. Trečia, galima pažymėti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, susijusiame su byla Huber
(C‑408/13), Amtsgericht Karlsruhe
primena, jog AUG 28 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytas išimtinis jurisdikcijos pobūdis gali prieštarauti ne tik Reglamento Nr. 4/2009 28 straipsnio 3 straipsniui, bet ir jo 4 ir 5 straipsniams(16), tačiau jis savo pateikiamame prejudiciniame klausime jų nenurodo. Komisija siūlo Teisingumo Teismui išaiškinti minėtus 4 ir 5 straipsnius, nes šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be savo suformuluoto klausimo, nori sužinoti, ar minėtų nuostatų neatitinka ir nagrinėjama jurisdikcijų koncentracija.
27. Manau, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką(17) jam nereikia šiuo atžvilgiu priimti sprendimo, nes Amtsgericht Karlsruhe
apribojo Teisingumo Teismui pateiktą klausimą Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio taikymo srities apibrėžimu, ir nors šio reglamento 4 ir 5 straipsniai tikrai yra aptariami, tačiau nėra minėto klausimo objektas, todėl nėra lemiamos priežasties priimti sprendimo dėl savo paties kompetencijos pagal šio teismo atliktą vertinimą(18) .
B – Dėl išvadų, kurias galima padaryti, palyginti su kitomis priemonėmis
28. Kadangi šiose bylose Teisingumo Teismo prašoma pirmą kartą išaiškinti Reglamentą Nr. 4/2009, reikia kelti klausimą, ar kokių nors gairių ar atsakymo požymių galima rasti atsižvelgiant į gretimas priemones. Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia išnagrinėti, ar reikia gretinti su tarptautinėmis konvencijomis ar kitais reglamentais, susijusiais su teismų jurisdikcija civilinėse bylose, nes kai kuriuose iš jų yra nuostatų, kurios tikrai panašios į Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą (1). Jeigu taip, tuomet, atsižvelgiant į pastarojo dokumento specifiką, reikėtų nustatyti, kiek, atlikus tokį palyginimą, galima aiškinti pagal analogiją, ypač atsižvelgti į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su tomis kitomis priemonėmis (2).
1. Dėl galimybės palyginti su kitomis priemonėmis
29. Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktas suformuluotas panašiai kaip ir taisyklės dėl „specialiosios jurisdikcijos“ išlaikymo prievolių srityje, esančios Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalyje(19) ir reglamento „Briuselis I“ 5 straipsnio 2 dalyje, kuriose nurodyta, kad šioje srityje kompetentingas teismas yra „kreditoriaus nuolatinės gyvenamosios vietos arba [įprastinės] gyvenamosios vietos [teismas]“(20) .
30. Nors išlaikymo prievolės vis dėlto nepatenka į reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį(21), manau, kad Teisingumo Teismo praktika, susijusi su Briuselio konvencijos ir minėto reglamento nuostatomis, yra reikšminga analizuojant atitinkamas Reglamento Nr. 4/2009 nuostatas. Be to, nors toks analogiškas požiūris turi būti šiek tiek patikslintas, man atrodo, kad sąvokas, kurios yra šių prašymų priimti prejudicinį sprendimą objektas, reikėtų aiškinti atsižvelgiant į tą teismų praktiką dėl toliau nurodytų priežasčių.
31. Pirma, esminės sąsajos tarp reglamento „Briuselis I“ ir Reglamento Nr. 4/2009 yra akivaizdžios skaitant pastarąjį reglamentą, nes jo preambulėje daug kartų minimas reglamentas „Briuselis I“(22), o jo 68 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad juo pakeičiamos reglamento „Briuselis I“ nuostatos, taikytinos išlaikymo prievolių srityje.
32. Antra, konkrečiau kalbant apie Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnyje įtvirtintas jurisdikcijos taisykles, šios nuostatos genezė patvirtina tokių sąsajų buvimą. Iš tiesų pirminiame Komisijos pasiūlyme pabrėžiamas poreikis gerinti išlaikymo kreditoriaus galimybes, kurios jam jau suteikiamos pagal reglamente „Briuselis I“ įtvirtintas jurisdikcijos taisykles(23) . Komunikate dėl šio pasiūlymo komentaro(24) patvirtinta, kad minėtame 3 straipsnyje iš esmės pakartojamos atitinkamos reglamento „Briuselis I“ nuostatos(25), kurios vis dėlto buvo šiek tiek pakeistos, siekiant panaikinti dviprasmybes(26), pritaikyti šias nuostatas prie šeimos teisės ypatumų(27) ir išplėsti taikymo sritį(28) .
33. Atsižvelgdamas į visa tai, manau, kad galima tarti, jog minėto straipsnio nuostatas reikia aiškinti pagal teismų praktiką, susijusią su Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ nuostatomis, kiek jos yra lygiavertės(29), vis dėlto taikant kai kurias išlygas, susijusias su pačiais Reglamento Nr. 4/2009 tikslais, kurie nurodyti toliau(30) .
34. Išsamumo sumetimais reikia išnagrinėti, ar būtina palyginti su kitomis priemonėmis nei minėta konvencija ir reglamentas, kurie taip pat taikytini teismų jurisdikcijos civilinėse bylose srityje, o konkrečiai – šeimos bylose(31) .
35. Kalbant apie 2007 m. lapkričio 23 d. Hagos konvenciją dėl tarptautinio vaikų ir kitokių šeimos išlaikymo išmokų išieškojimo(32), Reglamento Nr. 4/2009 8 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad yra būtina atsižvelgti į šią konvenciją(33) . Joje nėra tiesioginių jurisdikcijos taisyklių(34), tačiau su ja susijusiuose parengiamuosiuose dokumentuose pateikiama informacijos, naudingos sprendimui šioje byloje priimti, nes juose patikslinta, kad nuostatos, kuriose numatyta kompetencija, susijusi su kreditoriaus gyvenamąja ar nuolatine gyvenamąja vieta, „priimtos siekiant apsaugoti (paprastai) silpnesniąją šalį (t. y. kreditorių), suteikiant jam galimybę pareikšti ieškinį jam patogiame teisme, t. y. vietoje, kurioje jis gyvena“(35) .
36. Kalbant apie reglamentą, kuris paprastai vadinamas reglamentu „Briuselis IIa“(36), pažymėtina, kad į jo taikymo sritį tikrai nepatenka išlaikymo prievolės(37), nes jo priėmimo metu reglamente „Briuselis I“ buvo, o dabar – Reglamente Nr. 4/2009 yra specialiųjų nuostatų. Vis dėlto, norint palyginti, galima pažymėti, kad jame įtvirtintų jurisdikcijos taisyklių bendras tikslas yra paskirti „valstybės narės teismus“(38), o ne „tos vietos, kurioje yra < ... >, teismą“, kaip nurodyta Reglamento Nr. 4/2009(39) 3 straipsnio b punkte.
2. Dėl gretinimo su kitomis priemonėmis aprėpties
37. Iš pradžių noriu patikslinti, kad, nors Reglamente Nr. 4/2009 esančios jurisdikcijos taisyklės turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su atitinkamomis Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ nuostatomis, iš šios teismų praktikos kylantys principai neturėtų būti perkeliami mechaniškai.
38. Iš tiesų toks aiškinimas pagal analogiją turi savo ribas, atsižvelgiant į konkretų Reglamento Nr. 4/2009 tikslą, dėl kurio tapo būtina atlikti pritaikymus prie jurisdikcijos taisyklių, esančių reglamente „Briuselis I“(40), nors, priešingai tam, kas galėjo būti nurodyta dėl reglamento „Briuselis IIa“(41), Reglamentas Nr. 4/2009 susijęs ne tik su neturtiniais, bet ir su turtiniais santykiais. Pabrėžiu, kad šios mišrios priemonės taikymo sritis buvo suvokiama plačiau nei reglamento „Briuselis I“ taikymo sritis ir dalykiniu(42), ir geografiniu požiūriu(43) .
39. Mano nuomone, kyla mažai abejonių dėl principo, kurį Teisingumo Teismas nuolat taiko, aiškindamas Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ konvencijos nuostatas(44), pagal kurį Reglamento Nr. 4/2009 sąvokos turi būti apibrėžiamos savarankiškai, t. y. atskirai nuo vienoje ar kitoje valstybėje narėje vyraujančios reikšmės, perkėlimo šiai bylai, siekiant kuo labiau užtikrinti iš šio dokumento kylančių teisių ir pareigų lygybę ir vienodumą valstybėms narėms ir suinteresuotiesiems asmenims. Šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 4/2009 11 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad terminas „išlaikymo prievolės“, kaip jis suprantamas šiame reglamente, „turėtų būti aiškinamas autonomiškai“(45), ir taip įtvirtinamas metodas, kuriuo Teisingumo Teismas vadovavosi savo praktikoje, susijusioje su Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalimi(46), kurioje taip p at aiškiai pripažinta išlaikymo kreditoriaus sąvokos autonomija(47) . Taigi manau, kad, siekiant atsakyti į įvairiose bylose kylančius klausimus, reikia remtis atitinkamo reglamento sistema ir tikslais(48) .
40. Be to, nors reglamento „Briuselis I“ preambulėje aiškiai nenurodyta, man atrodo nepaneigiama, kad jo 15 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinti bendrieji tikslai(49) taip pat sudaro jurisdikcijos taisyklių, numatytų Reglamente Nr. 4/2009(50), pagrindą. Tačiau šie tikslai, t. y. „užtikrinti išlaikymo kreditorių interesų gynimą“ ir „skatinti tinkamą teisingumo vykdymą Europos Sąjungoje“(51), iš esmės būdingi ir pastarajam reglamentui ir jais Teisingumo Teismas turi vadovautis pateikdamas išaiškinimą šioje byloje. Nereikia pamiršti, kad siekis sustiprinti visų išlaikymo kreditorių teisėtų interesų apsaugą(52) iš tikrųjų buvo viena iš svarbiausių priežasčių, dėl kurių Europos teisės aktų leidėjas nusprendė neįtraukti išlaikymo prievolių į reglamento „Briuselis I“, susijusio su turtinėmis prievolėmis apskritai, taikymo sritį ir priimti specialų dokumentą, t. y. Reglamentą Nr. 4/2009(53) . Be to, minėtas siekis aiškiai matyti iš jo nuostatų(54) .
41. Todėl manau, kad šiose bylose reikia kuo labiau atsižvelgti į ankstesnę Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ nuostatoms lygiaverčių nuostatų aiškinimu, tačiau atliekant pritaikymus, kurių gali reikėti dėl Reglamento Nr. 4/2009 ypatumų.
C – Dėl sąvokos „tos vietos, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas“ pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą
42. Prejudicinių klausimų, kuriuos atitinkamai pateikė Amtsgericht Düsseldorf ir Amtsgericht Karlsruhe, esmė ta pati. Atsižvelgiant į toliau pateiktus paaiškinimus(55), juos reikia suprasti kaip tokius, kuriais siekiama nustatyti, ar Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą reikia aiškinti (mano nuomone, savarankiškai)(56) taip, kad leidžiama, jog tokiuose valstybės narės teisės aktuose, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje(57), tarpvalstybinių bylų atveju būtų numatyta jurisdikcijų koncentracija pirmosios instancijos teisme, kuris nebūtinai sutampa su tos pačios instancijos teismo, kurio veiklos teritorijoje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, tačiau kurio teritorinė jurisdikcija nustatoma pagal apeliacinio teismo veiklos teritoriją, kurioje yra išlaikymo kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, jurisdikcija.
43. Savo pastabose Vokietijos vyriausybė ir Komisija siūlo atsakyti taip pat, t. y. kad Sąjungos teisė neprieštarauja tokiai jurisdikcijos taisyklei, kuri numatyta atitinkamoje Vokietijos nuostatoje. Tačiau byloje Sanders
(C‑400/13)(58) ir byloje Huber
(C‑408/13)(59) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai laikėsi priešingos nuomonės.
44. Pastarasis požiūris man atrodo geriau pagrįstas dėl priežasčių, susijusių ir su Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto tikslu (1), šios nuostatos tekstu ir pačiu dokumento, kurioje ši nuostata yra, pobūdžiu (2), taip pat šios nuostatos sistema (3). Atsižvelgiant į visus šiuos svarstymus reikia laikytis pozicijos, kurios, mano nuomone, negalima pagrįstai paneigti argumentais, pateiktais pagrindinėje byloje nagrinėjamai Vokietijos taisyklei pagrįsti (4).
1. Dėl teleologinio aiškinimo
45. Vokietijos vyriausybė ir Komisija sutinka, kad Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktu siekiama reglamentuoti valstybių narių teismų tarpvalstybinę jurisdikciją ir teritorinę jurisdikciją kiekvienoje valstybėje narėje(60) .
46. Kaip jau pažymėjau(61), vienas iš pagrindinių Reglamento Nr. 4/2009 tikslų, išdėstytų jo 3 straipsnyje, yra išlaikymo kreditoriaus apsauga, nes jis laikomas silpnesniąja šalimi santykiuose, atsiradusiuose iš išlaikymo prievolės, ir dėl to galinčiame prasidėti procese(62) . Šią aplinkybę Teisingumo Teismas pabrėžė savo praktikoje, susijusioje su Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalimi(63) .
47. Šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 4/2009 5 ir 9 konstatuojamosiose dalyse primenama, kad vienas iš jo priėmimo tikslų buvo supaprastinti kreditorių galimybes gauti ir susigrąžinti jiems priklausančią išlaikymo išmoką, nes tai nebuvo įmanoma pagal Briuselio konvenciją ir reglamentą „Briuselis I“, visų pirma sustabdant šios srities sprendimų vykdymą su sąlyga, kad jie buvo priimti laikantis tam tikrų šiame reglamente numatytų minimalių proceso garantijų(64) .
48. Vokietijos vyriausybės ir Komisijos teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjami Vokietijos teisės aktai neprieštarauja Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktui ir visų pirma apsauginei kreditoriaus funkcijai, kuri, kaip jos pripažįsta, įtvirtinta šioje nuostatoje.
49. Man tai atrodo abejotina, visų pirma atsižvelgiant į šioje nuostatoje numatytą papildomą tikslą, t. y. kreditoriaus ir teismo, kuriame iškelta byla, artumo garantiją. Šiuo dvejopu – apsaugos ir artumo – tikslu jau buvo grindžiama Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta jurisdikcijos taisyklė(65), o Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktas yra akivaizdus jos atitikmuo, ir ši taisyklė juo tik sustiprinta(66) . Iš tiesų, remiantis Komisijos pasiūlymo motyvuojamąja dalimi, susijusia su minėto reglamento priėmimu, „reglamento „Briuselis I“ tarptautinės jurisdikcijos taisyklės jau suteikia išlaikymo kreditoriui galimybę pareikšti ieškinį šalia jo esančiai institucijai, tačiau padėtis gali būti dar pagerinta“ (67) . Tokia aplinkybė konkrečiai reiškia poreikį užtikrinti, kad kreditorius galėtų bylinėtis nepatirdamas per daug materialinių sunkumų, susijusių su persikėlimu, tačiau kartu ir tai, kad jis galėtų remtis savo teisėmis teisme, kuris gali geriausiai išanalizuoti vietos ekonominius ypatumus, kad būtų apibrėžti kreditoriaus ištekliai ir poreikiai ir atitinkamai išlaikymo skolininko galimybė prie jų prisidėti(68) .
50. Manau, kad Reglamentu Nr. 4/2009 nustatyta suderinta jurisdikcijos taisyklių sistema ir jos teikiami pranašumai gali prarasti savo veiksmingumą, visų pirma, teisinio saugumo požiūriu, jeigu Teisingumo Teismas šioje byloje minėto reglamento 3 straipsnio b punktą aiškintų taip, kad valstybėms narėms būtų leidžiama nacionaliniu lygmeniu vėl nustatyti tarpvalstybinėms byloms skirtas jurisdikcijos taisykles, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama taisyklė, pagal kurią jurisdikcija suteikiama regioninio apeliacinio teismo veiklos teritorijoje, kurioje kreditorius turi įprastinę gyvenamąją vietą, esančiam pirmosios instancijos teismui, net jei ši įprastinė gyvenamoji vieta yra įprastoje minėto teismo veiklos teritorijoje.
51. Tačiau tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinių bylų kreditorius tikrai gyvena atitinkamo regioninio apeliacinio teismo veiklos teritorijoje, tačiau ne pirmosios instancijos teismo, kuriam pagal nagrinėjamą Vokietijos nuostatą priskiriama teritorinė jurisdikcija, veiklos teritorijoje. Iš tiesų nekyla jokių abejonių, kad šioje byloje Amstgericht Mettmann ir Amstgericht Kehl yra tų vietų, kur atitinkamų išlaikymo išmokų kreditoriai turi savo įprastinę gyvenamąją vietą, teismai. Kitaip tariant, AUG 28 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje neapsiribojama vien sąvokos „tos vietos, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą, nacionalinės apibrėžties pateikimu, nes tai yra nuostata, kuria paskirstoma pirmosios instancijos teismų jurisdikcija, atsižvelgiant į minėtos gyvenamosios vietos buvimą apeliacinių teismų, kurie patys nėra kompetentingi priimti sprendimo kaip pirmoji instancija dėl ginčo, susijusio su išlaikymo prievole, veiklos teritorijoje.
52. Kitas, bendresnis, Reglamente Nr. 4/2009 numatytos suderintos sistemos tikslas, panašiai kaip ir Briuselio konvencijoje ir vėliau reglamente „Briuselis I“ įtvirtintas tikslas, yra kiek įmanoma išvengti nuorodų į nacionalinės teisės jurisdikcijos taisykles(69) . Kaip buvo pabrėžta pranešimuose, susijusiuose su Briuselio konvencija, joje numatytomis specialiosiomis jurisdikcijos taisyklėmis siekiama leisti, kad atitinkamų valstybių teismų jurisdikciją būtų galima apibrėžti, nesant reikalo remtis teismo vietos teise(70) . Toks nacionalinių arba pernelyg plačių jurisdikcijos taisyklių atmetimas vėliau padeda pripažinti sprendimus visose valstybėse narėse, o tai yra kertinis Europos teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose aspektas. Tačiau tarp šių specialiųjų jurisdikcijos taisyklių yra šios konvencijos 5 straipsnio 2 dalis, taikytina išlaikymo prievolių srityje, iš kurios yra kilęs Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktas.
53. Tokį nacionalinėje teisėje įtvirtintų jurisdikcijos taisyklių atmetimą patvirtina Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto formuluotė, ypač jeigu ją palygintume su kitų gretimų nuostatų tekstu.
2. Dėl pažodinio aiškinimo
54. Iš pradžių norėčiau pabrėžti, kad mano neatrodo pagrįsta manyti, kaip siūlo Vokietijos vyriausybė, jog jeigu būtų vadovaujamasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusių teismų pateikta pozicija, Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio žodžiai „tos vietos, kurioje“ būtų aiškinami pažodžiui, todėl kreditorius turėtų galėti pareikšti ieškinį tame pačiame mieste, kuriame gyvena, ir todėl teismas turėtų būti prieinamas „kiekvienoje įsivaizduojamoje geografinėje vietovėje ar kiekvienoje valstybės narės savivaldybėje“.
55. Tikrai įprasta, jog valstybių narių teismų sistemos organizavimas grindžiamas principu, kad kiekvienas teismas turi veiklos teritoriją, atitinkančią šalies teritorijos dalį, kurioje jis vykdo savo funkcijas, ir ji gali apimti ne vieną, o kelias vietoves, miestus ar savivaldybes(71) .
56. Manau, minėtą frazę veikiau reikėtų suprasti kaip tiesiog reiškiančią, kad nagrinėjama jurisdikcijos taisykle nustatomas teismas, kurio įprastoje veiklos teritorijoje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, todėl nėra naudinga ar net įmanoma kokia nors įgyvendinimo nacionalinėje teisėje priemonė(72) .
57. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal SESV 288 straipsnį Sąjungos teisės reglamentas taikomas visuotinai, jis privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse(73) . Pagal klasikinę teismų praktiką negalima jokia nacionalinė priemonė, kuria siekiama inkorporuoti ar perkelti reglamento nuostatas į vidaus teisę, nesant valstybių narių teisėkūros kompetencijos. Valstybės narės turi papildyti reglamentą nacionalinėmis priemonėmis tik tuomet, jeigu pačiame reglamente daroma nuoroda į nacionalines jo įgyvendinimo nuostatas arba nacionaliniu lygmeniu būtina, siekiant užtikrinti jo taikymą, priimti išsamesnes nuostatas(74) . Mano nuomone, AUG 28 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys apima daugiau nei tai, kas leidžiama nacionalinės teisės aktų leidėjui, nes Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkte, kuris yra tiesiogiai taikytinas, numatyta, kad jurisdikcijos taisyklės nereikia niekaip sukonkretinti nacionaliniu lygmeniu.
58. Iš tiesų Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto formuluotė ypatinga, nes joje nurodant „tos viet os, kurioje < ... >, teismas“ įtvirtinama specialiosios jurisdikcijos taisyklė, leidžianti tiesiogiai nustatyti teismą, valstybių narių vidaus teisėje nuo jos nenukrypstant(75) . Kaip pripažįsta Komisija, ši nuostata skiriasi nuo nuostatų, kuriose nurodomas ne vienintelis teismas, o priešingai – visi valstybės narės teismai, kaip antai šio reglamento 6 straipsnio(76) ar reglamento „Briuselis I“ 2 straipsnio 1 dalies(77) . Be to, Reglamento Nr. 4/2009 autoriai 3 straipsnio a ir b punktuose pasirinko vartoti žodžius „tos vietos, kurioje“, kurie akivaizdžiai skiriasi nuo žodžių „valstybė narė“, kurioje yra vienos iš šalių įprastinė gyvenamoji vieta, ir kurie išlaikyti, pavyzdžiui, 4 straipsnio a punkte.
59. Manau, kad dėl šios formuluotės ypatumų šiai bylai negalima pritaikyti Teisingumo Teismo pozicijos, kurios jis laikėsi Sprendime Apostolides (78) ir pagal kurią nustatant kompetentingus teismus, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis I“ 22 straipsnį, neribojama kiekvienos valstybės narės galimybė nustatyti savo teismų organizavimą ir paskirstyti teismų jurisdikciją savo teritorijoje(79) . Iš tiesų minėto 22 straipsnio 1 dalyje, kuri buvo aiškinama tame sprendime, buvo nurodyti „ valstybės narės, kurioje yra turtas, teismai “, o Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkte nurodytas „ tos vietos, kurioje
yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas “ (pažymėta mano). Manau, terminologiniai skirtumai leidžia šias dvi nuostatas aiškinti skirtingai ar net priešingai.
60. Vis dėlto, nepaisant detalumo, Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto formuluotė nėra naujoviška, nes lygiavertė formuluotė yra ir įvairiose Briuselio konvencijos, ir reglamento „Briuselis I“ nuostatose(80), o, kiek žinau, Teisingumo Teismas niekada nemanė, kad valstybės narės turi galimybę pakeisti šių nuostatų taikymo sritį nacionalinėje teisėje įtvirtintomis jurisdikcijos taisyklėmis(81) . Todėl, mano nuomone, šiose bylose nėra priežasties jų pripažinti.
3. Dėl sisteminio aiškinimo
61. Remiantis Teisingumo Teismo pozicija, kurios jis laikėsi visų pirma dėl kitų dokumentų, susijusių su teismų bendradarbiavimu civilinėse bylose(82), Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą reikia aiškinti atsižvelgiant į kitas šio reglamento nuostatas, nes jame įtvirtinta jurisdikcijos taisyklė nėra izoliuota ir sudaro normų, kurios vienos kitas papildo, dalį.
62. Visų pirma galima pažymėti, kad minėto reglamento 3 straipsnyje nurodyti keturi jurisdikcijos pagrindai, taikytini alternatyviai, nesant hierarchijos, priešingai, nei yra bendrosios jurisdikcijos taisyklės ir specialiųjų jurisdikcijos taisyklių, esančių ir Briuselio konvencijoje, ir reglamente „Briuselis I“, santykio atveju(83) . Be to, ieškovui visų pirma minėto 3 straipsnio a ir b punktais suteikta pasirinkimo galimybė atrodo neutralesnė nei minėtuose kituose dviejuose dokumentuose, nes nesvarbu, ar šia galimybe pasinaudoja išlaikymo kreditorius, ar skolininkas, nors praktiškai pagal Reglamentą Nr. 4/2009 būtent skolininkas lieka mažiau palankioje padėtyje nei kreditorius(84) .
63. Mano nuomone, ypatinga Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio struktūra yra labai informatyvi siekiant atsakyti į šiose bylose pateiktus klausimus. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šio straipsnio a ir b punktuose reglamentuojami du atvejai, kai reikalavimas dėl išlaikymo prievolės pateikiamas kaip pagrindinis reikalavimas. Tačiau to paties straipsnio c ir d punktai taikytini tuo atveju, kai toks reikalavimas yra ne atskiras, o „papildantis“ kitą ieškinį, susijusį atitinkamai su asmenų būkle ar tėvų pareigomis. Tačiau tik antruoju atveju siekiant nustatyti kompetentingą teismą daroma aiški nuoroda į teismo vietos valstybės teisę(85) . A contrario, manau, pagal minėtus a ir b punktus sąmoningai nebuvo palikta jokios vietos nacionalinėms taisyklėms.
64. Ši pozicija patvirtinama atlikus palyginimą su kitomis Reglamento Nr. 4/2009 nuostatomis. 71 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės pateikia informaciją visų pirma apie teismų, kurių kompetencijai priklauso nagrinėti prašymus dėl teismo sprendimo paskelbimo vykdytinu pagal šio reglamento 27 straipsnio 1 dalį(86) . Ir tik šiuo pagrindu Vokietijos Federacinė Respublika ir kitos valstybės narės galėjo nuspręsti, kad, kalbant apie jų teritoriją, „sprendimus dėl [tokių] prašymų < ... > priima kantono teismo ( Amtsgericht ), esančio aukštesnės instancijos regioninio teismo ( Oberlandesgericht ) veiklos teritorijoje, kurioje įprastai gyvena asmuo, prieš kurį pateiktas prašymas ar kurio veiklos teritorijoje prašoma vykdymo (jurisdikcijų koncentracija) < … > “(87) . Tačiau minėto reglamento 3 straipsnio b punkte panaši galimybė nenumatyta.
65. Iš šios analizės, grindžiamos bendra atitinkamo reglamento struktūra, matyti, kad pagal tai, kaip minėtoji nuostata suformuluota, Sąjungos teisės aktų leidėjas savanoriškai apribojo valstybių narių laisvę nustatyti nacionalinius teismus, kurie yra kompetentingi išlaikymo prievolių srityje.
4. Dėl pateisinimų, susijusių su jurisdikcijų koncentracija
66. Siekdamos apginti šioje byloje ginčijamą Vokietijos taisyklę, Vokietijos vyriausybė ir Komisija pateikia argumentus, kurie, mano nuomone, nėra įtikinami.
67. Jų teigimu ir remiantis bylos medžiagoje pateikta informacija, atrodo, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas manė, kad AUG 28 straipsnyje numatyta jurisdikcijų koncentracija tarptautinių išlaikymo prievolių srityje turėtų teigiamą poveikį organizuojant teisingumo sistemą, nes galima būtų turėti specializuotą teismą, kuris būtų labiau specializuotas nagrinėti tokio pobūdžio ginčus ir veiktų kiekviename Vokietijos teritorijos regione.
68. Byloje Huber (C‑408/13) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo manantis, kad AUG 28 straipsnio 1 dalyje iš esmės reglamentuojama jurisdikcija ratione loci, nors Vokietijos teisės aktų leidėjas susiejo šią nuostatą su teismų procedūros organizavimu ir paprastinimu. Taigi dėl tokių procedūrinių pranašumų, kurių tikrumu minėtasis teismas abejoja(88), nagrinėjami teisės aktai gali paveikti Sąjungos teisėje numatytas tarpvalstybinės jurisdikcijos taisykles.
69. Tiesa, kad pirmenybės geram teisingumo vykdymui teikimas, visų pirma priskiriant sudėtingesnes bylas to paties teismo jurisdikcijai, atitinka vieną iš Reglamento Nr. 4/2009 tikslų, paminėtų jo 15 konstatuojamojoje dalyje. Tačiau šį tikslą reikėtų suprasti ne tik kaip siekį kuo racionaliau organizuoti teismų sistemą, bet ir kaip siekį atsižvelgiant į proceso šalių (ar tai būtų atsakovas, ar ieškovas) interesą visų pirma lengviau kreiptis į teismą ir galėti numatyti jurisdikciją dėl glaudaus teismo ir ginčo ryšio(89) .
70. Šiuo atžvilgiu galima paminėti kai kuriuos Teisingumo Teismo sprendimus, susijusius su valstybės narės priimtomis vidaus jurisdikcijos reguliavimo normomis, tačiau, mano nuomone, kyla rimtų abejonių dėl galimybės pritaikyti šią teismo praktiką šiai teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose tarp valstybių narių sričiai.
71. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, nesant atitinkamos srities Sąjungos teisės aktų, teismų instancijų skaičius nustatomas ar procedūriniai ypatumai reglamentuojami ir teismai, kompetentingi nagrinėti vidaus ieškinius, paskiriami kiekvienos valstybės narės teisinėje sistemoje, ir patikslinęs, kad tokios taisyklės, kuriomis siekiama bendrojo gero teisingumo vykdymo intereso, turi būti viršesnės už konkrečius interesus, vis dėlto su išlyga, kad paisoma lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų(90) .
72. Pagal minėtus principus valstybei narei priimti tokias proceso ar jurisdikcijos taisykles leidžiama tik jeigu, viena, ieškiniai, kuriais siekiama užtikrinti, kad būtų paisoma asmenų iš Sąjungos teisės kylančių teisių, nebūtų paduodami mažiau palankiomis sąlygomis nei tos, kurios numatytos dėl ieškinių, skirtų apsaugoti teisėms, kylančioms iš vidaus teisės aktų, ir, kita, šios taisyklės nesukelia asmenims tokių procedūrinių nepatogumų, dėl kurių jiems taptų pernelyg sunku įgyvendinti iš Sąjungos teisės kylančias teises(91) .
73. Tačiau manau, kad ši teismo praktika, susijusi su valstybių narių procedūrine autonomija, nėra reikšminga šiai bylai, nes labai skiriasi narinėjamų sprendimų ir šių bylų aplinkybės. Iš tiesų Teisingumo Teismui šioje byloje keliamas klausimas ne dėl vienos valstybės narės vidaus teisės procedūrinių nuostatų, o dėl jurisdikcijos taisyklių, kurios teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose srityje buvo suvienodintos visose valstybėse narėse, išaiškinimo(92) . Be to, šioje byloje nekalbama apie Sąjungos teisės suteikiamų materialinių teisių teisminę apsaugą nacionaliniu lygmeniu.
74. Bet kuriuo atveju, jeigu minėta teismo praktika vis dėlto būtų pritaikyta pagrindinių bylų aplinkybėmis, pateisinimas, grindžiamas gero teisingumo vykdymo tikslu, būtų apribotas Teisingumo Teismo nurodytomis sąlygomis, kuriomis apibrėžiamas valstybių narių kišimasis į teismo procesus, t. y. kad asmenims nebūtų nepalankiau įgyvendinti prerogatyvų, kurios jiems suteikiamos pagal Sąjungos teisę. Tačiau šiuo atveju man atrodo, kad dėl Vokietijos teisės aktų, atsižvelgiant į tarpvalstybines išlaikymo prievoles, iš teismo, kuris paprastai yra kompetentingas dėl kreditorių įprastinės gyvenamosios vietos, t. y. remiantis glaudžiu teismo ir ginčo ryšiu, atimamos funkcijos, tačiau ši jurisdikcija išlieka nepakitusi, jeigu nagrinėjami tapatūs prašymai, bet neturintys užsienio elemento.
75. Todėl manau, kad frazę „tos vietos, kurioje yra atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta, teismas“ reikia aiškinti taip, kad pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą kompetentingas yra tas teismas, kurio įprastoje veiklos teritorijoje yra atitinkamo išlaikymo kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta. Iš to darytina išvada, kad toks valstybės narės teisės aktas kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje neatitinka minėtų nuostatų, nes dėl jo tarpvalstybiniais atvejais teritorinė jurisdikcija gali būti perduota kitam pirmosios instancijos teismui nei tas, kuriam suinteresuotasis asmuo iš esmės priklauso dėl savo nuolatinės gyvenamosios vietos.
V – Išvada
76. Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta, siūlau Teisingumo Teismui į atitinkamai Amtsgericht Düsseldorf
(byla C‑400/13) ir Amtsgericht Karlsruhe (byla C‑408/13) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje 3 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip, jog frazė „tos vietos, kurioje yra atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta, teismas“ reiškia, kad teritorinę jurisdikciją turi tas teismas, kurio įprastoje veiklos teritorijoje yra atitinkamo išlaikymo kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, todėl toks valstybės narės teisės aktas kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, pagal kurį tarpvalstybinių ginčų atveju išimtinė jurisdikcija priskiriama pirmosios instancijos teismui, įsteigtam regioninio apeliacinio teismo veiklos teritorijoje, kurioje įprastai gyvena nacionalinėje teritorijoje įsikūrusi šalis, yra nesiderinamas su minėta nuostata.
(1) .
(2)  –	OL L 7, 2009, p. 1, ir klaidų ištaisymai OL L 311, 2011, p. 26 ir OL L 8, 2013, p. 19.
(3)  –	Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 4/2009 46–48 konstatuojamąsias dalis, reikia patikslinti, kad Airija (žr. 46 konstatuojamąją dalį), Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė (žr. 2009 m. birželio 8 d. Komisijos sprendimą 2009/451/EB dėl Jungtinės Karalystės ketinimo pripažinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 4/2009 (OL L 149, p. 73)) ir Danijos Karalystė (Europos bendrijos ir Danijos Karalystės susitarimas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 149, 2009, p. 80)) pranešė apie savo sprendimą jį taikyti.
(4)  –	Žr. minėto reglamento 76 straipsnį, papildytą Europos bendrijos deklaracija šiuo atžvilgiu (deklaracija prieinama interneto adresu http://www.hcch.net/index_fr.php?act=status.comment & csid=1065 & disp=type).
(5)  –	Byloje Nagy
(C‑442/13) Oberster Gerichtshof (Austrija) kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu išaiškinti Reglamento Nr. 4/2009 12 straipsnį, susijusį su lis pendens, tačiau ši byla buvo išbraukta iš registro, nes prašymas buvo atsiimtas.
(6)  –	OL L 299, 1972, p. 32.
(7)  –	OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 19 sk., 4 t., p. 42.
(8)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Refcomp
(C‑543/10, EU:C:2013:62, 18 punktas).
(9)  –	BGBl.
2011 I, p. 898.
(10)  –	Priešingai, nei jis gali padaryti per SESV 258 straipsnyje numatytą procedūrą. Visų pirma žr. Sprendimą Stadt Papenburg
(C‑226/08, EU:C:2010:10, 23 punktas); Sprendimą Varzim Sol
(C‑25/11, EU:C:2012:94, 27 punktas) ir Sprendimą Križan ir kt. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 58 punktas).
(11)  –	Sprendimai Rhône‑Alpes Huiles ir kt.
(295/82, EU:C:1984:48, 12 punktas); Sodiprem ir kt.
(C‑37/96 ir C‑38/96, EU:C:1998:179, 22 punktas) ir Sprendimas ASM Brescia
(C‑347/06, EU:C:2008:416, 25 ir 26 punktai).
(12)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Banchero (C‑387/93, EU:C:1995:439, 18 ir paskesni punktai) ir Sprendimą Mangold
(C‑144/04, EU:C:2005:709, 36 ir paskesni punktai).
(13)  –	Šiuo atžvilgiu žr. šios išvados 61 ir paskesnius punktus.
(14)  –	Iš tiesų frazė „tos vietos, kurioje yra < ... > įprastinė gyvenamoji vieta, teismas“ yra ir nagrinėjamo straipsnio a punkte, ir b punkte.
(15)  –	O ne kaip papildantis kitą ieškinį; šie atvejai reglamentuojami to paties straipsnio c ir d punktuose.
(16)  –	Minėti 4 ir 5 straipsniai susiję su jurisdikcija, atitinkamai grindžiama Konvencija dėl teismo pasirinkimo arba su savanorišku atsakovo atvykimu. Vis dėlto byloje Sanders Amtsgericht Düsseldorf (C‑400/13) jų visai nepaminėjo, patikslinęs, jog 4 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad jis netaikomas ginčams dėl jaunesnių nei 18 metų vaikų išlaikymo prievolių, kaip yra šioje byloje nagrinėjamu atveju.
(17)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Affish
(C‑183/95, EU:C:1997:373, 24 punktas) ir Sprendimą Kaba (C‑466/00, EU:C:2003:127, 41 punktas).
(18)  –	Siekdamas pateisinti „prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtinumą“, jis nurodo, viena, kad „AUG 28 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio suderinamumas su reglamento [Nr. 4/2009] 3 straipsnio a ir b punktais svarbus ginčui išspręsti. Nuo jo priklauso Amtsgericht Kehl
ar Amtsgericht Karlsruhe
teritorinė jurisdikcija, be to, šalių abejonės, paskatinusios pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, susijusios tik su šiuo klausimu.
(19)  –	Iš dalies pakeistas 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo.
(20)  –	Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkto formuluotė skiriasi tik tuo, kad joje nebėra alternatyvios sąsajos su kreditoriaus nuolatine gyvenamąja vieta (dėl šio pokyčio priežasčių žr. šios išvados 27 išnašą), o versijoje prancūzų kalba sąvoka „tribunal“ pakeista labiau bendrine sąvoka „juridiction“ (taip pat žr. versijas italų ir rumunų kalbomis).
(21)  –	Šiuo reglamentu pakeista Briuselio konvencija, o pats reglamentas iš dalies pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, p. 1), kurio 10 konstatuojamoji dalis ir 1 straipsnio 2 dalies e punktas susiję su specialiojo teisės akto, t. y. Reglamento Nr. 4/2009, priėmimo padariniais.
(22)  –	Visų pirma žr. 3, 15 ir 44 konstatuojamąsias dalis.
(23)  –	Žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Komisijos pateikto pasiūlymo dėl Tarybos reglamento dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje 10 konstatuojamąją dalį ir motyvuojamosios dalies 1.2.1 punktą (KOM(2005) 649 galutinis).
(24)  –	2006 m. gegužės 12 d. Komisijos komunikatas Tarybai ir Europos Parlamentui (KOM(2006) 206 galutinis).
(25)  –	Rengiant Reglamentą Nr. 4/2009 kiti 3 straipsnio variantai buvo atmesti, tačiau, kalbant apie jo a ir b punktus, jų pradinė redakcija buvo priimta be pakeitimų, patikslinus, kad nebuvo atsižvelgta į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę, nes jis siekė įrašyti a ir b punktus, pagal kuriuos kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta taptų pirmu jurisdikcijos kriterijumi (OL C 185, 2006, p. 35, ypač jo 4.1 punktas).
(26)  –	Minėtame komunikate pabrėžiama, kad „d punktas papildytas svarbia nuostata“.
(27)  – Kadangi reglamentas „Briuselis I“ buvo taikomas visoms civilinėms ir komercinėms byloms, komunikate dėl minėto 3 straipsnio nurodyta, kad „[būsimame] Reglamente [Nr. 4/2009] atsisakoma gyvenamosios vietos sąvokos, vartojama tik nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka, kuri iš tiesų yra geriau pritaikyta šeimos teisei taikomiems teisės aktams“.
(28)  –	Šiame komunikate patikslinta, kad 3 straipsnyje numatytos jurisdikcijos taisyklės „taikomos neatsižvelgiant į tai, kur yra nuolatinė atsakovo gyvenamoji vieta“.
(29)  –	Šiuo klausimu žr. J.‑P. Béraudo „Fascicule 3022“, JurisClasseur Europe Traité, LexisNexis, Paryžius, 2012, 9 punktą; F. Gascón Inchausti „Le recouvrement des aliments en Europe“, leidinyje La justice civile européenne en marche, vadovaujant M. Douchy‑Oudot, Dalloz, Paryžius, 2012, 147 ir paskesni punktai, ir A. Devers „Les praticiens et le droit international privé européen de la famille“, Europe, 2013, Nr. 11, 9 t., 9 ir 19 punktus.
(30)  –	Žr. šios išvados 37 ir paskesnius punktus.
(31)  –	Kadangi Reglamentas Nr. 4/2009 patenka į šią sritį, nors jis susijęs ir su finansiniu aspektu (žr. jo 11 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnį, taip pat reglamento pasiūlymo 3.1 punktą (KOM(2005) 649 galutinis)).
(32)  –	Šios konvencijos tekstas ir su ja susijęs aiškinamasis pranešimas, kurį parengė A. Borrás ir J. Degeling, prieinami interneto adresu http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text & cid=131. Sąjunga pati pasirašė ir patvirtino šią konvenciją; reikėtų patikslinti, kad valstybėms narėms dėl šio patvirtinimo ji yra privaloma (žr. 2011 m. kovo 31 d. Tarybos sprendimą 2011/220/ES (OL L 93, p. 9) ir 2011 m. birželio 9 d. Tarybos sprendimą 2011/432/ES (OL L 192, p. 39), ypač jo 4 konstatuojamąją dalį).
(33)  –	Taip pat žr. Reglamento Nr. 4/2009 17 konstatuojamąją dalį ir 8 straipsnį, turint omenyje tai, kad jo parengiamieji darbai buvo atliekami lygiagrečiai deryboms dėl minėtos konvencijos, siekiant „surasti galimą šių dviejų teisės aktų sinergiją“ (žr. reglamento pasiūlymo 1.1.2 punktą (KOM(2005) 649 galutinis)).
(34)  –	Nepriėjus sutarimo per diskusijas, kurios nurodytos šios išvados 32 išnašoje nurodytame aiškinamajame pranešime (žr. p. 58–62).
(35)  –	Žr. W. Duncan parengto pranešimo „Vers un nouvel instrument mondial sur le recouvrement international des aliments envers les enfants et d’autres membres de la famille“, 44 ir paskesnius punktus, 2003 m. balandžio mėn. dokumentas Nr. 3 (http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details & pid=4108 & dtid=35), kuriame šiuo atžvilgiu nurodyta Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalis.
(36)  –	2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, p. 1; toliau – Reglamentas „Briuselis IIa“).
(37)  –	Žr. 11 konstatuojamąją dalį ir reglamento „Briuselis IIa“ 1 straipsnio 3 dalį.
(38)  –	Žr. Reglamento „Briuselis IIa“ 3 ir 9–13 straipsnius.
(39)  –	Šios nuostatos specifiškumą ir jos poveikį reikia aptarti plačiau (žr. šios išvados 54 punktą).
(40)  –	Žr. Reglamento Nr. 4/2009 15 konstatuojamąją dalį ir šios išvados 32 punktą.
(41)  –	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje A (C‑523/07, EU:C:2009:39, 63 ir 64 punktai); generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje Purrucker
(C‑256/09, EU:C:2010:296, 126 punktas) ir mano nuomonę byloje Purrucker
(C‑296/10, EU:C:2010:578, 95 punktas).
(42)  –	Visų pirma sąvoka „teismas“ pagal Reglamentą Nr. 4/2009 apima „valstybių narių administracines institucijas, turinčias kompetenciją išlaikymo prievolių srityje“, jeigu tik jos siūlo tam tikras garantijas (žr. šio reglamento 12 konstatuojamąją dalį ir 2 straipsnio 2 dalį).
(43)  –	Reglamente Nr. 4/2009 įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės, taikomos byloms, neapribotoms valstybių narių teritorija, pavyzdžiui, jeigu atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta yra trečiojoje šalyje, kaip byloje Huber
(C‑408/13, visų pirma žr. 15 konstatuojamąją dalį). Tačiau, nepaisant šios universalios funkcijos, juo reglamentuojama tik valstybių narių teismų jurisdikcija.
(44)  –	Visų pirma žr. mano išvadą byloje Weber
(C‑438/12, EU:C:2014:43, 48 išnaša) ir Sprendimą Weber
(C‑438/12, EU:C:2014:212, 40 punktas).
(45)  –	Be to, reglamento „Briuselis I“ 11 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad „ turi būti atskirai apibrėžta juridinio [asmens] buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų“
(pažymėta mano).
(46)  –	Žr. Sprendimą de Cavel
(120/79, EU:C:1980:70, 6 ir paskesni punktai) ir Sprendimą van den Boogaard
(C‑220/95, EU:C:1997:91, 22 ir paskesni punktai).
(47)  –	Žr. Sprendimą Farrell
(C‑295/95, EU:C:1997:168, 12 ir paskesni punktai) ir Sprendimą Blijdenstein
(C‑433/01, EU:C:2004:21, 24 ir paskesni punktai).
(48)  –	Dėl reglamento „Briuselis I“ visų pirma žr. Sprendimą Cartier parfums‑lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, 32 punktas) ir Sprendimą Coty Germany
(C‑360/12, EU:C:2014:1318, 43 punktas).
(49)  –	Pagal reglamento „Briuselis I“ 15 konstatuojamąją dalį, „siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai“. Šis principas primintas Reglamento Nr. 1215/2012 21 konstatuojamojoje dalyje.
(50)  –	Taip pat dėl sprendimų vykdymo ir pripažinimo žr. Reglamento Nr. 4/2009 21 straipsnio 2 dalį ir 24 straipsnio c punktą.
(51)  –	Žr. Reglamento Nr. 4/2009 15 konstatuojamąją dalį.
(52)  –	Numatyti visų rūšių išlaikymo kreditoriai, nepaisant to, kokia jų padėtis šeimos ar kituose santykiuose, paminėtuose minėto reglamento 1 straipsnio 1 dalyje, nors praktiškai jo nuostatomis labiau siekiama apsaugoti vaikus, nes dauguma išlaikymo reikalavimų susiję su jais (pagal analogiją žr. Tarybos sprendimo dėl Europos bendrijos sudarytino protokolo dėl išlaikymo prievolėms taikytinos teisės pasiūlymą (KOM(2009) 81 galutinis, 1 punktas)).
(53)  –	Visų pirma žr. reglamento pasiūlymo 1.2 punktą (KOM(2005) 649 galutinis).
(54)  –	Visų pirma žr. 5, 9, 11, 15, 17, 26 ir 27 konstatuojamąsias dalis ir 8 straipsnį.
(55)  –	Šios išvados 19 ir paskesni punktai.
(56)  –	Dėl šios išvados 39 punkte nurodytų priežasčių.
(57)  –	Primenu, kad AUG 28 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu viena iš proceso šalių, nesvarbu, ar tai yra išlaikymo kreditorius, ar atsakovas, gyvena užsienyje, Oberlandesgericht, kurio veiklos teritorijoje šalis turi savo įprastinę gyvenamąją vietą, veiklos teritorijoje esantis Amstgericht
vienintelis yra kompetentingas nagrinėti bylą, prireikus vietoj Amstgericht, kuriam suinteresuotasis asmuo iš esmės turėtų priklausyti dėl šios gyvenamosios vietos.
(58)  –	Amtsgericht Düsseldorf teigia, kad dėl AUG 28 straipsnio 1 dalyje numatytos jurisdikcijų koncentracijos Vokietijoje gyvenantys atsakovai netenka jiems Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnyje numatyto pranašumo galėti kreiptis į jų įprastinės gyvenamosios vietos kompetentingą teismą. Be to, jis paneigia nuomonę, kurios laikomasi tam tikroje Vokietijos doktrinoje ir jurisprudencijoje, pagal kurią ši AUG nuostata – tai tik nacionalinė teismų organizavimo priemonė.
(59)  –	Amtsgericht Karlsruhe
teigimu, Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a ir b punktuose reglamentuojama ir tarptautinė, ir vietinė teismo jurisdikcija nagrinėti tarpvalstybinę bylą, kuriai taikomas šis reglamentas. Pagal viršenybės principą valstybėms narėms draudžiama priimti nuo jų nukrypstančias jurisdikcijos taisykles taip, kad, kaip ir šiuo atveju, kreditorius prarastų galimybę kreiptis į sau „įprastą teismą“, t. y. savo įprastinės gyvenamosios vietos teismą.
(60)  –	Vokietijos vyriausybė teigia, kad vis dėlto šioje nuostatoje tiesiogiai nenurodyta, kuris konkrečiai teismas yra kompetentingas nagrinėti bylą, o jos tekste valstybėms narėms paliekama diskrecija nustatyti teismo, kuris yra tinkamas pagal kreditoriaus įprastinę gyvenamąją vietą, veiklos teritoriją.
(61)  –	Žr. šios išvados 40 punktą.
(62)  –	Nors minėtu reglamentu taip pat siekiama užtikrinti kreditorių ir skolininkų teisių pusiausvyrą, nes jiems visų pirma užtikrinamas teisingas procesas (žr. reglamento pasiūlymo 1.2.3 punktą (COM(2005) 649 galutinis)).
(63)  –	Sprendime Farrell
(EU:C:1997:168, 19 punktas) nurodyta, kad „ 5 straipsnio 2 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata išlaikymo ieškovui, kuris tokiame procese laikomas silpnesniąja šalimi, siekiama suteikti alternatyvų jurisdikcijos pagrindą . Taigi konvencijos autoriai manė, kad šis konkretus tikslas turi būti svarbesnis
už 2 straipsnio pirmojoje įtraukoje įtvirtinta taisykle siekiamą tikslą apsaugoti atsakovą, kuris paprastai yra silpnesnioji šalis, nes tai jį ieškovas paduoda į teismą.“ (pažymėta mano) Šis „viršenybės padėties“ kriterijus vėl pritaikytas Sprendime Blijdenstein (EU:C:2004:21, 29 ir paskesni punktai).
(64)  –	Žr. Reglamento Nr. 4/2009 22–25 punktus.
(65)  –	Žr. M. P. Jenard pranešimą dėl minėtos konvencijos (OL C 59, 1979, p. 1, ypač p. 22 ir 24 ir paskesnius) (toliau – Jenard pranešimas), taip pat preliminaraus dokumento dėl 2007 m. Hagos konvencijos, paminėto šios išvados 35 išnašoje, 104 punktą.
(66)  –	E. Gallant „Le nouveau droit international privé alimentaire de l’Union: du sur‑mesure pour les plaideurs“, Europe, 2012, Nr. 2, 2 analizė, 3 ir paskesni punktai.
(67)  –	Žr. reglamento pasiūlymo 1.2.1 punktą (KOM(2005) 649 galutinis) (pažymėta mano).
(68)  –	Be to, Komisija pripažįsta, kad teritorinės jurisdikcijos priskyrimu pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punktą „iš esmės siekiama apsaugoti labai pažeidžiamas šalis, užtikrinant joms galimybę veiksmingai paduoti skundą“, ir daro prielaidą, kad „vietos teismas dėl savo artumo faktinėms aplinkybėms geriausiai gali tinkamai įvertinti bylos dalyką“.
(69)  –	Reglamento Nr. 4/2009 15 konstatuojamojoje dalyje patvirtinama, kad „nebeturėtų būti nuostatų, nukreipiančių į nacionalinę teisę“.
(70)  –	Prof. Schlosser pranešime dėl 1978 m. spalio 9 d. Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo prie minėtos Briuselio konvencijos ir šios konvencijos protokolo dėl Teisingumo Teismo teikiamo jos išaiškinimo (OL C 59, 1979, p. 71 ir paskesni, ypač 70 punktas) patikslinta, kad minėtose normose, „nors [Briuselio] konvencijoje nustatyta ne tik tarptautinė, bet ir teritorinė teismų kompetencija__ pavyzdžiui, 5 ir 6 straipsniuose, tik vienas iš daugelio valstybės to paties lygmens teismų yra pripažįstamas kompetentingu“. Taip pat žr. minėto Jenard pranešimo p. 22.
(71)  –	Patikslinus, kad geografinė teismo veiklos teritorija paprastai apibrėžiama pagal administracinį teritorinį padalijimą ar papildomą padalijimą.
(72)  –	Teismo geografinė veiklos teritorija gali skirtis atsižvelgiant į bylų pobūdį. Be to, tam tikros sritys, pavyzdžiui, jūrų teisė ar intelektinė nuosavybė, gali nepatekti į mažų teismų kompetenciją ir gali būti priskirtos platesnę veiklos teritoriją apimančio teismo jurisdikcijai. Toks dalykinės jurisdikcijos padalijimas, iš kurio atsiranda teritorinių jurisdikcijų koncentracija, vis dėlto visiškai skiriasi nuo šioje byloje nagrinėjamo atvejo, nes pagal atitinkamą Vokietijos nuostatą teritorinė jurisdikcija paskirstoma byloms, kurių dalykas panašus, t. y. susijusioms su išlaikymo prievolėmis, ir tai daroma skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar yra užsienio elementas, ar jo nėra.
(73)  –	Tai, kad tarpvalstybinės jurisdikcijos taisyklės, taikytinos valstybėse narėse išlaikymo prievolių srityje, iš tarpvyriausybinio dokumento, t. y. Briuselio konvencijos, buvo perkeltos į Sąjungos teisės dokumentą, t. y. reglamentą „Briuselis I“ arba Reglamentą Nr. 4/2009, radikaliai nepakeitė jų turinio, tačiau nacionaliniu lygmeniu visiškai pakito atitinkamų nuostatų teisinis pobūdis.
(74)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor
(39/70, EU:C:1971:16, 4 punktas), Sprendimą Komisija / Italija
(39/72, EU:C:1973:13, 3 ir paskesni punktai) ir Sprendimą Variola
(34/73, EU:C:1973:101, 3 punktas).
(75)  –	Visų pirma žr. N. Nord „Présentation du règlement “obligations alimentaires“, AJ Famille,
2011, p. 238; F. Ferrand „The Council Regulation (EC) No 4/2009 < … > “, Latest Developments in EU Private International Law,
red. B. Campunzano Díaz ir kt., Intersentia, Keimbridžas, 2011, p. 92; E. Fongaro „Obligations alimentaires“, Répertoire de droit communautaire, Dalloz, Paryžius, 2013, 19 punktas.
(76)  –	Minėtame 6 straipsnyje „Papildoma kompetencija“ nurodyti „valstybės narės, kurios piliečiai yra abi šalys, teismai “ (pažymėta mano).
(77)  –	Dėl Briuselio konvencijos 2 straipsnio minėtame Jenard pranešime patikslinama, kad „atsakovui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra susitariančiojoje valstybėje, nebūtinai turi būti nurodoma kreiptis į savo nuolatinės gyvenamosios vietos ar buveinės teismą. Jis gali kreiptis į visus valstybės, kur yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismus, kurie yra kompetentingi pagal šios valstybės teisę < ... > ; konvencijoje sprendžiama dėl bendrosios šio teismo valstybės teismų kompetencijos, o šios valstybės teisėje savo ruožtu sprendžiama dėl specialiosios vieno ar kito šios valstybės teismo kompetencijos.“ (žr. p. 18) Atvirkščiai yra taikant specialiąją jurisdikcijos taisyklę, pavyzdžiui, tokią, kuri įtvirtinta Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkte.
(78)  –	Sprendimas Apostolides
(C‑420/07, EU:C:2009:271, 48 ir 50 punktai).
(79)  –	Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal minėtą 22 straipsnį, kuriame „pateikiamas imperatyvus ir išsamus valstybių narių išimtinės tarptautinės teismų jurisdikcijos pagrindų sąrašas“, „nustatoma tik valstybė narė, kurios teismai turi ratione materiae
jurisdikciją“ (to paties sprendimo 48 punktas).
(80)  –	Reglamente „Briuselis I“, be 5 straipsnio 2 dalies, susijusios su išlaikymo prievolėmis, nemažai kitų nuostatų nurodyta „vietos, kurioje < ... >, teismas“. Visų pirma žr. 5 straipsnio 1 dalies a punktą dėl sutarčių srities; 5 straipsnio 3 dalį dėl deliktų ar kvazideliktų; 9 straipsnio 1 dalies b punktą dėl draudimo ir 19 straipsnio 1 ir 2 punktus dėl individualių darbo sutarčių. Taip pat žr. Sprendimą Color Drack
(C‑386/05, EU:C:2007:262, 30 punktas).
(81)  –	Jenard pranešime patikslinama, kad įtraukus specialiąsias jurisdikcijos taisykles, kaip antai taikytinas išlaikymo prievolių srityje, į Briuselio konvenciją galima „tiesiogiai paskirti kompetentingą teismą, nesiremiant valstybėje, kurioje toks teismas gali būti įsikūręs, galiojančiomis jurisdikcijos taisyklėmis“, ir „palengvinti konvencijos įgyvendinimą“, neleidžiant, kad ją ratifikavusios valstybės narės imtųsi priemonių savo vidaus teisės aktams pritaikyti (žr. p. 22).
(82)  –	Visų pirma žr. šios išvados 48 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(83)  –	Iš tiesų Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ 2 straipsnyje įtvirtintas atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismų jurisdikcijos principas, o šių abiejų dokumentų 5 straipsnio 2 dalyje numatytos nukrypstančios jurisdikcijos išlaikymo prievolių srityje taisyklės.
(84)  –	Jeigu skolininkas yra ieškovas, jis faktiškai gali kreiptis tik į atsakovo kreditoriaus įprastinės gyvenamosios vietos teismą, nes minėtuose punktuose numatyti jurisdikcijos pagrindai šiuo atveju sutampa, nors statistiškai taip nutinka rečiau. Dėl kreditorių ir skolininkų nelygybės žr. B. Ancel ir H. Muir Watt „Aliments sans frontières, Le règlement CE n° 4/2009 < … > “, Revue critique de droit international privé, 2010, p. 457
ir paskesni, ypač 9 punktas.
(85)  –	Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio c ir d punktuose nurodytas „ teismo[as], kuris pagal teismo valstybės teisę turi jurisdikciją nagrinėti
su asmenų statusu susijusias bylas [arba atitinkamai] tėvų pareigomis < ... > “ (pažymėta mano). Lygiavertė nurodymo sistema jau buvo įtvirtinta Briuselio konvencijos 5 straipsnio 2 dalies pabaigoje (šiuo klausimu pakeista 1978 m.) ir reglamento „Briuselis I“ 5 straipsnio 2 dalies pabaigoje.
(86)  –	Panašios informacijos taip pat reikalaujama ieškinių dėl sprendimų, priimtų dėl šių prašymų, atvejais (žr. 32 straipsnio 2 dalį).
(87)  –	Žr. suvestinę redakciją „Valstybių narių pagal Reglamento [Nr. 4/2009] 71 straipsnį pateikta informacija“, ypač p. 13 (http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/pdf/vers_consolide_fr_4.pdf).
(88)  –	Amtsgericht Karlsruhe
teigia, kad, priešingai Reglamente Nr. 4/2009 numatytam supaprastinimo tikslui, dėl AUG 28 straipsnyje numatytos jurisdikcijų koncentracijos pasunkėja tarptautinis išlaikymo įsiskolinimų išieškojimas, nes pagal šią nuostatą kompetentingu pripažintas teismas gali būti labiau nutolęs nuo kreditoriaus įprastinės gyvenamosios vietos ir gali nebūti tas teismas, kuris geriausiai išmano vietos ekonominę padėtį.
(89)  –	Pagal analogiją žr. reglamento „Briuselis I“ 12 konstatuojamąją dalį ir Sprendimą Kainz
(C‑45/13, EU:C:2014:7, 27 ir paskesni punktai).
(90)  –	Konkurencijos, bendros žemės ūkio politikos ir vartotojų apsaugos srityse žr. atitinkamai Sprendimą Manfredi ir kt.
(C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 62 punktas) ir generalinio advokato L. Geelhoed išvadą toje byloje (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:67, 49 ir paskesni punktai); Sprendimą Agrokonsulting‑04
(C‑93/12, EU:C:2013:432, 35 ir paskesni punktai) ir Sprendimą Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León
(C‑413/12, EU:C:2013:800, 38 ir paskesni punktai).
(91)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Agrokonsulting‑04
(EU:C:2013:432, 39 ir paskesni punktai).
(92)  –	Mano nuomone, tokį skirtumą aiškiai rodo Sprendimo Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (EU:C:2013:800) 46 ir 47 punktų aiškinimas a contrario .