62009CC0503_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
I –	Teisinis pagrindas
A –	Sąjungos teisės aktai
B –	Nacionalinės teisės aktai
II –	Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
III –	Prejudiciniai klausimai
IV –	Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų struktūros ir konkretaus turinio vertinimo
A –	Trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka
B –	Triguba gyvenamosios vietos ir buvimo sąlyga
V –	Gyvenamoji vieta – Sąjungos teisės požiūriu a priori įtartina socialinių išmokų suteikimo sąlyga
A –	Invalidumo išmokos
B –	Ligos išmokos
VI –	Sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga, kaip siejamąjį ryšį „sukurianti“ sąlyga, atsižvelgiant į Sąjungos teisės reikalavimus
A –	Taikymo galimybės nagrinėjimas
B –	Priimtinumo sąlygų nagrinėjimas
VII –	Išvada
1. Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę išnagrinėti klausimą, ar, formuluojant labai supaprastintai, pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1408/71(2) valstybės narės teisės aktų leidėjui suteikiama teisė nustatyti, kad socialinės išmokos gavimo sąlyga yra prašančiojo asmens gyvenamoji vieta ir buvimas valstybės narės teritorijoje paduodant paraišką, taip pat ankstesnis gyvenimas minėtoje teritorijoje nustatytą laikotarpį, turint omenyje, kad šios išmokos struktūra yra gana ypatinga. Šioje byloje nagrinėjama trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka nacionalinėje teisėje yra apibrėžta kaip įprastų neįgalumo išmokų sistemos išimtis. Šiai socialinei išmokai taikoma gyvenamosios vienos sąlyga, kurią papildo buvimo sąlyga, siekiama tik pakeisti įprastoms įmokoms taikomą įmokų mokėjimo į bendrą socialinės apsaugos sistemą sąlygą. Taigi trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka iš tiesų yra neįmokinė išmoka, kuriai taikoma ryšį „sukurianti“ gyvenamosios vietos ir buvimo sąlyga, nukrypstanti nuo įprastai taikomų sąlygų, taikomų visas įmokinių išmokų savybes turinčiai išmokai.
2. Šią kiek paradoksalią situaciją siūlau nagrinėti dviem etapais. Pirma, bandysiu įvertinti šią gyvenamosios vietos ir buvimo sąlygą „įprastai“, analizuodamas jos suderinamumą su atitinkamomis Reglamento Nr. 1408/71 nuostatomis. Ar tokia sąlyga priimtina atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnyje įtvirtintą gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo principą ir Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintą kai kurių socialinių išmokų „eksportuojamumo“ principą? Antra, pasistengsiu pasiūlyti Teisingumo Teismui teismo praktikos aiškinimą, „priderintą“ prie gyvenamosios vietos ir buvimo sąlygos ypatumų bei pagrindinėje byloje nagrinėjamos situacijos savitumo.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisės aktai
3. Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje jo reguliuojama sritis apibrėžiama taip:
„1. Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a) ligos ir motinystės išmokas;
b) invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti (padidinti);
< ... >
2. Šis reglamentas taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios, ar nesusijusios su įmokų mokėjimu, bei sistemoms, susijusioms su darbdavio ar laivo savininko atsakomybe mokant 1 dalyje nurodytas išmokas.
2a. Šis straipsnis taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, numatytoms pagal teisės aktus, kurie dėl savo taikymo asmenų atžvilgiu, savo tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ypatumų, būdingų ir socialinės apsaugos teisės aktams, nurodytiems 1 dalyje, ir socialinei paramai.
„Specialios neįmokinės išmokos“ reiškia išmokas, kurios:
a) skirtos suteikti arba:
i) papildomą, pakeičiančią ar pagalbinę apsaugą nuo rizikų, kurias apima socialinės apsaugos sritys, nurodytos 1 dalyje, ir kurios garantuoja atitinkamiems asmenims minimalų pragyvenimo lygį užtikrinančias pajamas atsižvelgiant į ekonominę ir socialinę situaciją atitinkamoje valstybėje narėje;
arba
ii) tik specifinę neįgaliųjų apsaugą, glaudžiai susijusią su šių asmenų socialine aplinka atitinkamoje valstybėje narėje,
ir
b) finansuojamos išimtinai iš privalomo apmokestinimo įnašų, kuriais siekiama padengti bendrąsias viešąsias išlaidas, ir jų suteikimo sąlygos bei apskaičiavimo tvarka nėra priklausomos nuo kokios nors įmokos išmokų gavėjo atžvilgiu. Tačiau išmokos, kurios papildo įmokines išmokas, vien dėl šios priežasties neturi būti laikomos įmokinėmis išmokomis, ir
c) yra išvardytos IIa priede.“
4. Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnyje nurodyta, kad apie šio reglamento 4 straipsnio 2a dalyje nurodytas neįmokines išmokas turi pranešti valstybės narės.
5. Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnyje įtvirtintas gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo principas, be kita ko, taikomas invalidumo išmokoms. Jo 1 dalyje nurodyta:
„Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar išlaikytinių išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar anuliuojamos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena valstybės narės teritorijoje, išskyrus valstybę, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“
6. Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies I skyriaus, kuriame įtvirtintos specialiosios nuostatos dėl ligos ir motinystės išmokų, 19 straipsnyje numatyta:
„1. Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, gyvenantis valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmokas įgyti, kur reikia atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas, toje valstybėje, kurioje jis gyvena, gauna:
a) išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga pagal tos įstaigos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų joje apdraustas;
b) išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus. Tačiau kompetentingos įstaigos ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tas išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.
2. 1 dalies nuostatos analogiškai taikomos šeimos nariams, gyvenantiems valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, jeigu jie neturi teisės į tokias išmokas pagal valstybės, kurios teritorijoje jie gyvena, teisės aktus.
Jeigu šeimos nariai gyvena valstybės narės teritorijoje, pagal kurios teisės aktus teisė gauti išmokas natūra nepriklauso nuo draudimo ar darbo santykių, tai išmokos natūra, kurias jie gauna, yra laikomos išmokomis, teikiamomis sąskaita įstaigos, kurioje pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo yra apdraustas, jeigu sutuoktinis ar prižiūrintis vaikus asmuo neužsiima darbine ar profesine veikla minėtosios valstybės narės teritorijoje.“
7. Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnyje nustatyta:
„1. Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba turintis teisę gauti pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir neturintis teisės gauti išmokas pagal valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus, nepaisant to, turi teisę jis ir jo šeimos nariai gauti tokias išmokas, atsižvelgiant į 18 straipsnio ir VI priedo nuostatas, tartum (kiek jis) turėtų teisę jas gauti pagal valstybės narės arba bent jau vienos kompetentingos valstybės narės teisės aktus pensijų atžvilgiu, jeigu jis gyventų tos valstybės teritorijoje. Išmokos mokamos tokiomis sąlygomis:
a) išmokas natūra 2 dalies nurodytos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga, tartum [tiek, kiek] atitinkamas asmuo būtų [yra] pensininkas pagal tos valstybės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus, ir turėtų [turi] teisę į tokias išmokas;
b) kur reikia, laikydamasi 2 dalies nurodytų taisyklių, išmokas pinigais moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus. Tačiau kompetentingos įstaigos ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tokias išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktus gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.“
B – Nacionalinės teisės aktai
8. 1992 m. Socialinio draudimo įmokų ir išmokų įstatyme (Social Security Contributions and Benefits Act 1992 (3) )
numatyta nedarbingumo išmoka (incapacity benefit),
užtikrinanti pakaitines pajamas asmenims, dar nesulaukusiems teisės aktuose įtvirtinto pensijos amžiaus, tačiau negalintiems dirbti dėl ligos ar negalios. Vadovaujantis 1992 m. Socialinio draudimo administravimo įstatymo (Social Security Administration Act)
163 straipsniu, nedarbingumo išmoka, SSCBA 20 straipsnio 1 dalies c punkte apibrėžta kaip įmokinė socialinė išmoka, mokama iš Nacionalinio draudimo fondo ( National Insurance Fund, SSCBA 1 straipsnio 1 dalis), kurio biudžetas surenkamas iš pajamų gavėjų, darbdavių ir kitų įmokų.
9. Nedarbingumo išmoka apima SSCBA 30A straipsnio 4 dalyje numatytą trumpalaikę išmoką, kuri gali būti mokama iki 364 dienų, ir SSCBA 30A straipsnio 5 dalyje numatytą ilgalaikę išmoką.
10. Trumpalaikė nedarbingumo išmoka pirmas 196 dienas skiriama mažesnio, o vėliau didesnio dydžio, tačiau jis išlieka mažesnis nei ilgalaikės nedarbingumo išmokos. Vadovaujantis SSCBA 12 straipsnio 1 dalimi, trumpalaikė nedarbingumo išmoka negali būti mokama, jei pareiškėjas gauna įstatymais nustatytą ligos kompensaciją (statutory sick pay), kuri gali būti mokama iki 28 savaičių (196 dienų). Nedarbingumo išmokos dydis gali būti sumažintas senatvės pensijos, į kurią turi teisę pareiškėjas, dydžiu.
11. Trumpalaikė nedarbingumo išmoka skiriama visų pirma atsižvelgus į pareiškėjo įmokėtas įmokas.
12. Pareiškėjai, kurie neatitinka išmokoms gauti keliamų reikalavimų, tačiau negali dirbti, gali turėti teisę į remiamas pajamas, kurios yra su pajamomis susijusi išmoka.
13. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pateiktų pastabų matyti, kad pagal SSCBA 30A straipsnio 1 dalį negalintys dirbti asmenys, neatitinkantys išmokos skyrimo sąlygų pirmiausia todėl, kad dėl prieš sueinant įstatymų nustatytam darbingam amžiui (16 metų) turėtos negalios niekuomet socialinės apsaugos sistemai nemokėjo įmokų, kurios suteiktų jiems teisę į trumpalaikę nedarbingumo išmoką, vis tiek turi teisę į tokią išmoką ir neprivalo pateikti įmokų mokėjimo įrodymų, jei jie atitinka 2001 m. balandžio 6 d. įsigaliojusio SSCBA(4) 30A straipsnio 2A dalyje nustatytas sąlygas.
14. SSCBA 30A straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Taikant toliau įtvirtintas šio straipsnio nuostatas, asmuo, kuris:
a) atitinka vieną iš 2 dalyje nurodytų sąlygų arba, jei jis neatitinka nė vienos iš šių sąlygų,
b) atitinka visas 2A dalyje nurodytas sąlygas,
turi teisę gauti trumpalaikę nedarbingumo išmoką už kiekvieną dieną, kai buvo nedarbingas < ... >, patenkančią į nedarbingumo laikotarpį“.
15. SSCBA 30A straipsnio 2A dalyje įtvirtinta:
„(2A) Sąlygos, nurodytos 1 dalies b punkte, yra tokios:
a) atitinkamą dieną (pareiškėjui) yra 16 arba daugiau metų;
b) jam yra mažiau nei 20 metų arba (nurodytais atvejais) mažiau nei 25 metai tą dieną, kuri patenka į nedarbingumo laikotarpį;
c) jis buvo nedarbingas visą 196 dienų iš eilės laikotarpį prieš pat atitinkamą dieną arba ankstesnę dieną nedarbingumo laikotarpiu, kurią jam buvo 16 arba daugiau metų;
d) atitinkamą dieną jis tenkina nurodytus reikalavimus, susijusius su gyvenamąja vieta Didžiojoje Britanijoje arba su buvimu joje; ir
e) tą dieną jis nėra asmuo, kuris mokosi dieniniame skyriuje.“
16. Todėl tokiomis sąlygomis suteikta nedarbingumo išmoka, pakeičianti sunkaus invalidumo pašalpą, vadinama „jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka“.
17. Vadovaujantis SSCBA 30A straipsnio 5 dalimi, trumpalaikės nedarbingumo išmokos gavėjas gali gauti ilgalaikę nedarbingumo išmoką, jei liga ar negalia tęsiasi ilgiau. Šioje nuostatoje nurodoma:
„Kai, vadovaujantis (SSCBA 30A straipsnio 4 dalimi), gavėjo teisė į trumpalaikę nedarbingumo išmoką baigiasi, jis įgyja teisę į ilgalaikę nedarbingumo išmoką už kiekvieną vėlesnę dieną, kuri įeina į tą patį nedarbingumo laikotarpį ir kurią jam nėra suėjęs įstatymu nustatytas senatvės pensijos amžius.“
18. SSCBA 30A straipsnio 2A dalies d punkte nurodyta gyvenamosios vietos arba buvimo sąlyga apibrėžta 1994 m. Socialinės apsaugos reglamento (nedarbingumo išmoka) (Social Security (Incapacity Benefit) Regulations 1994 (5) ) 16 straipsnio 1 dalyje:
„16. Sąlygos dėl gyvenamosios vietos ar buvimo:
1) su (SSCBA) 30A straipsnio 2A dalies d punktu susiję privalomi reikalavimai dėl asmens gyvenamosios vietos ar buvimo Didžiojoje Britanijoje atitinkamą dieną reiškia, kad tą dieną:
a) jis įprastai nuolat gyvena Didžiojoje Britanijoje;
b) jam netaikoma imigracijos kontrolė pagal 1999 m. Imigracijos ir prieglobsčio įstatymo akto (Immigration and Asylum Act 1999)
115 straipsnio 9 dalį < ... > ;
c) jis yra Didžiojoje Britanijoje ir
d) jis per 52 savaičių laikotarpį, einantį prieš tą dieną, išbuvo Didžiojoje Britanijoje ne trumpesnį nei 26 savaičių laikotarpį arba kelis laikotarpius, kurių trukmė kartu sudėjus ne trumpesnė nei 26 savaitės.“
II – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
19. Lucy Stewart, ieškovė pagrindinėje byloje, yra Didžiosios Britanijos pilietė, gimusi 1989 m. lapkričio 20 d. ir nuo 2000 m. rugpjūčio mėn. su tėvais gyvenanti Ispanijoje. Ji turi Dauno sindromą, todėl niekada nedirbo, ir neginčijama, kad tikriausiai niekada negalės dirbti normalaus darbo.
20. Ieškovė pagrindinėje byloje gauna neįgaliųjų pragyvenimo pašalpą (disability living allowance (6) ) nuo pat jos įvedimo 1992 m. balandžio mėnesį. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad iki tol jai greičiausiai buvo skirta trečiojo asmens priežiūros pašalpa. Ši pašalpa jai buvo išmokėta Ispanijoje pagal Reglamento Nr. 1408/71 95b straipsnį. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimais, neįgaliųjų pragyvenimo pašalpa gali būti skirta neribotam laikui, t. y. kol nepasikeičia teisę ją gauti suteikiančios aplinkybės.
21. Ieškovės pagrindinėje byloje motina nuo 2005 m. liepos 25 d. gauna senatvės pensiją, o anksčiau gaudavo nedarbingumo išmoką.
22. Ieškovės pagrindinėje byloje tėvas, kurio paskutinė darbovietė 2000–2001 mokestiniais metais buvo Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje, gavo profesinio draudimo pensiją, o nuo 2009 m. spalio mėn. – šios valstybės senatvės pensiją.
23. 2005 m. spalio 31 d. ieškovė pagrindinėje byloje, atstovaujama savo motinos, pateikė prašymą nuo 16 gimtadienio skirti trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka, numatytą SSCBA 30A straipsnio 2A dalyje.
24. 2005 m. lapkričio 24 d. Secretary of State for Work and Pensions,
atsakovas pagrindinėje byloje, atmetė šį prašymą, remdamasis tuo, kad ieškovė pagrindinėje byloje „(nebuvo) Didžiojoje Britanijoje“.
25. Neginčijama, kad ieškovė pagrindinėje byloje neatitiko gyvenamosios vietos, buvimo ir ankstesnio buvimo sąlygų, numatytų atitinkamai SSIBR 16 straipsnio 1 dalies a, c ir d punktuose.
26. Ieškovei pagrindinėje byloje, vėl atstovaujamai savo motinos, pareiškus ieškinį, Secretary of State for Work and Pensions iš naujo išnagrinėjo ir patvirtino savo 2005 m. lapkričio 24 d. sprendimą. Pažymėjęs, kad ieškovė pagrindinėje byloje 5 metus iki prašymo pateikimo gyveno Ispanijoje, Secretary of State for Work and Pensions nurodė, jog ji neatitiko buvimo Didžiojoje Britanijoje pirmąją teisės į nedarbingumo išmoką įgijimo dieną sąlygos. Be to, jis nurodė, kad Sąjungos teisės aktai negalėtų jai suteikti galimybės įvykdyti šią sąlygą.
III – Prejudiciniai klausimai
27. Tokiomis aplinkybėmis Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber), kuriam buvo pateiktas apeliacinis skundas dėl minėto sprendimo, 2009 m. lapkričio 16 d. nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar išmoka, turinti trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos požymių, yra ligos išmoka, ar invalidumo išmoka pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71)?
2. Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta, kad tokia išmoka turi būti laikoma ligos išmoka:
a) ar asmuo, kaip antai ieškovės motina, kuris galutinai nutraukė samdomo darbuotojo ar savarankiškai dirbančio asmens veiklą ir išėjo į pensiją, vis tiek laikomas „samdomu darbuotoju“ pagal 19 straipsnį, nes jis anksčiau buvo samdomas darbuotojas ar vykdė savarankiškai dirbančio asmens veiklą, ar jam turi būti taikomos 27–34 straipsniuose (pensininkai) išdėstytos taisyklės?
b) ar asmuo, kaip antai ieškovės tėvas, kuris nuo 2001 m. nebuvo samdomas darbuotojas ir nevykdė savarankiškai dirbančio asmens veiklos, vis tiek laikomas „samdomu darbuotoju“ pagal 19 straipsnį, nes jis anksčiau buvo samdomas darbuotojas ar vykdė savarankiškai dirbančio asmens veiklą?
c) ar ieškovė turi būti laikoma „pensininke“ pagal 28 straipsnį, nes jai buvo mokama išmoka pagal Reglamento Nr. 1408/71 95b straipsnį neatsižvelgiant į tai, kad: i) minėta ieškovė niekada nebuvo samdoma darbuotoja pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punktą; ii) ieškovė nėra įstatymuose nustatyto pensinio amžiaus ir iii) ieškovė patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį asmenų atžvilgiu tik kaip šeimos narys?
d) jei pensininkui taikomas Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnis, ar jo šeimos narys, kuris visada nuolat su juo gyveno toje pačioje valstybėje kaip ir jis, gali, remdamasis 28 straipsnio 1 dalimi, skaitoma kartu su 29 straipsniu, prašyti ligos išmokos, kurią grynaisiais pinigais moka 28 straipsnio 2 dalyje apibrėžta kompetentinga institucija, jei ta išmoka (jei reikia) mokėtina šeimos nariui (ir nemokėtina pensininkui)?
e) jei taikytina (atsižvelgiant į atsakymus į a–d punktuose pateiktus klausimus), ar nacionalinės teisės aktuose socialinio draudimo srityje nustatyto reikalavimo, pagal kurį pradinis teisės į ligos išmoką įgijimas taikomas tik tiems asmenims, kurie kompetentingoje valstybėje narėje anksčiau išbuvo privalomą iš anksto nustatytą laikotarpį, taikymas neprieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 19 ir (arba) 28 straipsnio nuostatoms?
3. Jei į pirmąjį klausimą atsakoma taip, kad minėta išmoka turi būti laikoma invalidumo išmoka, ar Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio, kuriame kalbama apie „išmokas, įgytas pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus“, formuluotė reiškia, kad valstybės narės išsaugo įgaliojimus pagal Reglamentą Nr. 1408/71 nustatyti pradiniam tokios invalidumo išmokos įgijimui keliamus reikalavimus, kurie grindžiami nuolatiniu gyvenimu valstybėje narėje arba įrodymu, kad anksčiau šioje valstybėje narėje išbūta privalomą laikotarpį, ir kuriais remdamasis ieškovas negalėtų visų pirma siekti įgyti teisę į tokią išmoką iš kitos valstybės narės?“(7)
IV – Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų struktūros ir konkretaus turinio vertinimo
28. Ši byla ypatinga, nes pateikiant atsakymus būtinai reikės nagrinėti ir pateiktų klausimų struktūrą, ir reikšmingumą, iš dalies juos susiaurinant. Paprastai tariant, mėginsiu parodyti, kodėl ligos išmokos ir invalidumo išmokos atskyrimas, o tai yra pirmojo klausimo objektas ir likusių klausimų skirstymo pagrindas, iš esmės yra nereikšmingas, taip pat pasistengsiu atskleisti, kaip sunku atskirai nagrinėti gyvenamosios vietos ir buvimo sąlygas, ir galiausiai pabandysiu įrodyti, kad svarbiausias šioje byloje keliamas klausimas yra dėl „nuolatinės gyvenamosios vietos“; ir tik atsižvelgiant į šį kontekstą reikiamu laiku iš tiesų bus galima nagrinėti ieškovės statusą ir jos buvimą asmens, pensininko, kaip jis suprantamas pagal Reglamentą Nr. 1408/71, šeimos nare. Tačiau kyla problema, kad toks prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų „pertvarkymas“ negalimas iš pat pradžių ketinant pateikti atsakymą, nes jis gali išplaukti tik iš toliau išdėstytų argumentų. Dėl to pirmiausia reikia atskleisti vadinamosios „trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos“ išskirtinį pobūdį.
A – Trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka
29. 2001 m. įvestos trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos išskirtinumas(8) yra tas, kad ji realiai yra neįmokinė išmoka(9), įtvirtinta bendresnėje nuostatoje dėl įprastos nedarbingumo išmokos, kuri turi visas įmokinės išmokos savybes.
30. Įprasta nedarbingumo išmoka iš tiesų dažniausiai suteikiama, jei mokamos bendrosios socialinės apsaugos sistemos įmokos, o trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka, nukrypstant nuo šios sąlygos, suteikiama, nepaisant to, ar buvo mokamos įmokos, jei pareiškėjas atitinka trigubą gyvenamosios vietos ir buvimo valstybės narės teritorijoje sąlygą(10) .
31. Iš tikrųjų ši išmoka gali būti suteikta asmeniškai kaip pakaitinės pajamos bet kuriam asmeniui, kuris, sulaukęs teisės aktuose nustatyto darbingo amžiaus, yra nedarbingas dėl ligos ar negalios ir negali pasinaudoti įprasta nedarbingumo išmoka, nes anksčiau nėra mokėjęs socialinio draudimo įmokų. Tokia yra ieškovės pagrindinėje byloje – niekuomet nedirbusios jaunos neįgaliosios, paprašiusios skirti trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką nuo tada, kai jai sukako 16 metų, padėtis.
B – Triguba gyvenamosios vietos ir buvimo sąlyga
32. Tiksliau tariant, trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką prašančiam skirti asmeniui taikoma triguba sąlyga: nuolat gyventi valstybės narės teritorijoje (nuolatinės gyvenamosios vietos sąlyga), būti šioje teritorijoje prašymo pateikimo metu (dabartinio buvimo sąlyga) ir išbūti šioje teritorijoje ne mažiau nei 26 savaites per 52 savaičių laikotarpį iki prašymo pateikimo (ankstesnio buvimo sąlyga). Taigi tai yra nuolatinės gyvenamosios vietos sąlyga, tam tikra prasme „sustiprinta“ dviguba buvimo sąlyga.
33. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad nors ieškovės pagrindinėje byloje prašymas buvo atmestas, nes ji neįvykdė buvimo valstybės narės teritorijoje prašymo pateikimo metu sąlygos, jis taip pat galėjo būti atmestas, nes ji neįvykdė gyvenamosios vietos arba ankstesnio buvimo sąlygų. Be to, atrodo, kad iš antrojo klausimo e punkto, kuriame minima tik ankstesnio buvimo sąlyga, ir trečiojo klausimo, kuriame minimos ir gyvenamosios vietos, ir ankstesnio buvimo sąlygos, matyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šios sąlygos yra „nepriklausomos“ ir taikomos savarankiškai, todėl turi būti vertinamos atskirai viena nuo kitos.
34. Tačiau reikia pabrėžti, kad, vertinant sistemiškai, dvi buvimo sąlygos turi prasmę tik siejamos su gyvenamosios vietos sąlyga. Iš tiesų atrodo, kad negalima teigti, jog nacionalinis įstatymų leidėjas būtų numatęs galimybę suteikti trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką remdamasis tik pareiškėjo ankstesniu buvimu ir (arba) dabartiniu buvimu, t. y. tokiais atvejais, kai pareiškėjas, neturėdamas nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės narės teritorijoje, atitinka kitas dvi sąlygas. Tai reiškia, kad nors galima teigti, jog ankstesnio buvimo sąlyga yra suderinama su Sąjungos teise, nuosekliai išskiriant tai, kad nuolatinės gyvenamosios vietos sąlyga bet kuriuo atveju prieštarauja Sąjungos teisei, akivaizdu, jog, atsižvelgiant į trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos struktūrą, ankstesnio buvimo sąlyga neturi jokių galimybių būti savarankiška.
35. Galiausiai dėl teismui nagrinėti pateiktų sąlygų, t. y. nuolatinės gyvenamosios vietos sąlygos vienu atveju ir nuolatinės gyvenamosios vietos bei ankstesnio buvimo sąlygų kitu atveju, suderinamumo pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas ligos išmokų ir invalidumo išmokų atskyrimas yra visiškai nereikšmingas, bent jau jei abiem atvejais nuolatinės gyvenamosios vietos sąlyga pripažįstama neteisėta, kaip visų pirma ir nurodysiu.
V – Gyvenamoji vieta – Sąjungos teisės požiūriu a priori įtartina socialinių išmokų suteikimo sąlyga
36. Sąjungos teisėje gyvenamosios vietos sąlygos paprastai yra „įtartinos“. Vertinant apskritai, jos pripažįstamos nesuderinamomis ir su ligos, ir su invalidumo išmokoms taikomomis Reglamento Nr. 1408/71 nuostatomis, bent jau kai taikomos „papildomai“, t. y. kai jos papildo teisės gauti išmokas atsiradimo sąlygas, kurias valstybės narės turi teisę nustatyti. Kaip jau esu nurodęs, pirmiausia bandysiu supažindinti su taikytina teise taip, lyg šioje byloje būtų nagrinėjama įprasta gyvenamosios vietos sąlyga.
A – Invalidumo išmokos
37. Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalimi, kurioje įtvirtintas gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo principas ir užtikrinamas(11) invalidumo išmokų „eksportuojamumas“, pirmiausia siekiama, vadovaujantis EB 42 straipsniu, skatinti laisvą darbuotojų judėjimą, apsaugant suinteresuotuosius asmenis nuo kliūčių, galinčių kilti dėl jų gyvenamosios vietos perkėlimo iš vienos valstybės narės į kitą(12) .
38. Ši nuostata reiškia ne vien tai, kad suinteresuotieji asmenys išsaugo teisę gauti pensijas ir išmokas, skirtas vadovaujantis vienos ar kelių valstybių narių teisės aktais, net ir perkėlę savo gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę, bet ir tai, jog negalima atsisakyti suteikti tokios teisės vien dėl to, kad šie asmenys negyvena toje valstybėje narėje, kurioje yra išmokančioji institucija, o tai ypač svarbu šioje byloje(13) . Kaip išvadoje minėtoje byloje Stanton Newton (14) pažymėjo generalinis advokatas M. Darmon, jei toks skirtumas būtų leistinas, būtų nesunku apeiti Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnyje įtvirtintą draudimą: „norint išvengti šio draudimo, teisės aktų leidėjui užtektų tarp suteikimo sąlygų įtraukti gyvenamosios vietos sąlygą“.
B – Ligos išmokos
39. Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta, kad pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, gyvenantis kitos valstybės narės nei kompetentinga valstybė teritorijoje, toje valstybėje, kurioje jis gyvena, gauna kompetentingoje valstybėje narėje mokamas išmokas pinigais, jei įvykdo visas kitas šios valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į minėtas išmokas įgyti.
40. Pagal šią nuostatą taip pat draudžiamos bet kokios valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias ligos išmokos skyrimui taikoma gyvenamosios vietos sąlyga(15) .
41. Be to, vadovaujantis Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 2 dalimi, pagal darbo sutartį dirbančio asmens šeimos narys turi teisę gauti ligos išmoką kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra jo gyvenamoji vieta, jei jis įvykdo visas tokios išmokos skyrimo sąlygas ir neturi teisės į tokią išmoką pagal valstybės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus(16) .
42. Minėtame Sprendime Hosse
Teisingumo Teismas pažymėjo, jog Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 2 dalimi būtent siekiama, kad ligos išmokų skyrimas nebūtų sąlygojamas darbuotojo šeimos narių gyvenamąja vieta kompetentingoje valstybėje narėje tam, kad Bendrijos darbuotojas nebūtų atgrasytas naudotis laisvo judėjimo teise. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „draudimas darbuotojo dukrai gauti išmoką, į kurią ji turėtų teisę, jeigu ji gyventų kompetentingoje valstybėje narėje, prieštarautų Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 2 daliai(17) .
43. Galiausiai Teisingumo Teismas taip pat pripažino iš Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio kylančią pensininkų teisę „eksportuoti“ ligos išmokas(18) .
44. Atsižvelgiant į anksčiau nurodytos teismo praktikos logiką, pagaliau galima pripažinti, kad ši teisė „eksportuoti“ ligos išmokas turi būti pripažinta ir pensininko šeimos nariams.
45. Taigi nors, kaip pažymėjo Jungtinės Karalystės vyriausybė, Teisingumo Teismas anksčiau iš tiesų galėjo nuspręsti, kad darbuotojų migrantų išlaikomas palikuonis, kaip darbuotojo šeimos narys, pats negali pretenduoti į nacionaliniuose teisės aktuose numatytą neįgalumo išmoką(19), vis dėlto vėlesnėje praktikoje jis gerokai susiaurino šios praktikos taikymo apimtį(20) .
46. Iš tiesų Teisingumo Teismas nusprendė, kad skirtumas tarp paties darbuotojo teisių ir jo šeimos narių išvestinių teisių yra reikšmingas tik kai šeimos narys remiasi Reglamento Nr. 1408/71 nuostatomis, taikomomis išimtinai darbuotojams, bet ne jų šeimos nariams(21) .
47. Todėl jei griežtai taikytume Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnyje įtvirtintą gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo principą bei su šio reglamento 19 ir 28 straipsniais susijusioje teismo praktikoje išreikštą ligos išmokų „eksportuojamumo“ principą ir „mechaniškai“ juos taikytume pagrindinės bylos situacijai, ieškovei pagrindinėje byloje trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka turėtų būti suteikta.
48. Taigi, remdamasis visa minėta praktika, Teisingumo Teismas galėtų nuspręsti, kad Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnį arba 19 ir 28 straipsnius reikia aiškinti taip, jog jiems prieštarauja valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos socialinės išmokos, kaip antai trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos, gali būti skiriamos tik jei gavėjas atitinka gyvenamosios vietos ir ankstesnio buvimo šios valstybės narės teritorijoje sąlygas.
49. Vis dėlto, prieš pateikiant kitus argumentus, svarbu pabrėžti, kad pagrindinėje byloje įtvirtintai sustiprintai gyvenamosios vietos sąlygai tenka ne „papildomas“, bet visai kitokio pobūdžio vaidmuo. Tokiomis aplinkybėmis, jei Teisingumo Teismas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus atsakytų būtent taip, dėl to kilusios pasekmės būtų reikšmingos. Norint visiškai suprasti tokios priemonės poveikį, reikia turėti omenyje, kad jei nebūtų nustatyta sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga, bet kuris ieškovės pagrindinėje byloje situacijoje esantis valstybės narės pilietis, t. y. 16–20 metų (daugiausia 25 metų) amžiaus asmuo, negalėjęs dirbti 196 dienų, iki jam sukako 16 metų, ir nesimokantis dieniniame skyriuje, galėtų prašyti trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos ir ją gauti, net jei niekuomet neturėjo jokio ryšio su šios valstybės narės socialinės apsaugos sistema.
50. Tai kelia klausimą, ar Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, kad remiantis ja galima priversti valstybę narę neišvengiamai pasirinkti arba panaikinti taip apibrėžtą socialinę išmoką, kurios skyrimo sąlygos peržengia pagrįstas ribas, arba pakeisti minėtą socialinę išmoką taip, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, ją būtų galima pripažinti specialia neįmokine išmoka. Nesu tikras, ar Sąjungos teisėje įtvirtintas toks pasirinkimas.
VI – Sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga, kaip siejamąjį ryšį „sukurianti“ sąlyga, atsižvelgiant į Sąjungos teisės reikalavimus
51. Iš visos anksčiau minėtos teismo praktikos matyti, kad visais atvejais, kai gyvenamosios vietos sąlyga buvo pripažinta nesuderinama su Sąjungos teisės reikalavimais, ši sąlyga iš esmės buvo nustatoma kaip „papildoma“ arba pagalbinė, be kitų socialinių išmokų gavimo (visų pirma – įmokų socialinės apsaugos sistemai) sąlygų, todėl paprastai atlikdavo savo teise į judėjimo laisvę besinaudojančių gavėjų atmetimo funkciją. Tokiomis aplinkybėmis teismų praktikoje pagrįstai buvo labai griežtai taikomas gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo principas ir socialinių išmokų „eksportuojamumo“ principas.
52. Tačiau sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga, kurią Teisingumo Teismas turi nagrinėti šioje byloje, taikoma visiškai kitokiame kontekste. Būtent atsižvelgiant į šį kontekstą reikia vertinti Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentus, kad sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga yra teisės į trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką įgijimo sąlyga, kuri, siekiant atsižvelgti į gavėjų interesus, pakeičia įprastą įmokų mokėjimo sąlygą.
53. Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, jog valstybės narės yra išsaugojusios kompetenciją organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas, jei jos naudojasi šia kompetencija nepažeisdamos Sąjungos teisės(22) . Tokia kompetencija reiškia, kad valstybės narės turi teisę apibrėžti savo socialinės apsaugos sistemos ribas ir sąlygas, kuriomis remiantis galima pasinaudoti pagal šią sistemą skiriamomis socialinėmis išmokomis, jei šios sąlygos atitinka Sąjungos teisę ir ypač jei jos nėra diskriminacinės. Tik valstybės narės gali nustatyti nacionalinio solidarumo apimtį bei sąlygas, kuriomis šis solidarumas turi pasireikšti. Be kita ko, iš įvairių skiriamų išmokų jos turi atskirti įmokines išmokas ir specialios neįmokinės išmokos bruožų turinčias išmokas, kartu nepažeisdamos Sąjungos teisės(23) .
54. Vadovaujantis EB 42 straipsniu, Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama tik koordinuoti valstybių narių socialinės apsaugos teisės aktus, o ne juos suderinti. Todėl, vadovaujantis gausia teismo praktika, tik nacionaliniai socialinės apsaugos teisės aktų leidėjai turi teisę nustatyti teisės ar pareigos dalyvauti socialinės apsaugos sistemoje arba jos dalyje sąlygas, jei šios sąlygos niekaip nediskriminuoja atitinkamos valstybės piliečių ir kitų valstybių narių piliečių(24) .
55. Būtent atsižvelgiant į minėtą teismo praktiką reikia vertinti šiuo atveju nagrinėjamą sustiprintą gyvenamosios vietos sąlygą, nuo kurios priklauso galimybė gauti trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką, nes ši sąlyga pakeičia įprastą įmokų mokėjimo sąlygą ir taip paprastai atlieka šios sąlygos siejamojo ryšio funkciją. Tokiomis aplinkybėmis pirma išnagrinėsiu, ar apskritai galima sutikti su tokia gyvenamosios vietos sąlyga, o vėliau pabandysiu įvardyti sąlygas, kurios turėtų būti jai taikomos.
A – Taikymo galimybės nagrinėjimas
56. Pirmiausia svarbu pažymėti, kad Reglamentu Nr. 1408/71 nėra absoliučiai draudžiama tam tikromis sąlygomis gyvenamąją vietą, kaip ir darbo trukmę, laikyti su valstybės narės socialinės apsaugos sistema siejančio ryšio kriterijumi. Be kita ko, tai patvirtina Reglamento Nr. 1408/71 18 straipsnis, kuriame numatyta galimybė, kad pagal nacionalinius teisės aktus „teisės į išmokas įgijimas, išsaugojimas ar atgavimas (priklausytų) nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį ar gyvenimo laikotarpių įgijimo“(25) .
57. Be to, Reglamento Nr. 1408/71 10a straipsnyje tiesiogiai numatyta valstybių narių galimybė taikyti gyvenamosios vietos kriterijų specialių neįmokinių išmokų suteikimui.
58. Nors gyvenamosios vietos sąlygos paprastai laikomos judėjimo laisvės, kaip ji suprantama pagal EB 18 straipsnį, apribojimais, taip pat pripažįstama, kad šios sąlygos gali būti pateisinamos(26) pagal Sąjungos teisę, jei jos pagrįstos objektyviais bendrojo intereso pagrindais, nepriklausančiais nuo atitinkamų asmenų pilietybės, ir proporcingos nacionalinės teisės teisėtai siekiamam tikslui(27) .
59. Taigi Teisingumo Teismas pripažino, kad gyvenamosios vietos pripažinimas kriterijumi, pagal kurį apribojamas socialinės išmokos gavėjų ratas ir kartu šia išmoka išreiškiamo solidarumo pareigos apimtis, galėtų pateisinti laisvo asmenų judėjimo apribojimą, jei jis atspindi asmenis, kurie gali gauti tokią išmoką, ir tokią solidarumo priemonę inicijavusią visuomenę siejančio ryšio glaudumą(28) .
60. Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus, trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos iš esmės neįmokinis pobūdis įgauna visą savo svarbą.
61. Iš tiesų daugeliu atžvilgių pačios trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos skyrimo sąlygos, kurios yra ankstesnių įmokų principu pagristos įprastos nedarbingumo išmokos suteikimo sąlygų išimtis, atspindi solidarumo iniciatyvą, neginčijamai atitinkančią objektyvius bendrojo intereso tikslus, t. y. šiuo atveju – būtinybę apsaugoti negalinčius dirbti jaunus darbuotojus, kuriems netaikoma įprasta ligos draudimo sistema.
62. Kaip nurodo Jungtinės Karalystės vyriausybė, nors sustipr inta gyvenamosios vietos sąlyga iš tikrųjų yra teisės į trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką įgijimo sąlyga, taip yra tik siekiant sušvelninti aplinkybę, kad šios išmokos gavėjai anksčiau nėra mokėję įmokų.
63. Svarbu ne tai, kad trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka iš esmės yra neįmokinė, bet sustiprintos gyvenamosios vietos sąlygai skirtas vaidmuo, jei nėra mokėtos įmokos, t. y. kai nėra jokio siejamojo ryšio tarp išmokos ir jos gavėjo, taip pat tarp kompetentinga pripažįstamos valstybės ir išmokos prašytojo.
64. Kitaip tariant, sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga pakeičia įmokas į socialinės apsaugos sistemą(29) ir veikia kaip būtinas siejamasis ryšys bei turi būti taip vertinama, t. y. kaip trumpalaikę jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoką ir jos gavėjus siejantis ryšys. Taigi ji atlieka ne teisės į išmoką atsiradimo sąlygas „papildančią“ funkciją, bet „sukuria“ socialinės apsaugos sistemos, kurioje numatyta ši išmoka, ir įmokų mokėjimo sąlygų neatitinkančių šios išmokos gavėjų siejamąjį ryšį.
65. Remiantis tokiu požiūriu, sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga buvo nustatyta siekiant į bendrosios nedarbingumo išmokos gavėjų ratą įtraukti įmokų mokėjimo sąlygų neatitinkančius jaunus neįgaliuosius, o ne užkirsti kelią pasinaudoti išmoka kitoje valstybėje narėje gyvenantiems jauniems neįgaliesiems.
66. Vis dėlto tik tai, kad sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga nesiekiama jokio diskriminacinio tikslo, nereiškia, jog ji iš karto turėtų būti pripažinta atitinkančia Sąjungos teisę. Taip pat reikia užtikrinti, kad ja nesukeliamas joks diskriminacinis poveikis ir kad jos taikymas yra visiškai suderinamas su Reglamento Nr. 1408/71 ir Sutarties nuostatomis, taip pat bendraisiais Sąjungos teisės principais. Todėl neišvengiamai kyla priimtinumo sąlygų klausimas.
B – Priimtinumo sąlygų nagrinėjimas
67. Tokia sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga, kaip įtvirtintoji pagrindinėje byloje nagrinėjamuose Jungtinės Karalystės teisės aktuose, galėtų būti pateisinama tik jei, pirma, ji atlieka siejamojo ryšio vaidmenį ir, antra, taikoma tik kai nėra jokio kito siejamojo ryšio.
68. Teisingumo Teismas šiuo klausimu yra nusprendęs, kad gyvenamosios vietos sąlyga negali būti laikoma pakankamai svarbiu prašymą pateikusių asmenų su išmoką skiriančia valstybe nare siejančio ryšio įrodymu, jei ji gali turėti skirtingų pasekmių asmenims, gyvenantiems kitoje valstybėje narėje, kurių integracijos į išmoką skiriančios valstybės narės visuomenę laipsnis visais atžvilgiais yra panašus(30) .
69. Atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes reikia nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrojo klausimo e punktą. Iš tiesų šiuo klausimu siekiama sužinoti, ar ankstesnio buvimo sąlyga, vertinama atskirai ir nepaisant kitų, visų pirma nuolatinės gyvenamosios vietos, sąlygų, neprieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 19 ir (arba) 28 straipsnio nuostatoms. Tačiau net jei ankstesnio buvimo sąlygą būtų galima taikyti atskirai nuo nuolatinės gyvenamosios vietos sąlygos(31), ar ji gali ir kokia apimtimi atlikti siejamojo ryšio funkciją ir būti pripažinta pakankama reikiamam integracijos lygiui nustatyti, turėtų nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
70. Be to, gyvenamosios vietos sąlygą galbūt pripažinus siejamuoju ryšiu, ji negalėtų būti taikoma asmeniui, jau įgijusiam teisę į ligos ar invalidumo išmoką, nepažeidus anksčiau minėtos su gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymo ir socialinių išmokų „eksportuojamumo“ principais susijusios teismo praktikos.
71. Taigi siejamąjį ryšį „sukurianti“ gyvenamosios vietos sąlyga priimtina tik jei ji atlieka įtraukimo funkciją, sudarydama galimybę suteikti teisę į išmoką. Kai įgyvendinama šios sąlygos siejamojo ryšio funkcija, ji daugiau nebeturi būti taikoma.
72. Galiausiai dėl šios bylos aplinkybių turiu išnagrinėti klausimą, ar netiesioginę sąsają galima laikyti pakankamu siejamuoju ryšiu, kad šioje byloje būtų užkirstas kelias taikyti gyvenamosios vietos sąlygą.
73. Ar galima pripažinti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sustiprinta gyvenamosios vietos sąlyga negali būti taikoma ieškovei minėtoje byloje, nes jos giminystės ryšys su į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį patenkančiu asmeniu yra netiesioginis su Jungtinės Karalystės socialinės apsaugos sistema siejantis ryšys?
74. Galima nesunkiai suprasti, kad šiuo požiūriu ieškovės statuso pagal Reglamentą Nr. 1408/71 ir jos tėvų statuso pagal Jungtinės Karalystės socialinės apsaugos sistemą klausimas tampa ypač reikšmingas ir šių asmenų statusą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos ypatumus.
75. Ar ieškovė pagrindinėje byloje gali remtis išmokos, į kurią ji turi teisę asmeniškai, „eksportuojamumu“, pasinaudodama savo, kaip su Reglamento Nr. 1408/71 28 straipsnio nuostatomis susijusios pensijos gavėjo šeimos nario, statusu bei šio asmens ir išmokas mokančios socialinės apsaugos sistemos siejamuoju ryšiu?
76. Reikia priminti, kad, kaip matėme, valstybė narė iš esmės gali organizuoti socialinės apsaugos sistemą taip, kad tokių socialinių išmokų, kaip ligos išmoka arba invalidumo išmoka, gavėjui būtų taikoma gyvenamosios vietos sąlyga, jei tokia sąlyga siekiama tik nustatyti šį gavėją su minėta socialinės apsaugos sistema siejantį ryšį ir jei ji taikoma tik kai nėra jokio kito palyginamo siejamojo ryšio.
77. Valstybė narė taip pat ir a fortiori turi teisę nuspręsti, kokio glaudumo ir pobūdžio turi būti toks siejamasis ryšys. Kadangi, kaip jau buvo pažymėta, valstybės narės išlaiko kompetenciją nustatyti dalyvavimo jų nacionalinėje socialinės apsaugos sistemoje ir teisės į išmoką atsiradimo sąlygas, jei jos suderinamos su Sąjungos teise, galima daryti išvadą, kad ryšius, galinčius pakeisti įprastus darbo arba įmokų mokėjimo siejamuosius ryšius, apskritai ir prireikus paprastai turėtų nustatyti nacionalinės teisės aktų leidėjas(32) .
78. Tai reiškia, kad, nesant jokios nacionalinės teisės aktų nuostatos šiuo klausimu, nuspręsti, ar ieškovės pagrindinėje byloje šeimos nario ryšys galėtų sukurti tokį siejamąjį ryšį ir todėl būti pripažintas pakankamu užkirsti kelią sustiprintos gyvenamosios vietos sąlygos taikymui, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Iš tiesų pagrindinės bylos aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali vietoj prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo įvertinti, ar, atsižvelgiant į tai, jog trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka skiriama asmeniškai negalintiems dirbti asmenims, ji galėtų arba turėtų būti skirta tokiam asmeniui, kaip ieškovė pagrindinėje byloje, tik todėl, kad ji yra asmenų, kuriems taikoma atitinkama valstybės narės socialinės apsaugos sistema, šeimos narė ir yra nuo šių asmenų priklausoma.
VII – Išvada
79. Siūlau Teisingumo Teismui į Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, kad ji neprieštarauja nacionalinės teisės aktams, pagal kuriuos tokios socialinės išmokos, kaip trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka pagrindinėje byloje, skyrimui būtų taikoma gyvenamosios vietos sąlyga, nesvarbu, ar ši išmoka būtų priskirta prie invalidumo išmokų, ar ligos išmokų pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentą (EEB) dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistą 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 647/2005, jei ši sąlyga, taikoma nukrypstant nuo ankstesnių įmokų sąlygos arba vietoj jos, pirma, atlieka tik išmokos prašančio asmens ir socialinės apsaugos sistemos, kurioje įtvirtinta tokia išmoka, siejamojo ryšio funkciją ir, antra, negali būti taikoma asmenims, galintiems patvirtinti palyginamo pobūdžio siejamąjį ryšį.
2. Pagrindinės bylos aplinkybėmis, nesant jokios nacionalinės teisės aktų nuostatos šiuo klausimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar ieškovės pagrindinėje byloje situacija ir ypač tai, kad ji yra pensiją turinčio teisę gauti pensininko, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 647/2005, 28 straipsnį, šeimos narė, leidžia prieiti prie išvados, kad yra pakankamas siejamasis ryšys, užkertantis kelią jai taikyti minėtą gyvenamosios vietos sąlygą.“
(1) .
(2)
–	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistas 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 647/2005 (OL L 117, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71).
(3)
–	Iš dalies pakeistas Social Security (Incapacity for Work) Act 1994 1 straipsnio 1 dalimi ir Welfare Reform and Pensions Act 1999
64 straipsniu; toliau – SSCBA.
(4)
–	Welfare Reform and Pensions Act 1999
64 straipsnis.
(5)
–	Toliau – SSIBR.
(6)
–	Toliau – DLA.
(7)
– Prašyme priimti prejudicinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodė, kad Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Jungtinę Karalystę dėl ankstesnio buvimo reikalavimo, taikomo invalidumo išmokoms, klasifikuojamoms kaip ligos išmokos. Vis dėlto šis teismas aiškiai nurodė, kad nemato poreikio keisti prejudicinius klausimus, siekiant atsižvelgti į šį procesą. Iš tikrųjų iš pranešimo spaudai („Socialinė apsauga: ES imasi priemonių užtikrinti išmokų išmokėjimą užsienyje gyvenantiems britams“, pranešimas spaudai IP/10/7999, 2010 m. birželio 24 d.) matyti, kad Komisija oficialiai nurodė Jungtinei Karalystei išmokėti tam tikras socialinės apsaugos išmokas kitoje valstybėje narėje gyvenantiems savo piliečiams. Ji nusprendė, kad Sąjungos teisei, t. y. Reglamentams Nr. 1408/71 bei Nr. 883/2004 ir su Europos pilietybe ir laisvu asmenų judėjimu susijusioms taisyklėms, prieštarauja ankstesnio buvimo reikalavimo sąlyga, taikoma skiriant neįgaliųjų asmenų pragyvenimo pašalpą (disability living allowance), trečiojo asmens priežiūros pašalpą (attendance allowance)
ir invalido slaugos pašalpą (carer’s allowance), priskiriamas „grynaisiais pinigais mokamoms ligos išmokoms“, skirtoms asmenims, kuriems reikia ypatingos priežiūros, ir juos prižiūrintiems asmenims apsaugoti. Šios trys išmokos buvo apibrėžtos kaip specialiosios neįmokinės išmokos ir įtrauktos į Reglamento Nr. 1408/71 IIA priedą, kol Teisingumo Teismas jas perkvalifikavo 2007 m. spalio 18 d. Sprendime Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑299/05, Rink. p. I‑8695).
(8)
–	Trumpalaikė jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmoka buvo nustatyta Welfare Reform and Pensions Act 1999
64 straipsnyje, kuriuo iš dalies keičiamas SSCBA 30A straipsnis, ir įsigaliojo 2001 m. balandžio 6 dieną.
(9)
–	Vis dėlto Jungtinės Karalystės teisės aktuose, taigi ir prašymą pateikti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, ji apibrėžiama kaip įmokinė ir taip pat neturėtų būti laikoma specialiąja neįmokine išmoka pagal Reglamento Nr. 1408/71 10a straipsnio nuostatas, nes nėra įtraukta į minėto reglamento IIA priede esantį sąrašą ir negali būti į jį įtraukta, kol Sąjungos teisės aktų leidėjas nepakeis minėto reglamento nuostatų, kaip tai matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 5 ir 97 straipsnių. Tačiau atrodo, kad toks išmokos neįtraukimas į sąrašą neturi jokios įtakos trumpalaikės jaunų neįgaliųjų nedarbingumo išmokos finansavimui ir jos išmokėjimo iš Nacionalinio draudimo fondo tvarkai.
(10)
–	Atsižvelgiant į tai, kas bus išdėstyta toliau.
(11)
–	Vis dėlto, nesant specialiųjų taikymo taisyklių, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 VI priedą, visų pirma žr. 1990 m. gegužės 2 d. Sprendimą Winter‑Lutzins
(C‑293/88, Rink. p. I‑1623) ir 1986 m. vasario 25 d. Sprendimą Spruyt
(284/84, Rink. p. 685). Šiuo atveju minėto reglamento VI priede nėra jokių specialių taisyklių dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos socialinės išmokos arba dėl ieškovės pagrindinėje byloje situacijos.
(12)
–	Dėl 1958 m. rugsėjo 25 d. Reglamento Nr. 3 dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos (OL 30, p. 561) žr. 1973 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Smieja
(51/73, Rink. p. 1213) 14 ir 15 punktus; dėl senatvės išmokų žr. 1983 m. gegužės 5 d. Sprendimo Piscitello (139/82, Rink. p. 1427) 15 punktą; minėto Sprendimo Winter‑Lutzins
15 punktą ir 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo de Wit
(C‑282/91, Rink. p. I‑1221) 18 punktą.
(13)
–	Dėl Reglamento Nr. 3 žr. 1982 m. birželio 10 d. Sprendimo Camera
(92/81, Rink. p. 2213) 14 punktą; dėl invalidumo pašalpų žr. 1986 m. spalio 23 d. Sprendimo van Roosmalen
(300/84, Rink. p. 3097) 39 punktą ir 1991 m. birželio 20 d. Sprendimo Stanton Newton
(C‑356/89, Rink. p. I‑3017) 23–24 punktus; dėl specialiosios išmokos, kurią galima prilyginti senatvės ir invalidumo išmokoms, žr. 1987 m. vasario 24 d. Sprendimo Giletti ir kt.
(379/85–381/85 ir 93/86, Rink. 1987 p. 955) 14–16 punktus, 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją (C‑236/88, Rink. p. I‑3163) 11 punktą ir 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo Movrin
(C‑73/99, Rink. p. I‑5625) 33 punktą.
(14)
–	1991 m. kovo 5 d. išvados 23 punktas.
(15)
–	1998 m. kovo 5 d. Sprendimo Molenaar
(C‑160/96, Rink. p. I‑843) 38 ir 39 punktai bei 2001 m. kovo 8 d. Sprendimas Jauch
(C‑215/99, Rink. p. I‑1901).
(16)
–	2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Hosse
(C‑286/03, Rink. p. I‑1771) 47–56 punktai.
(17)
–	Ten pat, 55 punktas.
(18)
–	Minėto Sprendimo Molenaar
38 ir 39 punktai. Taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvados byloje da Silva Martins
(C‑388/09, šiuo metu nagrinėjama Teisingumo Teisme) 69 ir paskesnius punktus.
(19)
–	1976 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Kermaschek
(40/76, Rink. p. 1669) 6–9 punktai, 1985 m. birželio 20 d. Sprendimo Deak
(94/84, Rink. p. 1873) 12–14 punktai, 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Hughes
(C‑78/91, Rink. 1992 p. I‑4839) 25 punktas ir 1993 m. gegužės 27 d. Sprendimo Schmid
(C‑310/91, Rink. p. I‑3011) 12–14 punktai; dėl trečiosios šalies piliečio, valstybės narės piliečio sutuoktinio, žr. 1992 m. liepos 8 d. Sprendimą Taghavi
(C‑243/91, Rink. p. I‑4401).
(20)
–	1996 m. balandžio 30 d. Sprendimas Cabanis-Issarte
(C‑308/93, Rink. p. I‑2097) ir 1996 m. spalio 10 d. Sprendimas Hoever ir Zachow
(C‑245/94 ir C‑312/94, Rink. p. I‑4895).
(21)
–	Šis principas netaikomas šeimos išmokoms; be dviejų anksčiau minėtų sprendimų, žr. 2001 m. kovo 15 d. Sprendimo Offermanns
(C‑85/99, Rink. p. I‑2261) 34 punktą. Jis taip pat netaikomas ligos išmokų atveju, žr. minėto Sprendimo Hosse
53 punktą.
(22)
–	Visų pirma žr. 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Kohll
(C‑158/96, Rink. p. I‑1931) 17–19 punktus, 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Decker
(C‑120/95, Rink. p. I‑1831) 21–23 punktus, 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo Terhoeve
(C‑18/95, Rink. p. I‑345) 34 ir 35 punktus, 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Elsen
(C‑135/99, Rink. p. I‑10409) 33 punktą, 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo van Pommeren-Bourgondiën
(C‑227/03, Rink. p. I‑6101) 39 punktą ir 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
(C‑212/06, Rink. p. I‑1683) 43 punktą.
(23)
–	Šiuo klausimu Teisingumo Teismas turėjo progos ir patvirtinti (žr. 1997 m. lapkričio 4 d. Sprendimą Snares, C‑20/96, Rink. p. I‑6057), ir atmesti procese dėl prejudicinio sprendimo priėmimo (2001 m. gegužės 31 d. Sprendimas Leclere ir Deaconescu, C‑43/99, Rink. p. I‑4265), taip pat nagrinėdamas ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo (2007 m. spalio 18 d. Sprendimas Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑299/05, Rink. p. I‑8695), išmokos priskyrimą prie specialiųjų neįmokinių išmokų.
(24)
–	Visų pirma žr. 1979 m. liepos 12 d. Sprendimą Brunori
(266/78, Rink. p. 2705), 1980 m. balandžio 24 d. Sprendimo Coonan
(110/79, Rink. p. 1445) 12 punktą, 1987 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo de Rijke
(43/86, Rink. p. 3611) 12 punktą, 1989 m. gegužės 18 d. Sprendimo Hartmann Troiani
(368/87, Rink. 1989 p. 1333) 21 punktą, 1991 m. vasario 21 d. Sprendimo Daalmeijer
(C‑245/88, Rink. 1991 p. I‑555) 15 punktą, 1993 m. spalio 20 d. Sprendimo Baglieri
(C‑297/92, Rink. p. I‑5211) 13 punktą ir 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Piatkowski
(C‑493/04, Rink. p. I‑2369) 32 punktą.
(25)
–	Nuoroda į „darbo pagal darbo sutartį arba gyvenimo“ laikotarpius atsirado jau pakeitus šią nuostatą 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2864/72, iš dalies keičiančiu Reglamentą Nr. 1408/71 (OL L 306, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 162). Šis pakeitimas buvo reikalingas dėl Akto dėl stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų, pridėto prie dokumentų, susijusių su Danijos Karalystės, Airijos, Norvegijos Karalystės ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimu į Europos Bendrijas (OL L 73, 1972, p. 143), II priedo VII dalyje nurodytų gairių.
(26) – Pagal EB 18 straipsnio 1 dalį: viršijant „Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytus apribojimus bei sąlygas“.
(27)
–	2006 m. liepos 18 d. Sprendimo De Cuyper
(C‑406/04, Rink. p. I‑6947) 40 punktas ir 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Zablocka-Weyhermüller
(C‑221/07, Rink. p. I‑9029) 37 punktas.
(28)
–	2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Tas‑Hagen ir Tas
(C‑192/05, Rink. p. I‑10451) 34 punktas.
(29)
–	Šiuo klausimu Jungtinės Karalystės vyriausybė pateikia labai reikšmingą nuorodą į 1991 m. vasario 21 d. Sprendimą Daalmeijer
(C‑245/88, Rink. p. I‑555).
(30)
–	Minėto Sprendimo Tas‑Hagen ir Tas 38 punktas. Šioje byloje nagrinėjamai išmokai gauti buvo nustatyta sąlyga, kad prašymo padavimo metu pareiškėjas turi gyventi valstybės narės teritorijoje, ir pripažinta, jog ši sąlyga nesuteikė galimybės įrodyti suinteresuotojo asmens integracijos į šios valstybės narės visuomenę, todėl negali būti tinkama sąsaja. Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott vertinimo 66–68 punktus.
(31)
–	Kaip jau buvo pažymėta, tokią prielaidą sunku įsivaizduoti, tačiau šiuo klausimu, jei reikia, poziciją turi išreikšti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(32)
–	Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad valstybės narės turi kompetenciją nustatyti savo socialinės apsaugos sistemos struktūrą ir apibrėžti socialinių tikslų, kurių jos ketina siekti, bendrą kryptį ir, be kita ko, spręsti, kaip, nepažeidžiant Sąjungos teisės, padalyti savo solidarumo pastangas tarp socialinių išmokų, specialiųjų neįmokinių išmokų ir socialinės pagalbos.