62006CC0055
GENERALINIO ADVOKATO
M. POIARES MADURO IŠVADA,
pateikta 2007 m. liepos 18 d. (
1
)
Byla C-55/06
Arcor AG & Co. KG
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„Telekomunikacijos — Reglamentas (EB) Nr. 2887/2000 — Prieiga prie vietinės linijos — Tarifų orientavimo į sąnaudas principas — Sąnaudos — Palūkanos už investuotą kapitalą — Ilgalaikio turto nusidėvėjimas — Vietinės telekomunikacijų infrastruktūros vertinimas — Einamosios ir buvusios sąnaudos — Apskaičiavimo bazė — Faktinės sąnaudos — Jau patirtos ir numatomos sąnaudos — Sąnaudų pagrindimas — „Iš apačios į viršų“ ir „iš viršaus į apačią“ analitiniai modeliai — Išsamūs nacionalinės teisės aktai — Nacionalinių reguliavimo institucijų diskrecija — Teismo kontrolė — Valstybių narių procedūrinė autonomija — Ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principai — Naudos gavėjų atliktas sprendimų leisti taikyti notifikuotojo operatoriaus tarifus užginčijimas teisme — Įrodinėjimo našta — Priežiūros procedūra ir teismo procesas“
1.
Aplinkybės, kurioms esant pateiktas šis Verwaltungsgericht Köln (Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą, gali būti apibendrintos taip: ankstesnis monopolinis fiksuotojo ryšio telefono tinklo operatorius, vadovaujantis Bendrijos ir nacionaline teise, privalo leisti konkuruojantiems operatoriams naudoti savo vietinį tinklą. Tačiau jo prašomą kainą kaip per didelę ginčija prieiga prie tinklo besinaudojantis konkuruojantis operatorius. Esant tokioms aplinkybėms, Verwaltungsgericht Köln Teisingumo Teismui pateikė plačius ir analitinius klausimus, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusius su esminės telekomunikacijų paslaugų teikimo Europoje liberalizavimo srities apibrėžimo aiškinimu, tai yra, kad už atsietą prieigą prie vietinės linijos (t. y. poros varinių laidų, kurios abonentus sujungia su artimiausiais pagrindiniais skirstytojais) prašomi tarifai būtų orientuoti „į sąnaudas“. Šiame kontekste Teisingumo Teismo pirmą kartą prašoma išaiškinti 2000 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2887/2000 dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos (
2
).
I — Faktinės aplinkybės, teisinis pagrindas ir Teisingumo Teismui pateikti prejudiciniai klausimai
2.
Deutsche Telekom AG (toliau – Deutsche Telekom) yra notifikuotasis operatorius reglamento 2 straipsnio a punkto prasme. Iš tiesų, šiame straipsnyje kalbama apie „viešųjų fiksuotojo ryšio telefono tinklų operatorių, nurodytą nacionalinės reguliavimo institucijos kaip dominuojantį aprūpinimo viešaisiais fiksuotojo ryšio telefono tinklais rinkoje“. (Pataisytas vertimas)
3.
Arcor AG & Co. KG (toliau – Arcor) yra naudos gavėja to paties reglamento 2 straipsnio b punkto prasme. Pagal šią nuostatą naudos gavėju laikoma „trečioji šalis, tinkamai įgaliota <…> arba turinti teisę teikti ryšių paslaugas pagal nacionalinius įstatymus ir teisę į atsietą prieigą prie vietinės linijos“. To paties reglamento 2 straipsnio c punkte sąvoka „vietinė linija“ yra apibrėžta kaip „fizinė suvytosios poros grandinė, jungianti tinklo baigties tašką abonento patalpoje su pagrindiniu viešųjų fiksuotojo ryšio telefono tinklų skirstomuoju stovu ar lygiaverčiu įrenginiu“. (Pataisytas vertimas)
4.
Arcor galutiniams klientams teikia ISDN telefono ryšio paslaugas, tačiau šias ryšio paslaugas galima naudoti tik tuomet, jeigu ji turi prieigą prie atitinkamos Deutsche Telekom telekomunikacijų tinklo vietinės linijos.
5.
Reglamento 1 straipsnis „Tikslas ir taikymo sritis“ suformuluotas taip:
„1.   Šio reglamento tikslas – stiprinti konkurenciją ir skatinti technologines naujoves vietinės prieigos rinkoje sudarant tarp valstybių narių suderintas sąlygas atsietai prieigai prie vietinės linijos, skatinti konkurenciją teikiant platų elektroninio ryšio paslaugų asortimentą.
2.   Šis reglamentas taikomas atsietai prieigai prie vietinės linijos ir su tuo susijusiems 2 straipsnio a punkte apibrėžto notifikuotojo operatoriaus ištekliams.
3.   Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant notifikuotojo operatoriaus įsipareigojimų laikytis nediskriminavimo principo tokiu pačiu būdu naudojant viešąjį fiksuotojo ryšio telefono tinklą teikiant didelio greičio prisijungimo ir perdavimo paslaugas trečiosioms šalims kaip ir savo teikiamoms paslaugoms ar savo asocijuotoms kompanijoms pagal Bendrijos nuostatas.
4.   Šis reglamentas nepažeidžia valstybių narių teisių išlaikyti arba priimti naujas Bendrijos teisei neprieštaraujančias priemones, numatančias išsamesnes nei šio reglamento nuostatas ir (arba) nepatenkančias į šio reglamento taikymo sritį, be kita ko, su kitų rūšių prieiga prie vietinių infrastruktūrų.“ (Pataisytas vertimas)
6.
Reglamento 3 straipsnyje „Atsietos prieigos suteikimas“ nustatyta:
„1.   Notifikuotieji operatoriai nuo 2000 m. gruodžio 31 d. skelbia ir nuolat atnaujina orientacinį pasiūlymą suteikti atsietą prieigą prie jų vietinių linijų ir susijusių išteklių, kuriame turi būti bent priede išvardyti dalykai. Pasiūlymas turėtų būti pakankamai atsietas, kad naudos gavėjui nereikėtų mokėti už tuos tinklo elementus ar išteklius, kurie nėra būtini jo paslaugų teikimui, ir jame turėtų būti apibūdinti pasiūlymo elementai bei nurodytos sąlygos, įskaitant susijusius tarifus.
2.   Notifikuotasis operatorius nuo 2000 m. gruodžio 31 dienos turi patenkinti pagrįstus naudos gavėjų reikalavimus suteikti jiems atsietą prieigą prie vietinės linijos ir susijusius išteklius skaidriomis, sąžiningomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis. Prašymai atmetami tik dėl objektyvių kriterijų, susijusių su techninėmis galimybėmis ar būtinybe išlaikyti tinklo vientisumą. Atsisakius suteikti prieigą, nukentėjusioji šalis gali pasinaudoti 4 straipsnio 5 dalyje numatyta ginčų sprendimo tvarka. Notifikuotieji operatoriai naudos gavėjus aprūpina ištekliais, lygiaverčiais tiems, kuriais jie aprūpina savo tarnybas ar asocijuotas kompanijas, bei sudaro tokias pačias sąlygas ir tam pačiam laikui.
3.   Nepažeidžiant 4 straipsnio 4 dalies, notifikuotieji operatoriai kainas už atsietą prieigą prie vietinės linijos ir susijusius išteklius nustato pagal sąnaudas.“ (Pataisytas vertimas)
7.
Pagal Vokietijos teisę, tai yra pagal 1996 m. liepos 25 d. Telekomunikacijų įstatymo (Telekommunikationsgesetz) (
3
) 24 straipsnio 1 ir 2 dalis, tarifai turi būti orientuoti į paslaugų veiksmingo teikimo sąnaudas ir atitikti 2 dalies reikalavimus. Vadovaujantis šia dalimi, tarifai negali, nebent būtų įrodyta tai pateisinanti objektyvi priežastis, 1) apimti priedų, kuriuos paslaugų teikėjas nustato tik dėl to, kad turi dominuojančią padėtį nagrinėjamoje telekomunikacijų rinkoje Konkurencijos įstatymo 19 straipsnio prasme; 2) apimti sumažinimų, kurie riboja kitų įmonių konkuravimo telekomunikacijų rinkoje galimybes; 3) suteikti operatoriams naudos kitų nagrinėjamoje telekomunikacijų rinkoje veikiančių operatorių, kurie naudojasi lygiavertėmis arba panašiomis telekomunikacijų paslaugomis, atžvilgiu.
8.
1998 m. rugsėjo 30 d.Arcor su Deutsche Telekom sudarė sutartį dėl atsietos prieigos prie pastarajai priklausančių vietinių linijų, kurios galiojimas vėliau buvo atnaujintas nuo 2001 m. balandžio 1 dienos. Pagal šios sutarties nuostatas susitarta taikyti tarifus, kuriuos leidžia taikyti reguliavimo institucijos.
9.
Pagal reglamento 4 straipsnio nuostatas, susijusias su „nacionalinės reguliavimo institucijos priežiūra“:
„1.   Nacionalinė reguliavimo institucija užtikrina, kad atsietos prieigos prie vietinės linijos tarifų nustatymas skatintų sąžiningą ir tvarią konkurenciją.
2.   Nacionalinė reguliavimo institucija turi teisę:
a)
reikalauti, kad būtų padaryti pakeitimai orientaciniame pasiūlyme dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos ir susijusių išteklių, įskaitant kainas, jei tokie pakeitimai yra pagrįsti;
b)
reikalauti, kad notifikuotieji operatoriai pateiktų informaciją, reikalingą šio reglamento įgyvendinimui.
3.   Nacionalinė reguliavimo institucija motyvuotais atvejais gali savo iniciatyva imtis priemonių, norėdama užtikrinti nediskriminavimo principą, sąžiningą konkurenciją, ekonominį efektyvumą ir didžiausią vartotojų naudą.
4.   Kai nacionalinė reguliavimo institucija nusprendžia, kad konkurencija vietinėje prieigos prie vietinės linijos rinkoje yra pakankama, ji atleidžia notifikuotąjį operatorių nuo 3 straipsnio 3 dalyje nustatytos prievolės, pagal kurią kainos turi būti pagrįstos sąnaudomis.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
10.
Pagal Vokietijos nacionalinės teisės 1996 m. TKG 27 straipsnio 1 dalį reguliavimo institucija išduoda leidimus taikyti tarifus remdamasi kiekvienos atskiros paslaugos veiksmingo teikimo sąnaudomis arba jos nustatytu paslaugų krepšelio tarifų vidutinio pokyčio koeficientu. To paties straipsnio 4 dalis įgalioja federalinę vyriausybę potvarkiu nustatyti išsamias konkrečių tipų leidimų išdavimo taisykles ir sąlygas, kuriomis reguliavimo institucija privalo pasirinkti taikyti vieną iš šio straipsnio 1 dalyje nurodytų procedūrų.
11.
1996 m. spalio 1 d. Potvarkio dėl telekomunikacijų srities tarifų reguliavimo (Telekommunikations-Entgeltregulierungsverordnung) (
4
) 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad įmonė, kuri pateikė prašymą suteikti 1996 m. TKG 27 straipsnio 1 dalyje numatytą leidimą taikyti tarifus, apie kiekvieną atitinkamą paslaugą privalo pateikti tokius dokumentus: 1) išsamų paslaugos aprašymą, įskaitant informaciją apie jos kokybę bei jai teikti taikomų sąlygų projektą, 2) informaciją apie per paskutinius penkerius metus pasiektą apyvartą ir prašymo pateikimo metais bei ketveriais paskesniais metais planuojamą apyvartą, 3) informaciją apie rinkos dalis ir, jei įmanoma, apie prašyme nurodytą paklausos elastingumą kainų atžvilgiu 2 punkte nurodytu laikotarpiu, 4) informaciją apie įvairių 2 dalyje nurodytų sąnaudų pokyčius (sąnaudas pagrindžiančius įrodymus) ir kintančios sąnaudų maržos pokyčius per 2 punkte nurodytą laikotarpį, 5) informaciją apie finansinį poveikį klientams, ypač apie privačių ir verslo klientų bei konkurentų, kuriems paslauga reikalinga pridėtinės vertės paslaugai teikti, poreikių struktūrą, ir 6) tarifų diferencijavimo atveju – informaciją apie diferencijuojamas naudotojų grupes bei objektyvų numatomos diferenciacijos pateisinimą.
12.
Pagal to paties TEntgV 2 straipsnio 2 dalį „1 dalies 4 punkte nurodytus sąnaudas pagrindžiančius įrodymus sudaro tiesiogiai paslaugai priskirtinos sąnaudos (tiesioginės sąnaudos) ir tiesiogiai paslaugai nepriskirtinos sąnaudos (bendrosios sąnaudos). Kalbant apie bendrąsias sąnaudas, reikia nurodyti bei paaiškinti, kaip jos priskiriamos skirtingoms paslaugoms. Atlikdama šį priskyrimą prašymą pateikusi įmonė turi atsižvelgti į pagal 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 90/387/EEB dėl telekomunikacijų paslaugų vidaus rinkos sukūrimo įgyvendinant atvirojo tinklo teikimą (OL L 192, p. 1) 6 straipsnį priimtose Tarybos direktyvose įtvirtintus kriterijus. Pirmame sakinyje paminėtuose sąnaudas pagrindžiančiuose įrodymuose taip pat reikia detalizuoti: 1) sąnaudų apskaičiavimo metodą, 2) išlaidų personalui sumą, nusidėvėjimą, investuotam kapitalui tenkančias finansines išlaidas, materialines išlaidas, 3) diskontuotus ir referenciniu laikotarpiu panaudotus pajėgumus bei 4) kiekius, kurių pagrindu apskaičiuotos paslaugų teikimo sąnaudos, įskaitant atitinkamas kainas ir būtent viešojo telekomunikacijų tinklo šalis <…> bei šių šalių naudojimo sąnaudas“. Pagal TEntgV 2 straipsnio 3 dalį „reguliavimo institucija gali atmesti prašymą leisti taikyti tarifus, jei įmonė nepateikia visų 1 ir 2 dalyse numatytų dokumentų“.
13.
Galiausiai, TEntgV 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad reguliavimo institucija privalo išnagrinėti prašymą pateikusios įmonės pateiktus pagrindžiančius įrodymus nustatydama, ar prašomi patvirtinti tarifai yra pagrįsti veiksmingo paslaugų teikimo sąnaudomis ir kiek. Pagal to paties straipsnio 2 dalį šios sąnaudos apskaičiuojamos pagal papildomas ilgalaikio paslaugos teikimo sąnaudas ir protingas papildomas bendrąsias sąnaudas, kurios nepriklauso nuo suteiktų paslaugų kiekio, kiekvienu atveju prie jų pridedant protingą investicijų grąžą, jei šios sąnaudos yra būtinos šiai paslaugai teikti. Pagal to paties straipsnio 3 dalį nagrinėdama pagrindžiančius įrodymus reguliavimo institucija privalo, be kita ko, palyginti atitinkamas kainas ir sąnaudas su to paties pobūdžio paslaugas panašiose rinkose teikiančių įmonių kainomis ir sąnaudomis. Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į lyginamų rinkų specifiką. Galiausiai, to paties straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad pagal 2 straipsnio 2 dalį pagrįsta sąnaudų dalis, viršijanti veiksmingo paslaugų teikimo sąnaudas, laikoma veiksmingam paslaugų teikimui nebūtinomis išlaidomis. Šioje dalyje taip pat numatyta, kad į šias išlaidas, kaip ir į kitas nesusijusias išlaidas, leidžiant taikyti tarifus atsižvelgiama, tik jei ir tiek, kiek šiuo atžvilgiu nustatytas teisinis įpareigojimas arba prašymą pateikusi įmonė pateikė kitą objektyvų įrodymą.
14.
2001 m. kovo 30 d. Sprendimu, kurio klaidos ištaisytos 2001 m. balandžio 17 d., Vokietijos reguliavimo institucija leido Deutsche Telekom nuo 2001 m. balandžio 1 d. taikyti dalį prieigos prie vietinės linijos tarifų (mėnesinio naudojimosi linija abonemento, vienkartinių linijos įjungimo ir atjungimo išlaidų) įvairiems skirtingos kainos prieigos variantams. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, mėnesinio abonemento atžvilgiu leidimas galiojo iki 2003 m. kovo 31 d., o kitų tarifų atžvilgiu – vėliausiai iki 2002 m. kovo 31 dienos.
15.
2001 m. balandžio 30 d.Arcor pareiškė ieškinį, kuriuo, be kita ko, prašė teismo panaikinti minėtą leidimą suteikiantį sprendimą. Ji iš esmės nurodė, kad tarifai, kuriuos leista taikyti, yra per dideli. Arcor nuomone, tarifai buvo nustatyti remiantis klaidingu investicijų į vietinę liniją vertės įvertinimu. Finansinės išlaidos ir nusidėvėjimo trukmė apskaičiuoti remiantis tik einamosiomis pažangaus ir veiksmingo vietinio tinklo įrengimo sąnaudomis, todėl tarifai viršijo faktines Deutsche Telekom finansines sąnaudas. Tarifai pažeidė reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą orientavimo į sąnaudas principą.
16.
Esant tokioms aplinkybėms, Verwaltungsgericht Köln nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui daug prejudicinių klausimų, kurie galėtų būti performuluoti tam, kad Teisingumo Teismas į juos galėtų pateikti paprastesnius atsakymus. Šie klausimai labai išsamiai ir plačiai apima įvairias problemas, šios bylos kontekste kylančias dėl su tarifų orientavimo į sąnaudas sąvokos ar su ja susijusias.
17.
Iš tikrųjų pateikti septyni klausimai. Pirmuoju klausimu iš esmės siekiama sužinoti, kiek reglamento 1 straipsnio 4 dalis leidžia valstybėms narėms, priimant orientavimo į sąnaudas sąvoką detalizuojančius nacionalinius teisės aktus, nukrypti nuo reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos orientavimo į sąnaudas sąvokos sudarant mažiau palankias sąlygas naudos gavėjams.
18.
Antruoju klausimu siekiama sužinoti, ar reikalavimas pagal reglamento 3 straipsnio 3 dalį prieigos prie vietinės linijos tarifus pagrįsti sąnaudomis taikomas ir palūkanoms bei nusidėvėjimui. Toliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl šio nusidėvėjimo ir palūkanų apskaičiavimo bazės. Ar bazė yra tik esama atkuriamoji vertė, išreikšta vertinimo metu galiojančia kaina, ar iš šios turto atkuriamosios vertės reikia atimti iki vertinimo momento jau įvykusį nusidėvėjimą?
19.
Ketvirtuoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar visuomet reikia remtis visais notifikuotojo operatoriaus sąnaudas pagrindžiančiais įrodymais, ar leidžiama remtis analitiniais sąnaudų modeliais ir prireikus kokių reikalavimų reikia laikytis.
20.
Penktasis klausimas yra susijęs su nacionalinių reguliavimo institucijų diskrecijos, nagrinėjant tarifų pagrįstumą sąnaudomis, ribomis ir šių sprendimų atžvilgiu galimos taikyti teisminės kontrolės ribomis.
21.
Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar prieiga prie notifikuotojo operatoriaus vietinio tinklo besinaudojantys konkurentai, nors ir nesantys nacionalinės reguliavimo institucijos priimto sprendimo leisti taikyti tarifus adresatais, turi turėti teisę pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo, jeigu jie mano, kad tarifai nėra pagrįsti sąnaudomis.
22.
Paskutiniuoju klausimu iš esmės klausiama, kam atitenka tarifų orientavimo į sąnaudas įrodinėjimo našta tiek prieš sprendimo leisti taikyti tarifus priėmimą vykstančioje administracinėje procedūroje, tiek suinteresuotam konkurentui pateikus ieškinį dėl šio nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimo.
II — Vertinimas
23.
Visų pirma pradėsiu keliomis preliminariomis pastabomis dėl reglamento. Jos yra susijusios su reglamento priėmimu ankstesnės Bendrijos telekomunikacijų norminės bazės kontekste, pagrindiniais reglamento ypatumais bei tikslais ir orientavimo į sąnaudas sąvokos vartojimo kontekstu. Vėliau pereisiu prie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų vertinimo.
A — Preliminarios pastabos dėl reglamento
24.
Remiantis reglamento penkiolikta konstatuojamąja dalimi, jis priimtas siekiant papildyti ankstesnę telekomunikacijų norminę bazę, pirmiausia Direktyvas 97/33/EB (
5
) ir 98/10/EB (
6
). Reglamento 4 straipsnio 5 dalyje net aiškiai nurodoma pirmoji iš šių direktyvų (
7
). Nors reglamentas buvo ankstesnės Bendrijos telekomunikacijų norminės bazės dalis, jis liko galioti ir po 2003 m. liepos 25 dienos (
8
).
25.
Pagrindinėje byloje ginčijamas 2001 m. kovo 30 d. leidimas taikyti tarifus. Juo leidžiama taikyti Deutsche Telekom prieigos prie vietinės linijos mėnesinio abonemento tarifus laikotarpiu nuo 2001 m. balandžio 1 d. iki 2003 m. kovo 31 d., o kitus tarifus – vėliausiai iki 2002 m. kovo 31 dienos. Tačiau pagal Pagrindų direktyvos 28 straipsnio 1 dalį naujos norminės bazės nuostatos tampa taikytinomis tik nuo 2005 m. liepos 25 dienos (
9
). Reglamento nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į ankstesnę telekomunikacijų norminę bazę sudarančiais teisiniais aktais bei kartu su jais (
10
).
26.
Žvelgiant į ankstesnę norminę bazę lengva suprasti, kodėl buvo priimtas reglamentas. 2000 m. kovo mėn. Lisabonoje vykusio Europos Vadovų Tarybos susitikimo išvadose nustatytas tikslas vystyti žiniomis paremtą skaitmeninę ekonomiką skatinant prieigą prie nebrangios kokybiškos ryšių infrastruktūros Europoje, pirmiausia interneto (
11
). Bendrijos teisės aktų leidėjas gerai suprato, kad tuo metu vietinė linija buvo vienas nekonkurencingiausių liberalizuotos telekomunikacijų rinkos sektorių (
12
), o tai trukdė greitam skaitmeninės ekonomikos vystymuisi Europoje. Dėl to 2000 m. birželio mėn. Santa Maria da Feira vykusiame Tarybos susitikime vietinės linijos atsiejimas nedelsiant tapo prioritetu. Taigi, reglamentas yra teisinė priemonė, kuria visose valstybėse narėse vienodai įgyvendinamas vietinės linijos atsiejimas. Šis atsiejimas turėtų stiprinti konkurenciją, užtikrinti ekonominį efektyvumą ir suteikti didžiausią naudą visiems naudotojams (
13
). Reglamentas buvo priimtas per trumpą laikotarpį, o tai būtų buvę sunku pasiekti priimant direktyvą. 2000 m. gruodžio 18 d. Reglamentas notifikuotiesiems operatoriams nustato pareigą suteikti konkuruojantiems operatoriams prieigą prie jų vietinių tinklų nuo 2001 m. sausio 2 dienos.
27.
Anksčiau monopoliją turėjusiems operatoriams priklausančios vietinės linijos atvėrimas konkuruojantiems operatoriams buvo juo labiau svarbesnis, nes, kaip numato reglamento 6 konstatuojamoji dalis (
14
), 2001 metais naujiems dalyviams nebūtų perspektyvu visiškai dubliuoti dabartinę operatorių prieigos prie vietinės varinių laidų linijos infrastruktūrą, o kitos infrastruktūros (kabeliniai tinklai, palydovinės, bevielės vietinės linijos) paprastai veikia kitaip ir nėra taip paplitusios. Be to, reikia dar pažymėti, kad vietinės linijos infrastruktūros Europoje buvo daugiausia įrengtos iš pajamų, gautų taikant monopolines kainas, kurias klientai turėjo mokėti tol, kol nacionaliniai monopoliniai operatoriai galėjo naudotis valstybių narių jiems suteiktomis išimtinėmis teisėmis (
15
).
28.
Esant tokiai padėčiai buvo siekiama įgyvendinti pagrindinį reglamento tikslą: įpareigoti notifikuotuosius operatorius suteikti į rinką atėjusiems naujiems operatoriams atsietą prieigą prie vietinės linijos siekiant greitai sukurti konkurenciją vietinės linijos atžvilgiu, kuri anksčiau neegzistavo arba buvo labai silpna. Tačiau Bendrijos teisės aktų leidėjas pagrįstai norėjo išvengti to, kad tokios pareigos nustatymas notifikuotiesiems operatoriams nebūtų tam tikras nusavinimas be kompensacijos. Todėl pagal reglamento 3 straipsnio 3 dalį notifikuotasis operatorius turi teisę taikyti tarifus, kurie jam leistų padengti su prieigos prie jo vietinės linijos pateikimu susijusias sąnaudas bei gauti protingą grąžą (
16
). Būtent tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka ir yra nagrinėjama šioje byloje.
B — Dėl pirmojo klausimo
29.
Šiuo klausimu iš esmės siekiama sužinoti, kiek reglamento 1 straipsnio 4 dalis leidžia valstybėms narėms, priimant orientavimo į sąnaudas sąvoką detalizuojančius nacionalinius teisės aktus, pavyzdžiui, taikant labiau specifinę veiksmingų paslaugų teikimo sąnaudų sąvoką, nukrypti nuo orientavimo į sąnaudas sąvokos, kaip antai įtvirtinta reglamento 3 straipsnio 3 dalyje, sudarant mažiau palankesnes sąlygas naudos gavėjams.
30.
Tam tikros teisinės sąvokos daug žada ir atrodo turinčios didelę naudą, bet vis dėlto gali tapti nei reikšmės, nei poveikio beveik neturinčiais paprastais žodžiais. Reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta orientavimo į sąnaudas apibrėžtis gali tapti viena iš tokių sąvokų.
31.
Šioje sąvokoje nėra nuorodos į valstybių narių teisę jos prasmei ir taikymo apimčiai nustatyti (
17
). Iš vienodo Bendrijos teisės taikymo ir lygiateisiškumo principo reikalavimų išplaukia, kad ji vis dėlto yra nepriklausoma Bendrijos teisės sąvoka, kuri turi būti aiškinama vienodai (
18
). Pateikiant tokį nepriklausomą ir vienodą aiškinimą svarbu atsižvelgti ne tik į nagrinėjamos sąvokos nuostatas, bet ir į ją įtvirtinančios nuostatos kontekstą bei nagrinėjamu reglamentavimu siekiamą tikslą (
19
).
32.
Tai, kad kainų orientavimo į sąnaudas sąvoka yra Bendrijos sąvoka, turinti specifinę reikšmę ir taikymo apimtį, pirmiausia patvirtina du sprendimai, kuriuose Teisingumo Teismas turėjo galimybę pateikti šios sąvokos išaiškinimą telekomunikacijų srityje (
20
). Pirmasis yra 2004 m. lapkričio 25 d. Sprendimas KPN Telecom (
21
). Šiame sprendime Teisingumo Teismas patvirtino, kad sąnaudas, susijusias su pagrindinių duomenų apie abonentus gavimu ar jų pateikimu, bet kokiu atveju padengia balso telefonijos paslaugos teikėjas, nes jos jau yra įtrauktos į šios paslaugos sąnaudas ir pajamas. Tokiomis sąlygomis perleidžiamos duomenų gavimo ir pateikimo sąnaudos jų prašantiems asmenims prilygtų nepagrįstai permokai už nagrinėjamas sąnaudas ir todėl būtų nesuderinamos su orientavimo į sąnaudas reikalavimu. Pagal sprendimą KPN Telecom kainos orientavimo į sąnaudas sąvoka draudžia šaliai, kurios kainos privalo būti orientuotos į sąnaudas, keletą kartų gauti atlyginimo už vieną ir tą pačią suteiktą paslaugą.
33.
Kitas sprendimas, kuriame Teisingumo Teismas turėjo aiškinti tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoką, yra 2006 m. liepos 13 d. Sprendimas Mobistar (
22
). Šiame sprendime Teisingumo Teismas dėl tarifų už telefono numerių perkėlimą patvirtino, kad „Direktyva <2002/22/EB> nedraudžia priimti tokios nacionalinės priemonės, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, iš anksto ir pagal teorinį sąnaudų metodą nustatančios didžiausią kainą, kurią teikėjas gali reikalauti iš gavėjo kaip įrengimo sąnaudų, jei kainos pagrindžiamos sąnaudomis taip, kad vartotojai nebūtų atgrasinti pasinaudoti perkėlimo galimybe“ (
23
). Tačiau Teisingumo Teismas priminė, jog visais atvejais būtina, kad „nauji operatoriai turėtų realią galimybę ginčyti jau veikiančių rinkoje operatorių maksimalių kainų taikymą ir įrodyti, kad šios kainos yra per didelės, palyginti su šių operatorių sąnaudų struktūra“ (
24
).
34.
Tikslios orientavimo į sąnaudas sąvokos, kaip antai numatytos reglamento 3 straipsnio 3 dalyje, reikšmės ir taikymo apimties apibrėžimas nėra aiškus, kaip tai gerai parodo ir ši byla. Reglamente sąnaudų sąvoka pavartota plačiau jos neapibrėžiant ir ji nėra vienareikšmė: tekste nurodyta keleta įvairių sąnaudų, jų skaičiavimo metodų ir modelių.
35.
Kadangi Bendrijos teisės aktų leidėjas nepateikė tikslių nurodymų dėl sąnaudoms apskaičiuoti naudotinų elementų, metodų ir modelių, manau, kaip iš esmės ir į šią bylą įstojusios šalys, kad reglamentu valstybėms narėms neišvengiamai paliekama diskrecija ją įgyvendant. Ši diskrecija nacionalinės teisės aktų leidėjams visų pirma leidžia nustatyti, į kuriuos iš konkrečių vietinio tinklo teikėjo sąnaudų elementus atsižvelgti, ir ypač apibrėžti atitinkamas notifikuotojo operatoriaus sąnaudas kaip veiksmingų paslaugų teikimo sąnaudas, taip pat nustatyti naudotinus atitinkamų vietinio tinklo teikimo sąnaudų apskaičiavimo metodus ir modelius. Be to, reglamento 1 straipsnio 4 dalis aiškiai nustato, kad valstybės narės turi teisę „išlaikyti arba priimti <…> priemones, numatančias išsamesnes nei šio reglamento nuostatas“.
36.
Tačiau, kaip įtvirtinta toje pačioje nuostatoje, ši teisėkūros diskrecija privalo būti įgyvendinama „laikantis Bendrijos teisės“ (
25
). Diskrecija, kurią valstybės narės turi naudotinus sąnaudų elementus, metodus ir modelius sukonkretinančioms nuostatoms priimti, turi nepažeisti iš Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo kylančių ribų.
37.
Be bendrajai orientavimo į sąnaudas sąvokai būdingų ribų, kurios, be kita ko, nurodomos minėtuose sprendimuose KPN Telekom ir Mobistar, ir aiškios ribos, kad šia formuluote draudžiami tarifai, kurie yra pagrįsti sąnaudų nesudarančiais elementais (
26
), yra ir kitų apribojimų, kylančių iš šios sąvokos aiškinimo specifiniame reglamento kontekste. Jau minėta bendra reglamento sistema ir tikslai įtvirtina šias ribas, pabrėždami orientavimo į sąnaudas principo svarbą įgyvendinant pagrindinį Bendrijos teisės aktų leidėjo numatytą tikslą užtikrinti veiksmingą ir nedelsiamą prieigos prie vietinės linijos atsiejimą, taigi ir konkurencijos prieigos prie vietinės linijos rinkoje atsiradimą bei vystymąsi (
27
). Orientavimo į sąnaudas principu siekiama užkirsti kelią per dideliems tarifams, kurių, nesant tokios ribojančios priemonės, notifikuotieji operatoriai natūraliai stengtųsi prašyti patvirtinti siekdami išlaikyti savo privilegijuotą padėtį (
28
). Taigi, ši sąvoka užkerta kelią tam, kad pateikiant prašymus taikyti per didelius tarifus būtų pakenkta pagrindiniam reglamento tikslui skatinti konkurenciją vietinio tinklo lygmenyje (
29
).
38.
Toks šios Bendrijos sąvokos aiškinimas taip pat parodo, kad ji įtvirtina materialinį notifikuotojo operatoriaus prašomų patvirtinti tarifų ribojimo kriterijų, nuo kurio valstybė narė negali nukrypti sudarydama mažiau palankias sąlygas jo konkurentams prieigos gavėjams.
39.
Taigi, manau, jog Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą turi atsakyti taip: reglamento 1 straipsnio 4 dalis ir 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalaujama riboti notifikuotojo operatoriaus prašomus prieigos prie jo vietinės linijos tarifus, nuo kurio, nepaisant konkrečiam sąvokos įgyvendinimui nacionaliniu lygmeniu suteikiamos diskrecijos, negali būti nukrypta sudarant mažiau palankias sąlygas prieigos prie vietinės linijos gavėjams.
C — Dėl antrojo klausimo
40.
Antruoju klausimu siekiama sužinoti, ar pagal reglamento 3 straipsnio 3 dalį reikalavimas, kad už prieigą prie vietinės linijos prašomi leisti taikyti tarifai būtų pagrįsti sąnaudomis, taikomas ir apskaičiuotoms palūkanoms bei nusidėvėjimui. Į šią bylą įstojusios šalys sutaria, kad orientavimo į sąnaudas principas taikomas ir nusidėvėjimui bei palūkanoms už investuotą kapitalą, kurie yra notifikuotojo operatoriaus sąnaudų dalis.
41.
Šios kapitalo sąnaudos yra labai svarbios telefonijos tinklų, kurie visais atžvilgiais yra labai daug kapitalo reikalaujantys įrengimai, kontekste. Naudojamo turto nusidėvėjimas ir palūkanos už investuotą kapitalą aiškiai sudaro didžiausią su ryšių paslaugų teikimu susijusių sąnaudų dalį.
42.
Nusidėvėjimas yra per laiką nudėvimo ilgalaikį turtą atitinkančio kapitalo dydžio sąnaudos (kurios iš esmės patiriamos iš pradžių investuojant visą sumą) paskirstymas šio turto ekonominės naudojimo trukmės laikotarpiui. Šis paskirstymas, išreikštas metinėmis sumomis, vadinamomis „nusidėvėjimu“, leidžia susieti šias išlaidas su pajamomis, kurios, akivaizdu, uždirbamos ne iš pradžių gaunant visą sumą, bet – išsidėsto per visą nagrinėjamos paslaugai teikti naudojamo ilgalaikio turto naudojimo trukmę. Kalbant apie palūkanas, jeigu į notifikuotojo operatoriaus pasyvus įtraukta paskola, skirta, pavyzdžiui, investicijoms į vietinę liniją finansuoti, savaime suprantama, kad kreditoriams mokėtinos palūkanos yra notifikuotojo operatoriaus sąnaudos.
43.
Nėra abejonių, kad nusidėvėjimas ir palūkanos už investuotą kapitalą yra įprastinės įmonės veiklos išlaidos, todėl sudaro šios įmonės sąnaudų elementus (
30
). Todėl notifikuotieji operatoriai juos gali perleisti konkurentams ir susigrąžinti iš šių operatorių taikydami atitinkamus prieigos prie vietinės linijos tarifus.
44.
Taigi, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą atsakyti taip: reglamento 3 straipsnio 3 dalimi įtvirtintas reikalavimas pagrįsti prašomus leisti taikyti prieigos prie vietinės linijos tarifus sąnaudomis taikomas ir palūkanoms bei nusidėvėjimui.
D — Dėl trečiojo klausimo
45.
Šis klausimas susijęs su pagrindine bylos problema. Kokia turi būti nusidėvėjimo ir palūkanų apskaičiavimo bazė? Tik esama turto atkuriamoji vertė, išreikšta vertinimo metu galiojančia kaina? Ar iš šios atkuriamosios vertės reikia atimti iki vertinimo momento jau įvykusį nusidėvėjimą?
46.
Reglamente nenurodomas sąnaudų skaičiavimo metodas, kuris atitinka tarifų pagrindimo sąnaudomis reikalavimą. Taigi nenuostabu, kad į šią bylą įstojusių šalių nuomonės dėl atsakymo į šį klausimą labai skiriasi.
47.
Nepaisant to, kad reglamente nėra pateikta aiškių nurodymų dėl sąnaudų apskaičiavimo metodo, atrodo, kad Direktyvos 97/33, kuri yra to paties teisinio konteksto kaip ir reglamentas dalis, V priede dėl tinklų sujungimo sąnaudų apskaitos sistemų pripažįstama, kad tikrinant tarifus gali būti naudojamasi tiek einamąja atkuriamąja verte (tai yra „paremtos įrangos ar sistemų atkūrimo išlaidų įvertinimu“), tiek „faktinių išlaidų įrangai ir sistemoms“ verte.
48.
Be to, reglamento 13 konstatuojamojoje dalyje daroma aiški nuoroda į Komisijos rekomendaciją 2000/417 ir 2000 m. balandžio 26 d. Komisijos komunikatą (
31
) nurodant, kad šiuose dokumentuose pateikiamos išsamios rekomendacijos, padedančios nacionalinėms reguliavimo institucijoms reguliuoti prieigą prie vietinės linijos. Ši nuoroda gali būti pagrįstai laikoma nurodymu, kad aiškinant pagrindinę sąvoką, kaip antai tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka, Bendrijos teisės aktų leidėjas rekomenduoja atsižvelgti į šiuose dviejuose dokumentuose šiuo klausimu Komisijos pateiktą nuomonę. Rekomendacijos 2000/417 6 punkte dėl kainodaros, būtent dėl sąnaudų, nustatyta, kad „kainų nustatymas remiantis einamosiomis sąnaudomis <…> iš esmės stiprina sąžiningą ir subalansuotą konkurenciją, teikia alternatyvių paskatų investicijoms; tačiau jei šis principas sąlygoja trumpalaikius konkurencijos iškraipymus, pavyzdžiui, kai notifikuotojo operatoriaus tarifai <…> lieka nesubalansuoti pagal einamąsias sąnaudas, tuomet rekomenduojama, kad nacionalinė reguliavimo institucija <…> nustatytų pagrįstą laiką vietinių linijų kainai laipsniškai suderinti su einamosiomis sąnaudomis“. Šioje rekomendacijoje einamosios sąnaudos apibrėžiamos kaip „našios, pažangios, tolygios infrastruktūros kūrimo šiandien sąnaudas“ (
32
).
49.
2000 m. balandžio 26 d. Komisijos komunikato 6 punkte savo ruožtu įtvirtinta, kad kainų ir sąnaudų atžvilgiu nacionalinės reguliavimo institucijos turi laikytis tam tikrų principų. Pirma, sąnaudų vertinimo ir kainodaros taisyklės turi būti skaidrios ir objektyviai pagrįstos. Antra, kainodaros taisyklės turi užtikrinti, kad dabartinis operatorius galėtų padengti patirtas atitinkamas sąnaudas ir taip pat gauti protingą grąžą. Taisyklės taip pat turi būti suderinamos su tikslu palaikyti sąžiningą ir tvarią konkurenciją bei sukurti veiksmingas investicijų į infrastruktūras iniciatyvas. Be to, šiuo atžvilgiu tame pačiame komunikate Komisija patvirtina, kad iš esmės šis tikslas yra įgyvendinimas priimant einamosiomis sąnaudomis pagrįstą kainodaros sistemą. Šis komunikatas remiasi tokia pačia einamųjų sąnaudų sąvoka, kuri paskelbta Rekomendacijoje 2000/417. Galiausiai, kainodaros taisyklės turi garantuoti, kad nėra rinkos iškraipymo, ypač maržos tarp didmeninės ir mažmeninės veikiančio operatoriaus siūlomų paslaugų kainos skirtumo. Vėliau Komisija pažymi, kad šie principai tam tikrais atvejais gali prieštarauti vienas kitam. Esant tokioms aplinkybėms, gali būti, kad nacionalinės reguliavimo institucijos turės numatyti pereinamąsias priemones, leidžiančias išvengti trumpalaikio konkurencijos iškraipymo.
50.
Mano ką tik pateiktos pastabos rodo, kad nacionalinės reguliavimo institucijos turi plačią diskreciją parinkti ir taikyti, jų nuomone, tinkamiausią notifikuotojo operatoriaus atitinkamų sąnaudų skaičiavimo metodą, atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės aplinkybes tarifų nagrinėjimo momentu. Tačiau tos pačios pastabos, ir pirmiausia reglamentas, analizuojamas atsižvelgiant į jo priėmimo priežastis ir tikslus, taip pat parodo, kad orientavimo į sąnaudas sąvokai yra būdingos ribos, kurių visais atvejais reikia laikytis.
51.
Iš esmės svarbu prisiminti, kad sprendimas, kaip ir nagrinėjamasis šioje byloje, nustatantis prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos tarifus, turi būti priimtas išlaikant proporcingą pusiausvyrą tarp dviejų vienas kitam prieštaraujančių principų. Pirma, pagrindinis reglamento tikslas yra užtikrinti efektyvų ir greitą prieigos prie vietinės linijos atsiejimą bei tolesnį konkurencijos vietinės prieigos rinkoje palaikymą. Antra, leisti taikyti tarifai turi neužkirsti kelio investicijoms į infrastruktūrą. Tinkamai aiškinama reglamente įtvirtinta orientavimo į sąnaudas sąvoka kaip ribojimą nustato ir tai, kad sprendimas atsižvelgiant į sąnaudas leisti taikyti prieigos tarifus turi būti priimamas subalansuotai ir proporcingai įvertinus šiuos du principus (
33
).
52.
Priimant nusidėvėjimą ir palūkanas atspindinčių sąnaudų skaičiavimo metodą, kuris pagrįstas tik veiksmingo ir modernaus lygiaverčio vietinio tinklo atkūrimo einamosiomis kainomis – tai yra, pagrįstas turto bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis, galima pasiekti reikalingą pusiausvyrą tarp šių dviejų principų. Be kita ko, gali susiklostyti situacija, kai esamo, nors visiškai nusidėvėjusio, tinklo naudojimo trukmė atsietos prieigos prie vietinės linijos pareigos nustatymo momentu yra besibaigianti ir todėl jo tikroji vertė yra labai maža. Esant tokioms aplinkybėms, tai, kad nacionalinė reguliavimo institucija pirmenybę teikia bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįstam modeliui, gali būti visiškai pateisinama ir proporcinga, su sąlyga, kad investicijų į naujos infrastruktūros kūrimą iniciatyvos yra svarbiausias jos tikslas.
53.
Tačiau, kaip, atrodo, yra ir šioje byloje, kalbant apie naudotiną ir faktiškai naudojamą vietinį tinklą, kurio tikroji vertė tebėra reikšminga ir kuris jau yra nusidėvėjęs (bent iš dalies), bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįsto apskaičiavimo metodo taikymas investicijų iniciatyvoms teikia neproporcingai didelę svarbą. Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalauja, kad būtų subalansuotai laikomasi abiejų minėtų principų.
54.
Tokio metodo nustatymas gali sumažinti naujų konkuruojančių operatorių, kurie atėjo į rinką siūlydami vartotojams daug mažesnes kainas, kad įtikintų juos pakeisti ryšių paslaugų teikėją, maržą. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog Sprendime 2003/707/EB Komisija nustatė, kad šioje byloje ginčijami tarifai, įtvirtinti 2001 m. kovo 30 d. Vokietijos reguliavimo įstaigos sprendimu, sumažino maržą, kurią Deutsche Telekom turėjo iki 2003 m. gegužės mėn. pažeisdama EB 82 straipsnį (
34
). Šis Komisijos sprendimas šiuo metu yra nagrinėjamas Pirmosios instancijos teisme (
35
). Iš anksto nesprendžiant dėl šio sprendimo pagrindų, juo gali būti teisėtai keliamos abejonės dėl to, kiek subalansuotai ir proporcingai ginčijamas sprendimas leisti taikyti tarifus užtikrina investicijas į infrastruktūrą atsižvelgiant į pagrindinį reglamento tikslą palaikyti konkurenciją prieigos prie metalinių vietinių tinklų rinkoje.
55.
Kai prieigos prie esamo ir naudojamo vietinio tinklo, tokio kaip Deutsche Telekom tinklas, atžvilgiu nacionalinė reguliavimo institucija, siekdama nustatyti palūkanas ir nusidėvėjimą, kuriuos turi padengti tarifai, remiasi bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis, nagrinėjamas sprendimas leisti taikyti tarifus neturi kelti jokių abejonių dėl pusiausvyros tarp investicijų iniciatyvų (kurias tokiu metodu aiškiai siekiama užtikrinti) išlaikymo ir konkurencijos prieigos prie vietinės linijos rinkoje skatinimo. 2001 m. sausio 1 d. Europoje nebuvo konkurencijos dėl vietinių linijų ir būtent tai buvo reglamento priėmimo priežastis, be to, visos aplinkybės rodo, kad 2001 m. kovo 30 d., kai buvo priimtas nagrinėjamas leidimas taikyti tarifus, Vokietijoje buvo labai silpna konkurencija vietinio tinklo rinkoje.
56.
Reikia pripažinti, kad skaičiavimo metodo, pagrįsto tik atkūrimo einamosiomis sąnaudomis, priėmimas reiškia, kad konkuruojantys operatoriai, norėdami prisijungti prie esamo tinklo, privalo mokėti tokią pačią sumą, kurią jie turėtų mokėti norėdami sukurti naują lygiavertį tinklą.
57.
Tačiau jeigu konkuruojantis operatorius nusprendžia investuoti į naują infrastruktūrą, iš pradžių, kol infrastruktūra pradės veikti, jis turės padengti su tokiu kūrimu susijusias sąnaudas. Siekdamas tuo metu naudotis reglamente įtvirtinta atsieta prieiga prie vietinio tinklo, jis privalės mokėti sumą, kuri daugiausia bus investicijų į naują infrastruktūrą sąnaudos. Taigi, konkuruojantis operatorius turės padengti savo tinklo kūrimo sąnaudas ir tuo pačiu metu mokėti notifikuotajam operatoriui, kad pastarasis investuotų į naują infrastruktūrą.
58.
Kad išvengtų tokių „dvigubų“ sąnaudų, konkuruojantis operatorius turi dvi galimybes. Visų pirma, jis gali pradėti kurti savo paties tinklą ir nuspręsti neprašyti prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos. Toks pasirinkimas padėtų notifikuotajam operatoriui išlaikyti savo dominuojančią padėtį vietinės prieigos tinklo atžvilgiu, o tai aiškiai prieštarauja tam, ką siekiama įgyvendinti reglamentu. Konkuruojantis operatorius turi alternatyvią galimybę nuspręsti nekurti savo paties tinklo, o prašyti prieigos. Tokiu atveju jis privalėtų notifikuotajam operatoriui mokėti tarifą, kuriuo, kaip pagrįstu bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis, siekiama leisti notifikuotajam operatoriui kurti naują tinklą. Tačiau akivaizdu, kad notifikuotasis operatorius nėra aiškiai įpareigotas tai daryti, todėl iš tarifų gautas pajamas gali naudoti bet kokiems kitiems tikslams.
59.
Šie svarstymai parodo, kad, išskyrus jeigu sprendimas leisti taikyti tarifus aiškiai nurodo, kad į abu minėtus principus buvo tinkamai ir vienodai atsižvelgta, bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįsto metodo priėmimas, kol notifikuotojo operatoriaus vietinis tinklas vis dar veikia ir yra naudotinas, yra nesuderinamas su orientavimo į sąnaudas principu ir reglamente numatytais tikslais.
60.
Tačiau šiai išvadai prieštarauja Deutsche Telekom ir Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktas argumentas, kad tarifų nustatymas pagal mažesnę vertę nei atkūrimo einamosios sąnaudos, o būtent atimant jau esamą nusidėvėjimą, reiškia, kad atsisakoma reglamento tikslo skatinti investicijas į infrastruktūrą.
61.
Nagrinėjant šį argumentą, daromas skirtumas tarp iniciatyvų investuoti į naujų vietinių metalinių tinklų, panašių į Deutsche Telekom tinklą, kūrimą ir iniciatyvų investuoti į alternatyvias infrastruktūras, pavyzdžiui, kabelinę televiziją ar kitas.
62.
Dėl pirmojo tipo investicijų notifikuotojo operatoriaus vietinio tinklo bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįsto finansinių sąnaudų skaičiavimo metodo priėmimas, žinoma, turėtų skatinti tokią iniciatyvą. Tačiau atrodo nepelninga ir neveiksminga, jau nekalbant apie tai, kad tai būtų nukrypimas, atsižvelgiant į lėšų ekonomiją ir tikslą užtikrinti klientams žemiausias kainas, dubliuoti esamą vietinę liniją, kol ji dar naudojama (
36
). Jeigu taip būtų tuo metu, kai suteikiamas leidimas taikyti tarifus Vokietijoje, o tai dar turi patikrinti nacionalinis teismas, argumentą, kad bendrųjų atkūrimo sąnaudų skaičiavimo metodo priėmimą pateisina siekiant skatinti investicijas į naujas varines infrastruktūras, panašias į Deutsche Telekom infrastruktūrą, reikėtų atmesti.
63.
Dėl iniciatyvų investuoti į alternatyvias infrastruktūras reikia pažymėti, kad prieigos prie esamos vietinės linijos tarifų nustatymas pagal šios linijos pakeitimo lygiaverčiu nauju vietiniu tinklu einamąsias sąnaudas nebūtinai atspindi su šių alternatyvių infrastruktūrų kūrimu susijusias sąnaudas. Iš tiesų, be to, kad nagrinėjama technologija turi būti faktiškai prieinama, sprendimas kurti kabelinės televizijos, bevielės „wireless radio“ vietinės linijos ar kitokį tinklą tikrai reikštų, kad reikia atsižvelgti, pirma, į skirtingą investicijų kainą nei ta, kuri būtų reikalinga naujam variniam vietiniam tinklui kurti, ir, antra, į tai, kad alternatyvios infrastruktūros veikimas ir ekonominis potencialas skiriasi nuo varinio vietinio tinklo (
37
). Taigi, mažesnių nei suma, apskaičiuota taikant tik vietinės linijos atkūrimo einamųjų sąnaudų metodą, tarifų nustatymas nebūtinai atgrasytų investuoti į alternatyvią infrastruktūrą.
64.
Taigi, nacionalinis teismas turėtų patikrinti, ar šioje byloje ginčijamame sprendime leisti taikyti tarifus nurodyti pateisinimai, pagrindžiantys bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįsto skaičiavimo metodo priėmimą, taigi ir ar nagrinėjamame sprendime nurodyta, kad į abu minėtus principus buvo atsižvelgta subalansuotai ir proporcingai. Jeigu tokie pateisinimai nebuvo nurodyti, nusidėvėjimo ir palūkanų, kuriuos turi padengti tarifai, skaičiavimas remiantis bendrųjų atkūrimo sąnaudų metodu yra nesuderinamas su reglamentu.
65.
Apskritai gali būti pateikti du pateisinimai. Visų pirma, kaip nurodžiau pirmiau (
38
), tinklo naudojimo trukmė gali pateisinti bendrosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįsto metodo taikymą. Antra, kaip pažymėjau 63 punkte, yra galimybė, kad leidimo taikyti tarifus išdavimo momentu dėl Vokietijai būdingų aplinkybių investuoti į tuo metu prieinamas alternatyvias technologijas, lygiavertes Deutsche Telekom varinei vietinei infrastruktūrai, atgrasytų leidimas taikyti mažesnius tarifus nei suma, apskaičiuota taikant bendrosiomis tinklo atkūrimo sąnaudomis pagrįstą skaičiavimo metodą.
66.
Jei nenurodytas nė vienas iš šių dviejų pateisinimų, reikia daryti išvadą, kad remiantis kaip sąnaudų skaičiavimo pagrindu tik esama turto atkūrimo verte, išreikšta vertinimo metu galiojančiomis kainomis, būtų pažeista orientavimo į sąnaudas sąvoka.
67.
Tuo atveju, jei atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad reguliavimo institucijos taikytas bendrosiomis sąnaudomis pagrįstas atkūrimo kainos skaičiavimo metodas yra nesuderinamas su orientavimu į sąnaudas, kyla klausimas, ar ši orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalauja, kad būtų atimtas jau esamas nusidėvėjimas.
68.
Tokia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvada reiškia, kad turėjo būti leista taikyti už bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis pagrįstu metodu apskaičiuotą kainą mažesnius tarifus. Tačiau orientavimo į sąnaudas sąvokoje nenurodyta konkrečių sąnaudų elementų, kuriuos reikėtų atimti, siekiant tiksliai pereiti nuo bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis pagrįsto skaičiavimo metodo prie grynosiomis jo atkūrimo sąnaudomis pagrįsto metodo. Jau įvykusio nusidėvėjimo atėmimas, aišku, būtų teisėtas grynosiomis atkūrimo sąnaudomis pagrįstas skaičiavimo metodas. Tačiau neatmetu galimybės, kad galima ir kitokia grynųjų atkūrimo sąnaudų sąvokos apibrėžtis. Pavyzdžiui, turiu omenyje tokią grynųjų atkūrimo sąnaudų sampratą, kuri reiškia kainą, mokėtiną siekiant pakeisti turtą kitu panašaus amžiaus ir panašius požymius turinčiu turtu. Taigi, notifikuotojo operatoriaus turto einamųjų sąnaudų vertė, pagal kurią apskaičiuojamos palūkanos ir nusidėvėjimas, galėtų būti nustatomas vadovaujantis arba tokiomis grynosiomis sąnaudomis, arba dabartine tinklo verte, priklausomai nuo to, kuri suma yra mažesnė (
39
).
69.
Apskritai, mano nuomone, kai pasitvirtina, kad einamosiomis atkūrimo sąnaudomis remiantis apskaičiuoti tarifai leidimo taikyti tarifus priėmimo metu egzistuojančiomis sąlygomis yra neproporcingi, mažesni tarifai turėtų būti nustatyti atimant jau įvykusį nusidėvėjimą arba kitu būdu, kuris gali būti apibrėžtas nacionaliniu lygiu ir kuris leistų nustatyti mažesnes prieigos prie vietinės linijos kainas nei apskaičiuotas tik pagal einamųjų atkūrimo sąnaudų metodą.
70.
Deutsche Telekom prieštarauja mažesnių tarifų nustatymui. Šiuo atžvilgiu ji patvirtina, kad dėl to, jog esamas tinklas jau yra labai nusidėvėjęs, yra rizika, kad ankstesnio nusidėvėjimo atėmimas konkuruojantiems operatoriams užtikrintų nemokamą arba beveik nemokamą prieigą prie jos vietinės linijos, o tai neteisėtai užkirstų jai kelią gauti visą pelną iš savo nuosavybės. Nepritariu šiam požiūriui.
71.
Nėra jokių abejonių, kad reglamentas notifikuotajam operatoriui suteikia teisę gauti protingą grąžą už vietinės linijos suteikimą konkuruojantiems operatoriams (
40
). Net jeigu vietinis Deutsche Telekom tinklas ir būtų visiškai nusidėvėjęs, reglamentas nedraudžia nustatyti nulinio dydžio arba beveik nemokamų tarifų.
72.
Tačiau, priešingai negu nuomonė, kurios iš esmės laikosi Deutsche Telekom, reglamentas nenumato, kad tik bendrosiomis tinklo atkūrimo sąnaudomis grindžiamu metodu apskaičiuoti tarifai, kuriuos leista taikyti, gali užtikrinti protingą grąžą notifikuotajam operatoriui. Yra daugelis mažesnių tarifų, kurie, esant Vokietijos Federacinei Respublikai būdingoms sąlygoms leidimo taikyti tarifus priėmimo metu, galėtų skatinti konkurenciją vietinės linijos atžvilgiu nebūtinai atgrasydami nuo investicijų į alternatyvias infrastruktūras ir kurie tuo pačiu metu užtikrintų su reglamentu suderinamą protingą grąžą notifikuotajam operatoriui. Deutsche Telekom teisė gauti protingą grąžą yra tik žemesnė riba, kurios reguliavimo institucijos privalo laikytis priimdamos sprendimą leisti taikyti tarifus. Ši teisė neužtikrina, kad remiantis bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis nustatyti tarifai būtų laikomi vieninteliais protingą grąžą notifikuotajam operatoriui galinčiais užtikrinti tarifais. Kitaip tariant, tarifas, kuriuo labiausiai inicijuojamos investicijos į infrastruktūras, nėra vienintelis, kuris suteikia protingą grąžą notifikuotajam operatoriui. Yra kiti žemesnės vertės tarifai, galintys užtikrinti tokią grąžą.
73.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui į trečiąjį klausimą siūlau atsakyti taip: reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta orientavimo į sąnaudas sąvoka turi būti aiškinama taip, kad ji reikalauja, jog sprendimas leisti taikyti tarifus, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, priklausomai nuo leidimo taikyti tarifus priėmimo momentu galiojančių aplinkybių, turi būti pagrįstas subalansuota ir proporcinga pusiausvyra tarp pagrindinio reglamento tikslo skatinti konkurenciją prieigos prie vietinės linijos rinkoje ir būtinybės užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūras lygį. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar ginčijamame sprendime leisti taikyti tarifus nurodytas tinkamas pateisinimas, pagrindžiantis priimamą nusidėvėjimo ir palūkanų, kuriuos tarifai turi padengti, apskaičiavimo metodą, pagrįstą tik vertinimo metu galiojančiomis kainomis išreikšta einamąja turto atkūrimo verte. Jei toks pagrindimas nėra nurodytas, Bendrijos tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalauja, kad būtų nustatyti mažesni prieigos tarifai nei suma, apskaičiuota taikant tokį finansinių sąnaudų skaičiavimo metodą, būtent atimant prieš vertinimo dieną jau įvykusį nusidėvėjimą.
E — Ketvirtasis klausimas
74.
Verwaltungsgericht Köln iš esmės nori sužinoti, ar Bendrijos teisė reikalauja, kad nacionalinės reguliavimo institucijos remtųsi visais notifikuotojo operatoriaus sąnaudas pagrindžiančiais įrodymais ir ar leidžiama remtis analitiniais sąnaudų modeliais bei prireikus – kokių reikalavimų laikytis.
75.
Vokietijos reguliavimo institucija, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nusprendė, kad Deutsche Telekom pateikti sąnaudas pagrindžiantys įrodymai buvo neišsamūs ir nepakankamai įtikinami. Taigi, nesant tokių pagrindžiančių įrodymų, reguliavimo institucija rėmėsi analitiniu modeliu „iš apačios į viršų“ („bottom up“), siekdama apskaičiuoti atitinkamas notifikuotojo operatoriaus sąnaudas ir ypač jo turimą padengti nusidėvėjimą bei palūkanas. Iš esmės kalbama apie teorinį ekonominį modelį, kuriuo nustatoma einamoji esamam tinklui lygiaverčiam pažangiam ir veiksmingam variniam tinklui sukurti reikalingų investicijų vertė. Taigi, šis modelis yra pagrįstas sąnaudomis, kurias veiksmingas operatorius patirtų įsigydamas ir eksploatuodamas tokį tinklą (
41
). Toks modelis skiriasi nuo modelio „iš viršaus į apačią“ („top down“), kuris yra labiau grindžiamas notifikuotojo operatoriaus faktinėmis sąnaudomis. Nors reikia patikrinti, ar šios sąnaudos naudojamos veiksmingai, ypač atsižvelgiant į ateities perspektyvas, kaip antai su laiku didėjančias sąnaudas, visais atvejais jos yra notifikuotojo operatoriaus sąnaudos, kurios iš esmės yra sprendžiamojo pobūdžio.
76.
Mano nuomone, nei reglamento tekstas, nei jo priėmimo priežastys, nei Teisingumo Teismo praktika dėl orientavimo į sąnaudas sąvokos nedraudžia reguliavimo institucijoms naudoti teorinių sąnaudų modelių, be kita ko, modelių „iš apačios į viršų“.
77.
Šie modeliai, be kita ko, gali būti naudojami siekiant pagal veiksmingumo kriterijų apriboti tarifus, kurie pagal notifikuotojo operatoriaus nurodomas faktines sąnaudas iš tiesų būtų didesni. Rekomendacija 98/322 (
42
) aiškiai parodo, kaip ekonominio „iš apačios į viršų“ modelio taikymas gali suteikti informacijos apie trūkumus, atsirandančius taikant modelį, kuris apima įsipareigojimus viršijantį turtą. Toks teorinio sąnaudų modelio „iš apačios į viršų“ naudojimas aiškiai atspindi suderintą ar mišrų analitinio „iš apačios į viršų“ modelio taikymą kartu su „iš viršaus į apačią“ modeliu, pagrįstu su notifikuotojo operatoriaus sąnaudomis susijusiais duomenimis (
43
).
78.
Minėtame sprendime Mobistar šiuo atžvilgiu taip pat linkstama prie analogiško analitinio modelio taikymo. Šiame sprendime Teisingumo Teismas leidžia iš anksto nustatyti didžiausius tarifus už telefono numerių perkėlimą, kuriuos operatorius galėtų prašyti taikyti remdamasis teoriniu sąnaudų metodu, jei kainos pagrindžiamos sąnaudomis taip, kad vartotojai nebūtų atgrasinti pasinaudoti perkėlimo galimybe. Teisingumo Teismas taip pat pažymi, kad nėra atmetama galimybė, jog šios didžiausios kainos yra „per didelės“, palyginti su šių operatorių sąnaudų struktūra (
44
). Tokiu atveju neabejotinai reikia, kad remiantis faktinėmis operatoriaus sąnaudomis būtų nustatytos mažesnės kainos nei taikant teorinį sąnaudų modelį „iš viršaus į apačią“ apskaičiuota vertė.
79.
Tačiau šioje byloje nėra keliamas klausimas, ar Bendrijos teisė leidžia reguliavimo institucijoms naudoti tokius modelius. Šioje byloje nagrinėjama problema, ar nacionalinei reguliavimo institucijai pripažinus, kad operatoriaus pateikti pagrindžiantys įrodymai, susiję su į apskaičiuotų palūkanų ir nusidėvėjimo apskaičiavimo bazę tariamai įtrauktomis sąnaudomis, yra neišsamūs ir nepakankamai įtikinami, ji gali nustatyti tarifus pagal alternatyvią „veiksmingų“ sąnaudų bazę, kuri gaunama taikant teorinį modelį „iš apačios į viršų“, pagrįstą investicijų į naujo vietinio tinklo kūrimo verte. Taigi, reikia nustatyti, ar Bendrijos teisė nustato ribojimus siekiant pakeisti faktines notifikuotojo operatoriaus sąnaudas pagrindžiančius įrodymus veiksmingų operatoriaus sąnaudų teoriniu modeliu ir, jei nustato, – kokius.
80.
Į šią bylą įstojusios šalys sutaria šiuo atžvilgiu, jog būtų nepriimtina, kad visi prašymai suteikti leidimą taikyti tarifus būtų atmetami, jeigu jie šimtu procentų nėra pagrįsti notifikuotojo operatoriaus sąnaudas pagrindžiančiais dokumentais. Tačiau minimalūs notifikuotojo operatoriaus faktines sąnaudas pagrindžiantys įrodymai yra neišvengiamai reikalingi nacionalinei reguliavimo institucijai, kad ji galėtų patikrinti, ar tarifai atitinka orientavimo į sąnaudas reikalavimą. Taigi, nacionalinės reguliavimo institucijos turi diskreciją nuspręsti, kurie faktines operatoriaus sąnaudas pagrindžiantys įrodymai nėra reikalingi ir gali būti pakeisti naudojant analitinį sąnaudų modelį „iš apačios į viršų“. Tačiau ši diskrecija turi reglamente įtvirtintas ribas. Be skaidrumo, nediskriminavimo ir objektyvumo reikalavimų, įgyvendinant šią diskreciją taip pat reikia laikytis ribų, kurios išplaukia iš tarifų orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo, kartu su jos nepriklausoma reikšme ir jau nurodytais tikslais.
81.
Vadovaujantis reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punktu, nacionalinė reguliavimo institucija turi teisę „reikalauti, kad notifikuotieji operatoriai pateiktų jai atitinkamą informaciją, reikalingą šio reglamento įgyvendinimui“. Ši informacija, žinoma, apima ir tokią, kuri prieigos prie vietinės linijos tarifų suteikimo procedūroje yra reikalinga siekiant įrodyti tarifų pagrįstumą sąnaudomis, kaip numatyta reglamento 3 straipsnio 3 dalyje. Reglamentas nepateikia tikslesnių nuostatų dėl sąnaudas pagrindžiančių įrodymų, reikalingų siekiant nustatyti su prieigos prie vietinės linijos teikimu susijusias sąnaudas, kuriomis turi būti pagrįsti tarifai.
82.
Tačiau Direktyvos 97/33 7 straipsnio 2 dalis aiškiai patvirtina, jog „pareiga įrodyti, kad mokesčiai yra nustatyti remiantis faktinėmis sąnaudomis, įskaitant protingą investicijų grąžą“ tenka notifikuotajam operatoriui. Pagal tos pačios direktyvos 7 straipsnio 5 dalies antrąjį sakinį valstybės narės taip pat privalo užtikrinti, kad būtų priimtos sąnaudų apskaitos sistemos, be kita ko, tinkančios orientavimo į sąnaudas reikalavimų įgyvendinimui, ir pakankamai išsamiai būtų paremtos dokumentais, kaip nurodyta V priede. Be kita ko, šis V priedas numato elementus, kurie, siekiant užtikrinti tinklų sujungimo mokesčių apskaičiavimo skaidrumą, turi būti skelbiami.
83.
Todėl operatorių sąnaudų apskaita vaidina svarbų vaidmenį telekomunikacijų norminėje bazėje (
45
), aišku, įskaitant reglamentu sukurtą teisinę prieigos prie vietinės linijos atsiejimo sistemą. Su notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos teikimu susijusios sąnaudos, tai yra jo sąnaudos, kurias galima identifikuoti jo apskaitos dokumentuose, yra svarbiausios tikrinant, ar prieigos prie vietinės linijos tarifai yra pagrįsti sąnaudomis (
46
). Šiuo atžvilgiu palaikau Arcor nuomonę, kad Bendrijos teisės aktų leidėjo rūpestis užtikrinti, kad būtų vedama pakankamai išsamiais dokumentais paremtų sąnaudų apskaita, taptų beprasmis, jeigu notifikuotajam operatoriui teikiant tik neišsamius pagrindžiančius įrodymus dėl sąnaudų struktūros, būtent apie vietinio tinklo nusidėvėjimą ir palūkanas, nacionalinė reguliavimo institucija pasinaudotų įsivaizduojamo veiksmingo operatoriaus sąnaudų modeliu siekdama apskaičiuoti šį nusidėvėjimą ir palūkanas.
84.
Orientavimo į sąnaudas principas visų pirma remiasi notifikuotojo operatoriaus sąnaudomis, tai yra faktinėmis sąnaudomis, „susijusiomis“ su prieigos prie esamos jo turimos vietinės linijos teikimu (
47
). Tačiau, siekiant patikrinti, ar tarifai atitinka notifikuotojo operatoriaus sąnaudas, kaip vieninteliu išeities tašku galima vadovautis notifikuotojo operatoriaus apskaitos dokumentais. Siekiant nustatyti notifikuotojo operatoriaus sąnaudas, susijusias su prieigos prie jo tinklo teikimu, metodologiškai būtų neteisinga kaip esminiu pagrindu vadovautis ne jo sąnaudas pagrindžiančiais įrodymais, bet veikiau analitiniu modeliu „iš apačios į viršų“, kuris parodo sąnaudas, susijusias su pažangios ir veiksmingos vietinės linijos teikimu, kurią turėtų iš naujo pastatyti veiksmingas potencialus operatorius. Faktinės sąnaudos, susijusios su esamu vietiniu tinklu, gali būti daug mažesnės už sąnaudas, apskaičiuotas pagal tokį teorinį modelį „iš apačios į viršų“.
85.
Tuo atveju, kai esamas vietinis tinklas jau yra labai nusidėvėjęs, nors vis dar išlaiko didelę tikrąją vertę, apskaičiuotų palūkanų ir nusidėvėjimo skaičiavimo tikslais vadovaujantis teoriniu modeliu „iš apačios į viršų“, o ne faktines sąnaudas pagrindžiančiais įrodymais, sukeltų orientavimo į sąnaudas principo tikslams prieštaraujančias pasekmes. Todėl tarifai, kuriuos leista taikyti remiantis tokiu modeliu, būtų didesni negu tie, kurie nustatyti atsižvelgiant į notifikuotojo operatoriaus finansinių faktinių sąnaudų struktūrą.
86.
Taigi, analitinio modelio „iš apačios į viršų“ naudojimas tokiomis aplinkybėmis neleistų atlikti pataisymų pagal veiksmingumo kriterijus skaičiuojant nusidėvėjimą ir palūkanas, apskaičiuotas atsižvelgiant į notifikuotojo operatoriaus faktinių sąnaudų struktūrą. Naudojant tokį modelį neįmanoma nustatyti nusidėvėjimo ir palūkanų, kuriuos notifikuotajam operatoriui tenka padengti dėl savo jau sudėvėto (bent iš dalies), tačiau vis dar galimo naudoti tinklo.
87.
Taip pat norėčiau pažymėti, kad kai nacionalinė reguliavimo institucija vietoj nusidėvėjimo ir palūkanų, kuriuos notifikuotasis operatorius turi padengti dėl jo labai nusidėvėjusio, bet vis dar galimo naudoti vietinio tinklo taiko teorinį modelį „iš apačios į viršų“, tai skatina pastarąjį strategiškai pasirinkti reguliavimo institucijai teiktinus sąnaudas pagrindžiančius įrodymus tokiu būdu, kad galų gale tarifai būtų nustatyti pagal faktines sąnaudas arba veiksmingas sąnaudas, priklausomai nuo, kurios iš šių dviejų yra didesnės. Savo paties iniciatyva notifikuotasis operatorius gali nepateikti tam tikrų pagrindžiančių įrodymų, susijusių su jo sąnaudų struktūra, jeigu taikomas analitinis sąnaudų modelis „bottom up“ gali nurodyti didesnes kapitalo sąnaudas taigi ir didesnius prieigos tarifus.
88.
Žinoma, kaip jau minėjau, nacionalinė reguliavimo institucija turi diskreciją spręsti dėl pagrindžiančių įrodymų, kurių ji nelaiko būtinais. Tačiau šios laisvės įgyvendinimas neturi skatinti notifikuotųjų operatorių elgtis strategiškai skaičiuojant su notifikuotojo operatoriaus konkrečiu vietiniu tinklu susijusį nusidėvėjimą ir palūkanas atspindinčias finansines sąnaudas.
89.
Galiausiai manau, kad atsakymas į šį klausimą labai priklauso nuo ankstesnio klausimo analizės, kurią turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jeigu, atsižvelgiant į tai, ką išdėsčiau atsakydamas į ankstesnį klausimą, sprendimas leisti taikyti tarifus tinkamai pagrindžia nusidėvėjimo ir palūkanų skaičiavimo metodo, paremto bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis, taikymą, tos pačios reguliavimo institucijos taikomas analitinis sąnaudų modelis „iš apačios į viršų“, man atrodo, iš esmės taip pat yra pagrįstas (
48
).
90.
Atvirkščiai, kai bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis grindžiamo nusidėvėjimo ir palūkanų skaičiavimo metodo taikymas nėra pagrįstas, vietoj notifikuotojo operatoriaus neišsamių sąnaudas pagrindžiančių įrodymų, pateiktų siekiant apskaičiuoti notifikuotojo operatoriaus nusidėvėjimą ir palūkanas, nacionalinei reguliavimo institucijai naudojant teorinį sąnaudų modelį „iš apačios į viršų“, yra nesuderinama su prieigos prie vietinės linijos tarifų pagrindimo notifikuotojo operatoriaus sąnaudomis principu tuo atveju, kai jo vietinis tinklas jau yra labai nusidėvėjęs. Iš esmės taip ir siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į ketvirtąjį klausimą.
F — Penktasis klausimas
91.
Šis klausimas yra susijęs su nacionalinių reguliavimo institucijų diskrecijos nagrinėjant tarifų pagrįstumą sąnaudomis apimtimi ir teisminės kontrolės, kuriai šie sprendimai turi būti teikiami, apimtimi.
92.
Reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nacionalinės reguliavimo institucijos užtikrina, jog atsietos prieigos prie vietinės linijos tarifų nustatymas skatintų sąžiningą ir tvarią konkurenciją. Taip šio straipsnio 2 dalyje įtvirtinta, kad jos turi teisę nurodyti pakeisti, be kita ko, notifikuotųjų operatorių taikomą kainą už atsietą prieigą prie vietinės linijos (
49
). Tokie notifikuotojo operatoriaus prašomų prieigos tarifų pakeitimai yra natūraliai pateisinami, kai nacionalinė reguliavimo institucija nustato, jog tarifai neatitinka reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto orientavimo į sąnaudas principo.
93.
Atsakymas į šį klausimą yra labai susijęs su ankstesnių klausimų analize. Ši analizė parodė, kad nacionalinės reguliavimo institucijos turi neginčijamą diskreciją įgyvendinti orientavimo į sąnaudas principą, tiek nustatydamos vietinės linijos teikėjo konkrečius sąnaudų elementus, į kuriuos reikia atsižvelgti, tiek apibrėždamos metodą, kuriuo reikia vadovautis skaičiuojant sąnaudas, susijusias su vietinės linijos teikimu. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta nagrinėjant ankstesnius klausimus, nematau priežasčių, kodėl šia diskrecija nebūtų galima pasinaudoti apibrėžiant apskaičiuotas palūkanas ir nustatant pagrįstus nusidėvėjimo laikotarpius. Kaip pastarųjų atžvilgiu savo rašytinėse pastabose teigia Arcor, tai, kad nusidėvėjimo laikotarpis yra grindžiamas turto naudojimo trukmės įvertinimu, savaime reiškia tam tikros diskrecijos įgyvendinimą.
94.
Įgyvendindamos šią diskreciją nacionalinės reguliavimo institucijos visais atvejais privalo laikytis jau minėtų skaidrumo, nediskriminavimo ir vienodo požiūrio reikalavimų bei apribojimų, kurie išplaukia iš Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo ir reglamente nustatytos jos apibrėžties bei taikymo srities. Ypač reikalaujama, kad sprendimas, kuriuo leista taikyti tarifus, išlaikytų pusiausvyrą tarp pagrindinio tikslo skatinti konkurenciją prieigos prie vietinės linijos rinkoje ir tikslo užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūras lygį.
95.
Tuomet reikia nustatyti, kokia turi būti nacionalinių teismų vykdoma įgyvendinant šią diskreciją nacionalinių reguliavimo institucijų priimtų sprendimų teisminė kontrolė.
96.
Nei reglamentas, nei ankstesnę norminę bazę sudarančios atitinkamos direktyvos nenumato teisminius procesus reguliuojančių nacionalinių sistemų suderinimo, o tiksliau, nenustato nacionalinių reguliavimo institucijų sprendimų teisminės kontrolės apimties ir intensyvumo, ypač laikantis diskrecijos priimtų sprendimų. Todėl atsakymas į šį klausimą visų pirma priklauso nacionalinių proceso sistemų kompetencijos sričiai.
97.
Apskritai nacionalinės proceso taisyklės, kurios apibrėžia nacionalinių reguliavimo institucijų sprendimų teisminės kontrolės apimtį ir intensyvumą, privalo remtis ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principais. Garantuodamos iš Bendrijos teisės išplaukiančias teises, šios taisyklės negali būti mažiau palankios už taikomas panašiems vidaus teise grindžiamiems ieškiniams. Dėl šių taisyklių naudojimasis Bendrijos teisinėje sistemoje nustatytomis teisėmis negali tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas (
50
).
98.
Tiksliau tariant, Bendrijos teisė aiškiai nustato, kad valstybės narės privalo nustatyti būdus, kaip gali būti ginčijami reguliavimo institucijų sprendimai telekomunikacijų sektoriuje. Tokia pareiga jau buvo nustatyta ankstesnėje norminėje bazėje. Iš tiesų, Direktyvos 90/387 5a straipsnio 3 dalyje, su 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/51/EB (
51
) pakeitimais, nustatyta, kad „valstybės narės užtikrina, kad nacionaliniu lygiu veiktų tinkami mechanizmai, suteikiantys teisę šaliai, kuriai turėjo įtaką nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimas, skųstis nuo susijusių šalių nepriklausomai institucijai“ (
52
). Tai įtvirtina bendrąjį Bendrijos teisės principą, pagal kurį valstybės narės yra atsakingos už teisių, kylančių iš Bendrijos teisinės sistemos, veiksmingos teisminės apsaugos užtikrinimą (
53
).
99.
Tačiau nėra reikalaujama, kad teisminė kontrolė, kurią Bendrijos teisė nustato nacionaliniams teismams siekiant užtikrinti iš Bendrijos teisės nuostatų išplaukiančių teisių veiksmingą teisminę apsaugą, apimtų daugiau nei Bendrijos teismo panašiais atvejais vykdoma teisminė kontrolė. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas primena, kad nagrinėjant sudėtingus vertinimus atliekančių Bendrijos institucijų sprendimų teisminę kontrolę, šios institucijos įgyvendina didelę diskrecijos laisvę, kurios įgyvendinimo teisminė kontrolė paprastai yra ribota (
54
). Tokia ribota teisminė kontrolė yra pagrįsta praktiniais sumetimais, susijusiais su tam tikrose srityse atliekamų vertinimų ekonominiu ar techniniu sudėtingumu, be to, šios sritys dažnai greitai keičiasi (
55
). Bet kokiu atveju tai, kad taikoma nacionalinė proceso teisė riboja teisminės kontrolės intensyvumą, negali lemti to, kad reguliavimo institucijų sprendimams netaikoma veiksminga teisminė kontrolė. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pažymi, kad bet kokia reguliavimo institucijos sprendimo teisminės kontrolės nacionalinė procedūra bet kokiu atveju privalo suteikti ieškinį nagrinėjančiam teismui galimybę „vertinant šio sprendimo teisėtumą veiksmingai taikyti atitinkamus Bendrijos teisės principus ir taisykles“ (
56
).
100.
Taigi, nagrinėdami ieškinį, kuriuo ginčijamas sprendimas leisti taikyti tarifus, kaip ir nagrinėjamas šioje byloje, kompetentingos nacionalinės teisminės institucijos privalo turėti galimybę vertinti, ar nacionalinei reguliavimo institucijai įgyvendinant turimą diskreciją, buvo laikomasi ribų, išplaukiančių iš Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo, ir ar sprendimas leisti taikyti tarifus yra priimtas laikantis reglamente nustatytų kriterijų ir tikslų. Šiuo atžvilgiu svarbu atskirti diskrecijos įgyvendinimą ir atitinkamų teisinių kriterijų, kurie tiksliai apibrėžia šios diskrecijos apimtį, aiškinimą. Šitaip kompetentingos nacionalinės teisminės institucijos turi vykdyti teisminę kontrolę, kuri jiems suteiktų galimybę vertinti, ar nacionalinės reguliavimo institucijos priimtame sprendime leisti taikyti tarifus, atsižvelgiant į leidimo priėmimo metu esančias specifines nacionalines aplinkybes, buvo išlaikyta pusiausvyra tarp pagrindinio tikslo skatinti konkurenciją vietiniame tinkle ir tikslo užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūrą lygį.
101.
Todėl į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip: nagrinėdama, ar tarifai buvo pagrįsti sąnaudomis, nacionalinė reguliavimo institucija įgyvendina diskreciją, be kita ko, sąnaudų apskaičiavimo metodo bei klausimų, susijusių su apskaičiuotų palūkanų ir pagrįstų nusidėvėjimo laikotarpių apibrėžimu, atžvilgiu. Veiksminga sprendimo leisti taikyti tarifus teisminė kontrolė turi suteikti galimybę patikrinti, ar nagrinėjamas sprendimas leisti taikyti tarifus nepažeidžia reglamente įtvirtintų tikslų ir nediskriminavimo bei vienodo požiūrio kriterijų. Ši kontrolė taip pat turi suteikti galimybę patikrinti, ar buvo laikomasi apribojimų, išplaukiančių iš Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo, ir, be kita ko, ar sprendimas parodo, kad buvo išlaikyta pusiausvyra tarp pagrindinio tikslo skatinti konkurenciją vietiniame tinkle ir užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūras lygį.
G — Šeštasis klausimas
102.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar konkurentai, kaip antai prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinio tinklo naudos gavėjai, nors ir nebūdami nacionalinės reguliavimo institucijos priimto sprendimo leisti taikyti tarifus adresatais, privalo turėti teisę pareikšti ieškinį dėl tokio sprendimo, jeigu jie mano, kad tarifai nėra pagrįsti sąnaudomis.
103.
2007 m. vasario 15 d. byloje Tele2 UTA Telecommunication pateiktoje mano išvadoje (
57
) rinkos analizės procedūros naujoje norminėje bazėje kontekste nagrinėjau problemą, kuri yra labai panaši į šiame klausime nagrinėjamą. Todėl dėl detalesnio supratimo darau nuorodą į mano išvadą minėtoje byloje Tele2 UTA Telecommunication (
58
).
104.
Šioje išvadoje jau pažymėjau, kad pagal ankstesnei telekomunikacijų norminei bazei, kurią siekiama papildyti reglamentu, priklausančios Direktyvos 97/387 5a straipsnį valstybės narės turi užtikrinti, kad „nacionaliniu lygiu veiktų tinkami mechanizmai, suteikiantys teisę šaliai, kuriai nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimas turi įtakos, skųstis nuo susijusių šalių nepriklausomai institucijai“ (
59
). Minėtame sprendime Connect Austria Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šią nuostatą, priminė, kad valstybės narės visais atvejais yra įpareigotos užtikrinti „asmenų teisių, kylančių iš Bendrijos teisinės sistemos“ (
60
), veiksmingą apsaugą, o Direktyvos 90/387 5a straipsnio 3 dalis įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad nacionaliniu lygiu veiktų tinkami mechanizmai, suteikiantys teisę šaliai, kuriai turėjo įtakos nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimas, skųstis nuo susijusių šalių nepriklausomai institucijai“. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad „reikalavimas aiškinti nacionalinę teisę pagal Direktyvą 90/387 bei suteikti ieškovams veiksmingą teisių apsaugą įpareigoja nacionalinius teismus patikrinti, ar atitinkamos jų nacionalinės teisės nuostatos suteikia ieškovams teisę skųsti nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimą, atsižvelgiant į Direktyvos 90/387 5a straipsnio 3 dalies reikalavimus“ (
61
).
105.
5a straipsnis, kaip, beje, ir Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, išreiškia bendrąjį Bendrijos teisės principą, pagal kurį valstybės narės yra įpareigotos užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingą teisminę apsaugą (
62
). Taigi, nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimas, kaip nagrinėjamasis ir pagrindinėje byloje, nustatantis tarifus, kuriuos notifikuotasis operatorius turi teisę rinkti iš konkuruojančių operatorių naudos gavėjų, yra sprendimas, kurį pagal Bendrijos teisę turi būti galima ginčyti nepriklausomoje teisminėje institucijoje. Tačiau šioje byloje kyla labiau specifinis klausimas, ar konkurentai prieigos naudos gavėjai, kaip Arcor, nebūdami šio sprendimo leisti taikyti tarifus adresatais, turi turėti teisę nustatytus tarifus skųsti teismui tuo pagrindu, kad pažeidžiant reglamento 3 straipsnio 3 dalį jie nėra pagrįsti sąnaudomis.
106.
Visų pirma, svarbu priminti, kad 2001 m. kovo 30 d. leidimo taikyti tarifus priėmimo momentu Deutsche Telekom ir Arcor buvo sudariusios sutartį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, šioje byloje nacionalinės reguliavimo institucijos leisti taikyti tarifai buvo nustatyti Deutsche Telekom ir Arcor susitarimu jų sutartiniuose santykiuose. Dėl to, kai nacionalinė reguliavimo institucija, laikydamasi reglamento, sprendimu nustato tarifus, ji faktiškai įtvirtina kainą, kurią Arcor privalo mokėti už prisijungimą prie Deutsche Telekom vietinės linijos. Arcor Deutsche Telekom mokėtina mažesnė ar didesnė kaina nustatoma ne derybose tarp Deutsche Telekom ir Arcor, bet nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu, preziumuojant, kad jį priimant buvo laikomasi reglamento 3 straipsnio 3 dalyje nustatyto orientavimo į sąnaudas reikalavimo.
107.
Skirtingai nuo to, ką tvirtina Deutsche Telekom, Vokietijos vyriausybė ir Vokietijos Federacinė Respublika, kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo bylos šalis, manau, kad Bendrijos teisė konkurentams, kurie yra prieigos prie vietinės linijos naudos gavėjai, kaip antai Arcor šioje byloje, suteikia teisę teisme ginčyti tarifus, kurie nėra pagrįsti sąnaudomis.
108.
Reglamento 3 straipsnio 3 dalis, kuria reikalaujama, kad prieigos tarifai būtų pagrįsti sąnaudomis, apsaugo ne tik notifikuotojo operatoriaus interesus, užtikrindama, kad jo sąnaudos būtų padengtos, bet ir konkurentų, kaip antai prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos naudos gavėjų, interesus (
63
).
109.
Tiek Deutsche Telekom, tiek Arcor yra susitariančiosios šalys, kurių sutartiniams santykiams padarė įtakos reguliavimo institucijos sprendimas, kuriuo nustatomi tarifai (
64
). Jos abi turi turėti teisę teisme ginčyti šį sprendimą tuo pagrindu, kad jis leidžia taikyti nesilaikant reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto orientavimo į sąnaudas reikalavimo nustatytus tarifus.
110.
Reglamentu siekiama skatinti konkurenciją vietinės linijos rinkoje. Tarifų orientavimo į sąnaudas reikalavimas yra svarbus įgyvendinant šį tikslą ir, kaip aiškiai nurodo reglamento 4 straipsnio 1 dalis, nacionalinės reguliavimo institucijos privalo užtikrinti, kad atsietos prieigos prie vietinės linijos tarifų nustatymas skatintų sąžiningą ir tvarią konkurenciją. Atsižvelgiant į šiuos tikslus, nebūtų protinga, jeigu notifikuotajam operatoriui būtų suteikta teisė teisme ginčyti tarifus dėl jų nepagrįstumo sąnaudomis, o, priešingai, naujai į rinką atėję konkuruojantys operatoriai, kurie turi mokėti reguliavimo institucijos nustatytus tarifus, tokios teisės neturėtų (
65
). Iš to seka, kad tarp konkuruojančiojo operatoriaus ir notifikuotojo operatoriaus esant sutartiniams santykiams dėl prieigos prie pastarojo vietinės linijos, kurios tarifai nustatyti nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu, prieiga besinaudojančiam operatoriui turi būti pripažįstama teisė skųsti tokį sprendimą ginčijant nustatytų tarifų suderinamumą su reglamente įtvirtintu orientavimo į sąnaudas reikalavimu.
111.
Be to, manau, kad, atsižvelgiant į reglamente įtvirtintus tikslus skatinti konkurenciją ir reikalavimo pagrįsti tarifus sąnaudomis šiuo atžvilgiu vaidinamą svarbų vaidmenį, net su notifikuotuoju operatoriumi konkuruojantys operatoriai, kurie su juo neturi sutartinių santykių, taip pat turi turėti veiksmingą galimybę teisme ginčyti prieigos tarifus, kurie nėra pagrįsti sąnaudomis. Tokie konkuruojantys operatoriai, kurie dar neturi sutartinių santykių su notifikuotuoju operatoriumi, taip pat yra tiesioginiai reglamento, skirto skatinti konkurenciją telekomunikacijos rinkos vietinio prieigos tinklo sektoriuje, nuostatų naudos gavėjai (
66
). Kitaip tariant, siekiant būti laikomam reglamento nuostatose įtvirtintos atsietos prieigos prie vietinės linijos „naudos gavėju“, nėra reikalaujama turėti kokių nors prieigos sutartinių santykių su notifikuotuoju operatoriumi (
67
).
112.
Kai sprendimas leisti taikyti tarifus nustato tarifus, kurie nėra pagrįsti sąnaudomis, šis sprendimas taip pat neigiamai įtakoja šiuos konkuruojančius operatorius, kurie galėtų norėti prisijungti prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos. Iš tiesų, tuo atveju, kai konkurentas susiduria su sprendimu leisti taikyti tarifus, kuris pasunkina galimybę sukurti numatytus sutartinius santykius su notifikuotuoju operatoriumi, jis taip pat turi turėti galimybę teisme ginčyti tai, kad nagrinėjami tarifai galbūt nėra pagrįsti sąnaudomis. Šitaip šie konkuruojantys operatoriai taip pat turi turėti teisę skųsti, kaip ir tie, kurie jau turi sutartinius santykius su notifikuotuoju operatoriumi.
113.
Taigi, Teisingumo Teismui siūlau atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip: Bendrijos teisė įtvirtina, jog konkurentai, kurie yra prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos teisės naudos gavėjai, turi teisę teisme ginčyti nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu leistus taikyti prieigos tarifus tuo pagrindu, kad jie nėra pagrįsti sąnaudomis.
H — Septintasis klausimas
114.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, kam atitenka įrodinėjimo našta dėl tarifų orientavimo į sąnaudas tiek prieš sprendimo leisti taikyti tarifus priėmimą vykstančioje administracinėje procedūroje, tiek suinteresuotam konkurentui pateikus ieškinį dėl šio nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimo.
115.
Reglamente nėra nuostatos, kuri nurodo, kam atitenka našta įrodyti sąnaudas, pagal kurias turi būti pagrindžiami tarifai. Telekomunikacijų norminei bazei, kurią siekiama papildyti reglamentu, priklausančios Direktyvos 97/33 7 straipsnio 2 dalyje aiškiai įtvirtinta, jog „pareiga įrodyti, kad mokesčiai yra nustatyti remiantis faktinėmis sąnaudomis, įskaitant protingą investicijų grąžą, priklauso organizacijoms, teikiančioms galimybę sujungti su savo įrenginiais“ (
68
).
116.
Atsižvelgiant į tai, kad orientavimo į sąnaudas sąvoka yra susijusi su notifikuotojo operatoriaus sąnaudomis, tai yra sąnaudomis, „susijusiomis“ su jo vykdomu prieigos prie jo vietinės linijos teikimu, akivaizdu, kad notifikuotasis operatorius yra palankesnėje padėtyje teikti su jo sąnaudomis susijusią informaciją. Kai pagal reglamento 4 straipsnį nacionalinė reguliavimo institucija vykdo tarifų nustatymo kontrolės procedūrą, notifikuotasis operatorius privalo įrodyti sąnaudas, susijusias su prieiga prie jo vietinės linijos, pagal kurias turi būti pagrindžiami tarifai, kurių ji prašo iš konkurentų.
117.
Nei reglamentas, nei kiti ankstesnės norminės bazės teisės aktai nenurodo, kam atitenka tarifų pagrindimo sąnaudomis įrodinėjimo našta teismo procese pagal ieškinį, kuriuo ginčijamas sprendimas leisti taikyti tarifus. Taigi Bendrijos teisė nereikalauja, kad taisyklė, pagal kurią sąnaudų, administracinėje procedūroje prieš nacionalinei reguliavimo institucijai priimant sprendimą dėl leidimo taikyti tarifus pagrindžiančių jo prašomus prieigos tarifus, įrodinėjimo našta tenka notifikuotajam operatoriui, taikoma ir galimame tolesniame teisminio nagrinėjimo etape. Atitinkamos nacionalinės procedūros teisės nuostatos turi įtvirtinti atitinkamas įrodinėjimo taisykles, įskaitant įrodinėjimo naštos paskirstymą tarp nacionalinės reguliavimo institucijos, kuri priėmė sprendimą leisti taikyti tarifus, ir šalies, kuriai turėjo įtakos šis sprendimas ir kuri teisme ginčija, ar leisti taikyti tarifai pagrįsti notifikuotojo operatoriaus sąnaudomis.
118.
Sprendžiant dėl įrodinėjimo naštos paskirstymo, nacionalinė teisė visais atvejais neturi pažeisti Bendrijos veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principų. Taigi, valstybės narės privalo užtikrinti, kad įrodinėjimo taisyklės, be kita ko, Bendrijos teisės pažeidimu grindžiamų ieškinių nagrinėjimui taikytinos taisyklės dėl įrodinėjimo naštos paskirstymo, pirma, nebūtų mažiau palankios už taikomas panašiems vidaus teise grindžiamiems ieškiniams ir, antra, dėl jų Bendrijos teisėje asmenims nustatytų teisių įgyvendinimas netaptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (
69
).
119.
Taigi, Teisingumo Teismui į septintąjį klausimą siūlau atsakyti taip: reglamentas turi būti aiškinamas taip, jog, kai pagal reglamento 4 straipsnį nacionalinė reguliavimo institucija vykdo tarifų nustatymo priežiūros procedūrą, notifikuotasis operatorius privalo pateikti įrodymus dėl savo sąnaudų, susijusių su prieigos prie savo vietinės linijos teikimu, kuriomis pagrindžiami jos konkurentams ketinami taikyti tarifai. Nacionalinė proceso teisė, vadovaujantis teisminės apsaugos veiksmingumo ir ekvivalentiškumo Bendrijos principais, turi nustatyti įrodinėjimo naštos paskirstymo sistemą, kai teisme ginčijamas nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu nustatytų prieigos tarifų pagrindimas sąnaudomis.
III — Išvada
120.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Verwaltungsgericht Köln pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1.
2000 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2887/2000 dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos 1 straipsnio 4 dalis ir 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalauja riboti notifikuotojo operatoriaus prašomus prieigos prie jo vietinės linijos tarifus, nuo kurio, nepaisant konkrečiam sąvokos įgyvendinimui nacionaliniu lygmeniu suteikiamos diskrecijos, negali būti nukrypta sudarant mažiau palankias sąlygas prieigos prie vietinės linijos gavėjams.
2.
Reglamento Nr. 2887/2000 3 straipsnio 3 dalis, kurioje įtvirtintas reikalavimas pagrįsti prašomus leisti taikyti prieigos prie vietinės linijos tarifus sąnaudomis, turi būti aiškinama taip, jog sąnaudų sąvoka taikoma ir palūkanoms bei nusidėvėjimui.
3.
Reglamento Nr. 2887/2000 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta orientavimo į sąnaudas sąvoka turi būti aiškinama taip, jog ji reikalauja, kad sprendimas leisti taikyti tarifus, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, priklausomai nuo leidimo taikyti tarifus priėmimo momentu galiojančių aplinkybių, turi būti pagrįstas subalansuota ir proporcinga pusiausvyra tarp pagrindinio reglamento tikslo skatinti konkurenciją prieigos prie vietinės linijos rinkoje ir būtinybės užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūras lygį. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar ginčijamame sprendime leisti taikyti tarifus nurodytas tinkamas pateisinimas, pagrindžiantis priimamą nusidėvėjimo ir palūkanų, kuriuos tarifai turi padengti, apskaičiavimo metodą, pagrįstą tik vertinimo metu galiojančiomis kainomis išreikšta einamąja turto atkūrimo verte. Jei toks pagrindimas nėra nurodytas, Bendrijos tarifų orientavimo į sąnaudas sąvoka reikalauja, kad būtų nustatyti mažesni prieigos tarifai nei suma, apskaičiuota taikant tokį finansinių sąnaudų skaičiavimo metodą, būtent atimant prieš vertinimo dieną jau įvykusį nusidėvėjimą.
4.
Jei nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į ankstesnį atsakymą, nuspręs, kai bendrosiomis turto atkūrimo sąnaudomis grindžiamo nusidėvėjimo ir palūkanų skaičiavimo metodo taikymas nėra pagrįstas, vietoj notifikuotojo operatoriaus neišsamių sąnaudas pagrindžiančių įrodymų, pateiktų siekiant apskaičiuoti notifikuotojo operatoriaus nusidėvėjimą ir palūkanas, nacionalinei reguliavimo institucijai naudojant teorinį sąnaudų modelį „iš apačios į viršų“, yra nesuderinama su prieigos prie vietinės linijos tarifų orientavimo į notifikuotojo operatoriaus sąnaudas principu tuo atveju, kai jo dar naudojamas vietinis tinklas jau yra labai nusidėvėjęs.
5.
Nagrinėdama, ar tarifai buvo pagrįsti sąnaudomis, nacionalinė reguliavimo institucija įgyvendina diskreciją, be kita ko, sąnaudų apskaičiavimo metodo bei klausimų, susijusių su apskaičiuotų palūkanų ir pagrįstų nusidėvėjimo laikotarpių apibrėžimu, atžvilgiu. Veiksminga sprendimo leisti taikyti tarifus teisminė kontrolė turi suteikti galimybę patikrinti, ar nagrinėjamas sprendimas leisti taikyti tarifus nepažeidžia reglamente įtvirtintų tikslų ir nediskriminavimo bei vienodo požiūrio kriterijų. Ši kontrolė taip pat turi suteikti galimybę patikrinti, ar buvo laikomasi apribojimų, išplaukiančių iš Bendrijos orientavimo į sąnaudas sąvokos aiškinimo, ir, be kita ko, ar sprendimas parodo, kad buvo išlaikyta pusiausvyra tarp pagrindinio tikslo skatinti konkurenciją vietiniame tinkle ir užtikrinti reikiamą investicijų į infrastruktūras lygį.
6.
Konkurentai, kurie yra prieigos prie notifikuotojo operatoriaus vietinės linijos teisės naudos gavėjai, turi teisę teisme ginčyti nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu leistus taikyti prieigos tarifus tuo pagrindu, kad jie nėra pagrįsti sąnaudomis.
7.
Reglamentas Nr. 2887/2000 turi būti aiškinamas taip, kad, kai pagal jo 4 straipsnį nacionalinė reguliavimo institucija vykdo tarifų nustatymo priežiūros procedūrą, notifikuotasis operatorius privalo pateikti įrodymus dėl savo sąnaudų, susijusių su prieigos prie savo vietinės linijos teikimu, kuriomis pagrindžiami jos konkurentams ketinami taikyti tarifai. Nacionalinė proceso teisė, vadovaujantis Bendrijos teisminės apsaugos veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principais, turi nustatyti įrodinėjimo naštos paskirstymo sistemą, kai teisme ginčijamas nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimu nustatytų prieigos tarifų pagrindimas sąnaudomis.“
(
1
)	Originalo kalba: portugalų.
(
2
)	OL L 336, p. 4, toliau – reglamentas.
(
3
)	BGBI. 1996 I, p. 1120, toliau – 1996 m. TKG.
(
4
)	BGBI. 1996 I, p. 1492, toliau – TEntgV.
(
5
)	1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis (OL L 199, p. 32).
(
6
)	1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl atvirojo tinklo nuostatos (ATN) taikymo balso telefonijai ir visuotinės telekomunikacijų paslaugos konkurencingoje aplinkoje (OL L 101, p. 24).
(
7
)	Šiame straipsnyje iš tiesų nustatyta, kad „ginčai, kilę tarp įmonių tais klausimais, kuriems taikomas šis reglamentas, sprendžiami laikantis nacionalinės ginčų sprendimo tvarkos, nustatytos pagal Direktyvą 97/33/EB, ir sprendžiami greitai, teisingai bei laikantis skaidrumo principo“.
(
8
)	Pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 32 t., p. 3, toliau – Pagrindų direktyva) 27 straipsnį „viešųjų fiksuotojo ryšio telefono tinklų operatoriai, kuriuos nacionalinė reguliavimo institucija nurodė kaip turinčius didelę įtaką rinkoje teikiant viešuosius fiksuotojo ryšio telefono tinklus ir paslaugas <…> ir toliau laikomi notifikuotaisiais operatoriais reglamento tikslais iki to laiko, kai bus užbaigta 16 straipsnyje nurodyta rinkos analizės procedūra. Po to tame reglamente jie nebebus laikomi notifikuotaisiais operatoriais“. Be to, Pagrindų direktyvos 43 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad bet kuriuo tinkamu metu Komisija gali pateikti pasiūlymą atšaukti reglamentą. Taigi, reglamente numatyti įsipareigojimai galioja tiek, kiek yra reikalinga įvertinti konkurenciją ir, remiantis šiuo įvertinimu, nuspręsti, ar nagrinėjami įsipareigojimai turi būti palikti. Taip pat žr. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) 12 konstatuojamąją dalį (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 138).
(
9
)	Taip pat žr. 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą i-21 Vokietija ir Arcor (C-392/04 ir C-422/04, Rink. p. I-8559, 24 punktas), kuriame Teisingumo Teismas priminė, kad Pagrindų direktyva taikoma tik situacijoms, atsiradusioms nuo 2005 m. liepos 25 dienos.
(
10
)	Žr. panašų Teisingumo Teismo pagrindimą 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendime Komisija prieš Liuksemburgą (C-33/04, Rink. p. I-10629, 81 ir 82 punktai).
(
11
)	Žr. reglamento 1 konstatuojamąją dalį.
(
12
)	Žr. reglamento 3 konstatuojamąją dalį ir Pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos (KOM(2000) 394 (galutinis), OL C 365 E, p. 212).
(
13
)	Žr. reglamento 2 konstatuojamąją dalį.
(
14
)	Kuri labai panašiai atkartoja 2000 m. gegužės 25 d. Komisijos rekomendacijos 2000/417/EB dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos: galimybė konkurencingai teikti visą elektroninių ryšių paslaugų asortimentą, įskaitant plačiajuostės multimedijos ir sparčias interneto paslaugas aštuntą konstatuojamąją dalį (OL L 156, p. 44).
(
15
)	Ši situacija yra aiškiai nurodyta reglamento 3 konstatuojamoje dalyje, kurioje pažymima, kad nurodytas konkurencijos vietinės linijos lygmenyje nebuvimas atsirado dėl to, kad operatoriai savo vietinės prieigos infrastruktūras galėjo sukurti per pakankamai ilgą laiką turėdami išskirtines teises ir galėjo investicines sąnaudas padengti iš jų nuomos monopolistinėmis sąlygomis.
(
16
)	Žr. reglamento 11 konstatuojamąją dalį. Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusios Direktyvos 97/33 7 straipsnis įtvirtina panašią nuostatą. Jis numato, kad mokesčiai už tinklų sujungimą turi būti nustatyti remiantis faktinėmis sąnaudomis, įskaitant protingą investicijų grąžą.
(
17
)	Pirmą kartą telekomunikacijų srities Bendrijos teisės aktuose ši sąvoka pasirodė Direktyvos 90/387 II priedo 4 punkto antrojoje pastraipoje, kurioje nustatyta, kad „tarifai turi būti pagrįsti objektyviais kriterijais ir <…> iš esmės būti orientuoti į sąnaudas“.
(
18
)	Šia prasme žr. apie panašią „teisingo atlyginimo“ sąvoką 2003 m. vasario 6 d. Sprendime SENA (C-245/00, Rink. p. I-1251, 23 ir 24 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato A. Tizzano išvados šioje byloje 32 ir 45–48 punktus.
(
19
)	Šia prasme taip pat žr. minėto sprendimo SENA 23 punktą ir minėtą teismo praktiką. Iš naujesnių nurodytini: 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją (C-156/98, Rink. p. I-6857, 50 punktas), 2003 m. vasario 27 d. Sprendimas Adolf Truley (C-373/00, Rink. p. I-1931, 35 punktas), 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Zita Modes (C-497/01, Rink. p. I-14393, 34 punktas), 2006 m. liepos 6 d. Sprendimas Komisija prieš Portugaliją (C-53/05, Rink. p. I-6215, 20 punktas) ir 2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimas SGAE (C-306/05, Rink. p. I-11519, 34 punktas).
(
20
)	Išskyrus 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-146/00, Rink. p. I-9767, 60 punktas).
(
21
)	C-109/03, Rink. p. I-11273.
(
22
)	C-438/04, Rink. p. I-6675.
(
23
)	Ten pat, 37 punktas.
(
24
)	Ten pat, 35 punktas.
(
25
)	Pažymėta mano.
(
26
)	Šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 60 punktą apie universaliosios paslaugos neto sąnaudų apskaičiavimo vadovaujantis Direktyva 97/33 būdą. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Direktyva 97/33 draudžiama numatyti „fiksuoto dydžio arba apytikres, be specifinių paskaičiavimų“ sąnaudas universaliosios paslaugos neto sąnaudoms apskaičiuoti.
(
27
)	Ryšys tarp šio pagrindinio reglamento tikslo per trumpą laiką paskatinti konkurenciją ir reikalavimo pagrįsti tarifus sąnaudomis yra nustatytas reglamento 4 straipsnio 4 dalyje, kurioje aiškiai įtvirtinta, kad notifikuotiesiems operatoriams nustatyta prievolė taikyti tarifus pagal sąnaudas turi būti panaikinta, kai nacionalinė reguliavimo institucija nusprendžia, kad konkurencija vietinėje prieigos prie vietinės linijos rinkoje yra pakankama.
(
28
)	Reglamento 10 konstatuojamoji dalis iš esmės patvirtina, jog nors ir pageidautina, kad susitarimas dėl kainos už prieigą prie vietinės linijos būtų pasiektas komercinių derybų būdu, patirtis rodo, kad nelygios notifikuotojo operatoriaus ir naujo rinkos dalyvio galios neleidžia rinkoje pasikliauti tokiu sprendimu.
(
29
)	Žr. P. Nihoul ir P. Rodford. „EU electronic communications law: competition and regulation in the European telecommunications market“, Oksfordas, 2004, p. 396 ir p. 417, kuriuose primenama strateginė tarifų svarba. Nustatydami didesnius tarifus notifikuotieji operatoriai stengiasi išsaugoti savo pranašumą formaliai neneigdami prieigos prie tinklo.
(
30
)	Direktyvos 97/33 V priedo 4 punktas parodo, kad nusidėvėjimai ir finansinės išlaidos yra įtraukiamos į sąnaudų apskaitos sistemą.
(
31
)	Atsieta prieiga prie vietinės linijos: galimybė konkurencingai teikti visą elektroninių ryšių paslaugų asortimentą, įskaitant plačiajuostės multimedijos ir spartaus interneto paslaugas (OL C 727, p. 55).
(
32
)	Žr. Rekomendacijos 15 išnašą, pažymėta mano. Ankstesnės rekomendacijos – 1998 m. balandžio 8 d. Komisijos rekomendacija 98/322/EB (OL L 141, p. 6), kuri buvo priimta vadovaujantis Direktyva 97/33, – priede pateikiama kitokia einamųjų sąnaudų sąvoka. Einamosios sąnaudos apibrėžtos tiek kaip tikroji turto vertė, tiek kaip atkūrimo neto sąnaudos, priklausomai nuo to, kuri suma yra mažesnė. Einamosios turto sąnaudos yra ribojamos atkūrimo neto sąnaudų suma, kuri apibrėžiama kaip „kaina, mokėtina siekiant šį turtą pakeisti kitu panašaus amžiaus ir panašius požymius turinčiu turtu“ (Kitu šriftu pažymėta mano). Būtent šia 1998 m. rekomendacija Arcor iš esmės grindžia savo nuomonę.
(
33
)	Žr. panašią Teisingumo Teismo poziciją, pateiktą minėto sprendimo SENA 36 punkte, ir vėlesnį 2005 m. liepos 14 d. Sprendimą Lagardère Active Broadcast (C-192/04, Rink. p. I-7199, 49 punktas).
(
34
)	2003 m. gegužės 21 d. Sprendimas dėl procedūros pagal EB sutarties 82 straipsnį (byla COMP/C-1/37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (OL L 263, p. 9). Ypač žr. šio sprendimo 24, 199, 207 ir 211 konstatuojamąsias dalis ir 1, 2 ir 3 straipsnius.
(
35
)	Deutsche Telekom prieš Komisiją (T-271/03).
(
36
)	Tai nustatyta ir reglamento 6 konstatuojamoje dalyje patvirtinant, kad „kurį laiką naujiems dalyviams ekonomiškai būtų neperspektyvu visiškai dubliuoti dabartines vietinės prieigos metalinių laidų infrastruktūras“. Be to, 4 straipsnio 3 dalyje aiškiai nurodyta tikslo užtikrinti „ekonominio efektyvumo ir didžiausios vartotojų naudos“ svarba.
(
37
)	Reglamento 6 konstatuojamojoje dalyje aiškiai patvirtinta, kad „kol kas alternatyvios infrastruktūros, pavyzdžiui, kabelinė televizija, palydovinės, bevielės vietinės linijos, paprastai veikia kitaip ar nėra taip paplitusios, nors skirtingose valstybėse narėse padėtis gali būti skirtinga“.
(
38
)	Žr. 52 punktą pirmiau.
(
39
)	Be kita ko, žr. minėtos Rekomendacijos 98/322 priedo 1 punkte įtvirtintą turto vertės skaičiavimo einamosiomis sąnaudomis metodą.
(
40
)	žr. reglamento 11 konstatuojamąją dalį.
(
41
)	Žr. Rekomendacijos 98/322 5 konstatuojamąją dalį, kuri aiškiai nurodo ekonominius (techninius) modelius „iš apačios į viršų“, kurie labai ištobulėjo, tačiau vis dar turi trūkumų. Tos pačios rekomendacijos 5 punktas taip pat aiškiai nurodo, kad „iš apačios į viršų“ modeliai parodo veiksmingas sąnaudas.
(
42
)	Žr. 5 punkto 1 išnašą.
(
43
)	2005 m. rugsėjo 19 d. Komisijos rekomendacijos 2005/698/EB dėl apskaitos atskyrimo ir sąnaudų apskaitos sistemų elektroninių ryšių reguliavimo sistemoje (OL L 266, p. 64) 8 konstatuojamoji dalis, 3 punktas ir 3 išnaša aiškiai pripažįsta tokį suderinimą. Be to, Europos reguliuotojų grupės 2005 m. Bendroji pozicija ERG (05) 29 „Guidelines for implementing the Commission recommendation C (2005) 3480 on Accounting Separation & Cost Accounting Systems under the regulatory framework for electronic communications“ taip pat akivaizdžiai teikia pirmenybę tokiam įvairialypiam požiūriui.
(
44
)	Žr. minėto sprendimo Mobistar 35 punktą.
(
45
)	Kaip pavyzdį žr. Rekomendaciją 98/322 dėl apskaitos atskyrimo ir sąnaudų apskaitos. Taip pat žr. P. Nihoul ir P. Rodford. „EU electronic communications law“, op. cit., p. 240 ir 241, kurioje pažymima, kad prieš telekomunikacijų rinkos liberalizavimą Europoje monopolį turintys operatoriai, kaip valstybiniai operatoriai, neturėjo pareigos vesti sąnaudų apskaitos būtent dėl to, kad jų tikslas buvo ne pelno gavimas, bet paslaugos teikimas.
(
46
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51), aiškiai parodo šį ryšį tarp orientavimo į sąnaudas ir notifikuotojo operatoriaus sąnaudų apskaitos sistemos VII priedo 2 punkte nustatydama, kad „nacionalinės reguliavimo institucijos <…> turi užtikrinti, kad skirtųjų linijų tarifai <…> būtų sudaryti laikantis pagrindinių pagrindimo sąnaudomis principų. Šiuo tikslu nacionalinės reguliavimo institucijos turi užtikrinti, kad įmonės, turinčios <…> didelę įtaką rinkoje, sukurtų ir praktiškai taikytų tinkamą sąnaudų apskaitos sistemą“.
(
47
)	Kaip tai paaiškina reglamento 11 konstatuojamosios dalies tekstas. Aišku, tai išplaukia ir iš Direktyvos 97/33 7 straipsnio 2 dalies, kai ji numato, kad reguliuojamoms įmonėms priklauso pareiga įrodyti, kad tarifai yra nustatyti pagal faktines sąnaudas. 1998 m. sausio 8 d. Komisijos rekomendacijos 98/195/EB dėl sujungimo liberalizuotoje telekomunikacijų rinkoje (1 dalis – Tinklų sujungimo tarifų nustatymas) (OL L 73, p. 42), priimtos vadovaujantis Direktyvos 97/33 7 straipsnio 5 dalimi, 2 punkte nustatyta, kad „tinklų sujungimo srityje taikomas orientavimo į sąnaudas principas reiškia, kad tinklų sujungimo mokesčiai turi atsispindėti tokiu būdu, kokiu tinklų sujungimo sąnaudos buvo realiai patirtos“.
(
48
)	Tokiame kontekste, kai investicijų į alternatyvias infrastruktūras iniciatyvos užima vyraujančią padėtį, kuri grindžiama tikslu greitu laiku skatinti konkurenciją prieigos prie vietinio tinklo rinkoje, prioriteto suteikimas investicijoms į naują pažangų ir veiksmingą tinklą notifikuotojo operatoriaus faktinių finansinių sąnaudų nenaudai, turi būti laikomas kaip suderinamas su tarifų orientavimo į sąnaudas principu.
(
49
)	Reglamento 4 straipsnio 3 dalis nacionalinei reguliavimo institucijai suteikia pakankamai bendro pobūdžio teisę savo paties iniciatyva imtis priemonių norint užtikrinti nediskriminavimo principą, sąžiningą konkurenciją, ekonominį efektyvumą ir didžiausią vartotojų naudą.
(
50
)	Apskritai dėl šių principų žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C-312/93, Rink. 1995 p. I-4599, 12 punktas ir minėta teismo praktika), 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Edis (C-231/96, Rink. p. I-4951, 19 ir 34 punktai). 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Levez (C-326/96, Rink. p. I-7835, 18 punktas ir minėta teismo praktika). 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage et Crehan (C-453/99, Rink. p. I-6297, 29 punktas). 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Grundig Italiana (C-255/00, Rink. p. I-8003, 33 punktas). 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimą Steffensen (C-276/01, Rink. p. I-3735, 60 punktas). 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Evans (C-63/01, Rink. p. I-14447, 45 punktas) ir 2004 m. birželio 17 d. Sprendimą Recheio – Cash & Carry (C-30/02, Rink. p. I-6051, 17 punktas).
(
51
)	OL L 295, p. 23. Direktyvos 90/387 5a straipsnio 3 dalis buvo panaikinta Pagrindų direktyvos 26 straipsniu nuo jo įsigaliojimo momento ir buvo pakeista Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalimi.
(
52
)	Panašiai Pagrindų direktyvos, kuri ją pakeitė, 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog „valstybės narės užtikrina, kad nacionaliniu lygiu veiktų veiksmingas mechanizmas, pagal kurį bet kuris paslaugų gavėjas ar įmonė, teikianti elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas, kuriai turi įtakos nacionalinės reguliavimo institucijos sprendimas, turėtų teisę paduoti apeliacinei institucijai, nepriklausomai nuo suinteresuotų šalių, apeliacinį skundą dėl to sprendimo. Ši institucija, kuri gali būti teismas, turi turėti atitinkamas kvalifikacijas, kad galėtų vykdyti savo funkcijas. Valstybės narės užtikrina, kad būtų tinkamai atsižvelgiama į bylos sudėtį ir kad veiktų veiksmingas apeliacijų mechanizmas.“
(
53
)	Ypač žr. 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimą Connect Austria (C-462/99, Rink. p. I-5197, 35 punktas).
(
54
)	1999 m. sausio 21 d. Sprendimas Upjohn (C-120/97, Rink. p. I-223, 34 punktas ir jame minėta teismų praktika bei 35 punktas).
(
55
)	Ypač žr. generalinio advokato P. Léger išvados minėtoje byloje Upjohn 50 ir 51 punktus.
(
56
)	Minėto sprendimo Upjohn 36 punktas.
(
57
)	C-426/05, šiuo metu nagrinėjama Teisingumo Teisme.
(
58
)	Tiksliau 14–40 punktuose.
(
59
)	Identiška garantija yra įtvirtinta Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje, kuri naujojoje telekomunikacijų reguliavimo sistemoje pakeičia Direktyvos 97/387 5a straipsnio 1 dalį.
(
60
)	35 punktas.
(
61
)	Ten pat, 42 punktas.
(
62
)	Žr. mano išvadą minėtoje byloje Tele2 UTA Telecommunication.
(
63
)	Iš tiesų, šis reikalavimas, kaip minėta 37 punkte, pernelyg apriboja tarifus.
(
64
)	Pagal analogiją žr. 1985 m. sausio 17 d. Sprendimą Piraiki-Patraiki ir kt. prieš Komisiją (11/82, Rink. p. 207, 19 ir 31 punktai).
(
65
)	Šia prasme žr. generalinio advokato L. A.  Geelhoed išvadą minėtoje byloje Connect Austria (48 punktas), kurioje jis patvirtina, jog „beveik nesuvokiama, kad suinteresuotieji tretieji asmenys, kuriems tiesiogiai turi įtaką sprendimai, negalėtų imtis prieš juos priemonių. Be to, 5a straipsnio 3 dalimi būtent ir siekiama apsaugoti naujai į rinką atėjusių ūkio subjektų, šiuo atveju Connect Austria, interesus“.
(
66
)	Taip pat žr. mano išvados minėtoje byloje Tele2 UTA Telecommunication 37–40 punktus.
(
67
)	Šiuo atžvilgiu pakanka atsižvelgti į reglamento 2 straipsnio b punkte pateiktą „naudos gavėjo“ sąvoką, pagal kurią „tai trečioji šalis, tinkamai įgaliota <…> arba turinti teisę teikti ryšių paslaugas <…> ir teisę į atsietą prieigą prie vietinės linijos“.
(
68
)	Naujos reguliavimo sistemos Direktyvos 2002/19 13 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „kai operatorius įpareigojamas kainas pagrįsti sąnaudomis, prievolė įrodyti, kad kainos nustatytos pagal sąnaudas ir pagrįstą investicijų grąžos normą, tenka atitinkamam operatoriui“.
(
69
)	Šiuo atžvilgiu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą San Giorgio (199/82, Rink. p. 3595, 14 punktas), 1999 m. vasario 9 d. Sprendimą Dilexport (C-343/96, Rink. p. I-579, 48 ir 54 punktai) ir 2000 m. vasario 3 d. Sprendimą Dounias (C-228/98, Rink. p. I-577, 69 punktas).