62011CC0373
GENERALINIO ADVOKATO
NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,
pateikta 2013 m. vasario 6 d. (
1
)
Byla C‑373/11
Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapiisis Kapnou
prieš
Ipourgos Ikonomias kai Ikonomikon
ir
Ipourgos Agrotikis Anaptixis kai Trofimon
(Simvoulio tis Epikrateias (Graikija) pateiktas prašymaspriimti prejudicinį sprendimą)
„Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003 — 69 straipsnis — Galiojimas — Reglamentas (EB) Nr. 795/2004–48 straipsnis — Bendra žemės ūkio politika — Papildoma išmoka konkretiems ūkininkavimo metodams ir kokybiškos produkcijos gamybai — Valstybės narės atliekamas įgyvendinimas — Diskriminacija — EB 2, 32, 33 ir 34 straipsniai“
I – Įvadas
1.
Šioje byloje Simvoulio tis Epikrateias (Graikijos valstybės taryba) prašo išaiškinti, ar galioja 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003 (toliau – Reglamentas Nr. 1782/2003) (
2
) 69 straipsnis, kuriame nustatyta, kad valstybės narės, siekdamos išmokėti papildomas išmokas konkretiems ūkininkavimo metodams įgyvendinti ir kokybiškos produkcijos gamybai, pereinamuoju laikotarpiu gali savo nuožiūra nustatyti išlaikymo normą (nuo 0 iki 10 % bendrų nacionalinių viršutinių ribų).
2.
Nacionalinio teismo pateiktas prejudicinis klausimas iš esmės susijęs su ribomis, kurių neperžengdamas Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas turi teisę perduoti valstybėms narėms bendros žemės ūkio politikos (toliau ‐ BŽŪP) įgyvendinimo įgaliojimus. Dėl tabako sektoriaus reikia pažymėti, kad valstybės narės laikosi skirtingų požiūrių, susijusių su Reglamente Nr. 1782/2003 numatytų bendrosios išmokos schemų ir papildomoms išmokoms taikomų išlaikymo normų dydžių nustatymu.
3.
Pažymėtina, kad tai vienas iš pagrindinių BŽŪP reformos, kurios metmenys nustatyti 1999 m. kovo 26 d. Europos Vadovų Tarybos susitikime priėmus vadinamąją „Darbotvarkę 2000“ (
3
), aspektų. Tiesą sakant, vienas pagrindinių šios reformos tikslų – racionalizuoti ir supaprastinti susijusias Europos Sąjungos taisykles ir pasiekti didesnę įgyvendinamos politikos decentralizaciją, kuri reikštų didesnę veiksmų laisvę valstybėms narėms ir jų regionams (
4
).
II – Teisinis pagrindas
A – Europos Sąjungos teisė
4.
Reglamento Nr. 1782/2003 64 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Ne vėliau kaip iki 2004 m. rugpjūčio 1 d. valstybė narė gali nuspręsti taikyti 1–4 skyriuose numatytą bendrosios išmokos schemą nacionaliniu ar regioniniu lygiu šiame skirsnyje nustatytomis sąlygomis.
2.   Atsižvelgdama į kiekvienos valstybės narės pasirinkimą, 144 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka Komisija nustato kiekvienos atitinkamai 66, 67, 68 ir 69 straipsniuose nurodytos tiesioginės išmokos viršutinę ribą.
Ši viršutinė riba lygi kiekvienos rūšies tiesioginės išmokos nacionalinės viršutinės ribos, nurodytos 41 straipsnyje komponentui, padaugintam iš valstybių narių pagal 66, 67, 68 ir 69 straipsnius atlikto sumažinimo procento.
Bendra nustatytų viršutinių ribų suma atimama iš 41 straipsnyje nurodytų nacionalinių viršutinių ribų 144 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka.
<…>“
5.
Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės gali išlaikyti ne daugiau nei 10 proc. 41 straipsnyje nurodytų nacionalinių viršutinių ribų komponento, atitinkančio kiekvieną VI priede nurodytą sektorių. <...>
Šiuo atveju ir neviršijant pagal 64 straipsnio 2 dalį nustatytos viršutinės ribos, atitinkama valstybė narė to sektoriaus ar sektorių, kuriuose galioja toks išlaikymas, ūkininkams kasmet moka papildomą išmoką.
Papildoma išmoka skiriama už konkrečius ūkininkavimo metodus, kurie yra svarbūs aplinkos apsaugai ar jos gerinimui arba žemės ūkio produktų kokybei ir jų prekybai gerinti, laikantis sąlygų, kurias turės nustatyti Komisija 144 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka.“
6.
Remdamasi Reglamentu (EB) Nr. 795/2004 (toliau – Reglamentas Nr. 795/2004) (
5
), Komisija priėmė Reglamente Nr. 1782/2003 numatytos bendrosios išmokos schemos įgyvendinimo taisykles.
7.
Pagal Reglamento Nr. 795/2004 48 straipsnį:
„1.   Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 69 straipsnyje numatyta papildoma išmoka skiriama, nepažeidžiant Reglamento (EB) Nr. 1257/1999 37 straipsnio 3 dalies bei jos įgyvendinimo taisyklių, laikantis šio straipsnio 2–6 dalyse nustatytų reikalavimų.
2.   Išmokos mokamos tiktai Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 2 straipsnio a punkte nurodytiems ūkininkams, neatsižvelgiant į tai, ar jie kreipėsi dėl dalyvavimo bendrosios išmokos schemoje, ar ne ir ar jie turi paskirtas teises į išmokas.
3.   „Sektoriuje ar sektoriuose, susijusiuose su išlaikymu“ reiškia, kad apskritai dėl išmokos gali kreiptis visi ūkininkai, atitinkantys šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus ir paraiškos papildomai išmokai gauti padavimo metu gaminantys produktus, patenkančius į Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 VI priede nurodytą sektorių ar sektorius.
4.   Jei išmoka apima tokius ūkininkavimo metodus ar kokybę ir pardavimo priemones, kurioms nėra specialiai identifikuotos produkcijos arba produkcijos tiesiogiai neapima konkretus sektorius, išmoka gali būti skiriama su sąlyga, kad išmoka išsaugojama visuose Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 VI priede nurodytuose sektoriuose, o schemoje dalyvauja tiktai priklausantys tame priede išvardytiems sektoriams ūkininkai.
5.   Taikant regioniniu lygiu Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 69 straipsnį, išlaikymas apskaičiuojamas remiantis konkretaus regiono sektorių visų išmokų komponentais.
Valstybės narės apibrėžia regioną atitinkamu teritoriniu lygiu, vadovaudamosi objektyviais kriterijais ir užtikrindamos vienodas sąlygas ūkininkams bei vengdamos rinkos ir konkurencijos iškraipymo.
6.   Išsamią informaciją apie ketinamas skirti išmokas, ypač apie pagalbos skyrimo reikalavimų atitikimą ir susijusius sektorius atitinkamos valstybės narės praneša ne vėliau nei prieš bendrosios išmokos schemos taikymo metus einančių metų rugpjūčio 1 d.
Bet kokie pakeitimai 1 pastraipoje minėtos informacijos atžvilgiu daromi ne vėliau kaip iki tų metų rugpjūčio 1 d., o tie pakeitimai taikomi kitais metais. Komisijai nedelsiant pranešama apie tokiu pakeitimus kartu pateikiant objektyvius kriterijus, pateisinančius tokius keitimus. Tačiau valstybė narė negali keisti aptariamų sektorių ir išlaikymo procentinės dalies.“
8.
Reglamentas Nr. 1782/2003 buvo panaikintas Tarybos reglamentu (EB) Nr. 73/2009 (toliau – Reglamentas Nr. 73/2009) (
6
).
B – Nacionalinė teisė
9.
Reglamentas Nr. 1782/2003 ir Reglamentas Nr. 795/2004 buvo perkelti į nacionalinę teisę priėmus du bendrus ūkio ir finansų ministro ir kaimo plėtros ir maisto pramonės ministro sprendimus: 2005 m. rugpjūčio 9 d. bendrą Sprendimą Nr. 292464 (toliau – 2005 m. bendras sprendimas) (
7
), nustatantį bendrąsias papildomas administracines įgyvendinimo priemones ir bendrųjų išmokų gavėjų teisių gauti išmokas kiekio ir vertės apskaičiavimo priemones, ir 2006 m. rugpjūčio 8 d. bendrą Sprendimą Nr. 49143 (toliau – 2006 m. bendras sprendimas) (
8
), nustatantį konkrečias papildomos (kokybės išlaikymo) išmokos priemones (mokėjimo būdą, išmokamas sumas, išmoką pagrindžiančius dokumentus), taikomas tabako sektoriuje.
10.
2005 m. bendro sprendimo 16 straipsnyje ir I priede nustatytas 2 % (kokybės išlaikymo) išmokos tabakui dydis.
III – Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
11.
2006 m. lapkričio mėn. Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapiisis Kapnou (Graikijos tabako perdirbimo įmonių asociacija; toliau – asociacija) siekė, kad Simvoulio tis Epikrateias pripažintų 2006 m. bendrą sprendimą negaliojančiu. Šioje byloje asociacija taip pat ginčijo 2005 m. bendro sprendimo teisėtumą. Pasak asociacijos, abu sprendimai yra neteisėti, nes jais įgyvendinamas Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis, kuris pats savaime yra neteisėtas dėl to, kad prieštarauja kelioms Europos Sąjungos sutarčių nuostatoms.
12.
Būtent šiomis aplinkybėmis Simvoulio tis Epikrateias, kuri nebuvo įsitikinusi dėl Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio galiojimo, nusprendė sustabdyti bylą ir prašyti Teismo priimti sprendimą dėl šio prejudicinio klausimo:
„Ar Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio nuostata, pagal kurią valstybėms narėms leidžiama nustatyti skirtingus išlaikymo procentinius dydžius mokant papildomas išmokas gamintojams, bet ne daugiau kaip 10 % 41 straipsnyje nurodytų nacionalinių viršutinių ribų komponento laikantis 69 straipsnio trečioje pastraipoje apibrėžtų kriterijų, suderinama su EB 2, 32 ir 34 straipsnių nuostatomis ir su tikslu užtikrinti stabilias gamintojų pajamas bei išsaugoti kaimo vietoves, atsižvelgiant į tai, kad pagal ją leidžiama tokia išlaikymo procentinio dydžio diferenciacija?“
13.
Asociacija, Graikijos Respublika, Europos Sąjungos Taryba ir Komisija pateikė rašytines pastabas. Visų jų atstovai dalyvavo 2012 m. lapkričio 21 d. surengtame posėdyje.
IV – Analizė
A – Pirminės pastabos
14.
Reglamentu Nr. 1782/2003 nustatomos bendrosios tiesioginės paramos schemos pagal BŽŪP taisyklės ir tam tikros paramos schemos ūkininkams bei iš dalies keičiami keli anksčiau priimti reglamentai. Šis reglamentas – vienas iš pagrindinių teisinių BŽŪP reformos dokumentų, kuriuo buvo siekiama didinti ūkio sektoriaus konkurencingumą, skatinti į rinką orientuotą ir tvarų žemės ūkį ir stiprinti kaimo plėtros politiką (
9
).
15.
Iš esmės Reglamente Nr. 1782/2003, pirma, numatyta iki 2012 m. laipsniškai mažinti ūkininkams skirtų tiesioginių išmokų dydžius (11 straipsnis) ir, antra, įdiegti bendrosios išmokos schemą (33–71 straipsniai).
1. Pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą taikymo sritis ir dalykas
16.
Iš pradžių svarbu išsiaiškinti Europos Sąjungos taisyklių, kurios yra svarbios šioje byloje, taikymo ratione temporis. Atsižvelgiant į tai, kad kai kurios pastabas pateikusios šalys savo argumentuose nurodo tam tikras šiuo metu galiojančių Europos Sąjungos sutarčių nuostatas, faktai, kuriais remiantis pradėta ši byla, tiesą sakant, įvyko prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai. Be to, kaip jau minėjau, Reglamentas Nr. 1782/2003 buvo panaikintas prieš tą datą, net jeigu ir vėliau tebeturėjo poveikį. Atsižvelgdamas į tai, manau, kad tinkamas bylos teisinis pagrindas yra bylos iškėlimo nacionaliniame teisme metu galiojusi Europos Sąjungos teisė.
17.
Taigi, kaip išsamiau paaiškinsiu toliau, nemanau, kad Lisabonos sutartimi nustatyti pakeitimai turi kokį nors faktinį poveikį teisiniam šios bylos vertinimui. Šiuo metu galiojančios Sutarčių nuostatos iš esmės nesiskiria nuo senųjų arba jose paprasčiausiai susisteminami teismo praktikoje pripažinti arba kituose teisiniuose dokumentuose aiškiai įtvirtinti teisės principai.
18.
Tą patį galima pasakyti ir apie reglamentus Nr. 1782/2003 ir Nr. 795/2004 – tai, kad jie šiuo metu yra panaikinti, neturi reikšmės šiai bylai. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, o Komisija savo pastabose patvirtina, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis vis dar turėjo poveikį tuo metu, kai ši byla buvo iškelta nacionaliniame teisme (2006 m. lapkričio 13 d.), be to, pabrėžtina, kad reglamente numatyti mokėjimai buvo mokami iki 2010 m. birželio mėn.
19.
Antra, noriu pabrėžti, kad visos šalys sutaria, jog šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra susijęs su Graikijos vyriausybės priimtų priemonių, kuriomis siekiama įgyvendinti reglamentus Nr. 1782/2003 ir Nr. 795/2004, atitiktimi Europos Sąjungos teisei, ypač 2005 ir 2006 m. bendrų sprendimų teisėtumu. Tiesą sakant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo šio Teismo išaiškinti ne Europos Sąjungos teisės nuostatą, bet šios nuostatos galiojimą.
20.
Vadinasi, šioje byloje nekeliamas klausimas, ar Graikijos valdžios institucijos teisingai taikė susijusias Europos Sąjungos taisykles. Todėl atlikdamas teisinę analizę daugiausia dėmesio skirsiu tik Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio galiojimui.
21.
Trečia, naudinga priminti, kad Europos Sąjungos kompetencija žemės ūkio srityje dėl savo pobūdžio yra pasidalijamoji kompetencija. Tiesą sakant, naujame SESV 4 straipsnio 2 dalies d punkte žemės ūkis minimas kartu su kitomis Europos Sąjungos ir jos valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos sritimis. Teisės doktrinoje pakankamai išsamiai aptarta, ar Lisabonos sutartimi atlikti kokie nors pakeitimai šioje srityje, ir kiek (
10
). Vis dėlto, mano nuomone, tai iš esmės nėra svarbu, nes net prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai Teismas ne kartą konstatavo, kad bendro rinkų organizavimo srityse valstybės narės turi tam tikrą įstatymų leidžiamąją valdžią ir ja gali naudotis atvejais, kurių nereglamentuoja Europos Sąjungos taisyklės arba kai tomis taisyklėmis valstybėms narėms aiškiai suteikiami įgyvendinimo įgaliojimai (
11
).
22.
Tai, kad žemės ūkio politika yra sritis, kurioje tiek Europos Sąjunga, tiek valstybės narės turi įgaliojimus leisti įstatymus ir priimti teisiškai privalomus aktus (
12
), turi tam tikrą svarbą nagrinėjamoje byloje. Tiesą sakant, EB 5 straipsnyje (kuris iš esmės buvo pakeistas SESV 5 straipsniu) buvo nustatyta, kad Europos Sąjunga savo kompetencija šioje srityje naudojasi laikydamasi subsidiarumo principo. Todėl Europos Sąjunga srityse, kurios nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, ima veikti tik jei ir tik tokiu mastu, kai numatytais veiksmais siekiamų tikslų valstybės narės negali deramai įgyvendinti ir jie gali būti geriau įgyvendinti Europos Sąjungos lygmeniu.
23.
Svarbu tai, kad nacionalinėms arba, atsižvelgiant į konkretų atvejį, regionų ar vietos valdžios institucijoms įgaliojimus įgyvendinti Europos Sąjungos taisykles taip pat leidžiama suteikti ir išimtinės kompetencijos srityse (
13
). Vis dėlto toks įgaliojimų suteikimas gali būti dar svarbesnis tais atvejais, kai jis įvyksta pasidalijamosios kompetencijos srityse. Iš tikrųjų šiose srityse priimant sprendimą, ar ir kokiais pagrindais, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas turėtų suteikti įgyvendinimo įgaliojimus vidaus valdžios institucijoms, taip pat turi būti laikomasi subsidiarumo principo.
24.
Todėl vargu ar galima ginčytis dėl to, kad žemės ūkio srityje valstybės narės vis dar išsaugo tam tikrus įgaliojimus veikti kartu su Europos Sąjunga. Konkrečiai kalbant, valstybių narių valdžios institucijos, siekdamos taikyti arba įgyvendinti šioje srityje galiojančius Europos Sąjungos teisės aktus, gali ir privalo imtis veiksmų, kai to prašo Europos Sąjunga (
14
). Atsižvelgdamas į šiuos klausimus, taip pat norėčiau paminėti generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą byloje Horvath. Savo išvadoje advokatė atkreipė dėmesį į tai, kad decentralizuotas ir diferencijuotas teisės aktų priėmimas pagal BŽŪP per se nėra nesuderinamas su susijusiais Europos Sąjungos sutartyse nustatytais principais (
15
).
25.
Todėl šioje byloje iškeltas galiojimo klausimas gali būti susijęs tik su tuo, kokiu būdu Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnyje buvo įtvirtintas toks įgaliojimų perdavimas, kai valstybėms narėms suteikiama tam tikra diskrecija išmokėti papildomas išmokas, atsižvelgiant į įgyvendinamą BŽŪP reformą.
2. Paramos atsiejimas nuo gamybos
26.
Be kitų dalykų, pagrindinis šios reformos aspektas – vadinamasis tiesioginės pagalbos ūkininkams atsiejimas; išskyrus tam tikras išimtis, išmokos nebesiejamos su konkrečiomis gamybos rūšimis. Todėl ūkininkai gauna tiesiogines išmokas, kurių dydis nepriklauso nuo, pvz., auginamų pasėlių rūšies arba gaminamų produktų kiekio.
27.
Aiškiai pabrėžiu atsiejimą, nes, mano nuomone, tariami neigiami padariniai Graikijos tabako perdirbimo įmonėms, kuriais skundžiasi asociacija, žinoma, jeigu jie iš tikrųjų egzistuotų, būtų susiję ne su Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnyje nustatyta priemone, bet su atsiejimo taikymu tabako gamybai.
28.
Asociacija pateiktus argumentus dėl Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio galiojimo grindžia tuo, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo vidaus valdžios institucijoms suteikta tam tikra veiksmų laisvė yra per daug plati. Jų manymu tai, kad ES teisės aktų leidėjas leido nacionalinėms valdžios institucijoms laisvai nustatyti (neviršijant 10 % ribos) nacionalinių viršutinių ribų, kurios turi būti išlaikomos ir taikomos mokant papildomas išmokas, procentinį dydį, yra nesuderinama su kai kuriais pagrindiniais BŽŪP principais, dėl to neteisėtai iškraipoma konkurencija. Pagrindinė to priežastis yra tai, kad dėl šios diskrecijos ribų įvairios valstybės narės neišvengiamai pasirinks skirtingus nacionalinių viršutinių ribų procentinius dydžius. Todėl įvairiose valstybėse narėse esantys tabako gamintojai gautų skirtingo dydžio papildomas išmokas. Teigiama, kad būtent dėl to Graikijoje ypač sumažėjo tabako gamyba.
29.
Vis dėlto, kaip savo rašytinėse pastabose teisingai nurodo Graikijos vyriausybė, šie argumentai, atrodo, yra ydingi tiek, kiek grindžiami klaidinga prielaida. Nepaisant sąvokos „papildomos išmokos“ galimų reikšmių, šios išmokos neviršija maksimalaus išmokų, kurios gali būti mokamos kaip tiesioginės išmokos, dydžio. Paprastai tariant, pagal Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnį valstybėms narėms leidžiama, užuot mokėjus visą pagalbą, kurią ūkininkai turi teisę gauti kaip tiesiogines išmokas, dalį pagalbos išmokėti kaip tiesiogines išmokas, o dalį ‐ kaip papildomas. 69 straipsniu buvo siekiama sudaryti sąlygas valstybėms narėms, jeigu jos to norėtų, nuspręsti šiek tiek sumažinti visiems gamintojams tiesiogines išmokas iki 10 % ir panaudoti dėl to atsiradusias laisvas lėšas išmokant ribotas papildomas išmokas ūkininkams, kurių veikla pasižymi konkrečiomis savybėmis (
16
).
30.
Tačiau šis pagalbos sumos mokėjimas tiesioginių išmokų ir, tikėtina, papildomų išmokų forma jokiais aspektais nedaro įtakos bendrai gamintojams išmokamai sumai tiek, kiek nacionalinės viršutinės ribos lieka nepakeistos (
17
). Pavyzdžiui, ekonominiu požiūriu nėra jokio skirtumo, ar sektoriui, kuriam teikiama pagalba, atsižvelgiant į pinigų sumas, susijusias su nacionalinėmis viršutinėmis ribomis, 98 % pagalbos išmokama kaip tiesioginės išmokos, o 2 % – kaip papildomos išmokos, arba 90 % pagalbos išmokama kaip tiesioginės išmokos, o 10 % – kaip papildomos išmokos, nepaisant to, kad tai gali turėti įtakos pagalbos paskirstymui pačiame sektoriuje.
31.
Tai ypač aktualu Graikijai, nes Graikijos vyriausybė laikėsi nuomonės, kad papildomų išmokų mokėjimo sąlygas įgyvendino visi jos teritorijoje esantys tabako gamintojai ir iš esmės šios išmokos buvo išmokėtos tiems patiems gamintojams, kurie būtų gavę šiuos pinigus kaip tiesiogines išmokas, jei papildomos išmokos nebūtų buvusios mokamos.
32.
Todėl man atrodo, kad asociacijos pateikti argumentai yra netinkami. Taip pat atrodo, kad tariami konkurencijos iškraipymai atsirado arba tabako gamyba sumažėjo ne dėl ginčijamos priemonės. Tai, nors ir netiesiogiai, per apklausą patvirtino asociacijos atstovas.
33.
Tiesą sakant, man susidaro įspūdis, kad asociacijos atstovai ginčija ūkininkams skirtos pagalbos atsiejimą dėl dviejų priežasčių. Pirma, dėl dalinio atsiejimo įgyvendinimo, kurį leidžiama atlikti pagal Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnį, įvairiose valstybėse narėse įsisteigę gamintojai būtų vertinami skirtingai. Antra, dėl atsiejimo tabako gamintojai nebūtų skatinami toliau gaminti to produkto ir tai savo ruožtu sumažintų tabako gamybą Graikijoje, o tai pakenktų Graikijos tabako perdirbimo įmonių, kurioms atstovauja asociacija, interesams.
34.
Tačiau tai, ar šie kaltinimai yra teisingi, ar ne, šiuo atveju nesvarbu, nes iš esmės atsiejimas arba dalinis jo įgyvendinimas pagal Reglamento Nr. 1782/2003 64 straipsnį nėra šios bylos nagrinėjimo dalykas. Be to, asociacijos argumentai šiuo klausimu, atrodo, nepasiekia savo tikslo. BŽŪP tikslas nėra užtikrinti, kad atitinkamo žemės ūkio produkto gamyba daugelį metų išliktų nepakitusi. Tiesą sakant, tiek prieš pradedant BŽŪP reformą, tiek ją įgyvendinus buvo siekiama priešingo tikslo (
18
).
35.
Be to, pagal Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 28 konstatuojamąją dalį, siekiant ūkininkams palikti galimybę laisvai pasirinkti, ką auginti savo žemėje, bendroji išmoka neturėtų priklausyti nuo konkretaus produkto gamybos.
36.
Paaiškinęs šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą taikymo sritį, pereisiu prie Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio galiojimo klausimo. Šiuo aspektu pažymėtina, kad Simvoulio tis Epikrateias abejoja tos nuostatos suderinamumu su Europos Sąjungos teise remdamasis tik šiais trimis skirtingais pagrindais: i) EB 34 straipsniu kartu su EB 2 straipsniu; ii) EB 32 straipsniu ir iii) „stabilių gamintojų pajamų užtikrinimu“ bei „kaimo vietovių išsaugojimu“. Tačiau Teismui pateiktuose savo argumentuose asociacija taip pat nurodo kai kuriuos papildomus argumentus, kuriais pagrindžia savo teiginius, kad atitinkama nuostata negalioja.
37.
Pirmiausia išnagrinėsiu galimus negaliojimo pagrindus, kurie buvo nurodyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime. Tuomet pereisiu prie papildomų asociacijos pateiktų argumentų tiek, kiek jie iš esmės susiję su to teismo iškeltais klausimais. Tačiau nemanau, kad Teismas savo sprendime turėtų nagrinėti argumentus, kurie buvo pateikti Simvoulio tis Epikrateias ir kurie jau yra atmesti.
B – Galimi negaliojimo pagrindai
1. EB 2 ir 34 straipsniai
38.
Iš esmės Simvoulio tis Epikrateias prašo Teismo išaiškinti, ar Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis yra suderinamas su EB 34 straipsniu (dabar SESV 40 straipsnis), aiškinant jį kartu su EB 2 straipsniu (dabar SESV 3 straipsnis), kuriuo įkuriama bendroji žemės ūkio produktų rinka (
19
).
39.
Pasak asociacijos, taikant Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnį būtų iškraipoma konkurencija tarp to paties produktų gamintojų įvairiose valstybėse narėse, kadangi dėl to gamintojai, kurių įsisteigimo valstybės narės nustato mažesnius išlaikymo procentinius dydžius, atsidurtų nepalankioje padėtyje, palyginti su kitose valstybėse narėse, kuriose nustatytas didesnis išlaikymo procentinis dydis, įsisteigusiais gamintojais. Be to, tai sukeltų diskriminaciją tarp skirtingose valstybėse narėse esančių gamintojų ir vartotojų.
40.
Pirmiausia norėčiau priminti, kad EB 34 straipsnio 2 dalis, kurioje draudžiamos bet kokios diskriminacijos formos įgyvendinant BŽŪP, paprasčiausiai yra konkreti bendrojo vienodo požiūrio principo išraiška. Pagal šį principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas objektyviai pagrįstas (
20
). Laikantis šio principo Europos Sąjungos teisės aktuose, įskaitant Reglamentą Nr. 1782/2003, numatytos įvairios nuostatos, kuriomis siekiama nustatyti skirtingą vertinimą tų situacijų, kuriose, atsižvelgiant į konkretų produktą (
21
) arba geografinę teritoriją (
22
), reikia priimti konkrečias taisykles.
41.
Dabar, dar kartą atsižvelgdamas į asociacijos pateiktus argumentus, iš pat pradžių galiu pasakyti: nemanau, kad jie įtikinami dėl jau aptartų priežasčių. Bendra kiekvienos šalies sektoriuje ūkininkams mokamų išmokų suma iš esmės yra vienoda, nepaisant to, ar vidaus valdžios institucijos nusprendžia pasinaudoti joms Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsniu suteikiama galimybe nustatyti papildomas išmokas, ir, jei taip, šiuo tikslu nustatyti išlaikymo lygį. Tai tik išmokų paskirstymo kiekvienoje šalyje klausimas, nors to negalima pasakyti apie Graikijos tabako auginimo sektorių; dėl šio paskirstymo galėtų atsirasti kai kurių papildomų esminių skirtumų, susijusių su tuo, kad kai kurie gamintojai galėtų gauti tik tiesiogines išmokas, o kiti – ir papildomas išmokas.
42.
Bet kuriuo atveju laikausi nuomonės, kad tariamas skirtingas vertinimas, atsirandantis dėl ginčijamos nuostatos taikymo, būtų objektyviai pateisinamas, todėl tai nebūtų diskriminuojantis elgesys, kurį draudžia Europos Sąjungos teisė, arba negalėtų sukelti kokio nors netinkamo konkurencijos iškraipymo.
43.
Dėl pirmojo aspekto norėčiau pabrėžti, kad Teismas jau konstatavo, kad tai, jog organizuojant bendrąją rinką patvirtinta priemonė gali turėti skirtingą poveikį kai kuriems gamintojams dėl jų konkrečių produktų arba vietos sąlygų, negali būti laikoma diskriminuojančiu elgesiu, kurį draudžia Sutartis, kai vertinimas yra pagrįstas objektyviais kriterijais, pritaikytais prie bendro bendrosios rinkos organizavimo veikimo (
23
). Panašiai Teismas pripažino, kad situacijos skirtingose valstybėse narėse ne visada yra palyginamos ir iš esmės tuo galima pateisinti atitinkamų toje valstybėje narėje galiojančių arba tam tikriems gamintojams toje teritorijoje taikomų teisės aktų skirtumus (
24
).
44.
Galiausiai jau minėtoje byloje Horvath Teismas pirmiausia priminė savo nusistovėjusią praktiką (
25
), pagal kurią diskriminacijos draudimas, kuris yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas, nėra susijęs su kokiais nors vertinimo skirtumais, galinčiais atsirasti valstybėse narėse dėl įvairių valstybių narių teisės aktuose esančių nukrypimų, jei tie teisės aktai turi vienodą poveikį visiems asmenims, kuriems jie yra taikomi. Antra, atsižvelgdamas į savo praktiką, Teismas priėjo prie išvados, kad tuo atveju, kai regionų administracijoms numatyti įgaliojimai leisti teisės aktus, vien tai, kad šios administracijos, įgyvendindamos BŽŪP, įtvirtina skirtingus standartus, nėra Europos Sąjungai prieštaraujanti diskriminacija (
26
).
45.
Atsižvelgdamas į šios bylos aplinkybes, nematau kokios nors priežasties nukrypti nuo šių principų. Visų pirma manau, kad Teismo argumentai byloje Horvath mutatis mutandis taikytini šioje byloje. Vien tai, kad byloje Horvath skirtingas vertinimas buvo susijęs su teisės aktais, kuriuos savarankiškai priėmė kiekviena valstybė narė, siekdama įgyvendinti Europos Sąjungos taisykles (šioje byloje tai būtų logiška aiškios valstybių narių valdžios institucijoms Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo suteiktos laisvės veikti toje įgyvendinimo srityje pasekmė), mano manymu, neleidžia padaryti kitokios išvados.
46.
Dėl antrojo aspekto, susijusio su konkurencijos iškraipymais, norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad Teismas, remdamasis nuoseklia praktika, Vodafone byloje nustatė, kad „srityse, kuriose būtina priimti politinius, ekonominius ir socialinius sprendimus ir kuriose privaloma atlikti sudėtingus vertinimus, Bendrijos teisės aktų leidėjui suteikiama didelė diskrecija. <...> Vis dėlto net naudodamasis tokiomis galiomis Bendrijos teisės aktų leidėjas privalo pasirinkimą pagrįsti objektyviais kriterijais. Be to, vertindamas su įvairiomis galimomis priemonėmis susijusius suvaržymus, jis turi išnagrinėti, ar pasirinkta priemone siekiami tikslai gali pateisinti tam tikriems ūkio subjektams keliamas galbūt net ir dideles neigiamas ekonomines pasekmes“ (
27
).
47.
Net jeigu dėl aptariamos priemonės kai kurie gamintojai susidurtų su tam tikromis neigiamomis pasekmėmis, šioje byloje nematau jokių argumentų, kuriais remiantis būtų galima teigti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nepagrindė savo sprendimo suteikti valstybėms narėms tam tikrą diskreciją įgyvendinant Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnį patikimais ir objektyviais pagrindais arba kad tų neigiamų pasekmių nebūtų galima pateisinti, pvz., tikslu užtikrinti sklandų BŽŪP reformos įgyvendinimą arba suteikti prie nacionalinių sąlygų arba poreikių pritaikytą pagalbą.
48.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 33 ir 34 konstatuojamosiose dalyse paaiškinamos priežastys, dėl kurių Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė tam tikras konkrečias taisykles, susijusias su šio reglamento, ypač jo 69 straipsnio, regioniniu ir savanorišku įgyvendinimu. Be to, asociacija nepateikė nė vieno argumento, kuriuo remiantis būtų rimtai ginčijami siekiami tikslai ir loginis pagrindas bei kriterijai, kuriais remdamasis teisės aktų leidėjas nustatė šias taisykles.
2. EB 32 straipsnis
49.
Asociacija iš esmės taip pat teigia, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis prieštarauja EB 32 straipsniui (
28
) (dabar SESV 38 straipsnis). Taip būtų dėl to, kad leidžiant valstybėms narėms laisvai ir nesilaikant kriterijų ar išankstinių sąlygų nustatyti nacionalinių viršutinių ribų procentinį dydį, kurį jos naudos remdamos produktą, pvz., neapdirbtą tabaką, kuriam taikomas bendras rinkos organizavimas, su tuo produktu susijęs bendras rinkos organizavimas iš esmės būtų baigtas. Kitais žodžiais tariant, Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsniu iš esmės būtų iš naujo nacionalizuojama žemės ūkio politika ir apeinami pagrindiniai principai, reglamentuojantys vidaus rinką ir BŽŪP.
50.
Šis argumentas neįtikina. Atrodo neįtikima, kad valstybių narių valdžios institucijoms suteikta diskrecija, susijusi su galimybe skirti papildomas išmokas ir nustatyti susijusius išlaikymo lygius, neviršijant 10 % nacionalinių viršutinių ribų, galėtų pažeisti kurį nors iš pagrindinių BŽŪP arba vidaus rinką reglamentuojančių principų.
51.
Priešingai, man atrodo, kad tam tikros veiksmų laisvės priimti sprendimą dėl priemonių, kuriomis būtų galima tinkamai užtikrinti sklandų Europos žemės ūkio rinkų perėjimo etapą kebliu laikotarpiu, suteikimas nacionalinėms valdžios institucijoms visiškai atitinka SESV 39 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą teisinį principą. Pagal šią nuostatą reikalaujama, kad teisės aktų leidėjas, be kita ko, atsižvelgtų į „žemės ūkio veiklos savitumą, kuris priklauso nuo žemės ūkio socialinės struktūros ir nuo struktūrinių bei gamtinių įvairių žemės ūkio regionų skirtumų“. Būtinybė suteikti valstybėms narėms tokią diskreciją, tiesą sakant, pabrėžiama Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 33 konstatuojamojoje dalyje.
52.
Remiantis šiuo pagrindu, manau, negalima konstatuoti, kad yra akivaizdžiai klaidinga manyti, jog vidaus valdžios institucijos turi geresnes sąlygas priimti sprendimus, kurie gali būti susiję, pvz., su papildomų išmokų išlaikymo lygiu arba konkrečių ūkininkavimo būdų, kurių būtų reikalaujama norint gauti išmokas toje teritorijoje, nustatymu. Tai nėra BŽŪP pakartotinis nacionalizavimas, tai tik reiškia, kad nacionalinėms valdžios institucijoms suteikiami riboti įgaliojimai įgyvendinti tam tikras taisykles, kurios, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo manymu, yra tinkamos pereinamuoju laikotarpiu nuo senosios BŽŪP prie peržiūrėtos jos versijos.
53.
Atsižvelgiant į bendrą reformos, nustatytos Reglamentu Nr. 1782/2003, struktūrą, galima būtų teigti, kad 69 straipsnis yra antraeilės svarbos. Jame paprasčiausiai numatyta galimybė derinti tiesiogines išmokas su tam tikromis ribotomis papildomomis išmokomis. Be to, tokiam derinimui taikomos įvairios procedūrinio ir esminio pobūdžio sąlygos, nustatytos pačiame 69 straipsnyje ir Reglamento Nr. 795/2004 48 straipsnyje.
54.
Konkrečiai kalbant, Reglamento Nr. 795/2004 48 straipsnyje nustatytos svarbios apsaugos priemonės, pagal kurias reikalaujama, kad valstybės narės sprendimus priimtų vadovaudamosi objektyviais kriterijais ir „užtikrindamos vienodas sąlygas ūkininkams bei vengdamos rinkos ir konkurencijos iškraipymo“. Be to, tomis nuostatomis Komisijai suteikiami įgaliojimai atidžiai stebėti, kaip valstybės narės valdžios institucijos vykdo papildomus mokėjimus. Komisija tai daro nustatydama šioms institucijoms įvairias informavimo pareigas (
29
).
55.
Todėl Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsniu valstybėms narėms suteikti įgaliojimai yra riboti dėl ex ante ir ex post taikomų kontrolės mechanizmų.
56.
Remdamasis šiuo pagrindu, manau, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis nepažeidžia EB 32 straipsnio.
3. „Stabilių gamintojų pajamų užtikrinimo“ ir „kaimo vietovių išsaugojimo“ tikslai
57.
Nacionalinis teismas taip pat klausia, ar Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis pažeidžia „stabilių gamintojų pajamų užtikrinimo“ ir „kaimo vietovių išsaugojimo“ tikslus. Tiesą sakant, asociacija tvirtina, kad ginčijama nuostata atima ūkininkams galimybes gauti stabilias pajamas ir dėl to smarkiai sumažėja tabako auginimo apimtys ir ūkininkai apleidžia dirbamą žemę.
58.
Dėl pirmojo nacionalinio teismo paminėto tikslo, manau, kad šis teismas omenyje turėjo EB 33 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar SESV 39 straipsnio 1 dalies b punktas) nustatytą tikslą „užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios bendruomenės gyvenimo lygį“.
59.
Šiuo klausimu pirmiausia noriu atkreipti dėmesį į tai, kad sąvoka „stabilus“, kurią naudoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nėra tolygi Sutarties tekste naudojamai sąvokai „deramas“ (
30
). Šių terminų skirtumas yra svarbus aspektas, nes Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nėra įpareigotas užtikrinti, kad ilgainiui ūkininkų gyvenimo lygis išliks nepakitęs. Priešingu atveju teisės aktų leidėjo veiksmų laisvė, susijusi su bet kokiu politiniu BŽŪP pakeitimu, būtų labai apribota (
31
).
60.
Be to, Sutartyse nėra reikalaujama, kad deramą gyvenimo lygį privalu užtikrinti nuolat auginant vieną ir tą patį produktą. Kitais žodžiais tariant, nėra būtino ryšio tarp gyvenimo lygio ir konkretaus kokio nors produkto auginimo.
61.
Todėl EB 33 straipsniu nėra užtikrinama, kad atitinkamo žemės ūkio produkto gamyba turėtų išlikti nepakitusi per daugybę metų, ką jau kalbėti apie vienos konkrečios valstybės narės rinką.
62.
Beje, pastebėtina, kad ir EB 33 straipsnio 1 dalies c punkte minimas tikslas stabilizuoti rinkas nereiškia, kad gamyba visada turi būti stabili (
32
). Tiesą sakant, ši nuostata turi platesnę reikšmę ir ji susijusi ne tik su pagamintu produkcijos kiekiu, bet iš esmės ir su ekonomine žemės ūkio produktų padėtimi (
33
).
63.
Savo argumentuose asociacija nurodo tariamą teisinę apsaugą, kuri tabako sektoriui būtų suteikiama dėl jo įtraukimo į EB sutarties I priedą (dabar SESV I priedas) (
34
). Tačiau tai, kad tabako gaminiai yra nurodyti I priede pateiktų produktų sąraše, reiškia tik tai, kad šie gaminiai priklauso BŽŪP. I priede išvardytiems produktams nesuteikiamas koks nors specialus statusas arba apsauga.
64.
Darau išvadą, kad nė vienas iš tikslų, kurių siekiama įgyvendinant BŽŪP, nereiškia, kad atitinkamo produkto gamyba arba parama jam turi būti nuolatinė. Priešingai, turiu pažymėti, kad vienas iš BŽŪP reformos tikslų kaip tik ir yra skatinti labiau į rinką orientuotą ir konkurencingą žemės ūkio sektorių. Kadangi pagalba ūkininkams jau nebesiejama su konkretaus produkto gamyba, ūkininkai, atsižvelgdami į rinkos tendencijas ir siekdami greičiau bei veiksmingiau prisitaikyti prie besikeičiančių ES ir ne ES vartotojų poreikių ir paklausos, gali keisti gaminamą produktą (
35
).
65.
Dėl antrojo aspekto, susijusio su kaimo vietovių išsaugojimu, reikia nurodyti, kad Reglamento Nr. 1782/2003 trečiojoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad, be kitų šio reglamento tikslų, taip pat siekiama išvengti žemės ūkio paskirties žemės apleidimo. Mano manymu, toks tikslas yra visiškai suderinamas su jau minėtame EB 33 straipsnyje išvardytais tikslais, ir atrodo, kad tai beveik savaime suprantama minėto tikslo užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios bendruomenės gyvenimo lygį pasekmė (
36
).
66.
Vis dėlto būtina dar kartą priminti, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnyje numatyta priemonė ir Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo suteikta galimybė vidaus valdžios institucijoms lanksčiai ją įgyvendinti nacionaliniu lygmeniu, atrodo, neturi jokio ryšio su teiginiu, kad Graikijoje apleidžiama dirbama žemė. Akivaizdu, kad susiję tabako augintojai, nepaisant Graikijos vyriausybės pasirinkto išlaikymo lygio, iš esmės būtų gavę tokio pat dydžio sumas, nesvarbu, būtų ar nebūtų buvusios mokamos papildomos išmokos.
67.
Papildomas argumentas, kurį asociacija plačiau aptarė savo pateiktose rašytinėse pastabose, tačiau kuris nebuvo paminėtas Simvoulio tis Epikrateias pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą, taip pat susijęs su EB 33 straipsniu.
68.
Asociacija teigia, kad dėl Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio pastebimai mažėja tabako auginimo apimtys Graikijoje, o tai sukeltų ilgalaikį struktūrinį rinkos disbalansą. Taip būtų pažeidžiamas principas, kuriuo pagal BŽŪP sistemą teisės aktų leidėjas privalo suderinti visus EB 33 straipsnyje nustatytus tikslus, o vieną iš šių tikslų kitų tikslų nenaudai gali laikyti svarbesniu tik nustatydamas laikinas priemones.
69.
Kad būtų aiškiau, šį argumentą aptarsiu išsamiau. Pirmiausia norėčiau priminti nusistovėjusią Teismo praktiką, pagal kurią Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas naudojasi plačia diskrecija spręsdamas bendrosios žemės ūkio politikos klausimus, susijusius su jam pagal dabartinius SESV 40–43 straipsnius nustatyta politine atsakomybe. Todėl teisminė kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, arba nagrinėjama priemonė nėra negaliojanti dėl akivaizdžios klaidos ar piktnaudžiavimo įgaliojimais arba ar atitinkama institucija akivaizdžiai neviršijo jai suteiktų vertinimo įgaliojimų (
37
). Be to, Teismas aiškiai nurodė, jog nebūtina, kad EB 33 straipsnyje nustatytų tikslų būtų siekiama vienu metu ir vienoda tvarka priimant visas su BŽŪP įgyvendinimu susijusias priemones (
38
). Teismas taip pat nustatė, kad siekdamos BŽŪP tikslų Europos Sąjungos institucijos privalo užtikrinti nuolatinį derinimą, nes yra prieštaravimų tarp atskirų tikslų, tačiau tik jei dėl tokio derinimo neužkertamas kelias įgyvendinti kitus tikslus (
39
).
70.
Šioje byloje, manau, nėra pagrindo, kuriuo remiantis būtų galima teigti, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis prieštarauja kuriam nors EB sutarties 33 straipsnyje nustatytam tikslui. Taip pat nėra pagrindo nerimauti, kad šie tikslai gali būti nepasiekti. Be to, nenustačiau priežasčių nerimauti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas viršijo savo diskreciją tuomet, kai bandė suderinti šiuos skirtingus tikslus, kai turėjo priimti sprendimą dėl papildomų išmokų reglamentavimo. Be to, nuo pat pradžių 69 straipsnis buvo laikomas laikino pobūdžio priemone (
40
), ir jis faktiškai buvo panaikintas, kai visas Reglamentas Nr. 1782/2003 buvo pakeistas Reglamentu Nr. 73/2009.
71.
Galiausiai savo rašytinėse pastabose asociacija ginčija, kad Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnis pažeidžia bendruosius ES teisės principus, pvz., proporcingumo principą ir teisėtų lūkesčių apsaugos principą.
72.
Vėlgi aiškumo sumetimais šį klausimą aptarsiu išsamiau. Remiantis nusistovėjusia Teismo praktika, pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Europos Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti. Be to, esant galimybei pasirinkti iš kelių tinkamų priemonių, turi būti pasirinkta mažiausiai ribojanti, o sukelti apribojimai turi būti proporcingi siekiamiems tikslams (
41
). Todėl teismui peržiūrint minėtų sąlygų, susijusių su BŽŪP, atitiktį teisės aktams, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją. Taigi, kaip jau minėta, tokios priemonės neteisėtumą gali lemti tik tokioje srityje priimtos priemonės akivaizdus netinkamumas kompetentingos institucijos siekiamo tikslo atžvilgiu“ (
42
).
73.
Tačiau Reglamento Nr. 1782/2003 69 straipsnio atveju taip nėra. Kaip jau paaiškinta, nei reglamentu, nei ta konkrečia nuostata nėra siekiama užtikrinti tabako gamybos Graikijoje tęstinumo tokiu lygiu, kuris buvo pasiektas prieš įsigaliojant reglamentui. Taip pat neatrodo, kad ta nuostata yra akivaizdžiai netinkama siekti bendrųjų Sutartyse nustatytų BŽŪP tikslų arba pačiame reglamente konkrečiai nurodytų tikslų. Galiausiai atrodo, kad nagrinėjama nuostata neturi jokios reikšmės žemės ūkio paskirties žemės apleidimui.
74.
Nagrinėdamas teisėtų lūkesčių apsaugos principą, Teismas paaiškino, kad yra nepagrįsta, jog ūkio subjektai turėtų teisėtą lūkestį išlaikyti egzistuojančias aplinkybes, kurios gali būti pakeistos Europos Sąjungos institucijoms įgyvendinant savo diskreciją, ypač tokioje srityje, kokia yra kaip bendras rinkos organizavimas, kurio tikslas – nuolatinis derinimas su besikeičiančiomis ekonominėmis aplinkybėmis (
43
). Be to, Teismas taip pat nurodė, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principu gali būti remiamasi ginčijant Europos Sąjungos taisykles tik tokiu mastu, kokiu Europos Sąjunga pati anksčiau sukūrė situaciją, kuriai esant galėjo atsirasti teisėti lūkesčiai (
44
), suteikus konkrečias garantijas atitinkamam asmeniui (
45
).
75.
Nagrinėjamoje byloje akivaizdu, kad Europos Sąjungos institucijos Graikijos tabako perdirbėjams nesuteikė jokių garantijų dėl ankstesnės pagalbos perdirbėjams sistemos arba, konkrečiau tariant, dėl tvarkos, kuria remiantis būtų reglamentuojamos papildomos išmokos, tęstinumo. Lygiai taip pat aišku, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimas, susijęs su vienu konkrečiu žemės ūkio produktu, t. y. medvilne, nereiškia, kad toks pats sprendimas būtų priimtas dėl bet kurio kito produkto, įskaitant tabaką.
V – Išvada
76.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teismui pateikti tokį atsakymą į Simvoulio tis Epikrateias pateiktą prejudicinį klausimą:
išnagrinėjus prejudicinį klausimą buvo nustatyta, kad jokios aplinkybės neturi įtakos 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiančio reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001, 69 straipsnio teisėtumui.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Reglamentas, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatantis tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiantis reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269).
(
3
)	Komisijos komunikatas „Darbotvarkė 2000: kad Sąjunga būtų stipresnė ir platesnė“, COM(97) 2000, Europos Sąjungos biuletenio priedas 5/97 („Darbotvarkė 2000“). Visų pirma žr. šio komunikato III dalį.
(
4
)	Žr. „Darbotvarkė 2000“, p. 28.
(
5
)	2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamentas, nustatantis išsamias bendrosios išmokos schemos, pateiktos Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo taisykles (OL L 141, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 226).
(
6
)	2009 m. sausio 19 d. Reglamentas, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų ūkininkams pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatantis tam tikras paramos schemas ūkininkams, iš dalies keičiantis reglamentus (EB) Nr. 1290/2005, (EB) Nr. 247/2006, (EB) Nr. 378/2007 ir panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1782/2003 (OL L 30, 2009, p. 16). Be to, Reglamentas Nr. 795/2004 nebegalioja, jis panaikintas 2009 m. spalio 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1120/2009, kuriuo nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 73/2009, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams, III antraštinėje dalyje numatytos bendrosios išmokos schemos taisyklės (OL L 316, 2009, p. 1).
(
7
)	FEK B 1122.
(
8
)	FEK B 1333.
(
9
)	Žr. Europos Komisijos pasiūlymus dėl Tarybos reglamentų – Aiškinamasis memorandumas – Ilgalaikė tvaraus žemės ūkio politikos perspektyva, COM(2003) 23 galutinis, p. 1.
(
10
)	Žr., pvz., D. Bianchi La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC,
rien d’autre que la PAC!, Bruylant, 2006, p. 92–95.
(
11
)	Žr., inter
alia, 1984 m. vasario 7 d. Sprendimo Jongeneel Kaas ir kiti, 237/82, Rink. p. 483, 13 ir 16 punktus; 1985 m. spalio 3 d. Sprendimo De Boer, 207/84, Rink. p. 3203, 26–29 punktus; 1986 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 48/85, Rink. p. 2549, 12 punktą; 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Industrias de Deshidratación Agrícola, C-118/02, Rink. p. I-3073, 19 punktą.
(
12
)	Ši sąvoka dabar yra susisteminta SESV 2 straipsnio 2 dalyje.
(
13
)	Žr. SESV 2 straipsnio 1 dalį.
(
14
)	Žr. dabartinį SESV 291 straipsnį, kuriuo iš esmės pakeičiama EB sutarties 202 straipsnio trečia įtrauka ir kodifikuojama Deklaracija Nr. 43, susijusi su Protokolu dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo.
(
15
)	2009 m. vasario 3 d. išvados byloje Horvath, C-428/07, Rink. p. I-6355, 90–94 punktai.
(
16
)	69 straipsnyje iš esmės minima pagalba „konkretiems ūkininkavimo metodams, kurie yra svarbūs aplinkos apsaugai ar jos gerinimui arba žemės ūkio produktų kokybei ir jų prekybai gerinti“.
(
17
)	Visų pirma žr. Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 31 konstatuojamąją dalį.
(
18
)	Pavyzdžiui, Hauer byloje Teismas pripažino, kad nuostata, pagal kurią buvo draudžiama ribotą laiką sodinti naujas vynmedžių rūšis, buvo pagrįsta bendro intereso, kurį sudaro staigus gamybos pertekliaus sumažinimas ir pasirengimas ilgesnės trukmės laikotarpiu restruktūrizuoti Europos vyno pramonę, tikslais. Žr. 1979 m. spalio 17 d. sprendimo, 44/79, Rink. p. 3727, 17–33 punktus. Bendresnio pobūdžio informaciją apie Europos bendrijos pastangas kovoti su tam tikrų žemės produktų gamybos pertekliumi 8-ajame ir 9-ajame dešimtmečiais galima rasti J. Usher „EC Agricultural Law“, 2-asis leidimas, Oxford University Press, 2001 m., p. 34–39.
(
19
)	EB 2 straipsnyje nustatyta, kad „Bendrija, įkurdama bendrąją rinką <...> ir įgyvendindama bendros politikos kryptis arba veiklą <...> kelia sau uždavinį visoje Bendrijoje skatinti darnią, subalansuotą ir tolygią ekonominės veiklos plėtrą, <...> gyvenimo lygio ir gyvenimo kokybės gerėjimą bei valstybių narių ekonominę ir socialinę sanglaudą bei solidarumą“. EB 34 straipsnyje numatytos tokios bendro žemės ūkio rinkų organizavimo formos: bendros konkurencijos taisyklės, privalomas įvairių nacionalinių rinkos organizavimo formų koordinavimas arba Europos rinkos organizavimo forma. Bendra organizavimo forma gali pirmiausia apimti pagalbą įvairių produktų gamybai ir pardavimui. Bendra organizavimo forma Bendrijoje pašalinama bet kokia gamintojų ar vartotojų diskriminacija.
(
20
)	Žr., inter
alia, 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, 203/86, Rink. p. 4563, 25 punktą; 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo EARL de Kerlast, C-15/95, Rink. p. I-1961, 35 punktą ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Lenkija prieš Tarybą, C-273/04, Rink. p. I-8925, 86 punktą.
(
21
)	Žr., inter
alia, 66 straipsnį (Išmokos už pasėlius), 67 straipsnį (Išmokos už avis ir ožkas), 68 straipsnį (Išmokos už galvijieną), 76–78 straipsnius (Priemoka už baltymingus augalus), 79–82 straipsnius (Speciali išmoka už ryžius), 83–87 straipsnius (Išmoka už riešutų plotą), 88–92 straipsnius (Pagalba už energetinius augalus), 93–94 straipsnius (Pagalba už krakmolo gamybai skirtas bulves), 95–97 straipsnius (Priemoka už pieną ir papildoma išmoka).
(
22
)	Pavyzdžiui, 10 straipsnio 5 dalis ir 70 straipsnio 1 dalies b punktas, kuriuose nustatomos tam tikros specialios taisyklės, taikomos Prancūzijos užjūrio departamentų, Azorų salų, Madeiros, Kanarų salų ir Egėjo salų ūkininkams, ir 98 straipsnis dėl specialios regioninės pagalbos Suomijoje ir Švedijoje į šiaurę nuo 62-osios lygiagretės auginamiems pasėliams.
(
23
)	Žr. 1985 m. liepos 9 d. Sprendimo Bozzetti, C-179/84, Rink. p. I-2301, 34 punktą.
(
24
)	Žr., pvz., 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, 203/86, Rink. p. 4563, 25–30 punktus; 1990 vasario 21 d. Sprendimo Wuidart, sujungtos bylos C-267/88-C-285/88, Rink. p. I-435, 30 punktą; 1997 m. balandžio 15 d. Sprendimo Irish Farmers Association ir kiti, C-22/94, Rink. p. I-1809, 32–37 punktus; ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Lenkija prieš Tarybą, 86–88 punktus.
(
25
)	Šiuo klausimu žr. 1979 m. liepos 3 d. Sprendimo Van Dam ir kiti, sujungtos bylos 185/78-204/78, Rink. p. 2345, 10 punktą; 1996 m. vasario 1 d. Sprendimo Perfilli, C-177/94, Rink. p. I-161, 17 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C-403/03, Rink. p. I-6421, 34 punktą.
(
26
)	47–58 punktai.
(
27
)	2010 m. birželio 8 d. Sprendimo Vodafone ir kiti, C-58/08, Rink. p. I-4999, 52–53 punktai.
(
28
)	Pagal EB 32 straipsnį veikiant ir plėtojantis bendrai žemės ūkio produktų rinkai kartu turi būti kuriama bendroji žemės ūkio politika, kurios taikymo sritis veiklos ir produktų atžvilgiu apibrėžiama toje pačioje Sutarties nuostatoje.
(
29
)	Taip pat reikėtų paminėti, kad pagal Reglamento Nr. 1782/2003 64 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad Komisija per konkretų terminą „pateiktų Tarybai pranešimą, prie kurio prireikus pridedami atitinkami pasiūlymai apie galimus pasinaudojimo to paties reglamento 69 straipsnyje numatyta galimybe valstybėse narėse padarinius – rinkos ir struktūros pokyčius“.
(
30
)	Tą pačią sąvoką taip pat galima rasti Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 21 konstatuojamojoje dalyje.
(
31
)	Šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Fedesa, 331/88, Rink. p. I-4023, 26 punktą.
(
32
)	Žr., pvz., 1973 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Hansamühle ir kiti prieš Tarybą, sujungtos bylos 63/72-69/72, Rink. p. 1229, 12 punktą ir 1976 m. birželio 2 d. Sprendimo Kampffmeyer Mühlenvereinigung ir kiti prieš Komisiją ir Tarybą, sujungtos bylos 56/74-60/74, Rink. p. 711, 13 punktą.
(
33
)	Pavyzdžiui, Crispoltoni byloje Teismas konstatavo, kad tabako perdirbimą ribojančias priemones įgyvendinant rinkoje, kuriai buvo būdingas gamybos perteklius, iš tikrųjų būtų siekiama stabilizuoti atitinkamą rinką. Žr. 1994 m. spalio 5 d. sprendimo, sujungtos bylos C-133/93, C-300/93 ir C-362/93, Rink. p. I-4863, 33 punktą.
(
34
)	EB 32 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta:
„2.   Išskyrus tuos atvejus, kai 33–38 straipsniuose numatyta kitaip, bendrosios rinkos kūrimo taisyklės taikomos ir žemės ūkio produktams.
3.   Produktai, kuriems taikomos 33–38 straipsnių nuostatos, yra išvardyti šios Sutarties I priede.“
(
35
)	Žr., pvz., Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 24 ir 28 konstatuojamąsias dalis.
(
36
)	Žr. jau minėtą Reglamento Nr. 1782/2003 preambulės 21 konstatuojamąją dalį.
(
37
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimo Fedesa 8 ir 14 punktus; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Jippes, C-189/01, Rink. p. I-5689, 80 punktą.
(
38
)	1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Komisiją, C-180/96, Rink. p. I-2265, 133 punktas ir jame nurodyta teismų praktika.
(
39
)	Žr. 1992 m. kovo 19 d. Sprendimo Hierl, C-311/90, Rink. p. I-2061, 13 punktą; 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija prieš Tarybą, C-280/93, Rink. p. I-4973, 47 punktą ir 1998 m. kovo 26 d. Sprendimo Petridi, C-324/96, Rink. p. I-1333, 30 punktą.
(
40
)	Visų pirma žr. Reglamento Nr. 1782/2003 33 ir 34 konstatuojamąsias dalis, taip pat šio reglamento 64 straipsnio 3 dalį.
(
41
)	Žr. Sprendimo Crispolton 41 punktą; 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo National Farmers’ Union ir kiti,
C-157/96, Rink. p. I-2211, 60 punktą ir 1998 m. spalio 29 d. Sprendimo Zaninotto, C-375/96, Rink. p. I-6629, 63 punktą.
(
42
)	Žr. Sprendimo Crispoltoni 42 punktą; Sprendimo National Farmers’ Union ir kt. 61 punktą ir Sprendimo Zaninotto 64 punktą.
(
43
)	1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Atlanta prieš Europos bendriją, C-104/97, Rink. p. I-6983, 52 punktas.
(
44
)	1992 m. sausio 10 d. Sprendimo Kühn, C-177/90, Rink. p. I-35, 14 punktas ir Sprendimo Zaninotto 50 punktas.
(
45
)	2007 m. liepos 18 d. Sprendimo EAR prieš Karatzoglou, C-213/06, Rink. p. I-6733, 33 punktas; 1987 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Delauche prieš Komisiją, 111/86, Rink. p. 5345, 24 punktas; 2000 m. gegužės 25 d. Sprendimo Kögler prieš Teisingumo Teismą, C-82/98 P, Rink. p. I-3855, 33 punktas ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją, sujungtos bylos C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479, 147 punktas.