Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Byla C-17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
prieš
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
dalyvaujant
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyva 84/5/EEB – Neturtinė žala, kurią patyrė nukentėjusiojo paveldėtojai – Draudiko ieškinys dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo – Prieštaravimas, grindžiamas į draudimo liudijimą įtrauktos sutarties sąlygos negaliojimu – Teismo įgaliojimų vertinti tos sąlygos galiojimą (vykdytinumą) nebuvimas – Teismo sprendimo, įgijusio res judicata galią, poveikis tos sąlygos galiojimui (vykdytinumui) “
I.      Įvadas
1.        Pagal Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB(2) 2 straipsnio 1 dalį valstybės narės buvo įpareigotos numatyti, kad bet kokios teisės aktų nuostatos ar į draudimo liudijimus įtrauktos sąlygos, kurioms esant draudimo apsauga netaikoma, visų pirma kai transporto priemonės naudojamos ar vairuojamos pažeidžiant techninius jų būklės ir saugos reikalavimus, yra negaliojančios (arba, tiksliau, neįgyvendinamos) nukentėjusiųjų kelių eismo įvykiuose atžvilgiu(3). Ta pati taisyklė dabar yra nustatyta Direktyvoje 2009/103/EB(4), pakeitusioje Antrąją direktyvą (ir kitas šios srities direktyvas)(5).
2.        Pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas susijęs su eismo įvykiu, per kurį susidūrė motociklas ir kita transporto priemonė; motociklininkas ir jo keleivis žuvo. Keleivis buvo motociklo savininkas ir tam motociklui galiojančio draudimo liudijimo turėtojas. Atitinkama draudimo bendrovė pareiškė ieškinį keleivio paveldėtojams, reikalaudama grąžinti jiems išmokėtas sumas už neturtinę žalą, patirtą dėl keleivio mirties. Savo reikalavimą draudimo bendrovė grindė tuo, kad motociklas techniškai buvo pritaikytas vežti tik vieną asmenį (vairuotoją) ir kad draudimo liudijime buvo numatyta išimtis dėl draudimo apsaugos netaikymo neteisėto asmenų vežimo atveju (toliau – išimties sąlyga).
3.        Šiame procese buvo keli etapai. Dabartiniame etape, kai byla (antrą kartą) nagrinėjama Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, keleivio paveldėtojai teigia, kad išimties sąlyga yra niekinė. Šis teismas pažymi, kad argumentas dėl išimties sąlygos (santykinio) negaliojimo pagal nacionalinę teisę yra nepriimtinas dėl res judicata poveikio, kurį lėmė ankstesniame bylos etape priimtas sprendimas, patvirtinantis draudiko teisę pareikšti ieškinį keleivio paveldėtojams dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo remiantis minėta sąlyga, nes ta teisė nebuvo užginčyta. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad tokiu (numanomu) draudiko teisės pareikšti ieškinį dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo patvirtinimu, atrodo, pažeidžiama Antrosios direktyvos (kuri šiai bylai taikoma ratione temporis) 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė(6). Taigi nacionalinis teismas klausia, ar pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad res judicata nacionalinis poveikis būtų panaikintas, kad būtų galima išnagrinėti šį klausimą, siekiant užtikrinti tos nuostatos veiksmingumą.
4.        Šis klausimas visų pirma grindžiamas Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurioje nustatoma nacionalinių teismų pareiga neatsižvelgti į res judicata principo taikymą vartotojų bylose tais atvejais, kai, paprastai tariant, šie teismai ankstesniame teismo proceso etape neįvertino galimo vartotojų sutarčių sąlygų nesąžiningumo(7). Ši pareiga atsirado dėl laipsniškų jurisprudencijos pokyčių (kurie, kaip paaiškinsiu vėliau, pasiekė kulminaciją neseniai priimtame Sprendime Soledil) ir yra taisyklės, kad galutinės teismo išvados turi likti nepakitusios, išimtis. Šioje byloje pateikti prejudiciniai klausimai suteikia Teisingumo Teismui galimybę pirmą kartą išaiškinti, ar ši pareiga taikoma Sąjungos teisės aktų dėl motorinių transporto priemonių valdytojų atsakomybės draudimo srityje, remiantis konkrečiais svarstymais dėl nukentėjusiųjų kelių eismo įvykiuose apsaugos, kuri yra vienas iš šiais teisės aktais siekiamų tikslų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
5.        Direktyvos 72/166/EEB(8) antroje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „kadangi vienintelis tikslas, kurio siekiama atliekant pasienyje privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo tikrinimą, yra ginti interesus tų asmenų, kurie gali nukentėti tokiomis transporto priemonėmis sukeltų įvykių metu“.
6.        Tos direktyvos trečia konstatuojamoji dalis suformuluota taip: „kadangi šie skirtumai yra tokie, kad gali kliudyti laisvam motorinių transporto priemonių ir asmenų judėjimui Bendrijoje“; kadangi todėl jie daro tiesioginį poveikį bendrosios rinkos sukūrimui ir veikimui.
7.        Direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta: „kadangi pageidautina, kad valstybių narių gyventojai akivaizdžiau pajustų, jog bendra rinka iš tikrųjų egzistuoja, todėl ir toliau reikėtų imtis priemonių, leidžiančių liberalizuoti taisykles, reglamentuojančias asmenų ir motorinių transporto priemonių judėjimą tarp valstybių narių; <...>“.
8.        Direktyvos šeštoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „kadangi keliautojų judėjimą reglamentuojančių taisyklių sušvelninimas yra dar vienas valstybių narių žingsnis bendro savo rinkų atvėrimo ir panašių į šalies vidaus rinkos sąlygų sukūrimo link“.
9.        Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „[k]iekviena valstybė narė <...> imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“
10.      Antrosios direktyvos antra ir septinta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„kadangi vis [dėlto] vis dar egzistuoja ženklūs skirtumai tarp įvairių valstybių narių įstatymų dėl privalomojo draudimo apimties; kadangi tokie skirtumai daro tiesioginį poveikį bendrosios rinkos sukūrimui ir veikimui;
<...>
kadangi, nukentėjusiųjų asmenų interesų labui, tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko ir už įvykį atsakingo asmens santykiams; <...>“
11.      Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kiekviena valstybė narė imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad visos teisės aktų nuostatos ar bet kokios sutarties sąlygos, įtrauktos į draudimo polisą, išduotą pagal [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus, pagal kurias draudiminė apsauga nesuteikiama transporto priemonėms, kuriomis naudojasi arba jas vairuoja:
–      asmenys, kurie nėra tiesiogiai ar netiesiogiai tam įgalioti,
–      asmenys, neturintys vairuotojo pažymėjimo, suteikiančio teisę vairuoti atitinkamą transporto priemonę,
–      asmenys, kurie nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės ar saugos reikalavimų,
taikant [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalį, yra laikomos niekinėmis įvykio metu nukentėjusių trečiųjų šalių reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu.
Tačiau pirmoje pastraipoje [įtraukoje] nurodytos nuostatos ar sąlygos gali būti taikomos tokių asmenų atžvilgiu, kurie savo noru naudojosi žalą arba nuostolį padariusia transporto priemone, jeigu draudikas gali įrodyti juos žinojus, jog ta transporto priemonė buvo pavogta.
Valstybės narės gali, atsitikus jų teritorijoje įvykiui, netaikyti pirmosios pastraipos nuostatų tuo atveju, jeigu nukentėjusiajam jo patirtą žalą gali atlyginti socialinės apsaugos įstaiga, ir tokia apimtimi, kokia žalos dalis jam gali būti atlyginta.“
12.      Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB(9) penktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta: „kadangi tam tikrose valstybėse narėse yra spragų, visų pirma susijusių su privalomąja motorinių transporto priemonių keleivių draudimine apsauga; kadangi turėtų būti panaikintos šios spragos, norint apsaugoti šią ypač pažeidžiamą galimų nukentėjusiųjų kategoriją“.
13.      Trečiosios direktyvos tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „kadangi toks papildymas, leidžiantis dar geriau apsaugoti apdraustąsias šalis ir autoavarijų metu nukentėjusius asmenis, dar labiau palengvins važiavimą per Bendrijos vidaus sienas, o kartu ir vidaus rinkos kūrimą bei veikimą; kadangi todėl pagrindinis dėmesys turėtų būti kreipiamas į aukštą vartotojų apsaugos lygį“.
14.      Trečiosios direktyvos 1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad „[n]epažeidžiant [Antrosios direktyvos] 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatų, [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės naudojimo“.
B.      Italijos teisė
15.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo Codice Civile (Civilinis kodeksas) 2059 straipsnį, kaip jis yra aiškinamas nacionalinėje jurisprudencijoje, susijusį su kompensacija už neturtinę žalą, kurią patiria žuvusiojo per nelaimingą atsitikimą artimieji. Teismas paaiškina, kad šie šeimos nariai turi būti laikomi nukentėjusiaisiais, taigi ir nukentėjusiomis trečiosiomis šalimis, kurių teisės į žalos atlyginimą negali būti pažeistos draudikui pareiškus ieškinį dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo.
16.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad pagal Codice di procedura civile (Civilinio proceso kodeksas; toliau – CPK) neleidžiama savo nuožiūra keisti civiliniame procese pareikštų reikalavimų. Pirmosios instancijos teisme ieškinys gali būti keičiamas tik labai ribotai (žr. CPK 171ter straipsnį arba, dėl taisyklių, galiojusių pirmosios instancijos proceso metu, žr. CPK 183 straipsnį). Apeliacinėje instancijoje naujų pagrindų pridėti neleidžiama (CPK 345 straipsnis); ta pati nuostata taikoma teisėtumo peržiūrai (CPK 360 straipsnis).
17.      Be to, jei apeliacinis sprendimas yra apskundžiamas kasacine tvarka, „bylą grąžinus nagrinėti iš naujo <...> šalys negali pateikti kitų pareiškimų nei tie, kurie buvo pateikti procese, per kurį buvo priimtas skundžiamas sprendimas, išskyrus atvejus, kai poreikis pateikti naujų pareiškimų kyla dėl kasacinio sprendimo“ (CPK 394 straipsnio trečia pastraipa). Todėl apeliacinio teismo nagrinėti klausimai, kurie kasacine tvarka nėra ginčijami, turi res judicata statusą (Civilinio kodekso 2909 straipsnis ir CPK 324 straipsnis). Nuo šio principo galima nukrypti tik tuomet, kai kasacinis sprendimas, kuriuo byla grąžinama nagrinėti iš naujo, yra susijęs su ta sprendimo dalimi, kuri yra kitos to paties sprendimo dalies loginė ar teisinė prielaida (CPK 336 straipsnio pirma pastraipa).
18.      Atsakydamas į Teisingumo Teismo jam užduotą klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis nebuvo perkelta į nacionalinę teisę ad hoc teisės aktu, tačiau visos šioje direktyvoje įtvirtintos nuostatos (išskyrus 3 straipsnį, kuris šioje byloje nėra nagrinėjamas) jau buvo numatytos legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (1969 m. gruodžio 24 d. Įstatymas Nr. 990 dėl privalomojo motorinių transporto priemonių ir laivų valdytojų civilinės atsakomybės draudimo; GURI, Nr. 2, 1970 m. sausio 3 d.; toliau – Įstatymas Nr. 990).
19.      Visų pirma, to įstatymo 18 straipsnio antroje pastraipoje buvo įtvirtintas principas, kad sutarties sąlygos, ribojančios draudimo apsaugą, negali būti taikomos nukentėjusioms trečiosioms šalims (taisyklė, kuri, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, atitinka Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį). Konkrečiau tariant, toje nuostatoje buvo numatyta, kad „dėl visos draudimo liudijimo maksimalios sumos draudikas negali remtis jokiomis iš sutarties kylančiomis išimtimis ar jokiomis sąlygomis, pagal kurias numatomas galimas apdraustojo indėlis į žalos atlyginimą, kai nukentėjusi šalis kreipiasi tiesiogiai į draudiką. Vis dėlto draudikas turi regreso teisę apdraustojo atžvilgiu tiek, kiek pagal sutartį jis būtų turėjęs teisę atsisakyti išmokėti draudimo išmoką arba ją sumažinti.“
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
20.      PA žuvo per 1998 m. rugpjūčio 30 d. įvykusį eismo įvykį. Šis nelaimingas atsitikimas įvyko PA važiuojant jam priklausančiu motociklu, kurį vairavo SE, taip pat žuvęs per šį nelaimingą įvykį. Motociklas buvo apdraustas civilinės atsakomybės draudimu bendrovėje FATA SpA, vėliau tapusioje Società Cattolica di Assicurazioni SpA (toliau – Cattolica). PA buvo draudėjas.
21.      1999 m. TM, EO, RY, LS, KV ir UJ (toliau – PA giminaičiai) kreipėsi į Tribunale di Crotone (Krotonės apylinkės teismas, Italija) dėl visų subjektų, kuriems iš esmės galėjo būti priskirta atsakomybė už eismo įvykį, įskaitant Cattolica. Byla pirmojoje instancijoje baigta nagrinėti 2005 m. sausio 24 d. Tribunale di Crotone (Krotonės apylinkės teismas) sprendimu, kuriuo SE buvo pripažintas atsakingu už avariją 80 % (likę 20 % atsakomybės buvo priskirti kitos transporto priemonės vairuotojui).
22.      Kol buvo nagrinėjama ta byla, Cattolica kreipėsi į tą patį teismą su ieškiniu PA giminaičiams ir nurodė, kad i) aptariamas motociklas buvo pripažintas techniškai tinkamu vežti tik vieną asmenį, ii) draudimo liudijime, taikomame tai transporto priemonei, buvo numatyta išimtis dėl draudimo apsaugos netaikymo neteisėto asmenų vežimo atveju, iii) nors ta išimtis nebuvo taikoma nukentėjusiai trečiajai šaliai, ji leido draudimo bendrovei reikalauti iš draudėjo atlyginti sumas, išmokėtas nukentėjusiajam per eismo įvykį, iv) kadangi draudėjas mirė, jo skolos pagal paveldėjimo teisę perėjo paveldėtojams ir v) dėl to, nors PA giminaičiai turėjo teisę gauti kompensaciją už PA mirtį, jie taip pat paveldėjo jo skolas ir todėl turi grąžinti draudikui sumas, išmokėtas jiems kaip nukentėjusioms trečiosioms šalims. Remdamasi tuo, Cattolica pareikalavo, kad jiems būtų nurodyta grąžinti visas jiems išmokėtas ar išmokėtinas sumas (toliau – ieškinys dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo).
23.      Corte di appello di Catanzaro (Katancaro apeliacinis teismas, Italija) 2012 m. rugsėjo 27 d. sprendimu įpareigojo PA giminaičius grąžinti iš Cattolica gautas sumas. Cattolica pateikė kasacinį skundą dėl to teismo sprendimo, ji teigė, kad Corte di appello di Catanzaro (Katancaro apeliacinis teismas) priėmė sprendimą dėl reikalavimo grąžinti PA giminaičiams avansu jau sumokėtas sumas, tačiau nepriėmė sprendimo dėl jų pareigos grąžinti sumas, kurios jiems bus išmokėtos ateityje.
24.      2016 m. gegužės 10 d. sprendimu Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) patenkino šį skundą, nusprendęs, kad Cattolica turi teisę į visišką jau išmokėtų ir dar išmokėtinų sumų PA giminaičiams susigrąžinimą su sąlyga, kad faktines aplinkybes nagrinėjantis teismas nustatytų jų, kaip paveldėtojų, statusą. Taigi byla buvo perduota Corte di appello di Catanzaro (Katancaro apeliacinis teismas) nagrinėti iš esmės. 2020 m. gruodžio 21 d. sprendimu šis teismas nusprendė, kad PA giminaičiai yra PA paveldėtojai, įpareigojo juos grąžinti bendrovei Cattolica jau gautas sumas ir nurodė, kad dar neišmokėtos sumos būtų įskaitytos į sumas, kurias reikia grąžinti pagal ieškinį dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo(10).
25.      LS ir KV (toliau – du PA giminaičiai) padavė kasacinį skundą Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas). UJ, RY ir TM įstojo į bylą kasacinėje instancijoje (LS, KV, UJ, RY ir TM toliau vadinami kasatoriais pagrindinėje byloje). Šiame teisme kasatoriai pirmą kartą nuo pagrindinės bylos pradžios teigia, kad išimties sąlyga yra negaliojanti, nes prieštarauja Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 daliai.
26.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad šis argumentas, nors galbūt ir pagrįstas, pagal nacionalinę teisę yra akivaizdžiai nepriimtinas, nes nebuvo pateiktas ankstesnėje bylos stadijoje. Iš to išplaukia, kad Cattolica teisei pagal išimties sąlygą dabar taikomas res judicata poveikis, kuris kyla iš ankstesnių teismo sprendimų, priimtų šioje byloje, nes nebuvo pareikštas joks su tuo susijęs argumentas. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pripažįstama, jog yra kelios teismo sprendimų galutinio įsiteisėjimo principo išimtys, ir abejoja, ar kuri nors iš tų išimčių turėtų būti taikoma šioje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis. Šis teismas taip pat nurodo, kad kasatoriai pagrindinėje byloje, jo nuomone, visiškai nesiėmė jokių veiksmų, nes ankstesniame bylos nagrinėjimo etape nepareikalavo pripažinti ginčijamos sąlygos negaliojančia.
27.      Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) 2024 m. gruodžio 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2025 m. sausio 15 d., nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Antrosios direktyvos] 2 straipsniui tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, prieštarauja nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį dėl to, kad Italijoje vykusioje civilinėje byloje priimtas sprendimas yra įgijęs res judicata galią, neleidžiama pirmą kartą [Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas)] iškelti klausimo dėl sąlygos, įtrauktos į [motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės] draudimo sutartį, kuria, pažeidžiant [Antrąją] direktyvą, draudikui suteikiama galimybė pareikšti ieškinį dėl išmokėtų sumų susigrąžinimo asmeniui, kuris buvo vežamas ir kuris yra tiek nukentėjusysis, tiek apdraustasis, negaliojimo?
2.      Ar principas, pagal kurį [Sąjungos] teisės veiksmingumas turi viršenybę prieš res judicata principą, taip pat taikomas, kai: a) įsiteisėjusiu teismo sprendimu pažeidžiama [Antrosios direktyvos] 2 straipsnyje pripažinta eismo įvykio metu žuvusio asmens artimųjų teisė į žalos atlyginimą iš [motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės] draudiko; b) šios teisės turėtojas procese, užbaigtame įsiteisėjusiu sprendimu, kuriuo pažeidžiama Sąjungos teisė, elgėsi visiškai pasyviai?“
28.      Be to, nacionalinis teismas paprašė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnyje numatytą prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą. Pagrįsdamas šį prašymą jis, pirma, nurodė, kad atsižvelgiant į plačiai naudojamas tokias sutarties sąlygas, kaip nagrinėjamoji, būsimas Teisingumo Teismo sprendimas bus svarbus daugeliui kitų bylų. Antra, jis atkreipė dėmesį į laikotarpio, kuris praėjo nuo įvykių, dėl kurių kilo ši byla, trukmę.
29.      Teisingumo Teismo pirmininkas 2025 m. balandžio 8 d. nutartimi atmetė šį prašymą, primindamas, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vien bylos šalių suinteresuotumas (nors ir teisėtas) kuo greičiau nustatyti savo teisių pagal Sąjungos teisę apimtį savaime nesudaro išimtinės aplinkybės, kuri galėtų pateisinti skubos tvarkos taikymą. Toje nutartyje Teisingumo Teismo pirmininkas taip pat priminė, kad ta pati nuostata taikoma ir esant dideliam skaičiui asmenų ar teisinių situacijų, kuriems gali turėti įtakos sprendimas, kurį turi priimti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(11).
30.      Rašytines pastabas šioje byloje pateikė Cattolica, Italijos ir Suomijos vyriausybės bei Europos Komisija. Šios vyriausybės ir Komisija buvo išklausytos 2026 m. kovo 12 d. vykusiame teismo posėdyje.
IV.    Vertinimas
31.      Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, pirma, ar pagal Sąjungos teisę draudžiamas nacionalinėje teisėje numatytas res judicata poveikis, apimantis draudiko teisę reikalauti grąžinti kompensaciją, išmokėtą (arba išmokėtiną) keleivio, nukentėjusio per kelių eismo įvykį, paveldėtojams. Nagrinėjamoje byloje tas keleivis taip pat buvo draudėjas ir naudojo atitinkamą transporto priemonę pažeisdamas jos technines specifikacijas. Šis klausimas kyla tuo atveju, kai ieškinys dėl tokio kompensacijos grąžinimo grindžiamas draudimo liudijimo sąlyga, kuria, kaip teigiama, pažeidžiama iš Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies kylanti taisyklė. Primenu, jog pagal tą taisyklę (dabar išdėstytą Direktyvos 2009/103 13 straipsnio 1 dalies c punkte) valstybės narės turėjo užtikrinti, kad teisės aktų nuostatos ar sutarties sąlygos, pagal kurias draudimo apsauga netaikoma, visų pirma tuo atveju, kai transporto priemonė naudojama pažeidžiant jos technines ir saugos specifikacijas, būtų laikomos negaliojančiomis (nevykdytinomis) eismo įvykyje nukentėjusių trečiųjų šalių atžvilgiu. Šis klausimas pirmiausia grindžiamas res judicata išimtimi, kurią Teisingumo Teismas sukūrė vartotojų apsaugos srityje, reglamentuojamoje, be kita ko, Direktyvoje 93/13/EEB(12), ir kuri taikoma tais atvejais, kai nacionaliniai teismai nepatikrino atitinkamų sutarties sąlygų galimo nesąžiningumo.
32.      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar to klausimo vertinimui turi įtakos tai, kad kasatoriai pagrindinėje byloje „elgėsi visiškai pasyviai“. Kaip paaiškinsiu vėliau, šios sąvokos grindžiamos sąvoka „visiškas neveikimas“, kuri, vėlgi, yra pasiskolinta iš jurisprudencijos, suformuotos taikant Direktyvą 93/13, ir kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vartoja apibūdindamas faktą, kad kasatoriai pagrindinėje byloje nesikreipė dėl išimties sąlygos negaliojimo ankstesniame proceso etape (kuriame jie aktyviai dalyvavo).
33.      Prieš pereidamas prie šių klausimų esmės (B dalis), trumpai aptarsiu jų priimtinumą (A dalis).
A.      Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
34.      Nors Cattolica formaliai nepareiškė prieštaravimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo, savo rašytinėse pastabose ji nurodo, kad Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) pateikdamas šį prašymą peržengė savo jurisdikcijos ribas. Taip yra todėl, kad, šios šalies nuomone, taikytinos nacionalinės teisės tekstas neleidžia nacionalinės teisės aiškinti taip, kad tas aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę. Konkrečiai ši šalis teigia, kad Civilinio kodekso 2909 straipsnyje numatyta, jog res judicata poveikis apima tiek aiškiai iškeltus klausimus, tiek klausimus, dėl kurių buvo nuspręsta netiesiogiai. Net jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad esamomis aplinkybėmis res judicata nacionalinis poveikis būtų netaikomas, tokio rezultato negalima pasiekti pagal atitinkamą nacionalinę teisę, nes tai reikštų Civilinio kodekso 2909 straipsnio aiškinimą contra legem.
35.      Šiuo aspektu atkreipiu dėmesį, kad, pirma, vykstant pagal SESV 267 straipsnį reglamentuojamai prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų funkcijų pasiskirstymą, Teisingumo Teismas neturi tikrinti, ar sprendimas perduoti bylą buvo priimtas laikantis nacionalinių teismų organizavimo ir proceso taisyklių(13).
36.      Antra, primenu, kad šiomis proceso aplinkybėmis „tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą“(14). Todėl prezumpcija dėl klausimų, dėl kurių teikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, svarbos reiškia, kad tais atvejais, kai pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti sprendimą, išskyrus atvejus, kai, visų pirma, yra gana akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku(15).
37.      Nagrinėjamoje byloje pateiktais klausimais siekiama išsiaiškinti, ar dėl Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatytos taisyklės, kurios veiksmingumą privalo užtikrinti valstybės narės, būtina neatsižvelgti į nacionalinę res judicata taisyklę, kai galutiniu teismo sprendimu patvirtinta teisė, kuri, kaip teigiama, prieštarauja tai taisyklei. Iš aiškinimo, pateikto nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, aiškiai matyti, kad šis Sąjungos teisės klausimas yra tiesiogiai susijęs su sprendimu, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės priimti dėl jam pateikto prieštaravimo dėl išimties sąlygos priimtinumo. Tokiomis aplinkybėmis prejudicinių klausimų svarba yra aiškiai nustatyta.
38.      Trečia, kalbant apie Cattolica pastabą apie tai, kad Civilinio kodekso 2909 straipsnio tariamai neįmanoma aiškinti taip, kad jis atitiktų reikalavimą neatsižvelgti į res judicata nacionalinį poveikį pagrindinės bylos aplinkybėmis (jeigu, vėlgi, toks reikalavimas būtų nustatytas), pažymėtina, kad tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į taikytinos nacionalinės teisės teikiamas aiškinimo galimybes. Tai, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra klausimų dėl tariamo negalėjimo aiškinti minėtą nacionalinės teisės nuostatą laikantis Sąjungos teisės, rodo, kad jį pateikęs teismas nenustatė jokios aiškinimo kliūties, pavyzdžiui, tokios, kurią apibūdino Cattolica.
39.      Be to, nepaisant to, kas išdėstyta, nacionalinės teisės normos ir Sąjungos teisės reikalavimo nesuderinamumo klausimas paprastai gali būti sprendžiamas kitomis priemonėmis. Jeigu nacionalinės teisės aktų negalima aiškinti taip, kad jie atitiktų Sąjungos teisę, gali atsirasti pareiga netaikyti nesuderinamos nacionalinės teisės normos (jeigu situaciją reglamentuojanti Sąjungos teisės norma turi tiesioginį poveikį)(16). Tiesa, tokia galimybė neatsiranda horizontaliuose santykiuose, pavyzdžiui, tokiuose kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje (atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjama nuostata yra direktyvos dalis, o direktyva savaime negali būti remiamasi prieš kitą privatų asmenį)(17). Vis dėlto kai neįmanoma užtikrinti atitikties Sąjungos teisei minėtais būdais, suinteresuotoji šalis gali nacionaliniuose teismuose siekti, kad būtų nustatyta atitinkamos valstybės narės atsakomybė(18). Iš to išplaukia, kad tuo atveju, kai užtikrinti atitiktį atsakymui, kurį Teisingumo Teismas pateikia konkrečioje byloje, aiškindamas nacionalinę teisę pagal Sąjungos teisę, yra (galimai) neįmanoma, tas atsakymas (taigi ir klausimai, dėl kurių jis buvo pateiktas) netampa nesvarbus.
40.      Atsižvelgiant į šias priežastis, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, mano nuomone, laikytinas priimtinu.
B.      Prejudicinių klausimų esmė
41.      Šioje išvados dalyje pirmiausia pateiksiu kelias preliminarias pastabas dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą taikymo srities (1 skirsnis). Tada pereisiu prie atitinkamo reguliavimo konteksto, įskaitant Sąjungos teisės poziciją dėl res judicata nacionalinio poveikio, visų pirma vartotojų teisės klausimais (2 skirsnis). Remdamasis tuo, paaiškinsiu, kad, nepaisant tam tikrų panašumų, Direktyvoje 93/13 numatytos apsaugos ypatumai, kuriais buvo pagrįsta (gana plačiai apibrėžta) res judicata nacionalinio poveikio išimtis, nėra būdingi motorinių transporto priemonių valdytojų atsakomybės draudimo sričiai (3 skirsnis).
1.      Analizės apimtis
42.      Norėčiau pateikti du paaiškinimus dėl šios analizės apimties.
43.      Pirma, kaip primena Komisija, pagrindinėje byloje dalyvauja privatūs asmenys (kasatoriai pagrindinėje byloje), kurie reikalauja pripažinti sutarties sąlygos negaliojimą (nevykdytinumą) kito privataus asmens (Cattolica) atžvilgiu, remdamiesi Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Vis dėlto, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija ir kaip jau trumpai minėta pirma, direktyva negali turėti tiesioginio horizontalaus poveikio privatiems asmenims(19). Todėl negalima remtis pačia Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalimi draudiko atžvilgiu, siekiant įrodyti, kad nagrinėjama išimties sąlyga yra niekinė (nevykdytina). Visgi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad tame straipsnyje nustatyta taisyklė atsispindi Įstatymo Nr. 990 18 straipsnio antroje pastraipoje (kaip matyti iš šios išvados 18 ir 19 punktų). Jis taip pat teigia, jog šioje nuostatoje, kaip ją aiškina nacionaliniai teismai, įtvirtinamas principas, kad draudimo apsaugą ribojančios sutarties sąlygos negali būti vykdomos nukentėjusių trečiųjų šalių atžvilgiu, kaip teismo posėdyje taip pat pažymėjo Italijos vyriausybė.
44.      Tokiomis aplinkybėmis negalima laikyti, kad šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas dėl Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies tiesioginio taikymo horizontaliuose santykiuose, o veikiau siekiama gauti jos nuostatų išaiškinimą, kad būtų galima tinkamai (laikantis Sąjungos teisės) taikyti atitinkamą nacionalinės teisės nuostatą, taip pat atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas, susijusias su res judicata.
45.      Antra, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pirmiausia susijęs su res judicata išimties, taikytinos vartotojams, pasekmėmis motorinių transporto priemonių valdytojų atsakomybės draudimo srityje. Vis dėlto savo rašytiniuose paaiškinimuose Komisija pažymėjo, kad jeigu Cattolica ir PA santykiai būtų kvalifikuojami kaip pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo santykiai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, automatiškai būtų taikomi iš toje direktyvoje numatytos apsaugos kylantys principai (įskaitant tuos, kurie susiję su res judicata išimtimi). Abiejų sistemų sąveika taip pat buvo išsamiai aptarta teismo posėdyje.
46.      Atsižvelgdamas į tai ir siekdamas, kad skaitytojui būtų lengviau susiorientuoti tolesnėje analizėje, res judicata išimties, suformuotos vartotojų apsaugos srityje, taikymą vertinsiu atsižvelgdamas į konkrečius Sąjungos teisės aktų tikslus motorinių transporto priemonių valdytojų atsakomybės draudimo srityje, kaip to prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tada pereisiu prie šios teisės srities ir Direktyvos 93/13 santykio (ir galimo sutapimo)(20).
2.      Atitinkama reglamentavimo aplinka
47.      Kaip nurodyta pirma, šį skirsnį pradėsiu nuo pastabų apie sąvoką „per eismo įvykį nukentėjusi trečioji šalis“, kaip ji suprantama Sąjungos privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo teisės sistemoje (a poskirsnis). Tada pereisiu prie Sąjungos teisės pozicijos dėl res judicata poveikio pagal nacionalinę teisę (b poskirsnis).
a)      Sąvoka „per eismo įvykį nukentėjusi trečioji šalis“
48.      Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, atrodo, kad Corte di appello di Catanzaro (Katancaro apeliacinis teismas) sprendimu, dėl kurio pateiktas skundas, pažeista Sąjungos teisė, nes juo iš asmens, kuris, važiuodamas motorine transporto priemone (kurią jis buvo apdraudęs) kaip keleivis, žuvo per eismo įvykį, kuriame dalyvavo ta transporto priemonė, ir todėl turi būti laikomas per eismo įvykį nukentėjusia trečiąja šalimi, kaip tai suprantama pagal atitinkamas Sąjungos taisykles motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo srityje, paveldėtojų buvo atimta teisė į žalos atlyginimą.
49.      Šiuo klausimu primenu, kad, pirma, tomis Sąjungos teisės taisyklėmis siekiama dvejopo tikslo: „pirma, užtikrinti laisvą tiek transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Europos Sąjungos teritorijoje, tiek jose esančių asmenų judėjimą ir, antra, garantuoti, kad per šių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius nukentėję asmenys būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Sąjungos teritorijos vietą, kur įvyko eismo įvykis“(21).
50.      Antra, kalbant apie asmenis, kuriems taikoma tokia panašios apsaugos garantija, Teisingumo Teismas ne kartą yra nurodęs, kad vienintelis leidžiamas skirtumas yra skirtumas tarp vairuotojo ir keleivio(22). Iš to išplaukia, kad visi keleiviai turi būti apsaugoti pagal Sąjungos teisės nuostatas dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo, o jų teisinė padėtis turi būti vienoda, neatsižvelgiant į tai, ar jie taip pat yra, visų pirma, draudėjai(23). Kitaip tariant, tai, kad keleivis turi draudėjo statusą, neturi įtakos jo, kaip per eismo įvykį nukentėjusios trečiosios šalies, statusui(24) (nors toks keleivis akivaizdžiai negali būti laikomas trečiąja šalimi draudimo liudijimo, pagal kurį draudimo apsauga taikoma eismo įvykyje dalyvavusiai transporto priemonei, atžvilgiu).
51.      Trečia, Teisingumo Teismas nusprendė, kad draudikai paprastai negali remtis teisės aktų nuostatomis ar sutarties sąlygomis, siekdami atsisakyti atlyginti žalą nukentėjusiems per eismo įvykius(25). Jis taip pat paaiškino, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje tiesiog pakartojama ši pareiga, reikalaujant, kad valstybės narės užtikrintų, kad tam tikros teisės aktų nuostatos ar draudimo liudijimo sąlygos būtų laikomos negaliojančiomis (nevykdytinomis) per eismo įvykius nukentėjusių trečiųjų šalių atžvilgiu(26).
52.      Primenu, kad nuostatų ar sąlygų kategorijos, kurias išskyrė Sąjungos teisės aktų leidėjas, susijusios su nuostatomis ir sąlygomis, pagal kurias draudimo apsauga netaikoma tuo atveju, kai transporto priemones naudoja i) asmenys, kurie nėra tiesiogiai ar netiesiogiai tam įgalioti, ii) asmenys, neturintys vairuotojo pažymėjimo, suteikiančio teisę vairuoti atitinkamą transporto priemonę, ir iii) asmenys, kurie nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės ar saugos (šioje byloje nagrinėjamas atvejis). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pabrėžė, kad vienintelė pareigos atlyginti žalą nukentėjusioms trečiosioms šalims išimtis susijusi su pirmąja iš minėtų kategorijų, t. y. su asmenimis, kurie savanoriškai įlipo į transporto priemonę, sukėlusią žalą ar sužalojimus, kai draudikas gali įrodyti, kad jie žinojo, jog transporto priemonė buvo pavogta(27), kaip matyti iš Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antros pastraipos (dabar – Direktyvos 2009/103 13 straipsnio 1 dalies antra pastraipa)(28). Nepanašu, kad tokia išimtis būtų taikoma šiuo atveju.
53.      Galiausiai, ketvirta, nors Sąjungos teisės normomis, susijusiomis su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, nesiekiama suderinti valstybių narių taisyklių, reglamentuojančių civilinę atsakomybę eismo įvykių atveju, pastarosios taisyklės negali panaikinti pirmųjų veiksmingumo(29). Teisingumo Teismas ne kartą yra pažymėjęs, kad taip atsitiktų, jei bendrais ir abstrakčiais kriterijais grindžiamomis nacionalinės teisės normomis vien dėl nukentėjusiojo prisidėjimo prie žalos atsiradimo iš jo būtų atimta teisė į motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo mokamą žalos atlyginimą arba tokia teisė būtų neproporcingai apribota(30).
54.      Tuo pagrindu Teisingumo Teismas konstatavo, kad su Sąjungos teise yra nesuderinami: nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas neapima atsakomybės už asmens (kuris buvo tikra nukentėjusi trečioji šalis), keliaujančio transporto priemonės dalyje, kuri nebuvo suprojektuota ir pagaminta su sėdynėmis keleiviams, sužalojimus(31); teisės aktai, pagal kuriuos draudikui leidžiama atsisakyti išmokėti kompensaciją nukentėjusiajam per eismo įvykį arba ją neproporcingai apriboti, jeigu nukentėjusysis buvo transporto priemonės savininkas ir prisidėjo prie žalos ar sužalojimo, nusprendęs važiuoti ta transporto priemone, nors ją vairavo apsvaigęs asmuo(32); teisės aktai, pagal kuriuos teisė į draudimo išmoką automatiškai atimama iš per eismo įvykį nukentėjusio keleivio, kuris buvo apsidraudęs kaip transporto priemonės vairuotojas ir buvo davęs leidimą neapdraustam vairuotojui vairuoti tą transporto priemonę(33); galiausiai teisės aktai, pagal kuriuos draudikui leidžiama remtis draudimo liudijimo negaliojimu dėl tyčinių melagingų pareiškimų apie atitinkamos transporto priemonės įprasto vairuotojo tapatybę, kuriuos, sudarant tą liudijimą, pateikė apdraustasis, nukentėjęs per eismo įvykį(34).
55.      Atsižvelgdamas į šiuos principus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, mano, jog tai, kad Cattolica ankstesniame tų bylų nagrinėjimo etape galėjo susigrąžinti sumas, priklausančias kasatoriams pagrindinėje byloje dėl eismo įvykio, per kurį žuvo PA, yra nesuderinama su Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta taisykle.
56.      Vis dėlto šios išvados 53 ir 54 punktuose nurodytos jurisprudencijos tikslios pasekmės pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui nėra šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas, todėl čia jos nėra nagrinėjamos išsamiau. Iš tiesų šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiama išsiaiškinti, ar toks nagrinėjimas turi būti leidžiamas pagal Sąjungos teisę, nes jis yra draudžiamas pagal nacionalinę teisę dėl res judicata poveikio. Todėl dabar turiu pereiti prie Sąjungos teisėje numatytų minėto teisinio saugumo principo išimčių.
b)      Sąjungos teisė ir nacionalinis „res judicata“ poveikis
57.      Pirmiausia reikia pažymėti, kad Sąjungos teisė nenustato „nacionaliniam teismui pareigos netaikyti nacionalinės proceso teisės normų, suteikiančių teismo sprendimui res judicata galią, net jeigu tai leistų ištaisyti su Sąjungos teise nesuderinamą nacionalinę situaciją“(35). Teisingumo Teismas yra ne kartą atkreipęs dėmesį į res judicata galios principo, kuris, kalbant paprastai, pateisinamas interesu užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą, taip pat gerą teisingumo vykdymą, svarbą(36), kaip iš esmės primena visos šios bylos šalys.
58.      Kartu ši taisyklė nėra absoliuti. Klausimas, ar pagal Sąjungos teisę tam tikrais atvejais gali būti reikalaujama neatsižvelgti į nacionalinį res judicata poveikį (nukrypstant nuo pirma aprašytos bendrosios taisyklės), turi būti nagrinėjamas per lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, kuriais apibrėžiamas valstybių narių procesinės autonomijos įgyvendinimas pagal ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo pareigą, prizmę(37).
59.      Atsižvelgiant į šiuos du principus, buvo nustatytos kelios res judicata nacionalinio poveikio išimtys. Išimtys, nustatytos remiantis veiksmingumo principu (kuris yra vienintelis šiuo atveju aktualus principas)(38), gali būti suskirstytos į tris plačias kategorijas.
60.      Pirmoji kategorija susijusi su išimtimi, būdinga valstybės pagalbos sričiai, kurioje ji buvo pagrįsta visų pirma atsižvelgiant į Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijų pasiskirstymą šioje teisės srityje(39). Antroji kategorija susijusi su atvejais, kai res judicata nacionalinis poveikis aiškinamas taip plačiai, kad trukdo susijusiose bylose pasiekti Sąjungos teisę atitinkančius rezultatus(40). Sutinku su Suomijos vyriausybe ir Komisija, kad nė viena iš šių dviejų išimčių kategorijų šiuo atveju netaikytina.
61.      Dėl toliau išdėstytų priežasčių to paties negalima pasakyti apie trečiąją kategoriją, t. y. išimtis, susijusias su vartotojų apsauga, visų pirma pagal Direktyvą 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais. Ši apsauga apima du pagrindinius aspektus, kurie yra svarbūs šioje byloje.
62.      Pirma, Teisingumo Teismas nuosekliai primena, jog „Direktyva 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei verslininko tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio“(41).
63.      Siekiant kompensuoti tą silpnesnę padėtį, Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje iš esmės nurodyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojams nėra privalomos, nes tai yra „imperatyvi nuostata, pagal kurią formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti sutarties šalių lygybę“(42). Be to, Teisingumo Teismas paaiškino, kad ši nuostata turi būti laikoma lygiaverte nacionalinėms taisyklėms, kurios vidaus teisės sistemoje turi viešosios tvarkos taisyklių pobūdį(43), taip pat nurodė „vieš[ąjį] interes[ą], kuriuo grindžiama Direktyva 93/13 vartotojams suteikiama apsauga“(44). Būtent reikalavimas atkurti tikrą šalių lygybę įpareigoja nacionalinius teismus savo iniciatyva (jei būtina) įvertinti, ar sutarties sąlyga, kuriai taikoma Direktyva 93/13, yra nesąžininga(45).
64.      Antra, jeigu ši pareiga buvo pažeista ir jeigu laikoma, kad ginčijamos sutarties sąlygos teisėtumo klausimas buvo numanomai ir galutinai išspręstas (nes teisėtumo klausimas nebuvo iškeltas ir tinkamai išnagrinėtas), res judicata principo taikymas nacionaliniu lygmeniu negali užkirsti kelio vėlesnei teisminei peržiūrai(46). Ši pasekmė kyla iš valstybių narių pareigos numatyti „pakankam[as] ir veiksming[as] priemon[es], užkertanči[as] kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse <...> su vartotojais“, kuri yra nustatyta Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje ir kuri, Teisingumo Teismo nuomone, patvirtina veiksmingos teisinės apsaugos principą, taip pat įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje(47).
65.      Teisingumo Teismas išplėtojo minėtus principus, visų pirma, taikydamas „supaprastintą“ sumarinę bylos nagrinėjimo tvarką, pavyzdžiui, susijusią su hipotekos išieškojimu ir mokėjimo įsakymų išdavimu ar vykdymu(48). Vis dėlto jis taip pat aiškiai nurodė, kad jie taikomi ir vykstant įprastiniams procesams, kurie galėjo apimti kelis etapus, kuriuose dalyvavo vartotojai ir kuriems neturėjo įtakos jokios nacionalinės procesinės teisės ribojančios nuostatos, dėl kurių tiems vartotojams būtų buvę pernelyg sunku arba neįmanoma ginti savo teises. Iš tiesų iš neseniai priimto Teisingumo Teismo sprendimo Soledil (susijusio su byla, apimančia kelis įprastų procesinių veiksmų etapus, kuriuose dalyvavo vartotojai) matyti, jog būtent (vien tik) tai, kad nacionalinis teismas neišnagrinėjo galimo atitinkamų sutarties sąlygų nesąžiningumo, lėmė tokį pernelyg didelį sunkumą ar neįmanomumą(49).
66.      Atsižvelgdamas į šiuos aspektus, dabar pereisiu prie esminio klausimo – ar pirma aprašyti principai, suformuluoti vartotojų apsaugos srityje, turi būti analogiškai taikomi pagrindinėje byloje susiklosčiusioms aplinkybėms ir dėl to turi būti neatsižvelgiama į res judicata nacionalinį poveikį.
3.      „Res judicata“ šios bylos aplinkybėmis
67.      Siekdamas pateikti nuomonę dėl pirmojo prejudicinio klausimo, kaip apibendrinta ankstesniame punkte, išsamiau aptarsiu su vartotojais susijusios res judicata išimties pagrindą, kuris, kaip paaiškinsiu, yra glaudžiai susijęs su pareiga nagrinėti bylą ex officio, taip pat suformuota toje pačioje teisės srityje (a poskirsnis). Remdamasis tuo, paaiškinsiu, jog, mano nuomone, dėl to, kad ši pareiga netaikoma šiuo atveju nagrinėjamoje teisės srityje, negali būti taikoma ir minėta res judicata išimtis (b poskirsnis). Dėl išsamumo, jeigu Teisingumo Teismas nesutiktų su mano analize, aptarsiu vartotojo „visiško neveikimo“ sąvoką, kaip nurodyta antrajame prejudiciniame klausime (c poskirsnis), prieš pateikdamas kelias baigiamąsias pastabas apie Direktyvos 93/13 ir motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo srities santykį (d poskirsnis).
a)      Dvejopas „res judicata“ išimties pagrindas vartotojų bylose
68.      Jau minėjau, kad dėl reikalavimo pagal Direktyvą 93/13 užtikrinti vartotojų apsaugą Teisingumo Teismas palaipsniui suformavo tai, kas tapo plačiai apibrėžta res judicata taisyklės išimtimi. Teisingumo Teismas iš esmės paaiškino, kad be tos išimties ta apsauga būtų „nevisapusė ir nepakankama“, jeigu teismai nepatikrintų atitinkamų sutarties sąlygų galimo nesąžiningumo(50).
69.      Atsižvelgiant į tai, kad visų pirma keleiviai, nukentėję per kelių eismo įvykius, laikomi pažeidžiamomis šalimis(51), kyla klausimas, ar apsauga, kurią jie turi gauti pagal Sąjungos teisės aktus motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo srityje, turi lemti tos pačios res judicata išimties taikymą.
70.      Cattolica ir Italijos bei Suomijos vyriausybės palaiko neigiamą atsakymą. Komisija pripažįsta argumentus už ir prieš tokį išplėstinį taikymą, tačiau posėdyje išreiškė pageidavimą, kad su vartotojais susijusi res judicata išimtis būtų išplėsta ir apimtų čia nagrinėjamą sritį.
71.      Pažymėtina, kad pirmiausia minėtą klausimą galima nagrinėti remiantis tradicine Europos Sąjungos narių procesinės autonomijos ribų analize (kaip nurodyta šios išvados 58 punkte). Žvelgiant iš šios perspektyvos, reikia pabrėžti, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių nuorodų į kokią nors ribojančią nacionalinės teisės normą, dėl kurios nukentėjusiesiems per kelių eismo įvykius (arba jų paveldėtojams) būtų pernelyg sunku arba neįmanoma įgyvendinti savo teisių(52).
72.      Vis dėlto, kaip jau paaiškinau, pagrindinis elementas, kylantis iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl res judicata taikant Direktyvą 93/13, yra paaiškinimas, kad jei nacionalinis teismas tinkamai nepatikrino sutarties sąlygų(53), laikoma, kad vartotojui suteiktinos apsaugos veiksmingumui buvo pakenkta. Kitaip tariant, išvada, kad buvo pažeistas veiksmingumo principas (dėl kurio reikia neatsižvelgti į res judicata poveikį), nepriklauso nuo konkrečios ribojančios proceso taisyklės, kuri trukdytų vartotojui ginti savo teises, nustatymo. Pakanka vien to, kad nacionalinis teismas (prireikus – savo iniciatyva) nepatikrino atitinkamos sutarties sąlygos galimo nesąžiningumo, kad būtų galima daryti tokią išvadą, neatsižvelgiant į tai, ar vartotojas susidūrė su konkrečiomis procesinėmis kliūtimis (pavyzdžiui, itin trumpu terminu ieškiniui pareikšti ar atsiliepimui į ieškinį pateikti), dėl kurių jam buvo „pernelyg sunku“ tinkamai išdėstyti savo poziciją ar apsiginti ir kelti ginčijamos sąlygos nesąžiningumo klausimą. Primenu, kad ši išvada galioja neatsižvelgiant į tai, ar atitinkamos bylos dėl savo pobūdžio buvo ypač skubios (mokėjimo įsakymų išdavimas ar vykdymas, hipotekos bylos), ar įprastos(54).
73.      Taip pat primenu, kad abi pareigos (atlikti ex officio patikrinimą ir, jeigu jis nebuvo atliktas, neatsižvelgti į res judicata poveikį) palaipsniui atsirado viešosios tvarkos ar viešojo intereso klausimus atspindinčioje teisinėje sistemoje(55), kurioje jos yra glaudžiai susijusios.  Iš tiesų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „vertinimo ex officio pareiga pateisinama viešojo intereso, kuriuo grindžiama Direktyva 93/13 vartotojams suteikiama apsauga, pobūdžiu ir svarba, todėl veiksminga galimo sutarties sąlygų nesąžiningumo kontrolė, kaip reikalaujama pagal šią direktyvą, negalėtų būti užtikrinta, jei res judicata galią turėtų teismo sprendimai, kuriuose tokia kontrolė nenumatyta“(56).
74.      Tiesa, pagrindinėje byloje nėra ginčijama pareiga ex officio ištirti ginčijamos išlygos vykdytinumą, nes kasatoriai patys šį klausimą iškėlė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme(57). Visgi iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad norint daryti išvadą, jog res judicata išimtis taikoma pagal Antrąją direktyvą, pirmiausia būtina nustatyti, ar pagrindinis viešasis interesas, kuriuo grindžiama ši direktyva, yra reikalauti, kad nacionaliniai teismai savo iniciatyva tikrintų konkrečios į draudimo liudijimą įtrauktos sutarties sąlygos vykdytinumą (klausimas, kuris, kaip pažymėjo Komisija, dar nebuvo nagrinėtas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje). Kitaip tariant, negalima daryti išvados dėl pareigos neatsižvelgti į res judicata poveikį kartu nenustačius nacionalinių teismų pareigos savo iniciatyva kelti atitinkamą teisės klausimą.
75.      Taigi pereisiu prie klausimo, ar logika, kuria grindžiama nukentėjusiesiems per kelių eismo įvykius teikiama apsauga, lemia nacionalinių teismų pareigą savo iniciatyva ištirti, ar draudikas tokių nukentėjusiųjų atžvilgiu gali remtis sąlyga, pagal kurią draudimo apsauga neapima nuostolių ar sužalojimų, patirtų tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, neteisėto vežimo atveju). Šis paaiškinimas leis man išnagrinėti klausimą, ar pagal tą teisinį pagrindą kyla ir išimtinė pareiga neatsižvelgti į res judicata poveikį.
b)      Dvejopas loginis pagrindas motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo srityje
76.      Pirmiausia primenu, kad Sąjungos teisėje nenumatyta bendra nacionalinių teismų pareiga savo iniciatyva kelti klausimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo, neatsižvelgiant į atitinkamos nuostatos svarbą Sąjungos teisinei tvarkai, kai šalims suteikiama reali galimybė pateikti tokį pagrindą nacionaliniame teisme(58). Tokią poziciją galima paaiškinti tuo, kad paprastai, ypač civiliniuose ginčuose, iniciatyvos imasi šalys, o teismai neprivalo patys kelti konkretaus prieštaravimo, jeigu tai reikštų, kad būtų peržengtos bylos ribos. Todėl Teisingumo Teismas reikalavo, kad nacionaliniai teismai savo iniciatyva veiktų remdamiesi Sąjungos teise tik išimtiniais atvejais, kai tai pateisinama viešuoju interesu(59).
77.      Jau paaiškinau, kad taip yra visų pirma vartotojų apsaugos srityje, konkrečiau, tais atvejais, kurie patenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį. Be to, Teisingumo Teismas tą pareigą išplėtė įtraukdamas atvejus, kuriems taikomi kiti Sąjungos vartotojų teisės aktai(60). Vartotojų apsaugos sritis, šiuo atžvilgiu ir mano žiniomis, yra vienintelė sritis platesnėje Sąjungos teise reglamentuojamų civilinių reikalų srityje, kurioje, kaip nustatė Teisingumo Teismas, tokia pareiga egzistuoja (tais atvejais, kai atitinkamuose Sąjungos teisės aktuose ji nėra aiškiai numatyta).
78.      Kitos išimtys buvo nustatytos imigracijos ir prieglobsčio teisės srityje, kur Teisingumo Teismas tokį požiūrį pagrindė teise į apsaugą, kuri yra absoliuti (kankinimo arba nežmoniško ir žeminančio elgesio ar baudimo draudimas priimant sprendimą dėl grąžinimo)(61), jos svarba konkrečioje teisinėje sistemoje (teisė į laisvę sulaikymo atveju imigracijos ir prieglobsčio bylose)(62) ir teisine suderintos teisminės peržiūros apimties apibrėžtimi (prašymai suteikti tarptautinę apsaugą, atmesti remiantis sąvoka „saugi kilmės šalis“)(63).
79.      Kita vertus, Teisingumo Teismas atsisakė daryti tokią pačią išvadą Sprendime K. B. ir F. S., priimtame baudžiamajame procese, kurio metu įtariamieji nebuvo tinkamai informuoti apie savo procesines teises (visų pirma apie teisę neprisipažinti kaltu)(64). Jis aiškiai atsisakė perkelti į tą teisės sritį pagal Direktyvą 93/13 suformuluotus principus, paaiškindamas, „kad teisiniai santykiai, kurie yra vartotojų apsaugos sistemos dalykas, šiuo aspektu skiriasi nuo teisinių santykių, nagrinėjamų baudžiamosiose bylose, <...> todėl nesąžiningų sąlygų srityje nustatyti principai negali būti paprasčiausiai taikomi procesinėms garantijoms baudžiamosiose bylose“(65).
80.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, kyla klausimas, kur šiuo atveju reikėtų priskirti nagrinėjamą teisės sritį.
81.      Norint atsakyti į šį klausimą, verta prisiminti, kad „nesąžiningų sąlygų srityje nustatytų principų“ specifiškumas, paminėtas Sprendime K. B. ir F. S., priklauso nuo Teisingumo Teismo nustatyto poreikio pakeisti sutartyje nustatytą šalių pusiausvyrą tikra lygybe, o šis poreikis kyla iš silpnesnės vartotojų padėties, kiek tai susiję su žiniomis ir galimybėmis derėtis, palyginti su pardavėju ar tiekėju.
82.      Atsižvelgiant į tai, tam, kad nagrinėjama res judicata išimtis būtų „perkeliama“ į motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo sritį, turėtų būti nustatytas toks pat arba panašus apsaugos pagrindas.
83.      Kaip teigė Komisija, iš esmės nėra abejonių, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta taisyklė yra tvirtos teisėkūros politikos, skatinančios nukentėjusiųjų per kelių eismo įvykius apsaugą, išraiška. Kaip jau pažymėta, tai yra vienas iš dviejų pagrindinių minėtų teisės aktų tikslų(66), kurių „siek[iama] nuolat ir vis intensyviau“(67). Nors laikotarpiu po pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių buvo pridėta konkrečių tokios apsaugos elementų, akivaizdu, kad šis akcentas egzistavo ir atitinkamu laikotarpiu, kaip matyti, pavyzdžiui, iš Trečiosios direktyvos penktos konstatuojamosios dalies, kurioje keleiviai įvardijami kaip „ypač pažeidžiam[a] galimų nukentėjusiųjų kategorij[a]“(68).
84.      Žinoma, šį tikslą galima laikyti atspindinčiu ypač svarbią viešąją politiką, remiantis analogija su Teisingumo Teismo argumentais dėl vartotojų apsaugos politikos pobūdžio (žr. šios išvados 63 punktą).
85.      Jei su tuo sutinkama, toliau galima teigti, kad kalbant apie mažesnių „žinių ir galimybių derėtis“ kriterijus, kuriais remiamasi pagal Direktyvą 93/13, nukentėjusieji per kelių eismo įvykius iš tiesų yra dar sudėtingesnėje padėtyje nei vartotojai. Iš tiesų, kai nukentėjusieji yra tikros trečiosios šalys eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės atžvilgiu (o tai, mano nuomone, yra tipiškas atvejis), jie nežinos draudiko tapatybės (jau nekalbant apie draudimo liudijimo turinį)(69). Tai galėtų dar labiau sustiprinti prielaidą, kad be ex officio teismo patikrinimo, ar tos sutarties sąlygos yra vykdytinos, apsauga, į kurią tie asmenys turi teisę, būtų „nevisapusė ir nepakankama“(70) (pagal analogiją su išvadomis, padarytomis dėl klausimų, kuriems taikoma visų pirma Direktyva 93/13).
86.      Visgi dėl toliau nurodytų priežasčių nepritariu tokiam požiūriui.
87.      Šiuo aspektu, pirma, nekyla abejonių, kad nukentėjusieji per eismo įvykius gali susidurti su sudėtingomis ir tragiškomis situacijomis, kurių jie iš esmės negali kontroliuoti(71). Būtent dėl šios pažeidžiamos padėties Sąjungos teisės aktų leidėjas palaipsniui stiprino įvairius jų apsaugos aspektus. Vis dėlto nustatyta būtinybė apsaugoti pažeidžiamą asmenį savaime nėra pakankama, kad nacionaliniams teismams atsirastų pareiga savo iniciatyva kelti teisės klausimą. Mano nuomone, tai aiškiai išplaukia iš pirma aptarto Sprendimo K. B. ir F. S., kuris, trumpai tariant, buvo susijęs su nusikalstama veika įtariamu asmeniu, kurio procesines teises pažeidė teisėsaugos institucijos. Nėra abejonių, kad asmuo, susidūręs su tokiomis institucijomis, atsidurs santykinai silpnoje padėtyje, o valstybės institucijų neteisėto elgesio pasekmės jam gali būti ypač rimtos. Vis dėlto pareigos ex officio ištirti nagrinėjamą procedūrinį pažeidimą negalima nustatyti remiantis iš Direktyvos 93/13 kylančiais principais, iš esmės dėl to, kad, kaip pažymėta, šie principai buvo suformuluoti specifinėmis aplinkybėmis.
88.      Šiuo aspektu, priešingai, nei numatyta Direktyvoje 93/13 ir iš esmės teigė Italijos vyriausybė teismo posėdyje, taisyklių motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo srityje paskirtis nėra išlaikyti šalių sutartinių teisių ir pareigų pusiausvyrą ir užkirsti kelią sutarties sąlygų naudojimui, nes dėl šių sąlygų „pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą <...> atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“(72).
89.      Iš tiesų, nors Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad tam tikros į draudimo liudijimą įtrauktos sąlygos būtų santykinai negaliojančios (nevykdytinos nukentėjusiųjų atžvilgiu), tai daroma ne tam, kad būtų ištaisyta sutartinė nelygybė tarp draudiko ir nukentėjusios trečiosios šalies (nes tipiniu atveju tarp šių dviejų šalių paprasčiausiai nėra sutarties(73)), bet siekiant apsaugoti nukentėjusįjį nuo tų sąlygų teisinių pasekmių (kurios neleistų jam gauti kompensacijos už patirtus nuostolius ir sužalojimus), nepriklausomai nuo bet kokių sutartinių santykių tarp šių dviejų šalių. Ši konkreti apsaugos logika yra ypač akivaizdi, kai atsižvelgiama į tą Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies vietą, kurioje reikalaujama, kad teisės aktų nuostatos, turinčios toje nuostatoje (ir šios išvados 52 punkte) aprašytą išimtinį poveikį, būtų laikomos santykinai negaliojančiomis (nevykdytinomis), o tai yra teisės aktų nuostatos, kurios dėl savo pobūdžio egzistuoja nepriklausomai nuo šalių valios.
90.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nukentėjusių trečiųjų šalių apsauga nereiškia, kad sąlygos (arba teisės aktų nuostatos), pagal kurias draudimo apsauga netaikoma visų pirma neteisėtam vežimui, turi būti laikomos savaime neteisėtomis. Priešingai, tai, kad eismo įvykis įvyko dėl neteisėto vežimo, mano nuomone, išlieka svarbiu veiksniu draudiko ir draudėjo santykiuose (nes teisinės pasekmės turi būti netaikomos tik nukentėjusiojo atžvilgiu)(74).
91.      Žvelgiant iš šios perspektyvos, logika, kuria vadovaujamasi, viena vertus, Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje ir, kita vertus, Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje, yra gana skirtinga, kalbant apie „sankciją“, kurios reikalaujama dėl „probleminių“ sutarties sąlygų. Nors pagal pirmąją nuostatą reikalaujama, kad nesąžininga sutarties sąlyga, o galbūt (jei būtina) ir visa sutartis (dėl jai būdingo neteisėtumo) būtų pripažinta negaliojančia, to nesiekiama Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią reikalaujama tik užtikrinti, kad tam tikros sąlygos neturėtų teisinių pasekmių nukentėjusiesiems per kelių eismo įvykius.
92.      Vėlgi, šis Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies ir Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies logikos skirtumas nėra absoliučiai nesuderinamas su teiginiu, kad turėtų būti reikalaujama ex officio teisminio nagrinėjimo, siekiant užtikrinti, kad nukentėjusysis būtų tinkamai apsaugotas. Kaip minėta, nukentėjusiojo ir draudiko santykiuose egzistuoja tokia pati (jei ne didesnė) informacijos asimetrija, palyginti su tais atvejais, kuriems taikoma Direktyva 93/13. Visgi, mano nuomone, šis skirtumas yra pakankama priežastis pritarti argumentui, kad Direktyvai 93/13 būdinga apsauginė logika su jos konkrečiomis teisinėmis pasekmėmis pagal Sąjungos taisykles dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo tiesiog neegzistuoja.
93.      Antra, nepaisant to, kas išdėstyta, reikia priminti, kad reikalavimas neatsižvelgti į res judicata poveikį Teisingumo Teismo buvo susietas su Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatyta pareiga. Pagal šią nuostatą reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, kad „egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“ (išskirta mano). Kaip pažymėjo Italijos ir Suomijos vyriausybės ir kaip pripažino Komisija, tokia prievolė nenustatyta išimčių sąlygų, tokių kaip nagrinėjama šioje byloje, atžvilgiu.
94.      Iš tiesų Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje reikalaujama imtis „visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad visos teisės aktų nuostatos ar bet kokios sutarties sąlygos, įtrauktos į draudimo polisą“, pagal kurias draudimo apsauga nesuteikiama visų pirma neteisėtam vežimui, „[būtų] laikomos niekinėmis įvykio metu nukentėjusių trečiųjų šalių reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu“ (išskirta mano). Ši formuluotė aiškiai labiau atitinka Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies(75) formuluotę, nes jų abiejų tikslas – užtikrinti, kad nagrinėjama sąlyga neturėtų privalomojo poveikio (bent jau) pažeidžiamos šalies atžvilgiu (konkrečiu atveju).
95.      Kita vertus, Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje trūksta sistemingesnio ir atgrasančio aspekto, būdingo Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 daliai, kurioje valstybės narės raginamos užtikrinti, kad būtų užkirstas kelias nesąžiningų sąlygų naudojimui (apskritai). Žvelgiant iš šios perspektyvos, res judicata išimtis gali būti aiškinama kaip atgrasanti pardavėjus ar tiekėjus nuo nesąžiningų sąlygų įtraukimo į sutartis, atimant iš jų teisinio saugumo pranašumą, kuris priešingu atveju kiltų iš jiems palankaus teismo sprendimo galutinio pobūdžio (sprendimo, priimto neišnagrinėjus, ar atitinkama sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13). Šis aspektas nėra numatytas Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje, nes, kaip jau pažymėta, ja siekiama užtikrinti, kad nukentėjusi trečioji šalis, kuri (paprastai) neturi sutartinių santykių su draudiku, gautų iš jo kompensaciją, neatsižvelgiant į jokias išimčių sąlygas. Atvirkščiai, ta nuostata nesiekiama visiškai uždrausti išimčių sąlygų.
96.      Atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl res judicata panaikinimo reikalavimo yra susijusi su šiuo konkrečiu prevenciniu ir sisteminiu Direktyvos 93/13 režimo aspektu (siekiant užtikrinti, kad nesąžiningos sąlygos nebūtų naudojamos apskritai, be to, kad konkrečiu atveju neatsižvelgiama į jų teisines pasekmes) ir kad ši pozicija yra pagrindinės taisyklės, pagal kurią turi būti paisoma teismo sprendimo galutinio pobūdžio, išimtis, manau, kad res judicata panaikinimo negalima reikalauti pagrindinėje byloje, kurioje nesiekiama jokio panašaus sisteminio tikslo(76).
97.      Galiausiai, trečia, man atrodo, kad kai Teisingumo Teismas pareikalavo tokio plataus poveikio žingsnio kaip ex officio nagrinėjimas (o to nepadarius – res judicata panaikinimo) situacijoje, kuri iš principo patenka į valstybių narių procesinę autonomiją (nesant jokių teisės aktų nuostatų šiuo klausimu), jis neišvengiamai rėmėsi konkrečiu vartotojų vaidmeniu vidaus rinkos veikimo srityje (įsigyjant prekes ir paslaugas)(77), taip pat prielaida, kad nežinojimas apie taikytinas taisykles gali atgrasyti juos nuo prekių ar paslaugų pirkimo kitoje valstybėje narėje(78). Be to, suderintų taisyklių dėl nesąžiningų sąlygų buvimas buvo įvardytas kaip svarbi priemonė išlaikyti neiškraipytą konkurenciją(79) ir skatinant tiekėjų tarpusavio konkurenciją padidinti vartotojams siūlomą pasirinkimą(80).
98.      Teisės aktai, kuriuose reglamentuojamas motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas, žinoma, taip pat yra priemonė, prisidedanti prie vidaus rinkos veikimo ir, konkrečiau, prie laisvo transporto priemonių bei asmenų judėjimo, kaip pripažįstama atitinkamose direktyvose(81). Vis dėlto taip pat pripažinta, kad šis suderinimas, nors ir siekiant dvigubo tikslo, nurodyto šios išvados 49 punkte (užtikrinti laisvą transporto priemonių ir jomis keliaujančių asmenų judėjimą ir garantuoti panašų elgesį su nukentėjusiaisiais per eismo įvykius), yra daugiausia orientuotas į nukentėjusiųjų per kelių eismo įvykius apsaugą, o tai taip pat buvo nurodytas (anksčiau galiojusios) privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo patikros pasienyje tikslas(82). Be to, Komisija posėdyje pažymėjo, kad privalomojo draudimo prievolė (užtikrinanti, kad visos transporto priemonės, paprastai esančios tam tikros valstybės narės teritorijoje, būtų apdraustos civilinės atsakomybės draudimu)(83) ir tiesioginė teisė pareikšti ieškinį, kurią nukentėjusieji turi turėti atsakingo asmens draudiko atžvilgiu (reikalavimas, kuris buvo vėliau pridėtas prie pagrindinėje byloje nustatytų faktų)(84), sudaro nagrinėjamų teisės aktų pagrindinius elementus.
99.      Nesumažinant to tikslo svarbos ir asmeninių sunkumų, kuriuos kelių eismo įvykiai sukelia nukentėjusiesiems, man atrodo, kad tas pagrindas, nors vėlgi susijęs su vidaus rinka, nėra taip giliai įtvirtintas siekiant vidaus rinkos tikslo, kaip Direktyva 93/13 siekiamo suderinimo atveju (kuris, kaip paaiškinta, tiesiogiai ir iškart skatina komercinius sandorius). Bet kuriuo atveju tas pagrindas vėlgi tiesiog skiriasi tuo, ko juo siekiama. Kartu su minėta išimtine nuostata, kad reikalavimas atlikti ex officio tyrimą ir panaikinti res judicata atitinka įprastą teisės taikymą, tai suteikia papildomą pagrindą, kodėl šios nuostatos, suformuluotos visų pirma pagal Direktyvą 93/13, neturėtų būti taikomos ir motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo sričiai.
100. Dėl visų šių priežasčių ir atsižvelgdamas į tai, kad teisės aktų leidėjas nusprendė į pastarąją teisės sistemą neįtraukti nuostatos dėl teisminės peržiūros apimties, manau, kad klausimą, ar kyla pareiga atlikti ex officio tyrimą, geriau nagrinėti per veiksmingumo (ir lygiavertiškumo) principo prizmę, kaip suvokiama tradiciškai ir priminta šios išvados 58 punkte. Pagal šį požiūrį teismų pareiga iškelti šį klausimą savo iniciatyva kiltų tik tuomet, kai išnagrinėjus taikytiną procesinę normą būtų padaryta išvada, kad atitinkamam nukentėjusiajam nebuvo suteikta tikra galimybė pareikšti tokį prieštaravimą nacionaliniame teisme. Tos pačios aplinkybės turėtų būti mutatis mutandis taikomos ir klausimui, ar turi būti neatsižvelgiama į res judicata poveikį, kai nebuvo peržiūrėtas tokios sąlygos, kaip nagrinėjama nagrinėjamoje byloje, santykinis negaliojimas, nes, kaip paaiškinta pirma, abu aspektai yra glaudžiai susiję.
101. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus ir atsakydamas į pirmąjį prejudicinį klausimą manau, jog Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, remiantis tuo, kad teismo sprendimas įgijo res judicata galią, neleidžiama šaliai vėlesniame to paties teismo proceso etape pirmą kartą pareikšti prieštaravimo, kad į motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo liudijimą įtraukta sąlyga yra negaliojanti (nevykdytina), kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, su sąlyga, kad jokia nacionalinės procesinės teisės norma nesudarė pernelyg didelių sunkumų ir nesutrukdė tai šaliai pareikšti šį prieštaravimą ankstesniame proceso etape, kuriame šis klausimas galėjo būti išnagrinėtas nacionaliniuose teismuose.
c)      Šalies „visiško neveikimo“ atvejis
102. Dėl išsamumo ir jeigu Teisingumo Teismas nesutiktų su mano pateikta analize, dabar pereisiu prie antrojo klausimo, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar įvertinimui, ar pagal nacionalinę teisę yra pareiga neatsižvelgti į res judicata poveikį, jeigu tokia pareiga būtų nustatyta, turi įtakos tai, kad, pasak to teismo, kasatoriai pagrindinėje byloje „elgėsi visiškai pasyviai“, nes ankstesniame teismo proceso etape neapskundė išimties sąlygos taikymo.
103. Manau, kad atsakyti į šį klausimą gana paprasta.
104. Pirma, sąvoka „visiškas pasyvumas“ (arba „visiškas neveikimas“) buvo suformuluota Sprendime Asturcom Telecomunicaciones ir vėlesnėje jurisprudencijoje, atsižvelgiant į išimtinę pareigą neatsižvelgti į res judicata nacionalinį poveikį(85). Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ji reiškia, tiksliau sakant, „tos išimties išimtį“. Kitaip tariant, kai iš esmės kyla išimtinė teismo pareiga neatsižvelgti į res judicata poveikį siekiant apsaugoti vartotoją, tačiau tas vartotojas atitinkamose bylose liko visiškai pasyvus, pareiga neatsižvelgti į res judicata galią netaikoma ir situacija grįžta į įprastą padėtį, kurioje res judicata poveikis lieka nepakitęs.
105. Tiesa, antra, man nėra visiškai aišku, kokios aplinkybės galėtų lemti, kad tokia įprasta situacija būtų faktiškai „atkurta“, atsižvelgiant į tai, kad pareiga ex officio kelti klausimą dėl galimo sutarties sąlygų nesąžiningumo, atrodo, taikoma bet kuriame teismo proceso etape, o tai iš esmės daro vartotojo  „neveikimą“ nereikšmingą, bent jau tebevykstančiose teismo bylose (pavyzdžiui, šioje pagrindinėje byloje).
106. Vis dėlto šiuo atveju šio klausimo toliau nagrinėti nereikia, nes, trečia, akivaizdu, kad „visiško neveikimo“ atvejo, kaip jis suprantamas pagal atitinkamą jurisprudenciją, nebuvo.
107. Iš tiesų ši sąvoka susijusi su vartotoju, kuris tiesiog nedalyvauja procese ir negina savo pozicijos. Ji netaikoma vartotojui, kuris aktyviai dalyvauja procese, nors ir nekelia ginčijamo teisės klausimo. Kitaip tariant, ši sąvoka nereiškia, kad atitinkama šalis procese nepateikė konkretaus prieštaravimo, o reiškia, kad ji apskritai nedalyvavo tame procese. Be to, jeigu ši sąvoka reikštų konkretaus prieštaravimo nepateikimą, nacionalinių teismų pareiga jį nurodyti savo iniciatyva būtų nereikalinga(86).
108. Šiuo klausimu iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kasatoriai pagrindinėje byloje aktyviai dalyvavo ankstesniuose tos bylos etapuose, nors ir nekėlė klausimo dėl tariamo išimčių sąlygos neteisėtumo. Esant tokioms aplinkybėms, negalima laikyti, kad jie liko „visiškai pasyvūs“, kaip tai suprantama pagal pirma pateiktą paaiškinimą.
d)      P. S.: galimas abiejų sričių sutapimas
109. Prieš baigdamas savo analizę, norėčiau aptarti dar vieną sisteminį arba kontekstinį aspektą, susijusį, kaip nurodyta pirma, su galimu motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo teisės aktų ir Direktyvos 93/13 tarpusavio ryšiu.
110. Mano nuomone, nėra abejonių, kad draudimo liudijimai šioje srityje apskritai gali būti kvalifikuojami kaip vartotojų sutartys, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, jeigu tenkinamos tokiam kvalifikavimui taikomos sąlygos, kaip iš esmės pažymėjo Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose, taip pat Italijos vyriausybė teismo posėdyje.
111. Be to, pagrindinėje byloje nustatytos aplinkybės rodo, kad gali būti situacijų, kai nukentėjusi trečioji šalis taip pat yra atitinkamos draudimo sutarties šalis, o tai, jeigu tenkinamos taikytinos sąlygos, reiškia, kad ta sutartis „atitinka“ Direktyvos 93/13 taikymo sritį(87).
112. Atsižvelgiant į tai, gali atsirasti tam tikrų neatitikimų dėl procesinių galimybių, kurios bus prieinamos tokiai šaliai, palyginti su kitais nukentėjusiaisiais per kelių eismo įvykius. Iš tiesų nukentėjusysis, kuris taip pat yra draudėjas, automatiškai turės teisę remtis procedūriniais pokyčiais, susijusiais su ex officio nagrinėjimu arba res judicata panaikinimu, nustatytais pagal Direktyvą 93/13, su sąlyga, kad nagrinėjamas draudimo liudijimas atitinka sąlygas, kad būtų kvalifikuojamas kaip sutartis tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo (kaip tai suprantama pagal tą direktyvą). Kita vertus, tokia galimybė nebus suteikta kitiems nukentėjusiesiems, jeigu tos sąlygos nėra tenkinamos arba jeigu nukentėjusysis nėra draudėjas(88).
113. Nemanau, kad tai turi įtakos ankstesnės analizės rezultatams.
114. Pirmiausia bet koks galimas prieštaravimas, kuris galėtų būti pareikštas pagal Direktyvą 93/13, dėl akivaizdžių priežasčių turėtų būti grindžiamas nesąžiningumu, kaip tai suprantama pagal tą direktyvą. Šis konkrečios sutarties sąlygos nagrinėjimo aspektas taip pat aiškiai skiriasi nuo tų, kuriems taikoma visų pirma Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis(89).
115. Nepaisant to, tai, kad nukentėjusysis per kelių eismo įvykį, t. y. draudėjas ir vartotojas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, teoriškai galėtų remtis ta direktyva, kad sukeltų iš jos kylančias konkrečias procesines pasekmes (siekiant, kad būtų iš naujo išnagrinėta tam tikra draudimo liudijimo sąlyga), kai tokia procesinė galimybė nėra suteikta kitiems nukentėjusiesiems, savaime nėra priežastis „perkelti“ res judicata išimtį iš Direktyvos 93/13 taikymo srities į šioje byloje nagrinėjamą sritį (siekiant užkirsti kelią galimam nevienodam procesiniam nukentėjusiųjų per kelių eismo įvykius traktavimui). Toks procedūrinis neatitikimas veikiau yra atsitiktinis reiškinys, kylantis dėl dviejų reguliavimo sistemų sutapimo konkrečiomis bylos aplinkybėmis. Kita vertus, tai nėra priežastis vienos teisės srities principus, atsižvelgiant į jų specifines ypatybes, taikyti kitoje teisės srityje, kurioje tų ypatybių nėra.
V.      Išvada
116. Siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija) klausimus:
1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 2 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, remiantis tuo, kad teismo sprendimas įgijo res judicata galią, neleidžiama šaliai vėlesniame to paties teismo proceso etape pirmą kartą pareikšti prieštaravimo, kad į motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo liudijimą įtraukta sąlyga yra negaliojanti (nevykdytina), kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, su sąlyga, kad jokia nacionalinės procesinės teisės norma nesudarė pernelyg didelių sunkumų ar nesutrukdė tai šaliai pareikšti šį prieštaravimą ankstesniame proceso etape, kuriame šis klausimas galėjo būti išnagrinėtas nacionaliniuose teismuose.
1      Originalo kalba: anglų.
2      1983 m. gruodžio 30 d. Antroji Tarybos direktyva dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 8, 1984, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3; toliau – Antroji direktyva).
3      Šios nuostatos versijoje anglų kalba nurodoma pareiga užtikrinti, kad ginčijamos sąlygos būtų „deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident“; versijoje prancūzų kalba nurodoma, kad bet kuri nuostata ar sąlyga turi būti „réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre“. Taigi, kaip paaiškinsiu vėliau, šia pareiga siekiama ne atitinkamos nuostatos ar sąlygos (absoliutaus) negaliojimo, o užtikrinimo, kad ji neturėtų teisinių pasekmių tam tikros kategorijos asmenų atžvilgiu. Man atrodo, kad kai kuriose teisinėse sistemose tokia situacija gali būti vadinama „santykiniu negaliojimu“ arba „nevykdytinumu“.
4      2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, 2009, p. 11), visų pirma jos 13 straipsnio 1 dalies c punktas.
5      Direktyvoje 2009/103 kodifikuota fragmentiška sistema, kuri palaipsniui susiformavo priimant kelias direktyvas, išvardytas šios direktyvos 1 konstatuojamojoje dalyje. Ankstesnėmis direktyvomis buvo reglamentuojami skirtingi motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo sistemos aspektai ir, priklausomai nuo eismo įvykio datos, tam tikroje byloje jos galėjo būti taikomos vienu metu. Žr., pavyzdžiui, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, 31 punktas).
6      Norėčiau pridurti, kad, atsižvelgiant į eismo įvykio datą, Antroji direktyva taikoma kartu su Pirmąja ir Trečiąja direktyvomis, nurodytomis šios išvados 5 ir 12 punktuose.
7      Žr. 2024 m. balandžio 9 d. Sprendimą Profi Credit Polska (Įsiteisėjusiu sprendimu užbaigto proceso atnaujinimas) (C‑582/21, EU:C:2024:282; toliau – Sprendimas Profi Credit Polska (Įsiteisėjusiu sprendimu užbaigto proceso atnaujinimas)) ir 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:993; toliau – Sprendimas Soledil).
8      1972 m. balandžio 24 d. Tarybos Direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (OL L 103, 1972, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10; toliau – Pirmoji direktyva).
9      1990 m. gegužės 14 d. Trečioji Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129, 1990, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249; toliau – Trečioji direktyva).
10      Kaip suprantu, Cattolica ieškinys susijęs su PA giminaičių įpareigojimu grąžinti jiems faktiškai išmokėtas sumas, taip pat su prašymu pripažinti, kad Cattolica neprivalėjo jiems mokėti jokių likusių sumų. Bet kuriuo atveju šių dviejų ieškinio aspektų konkretus klasifikavimas, atrodo, nėra svarbus vertinant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
11      2025 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, EU:C:2025:276, 6 ir 7 punktai).
12      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288).
13      2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Governo della Repubblica italiana (Italijos taikos teisėjų statusas) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2024 m. liepos 29 d. Sprendimas Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      Žr., pavyzdžiui, 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C‑325/24, EU:C:2025:989, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
15      Arba kai problema yra hipotetinė, arba kai Teisingumo Teismas neturi būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad galėtų pateikti naudingą atsakymą; žr., pavyzdžiui, to paties sprendimo 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
16      Žr., pavyzdžiui, mano išvadą byloje Profi Credit Polska (Proceso, užbaigto galutiniu teismo sprendimu, atnaujinimas) (C‑582/21, EU:C:2023:674, 85–87 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija; toliau – mano išvada byloje Profi Credit Polska).
17      2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimas Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) dėl Trečiosios direktyvos.
18      2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 50–53 punktai) ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimas Farrell (C‑356/05, EU:C:2007:229, 40–43 punktai; toliau – Sprendimas Farrell); taip pat žr. mano išvadą byloje Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 83 punktas) ir išvadą byloje Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, 44–48 punktai).
19      Žr. šios išvados 39 punktą ir 17 išnašą.
20      Žr. šios išvados 3 skirsnio d poskirsnį.
21      Žr., pavyzdžiui, 2025 m. balandžio 30 d. Sprendimą Nastolo (C‑370/24, EU:C:2025:300, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Nastolo).
22      2026 m. vasario 12 d. Sprendimas Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, 33 ir 36 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Žr. Trečiosios direktyvos 1 straipsnį (dabar Direktyvos 2009/103 12 straipsnio 1 dalis).
23      Žr., pavyzdžiui, 2024 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Matmut). Taip pat žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Churchill Insurance Company ir Evans (C‑442/10, EU:C:2011:548, 23 punktas; toliau – išvada byloje Churchill Insurance Company).
24      Taip pat žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, 47–53 punktai).
25      2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Churchill Insurance Company ir Evans (C‑442/10, EU:C:2011:799, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Churchill Insurance Company).
26      Ten pat, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
27      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Matmut 34 punktą.
28      Sprendimo Churchill Insurance Company 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat Sprendimo Matmut 36 ir 46 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija.
29      Šiuo atveju nėra būtinybės aptarti sunkumų, kurie kyla dėl šio skirtumo, kaip pažymėta, pavyzdžiui, generalinio advokato A. Biondi išvadoje byloje Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2025:735, 14–16 punktai; toliau – išvada byloje Stichting Koskea) ir išvadoje byloje Churchill Insurance Company (15–17 punktai).
30      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Matmut 64 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2012 m. spalio 23 d. Sprendimą Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, 32 ir 33 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
31      Sprendimo Farrell 36 punktas. Toje byloje buvo nagrinėjamas keleivio, kuris buvo tikra nukentėjusi trečioji šalis (bet ne apdraustasis), atvejis.
32      2005 m. birželio 30 d. Sprendimas Candolin ir kt. (C‑537/03, EU:C:2005:417, 35 punktas, taip pat 11 ir 12 punktai). Teisingumo Teismas aiškiai nenurodė, ar savininkas (nukentėjusysis ir keleivis) taip pat buvo apdraustasis, tačiau ši aplinkybė, atrodo, nebuvo svarbi to sprendimo išvadai.
33      Sprendimo Churchill Insurance Company 32–36 ir 44 punktai.
34      Pagal juos, jeigu negalima reikalauti pripažinti sandorio negaliojančiu, draudikas gali susigrąžinti visas sumas, sumokėtas keleiviui, nukentėjusiam per kelių eismo įvykį. Šis atsakymas buvo susijęs su galimo piktnaudžiavimo teisėmis nustatymu. Žr. Sprendimą Matmut, ypač jo 61 ir 66 punktus.
35      Sprendimo Profi Credit Polska (Įsiteisėjusiu sprendimu užbaigto proceso atnaujinimas) 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
36      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Soledil 32 punktą ir 2018 m. spalio 24 d. Sprendimą XC ir kt. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37      Sprendimo Profi Credit Polska (Įsiteisėjusiu sprendimu užbaigto proceso atnaujinimas) 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat 2025 m. sausio 16 d. Sprendimas BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
38      Dėl išimčių, nustatytų remiantis lygiavertiškumo principu, žr. mano išvados byloje Profi Credit Polska (Proceso, užbaigto galutiniu teismo sprendimu, atnaujinimas) 42–50 punktus.
39      2007 m. liepos 18 d. Sprendimas Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, 63 punktas). Teisingumo Teismas pabrėžė šios išvados išskirtinumą 2014 m. liepos 10 d. Sprendime Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 61 punktas).
40      Dėl pridėtinės vertės mokesčio žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą UR (Advokatų apmokestinimas PVM) (C‑424/19, EU:C:2020:581, 32–34 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija), dėl valstybės pagalbos žr. 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 43–46 punktai), dėl bendros žemės ūkio politikos žr. 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Avio Lucos (C‑116/20, EU:C:2022:273, 102–105 punktai).
41      Sprendimo Soledil 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
42      Ten pat, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
43      Žr., pavyzdžiui, 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 ir 55 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
44      2022 m. gegužės 17 d. Sprendimas Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, 50 punktas; toliau – Sprendimas Ibercaja Banco).
45      „[J]ei tik jam žinomos šiuo klausimu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės“; Sprendimo Soledil 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija. Dėl atvejų, kai nacionaliniams teismams nėra žinomos šios atitinkamos aplinkybės, žr. 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Profi Credit Polska (C‑419/18 ir C‑483/18, EU:C:2019:930, 77 punktas).
46      Žr. Sprendimo Ibercaja Banco 57–59 punktus ir Sprendimo Profi Credit Polska (Įsiteisėjusiu sprendimu užbaigto proceso atnaujinimas) 83 punktą.
47      Sprendimo Soledil 29 punktas ir 2022 m. gegužės 17 d. Sprendimas Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, 29 punktas; toliau – Sprendimas Unicaja Banco). Teisingumo Teismas dažnai rėmėsi Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalimi ir tos direktyvos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, kurioje išdėstyta ta pati mintis.
48      2016 m. vasario 18 d. Sprendimas Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98), 2017 m. sausio 26 d. Sprendimas Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), 2022 m. gegužės 17 d. Sprendimas SPV Project 1503 ir kt. (C‑693/19 ir C‑831/19, EU:C:2022:395), Sprendimas Ibercaja Banco, 2024 m. sausio 18 d. Sprendimas Getin Noble Bank ir kt. (Sąlygų nesąžiningumo patikrinimas savo iniciatyva) (C‑531/22, EU:C:2024:58) ir 2024 m. vasario 29 d. Sprendimas Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182). Skirtingai nei minėtose bylose, Sprendimas Unicaja Banco buvo susijęs ne su vartotojų įsipareigojimų vykdymu, o su vartotojo ieškiniu, kuriuo buvo siekiama pripažinti hipotekos sutarties sąlygą negaliojančia ir susigrąžinti pagal ją neteisėtai sumokėtas sumas.
49      Sprendimas Soledil, visų pirma 36–39 punktai, taip pat to sprendimo 11–17 punktai.
50      Sprendimo Soledil 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
51      Žr. Trečiosios direktyvos penktą konstatuojamąją dalį.
52      Be to, kaip jau pažymėta, byloje nėra jokių požymių, rodančių, kad būtinybę neatsižvelgti į res judicata poveikį būtų galima pagrįsti lygiavertiškumo principu.
53      Primenu, kad užkirsti kelią vėlesnei teisminei peržiūrai galima ne visų formų teismine peržiūra, o tik tokia, kuri atitinka tam tikras sąlygas, kaip išsamiai paaiškinta visų pirma 2024 m. vasario 29 d. Sprendime Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182, 45 punktas) ir kaip priminta Sprendimo Soledil 35 punkte.
54      Kaip buvo aiškiai nurodyta visų pirma Sprendime Soledil; taip pat žr. Sprendimą Unicaja Banco (dėl pastarojo aspekto žr. šios išvados 48 išnašą).
55      Žr. šios išvados 43 ir 44 išnašas ir generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadą byloje Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44 punktas).
56      2025 m. liepos 3 d. Sprendimas C. ir kt. (C‑582/23, EU:C:2025:518, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
57      Italijos vyriausybė teismo posėdyje pažymėjo, kad pagal taikytiną nacionalinę teisę nacionaliniai teismai privalo ex officio kelti ginčijamos išimties sąlygos negaliojimo (arba, kaip aš suprantu, nevykdytinumo) klausimą ir kad ši pareiga buvo pažeista ankstesniuose pagrindinės bylos etapuose.
58      Žr. visų pirma 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą van Schijndel ir van Veen (C‑430/93 ir C‑431/93, EU:C:1995:441, 16–22 punktai), 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą van der Weerd ir kt. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, 41 punktas) ir 2023 m. birželio 22 d. Sprendimą K. B. ir F. S. (Pažeidimo nagrinėjimas savo iniciatyva baudžiamosios teisės srityje) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 53 punktas; toliau – Sprendimas K. B. ir F. S.).
59      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadą byloje Ararat  (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44 punktas).
60      Dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, 2008, p. 66) žr. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimą Radlinger ir Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 62–74 punktai) ir 2020 m. kovo 5 d. Sprendimą OPR-Finance (C‑679/18, EU:C:2020:167, 17–24 punktai).
61      2024 m. spalio 17 d. Sprendimas Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 50 punktas).
62      2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teismo iniciatyva atliekama sulaikymo patikra) (C‑704/20 ir C‑39/21, EU:C:2022:858, 85–90 ir 94 punktai).
63      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, 93–98 punktai).
64      Sprendimo K. B. ir F. S. 44–53 punktai, visų pirma 19 punktas.
65      Ten pat, 52 punktas.
66      Žr. šios išvados 49 punktą. Taip pat žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19, EU:C:2020:1003, 41 punktas).
67      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Nastolo 39 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
68      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Farrell 24 punktą ir išvados byloje Stichting Koskea 35 punktą.
69      Pažymėtina, kad pagal Trečiosios direktyvos 5 straipsnį valstybės narės turėjo pareigą „[imtis] priemonių, būtinų garantuoti, kad su autoįvykiu susijusios šalys galėtų nedelsiant sužinoti, kuri draudimo įmonė yra apdraudusi visų su įvykiu susijusių motorinių transporto priemonių valdytojų civilinę atsakomybę“. Taip pat žr. Direktyvos 2009/103 23 straipsnį.
70      Žr. šios išvados 68 punktą.
71      Taip pat žr. išvados byloje Stichting Koskea 35 ir 42 punktus.
72      Primenu, kad pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį „sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“.
73      Jei tokia sąlyga yra kaip pagrindinėje byloje, tai yra atsitiktinė situacija, kaip pažymėjo Italijos vyriausybė teismo posėdyje.
74      Primenu, jog Antrosios direktyvos septintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „kadangi, nukentėjusiųjų asmenų interesų labui, tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko ir už įvykį atsakingo asmens santykiams“.
75      Primenu, jog Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „[v]alstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos[,] naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų“.
76      Tai, kad galutinis teismo sprendimas pagrindinėje byloje buvo priimtas nepaisant to, kad ta byla vis dar nagrinėjama, nėra svarbu. Kaip pažymėjau kitur, gerai žinoma, kad galutinio sprendimo (turinčio res judicata galią) sąvoka neapsiriboja vieninteliu formaliu sprendimu, kuriuo faktiškai užbaigiama bet kuri konkreti byla (nes šalys nusprendė jos nebetęsti arba išnaudojo visas galimas teisių gynimo priemones). Res judicata poveikis gali atsirasti vykstant procesui, skirtingose jo stadijose ir dėl skirtingų ginčo aspektų dėl to, kad šalys nekėlė atitinkamo klausimo arba neginčijo jo vertinimo. Žr. mano išvadą byloje Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 77 punktas).
77      Direktyvos 93/13 šeštoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „kadangi, siekiant palengvinti vidaus rinkos sukūrimą bei apsaugoti pilietį kaip vartotoją, įsigyjant prekes ar paslaugas pagal sutartis, kurioms taikomi kitų valstybių narių įstatymai, būtina iš šių sutarčių pašalinti nesąžiningas sąlygas“.
78      Remiantis Direktyvos 93/13 penkta konstatuojamąja dalimi, „šis žinių trūkumas gali sulaikyti juos nuo prekių ar paslaugų pirkimo kitoje valstybėje narėje tiesioginių sandorių sudarymo“.
79      Žr. Direktyvos 93/13 antrą konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad „sutarčių, sudaromų tarp prekių pardavėjų ar paslaugų tiekėjų, iš vienos pusės, ir jų vartotojų, iš kitos, sąlygas reglamentuojantys valstybių narių įstatymai ženkliai skiriasi, ir dėl to skiriasi prekių ir paslaugų pardavimo vartotojams nacionalinės rinkos, o tarp pardavėjų ir tiekėjų gali atsirasti konkurencijos iškraipymai, ypač kai jie parduoda ir tiekia kitose valstybėse narėse“.
80      Pagal Direktyvos 93/13 septintą konstatuojamąją dalį, „kadangi tokiu būdu bus palengvinta prekių pardavėjų bei paslaugų tiekėjų užduotis parduoti prekes ar tiekti paslaugas tiek savo šalyje, tiek visoje vidaus rinkoje; kadangi taip bus skatinama konkurencija, prisidedanti prie platesnio pasirinkimo, siūlomo Bendrijos piliečiams kaip vartotojams“.
81      Žr. visų pirma Pirmosios direktyvos trečią, penktą ir šeštą konstatuojamąsias dalis, Antrosios direktyvos trečią konstatuojamąją dalį ir Trečiosios direktyvos tryliktą konstatuojamąją dalį.
82      Žr. Pirmosios direktyvos antrą konstatuojamąją dalį.
83      Kaip reikalaujama pagal Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį ir paskiausiai pagal Direktyvos 2009/103 3 straipsnį.
84      2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Ketvirtoji transporto priemonių draudimo direktyva) (OL L 181, p. 65; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 331) 3 straipsnis. Žr. Direktyvos 2009/103 18 straipsnį.
85      Žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 47 punktas), Sprendimo Unicaja Banco 28 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Getin Noble Bank ir kt. (Nacionalinio teismo vykdomas sąlygų nesąžiningumo patikrinimas savo iniciatyva) (C‑531/22, EU:C:2024:58, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimo Soledil 41 punktą.
86      Taip pat žr. Sprendimo Soledil 41 punktą, kuriame Teisingumo Teismas atsakė į panašų klausimą, pateiktą panašiomis aplinkybėmis, kai, kaip jau pažymėta, atitinkami vartotojai dalyvavo procese, tačiau laiku nepateikė prieštaravimo dėl ginčijamos sutarties sąlygos nesąžiningumo.
87      Su sąlyga, kad Direktyva 93/13 taikoma nagrinėjamai bylai ratione temporis.
88      Tokiu atveju reikėtų nustatyti, ar (tikra) nukentėjusi trečioji šalis galėtų reikalauti vartotojų apsaugos pagal Direktyvą 93/13, jeigu būtų nustatyta, kad draudėjas sudarydamas draudimo sutartį veikė kaip vartotojas.
89      Vėlgi primenu, jog tam, kad pagal Direktyvą 93/13 sąlyga būtų laikoma „nesąžininga“, pagal tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį „pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos [turi atsirasti] ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“. Neaišku, kaip sąlyga, pagal kurią draudimo apsauga netaikoma neteisėtam vežimui, galėtų sukelti tokį „disbalansą“. Gali kilti papildomų abejonių dėl to, kaip būtų galima suderinti abu negaliojimo tipus, kai negaliojimo siekiama atitinkamai pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir pagal Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į tai, kad pirmasis atrodo esąs „absoliutus“, o antrasis – tik „santykinis“, kaip buvo aptarta posėdyje.