62024CC0182
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 10 april 2025 (
1
)
Mål C‑182/24
RB, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Chabrol,
AD, som företräds av sin gode man NM, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Chabrol,
DR, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Chabrol,
ZB, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Chabrol,
VQ, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Chabrol,
RZ, i egenskap av rättsinnehavare efter Paul Gégauff,
DQ, i egenskap av rättsinnehavare efter Paul Gégauff,
FI, i egenskap av rättsinnehavare efter Paul Gégauff,
LF, i egenskap av rättsinnehavare efter Paul Gégauff,
mot
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD),
Radio Days SARL,
Brinter Company Ltd,
BS,
MW,
Artedis SA,
Panoceanic Films SA,
ytterligare deltagare i rättegången:
Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM),
HU, i egenskap av rättsinnehavare efter Pierre Jansen,
YG, i egenskap av rättsinnehavare efter Ellery Queen,
VH, i egenskap av rättsinnehavare efter Ellery Queen,
IA,
ID, i egenskap av rättsinnehavare efter Jean Patrick Manchette,
Daniel Boulangers dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Daniel Boulanger,
HK, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
QY, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
WY, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
KE, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
NA, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
IY, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Brulé,
Nicholas Blakes dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Nicholas Blake,
Edward Atiyahs dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Edward Atiyah,
Ellery Queens dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Ellery Queen,
Richard Neelys dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Richard Neely,
Patricia Highsmiths dödsbo
Charlotte Armstrongs dödsbo, i egenskap av rättsinnehavare efter Charlotte Armstrong,
WI, i egenskap av rättsinnehavare efter Claude Rank,
QT, i egenskap av rättighetsinnehavare efter Hubert Monteilhet,
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Upphovsrätt och närstående rättigheter – Skydd för immateriella rättigheter – Lämpliga rättsliga åtgärder – Direktiv 2001/29/EG – Artikel 8 – Direktiv 2004/48/EG – Artikel 3 – Direktiv 2006/116/EG – Artiklarna 1 och 2 – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Nationell lagstiftning, enligt vilken det för att en talan om skydd för en immateriell rättighet som framställts av en medupphovsman krävs att de övriga medupphovsmännen omfattas av talan – Processuell autonomi – Effektivitetsprincipen”
1.
År 1990 överlät filmregissören Claude Chabrol och manusförfattaren Paul Gégauff nyttjanderätten till några av sina filmer till ett distributionsbolag för en period på trettio år.
2.
År 2019, när Claude Chabrol och Paul Gégauff hade avlidit, väckte deras respektive arvingar talan mot distributionsbolaget och andra närstående bolag och yrkade bland annat skadestånd för åsidosättande av avtalsförpliktelser och intrång i upphovsrätten.
3.
Svarandena anförde som grund för att talan skulle avvisas att alla medupphovsmän som hade deltagit i inspelningen av filmerna, eller deras rättsinnehavare, inte omfattades av talan. De hävdade att för att en talan ska kunna väckas för att tillvarata rättigheterna för upphovsmännen till ett kollektivt verk (ett ”samarbetsverk”), krävs det enligt fransk rätt att alla medupphovsmän omfattas av talan.
4.
Den domstol som ska avgöra denna tvist har hänskjutit två tolkningsfrågor till EU-domstolen för att i korthet få klarhet i huruvida kravet att alla medupphovsmän ska omfattas av talan, som ett villkor för att den ska kunna tas upp till sakprövning, är förenlig med unionsrätten, särskilt med direktiv 2001/29/EG, (
2
) direktiv 2004/48/EG, (
3
) direktiv 2006/115/EG (
4
) och direktiv 2006/116/EG, (
5
) jämförda med artiklarna 17 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (stadgan).
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
1. Direktiv 2001/29
5.
Artikel 8 (”Sanktioner och möjligheter att vidta rättsliga åtgärder”) har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna skall se till att det finns lämpliga sanktioner och möjligheter att vidta rättsliga åtgärder i fråga om intrång i de rättigheter och skyldigheter som fastställs i detta direktiv samt vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att dessa sanktioner och möjligheter att vidta rättsliga åtgärder tillämpas. Sådana sanktioner ska vara effektiva, proportionella och avskräckande.
2.   Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att rättsinnehavare, vilkas intressen berörs av en intrångshandling som utförs inom dess territorium, kan föra talan om skadestånd och/eller begära föreläggande samt, i tillämpliga fall, föra talan om beslag av det material som använts vid intrånget och även av sådana anordningar, produkter eller komponenter som avses i artikel 6.2.
…”
2. Direktiv 2004/48
6.
I artikel 3 (”Allmän skyldighet”) föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall tillhandahålla de åtgärder, förfaranden och sanktioner som är nödvändiga för att säkerställa skyddet för de immateriella rättigheter som omfattas av detta direktiv. Åtgärderna, förfarandena och sanktionerna skall vara rättvisa och skäliga, inte onödigt komplicerade eller kostsamma och inte medföra oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål.
2.   Åtgärderna, förfarandena och sanktionerna skall också vara effektiva, proportionella och avskräckande och skall tillämpas så att hinder för lagenlig handel inte uppkommer och så att missbruk inte sker.”
3. Direktiv 2006/116
7.
I artikel 1 (”Upphovsrättens varaktighet”) föreskrivs följande:
”1.   Upphovsrätten till ett litterärt eller konstnärligt verk enligt artikel 2 i Bernkonventionen skall löpa under upphovsmannens livstid och 70 år efter hans död, oavsett vilken dag som verket lagligen gjordes tillgängligt för allmänheten.
2.   I fråga om verk med flera upphovsmän ska den skyddstid som avses i punkt 1 beräknas från den sist avlidne upphovsmannens dödsdag.
…”
8.
Artikel 2 (”Filmverk eller audiovisuella verk”) har följande lydelse:
”1.   Huvudregissören till ett filmverk eller audiovisuellt verk skall anses som dess upphovsman eller en av dess upphovsmän. Medlemsstaterna kan föreskriva att andra skall anses som medupphovsmän.
2.   Skyddstiden för filmverk eller audiovisuella verk skall löpa ut 70 år efter den tidpunkt då den sist avlidne av följande personer dör, oavsett om dessa personer anses som medupphovsmän eller inte: huvudregissören, filmmanusets författare, författaren till dialogen och kompositören till musik som särskilt skapats för att användas i filmverket eller det audiovisuella verket”.
9.
Artikel 9 (”Ideella rättigheter”) har följande lydelse:
”Bestämmelserna i detta direktiv skall inte påverka tillämpningen av medlemsstaternas bestämmelser om de ideella rättigheterna.”
B.
Fransk rätt
1. Code de la propriété intellectuelle (lagen om immateriella rättigheter) (
6
)
10.
I artikel L. 113–2 föreskrivs följande:
”Med samarbetsverk avses ett verk som flera fysiska personer har medverkat till att skapa …”.
11.
Artikel L. 113–3 har följande lydelse:
”Det verk som tillkommit genom samarbete är medupphovsmännens gemensamma egendom.
Medupphovsmän ska utöva sina rättigheter i samförstånd.
Vid oenighet ankommer det på en civilrättslig domstol att avgöra målet.
När medupphovsmännens medverkan avser olika genrer har var och en för sig, om inte annat avtalats, rätt att nyttja sitt personliga bidrag, utan att detta i något fall får påverka nyttjanderätten till det gemensamma verket.”
12.
Artikel L. 113–7 har följande lydelse:
”Den eller de fysiska personer som står för det intellektuella skapandet av ett audiovisuellt verk är upphovsmän till detta verk. Om inte motsatsen bevisats presumeras följande personer vara medupphovsmän till ett audiovisuellt verk som skapats i samverkan: 1) manusförfattaren, 2) författaren till bearbetningen av en förlaga, 3) dialogförfattaren, 4) upphovsmannen till musikaliska kompositioner med eller utan text som särskilt skapats för verket, 5) regissören …”
2. Code de procedure civil (civilprocesslagen) (
7
)
13.
I artikel 126 föreskrivs att om den situation som utgör grund för avvisning kan avhjälpas, ska talan tas upp till prövning om grunden för avvisningen har försvunnit vid den tidpunkt då domstolen ska fatta sitt beslut.
14.
Enligt artikel 659 ska förrättningsmannen (huissier de justice), om den person som ska delges handlingen inte har någon känd adress, bostad eller arbetsplats, upprätta ett protokoll där han noggrant redogör för de åtgärder som han har vidtagit för att finna handlingens mottagare. Samma dag eller senast den första arbetsdagen därefter ska förrättningsmannen, vid äventyr av ogiltighet, till mottagaren, genom rekommenderat brev med mottagningsbevis till den senast kända adressen, sända en kopia av protokollet, till vilken ska bifogas en kopia av den handling som ska delges.
15.
Enligt artikel 780, som rör det skriftliga förfarandet vid domstolarna i första instans, är en domare på den avdelning som handlägger målet ansvarig för att övervaka förfarandet och ska se till att förfarandet löper smidigt, särskilt att handlingar utväxlas och översänds i god tid.
16.
Enligt artikel 788 ska en domare som handlägger tvistemål utöva alla befogenheter som krävs för att kommunicera, erhålla och lägga fram handlingar.
II. Faktiska omständigheter, det nationella målet och tolkningsfrågor
17.
De relevanta faktiska omständigheterna beskrivs på följande sätt i beslutet att begära förhandsavgörande: (
8
)
–
Under åren 1967–1974 regisserade Claude Chabrol fjorton filmer. I fem av dessa samarbetade han med Paul Gégauff som dialogförfattare, manusförfattare eller författare till en bearbetning av en förlaga.
–
Filmmaterialet tillhörde filmernas producent, SA Les Films La Boétie, som, i likvidation, genom ett avtal av den 25 mars 1982 överlät nyttjanderätten till materialet till det engelska bolag som då hette Brinter Co.
–
Genom avtal av den 8 juni 1990 överlät Claude Chabrol ”den fortsatta nyttjanderätten” (
9
) till flera filmer under en period av 30 år till Brinter Company Ltd (nedan kallat bolaget Brinter). BS presenterade sig som chef för bolaget Brinter.
–
Vad gäller Paul Gégauffs nyttjanderätt till de fem filmer som han hade medverkat i ingick fyra av hans arvingar avtal med bolaget Brinter den 8 juni 1990. Genom dessa avtal överlät arvingarna ”den fortsatta nyttjanderätten” till filmerna under en period av 30 år till bolaget Brinter. (
10
)
–
Genom en försäljningsfullmakt av den 1 januari 1990 bemyndigade bolaget Brinter bolaget Artedis SA att under en period av 12 månader, vilken kunde förlängas underförstått, teckna försäljningsavtal direkt med köpare och ta emot betalning. Detta avtal omfattade alla utom en av de 14 aktuella filmerna. MW presenterade sig som chef för bolaget Artedis.
–
Genom ett avtal av den 18 februari 2012 överlät bolaget Brinter nyttjanderätten till fem av de aktuella filmerna till bolaget Panoceanic Films SA.
18.
Den 11 juli 2019 väckte Claude Chabrols och Paul Gégauffs arvingar talan mot bolaget Brinter, bolaget Artedis, bolaget Panoceanic Films, bolaget Radio Days SARL, MW och BS (
11
) om avtalsbrott och intrång i upphovsrätten (
12
) avseende 14 filmer som regisserats av Claude Chabrol, varav 5 hade Paul Gégauff som medupphovsman.
19.
Den 27 januari 2020 framställde svarandena en invändning om rättegångshinder på grund av att 19 medupphovsmän till filmerna i fråga inte omfattades av talan.
20.
För att korrigera sina ansökningar, väckte käranden talan, genom handlingar av den 5 maj och den 12 juni 2020, mot
–
sju personer som ansågs vara medupphovsmän eller rättsinnehavare efter avlidna medupphovsmän, (
13
)
–
åtta ”dödsbon” efter medupphovsmän, där det inte har gått att identifiera de fysiska arvingarna, (
14
) och
–
två kollektiva förvaltningsorganisationer, av vilken den ena företräder dramaförfattare och kompositörer (
15
) och den andra textförfattare, kompositörer och utgivare av musik. (
16
)
21.
Genom beslut av den 9 februari 2023 (
17
) ålade den domare som handlade tvistemålet svarandena att tillhandahålla identifikationsuppgifter för medupphovsmännen och rättsinnehavarna till filmerna.
22.
Kärandena kunde trots denna information inte lokalisera och stämma in alla medupphovsmän och rättsinnehavare till filmerna, på grund av antalet filmer (fjorton), deras ålder (producerade mellan 1967 och 1974), mångfalden av inblandade (regissör, manusförfattare, musikkompositör, författare till det befintliga litterära verket) och den omständigheten att vissa av medupphovsmännen hade avlidit och att deras arvingar inte var kända eller inte var bosatta i Frankrike
23.
Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike), som ska avgöra tvisten, uppger att ”sedan den 27 januari 2020 … har målets handläggning avstannat på grund av att det är omöjligt att identifiera de många arvingarna [efter medupphovsmännen]”. (
18
)
24.
Den hänskjutande domstolen betonar också att parterna har ”… [lagt stor omsorg] vid att identifiera medupphovsmännen eller rättighetsinnehavarna efter dessa, utan att dessa alltid regelmässigt kan omfattas av talan på det sätt som krävs enligt den nationella rättspraxis som grundar sig på artikel L. 113–3 i [CPI]”. (
19
)
25.
När det gäller den rätt till ett effektivt rättsmedel som garanteras i stadgan, kan kärandena i förevarande mål, enligt den hänskjutande domstolen, i själva verket inte få tillgång en civilrättslig prövning i sak av sina yrkanden om de inte kan väcka talan mot samtliga rättsinnehavare efter de medupphovsmännen till verken i fråga. (
20
) Att kärandena tillerkänns upphovsrätt blir därför beroende av huruvida de kan identifiera de övriga rättsinnehavarna. (
21
)
26.
Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang hänskjutit två tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Kan artiklarna 2, 3, 4 och 8 i direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001, artiklarna 1–3 i direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 och artiklarna 1, 2 och 9 i direktiv 2006/116/EG av den 12 december 2006 – i den mån dessa garanterar upphovsmannen och medupphovsmannen till ett filmverk eller audiovisuellt verk såväl ensamrätt att tillåta eller förbjuda mångfaldigande av deras verk och överföring av detta till allmänheten som en skyddstid som löper ut 70 år efter dödsdagen för den sist avlidne upphovsmannen, tillsammans med en skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner och rättsmedel mot intrång i upphovsrätten samt åtgärder, förfaranden och sanktioner som inte är onödigt komplicerade eller kostsamma och inte medför oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål – tolkas så, att det för att en talan om intrång i upphovsrätten till ett samarbetsverk ska kunna tas upp till prövning krävs att talan omfattar samtliga medupphovsmän?
2)
Ska upphovsrättsinnehavarens rätt till ett effektivt rättsmedel och tillgång till domstolsprövning, som utgör en del av rätten till en rättvis rättegång – vilken garanteras genom artiklarna 2, 3, 4 och 8 i direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001, artiklarna 1–3 i direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 och artiklarna 1, 2 och 9 i direktiv 2006/116/EG av den 12 december 2006, direktiv 2006/115 av den 12 december 2006 och artiklarna 17 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – tolkas så, att frågan huruvida en talan om upphovsrättsintrång kan tas upp till prövning är beroende av huruvida talan omfattar samtliga medupphovsmän till verket?”
III. Förfarandet vid EU-domstolen
27.
Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 5 mars 2024.
28.
Skriftliga yttranden har inkommit från följande:
–
Gemensamt från Claude Chabrols arvingar (DR, VQ, ZB och AD, den sistnämnde företrädd av sin gode man) och Paul Gégauffs arvingar (RZ, DQ, FI och LF).
–
Självständigt från Claude Chabrols arvinge RB.
–
Gemensamt från BS, MW, bolaget Artedis, bolaget Brinter, bolaget Panoceanic Films och bolaget Radio Days (som är svarande i det nationella målet).
–
Den österrikiska och den franska regeringen samt Europeiska kommissionen.
29.
Domstolen har inte ansett det nödvändigt med en muntlig förhandling.
IV. Bedömning
A.
Inledande anmärkningar
1. Tillämpliga bestämmelser
30.
Begäran om förhandsavgörande avser uteslutande ett processuellt problem som uppkommer vid tolkningen av artikel L. 113–3 i CPI. Upphovsrättens materiella räckvidd, som skulle kunna aktualiseras efter det att processinvändningen undanröjts, är inte föremål för prövning.
31.
Artikel L. 113–3 i CPI föreskriver att medupphovsmännen till ett samarbetsverk ska utöva sina rättigheter i samförstånd. I nationell rättspraxis har detta tolkats så att ”en medupphovsman till ett samarbetsverk som väcker talan för att tillvarata sina ekonomiska rättigheter är skyldig att vid äventyr av avvisning låta talan omfatta verkets övriga upphovsmän, eftersom dennes bidrag inte kan skiljas från medupphovsmännens bidrag”. (
22
)
32.
Den hänskjutande domstolen önskar i korthet få klarhet i huruvida den nationella bestämmelse som tolkats på detta sätt är förenlig med unionsrätten, från vilken den åberopar de bestämmelser som anges i dess två frågor.
33.
Bland dessa bestämmelser finns direktiv 2006/115, vars innehåll den hänskjutande domstolen emellertid inte har uttalat sig om huruvida det kan ha någon inverkan på målet och inte heller har angett vilka artiklar som särskilt ger upphov till dess tvivel. Jag anser därför att EU-domstolen inte behöver bedöma direktiv 2006/115 när den lämnar sitt svar.
34.
Detta är inte fallet med direktiv 2001/29, direktiv 2004/48 och direktiv 2006/116. Alla tre innehåller föreskrifter som i sig kan påverka svaret på tolkningsfrågorna:
–
Enligt artikel 8.1 och 8.2 i direktiv 2001/29 ska medlemsstaterna se till att det finns möjligheter att vidta rättsliga åtgärder vid intrång i upphovsrätt och närstående rättigheter och säkerställa att rättsinnehavare kan föra talan om skadestånd.
–
Enligt artikel 3.1 och 3.2 i direktiv 2004/48 ska medlemsstaterna tillhandahålla de förfaranden och sanktioner som är nödvändiga för att säkerställa skyddet för de immateriella rättigheterna. Förfarandena och sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande och inte onödigt komplicerade eller kostsamma.
–
I artikel 1.2 i direktiv 2006/116, som reglerar skyddstiden för upphovsrätt, anges att skyddstiden för ett verk med gemensamt upphovsmannaskap ska beräknas från den sist avlidne upphovsmannens dödsdag.
35.
När det gäller artiklarna 17 och 47 i stadgan är det den sistnämnda som har störst betydelse i förevarande mål, eftersom upphovsrätten erkänns i unionsbestämmelserna när det gäller rättsmedel, vilket öppnar dörren för en tillämpning av själva stadgan (artikel 51.1). En tolkning av artikel 17.2 i stadgan (”immateriell egendom ska vara skyddad”) måste göras vid tillämpningen av de bestämmelser i sekundärrätten som ger uttryck för detta skydd.
2. Upphovsrätt som berörs av tvisten
36.
I flera punkter i beslutet att begära förhandsavgörande anges att ”konsorterna” (
23
) Chabrols och Gégauffs anspråk avser både ekonomisk och ideell upphovsrätt. (
24
)
37.
Även om det inte råder någon tvekan om att den upphovsrätt i vilken det påstås ha gjorts intrång i förevarande mål är av ekonomisk karaktär, kan det diskuteras om det verkligen förhåller sig så att även ideella rättigheter aktualiseras. Om så är fallet bör det beaktas att det i artikel 9 i direktiv 2006/116 föreskrivs att bestämmelserna i direktivet inte ska påverka tillämpningen av medlemsstaternas bestämmelser om ideella rättigheter.
38.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra vilken upphovsrätt (ekonomisk eller ideell) som det kan ha gjorts intrång i. För att besvara tolkningsfrågorna, som är begränsade till svarandenas invändning om rättegångshinder, har det inte någon större betydelse om den ideella upphovsrätten inkluderas eller exkluderas.
B.
Svaret på tolkningsfrågorna
39.
Jag anser att de två tolkningsfrågorna kan behandlas tillsammans. I min bedömning kommer jag att ta upp både de problem som det gemensamma innehavet av upphovsrätten ger upphov till och de villkor och begränsningar som gäller för att försvara dessa rättigheter i domstol.
1. Gemensamt innehav av upphovsrätt
40.
I unionsrätten förhåller det sig så att antingen förutsätts möjligheten till gemensamt innehav av upphovsrätt eller så hänvisas det uttryckligen till den.
41.
I direktiv 2001/29 (
25
) och direktiv 2004/48 (
26
) förekommer uttrycken ”upphovsman” eller ”innehavare av en immateriell rättighet”, och de används synonymt i singularis och pluralis.
42.
I direktiv 2006/116 erkänns gemensamt innehav av upphovsrätt. I skäl 10 hänvisas till ”fall där en eller fler fysiska personer identifieras som upphovsmän”. I artikel 1.2 nämns särskilt ”verk med gemensamt upphovsmannaskap”.
43.
Särskilt när det gäller filmverk eller audiovisuella verk får medlemsstaterna enligt artikel 2 i direktiv 2006/116 föreskriva att andra ska anses som ”medupphovsmän” vid sidan av huvudregissören. Så förhåller det sig i förevarande fall.
44.
Det kan därför hävdas att när flera personer är upphovsmän eller innehavare av immateriella rättigheter till ett filmverk, är de alla skyddade. Både de och (efter deras död) deras arvingar har rätt till skydd för upphovsrätten till det filmverk som gjorts i samarbete.
45.
Liksom på det närliggande området industriell äganderätt (
27
) är problemet när det gäller upphovsrätt hur medupphovsmän ska kunna göra sina anspråk gällande, med tanke på att det inte finns några unionsrättsliga bestämmelser om vilka förfaranderegler som är lämpliga för att säkerställa skyddet av sådana rättigheter.
46.
Enligt artikel 4 a i direktiv 2004/48 har ”personer som innehar immateriella rättigheter, i överensstämmelse med bestämmelserna i tillämplig lag” rätt att ”ansöka om tillämpning av … åtgärder, förfaranden och sanktioner”. (
28
)
47.
Enligt EU-domstolen avses med tillämplig lag ” både … den relevanta nationella lagstiftningen och i förekommande fall … unionslagstiftningen”. (
29
)
48.
Unionsrätten innehåller dock inga särskilda bestämmelser om att talan ska kunna väckas av medupphovsmän. Det finns ingen harmonisering i detta avseende och det är upp till medlemsstaterna att anta lämpliga bestämmelser för att reglera väckande av sådan talan vid sina domstolar. Unionsrätten innehåller inte några villkor för medupphovsmäns utövande av sina rättigheter som medupphovsmän. (
30
)
49.
Följaktligen är den ”tillämpliga lagen” för det rättsliga skyddet av upphovsrätten till ett gemensamt verk i princip den som härrör från medlemsstaterna.
2. Nationell bestämmelse, begränsningar av den processuella autonomin och artikel 47 i stadgan
50.
Sett till dess ordalydelse förefaller mig bestämmelsen i artikel L. 113–3 i CPI vara invändningsfri. Jag ser ingen anledning att förkasta en bestämmelse som endast föreskriver att medupphovsmännen till ett samarbetsverk ska utöva sina rättigheter i samförstånd och att domstolen får besluta om inget samförstånd nås.
51.
En sådan bestämmelse är förenlig med den gängse synen på gemensamt innehav av egendom och rättigheter i olika rättssystem. (
31
) Detta gäller särskilt som det enligt nationell rättspraxis endast krävs att medupphovsmännen gemensamt utövar sina rättigheter i den utsträckning som den enes bidrag inte kan särskiljas från de andras. (
32
)
52.
Från översättningen av denna bestämmelse till processuella termer i fransk rättspraxis har en grund för rättegångshinder härletts: en talan avvisas omedelbart om en medupphovsman till ett verk som vidtar rättsliga åtgärder för att försvara sina rättigheter inte har låtit de andra medupphovsmännen omfattas av talan.
53.
Som den franska regeringen själv medger (
33
) innebär kombinationen av den bestämmelsen i CPI och dess tolkning i rättspraxis en begränsning av tillgången till domstolsprövning. Jag tycker dock inte att det är förkastligt i sig, med förbehåll för nedanstående påpekanden rörande dess begränsningar.
54.
Varje medlemsstat får i sin rättsordning ställa som villkor för att en talan som väcks av en medupphovsman till ett gemensamt verk ska tas upp till sakprövning att de övriga medupphovsmännen omfattas av talan. Ett sådant processuellt krav är logiskt i de fall där lagen föreskriver ett ”krav på ett aktivt litis consortium” (
34
) och det finns inget som hindrar att lagen, som i det här fallet, kräver, om inte obligatorisk närvaro av andra kärande, så åtminstone att de kallas. (
35
)
55.
Oavsett om den har sitt ursprung i rättspraxis eller inte omfattas en sådan bestämmelse av medlemsstaternas processuella autonomi och kan därför godtas om den tjänar legitima syften och inte överskrider de gränser som jag kommer att ange nedan.
56.
Denna bestämmelse bygger på de legitima mål som den franska regeringen och kommissionen framhåller. Den skyddar frånvarande medupphovsmäns rättigheter på lika villkor genom att ge dem möjlighet att få tillräcklig information för att kunna välja om de ska delta i förfarandet eller inte. (
36
) Den bidrar även till rättssäkerhet och en god rättskipning genom att den förutser problem som kan uppstå i fråga om lis pendens, efterföljande förening av mål, eventuella motstridiga beslut om varje medupphovsman agerar självständigt eller det önskvärda i att förhindra att medupphovsmän som inte stämts in väcker talan. (
37
)
57.
Den inskränkning som denna regel innebär för en medupphovsman måste emellertid bli föremål för en dubbel prövning av huruvida den är förenlig med principerna om likvärdighet och effektivitet, å ena sidan, (
38
) och med de krav som följer av artikel 47 i stadgan, å den andra. I den sistnämnda artikeln fastställs principen om ett effektivt domstolsskydd för de rättigheter som tillerkänns enskilda genom unionens rättsordning.
58.
Detta dubbla synsätt leder till samma resultat om den hänskjutande domstolen i slutändan skulle finna att utövandet av rätten till rättsligt skydd för upphovsrätten i ett sådant fall skulle vara föremål för en alltför svår eller omöjlig processuell skyldighet.
59.
Tillämpningen av likvärdighetsprincipen är inte omtvistad i förevarande mål, utan hela diskussionen kretsar kring effektivitetsprincipen. I detta hänseende har den franska regeringen gjort gällande att den aktuella skyldigheten inte är orimligt svår att uppfylla och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen, (
39
) av följande skäl:
–
Det är inte obligatoriskt att låta samtliga medupphovsmän omfattas av talan när tvisten gäller en avskiljbar del av verket.
–
Syftet med att stämma in samtliga medupphovsmän är inte att de faktiskt ska vara närvarande vid rättegången, utan att de ska ha möjlighet att medverka i målet.
–
Det är tillräckligt att ange namn och adress på den person som ska stämmas in. Om deras uppgifter inte är kända kan de enligt artikel 659 i civilprocesslagen kallas på sin senast kända adress.
–
Även om namn och adress på de personer som ska stämmas in inte är kända kan grunderna för att avvisa talan avhjälpas och domstolen har befogenhet att ålägga tredje part att lämna uppgifter om de okända medupphovsmännen.
60.
Dessa modifikationer av den aktuella processuella skyldigheten mildrar visserligen dess stränghet, men de utesluter inte möjligheten att en tillämpning av bestämmelsen, även om den mildras, i situationer som den i förevarande mål kan leda till att handläggningen av målet stannar av, vilket leder till bristande skydd för kärandenas rättigheter.
61.
Den franska regeringen medger i själva verket att kravet på att samtliga medupphovsmän ska stämmas in i vissa fall kan utgöra ”… ett orimligt krav som kan göra det omöjligt eller orimligt svårt för käranden att utöva de rättigheter som följer av unionsrätten”. I sådana fall, tillägger den franska regeringen, ”kan domstolen … göra en mindre sträng tolkning av kriteriet för upptagande till sakprövning”. (
40
)
62.
Det ankommer förvisso på den hänskjutande domstolen att, mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet, bedöma huruvida tillämpningen av de processuella krav som ställts på kärandena åsidosätter effektivitetsprincipen och artikel 47 i stadgan.
63.
Ett sådant åsidosättande föreligger om kärandena, trots ansträngningar och vederbörlig omsorg, av skäl som de inte kan råda över inte kan stämma in samtliga medupphovsmän. I en sådan situation skulle det oeftergivliga kravet på att stämma in medupphovsmännen, vid äventyr av att talan avvisas, kunna göra det omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av unionsbestämmelserna. (
41
)
64.
Den hänskjutande domstolen har därför två valmöjligheter:
–
Den kan, om den anser det lämpligt, tolka den nationella bestämmelsen på det mindre strikta sätt som den franska regeringen har föreslagit, i syfte att anpassa den till unionsrättens krav. Enligt den franska regeringen är den nationella lagstiftningen tillräckligt flexibel för detta ändamål och de relevanta bestämmelserna behöver inte tolkas contra legem. (
42
)
–
Om den emellertid anser att den inte kan tolka den processuella regeln iuxta legem i enlighet med unionsrätten, eftersom den hindras av den högsta franska högsta domstolens praxis, vars tillämpning i förevarande fall oåterkalleligen leder till ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan, ska den bortse från denna regel. (
43
)
65.
Båda dessa alternativ bör leda till samma resultat: medupphovsmännens rätt att försvara sina anspråk mot dem som (påstås) ha gjort intrång i deras upphovsrätt får inte underkastas processuella krav som är omöjliga eller mycket svåra att uppfylla, vilket i praktiken skulle innebära att denna rätt neutraliseras.
66.
Utan att vilja ersätta den hänskjutande domstolen i dess bedömning, kan kanske vissa anvisningar ges till den för att underlätta anpassningen av den aktuella processuella regeln till unionsrätten och samtidigt åter få igång handläggningen av målet och undvika ytterligare förseningar.
67.
Jag vidhåller emellertid att det endast är den hänskjutande domstolen (som logiskt sett har bättre kännedom om nationell rätt) som kan göra den tolkning i överensstämmelse med unionsrätten som jag tidigare hänvisat till.
68.
I förevarande mål hävdar kärandena, även om de själva gör anspråk på de ekonomiska och ideella konsekvenserna av sin upphovsrätt, att de genom sitt agerande ”handlar i medupphovsmännens gemensamma intresse” (
44
) och att de försöker ”skydda rättigheterna för alla filmens medupphovsmän”. (
45
)
69.
Om kärandena, vilket de själva uppger, ingriper till försvar för den gemensamma immateriella äganderätten, gynnas samtliga medupphovsmän till filmerna om kärandena når framgång med sin talan. Om målet mynnar ut i en dom som bekräftar att det föreligger ett upphovsrättsintrång skulle det (åtminstone indirekt) vara gynnsamt för samtliga medupphovsmäns rättsliga situation
70.
Kärandena har således inte för avsikt att begränsa andra medupphovsmäns upphovsrätt till samarbetsverket. Tvärtom försöker de, genom sin processuella reaktion på det (påstådda) intrånget i dessa rättigheter, förbättra den rättsliga situationen för samtliga medupphovsmän. Det är i själva verket inte fråga om att vissa medupphovsmäns intressen ska ges företräde framför andras. I ett sådant fall hade man behövt hitta den lämpliga jämviktspunkten.
71.
När det som här gäller att försvara en gemensam upphovsrätt, undrar jag om inte reglerna om samägande i fransk rätt skulle kunna motivera att en av medupphovsmännen i undantagsfall får vidta åtgärder till förmån för den gemensamma egendomen, även utan att talan behöver omfatta samtliga medupphovsmän och utan att det krävs uttryckligt samtycke från alla.
72.
RB:s skriftliga yttrande tyder på att detta är möjligt. Där erinras om bestämmelserna om samägande i den franska civillagen och om att artikel 815–2 i denna lag ger varje samägare rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att bevara egendomen, även om de inte är skyndsamma. (
46
)
73.
Ur ett annat perspektiv skulle man kanske, analogt, kunna använda sig av den bestämmelse som är tillämplig när en av medupphovsmännen inte kan uttrycka sin vilja. I detta fall kan en annan samägare till den gemensamma egendomen, med domstolens tillstånd, ersätta avsaknaden av samtycke.
74.
I själva verket är det enligt artikel L. 113–3 tredje stycket i CPI, i avsaknad av avtal mellan medupphovsmännen till ett samarbetsverk, upp till en civilrättslig domstol att avgöra frågan. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra om den ”avsaknad av avtal” som avses i denna bestämmelse omfattar det fall då ett sådant avtal inte har kunnat ingås på grund av att det är omöjligt att identifiera alla medupphovsmän till samarbetsverket.
75.
Jag utesluter inte heller att man skulle kunna använda någon av de principer som gäller för utförandet av tjänster utan uppdrag i en rad staters civilrättsliga bestämmelser. Enligt dessa kan handlingar som utförs av en person som utan att vara skyldig att göra det utför tjänster för en annan person, till förmån för den sistnämnde och utan att han eller hon motsätter sig det, ge upphov till gynnsamma effekter för den sistnämnde, varvid den ”inofficiella tjänsteutföraren” påtar sig samma skyldigheter som en uppdragstagare.
76.
Om en innehavare ges befogenhet att försvara den gemensamma rättigheten till förmån för alla gemensamma innehavare, bör denna materiella befogenhet ha sitt processuella uttryck. Detta skulle undanröja det hinder som skyldigheten att låta de innehavare som det de facto i praktiken är omöjligt att identifiera omfattas av talan.
77.
Upphovsrätten till den gemensamma egendomen fick därför försvaras av en eller flera gemensamma innehavare när det med hänsyn till omständigheterna var omöjligt att låta de övriga omfattas av talan, efter att vederbörlig omsorg hade lagts ned på att försöka identifiera dem och stämma in dem i målet.
78.
Syftet med dessa anvisningar är som nämnts inte att ersätta den hänskjutande domstolens arbete med att finna godtagbara lösningar enligt nationell rätt. Om ingen av de ovannämnda reglerna, föreskrifterna och principerna gör det möjligt för domstolen att tolka den nationella rätten på ett sätt som är förenligt med artikel 47 i stadgan jämförd med motsvarande bestämmelser i direktiven om upphovsrättsligt skydd, ska domstolen underlåta att tillämpa den bestämmelse som är oförenlig med unionsrätten. Det saknar i detta sammanhang betydelse att en sådan oförenlighet inte i strikt mening härrör från CPI, utan från de nationella domstolarnas tolkning av CPI.
V. Förslag till avgörande
79.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike) har ställt på följande sätt:
Artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället och artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter, jämförd med artiklarna 1 och 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/116/EG av den 12 december 2006 om skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter och med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
att de inte utgör något principiellt hinder för att som villkor för att en talan om intrång i immateriella rättigheter i ett verk som är gemensamt för flera upphovsmän ska kunna tas upp till sakprövning, kräva att samtliga medupphovsmän omfattas av talan.
Tillämpningen av detta villkor får emellertid inte göra det omöjligt eller orimligt svårt för en eller flera av medupphovsmännen att själva väcka talan, varvid den nationella domstolen ska ge företräde åt rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan.
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167, 2001, s. 10).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter (EUT L 157, 2004, s. 45, och rättelse i EUT L 195, 2004, s. 16).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/116/EG av den 12 december 2006 om uthyrnings- och utlåningsrättigheter avseende upphovsrättsligt skyddade verk och om upphovsrätten närstående rättigheter (EUT L 376, 2006, s. 28).
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/116/EG av den 12 december 2006 om skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter (EGT 2006, L 372, s. 12).
(
6
)	Loi n.o 92–597 du 1 juillet 1992, relative au code de la propriété intellectuelle (JORF nr 0153 av den 3 juli 1992) (nedan kallad CPI).
(
7
)	Décret n.o 75–1123 du 5 décembre 1975 instituant un nouveau code de procédure civile (JORF nr 0285 av den 9 december 1975).
(
8
)	Punkterna 1–12 och 42–60 i beslutet att begära förhandsavgörande|.
(
9
)	Överlåtelsen av nyttjanderätten omfattade kommersiell och icke-kommersiell kinematografisk framställning, TV-sändningar, videogram som framställts genom någon teknisk process som inte var känd då, samt rätten till remake.
(
10
)	Villkoren i dessa avtal förefaller likna dem som Claude Chabrol ingick med bolaget Brinter.
(
11
)	I sitt skriftliga yttrande (punkt 1) uppger en av Claude Chabrols arvingar (RB) att det är BS som förvärvat upphovsrätten till de 14 filmerna genom sina bolag Brinter och Artedis. Han tillägger att MW är BS hustru och att hon driver bolagen Artedis, Panoceanic Films och Radio Days.
(
12
)	I beslutet att begära förhandsavgörande (punkt 54) anges följande: ”Med hänsyn till parternas yrkanden framstår talan som en talan om intrång i den ekonomiska och ideella upphovsrätten, som är av utomobligatorisk art, till följd av vilken de huvudsakliga ersättningsanspråken har framställts. Vissa av dessa yrkanden utgör även grund för en talan om avtalsrättsligt ansvar och avtalsbrott, på grund av att avtalet har löpt ut, på grund av verkan av ett uppsägningsvillkor eller på grund av ett rättsligt avgörande med anledning av bristande fullgörelse av avtalsförpliktelser”.
(
13
)	Punkt 57 i beslutet att begära förhandsavgörande.
(
14
)	Punkt 57 i beslutet att begära förhandsavgörande. De ”dödsbon” som stämdes var: ”Charlotte Armstrongs dödsbo”, ”Daniel Boulangers dödsbo”, ”Nicholas Blakes dödsbo”, ”Claude Brulés dödsbo”, ”Edward Atiyahs dödsbo”, ”Ellery Queens dödsbo”, ”Richard Neelys dödsbo” och ”Patricia Highsmiths dödsbo”.
(
15
)	Société des auteurs et compositeurs dramatiques (SACD). Enligt beslutet att begära förhandsavgörande (punkt 59) ansåg käranden först att den organisationen företrädde ”dödsbona” och därefter att den var skyldig att meddela namnen på de personer som var rättsinnehavare efter medupphovsmännen eller ansågs vara det.
(
16
)	Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
(
17
)	Detta är det datum som anges i beslutet om att begära förhandsavgörande, men det verkar vara ett skrivfel. Det bör i själva verket vara den 16 februari 2023. Detta har RB påpekat i sitt skriftliga yttrande.
(
18
)	Punkt 55 i beslutet att begära förhandsavgörande.
(
19
)	Punkt 116 i beslutet att begära förhandsavgörande.
(
20
)	Punkt 120 i beslutet att begära förhandsavgörande.
(
21
)	Punkt 132.1 i beslutet att begära förhandsavgörande.
(
22
)	Dom av den 10 maj 1995 i mål nr 93–10.945, meddelad av första tvistemålsavdelningen vid Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), vilken det hänvisas till i punkt 77.1 i beslutet att begära förhandsavgörande. I punkterna 78 och 79 i beslutet att begära förhandsavgörande hänvisas också till Cour de cassations domar av den 12 maj 2011 i mål nr 10–14.646 (”för att en talan om intrång [i upphovsrätten] som väckts av en av medupphovsmännen eller dennes rättsinnehavare ska kunna tas upp till sakprövning … krävs att samtliga [medupphovsmän] omfattas av talan”) och av den 21 mars 2018 i mål nr 17–14.728 (”medupphovsmannen … får bara göra sina ideella rättigheter gällande enskilt om hans bidrag kan skiljas ut, … i annat fall måste … övriga medupphovsmän omfattas av talan”).
(
23
)	Den hänskjutande domstolens användning av begreppet ”konsorter” för att beteckna arvingarna efter Claude Chabrol respektive Paul Gégauff kan förstås i processuell mening, det vill säga genom att dessa arvingar är litis consortes. Jag kommer längre fram att hänvisa till ”litis consortium” som ett processrättsligt institut.
(
24
)	I punkterna 24, 25 och 27 i beslutet att begära förhandsavgörande återges de yrkanden som framställts av vissa av kärandena, vilka uttryckligen gör gällande att det skett ett intrång i de ideella rättigheterna. I punkt 54 i samma beslut anger den hänskjutande domstolen att ”talan framstår som en talan om intrång i den ekonomiska och ideella upphovsrätten, som är av utomobligatorisk art, till följd av vilket de huvudsakliga ersättningsanspråken har framställts …”.
(
25
)	Artikel 2 a i direktiv 2001/29, som en ensamrätt ”att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis” av deras verk. Denna rätt tillkommer ”upphovsmän”.
(
26
)	Enligt artikel 4 a i direktiv 2004/48 ska medlemsstaterna tillerkänna ”a) personer som innehar immateriella rättigheter, i överensstämmelse med bestämmelserna i tillämplig lag, rätten att ansöka om tillämpning av de åtgärder, förfaranden och sanktioner som avses i detta kapitel”. Min kursivering.
(
27
)	I artikel 1 i direktiv 2004/48 anges att med begreppet ”immateriella rättigheter” avses i detta direktiv även industriella rättigheter.
(
28
)	Min kursivering. Den rätt som tillerkänns innehavarna av dessa rättigheter omfattar naturligtvis även medupphovsmännen till ett gemensamt verk och, som i detta fall, deras arvingar.
(
29
)	Dom av den 7 augusti 2018, SNB-REACT (C‑521/17, EU:C:2018:639, punkt 31).
(
30
)	Se, analogt, beträffande det skydd för gemensamma innehavares rättigheter som EU-varumärken ger, dom av den 27 april 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, punkt 36): ”Vad gäller [rådets] förordning nr 40/94 [av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (EGT L11, 1994, s.1), i dess lydelse enligt rådets förordning (EU) nr 422/2004 av den 19 februari 2004 (EUT L70, 2004, s. 1) … innehåller denna förordning, samtidigt som den erkänner möjligheten att gemensamt inneha ett EU-varumärke, inte någon bestämmelse som reglerar hur de olika gemensamma innehavarna av ett sådant varumärke ska utöva de rättigheter som följer av varumärket, däribland valet att bevilja eller säga upp en licens för användning…” I mitt förslag till avgörande i det målet (C‑686/21, EU:C:2022:977), tog jag upp till de allmänna problem som gemensamt innehav av varumärken ger upphov till.
(
31
)	I punkt 67 i sitt skriftliga yttrande hävdar kommissionen att den omtvistade bestämmelsen ”ingår i regelverket för samägd egendom”.
(
32
)	Dom meddelad den 10 maj 1995 i mål nr 93–10.945 av första tvistemålsavdelningen vid Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike).
(
33
)	Punkt 50 i den franska regeringens skriftliga yttrande.
(
34
)	Ett ”krav på ett aktivt litis consortium” innebär, som en nödvändig förutsättning, att det finns ett flertal kärande vars gemensamma agerande i målet utgör en skyldighet som fastställts antingen i lag eller på grund av det omtvistade förhållandets karaktär.
(
35
)	Med begreppet ”stämmas in” avses, i dess processuella betydelse, att en person ges möjlighet att delta i förfarandet.
(
36
)	Punkterna 53–56 i den franska regeringens skriftliga yttrande och punkterna 69 och 70 i kommissionens skriftliga yttrande.
(
37
)	Punkterna 58–62 i den franska regeringens skriftliga yttrande och punkt 72 i kommissionens skriftliga yttrande.
(
38
)	”… i avsaknad av unionsbestämmelser på området, ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning, enligt principen om processuell autonomi, fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har till följd av unionsrätten. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som gäller för liknande situationer som regleras av nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen)”. Dom av den 30 april 2024, M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, punkt 129).
(
39
)	Punkterna 71–78 i den franska regeringens skriftliga yttrande.
(
40
)	Punkterna 85 och 86 i den franska regeringens skriftliga yttrande.
(
41
)	Även om det i det målet inte var fråga om en invändning om rättegångshinder har domstolen slagit fast att tolkningen av en nationell bestämmelse om framläggande och inhämtande av bevisning som i praktiken innebär att det blir omöjligt att ”fastställa det påstådda upphovsrättsintrånget och att identifiera intrångsgöraren” kan utgöra ”en klar kränkning av de grundläggande rättigheter som avser rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till skydd för immateriell egendom vilka tillkommer upphovsrättsinnehavaren”. Dom av den 18 oktober 2018, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841, punkt 51).
(
42
)	Dom av den 11 juli 2024, Skarb Państwa (Obetydligt betalningsdröjsmål eller ringa belopp) (C‑279/23, EU:C:2024:605, punkt 29): ”principen om att nationell rätt ska tolkas i överensstämmelse med unionsrätten kräver att de nationella domstolarna, med iakttagande av bland annat förbudet mot att nationell rätt tolkas contra legem, gör allt som ligger inom deras behörighet. genom att beakta den nationella rätten i sin helhet och genom att tillämpa de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte”.
(
43
)	Ibidem, punkt 30: ”Kravet på att tolkning ska ske i överensstämmelse med unionsrätten innefattar även en skyldighet för de nationella domstolarna att, i förekommande fall, ändra fast rättspraxis om denna grundas på en tolkning av nationell rätt som är oförenlig med ett direktivs syfte. En nationell domstol kan därför inte slå fast att den inte kan tolka en nationell bestämmelse i överensstämmelse med unionsrätten enbart av den anledningen att den bestämmelsen i fast rättspraxis har tolkats på ett sätt som inte är förenligt med unionsrätten.”
(
44
)	RB:s skriftliga yttrande, punkt 17.
(
45
)	Skriftligt yttrande från Claude Chabrols och Paul Gégauffs övriga arvingar, punkterna 21 och 22.
(
46
)	Punkt 12 och följande punkter i RB:s skriftliga yttrande, i vilket han hävdar att en talan om intrång i upphovsrätten syftar till att ”bevara” dessa rättigheter och att denna talan till sin natur är sådan att den väcks i innehavarnas gemensamma intresse. På samma sätt framgår det av det skriftliga yttrandet (punkterna 27 och 28) från Claude Chabrols och Paul Gégauffs övriga arvingar att kärandenas talan är av defensiv karaktär och syftar till att bevara det gemensamma intresset för samtliga medupphovsmän och deras rättsinnehavare. I beslutet att begära förhandsavgörande (punkt 86) hänvisas i allmänna ordalag till möjligheten att talan begränsas till ett yrkande om en skyddsåtgärd.