62003CC0126_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har i detta mål hävdat att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt sina skyldigheter sedan staden München träffat avtal om avfallstransport med ett privat företag i strid med bestämmelserna i rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster(2) (nedan kallat direktiv 92/50).
2. Den avgörande frågan i detta mål är om staden München, en lokal myndighet, skall anses som en upphandlande myndighet när staden själv deltagit i ett anbudsförfarande, och således tillhandahåller tjänster på en marknad (även om vissa tjänster anförtrotts ett privat företag utan att det hållits något anbudsförfarande för dessa tjänster).
II – Tillämpliga bestämmelser
3. Enligt artikel 1 a i direktiv 92/50 skall med ”offentliga tjänsteavtal” förstås skriftliga avtal med ekonomiska villkor mellan en tjänsteleverantör och en upphandlande myndighet, med undantag för de avtalstyper som nämns i punkterna i–ix.
4. I artikel 1 a punkt ii i direktiv 92/50 utesluts ”kontrakt som tilldelas inom de sektorer som avses i artiklarna 2, 7, 8 och 9 i direktiv 90/531/EEG eller som uppfyller villkoren i artikel 6.2 i samma direktiv”.
5. Enligt artikel 1 b i direktiv 92/50 skall med ”upphandlande myndigheter” förstås: statliga, regionala eller lokala myndigheter, organ som lyder under offentlig rätt och sammanslutningar av en eller flera av dessa myndigheter eller organ som lyder under offentlig rätt.
6. Enligt artikel 8 i direktiv 92/50 skall kontrakt som avser tjänster som återfinns i förteckningen i bilaga 1 A upphandlas enligt bestämmelserna i avdelning III–VI.
7. I artikel 11.1 föreskrivs att vid tilldelning av offentliga kontrakt avseende tjänster skall de upphandlande myndigheterna tillämpa de förfaranden som definieras i artikel 1 d, e och f anpassade till detta direktivs syfte.
8. Enligt artikel 11.3 d i direktiv 92/50 får de upphandlande myndigheterna tilldela kontrakt om samhällstjänster genom förhandlat förfarande utan att dessförinnan publicera ett meddelande om upphandling i den mån det är oundgängligen nödvändigt då synnerlig brådska orsakad av omständigheter som de upphandlande myndigheterna inte kunnat förutse gör det omöjligt att iaktta tidsfristerna för öppna, selektiva eller förhandlande förfaranden enligt artiklarna 17–20. De omständigheter som åberopas som skäl för synnerlig brådska får inte i något fall vara hänförliga till de upphandlande myndigheterna.
III – Faktiska omständigheter och det administrativa förfarandet
9. Avfallshanteringsföretaget Donau-Wald mbH, som är en upphandlande myndighet i Donau-Waldområdet, utlyste i november 1997 ett anbudsförfarande avseende värmebehandling av avfall. Anbud lämnades av staden München, som driver värmekraftverket liksom avfallsförbränningsanläggningen München Nord, samt ett privat avfallshanteringsföretag, bolaget Rethmann Entsorgungswirtschaft GmbH & Co KG (nedan kallat Rethmann).
10. Staden München och Rethmann hade på förhand avtalat att om staden München tilldelades kontraktet skulle Rethmann som underleverantör ta hand om avfallstransporterna, eftersom staden München inte förfogade över tillräckliga transportresurser. Om kontraktet däremot tilldelades Rethmann skulle staden München, som förfogade över tillräcklig förbränningskapacitet, behandla restavfallet i avfallsanläggningen München Nord för Rethmanns räkning.
11. Kontraktet tilldelades i sin helhet staden München den 27 februari 1998. Staden München ingick i enlighet med vad som tidigare överenskommits ett underleverantörsavtal med Rethmann om avfallstransport utan att iaktta det förfarande som anges i direktiv 92/50.
12. Kommissionen anser att staden München är en upphandlande myndighet. Eftersom transporttjänsterna inte har upphandlats enligt förfarandet i direktiv 92/50 har Tyskland åsidosatt sina skyldigheter.
13. Kommissionen skickade den 25 juli 2001 ett motiverat yttrande, efter det att kommissionen berett den tyska regeringen möjlighet att inkomma med yttrande. Eftersom kommissionen ansåg att den tyska regeringens svar i dess skrivelse av den 30 oktober 2001 inte var tillfredsställande väckte kommissionen förevarande talan vid domstolen.
14. Kommissionen har yrkat att domstolen skall fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/50, eftersom staden München träffat avtal om avfallstransport utan att iaktta de krav som anges i artikel 8 jämförd med artikel 11.1 i samma direktiv och att Förbundsrepubliken Tyskland skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
15. Kommissionen anser att staden München är en lokal myndighet i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 92/50, att avfallstransporten är en tjänst i den mening som avses i kategori 16 i bilaga A till direktivet och att ett kontrakt som avser denna tjänst således enligt artikel 8 i direktivet skall upphandlas enligt bestämmelserna i avdelning III–VI.
16. Den tyska regeringen anser däremot inte att det är fråga om ett fördragsbrott, eftersom staden München inte kan betecknas som en upphandlande myndighet i förevarande fall.
17. Den tyska regeringen har medgivit att staden München generellt sett skall anses som en upphandlande myndighet i den mening som avses i direktivet och att ett avtal om avfallstransport med ett värde över tröskeln uppfyller definitionen av en offentlig upphandling av tjänster i den mening som avses i artikel 1 a jämförd med kategori 16 i bilaga I A till direktiv 92/50. Mot bakgrund av direktivets syfte och innebörd kan emellertid dessa bestämmelser inte tillämpas i förevarande fall.
18. Den tyska regeringen har huvudsakligen anfört följande argument för sin synpunkt. För det första har staden München i förevarande fall inte efterfrågat några avfallstransporttjänster. Kontraktet har vidare inte tilldelats staden München för att tillgodose allmännyttiga behov, utan avser en från dessa behov åtskild ekonomisk verksamhet, nämligen att samtidigt driva värmecentralen och avfallsbehandlingsanläggningen. Den ekonomiska verksamheten är i sig konkurrensutsatt.
19. Den tyska regeringen har vidare förklarat att staden München aldrig hade kunnat erbjuda regionen Donau-Wald sina tjänster utan att ha garantier för att Rethmann utförde transporttjänsterna. Skulle det ha begärts in anbud på de av Rethmann tillhandahållna transporttjänsterna skulle dessa ha blivit föremål för ett dubbelt offentligt upphandlingsförfarande. Enligt den tyska regeringen har ”en upphandling inom en upphandling” ingen funktion.
20. Den tyska regeringen har vidare påpekat att inga offentliga medel har förbrukats genom tilldelningen av detta kontrakt. Kontraktet är dessutom undantaget från anbudsförfarande enligt artikel 1 a punkt ii i direktiv 92/50 jämförd med artikel 7 i direktiv 93/38(3) . I sistnämnda bestämmelse föreskrivs nämligen att detta direktiv inte skall gälla kontrakt som tilldelats med tanke på återförsäljning eller uthyrning till tredje man.
21. Den tyska regeringen har avslutningsvis påpekat att det är praktiskt omöjligt att redan före ett anbudsförfarande som staden München själv deltar i genomföra en upphandling för den del av kontraktet som skall utföras av underleverantörer. För det första var kontraktet vid denna tidpunkt ännu hypotetiskt. För det andra var perioden mellan datum för uppmaningen att lämna anbud och datum för att inkomma med anbud för kort för att genomföra ett fullständigt anbudsförfarande. Detsamma måste gälla för möjligheten att låta underleverantörer tillhandahålla avfallstransporter med stöd av ett anbudsförfarande i efterhand. Det medför vidare ett annat praktiskt problem. För att bevisa att anbudsgivaren uppfyller nödvändiga krav på kunskap och lämplighet skall anbudsgivaren publicera namn på en eventuell underleverantör när anbudet lämnas in.
22. Eftersom de tjänster som avses i detta sammanhang tillhandahålls inom ramen för driften av värmekraftverket München Nord har den tyska regeringen dragit slutsatsen att staden München i förevarande fall inte kan anses som en upphandlande myndighet i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 92/50.
23. Om staden München ändå skulle anses som en upphandlande myndighet anser den tyska regeringen att undantagsbestämmelsen i artikel 11.3 d i direktiv 92/50 kan åberopas. Enligt den tyska regeringen var det till följd av den korta fristen mellan uppmaningen att lämna anbud och datum för inlämnande av anbudet synnerligen brådskande att tilldela kontraktet i fråga. Denna brådska var oförutsedd och följde av sakens natur, eftersom staden München själv var anbudsgivare i ett annat förfarande.
IV – Bedömning
24. Den avgörande frågan i detta mål är om staden München skall anses som en upphandlande myndighet. Borde staden ha begärt in anbud på transporttjänsterna eller tillhandahöll staden München själv, såsom den tyska regeringen har hävdat, tjänster på marknaden och med följd att staden München inte behövde begära in anbud för de tjänster som i detta sammanhang hyrdes in av underleverantörer?
25. Den tyska regeringen har i detta sammanhang förespråkat en funktionell tolkning av begreppet upphandlande myndighet. Den tyska regeringen anser att en funktionell tolkning finner stöd såväl i direktivets syfte och innebörd som i domstolens rättspraxis.(4) Den tyska regeringen anser att det av detta kan dras slutsatsen att bestämmelserna om offentlig upphandling inte är tillämpliga när man själv tillhandahåller tjänster på marknaden. Den tyska regeringen har vidare hänvisat till att sophämtning i regionen Donau-Wald inte tillhör staden Münchens lagstadgade uppgifter och att avtalet om sophämtning i regionen har ingåtts på normala konkurrensmässiga villkor.
26. Jag vill inledningsvis påpeka att staden München är en lokal myndighet. Detta har inte heller den tyska regeringen bestridit. I artikel 1 b i direktiv 92/50 föreskrivs att statliga, regionala eller lokala myndigheter, organ som lyder under offentlig rätt och sammanslutningar av en eller flera av dessa myndigheter eller organ som lyder under offentlig rätt skall anses som upphandlande myndigheter. En lokal myndighet är följaktligen, såsom kommissionen med rätta har påpekat, en upphandlande myndighet i den mening som avses i direktivet. Enligt domstolens fasta rättspraxis(5) är det egenskapen att vara upphandlande myndighet som är avgörande för om direktiv 92/50 är tillämpligt, oberoende av upphandlingens karaktär eller föremål. Föremålet behöver inte ha något samband med att tillgodose allmännyttiga behov utan kan även avse verksamheter som inte är av denna karaktär. Det har inte heller någon betydelse om den upphandlande myndigheten efterfrågar eller levererar tjänsterna, såsom den tyska regeringen har hävdat.
27. Staden München kan för övrigt, om staden inte förfogar över nödvändiga transportresurser och därför måste anlita tredje man för att utföra tjänsterna, anses vara den part som efterfrågar.
28. Även om en upphandlande myndighet själv tillhandahåller tjänster på marknaden, men anlitar underleverantörer för vissa delar av tjänsterna, kan det inte uteslutas att andra skäl än ekonomiska inverkar på valet av underleverantörer och att offentliga medel tas i anspråk vid genomförandet.
29. Vad gäller den rättspraxis som den tyska regeringen har åberopat till stöd för sitt resonemang(6), skall det erinras om att denna rättspraxis avser frågan om det är tal om ett offentligt organ eller inte. Det har uppställts tre kumulativa villkor för att så skall vara fallet: organet skall ha tillkommit för det specifika syftet att tillgodose allmännyttiga behov som inte är av kommersiell karaktär, organet skall vara en juridisk person och nära beroende av staten eller regionala eller lokala myndigheter eller av andra organ som lyder under offentlig rätt. Till skillnad från en lokal myndighet är ett organ som lyder under offentlig rätt således inte per definition en upphandlande myndighet. Om de kumulativa villkoren är uppfyllda anses emellertid även ett offentligt organ per definition vara en upphandlande myndighet i den mening som avses i direktivet och förfarandebestämmelserna i direktivet är fullt ut tillämpliga, oberoende av om upphandlingen av de berörda tjänsterna avser vissa allmännyttiga behov eller om de utförs på marknadsmässiga villkor.
30. Jag vill i detta sammanhang hänvisa till domen i målet Mannesmann Anlagenbau Austria,(7) i vilken domstolen förtydligade att det inte görs någon distinktion i artikel 1 a i direktivet mellan offentliga upphandlingskontrakt för bygg- och anläggningsarbeten som en upphandlande myndighet har tilldelat för att fullgöra sin uppgift att tillgodose allmännyttiga behov och sådana kontrakt som inte har något samband med dessa behov. Skälet till att en sådan distinktion saknas är att utesluta risken för att den upphandlande myndigheten ger nationella anbudsgivare eller anbudssökande företräde vid tilldelningen av ett kontrakt.
31. Det saknar således betydelse i förevarande fall att verksamheten saknar samband med allmännyttiga behov eller att offentliga resurser inte har tagits i anspråk. Det följer vidare av direktivet att organ som kan betecknas som upphandlande myndighet enligt bestämmelserna i detta direktiv skall begära in anbud. Det gäller även om en upphandlande myndighet själv tillhandahåller tjänsterna på marknaden, men har lagt ut vissa delar av tjänsterna på underleverantörer. Det kan då inte uteslutas att andra skäl än ekonomiska beaktas och att offentliga medel används vid genomförandet.
32. Inom parentes vill jag tillägga att jag delar kommissionens uppfattning att staden München hade kunnat upprätta ett självständigt juridiskt organ om staden ville tillhandahålla tjänster till tredje man på normala marknadsmässiga villkor. Om organet har vinstsyfte, bär de förluster som uppstår i samband med utövandet av sin verksamhet och inte tillgodoser allmännyttiga behov är det inte ett offentligt organ och följaktligen inte en upphandlande myndighet i den mening som avses i direktivet. I sådana fall skall gemenskapsdirektiven om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling inte tillämpas, eftersom ett organ som har ett vinstsyfte och självt står risken för den verksamhet som det utövar vanligtvis inte deltar i ett upphandlingsförfarande när det inte är ekonomiskt motiverat.(8)
33. Tyskland har hävdat att det inte heller krävs en upphandling inom en upphandling enligt den gemenskapsrättsliga lagstiftningen om offentlig upphandling. Tyskland har därvidlag hänvisat till artikel 1 a punkt ii i direktiv 92/50 i vilken det föreskrivs att vissa kontrakt undantas från direktivets tillämpningsområde. Tyskland har i detta avseende hänvisat till artikel 7 i sektorsdirektiv 93/38. Enligt denna bestämmelse, som enligt den tyska regeringens åsikt genom hänvisningsmekanismen i direktivet även är tillämplig på direktiv 92/50, tillämpas inte direktivet på kontrakt som tilldelats med tanke på återförsäljning eller uthyrning till tredje man. Skälet för detta undantag skulle vara att försäljning av den efterfrågade tjänsten principiellt sker under fri konkurrens och att den kommersiella disciplin som följer av att det råder fri konkurrens i regel inte tillåter en upphandlande myndighet inom en viss sektor att gynna vissa anbudsgivare på icke-ekonomiska grunder. Det är en sådan situation som skulle föreligga i förevarande fall.
34. Jag delar inte den tyska regeringens uppfattning. Syftet med artikel 1 a punkt ii i direktiv 92/50 är att utesluta de kontrakt från tillämpningsområdet för direktiv 92/50 som avser sektorer som omfattas av sektorsdirektiv 90/531, vilket ersatts av sektorsdirektiv 93/38, eftersom de upphandlingar som tidigare reglerades genom direktiv 90/531 nu omfattas av direktiv 93/38. Det är således, såsom även kommissionen har påpekat, fråga om ett avgränsningskriterium mellan direktiv 92/50 och direktiv 93/38. Ett sådant avgränsningskriterium finns även i direktiv 93/36(9) och i direktiv 93/37.(10) Artikel 7 i sektorsdirektivet har endast betydelse om sektorsdirektivet är tillämpligt. I förevarande fall är det emellertid inte direktiv 93/38 som är tillämpligt, utan direktiv 92/50. Artikel 7 i direktiv 93/38 är således inte tillämplig och bestämmelsen kan inte heller tillämpas analogt.
35. Den tyska regeringens argument att det inte skulle vara möjligt, varken före eller efter, att genomföra ett anbudsförfarande för vissa tjänster som skall utföras av underleverantörer inom ramen för ett anbudsförfarande i vilket staden München själv deltar är även det felaktigt. För det första är det inte ett skäl för att åsidosätta de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om upphandling. Det framgår dessutom av handlingarna i målet att det varken i meddelandet om upphandling eller i kontraktshandlingarna har föreskrivits som villkor att anbudsgivaren skulle ange eventuella underleverantörer på förhand. Det framgår uttryckligen av kontraktshandlingarna att det var möjligt att anlita underleverantörer. I sådana fall skulle detta ske under normala konkurrensvillkor och uppdragstagaren skulle på begäran av uppdragsgivaren vara skyldig att sedermera publicera namnet på underleverantören.
36. Den tyska regeringen anser avslutningsvis att om staden München skulle anses vara en upphandlande myndighet i förevarande fall är det möjligt att åberopa undantaget i artikel 11.3 d i direktiv 92/50. Det skulle inte vara möjligt att utlysa ett anbudsförfarande (för underleverantörer) avseende transporttjänsterna innan det huvudsakliga anbudsförfarandet, med hänsyn till de tidsfrister som gällde för det huvudsakliga förfarandet.
37. Härvidlag skall det först påpekas att bestämmelserna i artikel 11.3 i direktiv 92/50, enligt vilka det får göras undantag från de bestämmelser som syftar till att säkerställa efterlevnaden av de rättigheter som föreskrivs i fördraget med avseende på offentlig upphandling av tjänster, skall tolkas restriktivt och att den som vill åberopa undantagen skall bevisa att de exceptionella omständigheter som motiverar ett undantag verkligen föreligger.(11)
38. Enligt artikel 11.3 d i direktiv 92/50 får de upphandlande myndigheterna under vissa omständigheter underlåta att dessförinnan publicera ett meddelande om upphandling, nämligen om det är strikt nödvändigt då synnerlig brådska orsakad av omständigheter som de upphandlande myndigheterna inte kunnat förutse gör det omöjligt att iaktta tidsfristerna. För att med framgång kunna åberopa denna undantagsbestämmelse måste det dessutom vara tal om en brådskande nödsituation och att brådskan var oförutsedd.
39. Det följer emellertid av vad som anförts ovan att en anbudsinfordran (för underleverantörer) hade kunnat ske i efterhand. Den tyska regeringen kan således inte med fog hävda att ett anbudsförfarande för de berörda transporttjänsterna var omöjligt i förevarande fall. Det kan inte heller fasthållas att det är tal om en sådan oförutsägbarhet som anges i artikel 11.3 d i direktiv 92/50. Jag vill för fullständighetens skull påpeka att det förefaller tämligen orimligt att en upphandlande myndighet, som konkurrerar om ett kontrakt och som på förhand vet att om den tilldelas kontraktet kommer den att lägga ut en betydande del av kontraktet på en underleverantör, inte skulle kunna göra vad som krävs för att säkerställa att myndigheten uppfyllde de skyldigheter som följer av direktivet. Jag anser därför att det är ohållbart att anföra tidsbrist som skäl för att inte genomföra ett anbudsförfarande (för underleverantörer) för de delar av kontraktet som skall utföras av underleverantörer.
40. Det följer av vad som anförts ovan att jag delar kommissionens uppfattning att den tyska regeringen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/50. Åsidosättandet fortgår dessutom, eftersom avtalet har en löptid på 25 år.
41. Den tyska regeringen har med avseende på löptiden även hävdat att regeringen inte är förpliktad att medverka till att få avtalet att upphöra i förtid. För det första är det omöjligt eftersom det inte står något om detta i avtalet. Det skulle också strida mot ordspråket pacta sunt servanda . För det andra har den tyska regeringen hänvisat till artikel 2.6 i direktiv 89/665(12) som ger medlemsstaterna möjlighet att låta verkan bestå av avtal om offentlig upphandling som ingåtts i strid med direktiven.
42. Ovannämnda bestämmelse ger i själva verket medlemsstaterna möjlighet att besluta att prövningsorganets behörighet, sedan ett upphandlingsavtal genomförts, skall begränsas till att lämna ersättning till den som lidit skada av överträdelsen (och således skydda de kontrakterande parternas berättigade förväntningar). Såsom jag redan har hävdat i mitt förslag till avgörande i de förenade målen C-20/01 och C-28/01 – som gällde frågan huruvida talan kunde tas upp till sakprövning – utesluter det på intet sätt möjligheten av att inleda ett fördragsbrottsförfarande. Tvärtom kunde potentiella förfördelade ha ett intresse av ett sådant förfarande.
43. Jag vill för övrigt understryka att medlemsstaterna inte genom att åberopa ordspråket pacta sunt servanda
och principen om skydd för berättigade förväntningar i obegränsad omfattning kan friskriva sig från de verkningar som enligt gemenskapsrätten kan vara förbundna med upprepade åsidosättanden av upphandlingsdirektiven. Det är i sista hand medlemsstaterna som, inom ramen för sin behörighet, har ansvar för att direktiven efterlevs.
44. Eftersom kommissionen inte har aktualiserat de frågor som har samband med ovanstående påpekande i detta förfarande saknas emellertid anledning att behandla dem.
V – Förslag till avgörande
45. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen skall besluta enligt följande:
1. Fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 8 jämförd med artikel 11.1 i rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster.
2. Förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 209, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 139.
(3)
–	Rådets direktiv 93/38/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av upphandlingsförfarandena för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna (EGT L 199, s. 84; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 177).
(4)
–	Den tyska regeringen hänvisar bland annat till de första till fjärde skälen i direktiv 92/50, till dom av den 20 september 1988 i mål 31/87, Beentjes (REG 1988, s. 4635), punkt 11, och till dom av den 10 november 1998 i mål C-360/96, BFI Holding (REG 1998, s. I-6821), punkt 62.
(5)
–	Se exempelvis dom av den 18 november 1999 i mål C-107/98, Teckal (REG 1999, s. I‑8121), och av den 12 juli 2001 i mål C-399/98, Ordine degli Architetti m.fl. (REG 2001, s. I‑5409).
(6)
–	Se bland annat dom av den 10 november 1998 i målet BFI Holding (ovan fotnot 4) och av den 10 maj 2001 i de förenade målen C-223/99 och C-260/99, Agorà en Excelsior (REG 2001, s. I‑3605).
(7)
–	Dom av den 15 januari 1998 i mål C-44/96, Mannesmann Anlagenbau Austria (REG 1998, s. I‑73), punkt 32. Domen avsåg direktiv 93/37 (offentlig upphandling av bygg- och anläggningsarbeten). För en liknande tolkning av direktiv 92/50 (offentlig upphandling av tjänster) och av direktiv 93/36 (offentlig upphandling av varor), se domen i det ovannämnda målet BFI Holding (ovan fotnot 4) respektive dom av den 27 februari 2003 i mål C-373/00, Adolf Truley (REG 2003, s. I-1931).
(8)
–	Dom av den 22 maj 2003 i mål C-18/01, Korhonen m.fl. (REG 2003, s. I-5321), punkt 51.
(9)
–	Rådets direktiv 93/36/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av förfarandet vid offentlig upphandling av varor (EGT L 199, 1993, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 126).
(10)
–	Rådets direktiv 93/37/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av förfarandena vid upphandling av bygg- och anläggningsarbeten (EGT L 199, s. 54). [Den svenska versionen är inte tillgänglig.]
(11)
–	Dom av den 10 april 2003 i de förenade målen C-20/01 och C-28/01, kommissionen mot Tyskland (REG 2003, s. I-3609).
(12)
–	Rådets direktiv 89/665/EEG av den 21 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar för prövning av offentlig upphandling av varor och bygg- och anläggningsarbeten (EGT L 395, 1989, s. 33; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 48).