Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑414/25 [Sedrata](i)
Ministero dell’Interno,
Questura di Roma
împotriva
S.H.,
A.H.,
intervenient:
Procuratore generale della Repubblica presso la Corte Suprema di Cassazione
[cerere de decizie preliminară formulată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia)]
„ Trimitere preliminară – Controale la frontiere, azil și imigrare – Directiva
2008/115/CE – Directiva
2013/32/UE – Proceduri de returnare – Examinarea cererilor de protecție internațională – Acord bilateral între un stat membru și un stat terț – Luare în custodie publică în centre de cazare situate în țări terțe ”
I.      Introducere
1.        În anul 2023, guvernul italian a încheiat un acord bilateral cu guvernul albanez care în esență permite autorităților italiene să exploateze anumite centre de cazare situate pe teritoriul albanez în care resortisanții țărilor terțe care fac obiectul unor proceduri la frontieră sau de returnare pot fi luați în custodie publică pe perioada necesară finalizării acestor proceduri. În temeiul acestui acord, centrele de cazare respective se află sub jurisdicție italiană, iar dispozițiile relevante din legislația națională și cea a Uniunii Europene rămân aplicabile în privința resortisanților în cauză ai țărilor terțe.
2.        Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere – Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia) – solicită în esență să se stabilească dacă normele italiene de punere în aplicare a acestui acord sunt compatibile cu dispozițiile Directivei 2008/115/CE (denumită și „Directiva privind returnarea”)(2) și ale Directivei 2013/32/UE (denumită și „Directiva privind procedurile de azil”)(3).
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
1.      Directiva 2008/115
3.        Articolul
3 punctul (3) din Directiva 2008/115 definește „returnarea” ca fiind „procesul de întoarcere a unui resortisant al unei țări terțe – fie prin respectarea voluntară a unei obligații de returnare, fie prin aplicarea forțată a acesteia – în:
– țara de origine, sau
– o țară de tranzit în conformitate cu acordurile comunitare sau bilaterale de readmisie sau alte acorduri, sau
– o altă țară terță, în care resortisantul în cauză al unei țări terțe decide în mod voluntar să se întoarcă și în care acesta va fi acceptat.”
4.        Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/115 are următorul cuprins:
„Statele membre emit o decizie de returnare împotriva oricărui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor, fără a aduce atingere excepțiilor menționate la alineatele (2)-(5).”
5.        Articolul
8 alineatul
(1) din Directiva 2008/115 precizează:
„Statele membre iau toate măsurile necesare pentru a executa decizia de returnare dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea voluntară […] sau dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită în timpul perioadei pentru plecarea voluntară acordată […].”
6.        Articolul
15 din Directiva 2008/115 enunță:
„(1)      Cu excepția cazului în care se pot aplica în mod eficient alte măsuri suficiente, dar mai puțin coercitive într‑un caz concret, statele membre pot ține în custodie publică un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare doar în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare […]
Orice măsură de luare în custodie publică este pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și se menține numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare.
(2)      […]
Resortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală.
[…]
(4)      În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1), luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.
[…]”
7.        Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 are următorul cuprins:
„Luarea în custodie publică se efectuează, în general, în centre specializate de cazare. Dacă un stat membru nu poate oferi cazare într‑un centru specializat de cazare și trebuie să recurgă la cazarea în cadrul unui penitenciar, resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică sunt separați de deținuții obișnuiți.”
2.      Directiva 2013/32
8.        Potrivit articolului
2 litera (p) din Directiva 2013/32, care cuprinde definiții, „«a rămâne în statul membru» înseamnă a rămâne pe teritoriul, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit, al statului membru în care a fost depusă sau este examinată cererea de protecție internațională”.
9.        Articolul
3 alineatul
(1) din Directiva 2013/32, referitor la domeniul de aplicare al acesteia, prevede:
„(1)      Prezenta directivă se aplică tuturor cererilor de protecție internațională depuse pe teritoriul statelor membre, inclusiv la frontieră, în apele teritoriale sau în zonele de tranzit ale statelor membre, precum și retragerii protecției internaționale.”
10.      Articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32, referitor la dreptul de a rămâne în statul membru în timpul examinării cererii, are următorul cuprins: „Solicitanților li se permite să rămână în statul membru, numai în scopul procedurii, până la adoptarea unei decizii de către autoritatea decizională în conformitate cu procedurile în primă instanță prevăzute la capitolul III. Prezentul drept de a rămâne în statul membru nu constituie un drept de a primi permis de ședere.”
B.      Dreptul internațional și legislația națională
11.      În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere se referă cu titlu principal(4), pe de o parte, la Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria (Protocolul dintre Guvernul Republicii Italiene și Consiliul de Miniștri al Republicii Albania privind consolidarea cooperării în domeniul migrației, denumit în continuare „protocolul”), semnat la Roma la 6 noiembrie 2023, și, pe de altă parte, la legea națională de punere în aplicare a protocolului (denumită în continuare „Legea nr. 14”), cu modificările ulterioare(5).
1.      Protocolul
12.      Potrivit articolului
2 din protocol, acesta are ca obiect „consolidarea cooperării bilaterale dintre părți în ceea ce privește gestionarea fluxurilor de migrație provenite din țări terțe, în conformitate cu dreptul internațional și cu dreptul european”.
13.      Articolul
4 din protocol prevede dreptul Republicii Italiene de a utiliza anumite zone de pe teritoriul Albaniei [care, în conformitate cu articolul
1 alineatul
1 litera
c) din protocol, sunt identificate în anexa 1 la acesta] pentru a înființa centre de cazare pentru luarea în custodie publică administrativă a migranților. În conformitate cu articolul
4 alineatul
2, aceste centre de cazare trebuie să fie gestionate de Republica Italiană în conformitate cu reglementările naționale și europene. Articolul
4 alineatul
3 prevede, pe de o parte, că intrarea și șederea pe teritoriul albanez a migranților cazați în centrele de cazare trebuie autorizate „numai în scopul efectuării procedurilor la frontieră sau procedurilor de returnare prevăzute de legislația italiană și europeană și pe perioada strict necesară îndeplinirii acestora” și, pe de altă parte, că, „în cazul în care, din orice motiv, dreptul de ședere în centrele de cazare respective încetează să existe, Republica
Italiană transferă imediat migranții în afara teritoriului Albaniei”. În conformitate cu articolul
4 alineatele 3 și
4, intrarea migranților în apele teritoriale albaneze și pe teritoriul albanez se face exclusiv cu mijloacele autorităților italiene și nu este autorizată de autoritățile albaneze decât în scopul de a efectua procedurile la frontieră și procedurile de returnare și pe perioada strict necesară îndeplinirii acestora.
14.      Articolul
6 alineatele 5 și 6 din protocol impun Republicii Italiene obligația de a adopta „măsurile necesare pentru a asigura șederea migranților în interiorul zonelor, împiedicând ieșirea lor neautorizată pe teritoriul Republicii Albania”, iar în cazul în care survine o astfel de ieșire, acordă autorităților albaneze competența de a returna migranții în centrele respective.
15.      În temeiul articolului
9 alineatul
1 din protocol, durata șederii migranților pe teritoriul Albaniei nu poate depăși perioada maximă de luare în custodie publică autorizată de legislația italiană în vigoare. Articolul
9 alineatul
2 din protocol prevede că „părțile permit accesul în centrele prevăzute de prezentul protocol avocaților, asistenților acestora, organizațiilor internaționale și agențiilor Uniunii Europene care oferă consiliere și asistență solicitanților de protecție internațională, în limitele prevăzute de legislația italiană, europeană și albaneză aplicabilă”.
2.      Legea nr. 14
16.      Articolul
3 alineatul
(3) din Legea nr. 14 asimilează zonele menționate la articolul
1 alineatul
(1) litera
(c) din protocol zonelor de frontieră sau de tranzit identificate în alte instrumente ale legislației italiene. Articolul
3 alineatul
(4) din această lege asimilează transferurile între un centru situat pe teritoriul italian și un centru identificat în protocol transferurilor între două centre situate pe teritoriul italian.
17.      Articolul
4 din Legea nr. 14 prevede că legislația italiană în materie de imigrație și „reglementarea italiană și europeană privind condițiile și procedurile referitoare la admiterea și la șederea străinilor pe teritoriul național” se aplică migranților transferați în centrele situate pe teritoriul albanez „în măsura în care sunt compatibile”.
III. Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
18.      Litigiul principal își are originea în două decizii adoptate de Prefetto di Ancona (prefectul din Ancona, Italia) și, respectiv, de Prefetto di Firenze (prefectul din Florența, Italia) prin care se dispune expulzarea a doi resortisanți ai unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală în acest stat membru.
19.      În ambele cazuri, întrucât nu s‑a putut proceda la îndepărtare, Questore (șeful poliției) competent a dispus luarea în custodie publică a persoanelor în cauză în scopul îndepărtării lor, la centrul specializat de cazare din Bari (Italia). Aceste ordonanțe de luare în custodie publică au fost ulterior validate de Giudice di pace di Bari (judecătorul de pace din Bari, Italia).
20.      Ulterior, Ministero dell’Interno (Ministerul de Interne, Italia) a decis să transfere persoanele în cauză către centrul specializat de cazare din Gjadër (Albania), o unitate înființată în temeiul protocolului și situată pe teritoriul albanez. După sosirea lor în acest centru, cele două persoane au înaintat autorităților italiene cereri de protecție internațională. În fiecare caz, măsura de menținere a luării în custodie publică a persoanelor în cauză la același centru a fost dispusă de Questore di Roma (șeful poliției din Roma, Italia).
21.      Prin două hotărâri pronunțate la 24 aprilie 2025, Corte di appello di Roma (Curtea de Apel din Roma, Italia) a refuzat să confirme ordonanțele emise de șeful poliției din Roma
și a constatat incompatibilitatea reglementării interne în cauză cu dreptul Uniunii.
22.      Nefiind de acord cu această apreciere, Ministerul de Interne a formulat recurs împotriva acestor hotărâri în fața Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia). Această instanță a conexat cele două proceduri și, având îndoieli cu privire la corecta interpretare a dispozițiilor relevante ale dreptului Uniunii, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      [Directiva 2008/115] și în special articolele 3, 6, 8, 15 și 16 se opun aplicării unei reglementări interne […]
care permite conducerea în zonele prevăzute la articolul 1 alineatul 1 litera c) din [protocol] a persoanelor care fac obiectul unor măsuri de luare în custodie publică validate sau prelungite […], în lipsa oricărei perspective prestabilite și identificabile de returnare?
2)      În cazul unui răspuns negativ la această întrebare, articolul 9 alineatul (1) din [Directiva 2013/32] se opune unei aplicări a reglementării interne […] care permite să se dispună, având în vedere caracterul instrumental al cererii de protecție, luarea în custodie publică, în una dintre zonele menționate la articolul 1 alineatul 1 litera c) din [protocol], a migrantului ce face obiectul unei măsuri de expulzare și care, condus în acestea din urmă, a depus o astfel de cerere?”
23.      Instanța de trimitere a solicitat de asemenea soluționarea cauzei în cadrul procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție. În urma răspunsului instanței de trimitere la o solicitare de clarificări, în care instanța menționată a arătat că persoanele în cauză nu mai făceau obiectul măsurii de luare în custodie publică, Curtea a decis că nu era necesar să se admită această cerere. Cu toate acestea, cauzei i‑a fost acordată prioritate de judecare
în temeiul articolului
53 alineatul
(3) din Regulamentul de procedură.
24.      Au depus observații scrise guvernele neerlandez, italian și polonez, precum și Comisia Europeană. Cu excepția guvernului polonez, aceste părți au prezentat și observații orale în ședința din 24 martie 2026.
IV.    Analiză
25.      În prezentele concluzii, vom aborda mai întâi obiecția formulată de guvernul italian cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară (A). În continuare, vom formula observații preliminare privind, în primul rând, aplicabilitatea Directivei 2008/115 și a Directivei 2013/32 în litigiul principal (B) și, în al doilea rând, interpretarea reglementării interne în cauză în litigiul principal, în accepțiunea noastră (C). Vom aborda apoi cele două întrebări preliminare (D și E).
A.      Admisibilitatea cererii de decizie preliminară
26.      Guvernul italian susține de la bun început că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă. În opinia sa, decizia de trimitere nu explică suficient de clar motivele pentru care instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea legislației naționale în cauză cu dreptul Uniunii.
27.      În opinia noastră, acest argument poate fi respins fără dificultate. Decizia de trimitere expune cu suficientă claritate motivele care au determinat instanța de trimitere să solicite îndrumări cu privire la interpretarea anumitor dispoziții ale Directivei 2008/15 și ale Directivei 2013/32, precum și cu privire la raportul acestora cu legislația națională aplicabilă în litigiul principal.
28.      Prin urmare, este clar care sunt aspectele juridice pe care trebuie să le soluționeze instanța de trimitere pentru a pronunța o hotărâre și de ce consideră că îndrumările Curții de Justiție ar fi utile în acest sens. Într‑adevăr, trebuie arătat că nici guvernul italian, nici celelalte persoane interesate care au prezentat observații nu au întâmpinat dificultăți în abordarea chestiunilor de fond ridicate în cererea de decizie preliminară.
B.      Considerații introductive (I): aplicabilitatea Directivei 2008/115 și a Directivei 2013/32
29.      Ne vom îndrepta acum atenția asupra acestor aspecte. Înainte de aceasta însă este oportun să formulăm anumite observații preliminare privind relația dintre legislația națională în cauză și instrumentele Uniunii menționate în ordonanța de trimitere.
30.      Înțelegem că, în temeiul dreptului național, se aplică acestor persoane legislația Uniunii Europene care reglementează procedurile aplicabile persoanelor luate în custodie publică în centrele situate în Republica Albania, inclusiv Directiva 2008/115 și Directiva 2013/32.
31.      Articolul
4 alineatele
(2) și (3) din protocol se referă, în această privință, la „legislația italiană și europeană” aplicabilă(6). În plus, articolul
4 din Legea nr. 14 prevede că legislația italiană în materie de imigrație, și „reglementările italiene și europene privind cerințele și procedurile referitoare la admiterea și șederea străinilor pe teritoriul național”, se aplică migranților transferați în centre situate pe teritoriul Albaniei, „în măsura în care acestea sunt compatibile”(7).
32.      Invitat în ședință să clarifice sensul expresiei „în măsura în care acestea sunt compatibile”, guvernul italian a explicat că aceasta urmărește numai să garanteze că anumiți termeni care figurează în dispozițiile naționale și ale Uniunii pertinente, care ar putea să nu acopere în mod expres situații precum cele care decurg din protocol și din Legea nr. 14, sunt interpretați într‑o manieră care asigură aplicabilitatea dispozițiilor în cauză(8). Prin urmare, înțelegem că, în situații precum cele în cauză în litigiul principal, Directiva 2008/115 și Directiva 2013/32 se aplică în temeiul dreptului național și se aplică în întregime. Astfel, când a fost întrebat în ședință dacă, în cazul unui conflict între o dispoziție a reglementării interne pertinente și o dispoziție a Directivei 2008/115 sau a Directivei 2013/32, s‑ar aplica principiul supremației dreptului Uniunii, guvernul italian a răspuns afirmativ.
33.      Acestea fiind spuse, este de asemenea necesar să se explice motivul pentru care, în opinia noastră, se aplică aceste directive în speță în temeiul dreptului Uniunii.
34.      În acest sens, este util să se reamintească faptul că un stat membru nu poate restrânge unilateral domeniul de aplicare ratione personae sau ratione materiae al legislației Uniunii și nici nu poate aplica dispozițiile sale în mod selectiv, în funcție de compatibilitatea lor cu legislația națională adoptată ulterior. Un astfel de comportament ar fi vădit incompatibil cu principiul supremației dreptului Uniunii.
35.      În ceea ce privește domeniul de aplicare al Directivei 2008/115, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, acesta „este definit prin referire numai la situația de ședere ilegală în care se află un resortisant al unei țări terțe, independent de motivele aflate la originea acestei situații sau de măsurile care pot fi adoptate în privința acestui resortisant”(9). Curtea a precizat de asemenea că această directivă „stabilește exact procedura aplicabilă de fiecare stat membru pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală și prevede ordinea desfășurării diferitelor etape succesive ale acestei proceduri”(10).
36.      În speță, este de necontestat faptul că persoanele în cauză în litigiul principal se aflau în situație de „ședere ilegală” pe teritoriul italian în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115. În consecință, autoritățile italiene erau obligate (i) să emită o decizie de returnare în temeiul articolului 6 alineatul (1) din aceasta și (ii) să urmeze etapele ulterioare ale procedurii prevăzute la articolele 7-11 din directiva menționată. Aceste autorități nu puteau modifica ori suspenda această procedură sau nu pot determina inaplicabilitatea parțială sau totală a ei(11), prin simplul transfer al persoanelor în cauză către centre de cazare situate în afara teritoriului italian.
37.      Același raționament se aplică, mutatis mutandis, Directivei 2013/32. Articolele 18 și 19 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) garantează în esență dreptul oricărei persoane de a solicita protecție internațională în cazul în care se teme de persecuție sau de vătămări grave în țara de origine. Acest drept există indiferent de modul în care a intrat persoana pe teritoriul statului membru în cauză(12) și indiferent dacă prezența sa acolo este legală(13). Dreptul de a căuta azil include – pentru a relua terminologia de la articolul
14 alineatul
(1) din Declarația universală a drepturilor omului a Organizației Națiunilor Unite – atât posibilitatea de a solicita protecție, cât și, în cazul în care sunt îndeplinite condițiile relevante, de a beneficia de aceasta.
38.      Acest drept constituie o componentă centrală a unei politici esențiale a Uniunii. Tratatele și legiuitorul Uniunii au avut în vedere să instituie o „politică comună în domeniul dreptului de azil, al imigrării și al controlului la frontierele externe” ca o „componentă a obiectivului Uniunii care constă în instituirea treptată a unui spațiu de libertate, securitate și justiție”(14).
39.      Astfel cum reiese din considerentul (8) al Directivei 2013/32, aceasta a fost adoptată în contextul adoptării de către Consiliul European a „Programului de la Stockholm” în anul 2009. Obiectivul acestui program era de a institui „un spațiu comun de protecție și solidaritate, bazat pe o procedură de azil comună și pe un statut uniform pentru cei cărora li s‑a acordat protecție internațională, în temeiul unor standarde ridicate de protecție și al unor proceduri echitabile și eficiente”. S‑a considerat că „persoanelor care au nevoie de protecție internațională trebuie să li se asigure accesul la proceduri de azil sigure și eficiente din punct de vedere juridic” și că „persoanelor ar trebui să li se ofere același tratament în ceea ce privește măsurile procedurale și determinarea statutului indiferent de statul membru în care își depun cererea de azil. Obiectivul este de a oferi un tratament identic și aceleași rezultate pentru cazuri similare”(15).
40.      În acest context, aceeași logică
precum cea prezentată mai sus cu privire la Directiva 2008/115 trebuie să se aplice și Directivei 2013/32. Autoritățile unui stat membru nu pot submina aplicarea normelor comune în materie de proceduri de azil prin transferul resortisanților țărilor terțe care au intrat în Uniunea Europeană către centre situate în afara teritoriului lor. De asemenea, nu pot nici să trateze în mod diferit anumiți resortisanți ai unor țări terțe în raport cu alții care se află într‑o situație comparabilă, limitând sau slăbind astfel potențial dreptul acestora de a solicita – și, după caz, de a beneficia de – protecție internațională prin intermediul unei proceduri echitabile și eficiente.
41.      Desigur, la prima vedere, Directiva 2013/32 ar putea părea inaplicabilă în litigiul principal, întrucât persoanele în cauză și‑au depus cererile de protecție internațională numai după ce au fost transferate într‑un centru situat pe teritoriul Albaniei. Articolul
3 alineatul
(1) din această directivă prevede că aceasta se aplică „tuturor cererilor de protecție internațională depuse pe teritoriul statelor membre, inclusiv la frontieră, în apele teritoriale sau în zonele de tranzit ale statelor membre, precum și retragerii protecției internaționale”.
42.      Cu toate acestea, în opinia noastră, articolul
3 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 nu poate face obiectul unei interpretări literale stricte într‑o situație precum cea în cauză în litigiul principal, în care
persoanele în cauză se aflau inițial pe teritoriul statului membru și au fost transferate ulterior, temporar, prin decizia autorităților naționale, într‑un loc situat în afara acestui teritoriu. În astfel de împrejurări, însuși actul autorităților naționale ar determina în mod ipotetic inaplicabilitatea Directivei 2013/32(16). Acest rezultat ar fi contrar obiectivului directivei de „a garanta un acces efectiv, și anume un acces cât mai ușor posibil, la procedura de acordare a protecției internaționale”, astfel cum a subliniat Curtea în jurisprudența sa(17).
43.      În plus, această concluzie nu este afectată de faptul că persoanele în cauză ar fi putut, în teorie, să depună o cerere de protecție internațională înainte de transferul lor. Dreptul Uniunii impune statelor membre să furnizeze sau să faciliteze accesul la informații și la asistență solicitanților potențiali sau reali(18). Aceste dispoziții, care sunt în concordanță cu normele și standardele internaționale(19), reflectă recunoașterea faptului că solicitanții de protecție internațională se află adesea într‑o situație vulnerabilă și trebuie să urmeze proceduri juridice complexe în împrejurări necunoscute. În acest sens, articolul
10 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 prevede că statele membre nu pot respinge sau refuza examinarea unor cereri de protecție internațională „pe unicul motiv că nu au fost depuse în cel mai scurt termen”.
44.      Faptul că dreptul Uniunii nu ar putea în principiu să împiedice statele membre să exercite anumite funcții în afara teritoriului lor în scopul procedurilor la frontieră sau al procedurilor de returnare, aspect asupra căruia vom reveni în continuare, nu ar implica, în orice caz, că acestea sunt scutite de respectarea obligațiilor care le revin în temeiul dreptului Uniunii. Astfel cum am subliniat în Concluziile noastre prezentate în cauza Danané
ș.a., statele membre dispun de o anumită putere de apreciere în stabilirea zonelor pe care le consideră frontiere sau zone de tranzit în scopul acestor proceduri(20). Totuși, această putere nu este nelimitată și nu poate fi exercitată într‑un mod care să conducă la eludarea normelor Uniunii.
45.      Faptul că un stat membru decide că anumite activități, desfășurate în mod normal pe teritoriul său, trebuie desfășurate în zone situate în afara frontierelor sale asupra cărora exercită o anumită formă de jurisdicție nu scutește acest stat membru de responsabilitatea de a asigura respectarea tuturor normelor aplicabile acestor activități(21). Dimpotrivă, el își păstrează responsabilitatea care include în mod necesar respectarea drepturilor fundamentale pe care aceste norme urmăresc să le protejeze(22).
46.      Interpretarea noastră cu privire la domeniul de aplicare al Directivei 2013/32 nu este pusă sub semnul întrebării de modul de redactare a articolului
3 alineatul
(2) din aceasta, potrivit căruia această directivă „nu se aplică cererilor privind azilul diplomatic sau teritorial depuse la reprezentanțele statelor membre”(23).
47.      În opinia noastră, nu se poate considera că centrele de cazare precum cele operate de autoritățile italiene pe teritoriul Albaniei intră în sfera noțiunii de „reprezentanțe ale statelor membre”, în sensul acestei dispoziții. Această expresie trebuie înțeleasă în sensul că se referă la organisme – cum sunt ambasadele, consulatele sau misiunile permanente – înființate de un stat (statul acreditant) pe teritoriul unui alt stat (statul acreditat) pentru a desfășura relații oficiale, pentru a proteja interesele naționale și pentru a furniza servicii resortisanților săi în străinătate. Statutul, funcțiile și acreditarea acestora sunt în plus reglementate de norme bine stabilite de drept internațional(24). Este evident că o unitate precum centrul specializat de cazare din Gjadër nu prezintă aceste caracteristici. De asemenea, nu vedem niciun motiv convingător pentru a interpreta în sens larg derogarea prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2013/32, astfel încât domeniul său de aplicare să fie extins la astfel de centre de cazare.
48.      Prin urmare, considerăm că Directiva 2008/115 și Directiva 2013/32 se aplică – și se aplică în întregime – persoanelor transferate în centrele de cazare situate pe teritoriul albanez. Această concluzie rezultă nu numai din trimiterile cuprinse în legislația națională în cauză, ci și în mod direct din dreptul Uniunii.
49.      În sfârșit, arătăm că aplicabilitatea Directivei 2013/32 în contextul de față implică de asemenea aplicabilitatea „Regulamentului Dublin III”(25). În special, articolele 1 și 3 din acest regulament trebuie interpretate în mod necesar în concordanță cu dispozițiile corespunzătoare din Directiva 2013/32.
C.      Considerații introductive (II): anumite aspecte esențiale ale legislației naționale în cauză
50.      În opinia noastră, este incontestabil faptul că, în cazul în care Directiva 2008/115 și Directiva 2013/32 se aplică persoanelor transferate în centre de cazare situate pe teritoriul Albaniei, se aplică de asemenea Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Prin urmare, aceste persoane trebuie să fie în măsură să se prevaleze, în fața autorităților italiene, de drepturile fundamentale garantate de aceasta. Încheierea unui acord bilateral cu un stat terț nu poate avea ca efect exonerarea unui stat membru de obligația sa de a asigura respectarea acestor drepturi(26).
51.      În acest context, în situațiile care implică privarea de libertate, se acordă o importanță deosebită articolului 47 din cartă, care consacră dreptul la o cale de atac efectivă și la un proces echitabil(27). Pe cale de consecință, căile procedurale prevăzute de dreptul Uniunii, care permit persoanelor în cauză să conteste în fața organelor administrative și/sau a autorităților judiciare actele care le afectează în mod negativ, rămân pe deplin aplicabile. În acest sens, competența revine în continuare autorităților italiene competente, atât administrative, cât și judiciare. Din rațiuni de exhaustivitate, adăugăm că instanțele italiene își păstrează de asemenea competența de a soluționa acțiunile în despăgubire introduse, în temeiul principiilor care reglementează răspunderea statului, de resortisanți ai unor țări terțe care invocă încălcări ale drepturilor care le sunt conferite de dreptul Uniunii(28).
52.      În plus, articolul
20 din cartă, care garantează egalitatea în fața legii, impune ca persoanele transferate în centre de cazare situate în Albania să nu fie, din punct de vedere juridic, tratate diferit de cele luate în custodie publică pe teritoriul italian(29).
53.      În observațiile sale scrise, guvernul italian susține că locul luării în custodie publică nu afectează nici statutul juridic al persoanelor în cauză, nici întinderea drepturilor acestora. În plus, acesta arată că, în temeiul reglementării interne aplicabile, transferurile între un centru situat în Italia și un centru situat pe teritoriul Albaniei sunt tratate, din punct de vedere juridic, ca fiind echivalente cu transferurile între centre situate exclusiv pe teritoriul italian.
54.      În sfârșit, din dispozițiile naționale pertinente reiese că transferul către centre situate în Albania nu prelungește și nici nu modifică în alt mod durata măsurii de luare în custodie publică(30). La încetarea măsurii de luare în custodie publică, persoanele în cauză sunt, după caz, fie transferate înapoi în Italia, fie îndreptate către destinații autorizate în temeiul normelor italiene și ale Uniunii aplicabile și în principiu nu sunt eliberate pe teritoriul albanez.
55.      Având în vedere cele de mai sus, legislația națională în cauză pare la prima vedere să respecte principiile fundamentale prezentate mai sus. În caz contrar, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, aprecierea compatibilității prezentată în continuare ar fi în mod necesar diferită. Prin urmare, este oportun în acest stadiu să ne aplecăm asupra problemelor specifice ridicate de cele două întrebări preliminare.
D.      Prima întrebare preliminară
56.      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 2008/115 se opun unei reglementări naționale care permite transferul resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unor proceduri de returnare către centre de cazare situate pe teritoriul unui stat terț (denumit în continuare „transferul temporar”) în cazul în care aceste centre rămân sub jurisdicția italiană, iar procedurile în cauză sunt în continuare reglementate de normele aplicabile italiene și de drept al Uniunii Europene(31).
57.      Vom explica motivul pentru care, în opinia noastră, Directiva 2008/115 nu se opune în principiu unei astfel de legislații (1), subliniind totodată că trebuie îndeplinite anumite condiții pentru a se asigura respectarea deplină a directivei menționate (2).
1.      În principiu, Directiva 2008/115 nu se opune unei legislații naționale precum cea în cauză în litigiul principal
58.      Nicio dispoziție din Directiva 2008/115 nu interzice în mod expres statelor membre să opereze centre de cazare situate în afara teritoriului lor în scopul luării în custodie publică a persoanelor care fac obiectul unor proceduri de returnare.
59.      În acest sens, este oportun să se examineze, în primul rând, dispozițiile Directivei 2008/115 care reglementează luarea în custodie publică. Articolul 16 prezintă o importanță deosebită, întrucât stabilește o serie de cerințe aplicabile „centrelor specializate de cazare” – un
concept care, deși nu este definit în directivă, a fost interpretat într‑un sens destul de larg de către Curte(32). Niciuna dintre aceste cerințe nu se referă însă la localizarea geografică a unor astfel de centre. Nici din celelalte dispoziții ale directivei, care „încadrează strict” utilizarea luării în custodie publică, nu se poate deduce vreo limitare în acest sens, fie ea expresă sau implicită(33). Aceste dispoziții privesc în special scopul luării în custodie publică(34), durata acesteia(35) și condițiile care reglementează atât impunerea(36), cât și executarea acesteia(37). Același lucru este valabil și în ceea ce privește transferul persoanelor luate în custodie publică între diferite centre de cazare: nicio dispoziție din Directiva 2008/115 nu se referă, direct sau indirect, la un astfel de aspect.
60.      Se poate adăuga, în acest context, că un transfer temporar precum cel în cauză nu poate fi considerat o „returnare”, în sensul articolului
3 punctul 3 din Directiva 2008/115. Persoana în cauză nu este trimisă înapoi în țara sa de origine, într‑o
țară de tranzit în conformitate cu acordurile de readmisie sau cu aranjamente similare(38) sau într‑o altă țară terță la alegerea sa. De asemenea, un astfel de transfer nu pune capăt procedurii de returnare, ci constituie mai degrabă o etapă intermediară în cadrul unei proceduri în curs.
61.      Din motive similare, un astfel de transfer nu poate fi calificat drept „îndepărtare” în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva 2008/115. Prin transferarea persoanelor în cauză către centre situate în Albania, autoritățile naționale nu pun în aplicare obligația de returnare. Îndepărtarea, în cadrul executării deciziei de returnare, va interveni abia într‑o etapă ulterioară, sub rezerva îndeplinirii condițiilor aplicabile.
62.      Un astfel de transfer nu poate fi asimilat nici unei expulzări forțate sau unei îndepărtări nelegale de tipul celei examinate de Curte în Hotărârea Comisia/Ungaria (Primirea solicitanților de protecție internațională)(39). Persoanele în cauză nu pot părăsi centrul de cazare și nu se pot deplasa liber pe teritoriul Albaniei. La eliberare, acestea sunt fie transferate înapoi în Italia, fie îndrumate către una dintre destinațiile menționate la articolul 3 punctul 3 din Directiva 2008/115. În plus, pe durata luării în custodie publică în centrul specializat de cazare din Gjadër, resortisanții țărilor terțe în cauză au posibilitatea, astfel cum demonstrează prezenta cauză, de a solicita protecție internațională(40).
63.      După cum arată guvernul neerlandez, este departe de a fi evident că, la momentul adoptării Directivei 2008/115, legiuitorul Uniunii a avut în vedere o situație precum cea prevăzută în legislația națională în cauză.
Lucrările pregătitoare la care am avut acces pledează de altfel în favoarea acestei teze.
64.      Dacă aceasta este situația, ar trebui să se concluzioneze – în concordanță cu adagiul bine‑cunoscut „ubi lex voluit dixit, ubi noluit tacuit”(41)– că problema nu face obiectul reglementării la nivelul Uniunii și, prin urmare, rămâne în competența statelor membre(42). Această concluzie ar fi la prima vedere în consonanță cu jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia, în temeiul articolului
288 al treilea paragraf TFUE, statele membre dispun, cu ocazia transpunerii unei directive, de o marjă de apreciere în alegerea căilor și a mijloacelor destinate să asigure punerea în aplicare a acesteia(43).
65.      Într‑adevăr, după cum reiese atât din modul de redactare a Directivei 2008/115(44), cât și din jurisprudența Curții(45), statele membre dispun în mai multe privințe de o marjă de apreciere pentru punerea în aplicare a dispozițiilor din directiva menționată ținând seama de particularitățile dreptului național. A fortiori, această directivă nu are ca obiect, astfel cum a statuat în mod expres Curtea, „armonizarea integrală a normelor naționale privind șederea străinilor”(46).
66.      Totuși, această marjă de apreciere nu este nelimitată. Curtea a subliniat în repetate rânduri că, în exercitarea puterii lor de apreciere în domenii care nu sunt armonizate în mod exhaustiv, statele membre nu trebuie să compromită efectul util (effet utile) al procedurilor de returnare prevăzute de directivă(47) și nici să aducă atingere drepturilor și garanțiilor acordate persoanelor în cauză(48). Astfel cum reiese din considerentul (2) al Directivei 2008/115, obiectivul urmărit de acest instrument este de a institui o politică eficientă de îndepărtare și de returnare, bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor(49).
67.      În acest context, întrebarea decisivă este dacă o reglementare națională precum cea în cauză în litigiul principal este susceptibilă, în practică, fie să afecteze efectul util al procedurii de returnare, fie să pună în pericol protecția drepturilor și a garanțiilor recunoscute resortisanților țărilor terțe.
68.      Înainte de a examina aceste două aspecte mai în detaliu, se impune o observație preliminară. Reglementarea națională în cauză în prezenta procedură pune în aplicare un acord între Republica Italiană și Republica Albania. Nu este lipsit de importanță să se sublinieze că, în primul rând, Albania este o țară învecinată cu Italia, întrucât granițele celor două state sunt la mai puțin de 100 km distanță una de cealaltă și sunt separate doar de Marea Adriatică. În al doilea rând, Albania este parte contractantă la CEDO și din 2014 are statut de țară candidată la aderarea la Uniunea Europeană, negocierile de aderare fiind lansate oficial în iulie 2022.
69.      Analiza pe care o vom efectua în continuare ar putea fi diferită în cazul în care acordul în cauză ar fi încheiat cu un stat terț care, întrucât ar fi situat mai departe decât Albania, ar face puțin probabil ca procedurile de returnare să se poată desfășura în general într‑un mod eficient. Situația ar fi aceeași în cazul acordurilor încheiate cu țări care, din cauza situației lor politice și/sau a sistemului lor juridic, ar putea să nu ofere toate garanțiile necesare în ceea ce privește respectarea drepturilor fundamentale ale resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică pe teritoriul lor.
70.      Revenind acum la cele două aspecte menționate la punctul 67 de mai sus, trebuie să arătăm, în primul rând, cu privire la primul aspect, că nu suntem convinși că simpla recurgere la centre de cazare situate în afara teritoriului statului membru în cauză este în sine susceptibilă să aducă atingere eficacității procedurilor de returnare prevăzute de Directiva 2008/115.
71.      În această privință, guvernul italian susține că scopul reglementării naționale în cauză este creșterea capacității globale a centrelor destinate cazării resortisanților țărilor terțe care fac obiectul procedurilor de returnare. Din această perspectivă, o astfel de reglementare ar contribui în mod pozitiv la gestionarea adecvată a fluxurilor migratorii, sarcină care, susține acesta, a devenit din ce în ce mai dificilă în ultimii ani, având în vedere creșterea imigrației ilegale. Guvernul respectiv face trimitere, în acest context, și la recomandările adresate autorităților italiene în urma evaluării specifice fiecărei țări privind acquis‑ul Schengen pentru 2021, care solicita printre altele îmbunătățirea infrastructurii, a serviciilor și a condițiilor de viață în centrele de cazare (recomandarea 6), precum și alinierea capacității de primire la nevoile reale (recomandarea 7).
72.      Niciun element din dosar nu pare să pună la îndoială aceste susțineri, care, în plus, sunt susținute de observațiile depuse de guvernul polonez.
73.      Al doilea aspect necesită însă o apreciere mai nuanțată. Absența oricărei incompatibilități in abstracto nu exclude apariția unor dificultăți în practică. Compatibilitatea unei reglementări naționale precum cea în cauză în litigiul principal cu Directiva 2008/115 poate în definitiv să depindă de modul în care este aplicată de autoritățile naționale competente. Orice apreciere care se limitează la litera legii ar fi, prin urmare, incompletă(50).
74.      Aceasta este problema pe care o vom examina în continuare.
2.      Condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca o reglementare națională precum cea în cauză în litigiul principal să fie compatibilă cu Directiva 2008/115
75.      O serie de dispoziții ale Directivei 2008/115, care consacră drepturi și garanții în beneficiul resortisanților țărilor terțe care fac obiectul procedurilor de returnare, necesită o atenție deosebită în contextul de față.
76.      De la bun început, observăm că niciuna dintre aceste dispoziții nu pare, ca atare, să excludă posibilitatea ca persoanele în cauză să fie luate în custodie publică în centre situate în afara teritoriului statului membru responsabil de procedura de returnare. Acestea fiind spuse, pare la fel de clar că respectarea acestor dispoziții poate necesita, în astfel de împrejurări, adoptarea unor măsuri specifice de către statul membru în cauză. Unele dintre aceste măsuri se pot dovedi, se poate presupune în mod rezonabil,
a fi împovărătoare din punct de vedere administrativ sau costisitor din punct de vedere financiar. Prin urmare, nu se poate exclude posibilitatea ca, în privința anumitor categorii de persoane sau chiar a anumitor particulari, luarea în custodie publică în astfel de centre să nu fie fezabilă în mod realist fără a da naștere unei încălcări a uneia sau mai multor dispoziții ale Directivei 2008/115.
77.      În scopul soluționării prezentei cauze, dispozițiile în discuție ale Directivei 2008/115 pot fi grupate în două categorii, în funcție de domeniul lor de aplicare ratione personae.
78.      Prima categorie cuprinde dispozițiile aplicabile tuturor persoanelor care fac obiectul unei proceduri de returnare sau, în acest cadru, al luării în custodie publică.
79.      În primul rând, articolul
13 alineatul
(3) din Directiva 2008/115 prevede că orice persoană care face obiectul unei proceduri de returnare are „posibilitatea de a obține consiliere juridică, reprezentare și, dacă este necesar, asistență lingvistică”. În plus, articolul
16 alineatul
(2) din aceasta prevede că persoanelor luate în custodie publică „li se va permite, la cerere, să ia în timp util legătura cu reprezentanții lor legali, membrii de familie și autoritățile consulare competente”.
80.      Simplul fapt că resortisanții țărilor terțe în cauză pot fi luați în custodie publică în centre situate în afara teritoriului statului membru nu pare, în sine, să constituie un obstacol insurmontabil în calea respectării acestor dispoziții. Cu toate acestea, pot apărea dificultăți practice din cauza faptului că astfel de centre pot să nu fie ușor accesibile altor persoane decât personalului autorizat, nu numai din cauza distanței geografice, ci și deoarece vizitele la fața locului implică trecerea unei frontiere internaționale. Rezultă că autoritățile competente pot fi nevoite să instituie măsuri logistice specifice pentru a se asigura că cerințele articolului 13 alineatul (3) și ale articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2008/115 sunt pe deplin respectate(51).
81.      În al doilea rând, articolul
15 alineatul
(2) al patrulea paragraf din Directiva 2008/115 prevede că „[r]esortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală”. De asemenea, articolul 15 alineatul (4) din Directiva 2008/115 prevede că, „[î]n cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării […] luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat”.
82.      Având în vedere aceste dispoziții, nu se poate face abstracție de faptul că eliberarea persoanelor în cauză poate necesita transferul acestora înapoi pe teritoriul statului membru, care implică, de exemplu, o călătorie pe cale aeriană sau maritimă de mai multe ore. Pentru a fi clar, termenul „imediat” nu ar trebui interpretat într‑un mod excesiv de literal sau de rigid, ca și cum ar permite doar un interval de timp neglijabil între producerea evenimentului care declanșează eliberarea și eliberarea propriu‑zisă(52). Acestea fiind spuse, este la fel de incontestabil faptul că, pentru a respecta articolul 15 alineatele (2) și (4) din Directiva 2008/115, autoritățile competente trebuie să fie în măsură să organizeze, într‑un termen scurt, transportul necesar pentru a da efect eliberării respective.
83.      A doua categorie cuprinde dispoziții care se aplică în mod specific anumitor persoane, cum ar fi minorii și alte persoane vulnerabile (inclusiv, de exemplu, persoanele cu probleme de sănătate sau, după caz, persoanele în vârstă).
84.      În această privință, articolul
5 din Directiva 2008/115 prevede în general că „[l]a punerea în aplicare a prezentei directive, statele membre acordă atenția cuvenită: (a) intereselor superioare ale copilului; (b) vieții de familie; [și]
(c) stării de sănătate a resortisantului în cauză al unei țări terțe”. Dispoziții suplimentare stabilesc anumite obligații specifice în acest sens.
85.      Astfel, articolul
17 alineatul
(3) din Directiva 2008/115 prevede că „[m]inorii luați în custodie publică au posibilitatea de a exercita activități de agrement, inclusiv joaca, precum și activități recreative adaptate vârstei lor și au, în funcție de durata șederii lor, acces la educație”. Articolul
17 alineatul
(4) adaugă că „[m]inorii neînsoțiți beneficiază, în măsura posibilului, de cazare în centre în care există personal și condiții care țin seama de necesitățile unor persoane de vârsta lor”. În plus, articolul
17 alineatul
(5) prevede că „[i]nteresul superior al copilului reprezintă un considerent primordial în contextul luării în custodie publică a minorilor în așteptarea îndepărtării”(53).
86.      În ceea ce privește celelalte categorii de persoane vulnerabile, articolul
16 alineatul
(3) din Directiva 2008/115 impune statelor membre să acorde o „atenție deosebită” condițiilor de cazare ale acestora și să asigure „îngrijirea medicală de urgență și tratamentul de bază al bolii”.
87.      Aceste dispoziții par să impună statelor membre fie să asigure, în centrele de cazare, o infrastructură adecvată – de exemplu pentru îngrijiri medicale sau educație – și să permită accesul la specialiști calificați în mod corespunzător, fie să permită persoanelor luate în custodie publică, dacă este necesar, să părăsească temporar centrele de cazare pentru a avea acces la astfel de servicii în altă parte (de exemplu în școli sau spitale).
88.      În acest context, distanța geografică dintre centrele situate într‑un stat terț
și teritoriul statului membru responsabil de procedura de returnare, precum și constrângerile de ordin practic aferente transferurilor pot da naștere unor dificultăți serioase. În asemenea împrejurări, nu este de neconceput ca luarea în custodie publică a unor persoane vulnerabile, precum minorii, persoanele cu probleme de sănătate sau, în anumite cazuri, persoanele în vârstă, în astfel de centre să poată conduce de facto la încălcări ale cerințelor Directivei 2008/115(54). Evaluarea ar putea, desigur, să fie diferită dacă la fața locului sunt efectiv disponibile centre și servicii adecvate.
89.      Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară în sensul că dispozițiile Directivei 2008/115 nu se opun în principiu unei reglementări naționale care permite transferul resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unor proceduri de returnare către centre de cazare situate pe teritoriul unui stat terț, în măsura în care aceste centre rămân sub jurisdicția statului membru în cauză, iar procedurile în discuție sunt în continuare reglementate de dispozițiile aplicabile ale legislației naționale și ale dreptului Uniunii Europene. Cu toate acestea, o astfel de reglementare este compatibilă cu dreptul Uniunii numai în măsura în care este aplicată într‑un mod care (i) asigură respectarea drepturilor garantate resortisanților țărilor terțe în temeiul articolului 13 alineatul (3) și al articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2008/115; (ii) permite punerea în aplicare, fără întârzieri nejustificate, a obligației de eliberare imediată prevăzute la articolul 15 alineatele (2) și (4) din aceasta și (iii) garantează respectarea protecțiilor specifice acordate minorilor și altor persoane vulnerabile în temeiul articolului 16 alineatul (3) și al articolului 17 alineatele (3) și (4) din aceasta.
90.      Având în vedere răspunsul propus, este necesar să examinăm și a doua întrebare preliminară.
E.      A doua întrebare preliminară
91.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare în centre situate într‑un stat terț, în cazul în care el a depus o cerere de protecție internațională în timp ce se afla în custodie publică în centrele respective.
92.      În opinia noastră, articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 nu se opune în principiu unei astfel de reglementări. Cu toate acestea, la fel ca în cazul Directivei 2008/115, o astfel de concluzie este valabilă numai cu îndeplinirea anumitor condiții, care să garanteze respectarea deplină a economiei și a obiectivelor Directivei 2013/32.
1.      În principiu, Directiva 2013/32 nu se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în litigiul principal
93.      Desigur, o interpretare literală a articolului
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 ar putea sugera că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, autoritățile naționale sunt obligate să îi aducă înapoi pe teritoriul național pe acei resortisanți ai țărilor terțe care au solicitat protecție internațională în timp ce se aflau în custodie publică în străinătate.
94.      Într‑adevăr, articolul 9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32, care consacră „[d]reptul de a rămâne în statul membru în timpul examinării cererii”, prevede că „[s]olicitanților li se permite să rămână în statul membru, numai în scopul procedurii, până la adoptarea unei decizii de către autoritatea decizională în conformitate cu procedurile în primă instanță prevăzute la capitolul III”.
95.      Cu toate acestea, o asemenea interpretare nu poate fi reținută, în opinia noastră, dacă dispoziția respectivă este interpretată în contextul său propriu și în lumina obiectivului și scopului său.
96.      În primul rând, articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 trebuie coroborat cu articolul
2 litera
p) din aceasta, potrivit căruia expresia „a rămâne în statul membru” înseamnă „a rămâne pe teritoriul, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit, al statului membru în care a fost depusă sau este examinată cererea de protecție internațională”(55).
97.      Această definiție pledează în favoarea unei interpretări mai largi a articolului
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32. Este adevărat că articolul 2 litera (p) din aceasta, în pofida unei anumite ambiguități – reflectată parțial în anumite versiuni lingvistice(56) – pare să se refere la „zonele de tranzit” situate pe teritoriul statului membru în cauză.
98.      Cu toate acestea, mai multe considerente indică o direcție diferită. Astfel cum am explicat mai sus, în primul rând, nici dreptul Uniunii, nici, după cunoștințele noastre, dreptul internațional nu impun statelor membre să desfășoare proceduri la frontieră sau proceduri de returnare exclusiv pe teritoriul lor. În al doilea rând, atât Curtea de Justiție, cât și Curtea Europeană a Drepturilor Omului au susținut o noțiune relativ largă a zonelor de frontieră și de tranzit. În al treilea rând, este plauzibil ca legiuitorul Uniunii să nu fi avut în vedere situații precum cea prevăzută de reglementarea națională în cauză la momentul adoptării Directivelor 2008/115 și 2013/32. În al patrulea rând, și acest aspect este crucial, statele membre nu se pot sustrage obligațiilor care le revin în temeiul dreptului Uniunii prin „relocarea” efectivă a centrelor de cazare către state terțe.
99.      În aceste condiții, pare atât logic, cât și necesar să se interpreteze articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 în sensul că acoperă orice frontieră sau zonă de tranzit aflată sub jurisdicția statului membru în cauză, indiferent de localizarea sa fizică.
100. Această interpretare este de altfel confirmată de logica acestei dispoziții. Astfel cum arată în mod întemeiat guvernul italian, articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 urmărește să garanteze că un solicitant de protecție internațională nu este îndepărtat înainte ca cererea sa să fi fost examinată de administrație și, dacă este cazul, examinată de o instanță națională. În caz contrar, drepturile conferite solicitanților ar fi în multe cazuri lipsite de efect.
101. Această interpretare își găsește de asemenea un sprijin indirect în jurisprudența Curții. În cauza Slovacia și Ungaria/Consiliul(57), s‑a pus întrebarea dacă un anumit pasaj din Ghidul privind procedurile și criteriile pentru determinarea statutului de refugiat în temeiul Convenției din 1951 și al Protocolului din 1967 privind statutul refugiaților(58) trebuie interpretat în sensul că solicitanții de protecție internațională ar trebui să fie autorizați să rămână pe teritoriul statului membru în care au introdus cererea până când autoritățile din această țară vor fi luat o decizie cu privire la cererea respectivă.
102. Curtea a observat, în primul rând, că din pasajul în cauză nu se poate deduce că „Convenția de la Geneva ar consacra, în beneficiul unui solicitant de protecție internațională, dreptul de a rămâne în statul de depunere a cererii de protecție atât timp cât aceasta este pendinte”. Apoi a precizat că acest pasaj „trebuie interpretat în sensul că este expresia specifică a principiului nereturnării, care interzice ca un solicitant de protecție internațională să fie expulzat într‑un stat terț atât timp cât nu s‑a luat o decizie cu privire la cererea sa”(59).
103. Aceeași logică se aplică, în opinia noastră, Directivei 2013/32. Cerința potrivit căreia solicitanților trebuie să li se permită „să rămână în statele membre” nu poate fi echivalată, în orice împrejurare, cu un drept de a rămâne pe teritoriul statului membru respectiv sau de a fi readuși pe teritoriul acestuia. O astfel de interpretare ar depăși ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit de articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2013/32. În această privință, este revelator faptul că ultima teză a acestei dispoziții prevede că „[p]rezentul drept de a rămâne în statul membru nu constituie un drept de a primi permis de ședere”. Într‑o situație precum cea în cauză în litigiul principal, în care dispozițiile Directivei 2013/32 sunt pe deplin aplicabile și în care reglementarea internă nu pare să implice niciun risc de îndepărtare, acest obiectiv este menținut.
104. În consecință, concluzionăm că articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 nu se opune în principiu unei reglementări interne precum cea în discuție în litigiul principal.
2.      Condiții care trebuie îndeplinite pentru ca o legislație națională precum cea în cauză în litigiul principal să fie compatibilă cu Directiva 2013/32
105. Acestea fiind spuse, trebuie să adăugăm că examinarea celorlalte dispoziții ale Directivei 2013/32 arată că, din motivele deja menționate mai sus, statul membru în cauză poate fi obligat să adopte anumite măsuri organizatorice sau logistice pentru a se asigura că reglementarea internă nu este aplicată într‑un mod incompatibil cu dreptul Uniunii.
106. În special, articolul
8 („Informarea și consilierea la locurile de reținere și la punctele de trecere a frontierei”), articolul
12 („Garanțiile acordate solicitanților”), articolul
20 („Asistența juridică gratuită și reprezentarea gratuită în procedurile privind căile de atac”), articolul
22 („Dreptul la asistență juridică și la reprezentare în toate etapele procedurii”), articolul
23 („Domeniul de aplicare al asistenței juridice și al reprezentării”); articolul
24 („Solicitanții care au nevoie de garanții procedurale speciale”) și articolul
25 („Garanții pentru minorii neînsoțiți”) din Directiva 2013/32 stabilesc o serie de drepturi și garanții în beneficiul tuturor solicitanților, al celor luați în custodie publică sau al unor categorii specifice de solicitanți, cum ar fi minorii și alte persoane vulnerabile.
107. Aceste dispoziții nu vizează doar stabilirea unei structuri a unei proceduri care să respecte articolele 18 și 19 din cartă, pe de o parte, și articolul 47 din aceasta, pe de altă parte. Ele concretizează de asemenea valorile și principiile consacrate printre altele la articolul 6 („Dreptul la libertate și la siguranță”), la articolul 7 („Respectarea vieții private și de familie”), la articolul 21 („Nediscriminarea”) și la articolul 24 („Drepturile copilului”) din cartă.
108. Rezultă că o reglementare națională precum cea în cauză în litigiul principal nu trebuie aplicată într‑un mod susceptibil să împiedice exercitarea efectivă a acestor drepturi sau să aducă atingere protecției conferite de aceste garanții. După cum s‑a menționat mai sus, acest lucru poate necesita adoptarea unor măsuri practice adecvate(60).
109. În plus, anumite dispoziții ale Directivei 2013/32 impun sau permit solicitanților să se prezinte, personal sau la distanță, în fața autorităților administrative sau judiciare competente(61). Dacă persoanele luate în custodie publică în centre situate pe teritoriul unui stat terț ar fi împiedicate să facă acest lucru sau să o facă în mod eficient(62), acest lucru nu numai că ar încălca drepturile acestor persoane, dar ar compromite și eficacitatea procedurilor stabilite de Directiva 2013/32. În astfel de împrejurări, pot fi necesare măsuri care să asigure atât că această participare este fezabilă, cât și că nu este excesiv de împovărătoare sau ineficientă, pentru a garanta respectarea Directivei 2013/32.
110. În sfârșit, vom adăuga, cu titlu de scurt post‑scriptum, că articolul 26 alineatul (1) din Directiva 2013/32 prevede că „[s]tatele membre nu pot reține o persoană exclusiv pe motiv că aceasta solicită protecție internațională. Motivele și condițiile reținerii, precum și garanțiile aflate la dispoziția solicitanților de protecție internațională reținuți sunt conforme cu Directiva 2013/33/UE”. În plus, articolul
26 alineatul
(2) din Directiva 2013/32 prevede că, „[î]n cazul în care un solicitant de protecție internațională este reținut, statele membre se asigură că există posibilitatea unui control judiciar rapid, în conformitate cu Directiva [2013/33]”. Aceste dispoziții stabilesc astfel o legătură clară între Directiva 2013/32 și Directiva 2013/33 în ceea ce privește reținerea solicitanților(63).
111. În speță, instanța de trimitere nu a ridicat nicio problemă privind Directiva 2013/33 și, de altfel, niciuna dintre părțile interesate care au prezentat observații nu a abordat această directivă. În plus, două cereri de decizie preliminară distincte, depuse la scurt timp după cererea de față, invită în mod specific Curtea să examineze compatibilitatea unei reglementări naționale precum cea în cauză în litigiul principal cu dispozițiile Directivei 2013/33(64). În aceste condiții, considerăm că aceste din urmă cauze – pe care Curtea le examinează concomitent – constituie cadrul cel mai adecvat pentru a aborda eventualele chestiuni care se ridică în această privință.
112. Având în vedere analiza de mai sus, considerăm că Curtea ar trebui să răspundă la a doua întrebare preliminară în sensul că articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32 nu se opune în principiu unei reglementări naționale care permite luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare în centre situate într‑un stat terț, în care persoana respectivă a depus, în timpul reținerii în aceste centre, o cerere de protecție internațională. Acest lucru este însă valabil cu condiția ca legislația națională să fie aplicată într‑un mod care (i) respectă drepturile și garanțiile acordate solicitanților de protecție internațională în temeiul articolelor 8, 12, 20 și 22-25 din Directiva 2013/32; (ii) permite solicitanților respectivi să se prezinte personal, în cazul în care acest lucru este necesar sau autorizat, în fața autorităților administrative sau judiciare competente și (iii) respectă cerințele prevăzute la articolul 26 alineatele (1) și (2) din Directiva 2013/32.
V.      Concluzie
113. Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia) după cum urmează:
–        dispozițiile Directivei 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală
nu se opun în principiu unei reglementări naționale care prevede transferul resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unor proceduri de returnare către centre de cazare situate pe teritoriul unui stat terț, cu condiția ca aceste centre să se afle sub jurisdicția statului membru în cauză și ca dispozițiile aplicabile ale legislației naționale și ale dreptului Uniunii să continue să guverneze procedurile în discuție. Totuși, această legislație este compatibilă cu dreptul Uniunii numai în măsura în care este aplicată într‑un mod care (i) respectă drepturile conferite resortisanților statelor terțe în temeiul articolului
13 alineatul
(3) și al articolului
16 alineatul
(2) din Directiva 2008/115; (ii) permite eliberarea lor imediată atunci când condițiile prevăzute la articolul
15 alineatul
(2) și (4) din Directiva 2008/115 nu mai sunt îndeplinite și (iii)
garantează respectarea protecției specifice acordate minorilor și altor persoane vulnerabile prevăzute la articolul
16 alineatul
(3) și la articolul
17 alineatele
(3) și (4) din această directivă;
–        articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale nu se opune în principiu unei reglementări naționale care permite luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare în centre situate într‑un stat terț în care resortisantul în cauză, în timpul reținerii în aceste centre, a depus o cerere de protecție internațională. Acest lucru este valabil însă numai în măsura în care reglementarea națională este aplicată într‑un mod care (i) respectă drepturile și garanțiile acordate solicitanților de protecție internațională în temeiul articolelor 8, 12, 20 și 22-25 din Directiva 2013/32; (ii)
permite ca acești solicitanți să se prezinte în persoană, atunci când acest lucru este solicitat sau autorizat, în fața autorităților administrative sau judiciare competente și (iii) respectă cerințele prevăzute la articolul
26 alineatele
(1) și (2) din Directiva 2013/32.
1      Limba originală: engleza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98). Din motive de exhaustivitate, poate fi util de remarcat faptul că, la 11 martie 2025, Comisia Europeană a prezentat o propunere de regulament de abrogare a Directivei 2008/115 [Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui sistem comun pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală în Uniune și de abrogare a Directivei 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivei 2001/40/CE a Consiliului și a Deciziei 2004/191/CE (COM(2025) 101 final) a Consiliului].
3      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60). Directiva 2013/32 a fost abrogată prin Regulamentul (UE) 2024/1348 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 mai 2024 de stabilire a unei proceduri comune în materie de protecție internațională în Uniune (JO L, 2024/1348). Cu toate acestea, Regulamentul (CE) nr. 2024/1348 se va aplica abia de la data de 12 iunie 2026.
4      Instanța de trimitere face referire
și la alte instrumente de drept național aplicabile în speță, a căror importanță în examinarea care trebuie efectuată de Curte în prezenta cauză pare a fi însă mai limitată. Dispozițiile relevante ale legislației naționale vor fi denumite în continuare în mod colectiv „legislația națională în cauză”.
5      Legge 21 febbraio 2024, n. 14, Ratifica ed esecuzione del Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria, fatto a Roma il 6 novembre 2023, nonché norme di coordinamento con l’ordinamento interno (Legea nr. 14 din 21 februarie 2024 – de ratificare și punere în aplicare a Protocolului dintre Guvernul Republicii Italiene și Consiliul de Miniștri al Republicii Albania privind consolidarea cooperării în domeniul migrației, încheiat la Roma la 6 noiembrie 2023, și a normelor de coordonare cu ordinea juridică internă) (GURI nr. 44 din 22 februarie 2024).
6      Sublinierea noastră.
7      Sublinierea noastră.
8      Guvernul italian a dat exemplul unui act normativ care face referire la teritoriul italian și care, în sensul Legii nr. 14, ar trebui interpretat acum ca incluzând și teritoriile aflate sub jurisdicția italiană.
9      A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 martie 2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, punctul 32 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
10      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Al Hoceima și Boghni (C‑636/23 și C‑637/23, EU:C:2025:603, punctul 38 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
11      A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 88).
12      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 165) (denumită în continuare „Hotărârea în cauza FMS ș.a.”).
13      A se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2021, Comisia/Ungaria  (Incriminarea sprijinului acordat solicitanților de azil) (C‑821/19, EU:C:2021:930, punctul 136).
14      A se vedea în acest sens articolele 67 și 78 TFUE, precum și considerentul (2) al Directivei 2013/32.
15      Sublinierea noastră.
16      A se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 aprilie 2023, M.D.  (Interdicție de intrare în Ungaria) (C‑528/21, EU:C:2023:341, punctele 83 și 84).
17      Hotărârea din 25 iunie 2020, Ministerio Fiscal (Autoritate susceptibilă să primească o cerere de protecție internațională), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, punctul 63. Sublinierea noastră.
18      A se vedea în special considerentele (22), (23), (25), (26) și (28) și articolele 12 și 19-25 din Directiva 2013/32. A se vedea de asemenea Hotărârea din 16 noiembrie 2021, Comisia/Ungaria (Incriminarea sprijinului acordat solicitanților de azil) (C‑821/19, EU:C:2021:930, punctele 80, 95, 96 și 119).
19      A se vedea, de exemplu, Înaltul Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați, Norme privind procedurile de stabilire a statutului de refugiat care se înscriu în mandatul UNHCR, august 2020.
20      Cauzele conexate C‑50/24-C‑56/24, EU:C:2025:493, punctele 42-46. Considerăm că această concluzie poate fi dedusă și din Hotărârea FMS ș.a., punctele 215-248. A se vedea de asemenea mutatis mutandis Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), Hotărârea din 21 noiembrie 2019, Ilias și Ahmed împotriva Ungariei (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, § 236). Interesant este faptul că, atunci când a fost întrebată în ședință dacă are cunoștință de norme specifice de drept internațional privind conceptul de „zone de tranzit”, Comisia a răspuns negativ.
21      De exemplu, observăm că niciunul dintre principiile și niciuna dintre condițiile care reglementează răspunderea statelor pentru fapte ilicite la nivel internațional în temeiul Proiectului Organizației Națiunilor Unite din 2001 privind răspunderea statelor pentru fapte ilicite la nivel internațional nu se referă la teritoriul pe care se produce fapta ilicită.
22      În acest context, poate fi interesant de amintit că, în temeiul articolului
1 din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”), intitulat „Obligația de a respecta drepturile omului”, părțile contractante „recunosc oricărei persoane aflate sub jurisdicția lor drepturile și libertățile” definite în cuprinsul acesteia (sublinierea noastră). Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții EDO, „[d]eși competența jurisdicțională a unui stat este în principal teritorială, noțiunea de jurisdicție în sensul art. 1 din convenție nu se limitează doar la teritoriul național al înaltelor părți contractante” (a se vedea în special Hotărârea din 16 iunie 2015, Chiragov și alții împotriva Armeniei, CE:ECHR:2015:0616JUD001321605, § 167). A se vedea de asemenea mutatis mutandis hotărârile Curții Supreme a Statelor Unite în care aceasta a decis în esență că persoanele deținute în centrul de detenție din Guantanamo Bay (un penitenciar militar administrat de armata americană în Cuba) aveau dreptul constituțional de a contesta reținerea lor în fața instanțelor Statelor Unite
și că aceste instanțe erau competente să soluționeze cauze introduse în numele acestora [a se vedea în special Rasul/Bush [542 U.S. 466 (2004) și Boumediene/Bush [553 U.S. 723 (2008)].
23      Sublinierea noastră.
24      Cum ar fi Convenția de la Viena din 1961 cu privire la relațiile diplomatice (Seria de tratate a Organizației Națiunilor Unite, vol. 500, p. 95) și Convenția de la Viena din 1963 cu privire la relațiile consulare (Seria de tratate a Organizației Națiunilor Unite, vol. 596, p. 261).
25      Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31).
26      A se vedea prin analogie Curtea EDO, 23 februarie 2012, Hirsi Jamaa și alții împotriva Italiei (CE:ECHR:2012:0223JUD002776509, § 129).
27      A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctele 81-87). A se vedea de asemenea Hotărârea FMS ș.a., punctele 289 și 290.
28      În acest context, este oportun să adăugăm că Comisia sau alte state membre ale Uniunii ar putea acționa în fața Curții de Justiție a Uniunii Europene în temeiul articolelor 258-260 TFUE pentru nerespectarea dreptului Uniunii în legătură cu persoane luate în custodie publică în centrele situate pe teritoriul Albaniei.
29      A se vedea mai sus punctul 40 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea considerentul (21) al Directivei 2008/115, referitor la principiul nediscriminării.
30      Astfel cum se prevede la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115. În ceea ce privește importanța acestui aspect, a se vedea prin analogie Curtea EDO, 21 noiembrie 2019, Ilias și Ahmed/Ungaria (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, §
227).
31      Se impune o scurtă observație cu privire la reformularea primei întrebări. Astfel cum a fost formulată de instanța de trimitere, această întrebare vizează situații în care luarea în custodie publică este menținută în pofida „absenței oricărei perspective prestabilite și identificabile de returnare” a persoanelor în cauză. Această premisă este la prima vedere dificil de conciliat cu economia articolului
15 alineatul
(4) din Directiva 2008/115, potrivit căruia: „În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale […] luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.” Rezultă că, într‑o situație precum cea descrisă de instanța de trimitere, luarea în custodie publică ar trebui în orice caz să înceteze, indiferent dacă persoana în cauză este deținută într‑un centru situat în Italia sau în Albania. În împrejurările respective, acest element nu pare să aibă nicio relevanță pentru problema de fond ridicată prin prima întrebare. Prin urmare, nu vom ține seama de acesta în analiza care urmează.
32      A se vedea în această privință Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctele 33-36).
33      A se vedea în acest sens Hotărârea FMS ș.a., punctul 274.
34      A se vedea în special considerentul (16), precum și articolul
16 alineatul
(1) din Directiva 2008/115.
35      A se vedea în special articolul
15 alineatele (4)-(6) din Directiva 2008/115.
36      A se vedea în special articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2008/115.
37      A se vedea în special considerentul (17), articolul
15 alineatul
(3), precum și articolele 16 și 17 din Directiva 2008/115.
38      Cu privire la acest aspect, nu suntem convinși de argumentul invocat de guvernul neerlandez potrivit căruia, în temeiul protocolului, Albania ar putea fi considerată o „țară de tranzit” în sensul articolului
3 punctul 3 din Directiva 2008/115. Este suficient să se arate că anumiți resortisanți ai unor țări terțe luați în custodie publică în centrele situate în Albania pot în cele din urmă să nu fie „returnați” către o țară terță, ci să fie retransferați în Italia. În astfel de împrejurări, calificarea Albaniei drept „țară de tranzit” pare cel puțin discutabilă. Acestea fiind spuse, chestiunea nu este decisivă pentru soluționarea prezentei cauze. Astfel, împărtășim opinia guvernului neerlandez potrivit căreia Directiva 2008/115 nu se opune în principiu unei legislații naționale precum cea în cauză în litigiul principal.
39      Hotărârea din 17 decembrie 2020 (C‑808/18, EU:C:2020:1029, punctul 255).
40      A se vedea ibidem, punctele 257 și 258.
41      Când legea a vrut (să spună ceva), a spus‑o; când nu a vrut, a tăcut.
42      În acest sens, a se vedea de exemplu Hotărârea din 2 septembrie 2021, État belge (Dreptul de ședere în caz de violență în familie) (C‑930/19, EU:C:2021:657, punctul 76).
43      A se vedea în special Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli (C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 61 și jurisprudența citată).
44      A se vedea în special considerentele (11), (12), (15) și (17) și articolele 7, 8, 12, 13 și 14 din Directiva 2008/115.
45      A se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320 punctul 39). A se vedea de asemenea Hotărârea din 5 noiembrie 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punctele 41 și 51).
46      A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2011, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, punctul 28).
47      A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctele 55 și 59), Hotărârea din 6 decembrie 2012, Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777, punctele 45 și 46), precum și Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctele 63 și 68).
48      A se vedea printre altele Hotărârea din 18 decembrie 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punctele 42 și 45), precum și Hotărârea din 17 decembrie 2020, Comisia/Ungaria (Primirea solicitanților de protecție internațională) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, punctul 256).
49      Astfel cum a subliniat Curtea, de exemplu, în Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 31).
50      A se vedea, cu trimiteri suplimentare, Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Austria/Germania (C‑591/17, EU:C:2019:99, punctul 104).
51      De exemplu, în prezenta cauză, observăm că o dispoziție specifică a protocolului, și anume articolul
9 alineatul
(2) din acesta, garantează avocaților și personalului acestora accesul la centrele de cazare. Cu toate acestea, ne întrebăm dacă protocolul nu ar trebui să conțină o dispoziție similară în ceea ce privește membrii de familie ai persoanelor luate în custodie publică. Înțelegem că, în stadiul actual, există dispoziții specifice în materie atât în dreptul italian, cât și în dreptul albanez. Cu toate acestea, în absența oricărei mențiuni în protocol, nu există nicio garanție că situația nu ar putea fi modificată unilateral de autoritățile albaneze.
52      Într‑adevăr, în mod normal, eliberarea respectivă trebuie precedată de o serie de formalități administrative. Cu privire la acest aspect, a se vedea în general Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza Bouskoura (C‑387/24 PPU, EU:C:2024:703, punctele 68 și 69).
53      A se vedea de asemenea considerentul (22) al Directivei 2008/115.
54      A se vedea în acest sens prin analogie Hotărârea din 18 decembrie 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punctul 49).
55      Sublinierea noastră.
56      A se compara, de exemplu, textul articolului
2 litera
p) din Directiva 2013/32 în versiunile în limbile engleză, franceză sau italiană cu cel din versiunile în limbile greacă și spaniolă.
57      Hotărârea din 6 septembrie 2017 (C‑643/15 și C‑647/15, EU:C:2017:631, punctul 316).
58      Publicat de Înaltul Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați în mai 1992.
59      Hotărârea din 6 septembrie 2017, Slovacia și Ungaria/Consiliul, (C‑643/15 și
C‑647/15, EU:C:2017:631, punctele 340 și 341. Sublinierea noastră.
60      A se vedea în special articolul
23 alineatul
(2), articolul
24 alineatul
(3) și articolul
25 alineatul
(3) din Directiva 2013/32.
61      Și anume articolul
13 alineatul
(2) litera
(a), articolul
14, articolul
23 alineatul
(4) și articolul
25 alineatul
(1) din Directiva 2013/32.
62      A se vedea în special articolul
15 alineatul
(3) și articolul
16 din Directiva 2013/32. Să ne imaginăm, ipotetic, că este necesar ca resortisantul unei țări terțe să se prezinte personal în fața unei autorități administrative sau judiciare și că ar putea face acest lucru numai după o călătorie lungă și epuizantă.
63      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96)
(denumită în continuare „Directiva privind condițiile de primire”).
64      A se vedea cauzele conexate C‑706/25, Comeri,
și C‑707/25, Sidilli.