62024CC0034
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 27 martie 2025 (
1
)
Cauza C‑34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
împotriva
Apple Distribution International Ltd,
Apple Inc.
[cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Abuz de poziție dominantă cu ocazia unor vânzări pe o platformă online – Cooperarea judiciară în materie civilă și comercială – Interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Competența judiciară internațională – Competența teritorială – Locul faptelor cauzatoare de prejudicii – Locul materializării prejudiciului – Acțiuni în reprezentare – Regulă procedurală națională de concentrare a procedurilor în fața unei singure instanțe”
1.
Litigiul care se află la originea prezentei trimiteri preliminare vizează acțiunile introduse de două fundații (
2
) cu sediul în Țările de Jos împotriva Apple Inc. și a filialei europene a acesteia, Apple Distribution International Ltd (
3
).
2.
Fundațiile reclamante exercită fiecare câte o acțiune în reprezentare (
4
) în temeiul Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie (
5
). Prin aceste acțiuni, ele solicită instanței de trimitere să constate că Apple Inc. și Apple Irlanda au încălcat dreptul concurenței și să le oblige la plata unei despăgubiri.
3.
Trimiterea preliminară nu vizează fondul litigiului, ci doar competența instanței (sau, dacă este cazul, a instanțelor) din Țările de Jos care sunt chemate să îl soluționeze.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii. Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
6
)
4.
Articolul 7 punctul 2 prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
2.
în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă”.
B.
Dreptul național
5.
Sunt pertinente WAMCA, articolul 3:305a din Burgerlijk Wetboek (Codul civil, denumit în continuare „BW”), precum și articolele 1-14, 209, 220, 1018c alineatul 3, 1018d alineatul 1 și 1018e alineatele 1-3 din Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (Codul de procedură civilă, denumit în continuare „Rv”).
II. Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
A.
Contextul litigiului: modul de funcționare al App Store
6.
Expunerea următoare este preluată, în esență, din decizia de trimitere.
7.
Apple produce o serie de dispozitive portabile (printre care iPhone și iPad) care funcționează cu un sistem de operare (iOS) preinstalat. Sistemul de operare iOS este dezvoltat și gestionat de Apple.
8.
Software‑ul aplicațiilor („aplicațiile”) pentru dispozitivele Apple care utilizează iOS poate fi cumpărat (
7
) din așa‑numita „App Store” a Apple.
9.
App Store este o platformă de vânzare de aplicații, dezvoltată și gestionată de Apple. Începând cu 2009, App Store este instalată automat pe dispozitivele Apple dotate cu noile versiuni ale iOS.
10.
App Store pune la dispoziție aplicații gratuite, precum și aplicații contra cost. Unele dintre acestea sunt originale, și anume au fost dezvoltate de Apple, în timp ce altele au fost dezvoltate de terți (denumiți în continuare „dezvoltatori”). Litigiul care a condus la prezenta trimitere preliminară vizează doar al doilea tip de aplicații.
11.
Unele aplicații conțin produse digitale integrate, și anume, funcții, servicii sau produse care pot fi deblocate sau cumpărate în cadrul unei aplicații, precum abonamente, suplimente pentru jocuri și altele.
12.
În App Store, plățile pentru aplicații (sau pentru produse integrate în aplicații) (
8
) negratuite se efectuează, în principiu, prin intermediul unui sistem de plată introdus în anul 2009 („in‑app purchase”, denumit în continuare „IAP”).
13.
Aplicațiile care pot fi utilizate pe dispozitivele Apple sunt în special cele disponibile în App Store: cele descărcate din alte surse „nu funcționează sau, cel puțin, nu la fel de bine” (
9
).
14.
Pentru utilizarea App Store, utilizatorii de dispozitive Apple trebuie să își creeze un profil (format dintr‑o combinație unică între numele de utilizator și parolă), cunoscut de asemenea drept „Apple ID”.
15.
Termenii și condițiile serviciilor multimedia ale Apple se aplică utilizării și cumpărăturilor realizate în App Store. Pentru utilizatorii europeni care cumpără în App Store, Apple Irlanda acționează în calitate de reprezentant al furnizorului aplicației.
16.
Disponibilitatea aplicațiilor în App Store poate varia de la o țară la alta. App Store dispune, pentru fiecare țară, de un magazin online care este folosit în funcție de configurația utilizatorului și care este specific țării în cauză.
17.
Astfel, atunci când un utilizator al cărui Apple ID indică Țările de Jos ca țară sau regiune încearcă să cumpere un produs în App Store, acesta este în general redirecționat către magazinul online din Țările de Jos (denumit în continuare „App Store NL”) (
10
). Pentru modificarea țării asociate profilului Apple, utilizatorul trebuie să accepte noi termeni și condiții și, în plus, să dispună de o metodă de plată valabilă în această nouă țară.
18.
App Store reprezintă (singura) posibilitate a dezvoltatorilor de a‑și oferi aplicațiile utilizatorilor de dispozitive Apple. În acest scop, ei trebuie să încheie un contract cu Apple Inc. („Developer Program License Agreement”). Prin plata unei cote anuale, dezvoltatorii participă în Programul de dezvoltatori ai Apple și obțin licențe pentru software‑ul iOS și aplicațiile acestuia.
19.
Dezvoltatorii propun companiei Apple aplicațiile lor, iar acesta din urmă decide dacă le include în App Store. În caz afirmativ, acestea devin aplicații cu licență și semnătură digitală Apple.
20.
În cazul în care dezvoltatorul încasează bani pentru aplicație, acesta trebuie să îndeplinească condițiile de distribuție, și anume să se angajeze ca utilizatorii să folosească sistemul de plată IAP pentru cumpărarea aplicației. Pentru aceasta, dezvoltatorul încheie un contract separat cu Apple.
21.
Apple pune la dispoziție aplicațiile numai pe App Store, acționând în calitate de agent al dezvoltatorilor. Acest lucru înseamnă că Apple acționează și încheie contracte în nume propriu, însă, în ultimă instanță, operează în beneficiul altor persoane. Fiecare dezvoltator în parte răspunde în continuare în caz de litigii care vizează funcționarea aplicațiilor sale.
22.
Utilizatorul plătește către Apple prețul de achiziție al aplicației, acesta din urmă încasându‑l prin sistemul de plată IAP. De regulă, Apple reține 30 % din suma plătită, cu titlu de comision; în cazul în care perioada de utilizare a produsului este prelungită, cota poate fi de 15 %. După reținerea comisionului, Apple transferă dezvoltatorului diferența.
B.
Litigiul în fața instanței de trimitere
23.
Fundațiile reclamante acționează în beneficiul tuturor utilizatorilor (consumatori și utilizatori profesioniști) de produse și servicii Apple cărora li s‑au oferit sau care au achiziționat produse și servicii în App Store NL. Acțiunile acestora în reprezentare au fost introduse în anii 2021 și 2022.
24.
În esență, fundațiile reclamante solicită rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos):
–
constatarea faptului că Apple Inc. și Apple Irlanda au acționat în mod nelegal împotriva utilizatorilor de aplicații software care rulează în iOS și
–
obligarea în solidar a pârâtelor la plata unei despăgubiri.
25.
În susținerea pretențiilor lor, fundațiile reclamante susțin:
–
că Apple are o poziție dominantă pe piața de distribuție a aplicațiilor care rulează în iOS, precum și în sistemul de plată al acestor aplicații (IAP);
–
că Apple abuzează de poziția sa dominantă, în sensul articolului 102 TFUE (
11
), și că
–
abuzul de poziție dominantă constând în încasarea unor comisioane excesive din prețul de vânzare primit, prin intermediul sistemului de plată IAP, pentru aplicații în App Store este un act nelegal îndreptat împotriva utilizatorilor.
26.
Apple contestă competența judiciară a rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam). În opinia sa, competența în cauză nu se poate baza pe articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 întrucât presupusa faptă cauzatoare de prejudicii nu a avut loc în Țările de Jos. Această faptă nu poate fi localizată în Amsterdam deoarece niciun eveniment specific nu a avut loc în mod exclusiv sau în special în Amsterdam sau în Țările de Jos.
27.
În subsidiar, Apple susține că instanța de trimitere este competentă numai în ceea ce îi privește pe utilizatorii care locuiesc în Amsterdam sau care au făcut cumpărături în Amsterdam prin intermediul App Store NL. Referitor la cererile care îi vizează pe restul utilizatorilor, instanța menționată nu dispune de competență judiciară internațională și teritorială în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012.
28.
Printr‑o decizie interlocutorie din 16 august 2023, instanța de trimitere a precizat, în ceea ce privește Apple Irlanda, că litigiul intră în sfera de aplicare a Regulamentului nr. 1215/2012.
29.
În această privință, instanța menționată a constatat că instanțele din Țările de Jos dispun de competență judiciară internațională, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, atât în raport cu locul faptei cauzatoare de prejudicii, cât și în raport cu locul materializării prejudiciului. Nu este clar totuși care dintre aceste instanțe ar fi competentă din punct de vedere teritorial.
30.
În aceeași decizie, instanța de trimitere și‑a exprimat îndoielile cu privire la consecințele faptului că acțiunile în reprezentare au fost introduse, în temeiul articolului 3:305a din BW, de către o persoană juridică care are un drept propriu (și anume nu în calitate de agent, mandatar sau cesionar). Instanța menționată nu este sigură dacă această împrejurare poate afecta determinarea competenței teritoriale, în aplicarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012.
31.
Instanța de trimitere a mai precizat că, în cazul în care s‑ar admite că în Țările de Jos competența teritorială în soluționarea unei acțiuni în reprezentare este repartizată între instanțe din diferite arondismente, cauzele ar putea fi totuși concentrate în fața unei singure instanțe în temeiul dispozițiilor dreptului național. Cu toate acestea, instanța menționată nu este sigură că acest lucru este compatibil cu articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012.
C.
Întrebările preliminare
32.
În acest context, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam) sesizează Curtea cu următoarele întrebări preliminare:
„Întrebarea 1 (Locul faptelor cauzatoare de prejudicii – «Handlungsort»)
a.
Care trebuie considerat locul acțiunilor cauzatoare de prejudicii, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul [nr. 1215/2012], într‑un caz precum cel în discuție în acest litigiu, în care presupusul abuz de poziție dominantă, în sensul articolului 102 TFUE, a fost pus în aplicare într‑un stat membru prin vânzarea pe o platformă online administrată de Apple care este destinată întregului stat membru, pentru care Apple Irlanda acționează în calitate de distribuitor exclusiv și de comisionar al dezvoltatorului și reține un comision din valoarea de achiziție? Este relevant în acest context faptul că platforma online este, în principiu, accesibilă la nivel mondial?
b.
Este important în acest context faptul că acest litigiu privește acțiuni care au fost introduse, în temeiul articolului 3:305a [BW], de către o persoană juridică ce urmărește să apere, în baza unui drept propriu, interesele colective ale mai multor utilizatori care își au sediul în raza de competență a unor instanțe diferite (în Țările de Jos, arondismente) dintr‑un stat membru?
c.
Dacă, pe baza întrebării 1a (și/sau 1b), se desemnează nu doar una, ci mai multe instanțe naționale competente din punct de vedere teritorial în statul membru în cauză, articolul 7 punctul 2 din Regulamentul [nr. 1215/2012] se opune aplicării dreptului (procesual) național care permite trimiterea la o singură instanță din cadrul respectivului stat membru?
Întrebarea 2 (Locul în care s‑a produs prejudiciul – «Erfolgsort»)
a.
Într‑un caz precum cel în discuție, în care presupusul prejudiciu a survenit ca urmare a achiziționării de aplicații și de produse in‑app pe o platformă online administrată de Apple («Apple Store»), pentru care Apple Irlanda acționează în calitate de distribuitor exclusiv și de comisionar al dezvoltatorului și reține un comision din valoarea de achiziție (și în care a avut loc atât un pretins abuz de poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE, cât și o presupusă încălcare a interdicției înțelegerilor în sensul articolului 101 TFUE), și în care nu se poate stabili locul în care au avut loc aceste achiziții, numai sediul utilizatorului poate servi drept element de legătură pentru locul în care s‑a produs prejudiciul, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul [nr. 1215/2012]? Sau există în această situație și alte elemente de legătură pentru desemnarea unei instanțe competente?
b.
Este important în acest context faptul că acest litigiu privește acțiuni care au fost introduse, în temeiul articolului 3:305a [BW], de către o persoană juridică ce urmărește să apere, în baza unui drept propriu, interesele colective ale mai multor utilizatori care își au sediul în raza de competență a unor instanțe diferite (în Țările de Jos: arondismente) dintr‑un stat membru?
c.
Dacă, pe baza întrebării 2a (și/sau 2b), este desemnată o instanță națională competentă din punct de vedere teritorial în statul membru în cauză, care nu este competentă să soluționeze decât acțiunile formulate de o parte din utilizatorii din respectivul stat membru, în timp ce pentru acțiunile formulate de o altă parte a utilizatorilor sunt competente din punct de vedere teritorial alte instanțe din același stat membru, articolul 7 punctul 2 din Regulamentul [nr. 1215/2012] se opune aplicării dreptului (procesual) național care permite trimiterea la o singură instanță din cadrul respectivului stat membru?”
III. Procedura în fața Curții
33.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 18 ianuarie 2024.
34.
Au prezentat observații scrise fundațiile reclamante, Apple Inc. și Apple Irlanda, guvernele neerlandez și portughez, precum și Comisia Europeană. Cu excepția guvernului portughez, acestea au participat la ședința din 10 decembrie 2024.
IV. Analiză
35.
Instanța de trimitere este sesizată cu un litigiu în care două fundații care apără interesele unei pluralități de utilizatori formulează două capete de cerere împotriva Apple: constatarea existenței unei încălcări prin abuzul de poziție dominantă și obligarea societăților responsabile la plata unei despăgubiri.
36.
Se pare că instanța de trimitere a constatat deja că dispune de competență judiciară internațională pentru a soluționa prezentul litigiu (
12
). Acum, această instanță dorește să se stabilească dacă este competentă din punct de vedere teritorial, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012.
37.
Înainte de toate, considerăm necesar să amintim câteva dintre particularitățile esențiale ale acestui articol, astfel cum acesta a fost interpretat de Curte. Răspunsul la întrebările preliminare îl vom aborda ulterior, în lumina acestor considerații.
A.
Articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012
38.
Articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 stabilește o normă de competență specială. În temeiul acestuia, reclamantul își poate exercita acțiunea în răspundere delictuală și cvasidelictuală în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă.
39.
Sintagma „locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă” cuprinde „fie […] locul materializării prejudiciului, fie […] locul în care s‑a produs fapta cauzatoare de prejudicii”, în cazul în care acestea nu coincid (
13
). În doctrină (și în decizia de trimitere însăși) se face referire în general la acestea ca „Erfolgsort” și, respectiv, „Handlungsort”. Alegerea între cele două este la latitudinea reclamantului. Cu toate acestea, competența instanțelor nu este concepută pentru a favoriza victima (
14
).
40.
Ca normă specială, aceasta trebuie interpretată în mod strict (
15
).
41.
În plus, interpretarea normei speciale trebuie să fie autonomă, ceea ce exclude posibilitatea de a utiliza concepte juridice naționale sau de a face ca identificarea punctului de legătură să depindă de criterii de apreciere rezultate din dreptul material național (
16
). Prin urmare, „împrejurări[le] proprii tipului de acțiune prevăzut de dreptul național aplicabil” sunt lipsite de relevanță (
17
).
42.
Motivele pentru care legiuitorul european a consacrat criteriul de la articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 sunt expuse în considerentul (16) și constituie un element‑cheie pentru interpretarea dată acestuia de către Curte (
18
):
–
instanța desemnată în temeiul acestui criteriu are o legătură deosebit de strânsă cu litigiul ca urmare a proximității geografice cu elementele obiective (
19
). Aceste elemente vor servi drept probă a comiterii actului ilicit și a consecințelor acestuia și, prin urmare, bunei administrări a justiției (
20
);
–
în temeiul aceleiași proximități, odată produse faptele, reclamantul poate să identifice cu ușurință instanța competentă (
21
). La rândul său, pârâtul poate să prevadă care este instanța în cauză înainte chiar de producerea faptelor, întrucât aceasta se află în raza propriilor sale activități (presupusa faptă ilicită) (
22
).
43.
Interpretarea dată de Curte articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 presupune că această dispoziție atribuie direct și imediat atât competența internațională, cât și competența teritorială instanței de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă prejudiciul (
23
).
44.
Potrivit Curții, statele membre „nu pot aplica criterii de atribuire a competenței care sunt diferite” în raport cu cele care decurg din articolul 7 punctul 2 menționat (
24
).
45.
Această jurisprudență este constantă, are argumente în favoarea sa (
25
) și pare să fie în concordanță cu voința legiuitorului. A accepta că articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 desemnează în mod direct instanța cu competență judiciară internațională și teritorială corespunde, de fapt, intenției legiuitorului la momentul adoptării normei. Modificările pe care textul le‑a suferit de atunci nu pun la îndoială această intenție.
B.
Întrebările preliminare 1a și 2a
46.
Instanța de trimitere se întreabă care este instanța competentă teritorial, în temeiul locului faptei prejudiciabile (întrebarea 1a) și în temeiul locului materializării prejudiciului (întrebarea 2a), în împrejurări precum cele din speță. Cele două chestiuni nu vizează, deocamdată, problemele legate de incidența acțiunilor în reprezentare (care vor face obiectul întrebărilor 1b și 2b).
1. Locul unde s‑a produs fapta cauzatoare a – presupusului – prejudiciu
a) Ce faptă a cauzat prejudiciul?
47.
Premisa de la care pornește instanța de trimitere este aceea că prejudiciul adus utilizatorilor (asupra existenței căruia, în mod logic, încă nu se pronunță) rezultă dintr‑un comportament al Apple pe care fundațiile reclamante îl califică drept abuz de poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE.
48.
Acest comportament ar consta în esență în faptul că Apple, profitând de poziția sa dominantă, impune comisioane excesive dezvoltatorilor de aplicații pentru App Store. Valoarea acestor comisioane este ulterior transferată utilizatorilor, prin majorarea prețului pe care aceștia trebuie să îl plătească atunci când descarcă aplicațiile din App Store NL.
49.
Nu se contestă faptul că, în abstract, o practică anticoncurențială prin care o întreprindere își valorifică în mod abuziv poziția dominantă poate cauza un prejudiciu. În Hotărârea flyLAL‑Lithuanian Airlines (
26
), Curtea s‑a referit la locul faptei cauzatoare a unui astfel de prejudiciu în cadrul unei acțiuni în repararea prejudiciului generat de abuzul de poziție dominantă.
50.
Suntem de părere că principiul potrivit căruia evenimentul cauzator decisiv, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, este același cu acțiunile prin care este pus în practică abuzul de poziție dominantă este în general valabil: variază concretizarea sa în speță.
51.
În aplicarea acestui criteriu, instanța de trimitere identifică evenimentul cauzator ca fiind vânzarea de aplicații în App Store NL, în care Apple acționează în calitate de distribuitor exclusiv și agent al dezvoltatorilor și reține un comision din prețul plătit de utilizatori (
27
).
52.
Pentru instanța de trimitere, instanțele din Țările de Jos, ca piață afectată de comportamentul ilicit, pot astfel să aibă competență internațională, având în vedere că vânzările au loc (și) în această țară.
53.
Nu suntem pe deplin convinși că în împrejurările din speță o astfel de alegere a evenimentului cauzator este cea mai adecvată (
28
). Cu toate acestea, vom porni, ca ipoteză de lucru, de la opțiunea instanței de trimitere privind evenimentul cauzator.
b) Unde a avut loc evenimentul cauzator al prejudiciilor?
54.
Stabilirea locului unde s‑a produs achiziționarea de aplicații prin intermediul App Store NL, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, nu este lipsită de dificultăți. Deși instanța de trimitere însăși consideră că achiziționarea a avut loc în Țările de Jos, în una din întrebările sale (2a) admite că „nu se poate stabili locul în care au avut loc aceste achiziții”.
55.
Vom începe prin a semnala că, în acest context, ar putea fi aplicată aceeași soluție pe care Curtea a acceptat‑o deja în alte hotărâri. Atunci când locul evenimentului cauzator al prejudiciului este foarte dificil sau imposibil de stabilit, opțiunea pe care articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 o oferă reclamantului este de a sesiza instanța competentă în funcție de locul materializării prejudiciului (
29
).
56.
Nu ignorăm faptul că, în alte ocazii, Curtea a ales o cale diferită și, pentru a menține opțiunea oferită de articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, a exclus interpretările care fac „excesiv de dificilă” sau „imposibilă” pentru reclamant identificarea locului evenimentului cauzator, propunând alte asemenea locuri (
30
). Prin urmare, vom analiza și această cale.
57.
Potrivit precizărilor instanței de trimitere:
–
în App Store NL, Apple face o ofertă specifică de aplicații pentru consumatorii și întreprinderile din Țările de Jos;
–
pentru achiziționarea acestor aplicații, Apple redirecționează către magazinul online în cauză (App Store NL) utilizatorii care, în momentul configurării profilului lor sau al ID‑ului Apple, au menționat că locația lor se află în acest stat membru (
31
);
–
simultan, Apple restricționează accesul acestor utilizatori (ale căror ID‑uri Apple îi situează în Țările de Jos) la alte App Stores, concepute pentru publicul din alte state.
58.
Considerăm că argumentul pentru justificarea competenței instanțelor din Țările de Jos (sau, în general, din orice alt stat membru) pe baza locului evenimentului cauzator nu este, așadar, simpla posibilitate de a accesa un App Store (
32
) de pe teritoriul statului respectiv.
59.
În opinia noastră, o astfel de atribuire a competenței ar rezulta în realitate dintr‑o ficțiune de localizare: se presupune că utilizatorii iOS stabiliți, în conformitate cu ID‑ul lor Apple, în Țările de Jos își achiziționează aplicațiile în această țară atunci când folosesc App Store NL (
33
). Comisionul care conduce la costul suplimentar în detrimentul utilizatorilor este perceput cu ocazia acestei vânzări (
34
)„localizate” pe teritoriul Țărilor de Jos.
60.
Or, acceptând că în acest fel spațiul virtual reproduce spațiul geografic al statului membru (
35
), ceea ce nu există (și, în realitate, cu greu ar putea exista) în acest mecanism de achiziționare este un element de legătură unic care să permită atribuirea competenței unei instanțe sau alteia din Țările de Jos.
61.
În fapt, pentru instanța de trimitere:
–
nu există niciun element de legătură clar în temeiul căruia cererile să fie de competența unei instanțe neerlandeze, iar nu a alteia. App Store NL se adresează Țărilor de Jos în ansamblu (este accesibilă pe întreg teritoriul acestora), iar în cazul unei vânzări realizate prin intermediul său nu se poate vorbi propriu‑zis de un loc concret în care se efectuează o anumită tranzacție;
–
există îndoieli cu privire la aspectul dacă, în aceste împrejurări, articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 ar conduce la desemnarea unei instanțe competente ratione locis dintre toate instanțele statului membru cu competență ratione materiae.
62.
În ipoteza în care se recurge la ficțiunea de localizare la care am făcut referire mai sus, s‑ar putea considera, în principiu, că instanța în a cărei circumscripție se produce vânzarea prin App Store NL este competentă din punct de vedere teritorial. Atribuirea acestei competențe ar depinde de locul din Țările de Jos unde se află dispozitivul utilizat pentru accesarea App Store NL la momentul vânzării (
36
).
63.
O astfel de soluție este însă puțin practică:
–
pe de o parte, dispozitivele Apple utilizate pentru efectuarea achizițiilor (descărcarea aplicațiilor) sunt adeseori mobile: locația lor este aleatorie, instabilă și dificil de dovedit;
–
pe de altă parte, luarea în considerare a locului fiecărei achiziții, ca manifestare specifică a abuzului de poziție dominantă în Țările de Jos, deschide posibilitatea unei pluralități de proceduri în această țară (
37
).
64.
În observațiile sale, una dintre fundațiile reclamante susține că, din motive legate atât de fapta ilicită, cât și de mediul (virtual) în care aceasta are loc, orice instanță neerlandeză este competentă din punct de vedere teritorial în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 (
38
).
65.
Interpretarea acestei dispoziții în sensul că atribuie competență teritorială tuturor instanțelor dintr‑un stat membru (al cărui public este vizat) figura în Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza C‑170/12 (
39
). În acestea, pentru a identifica instanța competentă internațional în raport cu locul materializării prejudiciului, avocatul general Jääskinen a propus să se ia în considerare direcționarea activității site‑ului internet către un anumit stat membru. Curtea nu a acceptat acest criteriu de localizare.
66.
În opinia noastră, o interpretare a articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 care, din perspectiva competenței internaționale și teritoriale, duce la considerarea tuturor instanțelor dintr‑un stat membru ca fiind interschimbabile este paradoxală. Obiectivul acestei dispoziții este tocmai acela de a identifica o
instanță determinată, prin prisma legăturii sale geografice cu faptele relevante pentru litigiu (
40
).
67.
Pluralitatea instanțelor competente (sau, mai degrabă, a procedurilor simultane în fața mai multor instanțe, susceptibile să conducă la decizii eventual contradictorii) este o soluție care trebuie evitată în general în interpretarea Regulamentului nr. 1215/2012: ca și atunci când este vorba despre articolul 7 punctul 2 (
41
).
68.
Din acest motiv, în situații de fapt complexe, Curtea a fost nevoită să aleagă o
instanță determinată ca fiind relevantă pentru stabilirea competenței judiciare. Acest lucru „evită multiplicitatea competențelor […], [ceea] ce este în consonanță cu natura specială a competenței […] și cu necesitatea unei interpretări restrictive, permițând în același timp o predictibilitate sporită” (
42
).
69.
În ceea ce privește locul materializării prejudiciului, Curtea a admis pluralitatea de instanțe, limitând însă în același timp fiecare instanță la soluționarea prejudiciului suferit pe teritoriul statului membru căruia îi aparține (
43
).
70.
Unitatea de competență judiciară în același temei (locul materializării prejudiciului) este de asemenea soluția reținută în cazul unei cereri privind costuri suplimentare plătite pentru achiziționarea unor bunuri afectate de înțelegeri: în cazul în care astfel de bunuri nu au fost achiziționate în raza teritorială a unei singure instanțe din statul membru în care se găsește piața (sau o piață) afectată, sunt competente instanțele de la domiciliul cumpărătorului (
44
).
71.
Cu toate acestea, menținerea acestei linii de argumentare în împrejurări precum cele din speță, în care vânzarea nu are loc propriu‑zis într‑un spațiu material, ci într‑un univers digital, nu este ușoară. Ar fi necesar să se recurgă din nou la ficțiuni de localizare pentru a stabili locația unitară a vânzării în cauză, alegând, dintre localizările posibile, una care ar putea funcționa drept situs fictus unic al activității pârâtului în statul membru în care se produce abuzul de poziție dominantă.
72.
Din această perspectivă, s‑ar putea considera că, pentru un utilizator care, în temeiul ID‑ului său Apple, este direcționat către Apple Store NL, toate vânzările în acest App Store au loc la domiciliul sau la sediul utilizatorului în cauză în Țările de Jos, făcând abstracție de localizarea fizică reală a acestuia în țara respectivă la momentul fiecărei vânzări.
73.
În acest mod, un utilizator (sau un grup de utilizatori cu domiciliul în aceeași circumscripție teritorială) ar putea sesiza, în temeiul locului evenimentului cauzator, instanțele de la domiciliul său în piața afectată de practica anticoncurențială a Apple, cu privire la toate achizițiile realizate în App Store destinată pieței în cauză.
74.
Această soluție ar implica admiterea unui forum actoris care, în opinia noastră, este justificat în lumina strategiei comerciale a Apple (
45
). Prin urmare, acest lucru nu vizează protecția victimei (
46
).
2. Locul materializării prejudiciului
75.
Dificultățile pe care le‑am expus cu privire la stabilirea locului în care s‑a produs evenimentul cauzator (înțelegând prin acesta vânzările de aplicații către utilizatori în App Store NL) sunt mai mici în ceea ce privește locul materializării prejudiciului.
76.
Presupusul prejudiciu cauzat utilizatorului ar consta în costul suplimentar pe care acesta îl plătește pentru descărcarea aplicațiilor din App Store. Prețul aplicației este majorat întrucât dezvoltatorii săi repercutează asupra utilizatorilor comisionul care le este impus de Apple.
77.
Instanța de trimitere dorește să se stabilească dacă, pentru a identifica instanța competentă în temeiul locului de materializare a prejudiciului în cazul „în care nu se poate stabili locul în care au avut loc [aceste] achiziții”, sediul utilizatorului ar putea servi drept element de legătură.
78.
În interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, Curtea a statuat următoarele:
–
un prejudiciu constând „în esență [în] costurile suplimentare plătite din cauza prețurilor ridicate în mod artificial” reprezintă „un prejudiciu direct care poate constitui, în principiu, temeiul competenței instanțelor statului membru pe teritoriul căruia s‑a materializat acesta” (
47
);
–
„[a]tunci când piața afectată de comportamentul anticoncurențial se găsește în statul membru pe teritoriul căruia prejudiciul invocat se pretinde că a avut loc, este necesar să se considere că locul materializării prejudiciului, în scopul aplicării articolului [7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012], se găsește în acest stat membru” (
48
).
79.
Prin urmare, competența judiciară se bazează pe coexistența în același stat membru a două elemente: piața afectată și locul în care victima în cauză suferă prejudiciul. În speță, Țările de Jos sunt o piață sau piața afectată.
80.
În cazul în care fapta ilicită (presupusa exploatare abuzivă a poziției dominante) a luat forma unui transfer din patrimoniul victimei în cel al autorului încălcării prin plata unor costuri suplimentare, Curtea a acceptat în contexte materiale (spre deosebire de cele virtuale) drept loc al materializării prejudiciului fie locul în care a fost achiziționat bunul supus costurilor suplimentare (
49
), fie cel al sediului victimei (
50
). Curtea a identificat de asemenea ca loc de achiziție a bunurilor corporale locul în care acestea sunt livrate (
51
).
81.
În conformitate cu aceste orientări, înțelegem că, pentru a stabili locul materializării prejudiciului în prezentul litigiu, poate fi utilizat drept element de legătură sediul sau domiciliul victimei în Țările de Jos, acolo unde se găsește și piața afectată de abuzul de poziție dominantă.
82.
Astfel, atunci când prejudiciul constă într‑un cost suplimentar, iar utilizatorul achiziționează produsul (care are o valoare mai mică decât prețul plătit) în mediul virtual, întrucât este vorba despre o aplicație digitală care este lipsită de substanță materială, considerăm că are o utilitate redusă să se încerce localizarea instanței competente prin raportare la locul de livrare a acesteia (
52
).
83.
În schimb, elementul de legătură care se bazează pe domiciliul utilizatorului este, a fortiori, cu atât mai adecvat cu cât, așa cum este cazul în speță, pârâtul (Apple) își concepe afacerea prin fragmentarea pe țări a pieței afectate și leagă utilizatorii finali de piața respectivă.
84.
În sfârșit, trebuie să se țină seama de faptul că, astfel cum a precizat instanța de trimitere în decizia interlocutorie din 16 august 2023 (
53
), Apple Irlanda include în contractele sale cu utilizatorii App Store o clauză de atribuire a competenței. În cazul în care utilizatorul are reședința într‑un stat membru al Uniunii Europene, legea aplicabilă și instanța competentă sunt cele din țara în care utilizatorul în cauză are reședința obișnuită. Prin urmare, acest lucru nu este necunoscut de Apple, care cu greu poate invoca impredictibilitatea acțiunilor în Țările de Jos care, deși nu intră în sfera clauzei de alegere a forului (aplicabilă răspunderii sale contractuale), derivă în mod direct din achizițiile în App Store NL.
85.
Prin urmare, nu vedem niciun obstacol pentru ca prejudiciul rezultat dintr‑un transfer patrimonial excesiv, aferent plății unui cost suplimentar, să fie localizat, în cadrul pieței afectate, la domiciliul victimei, care, de regulă, își concentrează patrimoniul în acest loc.
86.
În ipoteza în care această soluție este acceptată, nu este necesar să se impună un alt element de legătură, cum ar fi situarea în aceeași circumscripție teritorială a contului bancar al utilizatorului din care este debitată plata. În împrejurările menționate, considerăm că soluția propusă răspunde obiectivelor de proximitate și previzibilitate ale normei de competență.
C.
Întrebările preliminare 1b și 2b
1. Lipsa de incidență a caracterului colectiv al acțiunii
87.
Nimic nu împiedică introducerea de acțiuni în reprezentare în situații cu elemente transfrontaliere, precum cele din prezentul litigiu.
88.
Până în prezent, Curtea nu a abordat efectele pe care astfel de acțiuni le pot avea în asemenea situații (
54
).
89.
Astfel cum am precizat, articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 instituie o normă specială de stabilire a competenței judiciare în acțiunile care vizează obligații necontractuale întemeiate pe răspunderea debitorului față de creditor.
90.
Această normă nu reprezintă un privilegiu personal care îl favorizează în mod exclusiv pe creditor: acesta poate fi utilizat de alte persoane, în special de reprezentanții creditorului sau de succesorii săi în drepturi (
55
). De asemenea, el poate fi utilizat de către promotorii unor interese individuale, dar comune (
56
) sau ai unui interes general (
57
).
91.
Scopul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 este acela de a desemna ca fiind competentă (internațional și local) o instanță care are o legătură geografică specială cu locul faptei cauzatoare de prejudicii sau al prejudiciului suferit.
92.
Din acest motiv, în cazul în care cesiunea creanței sau natura colectivă a unei acțiuni nu exclud aplicarea acestui articol, competența internațională și teritorială în temeiul acestuia continuă să fie determinată, în orice caz, prin raportare la activitatea care a cauzat prejudiciul sau la locul materializării acestuia.
93.
În opinia noastră, acest lucru se aplică și acțiunilor introduse de o entitate căreia ordinea juridică îi conferă un drept propriu, și anume care nu depinde de un mandat sau de o cesiune pentru a obține repararea unor prejudicii individuale. Două argumente susțin această afirmație:
–
în primul rând, calificarea procesuală a entității care introduce acțiunea în reprezentare nu modifică, în realitate, obiectul litigiului. Scopul acestuia este, în definitiv, să obțină despăgubiri individuale pentru fiecare persoană afectată în mod direct. La baza acțiunii colective se află pretențiile individuale: dreptul la despăgubire și cuantumul acesteia vor trebui stabilite la final, în mod separat pentru fiecare dintre persoanele prejudiciate (sub controlul aceleiași instanțe care constată existența acestui drept, dacă este cazul);
–
în al doilea rând, la fel cum stabilirea „locului faptei cauzatoare de prejudicii” nu poate depinde de legea aplicabilă fondului răspunderii civile (
58
), aceasta nu poate depinde nici de o configurație procedurală care variază în funcție de statul membru în cauză.
94.
Competența ce revine instanțelor de la locul faptei cauzatoare de prejudicii decurge din acțiunea ilicită, care este aceeași indiferent de cine este creditorul real sau de cine acționează în calitate de reclamant. Acțiunea în despăgubire nu își pierde legătura cu locul în care s‑a produs fapta prejudiciabilă ca urmare a unui transfer de creanță sau pentru că un terț își asumă apărarea în temeiul unei dispoziții legale. Fapta cauzatoare de prejudicii este de asemenea aceeași, iar probele rămân acolo unde au fost întotdeauna.
95.
Respectarea factorului „previzibilitate” se opune ca, pentru aceeași faptă cauzatoare de prejudicii, instanța competentă să varieze în funcție de faptul că persoana care acționează în calitate de reclamant este titularul intereselor, succesorul său ori un reprezentant (al titularului sau al intereselor în cauză).
96.
Astfel, o entitate care exercită acțiuni în reprezentare își poate introduce cererea numai în fața unei singure instanțe (în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012) în cazul în care fapta prejudiciabilă: a) fie este unică și s‑a produs sau riscă să se producă în raza teritorială a respectivei instanțe, b) fie toate faptele relevante (și anume fiecare dintre faptele care afectează titularii finali ai interesului reprezentat) se regăsesc în această rază teritorială.
97.
Recunoaștem că, în cadrul unui stat membru, această cerință reduce utilitatea mecanismului acțiunilor în reprezentare în cazul în care legiuitorul național a ales să nu desemneze o instanță cu competență unică pentru întreg teritoriul pentru a soluționa astfel de acțiuni (
59
).
98.
Prin urmare, constrânsă de limitele competenței teritoriale ale fiecărei instanțe naționale, entitatea calificată trebuie să delimiteze domeniul de aplicare obiectiv și subiectiv al acțiunii în reprezentare prin localizarea „faptei prejudiciabile”, în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, în raza teritorială a fiecăreia dintre aceste instanțe (
60
). O apărare mai largă a intereselor în joc, care să acopere fapte și prejudicii survenite în alte circumscripții teritoriale ale aceluiași stat, ar impune o multiplicare a procedurilor, în concordanță cu circumscripțiile geografice respective.
99.
Se poate obiecta că această soluție nu se încadrează bine în logica acțiunilor în reprezentare, care nu se bazează pe proximitatea dintre litigiu și instanța sesizată, ci pe similitudinea intereselor apărate. Însă această soluție, oricât de nesatisfăcătoare ar părea, este cea care decurge din aplicarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 unui scenariu ale cărui norme nu au fost modificate pentru a le alinia la noua realitate (acțiunile în reprezentare).
100.
În conformitate cu normele actuale (
61
), entitatea calificată care dorește să introducă o acțiune colectivă unică în despăgubire, pentru încălcări care s‑au produs în diferite locuri din Țările de Jos, ale căror consecințe s‑au resimțit în mai multe circumscripții teritoriale ale aceleiași țări, și care își îndreaptă acțiunea împotriva unui pârât domiciliat într‑un alt stat membru trebuie să sesizeze instanțele din acest al doilea stat (
62
).
101.
Problemele inerente acțiunilor în reprezentare în contexte transfrontaliere nu erau necunoscute la momentul (anul 2012) reformării Regulamentului nr. 1215/2012. În fața divergențelor modelelor naționale existente la momentul respectiv, s‑a decis în cele din urmă să nu se introducă norme specifice, în așteptarea evoluției legislației în acest domeniu (
63
).
102.
Această evoluție s‑a produs deja, însă ea nu s‑a materializat în modificări ale normelor de atribuire a competenței judiciare internaționale (
64
). Astfel cum vom sublinia ulterior, Directiva 2020/1828 (a cărei aprobare ar fi putut fi o ocazie potrivită pentru a face acest lucru) nu a modificat Regulamentul nr. 1215/2012.
103.
În definitiv, suntem de părere că la întrebările preliminare 1b și 2b trebuie să se răspundă în sensul că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu variază în funcție de aspectul că acțiunea a fost introdusă de o entitate calificată, în temeiul dreptului național, să exercite în nume propriu acțiuni colective în apărarea intereselor unei pluralități de utilizatori.
2. Directiva 2020/1828
104.
Directiva 2020/1828 nu este aplicabilă în prezenta cauză (
65
) nici din punct de vedere temporal (vizează numai acțiuni introduse după 25 iunie 2023), nici din punctul de vedere al obiectului (domeniul său de aplicare nu cuprinde, în principiu, acțiunile în reprezentare bazate pe o încălcare a normelor privind concurența).
105.
Fără a minimiza intenția de a spori efectul util al acestei directive (
66
), nu suntem convinși că o astfel de intenție ar justifica o interpretare care distorsionează norma specială de competență în măsura expusă.
106.
În această privință trebuie amintit faptul că „în niciun caz această necesitate de a asigura o coerență între diferitele acte din dreptul Uniunii nu poate conduce la o interpretare a dispozițiilor unui regulament referitor la normele de competență care să nu țină seama de sistemul și de obiectivele acestuia” (
67
).
107.
Directiva 2020/1828 nu a adus modificări Regulamentului nr. 1215/2012. Mai mult, conform articolului 2 alineatul (3) din această directivă, ea „nu aduce atingere normelor Uniunii de drept internațional privat, în special celor referitoare la competența judiciară și de recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială […]” (
68
).
108.
În aceeași ordine de idei, considerentul (21) al Directivei 2020/1828 precizează că „[a]ctualele instrumente din dreptul Uniunii ar trebui să se aplice mecanismului procedural pentru acțiuni în reprezentare impus de prezenta directivă”.
109.
Prin urmare, legiuitorul european a dorit să supună acțiunile în reprezentare normelor de competență judiciară internațională existente. Nu ar exista propriu‑zis o lacună normativă pe care interpretul ar fi autorizat să o completeze, ci o excludere deliberată pe care legiuitorul a dorit să o mențină.
110.
Statelor membre le revine sarcina să transpună în mod corect Directiva 2020/1828. Pentru aceasta, statele membre ar fi trebuit sau vor trebui să țină seama de faptul că directiva face trimitere, lăsându‑le intacte, la normele de competență judiciară internațională din Regulamentul nr. 1215/2012.
111.
Conștiente de consecințele articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 asupra unor cauze precum cea de față, unele state membre au optat, astfel cum am precizat, pentru stabilirea unei circumscripții teritoriale unice (și a unei singure instanțe competente) pentru acest tip de acțiuni (
69
).
112.
Alte state membre, precum Țările de Jos, se pare că au optat pentru măsuri de remediere ex post, chiar dacă numai în ceea ce privește introducerea mai multor acțiuni conexe. Vom aborda mai târziu această posibilitate, la care se face trimitere în întrebările preliminare 1c și 2c.
3. În subsidiar: admiterea incidenței caracterului colectiv al acțiunii
113.
Unele dintre părți și unii intervenienți au făcut propuneri alternative de interpretare a articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 pentru a înlesni punerea în aplicare a acțiunilor în reprezentare (
70
). În esență, aceste propuneri:
–
sugerează să se țină seama de sediul entității care introduce acțiunea (
71
);
–
recomandă ca for pe cel corespunzător locului în care una sau mai multe persoane prejudiciate pot introduce acțiunea (
72
);
–
susțin că toate instanțele din Țările de Jos sunt în egală măsură competente să soluționeze acțiunea în reprezentare (
73
);
–
limitează întinderea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 la competența internațională, cu trimitere la dreptul intern pentru desemnarea instanței competente din punct de vedere teritorial (
74
).
114.
Considerăm că, într‑o măsură mai mică sau mai mare, aceste propuneri sunt în contradicție cu principiile care stau la baza articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 și care inspiră interpretarea constantă a acestuia (
75
).
115.
Le vom analiza în mod separat, incluzând în primul bloc propunerile guvernului neerlandez, ale Stichting App Stores Claims și ale Comisiei. În al doilea bloc, vom trece în revistă propunerile Stichting Right to Consumer Justice.
a) Sediul entității calificate să exercite acțiuni în reprezentare și locul în care una sau mai multe persoane prejudiciate pot introduce acțiunea
116.
Soluția luării în considerare a sediului entității calificate (pentru a introduce acțiunea în reprezentare) disociază criteriile de atribuire a competenței judiciare internațională și teritorială: acest sediu nu justifică competența internațională în aplicarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012. Acceptarea unei astfel de interpretări ar conferi acestei dispoziții o funcție de repartizare a cauzelor între instanțele de pe același teritoriu, independentă și diferită de funcția de atribuire a competenței judiciare internaționale.
117.
Formulată în acești termeni, propunerea:
–
ar consacra un forum actoris lipsit de orice legătură cu faptele în litigiu și pe care, în plus, entitatea reclamantă l‑ar putea stabili strategic, pentru fiecare acțiune în parte. Acest risc este sporit în cazul în care entitatea este înființată, așa cum se întâmplă uneori, în scopul specific de a introduce acțiuni în reprezentare;
–
ar conferi competență unei instanțe pe care pârâtul nu a putut să o prevadă înainte de litigiu (
76
) (deoarece entitatea reclamantă, ca atare, nu a suferit niciun prejudiciu) și a cărei proximitate față de pârât (
77
) nu este asigurată în niciun fel.
118.
În ceea ce privește propunerea Comisiei (
78
), aceasta sugerează că entitatea care exercită acțiunea în reprezentare „ar putea alege instanța”, fiind suficient ca aceasta să aibă competență teritorială cel puțin în privința unei persoane sau a unei părți dintre persoanele care alcătuiesc grupul ale cărui interese le reprezintă entitatea respectivă.
119.
Formulată în acești termeni, propunerea Comisiei separă, la articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, atribuirea competenței judiciare internaționale de aspectul teritorial al acesteia. Stabilește un forum actoris pe care entitatea reclamantă îl fixează după bunul plac, fără nicio altă limitare decât aceea că trebuie să fie un loc în care cel puțin o persoană prejudiciată sau un grup de persoane prejudiciate ar putea introduce acțiunea lor individuală ca loc de materializare a prejudiciului.
120.
Pentru elementele acțiunii în reprezentare care sunt omogene, nu există o proximitate mai mare sau mai mică între instanța desemnată și probe decât cea care ar putea exista în cazul oricărei alte instanțe. Pentru elementele care trebuie să fie diferențiate, proximitatea este certă numai în ceea ce privește persoana interesată, victima „faptei prejudiciabile” specifice, care acționează ca punct de referință pentru competența teritorială. Același lucru este valabil și în ceea ce privește previzibilitatea pentru pârât (
79
).
121.
Oricare dintre aceste două propuneri implică, în definitiv, o transformare profundă a normei de competență specială și, odată cu aceasta, o alterare a echilibrului de interese pe care legiuitorul Uniunii l‑a stabilit în Regulamentul nr. 1215/2012: un lucru pe care, în opinia noastră, interpretul nu este autorizat să îl facă (
80
).
122.
Deși aparent nu renunță la desemnarea unei instanțe caracterizate prin legătura sa cu litigiul (
81
), ambele propuneri creează, în realitate, noi criterii de stabilire a competenței teritoriale.
123.
Aceste (noi) criterii sunt inspirate de obiectivul unei bune administrări a justiției, înțeleasă nu ca ușurință în obținerea, evaluarea sau administrarea probelor, ci ca gestionare procedurală eficientă a intereselor care se suprapun. Or, articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu urmărește, în sine, acest din urmă obiectiv (
82
).
b) Competența teritorială a oricărei instanțe din Țările de Jos sau trimiterea la dreptul intern
124.
Stichting Right to Consumer Justice susține că, în împrejurările din speță, toate instanțele din Țările de Jos sunt în egală măsură competente pentru a soluționa acțiunea în reprezentare. În subsidiar, aceasta propune limitarea rolului articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 la stabilirea instanței competente la nivel internațional.
125.
Am respins deja, ca paradoxală, o interpretare a normei în sensul că atribuie fără nicio diferențiere competența judiciară internațională și teritorială tuturor instanțelor unui stat membru (
83
).
126.
Un interes mai mare îl prezintă propunerea de a înapoia statelor membre decizia privind modul de atribuire a competenței teritoriale. Dacă ar fi acceptată, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 ar putea fi utilizat în continuare (propunerea nu restrânge opțiunile reclamantului la forul de la domiciliul pârâtului) într‑un context, cum este cel al acțiunilor în reprezentare, care nu este prevăzut de Regulamentul nr. 1215/2012; și se înlătură obstacolul în calea utilizării acestui mecanism procedural a cărui utilizare este încurajată de legiuitorul Uniunii.
127.
Această propunere este însă neconformă cu interpretarea obișnuită a articolului, susținută de argumente solide (
84
). Din acest motiv, ea reprezintă o posibilitate care poate fi avută în vedere doar de lege ferenda (
85
).
D.
Întrebările preliminare 1c și 2c
128.
Instanța de trimitere dorește să se stabilească dacă articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 se opune „aplicării dreptului (procesual) național care permite trimiterea la o singură instanță din cadrul respectivului stat membru”, în două ipoteze:
–
în cazul în care „se desemnează nu doar una, ci mai multe instanțe naționale competente din punct de vedere teritorial” în statul membru în cauză (întrebarea 1c);
–
în cazul în care „este desemnată o instanță națională competentă din punct de vedere teritorial în statul membru în cauză, care nu este competentă să soluționeze decât acțiunile formulate de o parte din utilizatorii din respectivul stat membru, în timp ce pentru acțiunile formulate de o altă parte a utilizatorilor sunt competente din punct de vedere teritorial alte instanțe din același stat membru” (întrebarea 2c).
129.
Aceste întrebări ar putea fi ipotetice având în vedere faptul că ambele acțiuni îndreptate împotriva Apple au fost introduse în fața aceleiași instanțe (instanța de trimitere) (
86
). Nu excludem totuși că răspunsul ar putea fi util acestei instanțe pentru a‑și susține propria competență.
130.
Curtea a statuat că articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 „nu se opune ca un stat membru să decidă să încredințeze un anumit tip de contencios unei singure instanțe, care este, prin urmare, competentă în mod exclusiv, indiferent de locul materializării unui prejudiciu în acest stat membru” (
87
).
131.
Această soluție se explică prin faptul că Regulamentul nr. 1215/2012 nu impune instituirea de instanțe în fiecare loc în care se materializează fapta prejudiciabilă (
88
), precum și prin aceea că delimitarea razei teritoriale a instanțelor naționale ține, în principiu, de competența organizațională a statelor membre (
89
).
132.
Mai concret, „complexitatea tehnică a normelor aplicabile acțiunilor în despăgubire pentru încălcarea dispozițiilor dreptului concurenței poate de asemenea să militeze în favoarea unei concentrări de competențe” (
90
).
133.
Ținând seama de aceste constatări, nu am vedea niciun inconvenient ca legislația Țărilor de Jos să stabilească ex ante că o singură instanță va fi competentă să soluționeze toate acțiunile colective în despăgubire care decurg din încălcarea dreptului concurenței.
134.
Cu toate acestea, din decizia de trimitere rezultă că nu aceasta este reglementarea din Țările de Jos. Ceea ce pare să permită articolul 220 Rv (
91
) este ca procedurile pendinte în fața unor instanțe diferite, în conformitate cu normele lor de competență, să fie conexate ex post în fața instanței sesizate cu prima acțiune.
135.
În acest caz, norma concentrării nu conexează cauzele în fața unei singure instanțe competente din cadrul organizării judiciare a unui stat membru (care, în plus, ar fi specializată din punctul de vedere al obiectului), ci în fața celei care, dintre mai multe instanțe, a fost sesizată prima.
136.
Regulamentul nr. 1215/2012 nu are ca obiect armonizarea normelor de procedură ale statelor membre, ci repartizarea competențelor judiciare în vederea soluționării litigiilor în materie civilă și comercială (
92
). Cu toate acestea, aplicarea dreptului procesual național nu trebuie să aducă atingere efectului util al acestui regulament (
93
).
137.
În principiu, o normă națională care corectează rezultatul aplicării articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, prin concentrarea ex post la o singură instanță a procedurilor pendinte în fața instanțelor competente în temeiul acestei dispoziții, nu ar respecta efectul util al acesteia din urmă.
138.
Deși apartenența la aceeași ordine jurisdicțională națională poate diminua impactul corecției aduse normei de competență judiciară, adevărul este că instanța sesizată cu a doua acțiune și cu acțiunile ulterioare nu ar mai fi cea desemnată ca urmare a legăturii sale geografice speciale cu fiecare dintre acestea.
139.
Or, în anumite împrejurări, norma concentrării poate contribui la o bună administrare a justiției, înțeleasă drept cea care, printre altele: a) optimizează gestionarea procedurilor, b) reduce timpul și costurile în ansamblu și c) reduce riscul unor decizii incoerente sau contradictorii (
94
). Regulamentul nr. 1215/2012 ține seama de aceste intenții (
95
).
140.
Nu excludem ca acești factori să existe în cazul în care procedurile concurente decurg din exercitarea unor acțiuni în reprezentare: astfel, în asemenea de situații, interesul general pentru o administrare judiciară cât mai raționalizată posibil prevalează în mod normal asupra interesului părților din fiecare litigiu individual.
141.
Cu toate acestea, simplul fapt că procedurile concurente răspund unor acțiuni în reprezentare nu este în sine suficient pentru a justifica concentrarea acestora (
96
). Prin urmare, este necesară o evaluare comparativă a intereselor menționate în fiecare caz în parte, analiză pe care trebuie să o efectueze instanța națională, în scopul de a verifica, subliniem din nou, dacă concentrarea procedurilor este cea mai bună soluție în termeni de bună administrare a justiției (
97
).
V. Concluzie
142.
În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții să răspundă rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) după cum urmează:
„Articolul 7 punctul 2 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că:
–
în ipoteza în care vânzarea aplicațiilor este acceptată ca fiind fapta cauzatoare de prejudicii (într‑un caz de exploatare abuzivă a poziției dominante, care constă în reținerea unui comision din prețul acestor aplicații, puse la vânzare pe o platformă online destinată în mod specific unui stat membru în ansamblul său), locul în care s‑a produs fapta în cauză poate fi situat la domiciliul utilizatorului care a achiziționat aplicațiile respective în acest stat membru;
–
locul materializării prejudiciului poate fi considerat ca fiind domiciliul, în interiorul pieței afectate, al utilizatorului care a suferit consecințele exploatării abuzive a poziției dominante prin plata unui cost suplimentar la achiziționarea acestor aplicații;
–
în stadiul actual al dreptului Uniunii, interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu variază după cum acțiunea a fost introdusă de o entitate calificată, în temeiul dreptului național, să exercite acțiuni în reprezentare, care pot include acțiuni în despăgubire, în apărarea, dar nu în numele intereselor unei pluralități de utilizatori;
–
atribuirea competenței judiciare internaționale și teritoriale unei instanțe a unui stat membru, în aplicarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, este compatibilă cu o normă națională care permite unei instanțe să își decline competența în favoarea alteia, sesizată cu o acțiune similară, în cazul în care norma în cauză servește obiectivului unei bune administrări a justiției, aspect a cărui verificare intră în sarcina instanței de trimitere”.
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Fundațiile Stichting Right to Consumer Justice și Stichting App Stores Claims (denumite în continuare „fundațiile reclamante”).
(
3
)	Ne vom referi în continuare la Apple Inc. și la Apple Distribution International Ltd (denumit în continuare „Apple Irlanda”) împreună, utilizând pur și simplu termenul „Apple”.
(
4
)	Vom utiliza această sintagmă întrucât este cea cuprinsă în Directiva (UE) 2020/1828 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2020 privind acțiunile în reprezentare pentru protecția intereselor colective ale consumatorilor și de abrogare a Directivei 2009/22/CE (JO 2020, L 409, p. 1). Astfel cum vom explica ulterior, această directivă nu se aplică în prezenta cauză.
(
5
)	Legea privind repararea prejudiciilor pe scară largă în cadrul unor acțiuni colective (denumită în continuare „WAMCA”).
(
6
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
7
)	În realitate, ceea ce achiziționează cumpărătorul sunt licențe de utilizare a aplicațiilor.
(
8
)	Asemenea instanței de trimitere, în prezentele concluzii ne vom referi în general la aplicații și la produsele digitale integrate în acestea utilizând termenul generic „aplicații”.
(
9
)	Decizia de trimitere, punctul 4.9.
(
10
)	Decizia de trimitere, punctul 4.12. În ședință, Apple a susținut în schimb că elementul care leagă utilizatorul de un anumit App Store este metoda de plată selecționată, care trebuie să fie autorizată pentru acesta.
(
11
)	Fundația Stichting Right to Consumer Justice susține de asemenea că Apple se face vinovată de participarea la o înțelegere în sensul articolului 101 TFUE (acorduri verticale de stabilire a prețurilor). Cu toate acestea, instanța de trimitere nu ia în considerare aplicarea articolului menționat întrucât fundația nu a precizat care sunt faptele care ar putea permite stabilirea existenței unei astfel de înțelegeri (punctul 6.10 din decizia de trimitere).
(
12
)	Decizia interlocutorie din 16 august 2023, punctele 6.24, 6.25 și 6.35-6.37.
(
13
)	Hotărârea din 30 noiembrie 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166), punctul 19. Disocierea locului faptei prejudiciabile în „locul faptei” și „locul prejudiciului” se explică prin faptul că, în caz contrar, coincidența obișnuită a primului cu domiciliul pârâtului ar elimina efectul util al normei privind competența specială. Disocierea locurilor evenimentului cauzator și materializării prejudiciului nu este, prin urmare, un aspect imperativ în interpretarea articolului 7 punctul 2.
(
14
)	Hotărârea din 25 octombrie 2012, Folien Fischer și Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664), punctul 46, și Hotărârea din 16 ianuarie 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, denumită în continuare „Hotărârea Kainz”), punctul 31.
(
15
)	Printre altele, Hotărârea din 22 februarie 2024, FCA Italy și FPT Industrial (C‑81/23, EU:C:2024:165, denumită în continuare „Hotărârea FCA Italy și FPT Industrial”), punctul 23.
(
16
)	Hotărârea din 19 septembrie 1995, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289), punctul 18, Hotărârea din 16 mai 2013, Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305), punctele 34 și 35, precum și Hotărârea din 10 martie 2022, BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173, denumită în continuare „Hotărârea BMA Nederland”), punctul 38.
(
17
)	Hotărârea BMA Nederland, punctul 38.
(
18
)	Acest criteriu poate eventual să facă posibilă coincidența cu legea aplicabilă fondului cauzei în conformitate cu dreptul Uniunii. Din această coincidență, pe care o prezintă în unele hotărâri drept cerință rezultată din considerentul (7) al Regulamentului (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II) (JO 2007, L 199, p. 40), Curtea face un element de interpretare: a se vedea Hotărârea din 9 iulie 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), punctul 39, sau Hotărârea din 15 iulie 2021, Volvo ș.a. (C‑30/20, EU:C:2021:604, denumită în continuare „Hotărârea Volvo”), punctul 32. Cu toate acestea, trebuie amintit faptul că paralelismul forum/ius nu constituie un obiectiv primordial în interpretarea Regulamentului nr. 1215/2012 și că, în niciun caz, coerența cu instrumentele privind legea aplicabilă nu poate să ducă la o interpretare a dispozițiilor sale care să nu țină seama de sistemul și de obiectivele acestuia: Hotărârea Kainz, punctul 20, și Hotărârea din 3 octombrie 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), punctul 63.
(
19
)	Și anume, cele care nu au legătură cu părțile în litigiu. O problemă diferită este aspectul că locul faptei cauzatoare de prejudicii coincide adeseori cu domiciliul pârâtului; nu este neobișnuit nici ca locul materializării prejudiciului să coincidă cu domiciliul părții vătămate, situație în care forum actoris trebuie, prin urmare, să fie admis. Atunci când elementele constitutive ale faptei cauzatoare nu sunt materiale, Curtea a recurs la factori personali pentru a identifica locul faptei cauzatoare sau al prejudiciului: astfel, în contextul legat de internet, Curtea a ținut seama de centrul intereselor victimei ca loc de materializare a prejudiciului, în Hotărârea din 25 octombrie 2011, eDate Advertising ș.a. (C‑509/09 și C‑161/10, EU:C:2011:685, denumită în continuare „Hotărârea eDate Advertising ș.a.”), sau de locul în care este stabilit autorul faptei ilicite ca loc al evenimentului cauzator, în Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, denumită în continuare „Hotărârea Wintersteiger”).
(
20
)	În cadrul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, identificarea bunei administrări a justiției cu organizarea utilă a procesului (datorită ușurinței, derivate din proximitatea instanței desemnate și litigiu, cu care pot fi obținute și administrate probele referitoare la elementele constitutive ale răspunderii și ale prejudiciului) este o constantă: printre multe altele, Hotărârea Kainz, punctul 27, Hotărârea Wintersteiger, punctele 31-33, Hotărârea din 24 noiembrie 2020, Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:950), punctul 37, și Hotărârea FCA Italy și FPT Industrial, punctele 24 și 25.
(
21
)	De exemplu, Hotărârea eDate Advertising ș.a., punctul 50, Hotărârea din 28 ianuarie 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), punctul 56, Hotărârea din 17 octombrie 2017, Bolagsupplysningen și Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766), punctul 35, și Hotărârea din 12 mai 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377), punctul 33.
(
22
)	A se vedea referințele de la nota de subsol 21.
(
23
)	Hotărârea Volvo, punctul 33.
(
24
)	Hotărârea Volvo, punctul 34.
(
25
)	Rezumate în Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în cauza Volvo ș.a. (C‑30/20, EU:C:2021:322), punctele 38-47.
(
26
)	Hotărârea din 5 iulie 2018, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533, denumită în continuare „Hotărârea flyLAL‑Lithuanian Airlines”), punctele 51 și 52.
(
27
)	Decizia de trimitere, punctele 6.8 și 6.9.
(
28
)	A considera că abuzul de poziție dominantă constă în vânzarea către utilizatorii finali în App Store NL ar putea fi o simplificare excesivă. Dacă efectele prejudiciabile invocate vizează, cu siguranță, utilizatorii, presupusa exploatare abuzivă a poziției dominante vizează dezvoltatorii, sub forma impunerii unilaterale de condiții celor care doresc să furnizeze servicii care rulează în iOS. Printre acestea se numără utilizarea IAP, precum și comisionul pe care Apple îl reține din prețul pe care utilizatorii iOS îl plătesc dezvoltatorilor (și pe care aceștia îl repercutează asupra primilor). În opinia noastră, pentru determinarea competenței instanței, s‑ar putea considera că această impunere este fapta cauzatoare de prejudicii. Recunoaștem că, în funcție de împrejurări, este posibil ca identificarea acestui loc să nu fie ușoară pentru utilizatorii finali. Această dificultate nu ni se pare insurmontabilă: în această privință, facem trimitere la Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, denumită în continuare „Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide”), punctul 44.
(
29
)	Hotărârea din 27 octombrie 1998, Réunion européenne ș.a. (C‑51/97, EU:C:1998:509), punctul 33, privind locul în care are loc avarierea mărfurilor în timpul transportului maritim.
(
30
)	Hotărârea din 5 septembrie 2019, AMS Neve ș.a. (C‑172/18, EU:C:2019:674), punctul 51, în ceea ce privește „locul în care pârâtul a luat deciziile și măsurile tehnice pentru declanșarea afișării pe internet” a anumitor produse. În Hotărârea Wintersteiger, punctele 34-38, Curtea a acceptat același criteriu, refuzând totuși, ca urmare a „localizării sale incerte”, să îl stabilească în locul de amplasare al serverului și preferând în schimb locul în care este stabilit pârâtul.
(
31
)	Din punctul nostru de vedere, acest lucru denotă intenția Apple de a se adresa țării și nu unei comunități neerlandeze generice, care ar putea fi dispersată în mai multe state sau chiar continente.
(
32
)	Astfel cum pare să rezulte din decizia interlocutorie din 16 august 2023, punctul 6.24.
(
33
)	Lucru pe care sunt practic obligați să îl facă, având în vedere dificultățile modificării ID‑ului odată ce acesta a fost configurat. Cu acest model de afaceri, Apple însuși își fragmentează activitatea, separând piețele. În aceeași măsură, acesta facilitează identificarea instanței competente internațional și delimitarea întinderii competenței acesteia.
(
34
)	De regulă, aplicația este disponibilă imediat după ce utilizatorul plătește prețul (majorat cu comisionul).
(
35
)	Corespondența nu este totală și din acest motiv considerăm că se poate vorbi despre o ficțiune de localizare. Achiziționarea online în App Store NL este de asemenea posibilă din punct de vedere tehnic pentru utilizatorii cu reședința în Țările de Jos care, după ce au declarat acest stat membru ca țară atunci când și‑au configurat ID‑ul Apple, se află temporar în afara sa. Acest lucru este de asemenea posibil pentru utilizatorii care nu își au reședința în Țările de Jos, dar care indică acest stat membru în ID‑ul lor Apple. Decizia de trimitere nu abordează aceste două situații: din cuprinsul punctelor 6.15 și 6.18 din aceasta, privind locul materializării prejudiciului, se poate deduce că accentul este pus pe utilizatorii care își au reședința sau sunt stabiliți („wonen oder gevestigd zijn”) în Țările de Jos.
(
36
)	Aparatul ar conferi consistență materială evenimentului cauzator, căruia îi lipsește această consistență.
(
37
)	Situația pluralității de proceduri pentru un eveniment care, în esență, este întotdeauna același nu ar fi diferită în cazul vânzărilor de produse în magazine fizice (Apple Stores), însă pluralitatea potențială ar fi mult mai redusă. În Țările de Jos, de exemplu, se pare că există doar trei Apple Stores. În orice caz, acest lucru este circumstanțial și nu poate determina soluția de principiu.
(
38
)	Observațiile scrise ale Stichting Right to Consumer Justice, punctele 69-75. În subsidiar, aceasta propune, la punctul 76, limitarea domeniului de aplicare al articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, care ar stabili numai competența internațională. Ținând seama de dificultățile pe care le prezintă aplicarea dispoziției menționate în împrejurări precum cele din speță, această din urmă soluție nu este, în opinia noastră, nerezonabilă. Totuși, aceasta nu este în concordanță cu interpretarea constantă a normei: a se vedea punctele 44 și 45 de mai sus.
(
39
)	Concluziile prezentate în cauza Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:400), punctul 67.
(
40
)	Nu considerăm că s‑ar putea deduce o altă concluzie din hotărârile care, în interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 sau ale predecesorilor acestuia, fac referire la sesizarea „tribunalelor” sau a „instanțelor” dintr‑un anumit stat membru, cum este cazul Hotărârii eDate Advertising ș.a. sau al Hotărârii Wintersteiger. Pluralul este folosit și în situațiile în care interpretarea criteriului „locului evenimentului cauzator al prejudiciului” conduce în mod cert către o singură instanță dintr‑un anumit teritoriu, așa cum este cazul atunci când locul respectiv corespunde locului de stabilire al pârâtului sau centrului intereselor victimei: a se vedea, pe lângă cauzele menționate, Hotărârea din 21 decembrie 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036), punctul 30.
(
41
)	Aceasta este situația începând cu Hotărârea din 11 ianuarie 1990, Dumez France și Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8), punctul 18.
(
42
)	Hotărârea flyLAL‑Lithuanian Airlines, punctul 56. Situarea evenimentului cauzator într‑un singur loc este cu atât mai rezonabilă cu cât instanța care, în temeiul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, este desemnată ca fiind cea a locului acestui eveniment va avea competență deplină, și anume va fi competentă să soluționeze întregul prejudiciu cauzat de activitatea ilicită și să adopte măsurile care, prin natura lor, sunt indivizibile: a se vedea Hotărârea din 17 octombrie 2017, Bolagsupplysningen și Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766).
(
43
)	Spre deosebire de alte tipuri de pretenții, cea de reparare a prejudiciului este divizibilă. Acest lucru a oferit Curții posibilitatea să elaboreze teoria mozaicului în lumea reală și să o transpună în lumea virtuală, luând drept element de legătură accesibilitatea informațiilor publicate pe internet: Hotărârea eDate Advertising ș.a. și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
)	Hotărârea Volvo, punctele 40-42.
(
45
)	O astfel de localizare ar fi coerentă cu o strategie comercială care „caută” publicul dintr‑un anumit stat membru. Aceasta ar ține seama, în plus, de faptul că utilizarea App Store implică acceptarea unor termeni și condiții privind serviciile multimedia ale Apple, pe care ea însăși le definește drept contract și în care figurează o clauză de atribuire a competenței instanțelor de la locul de reședință al utilizatorului, la care vom face referire mai târziu: punctul 84 de mai jos.
(
46
)	Soluția ar putea genera o diferență de tratament între cauze în funcție de mijlocul utilizat pentru activitatea cauzatoare de prejudicii. Este plauzibil totuși ca acest lucru să se întâmple deja în alte domenii, cum ar fi încălcarea drepturilor personalității. Începând cu Hotărârea eDate Advertising ș.a., centrul intereselor victimei ar trebui luat în considerare pentru stabilirea locului materializării prejudiciului în cazurile de difuzare a informațiilor pe internet.
(
47
)	Hotărârea din 29 iulie 2019, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), punctul 31. În această cauză se denunța o încălcare a articolului 101 TFUE.
(
48
)	Hotărârea flyLAL‑Lithuanian Airlines, punctul 40, și Hotărârea din 29 iulie 2019, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), punctul 33.
(
49
)	Hotărârea Volvo, punctul 39.
(
50
)	Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide, punctul 52, și Hotărârea Volvo pentru situația în care bunurile afectate de înțelegeri au fost achiziționate în circumscripții teritoriale diferite (a se vedea nota de subsol 44 de mai sus).
(
51
)	Această interpretare făcea referire inițial la achiziționarea de vehicule echipate cu un program care manipulează datele referitoare la emisiile de gaze de eșapament și rezultă din combinarea Hotărârii din 9 iulie 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), cu Hotărârea FCA Italy și FPT Industrial. Dat fiind faptul că Hotărârea Volvo, punctul 39, face trimitere în mod expres la prima dintre acestea, trebuie să se înțeleagă că locul achiziționării unui bun corporal supus unor costuri suplimentare este locul livrării acestuia, chiar dacă aceste costuri suplimentare nu sunt imputabile unui defect material al bunului.
(
52
)	Nici măcar nu se poate vorbi propriu‑zis despre o „livrare” a conținutului digital; acesta este pus online la dispoziția utilizatorului, care îl poate descărca din orice loc, conectându‑se la internet.
(
53
)	Punctele 3.8 și 6.41-6.46 din decizia interlocutorie din 16 august 2023. Analiza clauzei de atribuire a competenței care figurează în contractele Apple cu utilizatorii finali a determinat instanța de trimitere să excludă aplicarea acestei clauze în acțiunile în discuție.
(
54
)	În Hotărârea din 12 mai 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377), punctele 38 și 39, Curtea a respins o întrebare în acest sens, considerând‑o ca fiind ipotetică și, prin urmare, inadmisibilă. Litigiul care a condus la pronunțarea Hotărârii BMA Nederland a vizat o fundație care acționa în apărarea unui interes colectiv. Curtea a calificat prejudiciul creditorilor ca fiind indirect și, prin urmare, lipsit de relevanță în sensul articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012. Curtea a exclus de asemenea orice relevanță, în același sens, a acțiunii fundației, ca urmare a calității acesteia de simplu intervenient.
(
55
)	Hotărârea din 18 iulie 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490), și Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide.
(
56
)	Hotărârea BMA Nederland.
(
57
)	Hotărârea din 1 octombrie 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
58
)	Punctul 41 de mai sus.
(
59
)	În Austria, legea care reglementează acțiunile în reprezentare [§ 620 și § 630 a Verbandsklagen‑Richtlinie‑Umsetzungs‑Novelle, BGBl. I, 85/2024] a atribuit această competență în exclusivitate unei singure instanțe. Situația nu este aceeași în Țările de Jos.
(
60
)	Printre caracteristicile definitorii ale grupului de persoane reprezentate trebuie inclusă, într‑un fel sau altul, aceea că membrii săi sunt titularii bunurilor juridice prejudiciate de o activitate desfășurată sau care produce efecte în raza teritorială de competență a instanței sesizate.
(
61
)	Articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 coroborat cu opțiunea legislativă menționată la punctul 97. Lăsăm deoparte deocamdată posibilitatea introducerii de modificări ulterior stabilirii competenței judiciare internaționale sau teritoriale.
(
62
)	În temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
63
)	Considerentul (23) al Propunerii de Regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, COM(2010) 748 final, și punctul 3.1 al secțiunii „Elemente juridice ale propunerii”, precum și Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor intitulată „Către un cadru orizontal pentru acțiunile colective”, COM(2013) 401 final, punctul 3.7.
(
64
)	A se vedea punctul 107 de mai jos. O revizuire a Regulamentului nr. 1215/2012, în curs de desfășurare, ar putea include norme specifice pentru acțiunile în reprezentare.
(
65
)	Astfel cum în mod corect a precizat Comisia în observațiile sale scrise, punctul 10. Guvernul neerlandez, care sugera contrariul în observațiile sale scrise, a acceptat acest punct de vedere în ședință.
(
66
)	Motiv pentru care o analizăm, în pofida inaplicabilității directivei în acest litigiu.
(
67
)	Hotărârea din 2 mai 2019, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345) punctul 35.
(
68
)	Stabilirea termenilor exacți ai raportului dintre Directiva 2020/1828 și Regulamentul nr. 1215/2012 necesită de asemenea luarea în considerare a dispozițiilor dreptului Uniunii menționate în anexa I la această directivă.
(
69
)	Nota de subsol 59 de mai sus.
(
70
)	Toate aceste propuneri fac referire la necesitatea de a păstra efectul util al Directivei 2020/1828. Cu toate acestea, resimțim nevoia ca în ele să se acorde mai multă atenție modului în care acestea ar fi articulate cu soluțiile directivei. De exemplu, luarea în considerare a sediului entității calificate să introducă o acțiune în reprezentare ridică multe îndoieli în cazul acțiunilor transfrontaliere, în sensul Directivei 2020/1828: a se vedea articolul 3 punctul 7 și articolul 6 din aceasta.
(
71
)	Observațiile scrise ale guvernului neerlandez, punctele 3 și 13. Nu este clar dacă această interpretare ar corespunde locului evenimentului cauzator sau celui al materializării prejudiciului. Stichting App Stores Claims are un punct de vedere similar în ceea ce privește locul materializării prejudiciului (observațiile scrise, punctul 3.1, în răspunsul la întrebarea preliminară 2a).
(
72
)	Observațiile scrise ale Comisiei, punctele 81, 83 și 88.
(
73
)	Observațiile scrise ale Stichting Right to Consumer Justice, punctul 94.
(
74
)	Observațiile scrise ale Stichting Right to Consumer Justice, punctul 95.
(
75
)	A se vedea punctul 38 și următoarele de mai sus. În interpretarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, Curtea nu se ferește de ficțiunile de localizare. Dimpotrivă, după cum am precizat, recurge la acestea în situații în care fapta prejudiciabilă este dificil de stabilit ca urmare a caracterului imaterial al activității (fapta) sau a consecințelor sale (prejudiciul). În astfel de circumstanțe, o problemă intrinsecă, legată de natura elementului de legătură consacrat de dispoziție, împiedică aplicarea sa. Cu toate acestea, Curtea recurge la ficțiunea de localizare fiind ghidată de principiile care stau la baza dispoziției înseși.
(
76
)	Pentru a susține contrariul, guvernul neerlandez invocă, la punctul 19 din observațiile sale scrise, analogia cu punctul 42 din Hotărârea Volvo. În opinia acestuia, pârâtul va ști unde își are sediul entitatea, astfel încât va putea, în mod previzibil, să răspundă unei acțiuni în fața instanțelor de la locul respectiv. Guvernul neerlandez adaugă că, în cazul în care entitatea în cauză este înființată în Țările de Jos pentru o anumită creanță, aceasta trebuie să se coordoneze cu pârâtul înainte de a exercita acțiunea. Considerăm că nu este necesar să explicăm că previzibilitatea la care face referire articolul 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu este aceasta. În ceea ce privește punctul 42 din Hotărârea Volvo, acesta vizează competența judiciară internațională și teritorială atribuită instanței de la sediul social al victimei, care este locul prejudiciului suferit ca urmare a achiziționării de către aceasta a unei pluralități de obiecte tangibile, în mai multe locuri. Nu găsim nicio analogie posibilă cu teza susținută de guvernul neerlandez.
(
77
)	Mai concret, față de probele care vor facilita stabilirea răspunderii, a prejudiciului și a legăturii de cauzalitate, precum și evaluarea prejudiciului.
(
78
)	În ședință, guvernul neerlandez a indicat că ar putea de asemenea să accepte această interpretare.
(
79
)	Potrivit Comisiei (punctul 86 din observațiile sale scrise), o întreprindere care oferă bunuri și servicii pe un anumit teritoriu trebuie să își asume faptul că poate fi acționată în justiție pe teritoriul respectiv de către cumpărătorii care se consideră prejudiciați. Cu toate acestea, considerăm că această afirmație generică nu justifică faptul că o astfel de întreprindere trebuie să își asume în mod inevitabil că ar putea fi acționată în justiție pentru toate prejudiciile cauzate de activitate mai multor persoane afectate, în fața oricărei instanțe situate pe teritoriul respectiv, la alegerea unui terț ex post facto: riscul care trebuie avut în vedere nu este același, la fel cum gestionarea procedurii nu este identică.
(
80
)	Facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056), punctul 95.
(
81
)	A se vedea textele transcrise la notele de subsol 76 și 79. Nici guvernul neerlandez, nici Comisia nu analizează consecințele propunerilor lor respective în ceea ce privește proximitatea față de probe, ca și cum faptul că toate instanțele potențial competente se află în același stat membru ar fi o garanție suficientă în acest sens. Stichting App Stores Claims se limitează să susțină existența unei legături strânse între rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam) și cauză (punctul 2.13 din observațiile sale scrise).
(
82
)	Fără a aduce atingere considerațiilor de mai jos: a se vedea punctele 139 și 140.
(
83
)	Punctul 66 de mai sus
(
84
)	Punctele 44 și 45 de mai sus.
(
85
)	Este, de fapt, o propunere care are un sprijin academic important: a se vedea, „The Reform of the Brussels I Regulation – Academic Position Paper”, susținută de European Association of Private International Law (EAPIL), disponibilă la adresa https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id= 4853421, p. 13.
(
86
)	Așa cum a subliniat Comisia în ședință.
(
87
)	Hotărârea Volvo, punctul 35.
(
88
)	Prin analogie, Hotărârea din 18 decembrie 2014, Sanders și Huber (C‑400/13 și C‑408/13, EU:C:2014:2461), punctul 35.
(
89
)	Hotărârea Volvo, punctul 34, și Hotărârea din 30 iunie 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514), punctul 56.
(
90
)	Hotărârea Volvo, punctul 37.
(
91
)	La punctele 7.13 și 7.16, decizia de trimitere axează întrebările 1c și 2c pe această dispoziție a Rv, motiv pentru care o analizăm.
(
92
)	Hotărârea din 15 mai 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203), punctul 17, Hotărârea din 31 mai 2018, Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360), punctul 28, și Hotărârea din 6 octombrie 2021, TOTO și Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808), punctul 68.
(
93
)	Hotărârea din 15 mai 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203), punctul 20, și Hotărârea din 18 decembrie 2014, Sanders și Huber (C‑400/13 și C‑408/13, EU:C:2014:2461), punctul 32.
(
94
)	În principiu, contradicția privind împrejurările din speță s‑ar produce la nivel intern. Cu toate acestea, o hotărâre pronunțată într‑un stat membru ar putea, cel puțin ipotetic, să împiedice recunoașterea în alte state membre a hotărârii pronunțate în primul în cazul în care aceasta ar fi incompatibilă cu o alta, anterioară, dar contradictorie, din același stat. Dispozițiile secțiunii 9 a capitolului II al Regulamentului nr. 1215/2012, concepute în interesul „administrării armonioase a justiției”, prevăd reducerea la maximum a situațiilor în care pot apărea proceduri concurente și evitarea pronunțării de hotărâri ireconciliabile în statele membre (și, în anumite cazuri, în țări terțe).
(
95
)	Preocuparea pentru o mai bună administrare a justiției în sensul expus în prezentele concluzii, atât în interesul părților, cât și al societății în general, are manifestări specifice în Regulamentul nr. 1215/2012: a se vedea articolul 8, precum și dispozițiile din secțiunea 9 a capitolului II.
(
96
)	Intuitiv, este logic să ne gândim că avantajele asociate unei acțiuni în reprezentare, în raport cu acțiunea individuală, se maximizează prin conexarea tuturor acțiunilor care vizează aceleași fapte și același pârât sau care au legătură între ele. Cu toate acestea, în practică nu se întâmplă în mod necesar acest lucru. Cu privire la posibilele consecințe adverse ale reunirii unor acțiuni conexe, a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 decembrie 2024, Rada Nadzorcza Getin Noble Bank ș.a. (C‑118/23, EU:C:2024:1013), punctul 74.
(
97
)	În acest context poate fi avut în vedere aspectul dacă acțiunile vizează domenii cu privire la care legiuitorul (european sau național) încurajează recurgerea la acțiuni în reprezentare și în special dacă o astfel de concentrare a procedurilor stimulează obiectivele ultime care stau la baza acestei încurajări.