Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 26 februarie 2026(1)
Cauza C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
împotriva
TL
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturile conexe – Directiva
2001/29/CE – Articolul 5 alineatul (2) litera
(b) – Excepția privind copia privată – Compensație echitabilă – Directiva 2006/115/CE – Articolul 6 alineatul (1) – Derogare de la dreptul de împrumut public – Dreptul la remunerație – Organism de gestiune colectivă – Directiva
2014/26/UE – Articolul 11 alineatul (4) – Articolul 12 alineatul (4) – Utilizarea veniturilor din drepturi gestionate de un organism de gestiune colectivă – Reglementare națională care prevede promovarea operelor de interes cultural ”
Introducere
1.        Deși Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene asociază la articolul 17 alineatul (2) protecția proprietății intelectuale cu dreptul general de proprietate, ni se pare incontestabil că aceasta are un rol specific, diferit de cel al proprietății asupra obiectelor materiale.
2.        Acest lucru este adevărat mai ales în ceea ce privește proprietatea literară și artistică, protejată prin dreptul de autor și drepturile conexe. Astfel, această proprietate, precum și dreptul care o protejează au ca principală funcție să contribuie la creația artistică și științifică, aspecte indispensabile ale funcționării oricărei societăți umane. Și deși această contribuție constă în principal în a asigura autorilor și artiștilor interpreți un randament financiar echitabil pentru eforturile lor, permițându‑le să se dedice pe deplin activității lor creatoare, ea nu ar trebui să se limiteze la aceasta, ci trebuie să urmărească și obiective mai generale de contribuție la dezvoltarea culturală.
3.        Cheia de boltă a funcționării oricărui sistem de drepturi de autor și drepturi conexe este constituită de organismele de gestiune colectivă, care joacă rolul de intermediar între creatorii-titulari de drepturi și cei care le exploatează creațiile. Aceste organisme acordă licențe de exploatare a operelor și a altor obiecte protejate și repartizează veniturile rezultate titularilor de drepturi. Totuși, rolul lor nu se oprește aici. Astfel, organismele amintite sunt adesea chemate să îndeplinească diferite alte sarcini cu caracter cultural sau social, în conformitate cu funcția societală a proprietății artistice și literare(2).
4.        Prezenta cauză privește aspectul dacă și în ce măsură dreptul Uniunii permite acestor organisme să consacre o parte din veniturile colectate
și în special din anumite categorii de venituri unor acțiuni culturale de care pot beneficia nu numai titularii de drepturi de autor și de drepturi conexe, ci și alte categorii de persoane.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
5.        Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională(3) prevede:
„Statele membre pot să prevadă excepții și limitări de la dreptul de reproducere prevăzut la articolul 2, în următoarele cazuri:
[…]
(b)      pentru reproduceri pe orice suport realizate de către o persoană fizică pentru uz personal și în scopuri care nu sunt direct sau indirect comerciale, cu condiția ca titularii de drepturi să primească compensații echitabile care să țină cont de aplicarea sau neaplicarea măsurilor tehnice menționate la articolul 6 pentru operele sau obiectele protejate în cauză.”
6.        Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale(4) prevede:
„Statele membre pot deroga de la dreptul exclusiv pentru împrumutul public prevăzut la articolul 1, cu condiția ca cel puțin autorii să obțină o remunerație în temeiul acestui împrumut. Statele membre au libertatea de a determina această remunerație, luând în considerare obiectivele lor de promovare culturală.”
7.        Articolul 3 litera (h) din Directiva 2014/26/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe și acordarea de licențe multiteritoriale pentru drepturile asupra operelor muzicale pentru utilizare online pe piața internă(5) definește expresia „venituri provenite din drepturi” ca însemnând „venituri colectate de un organism de gestiune colectivă în numele titularilor de drepturi, indiferent dacă acestea provin dintr‑un drept exclusiv, dintr‑un drept la remunerare sau dintr‑un drept la compensații”.
8.        Articolul 4 din această directivă prevede că „[s]tatele membre garantează că organismele de gestiune colectivă acționează în interesul titularilor de drepturi ale căror drepturi le reprezintă și că nu le impun acestora obligații care nu sunt necesare în mod obiectiv pentru protecția drepturilor și a intereselor lor sau pentru gestionarea eficace a drepturilor lor”.
9.        Articolul 8 alineatul (5) litera (d) din directiva menționată prevede că „[î]n conformitate cu dispozițiile titlului II, capitolul 2, adunarea generală a membrilor decide cel puțin în privința următoarelor aspecte:
[…]
(d)      politica generală privind reținerile din veniturile provenite din drepturi și din orice venituri derivate din investirea veniturilor provenite din drepturi.”
10.      Articolul 11 alineatul (4) din aceeași directivă prevede că „[u]n organism de gestiune colectivă nu are dreptul de a utiliza veniturile provenite din drepturi sau orice venituri derivate din investirea veniturilor provenite din drepturi în alte scopuri decât repartizarea către titularii de drepturi, cu excepția cazului în care este permisă reținerea comisioanelor de gestiune sau acordarea compensațiilor în contul acestora potrivit unei decizii adoptate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) litera (d) sau utilizarea veniturilor provenite din drepturi sau orice venituri derivate din investirea veniturilor provenite din drepturi potrivit unei decizii adoptate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5)”.
11.      Articolul 12 alineatele (2) și (4) din Directiva 2014/26 prevede:
„(2)      Reținerile sunt rezonabile în raport cu serviciile prestate de organismul de gestiune colectivă pentru titularii de drepturi, inclusiv, dacă este cazul, cu serviciile prevăzute la alineatul (4), și sunt stabilite pe baza unor criterii obiective.
[…]
(4)      În cazul în care un organism de gestiune colectivă prestează servicii sociale, culturale sau educaționale finanțate prin intermediul reținerilor din veniturile provenite din drepturi sau din orice venituri derivate din investirea veniturilor provenite din drepturi, aceste servicii sunt prestate pe baza unor criterii echitabile, în special în ceea ce privește accesul la aceste servicii și amploarea lor.”
Dreptul german
12.      Funcționarea organismelor de gestiune colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe era reglementată în dreptul german, până la 1 iunie 2016, de Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (Legea privind gestiunea drepturilor de autor și a drepturilor conexe) din 9 septembrie 1965(6) și, ulterior, prin Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (Legea privind gestiunea drepturilor de autor și a drepturilor conexe de către organismele de gestiune colectivă) din 24 mai 2016(7).
13.      Potrivit acestor două texte, în versiunile aplicabile litigiului principal, organismele de gestiune colectivă sunt obligate să repartizeze veniturile provenite din activitatea lor potrivit unor norme fixe (plan de repartizare) care exclud orice practică arbitrară în materie de repartizare. Aceste organisme erau de asemenea chemate să promoveze opere și prestații de interes cultural.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (denumit în continuare „VG Wort”) este un organism de gestiune colectivă a drepturilor de autor asupra operelor literare din Germania. Statutul VG Wort, în versiunea în vigoare în perioada în litigiu, și anume de la 1 ianuarie 2016 până la 30 septembrie 2019, prevedea plata unei subvenții către Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (Fondul pentru promovarea științei VG Wort) (denumit în continuare „FFW”), o societate cu răspundere limitată al cărei asociat unic este VG Wort. FFW are ca obiect promovarea științei și a cercetării. Această promovare constă într‑o finanțare a cheltuielilor de tipar legate de publicarea unor lucrări științifice și specializate, a unor cercetări
care ar trebui să conducă la lucrări științifice sau specializate, precum și a altor acțiuni de promovare a literaturii științifice și de specialitate, dintre care burse destinate să permită redactarea unor teze de doctorat privind dreptul de autor. Potrivit informațiilor furnizate de VG Wort, subvenția acordată FFW era finanțată prin rețineri din veniturile obținute din compensația pentru copia privată și din remunerația pentru împrumut public a operelor științifice, tehnice și specializate; ea ajungea, în perioada în litigiu, la 0,51 % din veniturile obținute de VG Wort.
15.      TL și OS, autori de opere literare, sunt membri ai VG Wort și au încheiat cu acesta contracte de gestiune. În perioada în litigiu, ei au declarat la VG Wort mai multe opere și au primit plăți provenite din veniturile generate de acest organism pentru „reproducerea unui text existent”. În procedura principală, TL acționează în nume propriu, precum și pentru OS, care i‑a
cesionat drepturile.
16.      TL contestă faptul că VG Wort a alocat
pentru FFW sume provenite din veniturile pe care acest organism le‑a obținut între 1 ianuarie 2016 și 30 septembrie 2019, reducând astfel părțile lui TL și ale lui OS. În primă instanță, TL a solicitat să se constate că VG Wort nu avea și nu are dreptul de a reduce repartizarea părților aferente operelor lor prin efectuarea de plăți pentru finanțarea FFW. În plus, TL a solicitat informații privind cuantumul sumelor plătite către FFW.
17.      Acțiunea a fost admisă în parte în primă instanță. Instanța de apel a confirmat hotărârea în favoarea lui OS și a respins în tot acțiunea formulată de TL(8). Astfel, aceasta a apreciat că planurile de repartizare ale VG Wort, integrate în contractele de gestiune, constituie condiții generale ale căror dispoziții privind plățile efectuate către FFW sunt nule în temeiul dreptului național, pentru motivul că sunt contrare principiilor fundamentale ale legislației care reglementează funcționarea organismelor de gestiune colectivă, în măsura în care ar beneficia de plăți persoane care nu aveau dreptul la acestea.
18.      Sesizată cu recurs, instanța de trimitere consideră că plățile efectuate în favoarea FFW pot fi licite având în vedere obligația organismelor de gestiune colectivă de a promova știința și cultura, prevăzută de legislația națională aplicabilă. Aceasta ar depinde însă de conformitatea obligației menționate cu dreptul Uniunii.
19.      În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din [Directiva 2001/29], articolul 6 alineatul (1) prima teză din [Directiva 2006/115], precum și articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din [Directiva 2014/26] se opun unei dispoziții de drept național potrivit căreia un organism de gestiune colectivă sprijină operele de importanță culturală, astfel încât beneficiază de acest sprijin și persoanele care nu fac parte (cel puțin în prezent) din categoria titularilor de drepturi?
2)      În cazul în care prestarea de servicii sociale, culturale sau educaționale în sensul articolului 12 alineatul (4) din [Directiva 2014/26] este permisă numai în beneficiul titularilor de drepturi: permisiunea de a presta asemenea servicii depinde de existența unui drept actual la remunerație al beneficiarului sau este suficient să se dețină un drept de autor sau un drept conex pentru care în prezent nu se datorează remunerație? Permisiunea de a presta asemenea servicii presupune să existe un contract de gestiune încheiat cu organismul de gestiune colectivă?”
20.      Cererea de decizie preliminară a fost primită de Curte la 10 decembrie 2024. Părțile din litigiul principal, guvernele german și austriac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți, precum și guvernul francez au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 26 noiembrie 2025.
Analiză
21.      În prezenta cauză, instanța de trimitere adresează două întrebări preliminare. În măsura în care a doua întrebare preliminară este condiționată de răspunsul la prima întrebare, vom analiza aceste întrebări în ordinea în care au fost adresate.
Cu privire la prima întrebare preliminară
22.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115, precum și articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26. Deși instanța menționată pune aceste dispoziții pe picior de egalitate, ele reglementează materii cu caracter diferit. Astfel, în timp ce dispozițiile în cauză ale Directivei 2014/26 privesc, în general, gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe, cele ale Directivelor 2001/29 și 2006/115 conferă autorilor drepturi specifice, și anume un drept la compensație și un drept la remunerație, pentru anumite utilizări ale operelor lor.
23.      Totuși, după cum reiese din cererea de decizie preliminară și așa cum VG Wort a confirmat de asemenea în ședință, litigiul principal privește utilizarea de către acest organism a veniturilor vizate de dispozițiile în cauză ale Directivelor 2001/29 și 2006/115. Prin urmare, considerăm că instanța de trimitere urmărește în realitate să fie lămurită cu privire la interpretarea dispozițiilor în cauză ale Directivei 2014/26 în lumina celor ale Directivelor 2001/29 și 2006/115, precum și a jurisprudenței relevante a Curții.
24.      Astfel, prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 trebuie interpretate în sensul că se opun reglementării unui stat membru care permite unui organism de gestiune colectivă să consacre o parte din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții unor activități culturale de care pot beneficia, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi de autor. Această întrebare se întemeiază pe premisa, care nu este contestată de părți, că serviciile în discuție în litigiul principal constituie servicii „culturale” sau „educaționale” în sensul Directivei 2014/26.
25.      Răspunsul la această întrebare impune interpretarea atât a dispozițiilor Directivei 2014/26, cât și a articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115. Înainte de a începe analiza acestor dispoziții, considerăm că este necesar să formulăm, cu titlu introductiv, câteva observații generale.
Observații preliminare
26.      Astfel cum am menționat deja în introducerea la prezentele concluzii, conform rolului specific al proprietății literare și artistice în societate, rolul organismelor de gestiune colectivă a drepturilor de autor nu se limitează la repartizarea către titulari a veniturilor provenite din exploatarea acestor drepturi. Organismele de gestiune colectivă a drepturilor de autor au avut în mod tradițional alte sarcini, mai întâi sociale (care datează din 1897(9)), apoi culturale și educaționale(10). Prin urmare, rolul lor nu poate fi asimilat, așa cum par să pretindă reclamanții din litigiul principal, celui al unui fond de plasament, al cărui unic obiectiv este de a genera venituri și de a le repartiza membrilor în funcție de capitalul investit. Gestiunea colectivă a drepturilor de proprietate literară și artistică se efectuează în interesul colectiv nu numai al titularilor, ci și al utilizatorilor de opere și al publicului.
27.      Pe plan internațional pare să existe un consens potrivit căruia activitățile sociale, culturale și educaționale pot fi finanțate prin colectarea unei părți relativ modeste din veniturile obținute de organismele de gestiune colectivă din exploatarea drepturilor de autor. Un plafon de 10 % din aceste venituri este considerat cel mai adesea ca fiind acceptabil(11). Acest prag privește însă contribuțiile din veniturile din exploatarea drepturilor exclusive. Referitor la drepturile la remunerație, cum ar fi compensația pentru copia privată sau remunerarea împrumutului public, marja de manevră a legiuitorilor naționali sau chiar a organismelor de gestiune colectivă pare mai largă(12).
28.      Activitățile astfel finanțate de organismele de gestiune colectivă pot fi de natură diferită și de ele pot beneficia diferite categorii de persoane. Deși de acțiunile sociale, precum fondurile de pensii sau de sprijin, beneficiază în mod obișnuit titularii de drepturi, membri ai acestor organisme, situația poate fi diferită în ceea ce privește activitățile culturale și educaționale. De acestea din urmă pot beneficia, într‑adevăr, nu numai titularii drepturilor, ci și publicul larg sau categorii speciale de persoane, precum în cauza principală, care privește printre altele burse destinate tinerilor autori, viitori titulari de potențiale drepturi de autor.
29.      Dreptul Uniunii ține seama de această dimensiune culturală a activității organismelor de gestiune colectivă. Astfel, considerentul (3) al Directivei 2014/26 enunță că „[o]rganismele de gestiune colectivă dețin și ar trebui să dețină în continuare un rol important, ca promotori ai diversității expresiilor culturale, atât prin permiterea accesului pe piață al repertoriilor mai mici și mai puțin populare, cât și prin prestarea de servicii sociale, culturale și educaționale în beneficiul titularilor de drepturi și al publicului”. Problema care se ridică totuși în speță este dacă dispozițiile directivei menționate permit acestor organisme să furnizeze asemenea servicii.
Cu privire la dispozițiile Directivei 2014/26
30.      Conform articolului 3 litera (h) din Directiva 2014/26, expresia „venituri provenite din drepturi” include toate veniturile colectate de organismul de gestiune colectivă în numele titularilor de drepturi, inclusiv veniturile obținute în temeiul unui drept la remunerare sau la compensație, cum ar fi remunerația pentru împrumutul public sau compensația pentru copia privată. Toate aceste venituri sunt, așadar, supuse în principiu acelorași norme.
31.      În ceea ce privește utilizarea acestor venituri, articolul 11 alineatul (4) din Directiva 2014/26 prevede că organismele de gestiune colectivă nu au dreptul de a le utiliza în alt mod decât pentru repartizarea lor către titulari, „cu excepția cazului în care este permisă reținerea comisioanelor de gestiune sau acordarea compensațiilor în contul acestora potrivit unei decizii adoptate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) litera (d) sau utilizarea veniturilor provenite din drepturi […] potrivit unei decizii adoptate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5)”(13).
32.      Această dispoziție nu este foarte clară. Distincția efectuată între, pe de o parte, reținerea sau compensarea comisioanelor de gestiune în temeiul unei decizii adoptate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2014/26 și, pe de altă parte, utilizarea veniturilor autorizată în temeiul acestui alineat (5) în general ar lăsa să se înțeleagă că singurele rețineri care pot fi autorizate în conformitate cu această dispoziție sunt cele destinate să acopere comisioanele de gestiune a drepturilor de autor. Această interpretare este de altfel, în opinia noastră, cea susținută de Comisie.
33.      O asemenea limitare nu reiese însă în niciun caz din modul de redactare a articolului 8 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2014/26, care privește „politica generală privind reținerile din veniturile provenite din drepturi”, fără a preciza finalitatea acestor rețineri. Or, considerăm că, în cazul în care legiuitorul Uniunii ar fi dorit să limiteze posibilitatea adunării generale a membrilor unui organism de gestiune colectivă de a autoriza rețineri din veniturile provenite din drepturi numai în scopul acoperirii comisioanelor de gestiune, acest lucru ar fi prevăzut în mod expres la articolul 8 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2014/26. În lipsa unei asemenea limitări exprese, nu este necesar ca aceasta să fie dedusă în mod implicit din articolul 11 alineatul (4) din directiva respectivă.
34.      Această concluzie este confirmată de articolul 12 din Directiva 2014/26, care privește în mod specific reținerile din veniturile provenite din drepturi. Astfel, acest articol prevede în mod expres la alineatul (4) că „serviciile sociale, culturale sau educaționale” pot fi „finanțate prin intermediul reținerilor din veniturile provenite din drepturi”. Or, dacă articolul 11 alineatul (4) din această directivă ar trebui să fie interpretat într‑un mod care limitează reținerile posibile la cele care acoperă comisioanele de gestiune, el ar fi în contradicție cu articolul 12 alineatul (4) din aceasta.
35.      Astfel, considerăm că articolul 11 alineatul (4) din Directiva 2014/26 trebuie interpretat în sensul că reținerile din veniturile provenite din drepturi în scopul finanțării serviciilor sociale, culturale sau educaționale constituie una dintre formele de utilizare a acestor venituri care pot fi autorizate în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) din directiva amintită.
36.      În ceea ce privește articolul 12 din Directiva 2014/26, el prevede la alineatul (2) că reținerile din veniturile provenite din drepturi sunt în special „în raport cu serviciile prestate de organismul de gestiune colectivă pentru titularii de drepturi, inclusiv, dacă este cazul, cu serviciile prevăzute la alineatul (4)” al aceluiași articol. Or, acest alineat (4) privește, după cum am menționat deja, serviciile sociale, culturale și educaționale.
37.      S‑ar putea deduce, asemenea Comisiei, din termenii „serviciile prestate de organismul de gestiune colectivă pentru titularii de drepturi, inclusiv […] serviciile prevăzute la alineatul (4)”, că aceste din urmă servicii trebuie să fie prestate în mod imperativ pentru titularii de drepturi pentru a putea fi finanțate prin rețineri din veniturile provenite din drepturi.
38.      Totuși, după cum tocmai am arătat în legătură cu articolul 11 alineatul (4) din Directiva 2014/26, dispozițiile acesteia nu sunt de o precizie absolută, așa încât considerăm că este posibilă o interpretare diferită a articolului
12 alineatele (2) și (4).
39.      Astfel, serviciile care sunt, prin natura lor, „prestate de organismul de gestiune colectivă pentru titularii de drepturi” sunt serviciile de gestiune a drepturilor, cu alte cuvinte, cele care privesc acordarea de licențe de exploatare, precum și colectarea și repartizarea veniturilor provenite din acestea. Reținerile prevăzute la articolul 12 alineatul (2) din Directiva 2014/26 sunt destinate în principal finanțării respectivelor servicii de gestiune. Acesta este și cazul serviciilor sociale, care sunt prestate în mod obișnuit de organismele de gestiune colectivă pentru membrii lor.
40.      În ceea ce privește, în schimb, serviciile culturale și educaționale, de ele pot beneficia și alte categorii de persoane decât cea a titularilor de drepturi. De altfel, aceste servicii au adesea mai multe grupuri de beneficiari, direcți și indirecți. Deși pot fi furnizate în mod direct membrilor publicului larg sau unor persoane care nu sunt titulari ai drepturilor de autor, orice activitate de promovare a culturii sau a educației în acest domeniu este în general, în mod indirect, și în beneficiul titularilor menționați.
41.      Or, nicio dispoziție din Directiva 2014/26 nu impune în mod explicit ca serviciile culturale sau educaționale finanțate prin rețineri din veniturile provenite din drepturi să fie prestate de organismele de gestiune colectivă în mod direct
doar titularilor respectivelor drepturi. Articolul 12 alineatul (4) din această directivă prevede doar că aceste servicii trebuie să fie prestate pe baza unor criterii echitabile. O asemenea cerință nu reiese nici din articolul 13 alineatul (6) din directiva menționată, invocat de Comisie. Astfel, pe de o parte, această dispoziție nu privește reținerile din veniturile provenite din drepturi, ci utilizarea sumelor care nu pot fi repartizate și, pe de altă parte, ea nu urmărește să limiteze marja de decizie a adunării generale a unui organism de gestiune colectivă, ci pe cea a statelor membre. În plus, în ceea ce privește considerentul (28) al aceleiași directive, invocat de asemenea de Comisie, el nu poate avea un domeniu de aplicare autonom, diferit de cel al articolului 8 alineatul (5), al articolului 11 alineatul (4) și al articolului 12 alineatele (2) și (4) din aceasta, pe care tocmai l‑am analizat.
42.      În schimb, considerentul (3) al Directivei 2014/26(14) arată că, potrivit legiuitorului Uniunii, organismele de gestiune colectivă „ar trebui să dețină în continuare un rol important, ca promotori ai diversității expresiilor culturale, […] prin prestarea de servicii sociale, culturale și educaționale în beneficiul titularilor de drepturi și al publicului”(15). În măsura în care obiectivul articolului 12 alineatul (2) din această directivă este doar de a asigura că reținerile din veniturile provenite din drepturi nu depășesc un nivel rezonabil, ținând seama de serviciile la a căror finanțare servesc, nu vedem niciun motiv pentru a deduce din această dispoziție concluzii care merg dincolo de acest obiectiv și împotriva intenției clar exprimate de legiuitor în considerentul (3) amintit.
43.      Astfel, în opinia noastră, dispozițiile relevante ale Directivei 2014/26 nu se opun ca un organism de gestiune colectivă să finanțeze, prin rețineri din veniturile provenite din drepturile a căror gestiune o asigură, servicii, în special culturale și educaționale, prestate în mod direct nu numai titularilor de drepturi, ci și altor persoane. Desigur, proporția fondurilor astfel utilizate trebuie să rămână în limite rezonabile, ceea ce reiese nu numai în mod direct din articolul 12 alineatul (2) din directiva menționată, ci și din principiul general cuprins la articolul 4 din aceasta, potrivit căruia organismele respective trebuie să acționeze în interesul titularilor. În ceea ce privește veniturile provenite din compensația pentru copia privată și din remunerația pentru împrumutul public, o limitare a valorii reținerilor decurge și din dispozițiile dreptului Uniunii referitoare la aceste două categorii de venituri, așa cum au fost interpretate de Curte.
Cu privire la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29
44.      Amintim că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 dispune că statele membre pot prevedea în dreptul lor intern o excepție de la dreptul exclusiv de reproducere pentru reproducerile realizate de persoane fizice pentru uz personal necomercial (denumite „copii private”), „cu condiția ca titularii de drepturi să primească compensații echitabile”.
45.      Această excepție își are originea în constatarea că mijloacele tehnice moderne permit membrilor publicului să reproducă, relativ ușor și la un cost modest, operele și alte obiecte protejate pentru uzul propriu sau pentru cel al membrilor cercului lor privat, fără ca titularii de drepturi să aibă mijloace eficiente pentru a controla o asemenea reproducere sau pentru a i se opune. Deși acest fenomen poate fi calificat nu atât ca o atingere adusă drepturilor exclusive, ci mai degrabă ca o „limită” naturală a acestor drepturi, întrucât ele nu se aplică în sfera privată a membrilor publicului(16), se admite în general că copiile private cauzează titularilor de drepturi un prejudiciu care trebuie compensat. Or, întrucât este imposibil în practică să se perceapă această compensație de la membrii în cauză ai publicului, a fost conceput un sistem în care, pe de o parte, compensația respectivă este finanțată printr‑o taxă percepută de la intermediari – vânzători de echipamente de înregistrare sau furnizori de servicii de reproducere – și, pe de altă parte, cuantumul acesteia poate fi recuperat ulterior din prețul echipamentelor sau serviciilor respective. Un asemenea sistem exista deja în dreptul intern al multor state membre la momentul intrării în vigoare a Directivei 2001/29.
46.      În cadrul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29, Curtea, întemeindu‑se mai mult pe considerentele acesteia decât pe textul laconic al dispoziției în cauză, a urmat un raționament similar.
47.      Astfel, ea a considerat că compensația echitabilă vizată de această dispoziție este destinată să compenseze prejudiciul titularilor de drepturi care le‑ar fi cauzat de persoanele care efectuează reproduceri în cadrul excepției prevăzute de aceasta și că revine persoanelor amintite, în principiu, obligația de a repara prejudiciul respectiv, prin finanțarea compensației menționate(17). Curtea a admis totuși că, ținând cont de dificultățile practice de a obliga persoanele care realizează în realitate reproducerile să plătească compensația(18), statele membre pot institui un sistem de redevențe în sarcina vânzătorilor de echipamente de înregistrare sau a furnizorilor de servicii de reproducere, care le repercutează ulterior asupra utilizatorilor în prețul acestor echipamente sau servicii(19). Curtea a precizat de asemenea că o astfel de redevență nu trebuie aplicată pentru echipamentele sau serviciile achiziționate în scopuri vădit străine de excepția copiei private sau de către persoane juridice care nu pot beneficia de aceasta(20).
48.      În ceea ce privește modul de plată a compensației echitabile către titularii de drepturi, Curtea a admis că o parte, chiar importantă, a acestei compensații le este plătită în mod indirect, prin intermediul unor instituții sociale și culturale înființate în beneficiul lor, în măsura în care titularii menționați beneficiază efectiv de aceste instituții(21).
49.      Legătura pe care Curtea a stabilit‑o astfel între redevența pentru copia privată, prejudiciul suferit de titularii drepturilor ca urmare a excepției privind copia privată și compensația echitabilă pare să limiteze în mod considerabil marja de apreciere a statelor membre în acest domeniu, calificată totuși ca fiind „largă”(22). Or, nu considerăm că Directiva 2014/26 a schimbat ceva în această privință, în măsura în care aceasta nu privește întinderea drepturilor titularilor, ci numai normele de funcționare ale organismelor de gestiune colectivă.
50.      În schimb, trebuie să se constate că imposibilitatea de a calcula cu precizie diferitele sume implicate este un factor important de incertitudine în acest sistem.
51.      Deși în epoca „analogică”, în care sistemele de redevență pentru copia privată au fost introduse în diferite țări și la scară internațională, era deja permis să se considere că cea mai mare parte a echipamentelor de înregistrare disponibile la acel moment persoanelor fizice era destinată reproducerii de obiecte protejate(23), era totuși dificil să se determine cu precizie care obiecte au fost efectiv reproduse. Plata acestei redevențe trebuia, așadar, să fie efectuată pe baza unor criterii aproximative și în mod forfetar.
52.      În mediul digital, același suport de stocare, adesea integrat într‑un echipament tehnic, conține atât obiectele private create de utilizator, cât și obiecte protejate care pot să fi fost achiziționate în mod legal de la titulari, reproduse în cadrul excepției privind copia privată sau chiar dobândite ilegal, fără a fi posibil să se determine cu precizie proporția în care aceste diverse categorii de obiecte ocupă capacitatea de stocare. De altfel, Curtea a considerat acest
lucru în mod explicit, întemeindu‑se pe o ficțiune juridică potrivit căreia se prezumă că echipamentele de înregistrare puse la dispoziția persoanelor fizice sunt utilizate pe deplin în scopul reproducerii unor obiecte protejate în cadrul excepției privind copia privată(24), deși este clar că în practică situația este departe de a fi aceasta.
53.      Calcularea prejudiciului suferit de titularii de drepturi în temeiul acestei excepții și a cuantumului redevenței care trebuie percepută pentru a compensa respectivul prejudiciu este, așadar, în mod necesar afectată de un nivel ridicat de incertitudine și de aproximare. Situația este aceeași în ceea ce privește repartizarea veniturilor provenite din această redevență, în măsura în care, astfel cum a observat chiar Curtea, „este imposibil să se stabilească, în practică, ce operă a fost reprodusă de care utilizator și pe ce suport”(25).
54.      Prin urmare, pentru calcularea acestor sume statele membre dispun de o veritabilă marjă de apreciere, Directiva 2001/29 impunând doar ca titularii de drepturi să obțină o compensație echitabilă în temeiul excepției privind copia privată și, astfel cum prevede considerentul (31) al acesteia, să se păstreze un echilibru just între interesele titularilor respectivi și cel al utilizatorilor. Ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „echitabil” și „just” este în schimb lăsat la aprecierea statelor membre, sub rezerva respectării principiilor generale ale dreptului Uniunii, precum nediscriminarea și proporționalitatea.
55.      În acest cadru, considerăm că este perfect posibil ca o proporție relativ mică din sumele colectate cu titlu de redevență pentru copia privată să fie alocată de organismele de gestiune colectivă finanțării activităților culturale și educaționale de care beneficiază, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi, asigurându‑le în același timp acestora din urmă obținerea efectivă a unei compensații echitabile pentru prejudiciul pe care se consideră că l‑au suferit ca urmare a excepției privind copia privată.
56.      Această constatare nu este repusă în discuție de Hotărârea Hewlett‑Packard Belgium(26), în care Curtea a considerat că situația de „supracompensare” a prejudiciului suferit de titularii de drepturi este incompatibilă cu articolul 5 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2001/29. Într‑adevăr, această hotărâre privea o situație specifică, în care redevența pentru copia privată era percepută în două etape, anterior operațiunii de reproducere, în funcție de viteza de reproducere a echipamentului, apoi ulterior acestei operațiuni, în funcție de numărul de reproduceri efectuate. Astfel, raționamentul Curții, pe de o parte, era bazat pe premisa că această redevență era plătită integral titularilor de drepturi și, pe de altă parte, privea situația specifică în care numărul de reproduceri realizate și, așadar, amploarea prejudiciului suferit de titulari erau cunoscute(27). Or, o asemenea situație este excepțională și nu apare în practică decât în cazul redevențelor percepute pentru serviciile de reproducere. În schimb, atunci când redevența este percepută la momentul punerii la dispoziția persoanelor fizice a unor echipamente de înregistrare, nu este posibil un calcul precis al prejudiciului bazat pe numărul acestor reproduceri. Concluziile hotărârii amintite nu au, așadar, decât un domeniu de aplicare limitat.
57.      Astfel, în opinia noastră, articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 nu se opune ca o parte rezonabil de limitată din redevența pentru copia privată să fie alocată finanțării unor activități culturale sau educaționale de care pot beneficia persoane care nu sunt titulari de drepturi, cu condiția ca titularii de drepturi să obțină, direct sau indirect, o compensație echitabilă în temeiul excepției privind copia privată.
Cu privire la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115
58.      Amintim că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 prevede posibilitatea statelor membre de a institui o derogare de la dreptul exclusiv de împrumut(28) în ceea ce privește „împrumutul public”, cu condiția ca cel puțin autorii să obțină o remunerație în temeiul acestui împrumut, al cărei cuantum este stabilit de statele membre luând în considerare obiectivele lor de promovare culturală.
59.      Această dispoziție prezintă nu numai similitudini, ci și diferențe importante față de articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29.
60.      Pe de o parte, astfel cum Curtea a avut ocazia să afirme(29), la fel ca excepția privind copia privată, excepția privind împrumutul public poate cauza titularilor de drepturi un prejudiciu pentru care remunerația în discuție trebuie să îi despăgubească, asemenea compensației echitabile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29(30).
61.      Pe de altă parte, nu utilizatorii sunt cei care se află la originea acestui prejudiciu, ci instituțiile publice care propun împrumutul de obiecte protejate în cadrul acestei excepții. Prin urmare, obligația de a plăti remunerația datorată titularilor de drepturi revine acestor instituții(31). În măsura în care nu se precizează că remunerația respectivă trebuie să fie „echitabilă”, nu este obligatoriu ca aceasta să țină seama de valoarea economică a obiectului protejat în cauză și ea poate fi considerabil mai mică decât remunerația echitabilă prevăzută de alte dispoziții ale Directivei 2006/115(32). Articolul 6 alineatul (1) din directiva amintită lasă, așadar, statelor membre o marjă largă de apreciere pentru a stabili cuantumul remunerației în temeiul excepției privind împrumutul public(33).
62.      Singurele limite ale acestei marje de apreciere privesc criteriile care trebuie luate în considerare la stabilirea cuantumului remunerației menționate, și anume amploarea prejudiciului cauzat titularilor drepturilor, materializat în numărul de obiecte al căror împrumut este propus de instituția în cauză și în numărul de persoane împrumutate înscrise la această instituție(34). Pe de altă parte, remunerația respectivă trebuie să permită titularilor de drepturi să obțină un venit corespunzător, astfel încât cuantumul său nu poate fi pur simbolic(35). Statele membre sunt cele care decid cu privire la nivelul „corespunzător” al acestui venit.
63.      Prin analogie cu compensația echitabilă pentru copia privată, nimic nu se opune, în opinia noastră, ca remunerația pentru împrumutul public să fie plătită titularilor de drepturi în mod indirect, prin intermediul unor instituții sociale sau culturale înființate în beneficiul lor(36).
64.      Rezultă că marja de apreciere a statelor membre este chiar mai importantă pentru stabilirea remunerației în temeiul excepției privind împrumutul public decât pentru stabilirea cuantumului redevenței pentru copia privată. Acestora le este permis, așadar, a fortiori să autorizeze organismele de gestiune colectivă să consacre o parte din remunerația menționată finanțării unor activități culturale sau educaționale de care pot beneficia, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi.
65.      Prin urmare, considerăm că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 nu se opune ca o parte din remunerația în temeiul excepției privind împrumutul public să fie consacrată finanțării unor astfel de activități, cu condiția ca titularii de drepturi să obțină în acest temei o remunerație corespunzătoare.
Propunere de răspuns
66.      În consecință, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 trebuie interpretate în sensul că nu se opun reglementării unui stat membru care permite unui organism de gestiune colectivă să consacre o parte din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții unor activități culturale de care pot beneficia, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi de autor, cu condiția ca titularii de drepturi să primească, direct sau indirect, o astfel de compensație echitabilă și, respectiv, o asemenea remunerație corespunzătoare.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
67.      A doua întrebare preliminară este adresată în cazul în care Curtea ar răspunde la prima întrebare că articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 se opun reglementării unui stat membru care permite unui organism de gestiune colectivă să consacre o parte din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții unor activități culturale de care pot beneficia, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi de autor. Dacă, totuși, Curtea ar urma propunerea noastră de răspuns la această primă întrebare, nu ar fi necesar să se răspundă la cea de a doua. O vom analiza totuși pe scurt, din motive de exhaustivitate.
68.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 trebuie interpretate în sensul că de serviciile sociale, culturale și educaționale prestate de un organism de gestiune colectivă și finanțate prin rețineri din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții nu pot beneficia decât titularii de drepturi care dispun de un drept actual la remunerație sau care au încheiat un contract de gestiune cu organismul în cauză. Considerăm că, prin „drept actual la remunerație”, instanța de trimitere înțelege dreptul de a participa la repartizarea veniturilor provenite din drepturi, cu alte cuvinte, că obiectele protejate care aparțin acestor titulari au generat astfel de venituri.
69.      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se pornească de la principiul că o asemenea limitare a posibilei repartizări a veniturilor în cauză ar decurge din interpretarea articolului 11 alineatul (2) și a articolului 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 sau chiar din jurisprudența referitoare la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29, aplicată, dacă este cazul, de asemenea prin analogie articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115.
70.      Or, atât aceste dispoziții, cât și jurisprudența respectivă vorbesc în general despre „titularii de drepturi”, fără mai multe precizări. Prin urmare, în opinia noastră, ar fi nejustificat să se deducă din acestea cerințe suplimentare cu privire la existența unui drept actual la remunerație sau la relația contractuală a titularilor menționați cu organismul de gestiune colectivă în cauză.
71.      Acest lucru este valabil cu atât mai mult în ceea ce privește dreptul la o compensație echitabilă pentru copia privată sau la o remunerație pentru împrumutul public. Astfel, gestiunea unor asemenea drepturi este încredințată în mod normal unor organisme de gestiune colectivă desemnate prin lege, fără a fi necesară o relație contractuală între aceste organisme și titulari. Toți titularii drepturilor menționate sunt, așadar, chemați să beneficieze de veniturile provenite din acestea.
72.      Pe de altă parte, nu toți titularii obțin venituri provenite din drepturile lor în mod permanent. Or, beneficiul serviciilor culturale prestate de un organism de gestiune colectivă nu coincide în mod necesar în timp cu obținerea unor astfel de venituri. Prin urmare, ar fi în același timp injust și, în practică, imposibil ca primul să depindă de cea de a doua.
73.      În schimb, organismele de gestiune colectivă au domenii de activitate definite în funcție de tipul de obiecte protejate sau de categoriile de drepturi, așa cum prevede în mod expres articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2014/26. Astfel, în mod logic, atunci când dispozițiile în cauză ale acestei directive se referă la titularii de drepturi, este vorba despre titularii de drepturi a căror gestiune intră în domeniul de activitate al organismului în cauză.
74.      Aceeași regulă ar trebui, în opinia noastră, să se aplice în ceea ce privește utilizarea veniturilor provenite din drepturi pentru finanțarea serviciilor sociale, culturale și educaționale. În cazul în care beneficiul serviciilor menționate ar fi limitat la titularii de drepturi, ar trebui ca aceștia să fie titulari de drepturi a căror gestiune intră în domeniul de activitate al organismului în cauză. Astfel, dacă, de exemplu, un organism de gestiune colectivă a drepturilor asupra operelor literare ar utiliza veniturile provenite din drepturile respective în beneficiul titularilor de drepturi asupra operelor muzicale, acest lucru ar echivala cu utilizarea lor în beneficiul unor persoane care nu sunt titulari de drepturi, iar limitarea și‑ar pierde orice sens.
75.      În cazul în care Curtea nu ar urma propunerea noastră de răspuns la prima întrebare preliminară, ar trebui, așadar, să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26 coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115 trebuie interpretate în sensul că de serviciile sociale, culturale și educaționale prestate de un organism de gestiune colectivă și finanțate prin rețineri din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții poate beneficia orice titular de drepturi a căror gestiune intră în domeniul de activitate al organismului în cauză.
Concluzie
76.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) după cum urmează:
Articolul 11 alineatul (4) și articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2014/26/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind gestiunea colectivă a drepturilor de autor și a drepturilor conexe și acordarea de licențe multiteritoriale pentru drepturile asupra operelor muzicale pentru utilizare online pe piața internă coroborate cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun reglementării unui stat membru care permite unui organism de gestiune colectivă să consacre o parte din veniturile provenite din dreptul la o compensație echitabilă și din dreptul la remunerație prevăzute, respectiv, de aceste din urmă două dispoziții unor activități culturale de care pot beneficia, după caz, persoane care nu sunt titulari de drepturi de autor, cu condiția ca titularii de drepturi să primească, direct sau indirect, o compensație echitabilă și, respectiv, o remunerație corespunzătoare.
1      Limba originală: franceza.
2      A se vedea în această privință în special
Gervais,
D., „The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations”, European Intellectual Property Review, 2018, nr. 6, p. 349-356 și literatura citată.
3      JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230.
4      JO 2006, L 376, p. 28, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 14.
5      JO 2014, L 84, p. 72.
6      BGBl. 1965
I, p. 1294.
7      BGBl. 2016
I, p. 1190.
8      Întrucât a constatat că nu a fost efectuată nicio reținere din veniturile datorate lui TL.
9      A se vedea Melichar,
F., „Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law”, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, nr. 1, p. 47.
10      Într‑un alt registru, arătăm că aceste organisme participă de asemenea, adesea, la combaterea încălcărilor drepturilor de autor.
11      A se vedea în special
Ficsor,
M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication, nr. 855E/22, Geneva, 2022, p. 225 și 226.
12      Ficsor,
M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op.
cit., p. 228.
13      Această dispoziție enumeră deciziile rezervate adunării generale a membrilor organismului de gestiune colectivă.
14      A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
15      Sublinierea noastră.
16      A se vedea în special Vivant,
M., Bruguière,
J.-M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Paris, 2016, p. 548 și urm.
17      A se vedea printre altele Hotărârea din 11 iulie 2013, Amazon.com International Sales ș.a. (C‑521/11, denumită în continuare „Hotărârea Amazon”, EU:C:2013:515, punctul 23 și jurisprudența citată).
18      De altfel, trebuie să se constate că, în cazul unei asemenea plăți, nu ar mai fi vorba despre o compensație în temeiul unei excepții, ci despre o utilizare plătită a obiectelor protejate. Rațiunea de a fi a excepției privind copia privată rezidă, astfel, în dificultatea cu care se confruntă titularii de drepturi de a controla utilizarea obiectelor protejate în sfera privată a membrilor publicului și de a percepe o remunerație în acest temei.
19      Hotărârea Amazon, punctele 24 și 25.
20      Hotărârea Amazon, punctul 28.
21      Hotărârea Amazon, punctele 49-55.
22      Hotărârea Amazon, punctul 20.
23      Ca urmare a faptului că existau puține alte posibilități de a le utiliza.
24      A se vedea în acest sens Hotărârea Amazon, punctele 41 și 42 și jurisprudența citată.
25      Hotărârea Amazon, punctul 51.
26      Hotărârea din 12 noiembrie 2015 (C‑572/13, EU:C:2015:750, punctele 85 și 86). Amintim că articolul
5 alineatul
(2) litera (a) din Directiva 2001/29 prevede așa‑numita excepție „de reprografie”, care conduce de asemenea la o compensație echitabilă.
27      Hotărârea din 12 noiembrie 2015, Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, punctul 84).
28      Termenul „împrumut” este definit la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/115 ca fiind „punerea la dispoziție [de obiecte] în scopul utilizării, pentru o perioadă limitată și fără vreun avantaj economic sau comercial direct sau indirect, atunci când aceasta se realizează prin intermediul unor unități accesibile publicului”.
29      Cu privire la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 1992, L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120), abrogată și înlocuită prin Directiva 2006/115.
30      Hotărârea din 30 iunie 2011, VEWA (C‑271/10, denumită în continuare „Hotărârea VEWA”, EU:C:2011:442, punctul 29).
31      Hotărârea VEWA, punctul 23.
32      Hotărârea VEWA, punctul 33.
33      Hotărârea VEWA, punctul 36.
34      Hotărârea VEWA, punctele 37-39.
35      Hotărârea VEWA, punctul 34.
36      A se vedea punctul 44 din prezentele concluzii.