62019CC0018
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 27 februarie 2020 (
1
)
Cauza C‑18/19
WM
împotriva
Stadt Frankfurt am Main
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Directiva 2008/115/CE – Standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Articolul 16 alineatul (1) – Luare în custodie publică în scopul îndepărtării – Cazare într‑un penitenciar – Resortisant al unei țări terțe care reprezintă o amenințare gravă pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică – Principiile eficienței și proporționalității – Garanții minime – Posibilitatea de a executa măsura de luare în custodie publică într‑un penitenciar împreună cu persoane aflate în arest preventiv – Articolul 15 – Control jurisdicțional – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolele 1-4, 6 și 47”
1.
În ce condiții este posibil să se admită că un resortisant al unei țări terțe în așteptarea îndepărtării poate fi în același timp luat în custodie publică din punct de vedere juridic și deținut din punct de vedere fizic? Mai concret, un asemenea resortisant poate fi cazat într‑un penitenciar, iar nu într‑un centru specializat, prevăzut la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (
2
), pentru motivul că reprezintă o amenințare gravă pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă?
2.
Acestea sunt în esență problemele ridicate în cauza C‑18/19.
3.
Curtea este astfel invitată să precizeze din nou condițiile în care statele membre sunt obligate să asigure luarea în custodie publică a resortisanților țărilor terțe în așteptarea îndepărtării în conformitate cu Directiva 2008/115.
4.
Prezenta cauză are un caracter sensibil, întrucât îmbină problema soluționării imigrației ilegale cu cea a înțelegerii situației persoanelor considerate ca fiind periculoase.
I. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
5.
Articolul 1 din Directiva 2008/115, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă stabilește standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului comunitar, precum și cu dreptul internațional, inclusiv obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi ale omului.”
6.
Articolul 15 din Directiva 2008/115, intitulat „Luarea în custodie publică”, prevede:
„(1)   Cu excepția cazului în care se pot aplica în mod eficient alte măsuri suficiente, dar mai puțin coercitive într‑un caz concret, statele membre pot ține în custodie publică un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare doar în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare, în special în cazul în care:
(a)
există riscul de sustragere sau
(b)
resortisantul în cauză al unei țări terțe evită sau împiedică pregătirea returnării sau procesul de îndepărtare.
Orice măsură de luare în custodie publică este pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și se menține numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare.
(2)   Autoritățile administrative sau judiciare dispun măsurile de luare în custodie publică.
Luarea în custodie publică se ordonă în scris, menționându‑se motivele de fapt și de drept.
Atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de autoritățile administrative, statele membre:
(a)
fie asigură un control judiciar rapid al legalității luării în custodie publică, asupra căreia se pronunță într‑un termen cât mai scurt de la începerea luării în custodie publică,
(b)
fie acordă resortisantului în cauză al unei țări terțe dreptul de a intenta o acțiune în justiție în virtutea căreia legalitatea măsurii de luare în custodie publică face obiectul unui control judiciar rapid inițiat cât mai rapid posibil de la inițierea procedurilor pertinente. În acest caz, statele membre informează imediat resortisanții în cauză ai țărilor terțe asupra posibilității intentării unei astfel de acțiuni.
Resortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală.
(3)   În toate cazurile, luarea în custodie publică face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp, fie la cererea resortisantului în cauză al unei țări terțe, fie din oficiu. În cazul unor perioade prelungite de luare în custodie publică, revizuirile fac obiectul controlului judiciar.
(4)   În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1), luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.
(5)   Luarea în custodie publică se menține pe toată durata în care se îndeplinesc condițiile stabilite la alineatul (1) și în măsura în care este necesar pentru a asigura punerea în aplicare cu succes a măsurii de îndepărtare. Fiecare stat membru stabilește o perioadă limitată de custodie publică, care nu poate depăși șase luni.
(6)   Statele membre nu pot extinde perioada menționată la alineatul (5) decât cu o perioadă limitată de timp, care să nu depășească o perioadă suplimentară de 12 luni, în conformitate cu legislația sa națională, în cazurile în care, în pofida tuturor eforturilor rezonabile depuse de către acestea, este probabil ca operațiunea de îndepărtare să dureze mai mult, datorită:
(a)
lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau
(b)
întârzierilor în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe.”
7.
Articolul 16 din Directiva 2008/115, intitulat „Condițiile de luare în custodie publică”, prevede:
„(1)   Luarea în custodie publică se efectuează, în general, în centre specializate de cazare. Dacă un stat membru nu poate oferi cazare într‑un centru specializat de cazare și trebuie să recurgă la cazarea în cadrul unui penitenciar, resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică sunt separați de deținuții obișnuiți.
(2)   Resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică li se va permite, la cerere, să ia în timp util legătura cu reprezentanții lor legali, membrii de familie și autoritățile consulare competente.
(3)   O atenție deosebită se acordă situației persoanelor vulnerabile. Se asigură îngrijirea medicală de urgență și tratamentul de bază al bolii.
(4)   Organizațiilor și organismelor naționale, internaționale și neguvernamentale relevante și competente li se asigură posibilitatea de a vizita centrele de cazare, astfel cum se menționează la alineatul (1), în măsura în care acestea sunt folosite pentru luarea în custodie publică a resortisanților țărilor terțe în conformitate cu prezentul capitol. Aceste vizite pot fi supuse unei autorizări.
(5)   Resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică li se oferă în mod sistematic informații care le explică normele aplicate în centru și care prezintă drepturile și obligațiile lor. Acestea cuprind informații privind dreptul lor în conformitate cu legislația națională aplicabilă de a lua legătura cu organizațiile și organismele menționate la alineatul (4).”
8.
Articolul 18 din directivă, intitulat „Situații de urgență”, are următorul cuprins:
„(1)   În situațiile în care trebuie returnați un număr excepțional de mare de resortisanți ai țărilor terțe, caz care reprezintă o sarcină neprevăzută și dificilă pentru capacitatea de primire a centrelor de cazare ale unui stat membru sau pentru personalul său administrativ sau judiciar, respectivul stat membru poate, atât timp cât situația excepțională durează, […] să adopte măsuri de urgență cu privire la condițiile de luare în custodie publică care derogă de la cele prevăzute la articolele 16 alineatul (1) și 17 alineatul (2).
(2)   În situația în care se recurge la astfel de măsuri excepționale, statul membru în cauză informează Comisia. De asemenea, statul respectiv informează Comisia de îndată ce motivele care au dus la punerea în aplicare a măsurilor excepționale încetează să existe.
(3)   Nicio dispoziție a prezentului articol nu poate fi interpretată în sensul că permite statelor membre să deroge de la obligația generală de a lua toate măsurile adecvate, la nivel general sau particular, pentru a garanta îndeplinirea obligațiilor care le revin în temeiul prezentei directive.”
B. Dreptul german
9.
Articolul 62a din Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Legea privind șederea, exercitarea unei activități profesionale și integrarea străinilor pe teritoriul federal), în versiunea sa din 25 februarie 2008 (BGBl. I, p. 162), astfel cum a fost modificată prin Gesetz zur besseren Durchsetzung der Ausreisepflicht (Legea privind îmbunătățirea punerii în aplicare a obligației de părăsire a teritoriului) din 20 iulie 2017 (BGBI. I, p. 2780) (denumită în continuare „AufenthG”), prevede:
„(1)   Luarea în custodie publică se efectuează în general în centre specializate de cazare. În cazul în care pe teritoriul federal nu există centre specializate de cazare sau resortisantul străin reprezintă o amenințare gravă pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă, luarea în custodie publică se poate efectua în alte penitenciare; într‑o astfel de situație, persoanele luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării trebuie să fie separate de deținuții obișnuiți […]
(2)   Persoanei luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării trebuie să i se permită să ia legătura cu consilierii juridici, cu membrii de familie, cu autoritățile consulare competente și cu organizațiile relevante de ajutorare și de sprijinire.
[…]
(4)   La cerere, membrilor organizațiilor relevante de ajutorare și de sprijinire trebuie să li se permită vizitarea persoanelor luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării.
(5)   Persoanele luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării vor fi informate cu privire la drepturile și la obligațiile lor și la regulile în vigoare în cadrul instituției.”
II. Litigiul principal și întrebarea preliminară
10.
WM, născut în anul 1980, este un resortisant tunisian care locuia în Germania. Prin decizia din 1 august 2017, ministerul competent al landului Hessen (Germania) a dispus îndepărtarea acestuia în Tunisia în temeiul articolului 58a alineatul (1) din AufenthG (
3
), pentru motivul că reprezenta un pericol deosebit pentru securitatea națională.
11.
Potrivit instanței de trimitere, ministerul menționat a apreciat, prin această decizie, că WM reprezenta un astfel de pericol având în vedere, printre altele, personalitatea sa, comportamentul său, convingerile sale islamiste radicale, calificarea sa drept călăuză și recrutor pentru organizația teroristă „Statul Islamic” de către serviciile de informații, precum și activitatea sa pentru aceeași organizație în Siria.
12.
WM a formulat o cale de atac împotriva deciziei din 1 august 2017 la Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania) și a formulat de asemenea o cerere de măsuri provizorii prin care a solicitat, în fața aceleiași instanțe, suspendarea executării acesteia. Prin decizia din 19 septembrie 2017, instanța menționată a respins cererea de măsuri provizorii pentru motivul că exista o probabilitate suficientă ca WM să săvârșească un atentat terorist în Germania.
13.
Prin decizia din 18 august 2017, Amtsgericht (Tribunalul Districtual, Germania) a dispus împotriva lui WM, la cererea autorității competente pentru străini, măsura luării în custodie publică cu cazare într‑un penitenciar în așteptarea îndepărtării cel târziu până la 23 octombrie 2017, potrivit articolului 62a alineatul (1) din AufenthG (
4
).
14.
WM a formulat o acțiune împotriva acestei decizii în fața Landgericht (Tribunalul Regional, Germania), care a respins‑o prin decizia din 24 august 2017. WM a formulat recurs împotriva acestei din urmă decizii la instanța de trimitere, solicitând să se constate nelegalitatea luării sale în custodie publică în ceea ce privește perioada cuprinsă între 18 august și 23 octombrie 2017.
15.
Măsura luării în custodie publică în scopul îndepărtării a fost prelungită ulterior de mai multe ori. Acțiuni formulate împotriva acestor prelungiri sunt pe rolul Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție).
16.
La 9 mai 2018, WM a fost îndepărtat către Tunisia.
17.
În acest context, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 permite unui stat membru ca măsura luării în custodie publică în scopul îndepărtării a unor resortisanți ai unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală care reprezintă un pericol grav pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru securitatea națională să fie executată într‑un penitenciar, separat de deținuții obișnuiți.
18.
În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 se opune unei reglementări naționale potrivit căreia luarea în custodie publică în scopul îndepărtării poate fi executată în cadrul unui penitenciar obișnuit dacă resortisantul străin reprezintă un pericol grav pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă, fiind necesar ca persoana luată în custodie publică în așteptarea îndepărtării să fie separată și în acest caz de deținuții obișnuiți (
5
)?”
III. Procedura în fața Curții
19.
Decizia de trimitere, cu data de 22 noiembrie 2018, a fost primită la grefa Curții la 11 ianuarie 2019.
20.
WM, guvernele german și suedez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în termenul stabilit, în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
IV. Analiză
A. Cu privire la existența în continuare a litigiului principal
21.
Atât din textul, cât și din economia articolului 267 TFUE rezultă că procedura preliminară presupune ca un litigiu să fie efectiv pendinte în fața instanțelor naționale, acestea fiind chemate să pronunțe în cadrul său o decizie care să ia în considerare hotărârea pronunțată cu titlu preliminar de Curte. Prin urmare, Curtea trebuie să verifice, chiar din oficiu, existența în continuare a litigiului principal (
6
).
22.
În speță, din dosarul de care dispune Curtea reiese că, în urma respingerii, prin decizia din 24 august 2017 pronunțată de Landgericht (Tribunalul Regional), a acțiunii sale împotriva deciziei prin care a fost luat în custodie publică în cadrul unui penitenciar obișnuit, WM a formulat recurs împotriva acestei din urmă decizii la instanța de trimitere, solicitând să se constate nelegalitatea măsurii prin care a fost luat în custodie publică. Potrivit guvernului german (
7
), WM susține că ordonanța de luare în custodie publică este nelegală, întrucât articolul 62a din AufenthG este contrar articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115.
23.
Este cert că WM a fost îndepărtat către Tunisia la 9 mai 2018, înainte de formularea cererii de decizie preliminară din data de 22 noiembrie 2018.
24.
La punctul 8 din decizia de trimitere, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) precizează că, în conformitate cu articolul 70 alineatul (3) prima teză 1 nr. 3 din Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Legea privind cauzele de dreptul familiei și în materie de proceduri necontencioase) (denumită în continuare „FamFG”), recursul este admisibil potrivit articolului 62 din FamFG și este de asemenea admisibil (articolul 71 din FamFG), temeinicia sa depinzând în esență de răspunsul dat de Curte la întrebarea preliminară adresată.
25.
Trebuie amintit că nu revine Curții competența de a se pronunța, în cadrul unei trimiteri preliminare, cu privire la interpretarea dispozițiilor naționale (
8
). În consecință, având în vedere precizările furnizate de instanța de trimitere, trebuie să se considere că litigiul principal este încă pendinte în fața acestei instanțe și că răspunsul Curții la întrebarea adresată rămâne util pentru soluționarea acestui litigiu. Prin urmare, este necesară pronunțarea cu privire la cererea de decizie preliminară (
9
).
B. Cu privire la aplicabilitatea articolului 16 din Directiva 2008/115
26.
Guvernul suedez consideră, cu titlu principal, că articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 nu este aplicabil într‑o situație precum cea din litigiul principal. În această privință, el subliniază că, în temeiul articolului 72 TFUE, potrivit căruia politica comună de imigrare a Uniunii Europene nu aduce atingere exercitării responsabilităților care revin statelor membre pentru menținerea ordinii publice și pentru apărarea securității interne, statele menționate rămân competente să adopte măsuri de securitate eficiente în contextul luării în custodie publică în scopul îndepărtării a unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală.
27.
În speță, guvernul suedez este de părere că reglementarea națională în discuție în litigiul principal este necesară pentru menținerea ordinii publice și pentru apărarea securității interne a Republicii Federale Germania în sensul articolului 72 TFUE.
28.
Această argumentație, care nu este susținută de guvernul german și care este contestată de Comisie, nu poate fi reținută, întrucât dispoziția națională în discuție în litigiul principal intră, în opinia noastră, în domeniul de aplicare al Directivei 2008/115.
29.
Întinderea domeniului de aplicare al Directivei 2008/115 trebuie apreciată ținând seama de economia generală a acesteia din urmă, care a fost adoptată în special în temeiul articolului 63 primul paragraf punctul 3 litera (b) CE, dispoziție preluată la articolul 79 alineatul (2) litera (c) TFUE, care figurează în partea a treia, titlul V, TFUE, referitor la „spațiul de libertate, securitate și justiție” (
10
).
30.
Astfel cum rezultă atât din titlul acesteia, cât și din cuprinsul articolului 1, Directiva 2008/115 stabilește „standardele și procedurile comune” care trebuie aplicate de fiecare stat membru pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală. Din expresia menționată mai sus, dar și din economia generală a acestei directive rezultă că statele membre nu pot deroga de la aceste standarde și proceduri decât în condițiile prevăzute de directivă, în special cele stabilite la articolul 2 (
11
).
31.
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115, care definește domeniul de aplicare al acesteia, prevede că ea se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru. Noțiunea de „ședere ilegală” este definită la articolul 3 punctul 2 din această directivă ca fiind „prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen, sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru”. Rezultă din această definiție că orice resortisant al unei țări terțe care este prezent pe teritoriul unui stat membru fără să îndeplinească condițiile de intrare, de ședere sau de reședință în acesta se află, ca urmare a acestui simplu fapt, în situație de ședere ilegală fără ca această prezență să fie supusă vreunei condiții de durată minimă sau de intenție de a rămâne pe acest teritoriu (
12
).
32.
În temeiul articolului 2 alineatul (2) din Directiva 2008/115, statele membre au posibilitatea să nu aplice această directivă în cazuri enumerate clar și limitativ, și anume:
–
resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unui refuz de intrare, în conformitate cu articolul 13 din Codul Frontierelor Schengen, sau care sunt reținuți sau prinși de către autoritățile competente în cazul unei treceri ilegale a frontierei externe a unui stat membru și care nu au obținut ulterior o autorizație sau un drept de ședere în statul membru respectiv;
–
resortisanților țărilor terțe care fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca urmare a unei sancțiuni de drept penal, în conformitate cu dreptul intern, sau fac obiectul unor proceduri de extrădare.
33.
Niciun element al dosarului prezentat Curții nu sugerează că situația recurentului din litigiul principal intră sub incidența uneia sau a alteia dintre derogările menționate.
34.
În observațiile recurentului din litigiul principal și în răspunsul guvernului german la solicitarea de informații care i‑a fost adresată se menționează o procedură în scopul extrădării în Tunisia cu luare în custodie publică, procedură care a fost finalizată prin decizia Parchetului general din Frankfurt pe Main (Germania) în noiembrie 2016. De asemenea, decizia de trimitere menționează anularea de către Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a unui mandat de arestare emis în luna ianuarie a anului 2017 împotriva persoanei în cauză, suspectată de sprijinirea unei organizații teroriste străine, și încetarea ulterioară a arestului preventiv dispus împotriva recurentului din litigiul principal, decizia de anulare în discuție datând din 17 august 2017. Prin urmare, împotriva persoanei în cauză nu a fost pronunțată nicio sancțiune penală.
35.
Deși este adevărat că decizia de trimitere nu permite să se stabilească dacă recurentul din litigiul principal a locuit mai întâi în mod legal în Germania, este cert că, prin decizia din 1 august 2017, ministerul competent din landul Hessen a dispus îndepărtarea acestuia către Tunisia în temeiul articolului 58a alineatul (1) din AufenthG, această decizie de returnare, în sensul Directivei 2008/115, constituind a priori o decizie administrativă adoptată ca urmare a șederii ilegale a persoanei în cauză, iar nu o sancțiune penală sau o consecință a unei asemenea sancțiuni.
36.
Eventualul drept de ședere al persoanei în cauză a încetat, așadar, începând cu această decizie, urmată, la 18 august 2017, de decizia de luare în custodie publică în cadrul unui penitenciar, adoptată în temeiul reglementării naționale în discuție în litigiul principal, și anume articolul 62a alineatul (1) din AufenthG, care are ca obiect transpunerea în ordinea juridică germană a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115.
37.
Rezultă astfel că situația recurentului din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/115 și, mai concret, al articolului 16 alineatul (1) din aceasta, care prevede o executare prioritară a măsurii de luare în custodie publică într‑un centru specializat.
38.
Simpla invocare de către guvernul suedez a articolului 72 TFUE nu poate fi suficientă pentru a înlătura, în speță, aplicarea Directivei 2008/115, chiar dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal face referire în esență la noțiunea de pericol semnificativ pentru securitatea națională.
39.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, deși adoptarea măsurilor apte să asigure siguranța lor internă și externă este de competența statelor membre, totuși nu rezultă din aceasta că asemenea măsuri se sustrag în totalitate domeniului de aplicare al dreptului Uniunii (
13
).
40.
Chestiunea protecției ordinii publice, a siguranței publice și a securității naționale este luată în considerare în mod expres la articolul 6 alineatul (2), la articolul 7 alineatul (4), la articolul 11 alineatele (2) și (3) și la articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2008/115 (
14
), fără a constitui totuși un motiv de derogare de la aplicarea acesteia. Aceste dispoziții exprimă astfel voința legiuitorului de a lua în considerare competența rezervată a statelor membre în domeniul imigrării clandestine și al șederii ilegale definite la articolul 72 TFUE, situația considerată în ansamblu reflectând o „coexistență” (
15
) a competențelor între Uniune și statele membre în acest domeniu.
41.
Articolul 72 TFUE nu poate fi interpretat, astfel cum ne invită guvernul suedez, în sensul că dă statelor membre posibilitatea de a înlătura pur și simplu aplicarea Directivei 2008/115 și, mai concret, a articolului 16 din aceasta, ceea ce ar fi de natură să aducă atingere caracterului imperativ și aplicării uniforme a dreptului Uniunii (
16
).
42.
Această dispoziție de drept primar trebuie luată în considerare, pe de o parte, în cadrul adoptării actelor Uniunii în temeiul titlului V TFUE, referitor la „spațiul de libertate, securitate și justiție”, nerespectarea sa putând conduce, dacă este cazul, la constatarea în temeiul acestei dispoziții a nevalidității unui asemenea act, și, pe de altă parte, în cadrul interpretării actelor menționate, astfel cum vom vedea în continuare în ceea ce privește articolul 16 din Directiva 2008/115.
43.
În sfârșit, trebuie amintit că, în pofida faptului că nici articolul 63 primul paragraf punctul 3 litera (b) CE, dispoziție preluată la articolul 79 alineatul (2) litera (c) TFUE, nici Directiva 2008/115, adoptată în special în temeiul acestei dispoziții din Tratatul CE, nu exclud competența penală a statelor membre în domeniul imigrației clandestine și al șederii ilegale, acestea din urmă trebuie să își adapteze legislația în acest domeniu astfel încât să asigure respectarea dreptului Uniunii. În special, statele membre nu pot să aplice o reglementare, fie chiar în materie penală, care poate pune în pericol realizarea obiectivelor urmărite printr‑o directivă și, prin urmare, să o lipsească pe aceasta de efectul său util (
17
).
44.
Obligația statelor membre, care rezultă din articolul 4 alineatul (3) TUE, este de a lua orice măsură corespunzătoare pentru a asigura executarea obligațiilor care rezultă din Directiva 2008/115 și de a se abține de la luarea oricărei măsuri care ar putea pune în pericol realizarea obiectivelor acesteia. Este important ca dispozițiile naționale aplicabile să nu fie susceptibile să compromită buna aplicare a normelor și a procedurilor comune introduse de directiva menționată (
18
).
45.
În consecință, în opinia noastră, trebuie să se respingă argumentația guvernului suedez întemeiată pe inaplicabilitatea articolului 16 din Directiva 2008/115 și să se verifice dacă reglementarea națională în discuție, care prevede posibilitatea încarcerării unui resortisant al unei țări terțe în așteptarea îndepărtării, este susceptibilă să compromită buna aplicare a standardelor și a procedurilor comune introduse de directiva menționată și, în consecință, să pună în pericol obiectivele acesteia.
C. Cu privire la interpretarea articolului 16 din Directiva 2008/115
46.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
19
).
47.
Prin urmare, trebuie efectuată o interpretare literală, sistematică și teleologică a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115, ținând seama de acquis‑ul jurisprudențial al Curții noastre aferent acestui act (
20
).
48.
În această privință, este important să se sublinieze că prima teză a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 stabilește principiul potrivit căruia luarea în custodie în scopul îndepărtării resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală se efectuează în centre specializate de cazare. A doua teză a acestei dispoziții prevede o derogare de la acest principiu, care, ca atare, trebuie interpretată în mod restrictiv (
21
).
1.
Cu privire la interpretarea literală
49.
Este cert că a doua teză a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 nu este formulată în mod identic în toate versiunile lingvistice. Astfel, în versiunea sa în limba germană, această dispoziție menționează că, „în cazul în care un stat membru nu dispune de centre specializate de cazare și atunci când luarea în custodie publică trebuie efectuată într‑un penitenciar, resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică sunt separați de deținuții obișnuiți”. În celelalte versiuni lingvistice, care prezintă un caracter omogen, dispoziția menționată se referă nu la inexistența unor centre specializate de cazare, ci la împrejurarea că un stat membru „nu poate” oferi cazare resortisanților respectivi în astfel de centre (
22
), această dispoziție neprecizând mai detaliat motivele pentru care un stat membru s‑ar afla într‑o asemenea imposibilitate (
23
).
50.
Or, astfel cum a statuat Curtea, o versiune lingvistică divergentă nu poate să prevaleze singură împotriva celorlalte versiuni lingvistice (
24
) și, prin urmare, va trebui să se țină seama de economia generală a textului din care face parte dispoziția respectivă, precum și de finalitatea urmărită de legiuitorul Uniunii (
25
). Observăm numai că, deși versiunile lingvistice, altele decât cea în limba germană, sunt de natură să lase o marjă mai largă de apreciere autorităților naționale, acestea exprimă totuși o abordare restrictivă a derogării de la principiul luării în custodie publică în cadrul unui centru specializat, statele membre trebuind să se afle într‑o situație de constrângere, în speță cea de a nu avea altă opțiune decât de a pune în executare măsura luării în custodie publică într‑un penitenciar.
51.
În orice caz, o interpretare literală a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 nu poate oferi un răspuns univoc la întrebarea adresată de instanța de trimitere.
2.
Cu privire la interpretarea sistematică
52.
După examinarea măsurii de luare în custodie publică din perspectiva economiei generale a Directivei 2008/115, va trebui analizat mai concret aspectul relației dintre articolele 16 și 18 din directiva menționată, precum și cel al utilizării, în acest act, dar și în alte directive, a noțiunilor de „ordine publică” și de „siguranță publică”.
a)
Cu privire la măsura de luare în custodie publică
53.
Trebuie arătat că, în măsura în care un resortisant al unei țări terțe precum WM este considerat că se află în situație de ședere ilegală într‑un stat membru și intră, așadar, potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115, în domeniul de aplicare al acesteia din urmă, el trebuie supus standardelor și procedurilor comune prevăzute de această directivă în vederea îndepărtării sale (
26
).
54.
Directiva 2008/115 stabilește cu precizie procedura aplicabilă de fiecare stat membru pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală și prevede ordinea desfășurării diferitelor etape succesive ale acestei proceduri (
27
).
55.
Ordinea desfășurării etapelor procedurii de returnare stabilită de Directiva 2008/115 corespunde unei graduări a măsurilor care se impun în vederea executării deciziei de returnare între măsura care lasă maximum de libertate persoanei interesate, respectiv acordarea unui termen pentru plecarea voluntară a acesteia, și măsuri care o restrâng la maximum, respectiv luarea în custodie publică într‑un centru specializat, în cursul tuturor acestor etape trebuind să se asigure respectarea principiului proporționalității. Și adoptarea acestei din urmă măsuri, care reprezintă cea mai gravă măsură restrictivă de libertate permisă de directiva respectivă în cadrul unei proceduri de returnare forțată, este reglementată în mod strict, în aplicarea articolelor 15 și 16 din directiva menționată, în special în scopul de a asigura respectarea drepturilor fundamentale ale resortisanților țărilor terțe vizați (
28
).
56.
În această privință, în conformitate cu articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2008/115, măsura privării de libertate trebuie să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și să fie menținută numai pe durata desfășurării și executării, cu diligența necesară, a dispozițiilor de îndepărtare. În temeiul articolului 15 alineatele (3) și (4), o astfel de privare de libertate face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp și încetează în cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării. Alineatele (5) și (6) ale aceluiași articol stabilesc durata maximă a acestei lipsiri de libertate la 18 luni, limită care se impune tuturor statelor membre (
29
).
57.
În ceea ce privește condițiile de luare în custodie publică, la articolele 16 și 17 din Directiva 2008/115 sunt prevăzute garanții minime (
30
). Articolul 16 din această directivă impune ca persoanele în cauză să fie cazate în mod prioritar într‑un centru specializat și, în orice caz, separat de deținuții obișnuiți, să primească informații cu privire la drepturile și obligațiile lor în cursul luării în custodie publică și să poată lua legătura cu organizațiile sau organismele naționale, internaționale și neguvernamentale competente. Articolul 17 din directiva menționată prevede un regim specific de luare în custodie publică, mai favorabil, pentru un public vulnerabil, și anume minorii neînsoțiți și familiile.
58.
Rezultă astfel că, deși concepută ca o măsură de ultimă instanță, privarea de libertate a unui resortisant al unei țări terțe în așteptarea îndepărtării face parte integrantă din dispozițiile instituite de legiuitorul Uniunii pentru a asigura buna desfășurare a procedurilor de returnare prevăzute de Directiva 2008/115, al căror obiectiv este tocmai de a asigura o politică eficientă de îndepărtare și de returnare bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor.
59.
Același legiuitor a prevăzut de asemenea, în mod univoc, că privarea de libertate poate avea drept cadru de executare un penitenciar obișnuit. Această observație, deși este considerată un truism, trebuie avută în vedere în cadrul aprecierii compatibilității reglementării naționale în discuție cu dreptul Uniunii.
60.
Pe de altă parte, Curtea a subliniat că numai în cazul în care executarea deciziei de returnare sub forma îndepărtării riscă să fie compromisă de comportamentul persoanei în cauză, situația apreciindu‑se de la caz la caz, aceste state pot proceda la privarea de libertate a acesteia din urmă prin luare în custodie publică (
31
).
61.
Această precizare evidențiază în mod neîndoielnic luarea în considerare a comportamentului individual al migrantului în cauză în cadrul aprecierii eficacității procedurilor de returnare și, mai concret, posibilitatea ca acesta să fie supus unei măsuri privative de libertate. Or, reglementarea națională în discuție prevede o măsură coercitivă care se întemeiază în mod necesar pe o apreciere a situațiilor individuale ale resortisanților țărilor terțe în cauză în scopul stabilirii potențialei lor periculozități.
b)
Cu privire la articularea articolelor 16 și 18 din Directiva 2008/115
62.
Deși apar ca fiind separate și discontinue în textul Directivei 2008/115, dispozițiile articolelor 16 și 18 din aceasta sunt, în mod evident, legate și trebuie să facă obiectul unei coroborări, cel de al doilea articol exprimând în cuprinsul său faptul că el constituie o excepție de la primul. Astfel, atunci când statul membru se confruntă cu „situații de urgență”, astfel cum sunt descrise la articolul 18 din Directiva 2008/115, acesta are posibilitatea de a deroga de la principiul executării măsurii de luare în custodie publică într‑un centru specializat, aflându‑se în imposibilitatea materială de a‑l pune în aplicare.
63.
Problema care se ridică este aceea dacă articolul 18 din Directiva 2008/115 a „epuizat” motivele posibile de derogare de la principiul menționat.
64.
Faptul că „situațiile de urgență”, astfel cum sunt definite la articolul 18 din Directiva 2008/115, reprezintă singurul motiv de derogare prevăzut în mod expres de legiuitorul Uniunii de la executarea prioritară a măsurii de luare în custodie publică într‑un centru specializat nu înseamnă în mod necesar că acesta are un caracter exclusiv. Astfel cum sublinia avocatul general Bot în Concluziile sale prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate (
32
), textul Directivei 2008/115 nu pare să permită un răspuns afirmativ la întrebarea menționată mai sus.
65.
Deși analiza literală a articolului 18 din Directiva 2008/115 evidențiază o legătură cu articolul 16 alineatul (1) din directiva menționată, conținutul acestei trimiteri se limitează, în opinia noastră, la simpla enunțare a normei care poate fi înlăturată temporar, și anume luarea în custodie publică într‑un centru specializat de cazare, în ipoteza sosirii neașteptate a unui număr mare de migranți, care caracterizează o situație de urgență. Trimiterea la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 vizează numai stabilirea uneia dintre consecințele determinate de apariția unei situații de urgență, la care trebuie adăugată o prelungire a termenelor aferente controlului judiciar prevăzute la articolul 15 alineatul (2) al treilea paragraf din această directivă și posibilitatea de a deroga de la obligația de a furniza cazare separată familiilor, enunțată la articolul 17 alineatul (2) din actul menționat (
33
).
66.
Arătăm, pe de altă parte, că actualul articol 18 din Directiva 2008/115 nu figura în Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului din 1 septembrie 2005 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (
34
). Aceasta din urmă cuprindea deja, în schimb, un articol 15 alineatul (2) formulat în termeni cvasiidentici cu cei ai articolului 16 alineatul (1), adică prevăzând o posibilă derogare de la principiul luării în custodie publică într‑un centru specializat de cazare, fără a preciza motivele unei asemenea derogări. Procesul legislativ a condus, așadar, la introducerea articolului 18 în Directiva 2008/115, care poate fi analizată drept voința legiuitorului de a formaliza, pe de o parte, un motiv specific de derogare ca abordând aspectul sensibil pentru statele membre al unui aflux masiv de migranți ilegali pe teritoriul lor și, pe de altă parte, consecințele dificultăților generate de o astfel de situație pentru aplicarea Directivei 2008/115.
67.
Trebuie să se constate că, în urma introducerii articolului 18 în Directiva 2008/115, articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 a rămas neschimbat, cu formularea sa cu caracter general.
68.
Mai trebuie subliniat că, în Recomandarea (UE) 2017/2338 a Comisiei din 16 noiembrie 2017 de instituire a unui „manual privind returnarea”, comun, care să fie utilizat de autoritățile competente ale statelor membre atunci când desfășoară activități legate de returnare (
35
), se menționează: „derogarea prevăzută la articolul 16 alineatul (1) din Directiva [2008/115] poate fi aplicată atunci când creșterile neprevăzute ale numărului de persoane luate în custodie publică determinate de fluctuațiile imprevizibile de natură cantitativă inerente fenomenului migrației neregulamentare (care nu ating încă nivelul unei «situații de urgență», astfel cum este reglementată în mod expres la articolul 18 din [Directiva 2008/115]) generează o problemă”. Este astfel avut în vedere în mod clar un motiv de derogare de la executarea prioritară a măsurii de luare în custodie publică într‑un centru specializat diferit de cel descris la articolul 18 din Directiva 2008/115, care nu prezintă, așadar, un caracter de exclusivitate.
69.
În sfârșit, considerăm că, ținând seama de autonomia articolului 18 din Directiva 2008/115 și de lipsa caracterului exclusiv al motivului de derogare de la luarea în custodie publică într‑un centru specializat de cazare cuprins în acesta, nu considerăm că dispoziția menționată trebuie să constituie o referință obligatorie în ceea ce privește stabilirea caracteristicilor unei situații care poate fi invocată de un stat membru pentru a întemeia executarea măsurii de luare în custodie publică într‑un penitenciar.
c)
Cu privire la noțiunile de „ordine publică” și de „siguranță publică”
70.
Trebuie amintit că reglementarea națională în discuție prevede posibilitatea cazării într‑un penitenciar a unui migrant luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării care reprezintă „o amenințare gravă pentru viața și integritatea corporală a terților” sau pentru „interese juridice majore de securitate internă”. Această formulare exprimă în mod evident, în opinia noastră, luarea în considerare a motivelor referitoare la ordinea publică sau la siguranța publică.
71.
Aceste două noțiuni sunt bine cunoscute în dreptul Uniunii, motive de ordine publică sau de siguranță publică fiind invocate în diferite directive pentru a justifica punerea în aplicare a unei derogări de la o libertate fundamentală sau de la un drept fundamental, constituind astfel o excepție de ordine publică sau de siguranță publică. O abordare sistematică a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 implică o analiză a acestei dispoziții nu numai în raport cu actul din care face parte, ci și în raport cu diferitele directive care fac referire la aceste concepte interpretate în mod regulat de Curte.
72.
În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții reiese că un cetățean al Uniunii care s‑a folosit de dreptul său la libera circulație și anumiți membri ai familiei sale nu pot fi considerați o amenințare pentru ordinea publică decât în condițiile în care conduita persoanei în cauză reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății statului membru în cauză. Noțiunea de „amenințare pentru ordinea publică” a fost interpretată, ulterior, în același mod în contextul mai multor directive care reglementează situația resortisanților țărilor terțe care nu fac parte din familia unui cetățean al Uniunii (
36
).
73.
În ceea ce privește noțiunea de „siguranță publică”, reiese din jurisprudența Curții că aceasta acoperă atât securitatea internă a unui stat membru, cât și securitatea sa externă și că, prin urmare, atingerea adusă funcționării instituțiilor și a serviciilor publice esențiale, precum și supraviețuirea populației, ca și riscul unei perturbări grave a relațiilor externe sau a conviețuirii în pace a popoarelor ori atingerea adusă intereselor militare pot afecta siguranța publică (
37
). Curtea a statuat de asemenea că lupta împotriva criminalității legate de traficul de stupefiante în grup organizat (
38
) sau împotriva terorismului (
39
) este inclusă în noțiunea de „siguranță publică”. În acest context, Curtea a solicitat demonstrarea unui comportament individual care să reprezinte o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa securității interne sau externe a statului membru în cauză (
40
).
74.
Totuși, Curtea a indicat foarte recent că nu orice referire a legiuitorului Uniunii la noțiunea de „amenințare pentru ordinea publică” trebuie să fie în mod necesar înțeleasă ca făcând trimitere în mod exclusiv la un comportament individual care reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății statului membru în cauză. Astfel, în ceea ce privește noțiunea similară de „amenințare pentru siguranța publică”, Curtea a arătat că, în contextul Directivei 2004/114/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 privind condițiile de admisie a resortisanților țărilor terțe pentru studii, schimb de elevi, formare profesională neremunerată sau servicii de voluntariat (
41
), această noțiune trebuie să fie interpretată mai larg decât în jurisprudența referitoare la persoanele care beneficiază de dreptul la libera circulație și că respectiva noțiune poate, printre altele, să acopere amenințări potențiale la adresa siguranței publice. Pentru a preciza sfera de aplicare a noțiunii de „amenințare pentru ordinea publică”, Curtea a considerat, prin urmare, că este necesar să se țină seama de termenii dispoziției de drept al Uniunii care face referire la această noțiune, de contextul său și de obiectivele urmărite de legislația din care face parte (
42
).
75.
Având în vedere cele ce precedă, considerăm că motivele de ordine publică și de siguranță publică la care face referire reglementarea națională pot justifica o derogare de la luarea în custodie publică a migrantului menționat într‑un centru specializat de cazare prevăzut în mod prioritar la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115, cu condiția ca comportamentul migrantului în cauză să fie de natură să indice existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză. Lipsa menționării exprese a noțiunilor de „ordine publică” și de „siguranță publică” în acest articol, spre deosebire de alte dispoziții ale aceleiași directive, nu este de natură să infirme această concluzie.
76.
Trebuie subliniat că statele membre dispun în mai multe privințe de o marjă de apreciere pentru punerea în aplicare a dispozițiilor din Directiva 2008/115 ținând seama de particularitățile dreptului național (
43
). De asemenea, astfel cum s‑a precizat mai sus, articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în lumina articolului 72 TFUE, care prevede o competență rezervată a statelor membre pentru menținerea ordinii publice și pentru apărarea securității interne. Prin urmare, lipsa menționării exprese a noțiunilor de „ordine publică” și de „siguranță publică” în articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 nu înseamnă că, în cadrul stabilirii condițiilor unei derogări de la cazarea unui migrant într‑un centru specializat de cazare în așteptarea îndepărtării sale, un stat membru nu poate recurge la considerații care privesc un interes fundamental al societății sau securitatea internă sau externă.
77.
Pe plan contextual, trebuie amintit că aspectul protecției ordinii publice, a siguranței publice și a securității naționale este luat în considerare în mod expres la articolul 6 alineatul (2), la articolul 7 alineatul (4), la articolul 11 alineatele (2) și (3) și la articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2008/115, fără totuși ca aceste noțiuni să fie definite în actul menționat. Curtea a statuat că noțiunea de „risc pentru ordinea publică”, astfel cum este prevăzută la articolul 7 alineatul (4) din directiva menționată, presupune, în orice caz, pe lângă tulburarea ordinii sociale pe care o reprezintă orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății (
44
). Cerința existenței unei astfel de amenințări pentru a justifica reducerea sau eliminarea termenului pentru plecarea voluntară se impune a fortiori pentru a justifica măsura coercitivă mult mai gravă pe care o constituie o luare în custodie publică executată într‑un penitenciar, prin derogare de la principiul cazării într‑un centru specializat. O soluție contrară ar introduce o incoerență în Directiva 2008/115.
78.
În ceea ce privește obiectivul principal al Directivei 2008/115, acesta constă, astfel cum reiese din considerentele (2) și (4) ale acesteia, în instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și de repatriere, cu respectarea deplină a drepturilor fundamentale, precum și a demnității persoanelor în cauză (
45
). În aceste condiții, întrucât luarea în custodie publică într‑un centru specializat este regula, articolul 16 alineatul (1) a doua teză trebuie interpretat în mod restrictiv (
46
), iar marja de manevră pe care acesta o recunoaște statelor membre nu trebuie utilizată de acestea într‑un mod care ar aduce atingere obiectivului directivei menționate și efectului său util.
79.
Rezultă astfel că, din moment ce decizia de cazare într‑un penitenciar a unui resortisant al unei țări terțe luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării se întemeiază pe existența unui risc pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică, care presupune, în orice caz, pe lângă tulburarea ordinii sociale pe care o reprezintă orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză, o asemenea decizie ar putea fi conformă cu dreptul Uniunii.
80.
În această privință, în cadrul interpretării articolului 7 alineatul (4) din Directiva 2008/115, Curtea a considerat că simpla suspiciune că un resortisant al unei țări terțe ar putea săvârși un act pedepsibil, calificat drept infracțiune în dreptul național, poate justifica, împreună cu alte elemente referitoare la cazul particular, constatarea privind existența unui risc pentru ordinea publică în sensul acestei dispoziții, aceeași soluție fiind reținută în cazul unei condamnări penale (
47
). Curtea a precizat că o apreciere specifică a intereselor inerente protejării cerințelor de ordine publică în sensul dispoziției menționate nu este în mod necesar identică cu aprecierile care stau la baza condamnării penale și, chiar mai important, în opinia noastră, că, în cadrul aprecierii noțiunii de „risc pentru ordinea publică”, este relevant „orice element de fapt sau de drept referitor la situația resortisantului vizat al unei țări terțe care poate să lămurească problema dacă comportamentul personal al acestuia constituie o astfel de amenințare” (
48
).
81.
Această formulare cu caracter foarte general exprimă, în opinia noastră, abordarea empirică și deschisă a Curții în ceea ce privește demonstrarea existenței unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății. Considerăm, în aceste împrejurări, că simpla constatare a faptului că nu a fost săvârșită o infracțiune, a inexistenței unei condamnări penale sau chiar a inexistenței unei suspiciuni de săvârșire a unei infracțiuni nu este de natură să excludă în mod automat faptul că persoana în cauză ar putea fi considerată ca reprezentând o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză.
82.
Deși elementele de fapt de care depinde aprecierea existenței amenințării menționate vor trebui examinate de instanța de trimitere, Curtea poate furniza indicații cu privire la elementele care trebuie luate în considerare în cadrul unei asemenea examinări.
83.
Din dosarul transmis Curții reiese că situația luată în considerare pentru a dispune luarea în custodie publică în cadrul unui penitenciar (
49
) pare a fi cea a unei persoane radicale, care prezintă indicii de periculozitate și este cunoscut astfel de serviciile de securitate competente, periculozitate de natură să implice suspiciunea unei intenții infracționale, în sensul realizării probabile a unor acțiuni violente care aduc atingere persoanei sau intereselor superioare ale statului și se înscriu într‑o voință teroristă.
84.
Deși realitatea actelor de terorism internațional imputabile organizației în discuție în cauza principală este incontestabilă și justifică posibilitatea unui stat membru de a invoca protecția ordinii publice sau a siguranței publice, instanța de trimitere trebuie să examineze rolul jucat efectiv de resortisantul țării terțe în cauză în cadrul sprijinului acordat organizației menționate și să aprecieze gradul de gravitate al amenințării pentru siguranța publică sau pentru ordinea publică care emană din comportamentul persoanei în cauză și, mai concret, existența unei răspunderi individuale în cadrul punerii în aplicare a acțiunilor acestei organizații (
50
).
85.
Din cererea de decizie preliminară reiese că instanța națională competentă, pentru a pronunța luarea în custodie publică a lui WM în cadrul unui penitenciar, dispunea a priori de elemente justificative, adică de înscrisuri care susțineau realitatea comportamentului incriminat al persoanei în cauză și hotărârea acesteia de a săvârși o infracțiune și, mai concret, de a săvârși un atentat pe teritoriul Republicii Federale Germania (
51
). Această împrejurare este relevantă pentru a aprecia dacă persoana în cauză prezenta un risc pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică, întrucât împrejurarea menționată privește fiabilitatea suspiciunii referitoare la WM și poate, în consecință, să lămurească problema dacă comportamentul personal al acestuia reprezenta un risc pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică a Republicii Federale Germania la momentul la care acesta a făcut obiectul deciziei de luare în custodie publică în cadrul unui penitenciar (
52
).
86.
Revine, în sfârșit, acestei instanțe sarcina să verifice, având în vedere principiul proporționalității pe care măsura care trebuia să fie luată era obligată să îl respecte, dacă comportamentul resortisantului în cauză constituie un pericol real și actual pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică a statului membru și, așadar, să stabilească dacă amenințarea pe care persoana în cauză a putut, dacă este cazul, să o reprezinte în trecut pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică a Republicii Federale Germania exista încă la data adoptării deciziei în discuție în litigiul principal (
53
), această verificare trebuind să fie efectuată de asemenea cu ocazia aprecierii menținerii măsurii de luare în custodie publică (
54
).
3.
Cu privire la interpretarea teleologică
87.
Este necesar să se arate că, potrivit articolului 79 alineatul (2) TFUE, obiectivul Directivei 2008/115, astfel cum reiese din considerentele (2) și (11) ale acesteia, este de a institui o politică eficientă de îndepărtare și de returnare întemeiată pe standarde și pe garanții juridice comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor (
55
). Finalitatea articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 se deduce în mod clar din principiul director exprimat de legiuitorul Uniunii la articolul 1 din această directivă, precum și în considerentele menționate mai sus.
88.
Astfel cum reiese din considerentele (13), (16), (17) și (24) ale Directivei 2008/115, orice dispunere a unei măsuri de luare în custodie publică care intră în domeniul de aplicare al acestei directive este strict încadrată de dispozițiile capitolului IV din directiva menționată astfel încât să asigure, pe de o parte, respectarea principiului proporționalității în ceea ce privește mijloacele utilizate și obiectivele urmărite (
56
) și, pe de altă parte, respectarea drepturilor fundamentale ale resortisanților în cauză ai unor țări terțe (
57
). În plus, potrivit considerentului (13) al aceleiași directive, folosirea măsurilor coercitive trebuie să fie condiționată în mod expres de respectarea nu numai a principiului proporționalității, ci și a principiului eficienței (
58
).
89.
În aceste condiții, este necesar să se verifice dacă cazarea într‑un penitenciar obișnuit a unui migrant în așteptarea îndepărtării, întemeiată pe considerația potrivit căreia migrantul menționat reprezintă o amenințare gravă pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă, este o măsură conformă cu principiile eficienței și proporționalității și care respectă drepturile fundamentale ale persoanei în cauză.
a)
Cu privire la respectarea principiului eficienței
90.
Deși Directiva 2008/115 favorizează plecarea voluntară a resortisantului unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru, aceasta prevede utilizarea unor măsuri coercitive pentru a asigura realizarea obiectivului său, și anume executarea deciziei de returnare. Măsura coercitivă ultimă este privarea de libertate individuală pe care o reprezintă luarea în custodie publică a persoanei în cauză, care poate, în mod excepțional, să aibă loc într‑un penitenciar obișnuit, potrivit articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115.
91.
Reglementarea națională în discuție în litigiul principal prevede, așadar, o măsură care face parte în mod clar din dispozițiile instituite de această directivă pentru a asigura eficiența procedurilor de returnare, natura motivelor ce pot fi invocate de un stat membru pentru a justifica o astfel de luare în custodie publică într‑un centru specializat de cazare constituind, din perspectiva aprecierii principiului eficienței, un element lipsit de importanță. Este de asemenea cert că măsura națională în discuție corespunde unei măsuri coercitive, în sensul articolului 8 alineatele (1) și (4) din Directiva 2008/115, întrucât contribuie la executarea unei decizii de returnare și, în consecință, la realizarea directivei menționate.
92.
Rămâne faptul că însuși obiectul centrului specializat de cazare este de a facilita toate demersurile care permit asigurarea unei returnări rapide și eficiente a persoanei în țara de origine, cu respectarea drepturilor care îi sunt recunoscute, fiind vorba în special despre contactul unui migrant în așteptarea îndepărtării cu autoritățile consulare competente prevăzute la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 2008/115 sau cu organizațiile neguvernamentale responsabile cu sprijinirea migranților luați în custodie publică. Executarea luării în custodie publică în cadrul unui penitenciar nu trebuie, în consecință, să compromită această comunicare, cu riscul de a aduce atingere efectului util al directivei menționate, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
b)
Cu privire la respectarea principiului proporționalității
93.
Trebuie amintit că, potrivit articolului 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților consacrate prin aceasta trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța lor. Cu respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri ale exercițiului acestor drepturi și libertăți, în speță dreptul la libertate consacrat la articolul 6 din cartă, numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
94.
Restrângerea în discuție, care provine de la articolul 62a alineatul (1) din AufenthG, dispune de un temei legal. Această dispoziție nu afectează substanța dreptului la libertate consacrat la articolul 6 din cartă. Astfel, ea nu repune în discuție garantarea acestui drept și, așa cum reiese din textul său, nu permite cazarea într‑un penitenciar a unui migrant luat în custodie publică decât ca urmare a comportamentului său individual și în împrejurările excepționale prevăzute în aceeași dispoziție (
59
).
95.
Întrucât protecția securității naționale și a ordinii publice constituie obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție, trebuie constatat că o măsură de executare a luării în custodie publică într‑un penitenciar care își găsește temeiul în această dispoziție răspunde a priori unui obiectiv de interes general recunoscut de Uniune.
96.
În ceea ce privește proporționalitatea ingerinței constatate, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul proporționalității impune ca măsurile să fie de natură să atingă obiectivele legitime urmărite de reglementarea în cauză și să nu depășească limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că sarcinile impuse nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (
60
).
97.
În această privință, cazarea într‑un penitenciar a unui resortisant al unei țări terțe luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării este, prin însăși natura sa, o măsură aptă să protejeze publicul de pericolul pe care îl poate constitui comportamentul unei asemenea persoane și poate astfel realiza obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție în litigiul principal (
61
).
98.
În ceea ce privește caracterul necesar al măsurii, trebuie subliniat că textul articolului 62a din AufenthG indică o încadrare strictă a utilizării măsurii în discuție, fie că este vorba despre cerința existenței unei amenințări „grave” pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice „importante” de securitate internă reprezentată de persoana în cauză, fie despre respectarea absolută a condiției legate de separarea acestei persoane de deținuții obișnuiți de drept comun.
99.
Dispoziția națională în discuție corespunde unei măsuri specifice de executare a luării în custodie, care este ea însăși strict încadrată la articolele 15 și 16 din Directiva 2008/115, fiind vorba despre o opțiune ultimă în cadrul procedurii de returnare. În această privință, durata maximă prevăzută la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115 are ca obiectiv să limiteze privarea de libertate a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de îndepărtare forțată, luarea în custodie publică trebuind să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și să se mențină numai pe durata desfășurării și a executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare, potrivit alineatului (1) al acestei dispoziții, aspect a cărui apreciere revine instanței de trimitere.
100.
Stricta încadrare a competenței recunoscute autorităților naționale competente de a caza într‑un penitenciar un resortisant al unei țări terțe luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării este deopotrivă asigurată prin interpretarea dată, în jurisprudența Curții, noțiunilor de „securitate națională” și de „ordine publică” (
62
).
101.
Prin urmare, o atingere adusă securității naționale sau ordinii publice nu poate justifica, în raport cu cerința necesității, adoptarea sau menținerea măsurii de luare în custodie publică în cadrul unui penitenciar a unui migrant în așteptarea îndepărtării decât cu condiția ca comportamentul său individual să reprezinte o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză (
63
), aspect a cărui verificare revine instanței naționale, în condițiile prezentate la punctele 79-86 de mai sus.
102.
Astfel cum s‑a menționat anterior, o măsură este necesară atunci când obiectivul legitim urmărit nu poate fi atins printr‑o măsură la fel de adecvată, dar mai puțin constrângătoare (
64
).
103.
Având în vedere caracteristicile centrelor specializate de cazare (
65
) și obligația care revine autorităților naționale de protecție a persoanelor deținute sau luate în custodie publică (
66
), executarea măsurii de luare în custodie publică în astfel de centre nu ni se pare adecvată în ipoteza în care această măsură privește o persoană care reprezintă o amenințare gravă pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă. Cerința securității avută în vedere din perspectiva atât a prevenirii riscului sustragerii persoanei menționate, cât și a protejării integrității fizice a personalului repartizat în aceste centre, precum și a celorlalte persoane luate în custodie publică nu poate fi considerată, în aceste împrejurări, ca fiind îndeplinită.
104.
Centrele specializate de cazare, al căror mod de funcționare corespunde celui al vieții în colectivitate, nu sunt concepute pentru a ține seama de necesitățile de securitate specifice proprii anumitor persoane deosebit de periculoase (
67
). Integrarea acestor necesități în centre specializate cu structură neschimbată ar conduce în mod necesar la consolidarea globală a dispozițiilor privind securitatea în detrimentul libertății de mișcare în cadrul instituției a celorlalte persoane luate în custodie publică care nu prezintă, a priori, niciun pericol și, prin urmare, la instituirea unui mediu carceral pentru toți. Considerăm că alternativa constând în crearea unei unități speciale în cadrul acestor centre specializare de cazare, având ca obiectiv gestionarea specifică a unei persoane deosebit de periculoase, conduce la o sarcină organizațională și la un cost disproporționat față de numărul redus de persoane vizate raportat la ansamblul resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unei proceduri de returnare ce implică o luare în custodie publică.
105.
Dispoziția națională în discuție nu se dovedește nici disproporționată în raport cu scopurile urmărite, în sensul că provine dintr‑o ponderare echilibrată între obiectivul interesului general urmărit, și anume protecția securității naționale și a ordinii publice, și ingerința în dreptul la libertate cauzată de o măsură de luare în custodie publică executată într‑un penitenciar, dreptul la demnitate al persoanei în cauză trebuind să fie și el respectat în mod absolut. Astfel, o asemenea dispoziție nu poate justifica existența unor măsuri de detenție fără ca autoritățile naționale competente să fi verificat în prealabil, de la caz la caz, dacă pericolul pe care persoanele în cauză îl cauzează securității naționale sau ordinii publice corespunde cel puțin gravității ingerinței pe care ar constitui‑o asemenea măsuri în raport cu dreptul la libertate al acestor persoane și dacă dreptul la demnitate al acestora din urmă este respectat pe deplin (
68
).
c)
Cu privire la respectarea garanțiilor minime ale Directivei 2008/115 și a drepturilor fundamentale
106.
Astfel cum s‑a precizat mai sus, finalitatea articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 poate fi interpretată numai în conformitate și în concordanță cu drepturile consacrate de cartă și, mai concret, la articolele 1-4 din aceasta, care garantează respectarea demnității umane, precum și dreptul la viață și la integritatea persoanei și interzic tratamentele inumane și degradante. Aceste trimiteri sunt astfel cuprinse în mod obligatoriu în trimiterile la drepturile fundamentale incluse la articolul 1 din Directiva 2008/115.
107.
În consecință, astfel cum sublinia avocatul general Bot în Concluziile sale prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate (
69
), articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 și, în general, dispozițiile care privesc în special condițiile luării în custodie publică a străinilor în așteptarea îndepărtării nu pot fi aplicate concret și în conformitate cu aceste texte decât dacă garantează respectarea acestor valori.
108.
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă, în împrejurări precum cele în discuție în cauza principală, luarea în custodie publică a lui WM în cadrul unui penitenciar respectă drepturile care îi sunt recunoscute acestuia din urmă în Uniune, luând în considerare, pe de o parte, dispozițiile Directivei 2008/115 și, pe de altă parte, drepturile fundamentale proclamate în cadrul cartei.
1) Cu privire la garanțiile minime ale Directivei 2008/115
109.
Printre garanțiile minime concrete prevăzute de Directiva 2008/115 în favoarea resortisanților țărilor terțe în așteptarea îndepărtării figurează condițiile de luare în custodie publică stabilite la articolul 16 din acest act, care trebuie respectate de procedurile naționale.
110.
Confruntarea textului acestei dispoziții cu textul articolului 62a alineatul (1) din AufenthG arată că toate garanțiile prevăzute de directivă sunt preluate în mod expres în dispoziția menționată, cu excepția notabilă a obligației de a acorda atenție situației persoanelor vulnerabile și de a asigura îngrijirea medicală de urgență și tratamentul de bază al bolii (
70
).
111.
Revine, în orice caz, instanței de trimitere obligația de a se asigura că toate garanțiile referitoare la condițiile de luare în custodie publică stabilite la articolul 16 din Directiva 2008/115 sunt respectate concret în situația unei încarcerări a persoanei luate în custodie publică. Această apreciere se dovedește cu atât mai necesară și mai importantă din perspectiva formulării relativ laconice a garanțiilor menționate și trebuie garantat domeniul de aplicare real al cerințelor cuprinse în dispoziția menționată anterior. În această privință, considerăm necesar să formulăm unele observații în urma răspunsului guvernului german la solicitarea de informații care i‑a fost adresată de Curte.
112.
În primul rând, informațiile care explică regulamentul penitenciarului și care precizează drepturile și obligațiile resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică în acesta trebuie comunicate, în opinia noastră, în limbile utilizate în mod obișnuit de persoanele în cauză. Observăm că răspunsul guvernului german nu cuprinde nicio indicație referitoare la respectarea acestei informări obligatorii a persoanelor luate în custodie publică, care trebuie să cuprindă, printre altele, menționarea dreptului persoanei luate în custodie publică de a contacta organizațiile și organismele naționale, internaționale și neguvernamentale competente (
71
).
113.
În al doilea rând, din răspunsul guvernului german rezultă că persoanei luate în custodie publică „i s‑au permis din când în când conversații telefonice supravegheate de câte 30 de minute cu persoanele apropiate”, conversațiile menționate ajungând la o oră, cu periodicitate bilunară, începând de la 4 octombrie 2017, apoi la o conversație telefonică săptămânală supravegheată de 30 de minute începând de la 1 decembrie 2017. Această încadrare strictă a comunicării cu persoanele apropiate este de natură să ridice dificultăți din perspectiva modului de redactare a articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2008/115, care evocă posibilitatea persoanelor luate în custodie publică de a lua legătura cu membrii familiei lor „în timp util” și mai ales „la cerere”. Utilizarea concomitentă a acestor două expresii exprimă, în opinia noastră, voința legiuitorului Uniunii de a ajunge la un just echilibru între regulile de funcționare ale unei entități, ale unui centru specializat de cazare sau ale unui penitenciar, axate în mod necesar pe gestionarea unei colectivități într‑un context de securitate, și garanțiile acordate fiecăreia dintre persoanele luate în custodie publică de a putea păstra legătura cu familia sa (
72
).
114.
În al treilea rând, în răspunsul guvernului german se menționează contactul persoanei luate în custodie publică cu persoane aflate în arest preventiv, pentru aducerea meselor în celula sa, și, începând de la 4 octombrie 2017, în cadrul timpului liber de o oră, petrecută în compania altor deținuți „adecvați”. Această situație nu este lipsită de dificultăți în ceea ce privește interpretarea termenilor articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115.
115.
În această privință, Curtea consideră că din modul de redactare al dispoziției menționate reiese că aceasta impune o obligație necondiționată de separare a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală de deținuții de drept comun atunci când un stat membru nu poate caza acești resortisanți în centre specializate de cazare. Aceasta a adăugat că obligația de separare a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală de deținuții de drept comun nu este însoțită de nicio excepție și constituie o garanție a respectării drepturilor recunoscută în mod expres de legiuitorul Uniunii pentru respectivii resortisanți în cadrul condițiilor de luare în custodie publică în scopul îndepărtării în penitenciare, pe de o parte, și reprezintă mai mult decât o simplă modalitate specifică de punere în executare a unei măsuri de cazare în penitenciar a resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică, constituind o condiție de fond a respectivei măsuri de cazare fără de care, în principiu, aceasta nu ar fi conformă cu directiva menționată, pe de altă parte (
73
).
116.
Chiar dacă este posibil să se rețină o voință a Curții de a interpreta în mod restrictiv articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 (
74
), rămân întrebări referitoare la conținutul exact al acestei obligații de separare de deținuții de drept comun, în special când vine vorba despre sensul care trebuie dat acestei din urmă expresii. În cadrul observațiilor sale, Comisia subliniază diferența dintre versiunea în limba germană a dispoziției menționate anterior, care utilizează termenul „Strafgefangenen”, ce desemnează în general deținuții condamnați la pedeapsa cu închisoarea, figurând în întrebarea preliminară, și alte versiuni lingvistice, printre altele, în limbile engleză („ordinary prisoners”), franceză („prisonniers de droit commun”), spaniolă („presos ordinarios”), italiană („detenuti ordinari”) și estoniană („tavalistest vangidest”), care par să includă persoanele aflate în arest preventiv.
117.
În Recomandarea 2017/2338 a Comisiei se menționează: „Termenul «deținuți obișnuiți» se referă atât la deținuții condamnați, cât și la deținuții în arest preventiv: acest lucru este confirmat la alineatul (4) din Orientarea nr. 10 din documentul intitulat «Douăzeci de orientări privind returnarea forțată» adoptate de Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei, care subliniază în mod explicit că «persoanele luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării lor de pe teritoriu ar trebui să fie separate, în mod normal, de deținuții obișnuiți, condamnați sau aflați în arest preventiv». Prin urmare, persoanele luate în custodie publică trebuie să fie separate, de asemenea, de deținuții aflați în arest preventiv”.
118.
Trebuie amintit că Directiva 2008/115 intenționează să țină seama de cele „Douăzeci de orientări privind returnarea forțată” ale Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei, la care se face referire în considerentul (3) al acesteia, ceea ce ar trebui să conducă a priori la o interpretare a noțiunii de „deținuți obișnuiți” care include persoanele condamnate și persoanele aflate în arest preventiv.
119.
Totuși, nu considerăm că această soluție este pe deplin convingătoare, nici pe plan teoretic, nici practic.
120.
Executarea prioritară a măsurii de luare în custodie publică într‑un centru specializat și obligația de separare de deținuții obișnuiți cu ocazia încarcerării excepționale a unui migrant în așteptarea îndepărtării au ca origine considerația potrivit căreia persoanele vizate de returnare nu sunt „infractori” și, prin urmare, trebuie să facă obiectul unui tratament diferit de aceștia, măsura de luare în custodie publică având un caracter pur administrativ. Deși s‑a considerat în mod just că această obligație de separare contribuie în mod direct la respectarea demnității umane și a drepturilor fundamentale ale unui migrant care nu a comis nicio crimă, nici măcar un delict (
75
), această din urmă constatare se aplică de asemenea persoanei aflate în arest preventiv care nu a făcut încă obiectul niciunei condamnări și beneficiază de prezumția de nevinovăție (
76
). Ar părea dificil ca acesta să fie considerat, cel puțin din punct de vedere juridic, un deținut „nefrecventabil”.
121.
Pe plan practic, o apreciere strictă a obligației de separare riscă să conducă la o situație cel puțin paradoxală, în sensul că împiedicarea oricărui contact cu deținuții, indiferent de statutul lor penal, are drept consecință plasarea migrantului într‑o formă de izolare, care poate aduce atingere demnității sale, chiar dacă obligația menționată a fost concepută într‑o logică de protecție a persoanei în cauză (
77
). Problema se dovedește cu atât mai complexă dacă este luat în considerare profilul particular al migrantului în cauză, încarcerat în așteptarea îndepărtării din cauza periculozității sale, care în mod vădit nu este cel luat în considerare la elaborarea articolului 16 din Directiva 2008/115. Astfel, riscul de securitate pentru integritatea fizică a persoanelor care ar putea interacționa cu migrantul menționat, luat în custodie publică în mod legitim pentru a justifica cazarea într‑un penitenciar, ar părea să militeze în favoarea interzicerii absolute a oricărei comunicări cu deținuții, condamnați sau în așteptarea procesului, din considerente de protecție, de această dată, a celor din urmă.
122.
Analiza impune, în acest stadiu, să fie ridicată problema unei eventuale atingeri aduse demnității unui migrant în așteptarea îndepărtării, încarcerat și privat, în conformitate cu dispoziția menționată anterior, de orice contact cu „deținuții obișnuiți”.
2) Cu privire la respectarea demnității umane și la interzicerea tratamentelor inumane sau degradante
123.
Înțelesul și conținutul articolului 4 din cartă, care corespunde articolului 3 din CEDO, sunt, în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, aceleași cu cele prevăzute de convenția menționată (
78
).
124.
În ceea ce privește interzicerea pedepselor sau a tratamentelor inumane sau degradante, prevăzută la articolul 4 din cartă, aceasta are un caracter absolut în condițiile în care este strâns legată de respectarea demnității umane, vizată la articolul 1 din cartă. Caracterul absolut al dreptului garantat la articolul 4 din cartă este confirmat de articolul 3 din CEDO. Astfel, după cum reiese din articolul 15 paragraful 2 din CEDO, nu este posibilă nicio derogare de la articolul 3 din CEDO (
79
). Articolele 1 și 4 din cartă, precum și articolul 3 din CEDO consacră una dintre valorile fundamentale ale Uniunii și ale statelor sale membre. Acesta este motivul pentru care, în orice împrejurări, inclusiv în cazul combaterii terorismului și a crimei organizate, CEDO interzice în termeni absoluți tortura și pedepsele și tratamentele inumane sau degradante, oricare ar fi comportamentul persoanei în cauză (
80
).
125.
Reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că articolul 3 din CEDO impune în sarcina autorităților statului pe teritoriul căruia are loc o detenție o obligație pozitivă care constă în a se asigura că orice persoană privată de libertate este deținută în condiții care garantează respectarea demnității umane, că modalitățile de executare a măsurii nu supun persoana în cauză unor traume sau unor încercări de o intensitate care depășește nivelul inevitabil de suferință inerent detenției și că, având în vedere cerințele practice ale privării de libertate, sănătatea și bunăstarea persoanei private de libertate sunt asigurate în mod adecvat (
81
).
126.
Printre modalitățile de executare luate în considerare în cadrul aprecierii existenței unui tratament inuman sau degradant figurează izolarea persoanei încarcerate. În această privință, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a indicat: „izolarea senzorială completă combinată cu o izolare socială totală poate distruge personalitatea și constituie o formă de tratament inuman care nu poate fi justificat de cerințele de securitate sau de orice alt motiv. În schimb, interzicerea contactelor cu alți deținuți din motive de securitate, de disciplină și de protecție nu constituie în sine o formă de pedeapsă sau de tratament inumane”. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat de asemenea că, în cadrul evaluării condițiilor de detenție, este necesar să fie luate în considerare efectele lor cumulative, ceea ce implică să se verifice, pe lângă condițiile materiale de găzduire în celulă, durata izolării (
82
).
127.
Prin urmare, autoritatea competentă sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii de cazare într‑un penitenciar a unui migrant luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării este obligată să aprecieze, pe baza unor elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător și în raport cu standardul de protecție a drepturilor fundamentale garantat de dreptul Uniunii, dacă există motive serioase și întemeiate de a crede că persoana în cauză face obiectul unor tratamente inumane sau degradante ca urmare a condițiilor detenției sale (
83
).
128.
Deși elementele de fapt de care depinde această apreciere vor trebui examinate de instanța de trimitere, Curtea poate furniza indicații cu privire la elementele care trebuie luate în considerare în cadrul unei asemenea examinări.
129.
Din răspunsul guvernului german reiese (
84
) că condițiile de detenție a migrantului în cauză nu par, în stadiul dosarului prezentat Curții și în lipsa unor elemente de probă contrare din partea recurentului principal, să indice un tratament inuman sau degradant, astfel cum a fost definit la punctele 125 și 126 de mai sus, cu atât mai mult cu cât persoana în cauză nu a făcut obiectul unei izolări, întrucât a putut să comunice cu lumea exterioară și din interiorul închisorii, printre altele cu deținuți în așteptarea procesului.
130.
Ținând seama de jurisprudența Curții EuropenE a Drepturilor Omului cu privire la interzicerea numai a unei izolări senzoriale complete combinate cu o izolare socială totală, s‑ar putea considera că concluzia menționată mai sus privind inexistența unui tratament inuman sau degradant ar rămâne valabilă chiar și în lipsa oricărui contact al migrantului în cauză cu deținuții obișnuiți, indiferent de statutul lor penal, situația persoanei în cauză putând fi calificată, într‑o astfel de ipoteză, numai ca o izolare parțială și relativă (
85
).
131.
O interpretare strictă a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 și a obligației de separare cuprinsă în acesta, întemeiată pe o accepțiune a noțiunii de „deținuți obișnuiți” care include condamnați și deținuți aflați în arest preventiv, ar putea fi, așadar, reținută fără a pune în pericol respectarea necesară a drepturilor fundamentale ale migrantului încarcerat în așteptarea îndepărtării sale, sub rezerva unei aprecieri a efectelor cumulative ale condițiilor de detenție.
132.
Considerăm totuși că un asemenea raționament este prea teoretic și afectat de o rigiditate excesivă, în sensul că conduce la un sistem care funcționează în mod pur mecanic, făcând abstracție de examinarea precisă a fiecărei situații individuale, impusă totuși de principiul proporționalității și solicitată în mod regulat de Curte în cadrul interpretării dispozițiilor Directivei 2008/115. Exemplul litigiului principal ni se pare, în această privință, deosebit de edificator în ceea ce privește acest sistem care poate conduce la soluții aproape aberante, în măsura în care simpla constatare a contactului unui deținut aflat în arest preventiv, însărcinat cu aducerea meselor în celule, cu migrantul în cauză ar fi suficientă pentru a reprezenta o încălcare a obligației de separare. O obligație de separare interpretată prea restrictiv are drept rezultat imposibilitatea oricărui contact, chiar și ocazional, ceea ce practic nu este posibil.
133.
În plus, izolarea migrantului, chiar parțială și relativă, prin simpla interzicere a contactului cu toți deținuții obișnuiți, privează prin însăși natura sa persoana în cauză de accesul la activitățile sportive, culturale și de muncă remunerată care sunt propuse în mod colectiv celorlalți deținuți, ceea ce conferă un caracter punitiv unei măsuri care se presupune că este complet lipsită de acesta și creează o discriminare nejustificată în detrimentul migrantului din perspectiva condițiilor de cazare în penitenciar (
86
).
134.
Este necesară, în consecință, căutarea unui just echilibru între necesitatea de a preveni orice risc de tratament discriminatoriu, inuman sau degradant al migranților luați în custodie publică în cadrul unui penitenciar și cea de a asigura, conform literei articolului 16 din Directiva 2008/115, separarea acestor migranți de deținuții obișnuiți, în scopul protejării integrității fizice și psihice a migranților menționați, la care trebuie adăugată, în cazul unor migranți care prezintă un risc pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică, cea a populației carcerale și a personalului de supraveghere. Această conciliere, delicat de pus în aplicare, s‑ar putea întemeia, în opinia noastră, pe două elemente.
135.
Primul este acela de a considera că noțiunea de „deținuți obișnuiți” trebuie interpretată în sensul că exclude deținuții aflați în arest preventiv, care beneficiază de prezumția de nevinovăție. Al doilea este acela de a reține menținerea sistematică într‑o celulă individuală a migrantului în cauză, putând fi autorizate contacte cu deținuții aflați în arest preventiv în cadrul activităților colective menționate anterior, moderate de persoanele responsabile din cadrul instituției, informate pe deplin cu privire la realitatea carcerală zilnică, și care să țină seama de motivul cazării, de obiectivul urmărit, precum și de personalitatea și de comportamentul migrantului în cauză. Această soluție, care teoretic este posibilă, ni se pare de dorit din punct de vedere practic.
3) Cu privire la dreptul la libertate și la o cale de atac efectivă
136.
Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că articolul 16 din Directiva 2008/115 nu menționează adoptarea unei decizii specifice în ceea ce privește cazarea într‑un penitenciar a unui migrant luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării. Fiind vorba, în realitate, despre o modalitate particulară de executare a măsurii de luare în custodie publică, este necesar, având în vedere economia generală a Directivei 2008/115, de care trebuie să se țină seama pentru interpretarea dispozițiilor acesteia (
87
), să se facă referire la articolul 15 din acest act.
137.
Articolul 15 din Directiva 2008/115 stabilește condiții de fond stricte pentru adoptarea și menținerea măsurii de luare în custodie publică și definește controlul judiciar asociat adoptării acestor măsuri.
138.
Din articolul 15 din Directiva 2008/115 rezultă că luarea în custodie publică poate fi dispusă de o autoritate administrativă sau judiciară, statele membre fiind obligate fie să asigure un control judiciar rapid al legalității luării în custodie publică, asupra căreia se pronunță într‑un termen cât mai scurt posibil de la începerea luării în custodie publică, fie să acorde resortisantului în cauză al unei țări terțe dreptul de a intenta o acțiune în justiție în virtutea căreia legalitatea măsurii de luare în custodie publică face obiectul unui control judiciar rapid inițiat cât mai rapid posibil de la inițierea procedurilor pertinente, resortisantul în cauză fiind eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică este considerată ca fiind nelegală.
139.
Indiferent dacă este dispusă de o autoritate administrativă sau judiciară, luarea în custodie face, în temeiul articolului 15 alineatul (3) din Directiva 2008/115, obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp, la cererea resortisantului, fiind prevăzut un control judiciar în cazul unor perioade prelungite de luare în custodie publică. În această privință, Curtea a decis că revizuirea oricărei prelungiri a măsurii de luare în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe trebuie să facă obiectul unui control exercitat de o autoritate judiciară, care trebuie să efectueze în mod obligatoriu, atunci când statuează asupra posibilității de a prelungi măsura inițială de luare în custodie publică, un control al luării în custodie publică, chiar dacă acest control nu a fost solicitat expres de autoritatea care a sesizat‑o și chiar dacă măsura de luare în custodie publică a resortisantului în cauză a făcut deja obiectul unei revizuiri de către autoritatea care a dispus măsura inițială a luării în custodie publică (
88
).
140.
Este necesar să se amintească că interpretarea Directivei 2008/115 trebuie efectuată, după cum decurge din considerentul (24) al acesteia și din articolul 1 din aceasta, cu respectarea drepturilor fundamentale și a principiilor recunoscute în special de cartă. În ceea ce privește, mai concret, căile de atac împotriva deciziilor referitoare la luarea în custodie publică, prevăzute la articolul 15 din Directiva 2008/115, caracteristicile acestora trebuie să fie determinate în conformitate cu articolul 6 din cartă, referitor la dreptul oricărei persoane la libertate, și cu articolul 47 din cartă, potrivit căruia orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul menționat (
89
).
141.
Este necesar să se considere, în consecință, că o autoritate judiciară care statuează în privința unei cereri de luare în custodie publică sau de prelungire a măsurii, însoțită de executarea într‑un penitenciar ca urmare a riscului pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică prezentat de migrantul în cauză, trebuie să poată statua asupra oricărui element de fapt și de drept pertinent pentru a stabili dacă măsura solicitată este justificată în raport cu cerințele prevăzute la articolul 15 din Directiva 2008/115 și cu cele referitoare la dovada existenței unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză (
90
).
142.
Atunci când măsura de luare în custodie publică nu este justificată sau nu se mai justifică în raport cu aceste cerințe, autoritatea judiciară competentă trebuie să poată substitui cu propria decizie decizia autorității administrative sau, dacă este cazul, decizia autorității judiciare care a dispus măsura inițială a luării în custodie publică și să statueze în privința posibilității de a dispune o măsură de înlocuire sau eliberarea resortisantului în cauză. În acest scop, autoritatea judiciară trebuie să poată lua în considerare atât elementele de fapt și probele invocate de autoritatea administrativă care a dispus măsura inițială de luare în custodie publică, cât și orice observație eventuală a resortisantului în cauză al unei țări terțe. În plus, ea trebuie să fie în măsură să cerceteze orice alt element pertinent pentru decizia sa în cazul în care ar considera necesar acest lucru. În consecință, competențele deținute de autoritatea judiciară în cadrul unui control nu pot, în niciun caz, să fie limitate numai la elementele prezentate de autoritatea administrativă în cauză (
91
).
143.
Orice altă interpretare a articolului 15 din Directiva 2008/115 ar avea ca efect lipsirea alineatelor (1), (2), (4) și (6) ale acestui articol, precum și a alineatului (1) al articolului 16 de efectul lor util și ar goli de conținut controlul judiciar impus la articolul 15 din această directivă, punând astfel în pericol realizarea obiectivelor urmărite de directiva menționată (
92
).
144.
În plus, dispozițiile articolului 15 din Directiva 2008/115 trebuie interpretate în lumina nu numai a articolelor 6 și 47 din cartă, ci și a dispozițiilor CEDO la care face referire carta, drepturile corespondente fiind, în speță, articolul 5, referitor la dreptul la libertate și la siguranță, și articolele 6 și 13, referitoare la dreptul la un proces echitabil și la un recurs efectiv, din CEDO (
93
).
145.
În acest context, este necesar să se considere că cererea de revizuire individuală formulată de migrantul în cauză, prevăzută la articolul 15 alineatul (3) prima teză din Directiva 2008/115, trebuie să permită, pentru a asigura respectarea cerințelor care decurg din articolele 6 și 47 din cartă, examinarea, în termen scurt și independent de faptul că termenul stabilit pentru revizuirea din oficiu a luării în custodie publică nu a expirat, a condițiilor de detenție a persoanei în cauză în scopul verificării unei eventuale atingeri aduse demnității acesteia din urmă, contrară articolelor 1-4 din cartă coroborate cu articolul 3 din CEDO.
146.
Revine instanței de trimitere sarcina de a efectua verificările necesare în ceea ce privește respectarea garanțiilor minime prevăzute de Directiva 2008/115 și a drepturilor fundamentale ale resortisantului țării terțe luat în custodie publică în cadrul unui penitenciar, având în vedere indicațiile prezentate mai sus.
147.
În această privință, din decizia de trimitere și din răspunsul guvernului german reiese că deciziile de luare în custodie publică și de prelungire a măsurii sunt adoptate, în general, de o instanță, iar migrantul în cauză are posibilitatea de a formula o cale de atac împotriva acestor decizii judiciare. Se menționează, în plus, că durata maximă a măsurii inițiale de luare în custodie publică este stabilită la șase luni, cu posibilitatea prelungirii pentru o perioadă maximă de 12 luni. Întrebat despre modalitățile de control jurisdicțional, guvernul german a precizat că decizia prin care se dispune sau se prelungește o măsură de privare de libertate trebuie anulată din oficiu înainte de expirarea termenului stabilit atunci când motivul privării de libertate a dispărut, iar persoana în cauză sau autoritatea poate solicita de asemenea ridicarea măsurii de privare de libertate, tribunalul pronunțându‑se cu privire la această cerere printr‑o ordonanță care poate fi atacată.
148.
Trebuie constatat că dosarul prezentat Curții nu este suficient de motivat pentru a se înțelege în mod exact regimul procedural al căilor de atac care pot fi formulate de resortisantul țării terțe în cauză și pentru a furniza, în acest temei, indicații mai ample instanței de trimitere.
V. Concluzie
149.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) după cum urmează:
„Articolul 16 din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală coroborat cu articolul 15 din directiva menționată și în lumina articolelor 1-4, 6 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care permite cazarea într‑un penitenciar a unui resortisant al unei țări terțe luat în custodie publică în așteptarea îndepărtării, care reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză, aspect a cărui verificare revine autorității naționale competente, sub rezerva interzicerii contactului cu deținuții condamnați.
Revine de asemenea autorității naționale competente, sesizată cu o cale de atac referitoare la decizia de luare în custodie publică sau de prelungire a măsurii de luare în custodie publică în cadrul unui penitenciar a unui resortisant al unei țări terțe în așteptarea îndepărtării, sarcina de a verifica în mod concret și precis condițiile de detenție a acestui resortisant pentru a se asigura că sunt respectate atât principiile eficienței și proporționalității, cât și garanțiile minime prevăzute la articolul 16 din Directiva 2008/115, precum și drepturile fundamentale ale resortisantului menționat, astfel cum sunt consacrate la articolele 1-4, 6 și 47 din Carta drepturilor fundamentale.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2008, L 348, p. 98.
(
3
)	Articolul 58a alineatul (1) din AufenthG are următorul cuprins: „Pe baza unei previziuni întemeiate pe fapte, autoritatea supremă a unui land poate emite un ordin de îndepărtare, fără o procedură de expulzare prealabilă, împotriva unui resortisant străin, în vederea prevenirii unui pericol deosebit pentru securitatea Republicii Federale Germania sau a unei amenințări teroriste. Ordinul de îndepărtare este executoriu cu efect imediat; nu este necesară notificarea măsurii de îndepărtare.”
(
4
)	Decizia de trimitere nu precizează dacă, în prealabil sau simultan, a fost adoptată o altă decizie privind, în mod concret, luarea în custodie publică a persoanei în cauză pentru motivele prevăzute la articolul 15 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2008/115 sau dacă numai această decizie din 18 august 2017 a Amtsgericht (Tribunalul Districtual) are ca obiect atât luarea în custodie publică menționată, cât și stabilirea unei modalități specifice de executare a măsurii, și anume încarcerarea migrantului în cauză, întemeiată pe o motivare distinctă. Este cert că articolul 62a alineatul (1) din AufenthG, pe care se întemeiază decizia contestată, nu reia condițiile care prevalează cu privire la luarea în custodie publică definite la articolul 15 din Directiva 2008/115. În orice caz, arătăm că cererea de decizie preliminară nu privește condițiile care reglementează luarea în custodie publică, astfel cum au fost adoptate în acest articol, ci condițiile de executare a luării în custodie publică stabilite la articolul 16 din directiva menționată. Observăm, în sfârșit, că Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului din 12 septembrie 2018 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală [COM(2018) 634 final], încă pendinte, prevede un nou motiv de luare în custodie publică, și anume situația unui resortisant al unei țări terțe care reprezintă un risc pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională.
(
5
)	Termenul utilizat de instanța de trimitere este acela de „Strafgefangenen”, care figurează la articolul 62a alineatul (1) din AufenthG, care desemnează, în general, deținuții condamnați, printr‑o hotărâre definitivă, la o pedeapsă cu închisoarea, în opoziție cu termenul „Untersuchungsgefangene”, care corespunde deținuților aflați în arest preventiv.
(
6
)	Hotărârea din 19 iunie 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punctul 31).
(
7
)	Punctul 7 din observațiile guvernului german.
(
8
)	Hotărârea din 19 iunie 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punctul 34).
(
9
)	În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 17 iulie 2014, Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096), datele factuale și juridice erau similare celor din prezenta cauză, fiind vorba despre o resortisantă a unei țări terțe luată în custodie publică care fusese cazată într‑un penitenciar din Germania în temeiul articolului 62 alineatul (1) din AufenthG, în versiunea aplicabilă la acel moment, apoi expulzată în Vietnam. După această îndepărtare, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a adresat Curții o întrebare preliminară referitoare la interpretarea articolului 16 din Directiva 2008/115, hotărârea menționată anterior indicând că calea de atac în fața Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) avea ca obiect să se constate că persoanei luate în custodie publică i‑au fost încălcate drepturile prin ordonanțele referitoare la prelungirea luării sale în custodie publică în penitenciar. Punctul 10 din hotărârea menționată precizează: „Potrivit Bundesgerichtshof [Curtea Federală de Justiție], în ceea ce privește ingerința într‑un drept fundamental deosebit de important, căile de atac împotriva unei măsuri privative de libertate rămân în continuare admisibile și după executarea unei astfel de măsuri, întrucât persoana în cauză are un interes demn de a fi protejat de a se constata, chiar și după executarea măsurii privative de libertate, faptul că aceasta a fost luată în mod nelegal”. Deși această din urmă precizare nu figurează în decizia de trimitere, ea stă în mod neîndoielnic la baza considerațiilor Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) cu privire la admisibilitatea recursului în cauza noastră.
(
10
)	Acest titlu include articolul 72 TFUE, potrivit căruia „[p]rezentul titlu nu aduce atingere exercitării responsabilităților care revin statelor membre pentru menținerea ordinii publice și pentru apărarea securității interne”.
(
11
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 32).
(
12
)	Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 48).
(
13
)	Hotărârea din 15 decembrie 2009, Comisia/Danemarca (C‑461/05, EU:C:2009:783, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
14
)	Aceste dispoziții permit adoptarea unei decizii de returnare în privința resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, dar care posedă un permis de ședere valid sau o altă autorizație care conferă un drept de ședere, eliberate de un alt stat membru [articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2008/115], neacordarea unui termen pentru plecarea voluntară sau reducerea acestuia sub șapte zile [articolul 7 alineatul (4) din Directiva 2008/115], nepronunțarea unei interdicții de intrare sau creșterea duratei acesteia [articolul 11 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/115] și limitarea motivării de fapt a deciziilor de returnare, a deciziilor privind interdicția de intrare și a deciziilor de îndepărtare [articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2008/115].
(
15
)	A se vedea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauzele Comisia/Polonia (Mecanism temporar de transfer al unor solicitanți de protecție internațională), Comisia/Ungaria (Mecanism temporar de transfer al unor solicitanți de protecție internațională) și Comisia/Republica Cehă (Mecanism temporar de transfer al unor solicitanți de protecție internațională) (C‑715/17, C‑718/17 și C‑719/17, EU:C:2019:917, punctul 212). În aceste concluzii (punctele 202-223), se arată în mod întemeiat că „articolul 72 TFUE servește înainte de toate pentru a reaminti legiuitorului Uniunii necesitatea de a prevedea, în cadrul dispozițiilor de drept derivat adoptate în temeiul titlului V, dispoziții care să permită statelor membre să fie în măsură să își exercite aceste responsabilități”, dar că, în exercitarea acestor responsabilități într‑un anumit domeniu, statele menționate trebuie să respecte normele dreptului Uniunii.
(
16
)	Hotărârea din 15 decembrie 2009, Comisia/Danemarca (C‑461/05, EU:C:2009:783, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
17
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctele 54 și 55).
(
18
)	Hotărârea din 6 decembrie 2011, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, punctul 43).
(
19
)	Hotărârea din 10 septembrie 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
20
)	Curtea a avut deja ocazia de a se pronunța în două rânduri cu privire la interpretarea articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 în ceea ce privește modalitățile de luare în custodie prevăzute de dreptul german, precizându‑se că reglementarea în discuție în speță a fost introdusă abia ulterior acestor decizii. În Hotărârea din 17 iulie 2014, Bero și Bouzalmate (C‑473/13 și C‑514/13, EU:C:2014:2095), Curtea a statuat că un stat membru cu structură federală are obligația de a pune în executare, în general, măsura luării în custodie publică în centre specializate de cazare, chiar și în lipsa unor astfel de centre în statul federat competent. În Hotărârea din 17 iulie 2014, Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096), Curtea a apreciat că o reglementare națională care prevede cazarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală într‑un penitenciar împreună cu deținuți de drept comun este incompatibilă cu Directiva 2008/115 și că acordul resortisanților menționați cu această modalitate de cazare este lipsit de incidență în această privință.
(
21
)	Hotărârea din 17 iulie 2014, Bero și Bouzalmate (C‑473/13 și C‑514/13, EU:C:2014:2095, punctul 25).
(
22
)	Hotărârea din 17 iulie 2014, Bero și Bouzalmate (C‑473/13 și C‑514/13, EU:C:2014:2095, punctul 26).
(
23
)	Versiunea în limba germană a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115 explică, în mod evident, argumentația guvernului german (punctele 10-13 din observații) potrivit căreia reglementarea națională în discuție nu intră sub incidența excepției prevăzute la articolul 16 alineatul (1) a doua teză din directiva menționată, în măsura în care problematica în cauză nu este cea a inexistenței unui centru specializat de cazare, adică un caz de imposibilitate, ci constituie o excepție licită de la principiul enunțat la articolul 16 alineatul (1) prima teză din această directivă. Această argumentație nu respectă structura și, prin urmare, sensul dispoziției menționate anterior, care prevede, printr‑o corelare de nedepășit, un principiu și o excepție de la acesta în prima și, respectiv, în cea de a doua teză a articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115, compatibilitatea reglementării naționale în discuție trebuind apreciată în mod necesar din perspectiva formulării celei de a doua teze a alineatului (1) menționat.
(
24
)	Hotărârea din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia (C‑219/95 P, EU:C:1997:375, punctul 15).
(
25
)	Hotărârea din 3 aprilie 2008, Endendijk (C‑187/07, EU:C:2008:197).
(
26
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 61).
(
27
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 34).
(
28
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctele 41 și 42).
(
29
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 40).
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 62).
(
31
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 39).
(
32
)	Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 și C‑514/13, EU:C:2014:295).
(
33
)	Articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2008/115 prevede că familiile luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării beneficiază de cazare separată, care să le asigure un nivel corespunzător de intimitate.
(
34
)	COM(2005) 391 final.
(
35
)	JO 2017, L 339, p. 83.
(
36
)	Hotărârea din 12 decembrie 2019, E. P. (Amenințare pentru ordinea publică) (C‑380/18, EU:C:2019:1071, punctele 29 și 30).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2010, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, punctele 43 și 44), Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctele 65 și 66), precum și Hotărârea din 2 mai 2018, K. și H. F. (Dreptul de ședere și acuzațiile de crime de război) (C‑331/16 și C‑366/16, EU:C:2018:296, punctul 42).
(
38
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2010, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, punctele 45 și 46).
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 noiembrie 2002, Oteiza Olazabal (C‑100/01, EU:C:2002:712, punctul 35).
(
40
)	Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 67), cu privire la articolul 8 alineatul (3) primul paragraf litera (e) din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96).
(
41
)	JO 2004, L 375, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 94.
(
42
)	Hotărârea din 12 decembrie 2019, E. P. (Amenințare pentru ordinea publică) (C‑380/18, EU:C:2019:1071, punctele 31-33).
(
43
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 39).
(
44
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctul 60 și jurisprudența citată).
(
45
)	Hotărârea din 19 iunie 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punctul 48), și Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 75, precum și jurisprudența citată).
(
46
)	Hotărârea din 17 iulie 2014, Bero și Bouzalmate (C‑473/13 și C‑514/13, EU:C:2014:2095, punctul 25).
(
47
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctele 51 și 52).
(
48
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctele 51, 52, 59 și 61).
(
49
)	Deși cererea de decizie preliminară nu cuprinde precizări cu privire la motivele deciziei din 18 august 2017 a Amtsgericht (Tribunalul Districtual) prin care a fost dispusă luarea în custodie publică a lui WM în cadrul unui penitenciar, nu există nicio îndoială cu privire la faptul că situația descrisă la punctele 10-12 din prezentele concluzii a fost luată în considerare pentru a caracteriza existența unei amenințări grave pentru viața și integritatea corporală a terților sau pentru interese juridice majore de securitate internă în sensul articolului 62a alineatul (1) din AufenthG. Răspunsul guvernului german la solicitarea de informații menționează faptul că, între 15 august și 26 septembrie 2016, WM a efectuat restul unei pedepse alternative cu închisoarea de 43 de zile pentru lovire și alte violențe cu intenție, condamnare care nu este relatată în decizia de trimitere și nu pare să fi fost luată în considerare pentru a întemeia decizia contestată.
(
50
)	În Hotărârea din 24 iunie 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413), Curtea a statuat că simpla împrejurare că un refugiat a susținut o organizație teroristă nu poate avea în mod automat drept consecință revocarea permisului său de ședere. Aceasta a respins încă o dată orice raționament cauzal automat întemeiat pe o singură împrejurare relevantă în favoarea unei „evalu[ări] individual[e] a faptelor specifice” atât cu privire la activitatea organizației respective, cât și cu privire la comportamentul persoanei vizate.
(
51
)	Prevenirea acțiunilor teroriste reprezintă în prezent o miză politică majoră și determină adesea autoritățile naționale să reprime faza anterioară săvârșirii unui act terorist, estompând în acest mod distincția tradițională dintre poliția administrativă și judiciară. Or, abordarea reținută în mod tradițional în dreptul penal este că simpla intenție de a săvârși o infracțiune nu poate fi sancționată (cogitationis poenam nemo patitur). Chiar dacă reglementarea națională în discuție nu face parte din domeniul dreptului penal, întrucât măsura în discuție este prin natura sa administrativă și nu prezintă un caracter punitiv, aprecierea, delicată din punct de vedere obiectiv, a periculozității persoanei în cauză din perspectiva profilului său psihologic și a intenției sale infracționale trebuie efectuată cu cea mai mare rigurozitate, prin intermediul coroborării unor indicii concrete, serioase și concordante, a căror verificare sub aspectul materialității și al pertinenței revine instanței de trimitere.
(
52
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctul 64).
(
53
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctul 57), Hotărârea din 24 iunie 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, punctul 92), și Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 73).
(
54
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 67).
(
55
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 38), și Hotărârea din 19 iunie 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punctul 48).
(
56
)	În special, astfel cum a statuat deja Curtea, respectarea principiului proporționalității trebuie să fie asigurată în cursul tuturor etapelor procedurii de returnare instituite prin directiva menționată, ceea ce include în mod necesar etapa aferentă luării în custodie publică, inclusiv în etapa referitoare la decizia de returnare în cadrul căreia statul membru în cauză trebuie să se pronunțe asupra acordării unui termen pentru plecarea voluntară în temeiul articolului 7 din aceeași directivă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctul 49)].
(
57
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 55).
(
58
)	Hotărârea din 10 septembrie 2013, G. și R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punctul 42).
(
59
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 52).
(
60
)	A se vedea Hotărârea din 11 iulie 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, punctul 21), Hotărârea din 12 iulie 2001, Jippes și alții (C‑189/01, EU:C:2001:420, punctul 81), precum și Hotărârea din 9 martie 2010, ERG și alții (C‑379/08 și C‑380/08, EU:C:2010:127, punctul 86). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 91).
(
61
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 55).
(
62
)	Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 64).
(
63
)	Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 67).
(
64
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2013, Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11, EU:C:2013:603, punctul 69).
(
65
)	Pe lângă garanțiile minime prevăzute la articolele 15, 16 și 17 din Directiva 2008/115, diferite texte care constituie o sursă juridică fără caracter obligatoriu, și anume cele „Douăzeci de orientări privind returnarea forțată” adoptate la 4 mai 2005 de Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei, normele europene în materie de penitenciare și principiile directoare ale Uniunii privind tratamentul migranților luați în custodie publică, precum și normele Comitetului European pentru Prevenirea Torturii și a Pedepselor sau Tratamentelor Inumane sau Degradante (CPT), definesc condițiile de luare în custodie publică a migranților în așteptarea îndepărtării, care trebuie să se diferențieze cât mai mult posibil de mediul carceral obișnuit, fie că este vorba despre însăși configurația locurilor sau despre normele de funcționare a centrelor, totul fiind axat pe viața în colectivitate și pe conceptul de „a trăi fără libertate”. Curtea Europeană a Drepturilor Omului se întemeiază pe aceste texte pentru a întocmi o listă neexhaustivă cu criteriile în funcție de care apreciază caracterul adecvat al locului, al condițiilor și al regimului luării în custodie publică (a se vedea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate, C‑473/13, C‑474/13 și C‑514/13, EU:C:2014:295, punctele 87 și 88).
(
66
)	În aplicarea articolului 3 din Convenția europeană de apărare a drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care interzice în termeni absoluți tortura și tratamentele inumane sau degradante, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat că persoanele care fac obiectul unei plasări în detenție se află într‑o situație de vulnerabilitate și că autoritățile au obligația de a le proteja, printre altele, împotriva comportamentelor violente sau inadecvate din partea altor persoane deținute (Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 15 ianuarie 2019, Gjini împotriva Serbiei, CE:ECHR:2019:0115JUD000112816).
(
67
)	Punctul 28 din capitolul IV din normele CPT, consacrat luării în custodie publică a străinilor, menționează că, „[î]n anumite cazuri excepționale, se poate dovedi indicată cazarea într‑o închisoare a unui străin luat în custodie publică, din cauza tendinței sale cunoscute de violență”.
(
68
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctele 68 și 69).
(
69
)	Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 și C‑514/13, EU:C:2014:295, punctul 82).
(
70
)	Este foarte probabil ca astfel de considerații să fie integrate în reglementarea, organizarea și funcționarea penitenciarelor. Arătăm, în această privință, că lui WM i‑a fost acordată o atenție deosebită în cadrul centrului de detenție în urma unor recomandări ale „serviciului de psihologie”, atunci când s‑a constatat că acesta era agitat din punct de vedere fizic sau, dimpotrivă, interiorizat. Persoana în cauză a făcut de asemenea obiectul unei examinări psihiatrice la începutul luării sale în custodie și a primit, zilnic, apoi mai rar, vizite din partea serviciului psihologic pentru a se evita o decompensare. Aceste elemente demonstrează acordarea de îngrijiri medicale persoanei luate în custodie publică, ceea ce permite să se considere, a priori, că în penitenciar puteau fi asigurate îngrijirea medicală de urgență și tratamentul de bază al bolilor, cel puțin pentru cele neprezentând un caracter de gravitate.
(
71
)	Pe de altă parte, răspunsul guvernului german menționează că WM a beneficiat în mod regulat de „serviciile sociale” din cadrul penitenciarului, denumire care nu se știe dacă poate cuprinde o organizație sau un organism național „neguvernamental” în sensul articolului 16 alineatul (4) din Directiva 2008/115.
(
72
)	Deși este ușor de înțeles și acceptabil ca un migrant care reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății sau a securității interne sau externe a statului membru în cauză să nu poată dispune de un telefon mobil sau să utilizeze mijlocul de comunicare pus la dispoziția sa la orice oră din zi și din noapte, limitarea temporală obligatorie a dreptului de comunicare, redus la o exercitare bilunară sau săptămânală sau chiar aleatorie, la latitudinea administrației penitenciarului, nu pare compatibilă cu cerințele și cu finalitatea articolului 16 din Directiva 2008/115. În schimb, considerăm că faptul că aceste conversații telefonice sunt supravegheate este adecvat, având în vedere profilul particular al migrantului în cauză.
(
73
)	Hotărârea din 17 iulie 2014, Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096, punctele 17, 19 și 21).
(
74
)	Motivarea formulată de Curte în Hotărârea din 17 iulie 2014, Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096), ridică, în opinia noastră, o întrebare referitoare la interpretarea contextuală a articolului 16 din Directiva 2008/115. Astfel cum s‑a menționat deja, această dispoziție trebuie interpretată coroborat cu articolul 18 din directiva menționată, care prevede posibilitatea unui stat membru de a adopta măsuri de urgență „cu privire la condițiile de luare în custodie publică care derogă de la cele prevăzute la articol[ul] 16 alineatul (1) [din directivă]”, formulare cu caracter general care poate acoperi nu numai punerea în executare a măsurii de luare în custodie publică în centre specializate, ci și, consecință necesară, obligația de separare a deținuților obișnuiți de migranții luați în custodie publică cazați în mod specific într‑un penitenciar în cadrul măsurilor de urgență. Considerăm incertă temeinicia utilizării calificativului „necondiționată”, aplicat obligației de separare a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală de deținuții obișnuiți.
(
75
)	Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauzele Bero și Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 și C‑514/13, EU:C:2014:295, punctul 99).
(
76
)	A se vedea articolul 48 din cartă, precum și Directiva (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1).
(
77
)	Este posibil, desigur, să fie avută în vedere ipoteza unei încarcerări concomitente a mai multor migranți în așteptarea îndepărtării și care pot, în consecință, să aibă în comun un timp liber pentru activități sau plimbare, fără a interveni obiecția întemeiată pe încălcarea articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115. Este foarte probabil că această situație, fără a fi teoretică, este marginală din punct de vedere statistic.
(
78
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctul 91).
(
79
)	Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 85 și 86).
(
80
)	Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctul 87).
(
81
)	Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctul 90 și jurisprudența citată a Curții EDO).
(
82
)	Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 4 iulie 2006, Ramirez Sanchez împotriva Franței (CE:ECHR:2006:0704JUD005945000, § 119 și 123, precum și jurisprudența citată).
(
83
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctul 90), și Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 88 și 89).
(
84
)	WM a fost încarcerat în penitenciarul din Frankfurt pe Main I, centru de detenție preventivă normală cu nivel de securitate 1, care nu dispune de o „secție de maximă securitate”. Persoana în cauză a fost cazată în celule individuale „normale” sau supravegheate în mod special, adică lipsite de obiecte periculoase, cu supraveghere video, avea dreptul la o oră zilnică de timp liber în compania altor deținuți în așteptarea procesului, precum și în exterior, la un duș zilnic și avea posibilitatea de a face sport o dată pe săptămână și de a achiziționa produse alimentare. Pe lângă contactele cu serviciul de sănătate, cu serviciile sociale, cu persoanele apropiate, cu avocații Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați, Germania), WM primea regulat vizite din partea unui imam. Nu este menționată, pe de altă parte, nicio consecință nefastă pentru sănătatea persoanei în cauză legată de detenția sa. Aceste indicații contrazic conținutul observațiilor formulate în numele recurentului din litigiul principal, care evocă un deținut căruia îi era interzis să intre în contact cu alți deținuți și cu lumea exterioară.
(
85
)	Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 4 iulie 2006, Ramirez Sanchez împotriva Franței (CE:ECHR:2006:0704JUD005945000, § 135). Ar trebui totuși să fie luată în considerare, în cadrul aprecierii efectelor cumulative ale condițiilor de detenție, durata luării în custodie publică efectuate într‑o izolare relativă, dacă este cazul cumulată cu cea a detenției prealabile aferente unei proceduri penale.
(
86
)	Trebuie subliniat că durata maximă a luării în custodie publică prevăzută la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115 este de 18 luni. Luarea în custodie a lui WM în cadrul penitenciarului din Frankfurt pe Main a durat 8 luni și 21 de zile.
(
87
)	Hotărârea din 18 decembrie 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punctul 57).
(
88
)	Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 56).
(
89
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 19 iunie 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, punctele 51 și 52).
(
90
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 62), Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, punctul 57), Hotărârea din 24 iunie 2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, punctul 92), precum și Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctele 67 și 73).
(
91
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 62).
(
92
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 63).
(
93
)	Din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului rezultă că existența căii de atac necesare trebuie să aibă un grad suficient de certitudine, atât în practică, cât și în teorie, în caz contrar fiind lipsită de accesibilitatea și de eficacitatea necesare (Hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului din 11 octombrie 2007, Nasroulloiev împotriva Rusiei, CE:ECHR:2007:1011JUD000065606, § 86, și din 5 aprilie 2011, Rahimi împotriva Greciei, CE:ECHR:2011:0405JUD000868708, § 120 și 121, pentru lipsa accesului la o cale de atac jurisdicțională, întrucât broșura nu era redactată într‑o limbă înțeleasă de reclamant), să fie posibilă în termen scurt în perioada de luare în custodie publică și să fie pusă în aplicare în fața unui organ judiciar independent și imparțial, cu posibilitatea de a conduce, dacă este cazul, la eliberarea persoanei în cauză (Hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului din 20 iunie 2002, Al‑Nashif împotriva Bulgariei, CE:ECHR:2002:0620JUD005096399, § 92, și din 11 octombrie 2007, Nasroulloiev împotriva Rusiei, CE:ECHR:2007:1011JUD000065606, § 86) sau, cel puțin, la măsuri provizorii adecvate, cu ameliorarea condițiilor materiale de detenție (Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 21 mai 2015, Yengo împotriva Franței, CE:ECHR:2015:0521JUD005049412, § 58-62).