62019CC0683
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MICHAL BOBEK
prezentate la 15 aprilie 2021 (
1
)
Cauza C‑683/19
Viesgo Infraestructuras Energéticas, SA
împotriva
Administración General del Estado,
Iberdrola, SA,
Naturgy Energy Group, SA, fostă Gas Natural SDG, SA,
EDP España, SA,
CIDE, Asociación de Distribuidores de Energía Eléctrica,
Endesa, SA,
Agri‑Energía, SA,
Navarro Generación, SA
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania)]
„Trimitere preliminară – Norme comune pentru piața internă a energiei electrice – Directiva 2009/72/CE – Impunerea de obligații de serviciu public – Finanțare a tarifului social care se aplică anumitor întreprinderi – Cerințe de transparență și nediscriminare”
I. Introducere
1.
Reclamantele sunt societăți de pe piața spaniolă a energiei electrice. Acestea erau obligate să contribuie la finanțarea unei măsuri sociale destinate consumatorilor vulnerabili în Spania. Legiuitorul spaniol a declarat obligația respectivă „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72/CE (
2
). Una dintre reclamante a contestat compatibilitatea respectivei obligații de finanțare cu dreptul Uniunii printr‑o acțiune formulată la Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) (denumită în continuare „Curtea Supremă)”.
2.
Acea instanță a admis acțiunea formulată de reclamante. În opinia Curții Supreme, cerințele privind compatibilitatea prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 reprezentau un „acte clair”, ceea ce însemna că nu era necesară formularea unei cereri de decizie preliminară. Cu toate acestea, în urma unei căi de atac pentru protecția drepturilor constituționale, Tribunal Constitucional (Curtea Constituțională, Spania) (denumită în continuare „Curtea Constituțională”) a anulat hotărârea respectivă. Aceasta a considerând că Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a fost în eroare când a reținut existența unui „acte clair” și, astfel, a încălcat drepturile constituționale ale Administración General del Estado (Administrația Generală a Statului Spaniol), în măsura în care a declarat că dreptul intern este incompatibil cu dreptul Uniunii, fără a fi formulat în prealabil o cerere de decizie preliminară la Curte.
3.
Ca urmare a acestei hotărâri, Curtea Supremă a adresat Curții prezenta cerere de decizie preliminară, solicitând să se stabilească dacă obligația de finanțare impusă reclamantelor este compatibilă cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72.
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
4.
Directiva 2009/72 a înlocuit Directiva 2003/54/CE (
3
) în vederea elaborării de noi norme comune pentru piața internă a energiei electrice. Considerentul (50) al acesteia are următorul conținut:
„Cerințele de serviciu public, inclusiv cele privind serviciul universal, și standardele comune minime care rezultă din acestea necesită o mai bună consolidare pentru a se asigura faptul că toți consumatorii, în special cei vulnerabili, pot beneficia de pe urma concurenței și a prețurilor echitabile. Obligațiile de serviciu public ar trebui definite la nivel național, ținând seama de circumstanțele naționale; legislația comunitară ar trebui totuși respectată de către statele membre. Cetățenii Uniunii, precum și întreprinderile mici și mijlocii, atunci când statele membre consideră oportun acest lucru, ar trebui să aibă posibilitatea de a beneficia de pe urma obligațiilor specifice serviciului public, în special în ceea ce privește siguranța alimentării, și prețuri rezonabile. […]”
5.
Articolul 2 din Directiva 2009/72 prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
21.
«întreprindere integrată vertical» înseamnă o întreprindere sau un grup de întreprinderi din domeniul energiei electrice în care aceeași persoană sau aceleași persoane este (sunt) îndreptățită (îndreptățite), direct sau indirect, să exercite controlul și o întreprindere sau un grup de întreprinderi care desfășoară cel puțin una din activitățile de transport sau de distribuție și cel puțin una din activitățile de producere sau de furnizare de energie electrică;
[…]”
6.
Articolul 3 din Directiva 2009/72 se referă la „obligațiile de serviciu public” și la protecția consumatorului. Alineatele (2) și (6) ale acestui articol prevăd următoarele:
„(2)   Ținând seama pe deplin de dispozițiile relevante din tratat, în special articolul 86, statele membre pot impune întreprinderilor din sectorul energiei electrice, în interesul economic general, obligații de serviciu public referitoare la siguranță, inclusiv siguranța alimentării, regularitatea, calitatea și prețul furnizărilor, precum și protecția mediului, inclusiv eficiența energetică, energia din surse regenerabile și protecția climei. Aceste obligații sunt clar definite, transparente, nediscriminatorii și ușor de verificat și garantează întreprinderilor de energie electrică comunitare accesul egal la consumatorii naționali. […]
[…]
(6)   Acordarea de compensații financiare, alte forme de compensare sau drepturi exclusive de către un stat membru în vederea îndeplinirii obligațiilor prevăzute la alineatele (2) și (3) se realizează într‑un mod nediscriminatoriu și transparent.”
B. Dreptul spaniol
7.
Sub titlul „Consumatori vulnerabili”, articolul 45 din Ley 24/2013, de 26 de diciembre, del Sector Eléctrico (Legea 24/2013 din 26 decembrie 2013 privind sectorul energiei electrice, denumită în continuare „Legea 24/2013”) conține următoarele dispoziții relevante:
„2.   Tariful social se aplică consumatorilor vulnerabili care întrunesc caracteristicile sociale, de consum și de putere de cumpărare stabilite prin Decretul Regal al Consiliului de Miniștri. […]
[…]
3.   Tariful social acoperă diferența dintre cuantumul prețului voluntar stabilit pentru consumatorii mici și valoarea de bază, denumită «tariful de ultimă opțiune», și se aplică de către furnizorul de referință relevant în facturile consumatorilor care beneficiază de tariful social.
[…]
4.   Tariful social trebuie considerat obligație de serviciu public în conformitate cu dispozițiile [D]irectivei [2009/72] și trebuie asumat de societățile‑mamă din grupurile de societăți sau, după caz, de societățile care desfășoară în mod simultan activități de producție, distribuție și comercializare a energiei electrice.
Procentul de repartizare a sumelor care trebuie finanțate se calculează pentru fiecare grup de întreprinderi ca raportul dintre o valoare reprezentată de suma mediilor anuale ale numărului de consumatori conectați la rețelele de distribuție ale întreprinderilor de distribuție și ale numărului de clienți ai întreprinderilor comercializatoare în care grupul deține participații și o altă valoare reprezentată de suma tuturor mediilor anuale de consumatori și de clienți ai tuturor grupurilor de întreprinderi care trebuie avuți în vedere cu ocazia repartizării respective.
Acest procent de repartizare se calculează anual de către Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Comisia Națională a Piețelor și Concurenței, Spania) conform procedurii și în condițiile stabilite de lege. […]
[…]
În orice caz, contribuțiile datorate de fiecare dintre aceste societăți se vor plăti într‑un cont de depozit deschis special în acest scop de către instituția administrativă competentă cu gestionarea.”
8.
Considerentul V al Real Decreto‑ley 9/2013, de 12 de julio, por el que se adoptan medidas urgentes para garantizar la estabilidad financiera del sistema eléctrico (Decretul‑lege regal 9/2013 din 12 iulie 2013 de adoptare a unor măsuri de urgență pentru garantarea stabilității financiare a sistemului de energie electrică, denumit în continuare „Decretul‑lege regal 9/2013”) cuprinde următoarele dispoziții relevante:
„Prezentul Decret‑lege regal modifică de asemenea modul în care vor fi suportate costurile tarifului social.
[…]
Pe acest temei și în scopul unei reduceri necesare și urgente a cheltuielilor sistemului, este necesar să se modifice regimul repartizării cheltuielilor stabilite prin Ordinul IET/843/2012, care impune printr‑o obligație de serviciu public finanțarea tarifului social asupra societăților‑mamă ale societăților sau grupurilor de societăți care desfășoară activități de producție, distribuție și comercializare de energie electrică și care au natura de grupuri integrate pe verticală.
Prin impunerea acestei obligații societăților‑mamă, este posibil, chiar și indirect, ca sarcina să fie repartizată între activitățile comerciale principale ale sectorului energiei electrice. Activitățile de transport sunt, prin urmare, exceptate de la această repartizare, excepția fiind justificată de faptul că acesta reprezintă o activitate reglementată care se desfășoară sub regimul monopolului legal și al unui acord de exclusivitate, ținând seama totodată de faptul că, spre deosebire de societățile sau grupurile de societăți menționate mai sus, o întreprindere de transport individuală nu poate recupera de pe piață nicio cheltuială pe care ar trebui să o suporte în această privință, din moment ce aceasta ar zădărnici în cele din urmă obiectivul urmărit prin respectiva modificare.”
9.
Real Decreto 968/2014, de 21 de noviembre, por el que se desarrolla la metodología para la fijación de los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social (Decretul‑lege regal 968/2014 din 21 noiembrie 2014 prin care se elaborează metodologia pentru stabilirea procentelor de repartizare a sumelor care trebuie finanțate, referitoare la tariful social, denumit în continuare „Decretul‑lege regal 968/2014”), la articolele 2 și 3, stabilește metodologia pentru finanțarea tarifului social prevăzut în articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013.
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
10.
Real Decreto‑ley 6/2009 (denumit în continuare „Decretul‑lege regal 6/2009”) a instituit un mecanism pentru a oferi anumitor consumatori care prezintă anumite caracteristici sociale, de consum și de putere de cumpărare (denumiți în continuare „consumatori vulnerabili”), o reducere a prețului energiei electrice din Spania. Astfel, consumatorii eligibili beneficiază automat de o reducere a prețului la energia electrică („tariful social”), pe care furnizorul de ultimă opțiune (
4
) o aplică direct pe factura lor de energie electrică. Acești furnizori facturează, așadar, consumatorilor eligibili un preț care este mai scăzut decât prețul de pe piața energiei electrice (
5
).
11.
Inițial, Decretul‑lege regal 6/2009 prevedea finanțarea acestui sistem prin stabilirea obligației de plată a unei taxe pentru toate societățile care dețineau instalații de producere a energiei electrice. La 7 februarie 2012 însă, Curtea Supremă a anulat Decretul‑lege regal 6/2009, pentru motivul că sistemul de finanțare al acestuia era incompatibil cu Directiva 2009/72 („hotărârea din 2012”) (
6
). Plângerea constituțională („recurso de amparo”) formulată la Curtea Constituțională împotriva acestei hotărâri a fost declarată inadmisibilă de această instanță.
12.
Pentru a ține seama de hotărârea din 2012 a Curții Supreme și pentru a înlocui Decretul‑lege regal 6/2009, legiuitorul spaniol a adoptat Decretul‑lege regal 9/2013. Această lege prevede, printre altele, că Curtea Supremă nu a precizat o metodă anume pentru alocarea cheltuielilor aferente tarifului social, lăsând la latitudinea Administrației Generale a Statului Spaniol alegerea sistemului pe care îl va considera cel mai potrivit. Obligația de a suporta cheltuielile rezultate ca urmare a tarifului social ar trebui, prin urmare, să revină „societăților‑mamă din grupurile de societăți sau, după caz, societăților care desfășoară în mod simultan activități de producție, de distribuție și de comercializare a energiei electrice”.
13.
La 26 decembrie 2013, a fost adoptată Legea 24/2013. Articolul 45 alineatul 3 din această lege prevede că tariful social acoperă diferența dintre prețul facturat consumatorilor vulnerabili eligibili și prețul de bază pentru energia electrică de pe piața spaniolă a energiei electrice. Articolul 45 alineatul 4 din lege califică apoi tariful social drept „obligație de serviciu public”. El prevede, de asemenea, că finanțarea acestuia revine „societăților‑mamă din grupurile de societăți sau, după caz, societăților care desfășoară în mod simultan activități de producție, de distribuție și de comercializare a energiei electrice” (denumită în continuare „contribuția obligatorie”).
14.
La 21 noiembrie 2014, a fost adoptat Decretul‑lege regal 968/2014 în vederea punerii în aplicare a Legii 24/2013. Acesta prevede metodologia pentru stabilirea procentajelor în scopul repartizării sumelor necesare pentru finanțarea sistemului.
15.
Orden IET/350/2014, de 7 de marzo, por la que se fijan los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social correspondientes a 2014 (Ordinul IET/350/2014 din 7 martie 2014 prin care se stabilesc procentele de repartizare a sumelor care trebuie plătite pentru finanțarea tarifului social, aferente anului 2014, denumit în continuare „Ordinul IET/350/2014”) identifică entitățile obligate la plata contribuției obligatorii și stabilește procentajul repartizării sumelor pentru finanțarea întregului sistem în anul 2014 (
7
).
16.
Potrivit Ordinului IET/350/2014, patru societăți ar trebui să contribuie în proporție de 96,64131 % la acoperirea cheltuielilor pentru tariful social: Endesa, SA (denumită în continuare „Endesa”) (41,612696 %), Iberdrola, SA (denumită în continuare „Iberdrola”) (38,474516 %), Gas Natural SDG, SA (14,185142 %) și E.ON España, SLU [devenită ulterior Viesgo Infraestructuras Energéticas, SL (denumită în continuare „Viesgo”) (2,368956 %)]. În schimb, potrivit acestui ordin, pentru alte 23 de societăți au fost stabilite procente semnificativ mai reduse, toate acestea situându‑se sub 1 %. Aceste sume sunt calculate anual de Comisia Națională a Piețelor și Concurenței și trebuie plătite într‑un cont de depozit destinat special acestui scop. Comisia Națională a Piețelor și Concurenței este de asemenea responsabilă pentru stabilirea plăților către întreprinderile relevante cărora le remite o sumă corespunzătoare tarifului social acordat de furnizorul de ultimă opțiune relevant consumatorilor vulnerabili.
17.
La 18 decembrie 2014, E.ON España, SLU (devenită ulterior Viesgo) a formulat o acțiune în contencios administrativ în fața instanței de trimitere împotriva Decretului‑lege regal 968/2014. Aceasta a susținut că regimul de finanțare a tarifului social prevăzut la articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013, astfel cum a fost pus în aplicare prin articolele 2 și 3 din Decretul‑lege regal 968/2014, este incompatibil cu Directiva 2009/72.
18.
Prin hotărârea din 24 octombrie 2016, Curtea Supremă a admis acțiunea și a anulat articolele 2 și 3 din Decretul‑lege regal 968/2014 pentru motivul că erau incompatibile cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Instanța arată că și‑a întemeiat soluția pe Hotărârile Curții în cauzele Federutility și alții (
8
) și ANODE (
9
).
19.
Administrația Generală a Statului Spaniol a formulat o cale de atac pentru protecția drepturilor constituționale („recurso de amparo”) la Curtea Constituțională. Prin hotărârea din 26 martie 2019, Curtea Constituțională a admis plângerea formulată de Administrația Generală a Statului Spaniol, statuând că Curtea Supremă a încălcat dreptul la un „proces cu toate garanțiile”, în sensul articolului 24 alineatul 2 din Constituția Spaniei, în condițiile în care a decis că dreptul intern este incompatibil cu dreptul Uniunii, fără a solicita anterior Curții pronunțarea unei decizii preliminare.
20.
Potrivit deciziei de trimitere, Curtea Constituțională a considerat în special că jurisprudența pe care s‑a întemeiat instanța de trimitere pentru a constata incompatibilitatea cu Directiva 2009/72 nu constituia un „acte clair” în raport cu litigiul dedus judecății sale. Prin urmare, Curtea Supremă nu era scutită de obligația de a formula o cerere de decizie preliminară, astfel încât hotărârea atacată trebuie anulată și trebuie să se revină la situația existentă înainte de pronunțarea hotărârii.
21.
În acest context de fapt și de drept, Curtea Supremă a hotărât să suspende judecata și să adreseze Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare:
„1)
În conformitate cu jurisprudența stabilită de Curte – printre altele, prin Hotărârea din 20 aprilie 2010 (C‑265/08, Federutility) și prin Hotărârea din 7 septembrie 2016 (C‑121/15, ANODE) –, este compatibilă cu cerințele prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72[…] o reglementare națională – precum cea de la articolul 45 alineatul 4 din Legea 24/2013, care a fost pusă în aplicare ulterior prin articolele 2 și 3 din Decretul‑lege regal 968/2014 – care impune obligația de finanțare a tarifului social anumitor agenți din cadrul sistemului de energie electrică – societățile‑mamă din grup sau, după caz, întreprinderile care desfășoară în mod simultan activități de producție, de distribuție și de comercializare a energiei electrice –, deși unii dintre agenții cărora le revine obligația respectivă au o cotă de piață foarte redusă în cadrul sectorului, fiind scutite în schimb de această sarcină financiară alte entități sau grupuri de întreprinderi care pot fi mai în măsură să își asume costul respectiv, datorită fie cifrei lor de afaceri, fie importanței lor relative în cadrul unuia dintre sectoarele de activitate, fie faptului că desfășoară în mod simultan și integrat două dintre activitățile respective?
2)
O reglementare națională din care rezultă că obligația de finanțare a tarifului social nu se stabilește cu titlu de excepție sau pe o perioadă limitată, ci pe durată nedeterminată și fără vreo rambursare sau vreo măsură compensatorie este sau nu compatibilă cu cerința proporționalității prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72[…]?”
22.
Agri‑Energía și alții (denumită în continuare „Agri‑Energía”), EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy Energy Group (denumită în continuare „Naturgy”), Viesgo, guvernul spaniol și Comisia Europeană au depus observații scrise. Acești participanți au răspuns de asemenea la întrebările scrise adresate de Curte.
IV. Apreciere
23.
Prezentele concluzii au următoarea structură. Vom începe cu chestiunile privind admisibilitatea invocate de părți (A). Apoi, vom începe analiza pe fond, examinând ce anume se înțelege prin „obligație de serviciu public” (B.1). În continuare, vom analiza dacă această „obligație de serviciu public” intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 și dacă poate fi considerată compatibilă cu condițiile prevăzute de această dispoziție (B.2). La final, ne vom apleca asupra celei de a doua întrebări formulate de instanța de trimitere, referitoare la proporționalitatea „obligației de serviciu public” și la obligația eventuală de a oferi o compensație celui căruia îi incumbă obligația de serviciu public (B.3).
A. Cu privire la admisibilitate
24.
Viesgo, Iberdrola și Endesa au invocat două argumente referitoare la admisibilitate.
25.
În primul rând, acestea au arătat că instanța de trimitere, în calitate de autoritate judiciară de cel mai înalt grad care are competența de a decide dacă era necesară formularea unei cereri de decizie preliminară pentru a se statua cu privire la compatibilitatea Decretului‑lege regal 968/2014 cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, a considerat că doctrina „acte clair” o exonerează de obligația de a adresa o cerere preliminară. Întrucât această instanță este singura care trebuie să garanteze efectivitatea dreptului Uniunii, Curtea Constituțională nu are competența de a se substitui instanței de trimitere în scopul de a aprecia existența unui „acte clair”.
26.
În al doilea rând, jurisprudența Curții Constituționale, potrivit căreia orice instanță din Spania este obligată să formuleze o cerere de decizie preliminară ori de câte ori legislația internă este considerată incompatibilă cu dreptul Uniunii (
10
), privează instanțele de ultim grad de puterea de a aprecia dacă este necesară o cerere de decizie preliminară. Instanța de trimitere și părțile arată că jurisprudența depinde de rezultat, în sensul că nu există nicio obligație similară în cazul în care instanța națională constată că o reglementare națională este compatibilă cu dreptul Uniunii.
27.
Prin urmare, având în vedere că motivele în temeiul cărora s‑a formulat în speță o cerere de decizie preliminară din procedura și jurisprudența naționale care aduc atingere supremației și eficacității dreptului Uniunii, Curtea ar trebui să decidă că nu este competentă să se pronunțe asupra întrebărilor adresate. În subsidiar, cererea ar trebui respinsă ca inadmisibilă.
28.
În opinia noastră, prezenta cauză nici nu este inadmisibilă, nici nu se situează în afara sferei de competență a Curții.
29.
În primul rând, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de o instanță națională beneficiază, în general, de o prezumție de pertinență (
11
). Instanța națională este singura responsabilă pentru definirea cadrului normativ și factual în care solicită îndrumări din partea Curții (
12
). Același lucru este valabil chiar și în cazurile în care posibilitatea instanței naționale de formula o cerere preliminară este limitată de o manieră sau alta de legislația internă. Chiar și în asemenea situații, este prerogativa instanței de a formula întrebările care vor fi adresate, de a stabili cadrul dreptului național și al procedurii și de a defini efectiv limitele cauzei cu care este sesizată Curtea. De asemenea, instanța de trimitere își asumă răspunderea pentru hotărârea judecătorească pe care o va pronunța. În consecință, în cazurile în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (
13
).
30.
În al doilea rând, în speță, obiectul întrebărilor are în mod clar legătură cu un litigiu aflat pe rolul instanței de trimitere. Potrivit explicațiilor instanței, decizia preliminară este necesară pentru soluționarea litigiului. Aceasta subliniază că există diferențe de opinie între ea și o instanță de grad superior cu referire la existența unui „acte clair” în privința cerinței nediscriminării prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Spre deosebire, de exemplu, de litigiile cu un caracter artificial, răspunsul la întrebările adresate Curții este într‑adevăr necesar pentru soluționarea cauzei de către instanța de trimitere (
14
).
31.
În al treilea rând, chiar dacă jurisprudența pe care se întemeiază instanța de trimitere ar constitui un „acte clair” [chestiune care este departe de a fi evidentă, câtă vreme între instanța de trimitere și Curtea Constituțională există diferențe de opinie în ceea ce privește aplicabilitatea acestei jurisprudențe], nu este mai puțin adevărat că o constatare ipotetică a caracterului de „acte clair” în scopul exonerării de la obligația de a formula o cerere preliminară, în sensul jurisprudenței CILFIT (
15
), nu aduce atingere admisibilității întrebării/întrebărilor adresate. Desigur, stabilirea caracterului de „act clair” are drept rezultat faptul că cererea preliminară nu este „necesară” în sensul articolului 267 TFUE. Or, chiar și o astfel de cauză rămâne vădit admisibilă dacă este adresată Curții. Cel mult, Curtea se poate pronunța într‑o asemenea cauză prin ordonanță motivată, în conformitate cu prevederile articolului 99 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
32.
Rezumând, prezenta cauză este admisibilă. Mai mult, obiectul cauzei este în mod evident de competența Curții, potrivit articolului 267 TFUE.
33.
Acestea fiind precizate, admitem totuși că, dacă obligația de a sesiza Curtea, care își are originea și este definită în mod autonom de dreptul Uniunii, ar fi „adaptată” sau mai degrabă „trunchiată” asimetric în maniera sugerată de instanța de trimitere și detaliată de părți, acest lucru ar putea reprezenta o problemă din punctul de vedere al dreptului Uniunii, însă nu în mod necesar o problemă legată de admisibilitate. Întrucât instanța de trimitere nu a formulat însă nicio întrebare referitoare la această chestiune, vom încheia doar cu aspectele generale care urmează.
34.
În primul rând, faptul că o instanță națională de grad superior sau o curte constituțională înțelege să sancționeze încălcarea obligației de a adresa o cerere preliminară prevăzută la articolul 267 al treilea paragraf TFUE nu este, cu siguranță, o practică interzisă de dreptul Uniunii. Astfel, mai multe sisteme naționale, în special cele care prevăd un control individual al constituționalității hotărârilor judecătorești pronunțate de instanțele naționale în ultimă instanță (
16
), controlează într‑adevăr îndeplinirea obligației instanțelor de ultim grad de a formula cereri preliminare (
17
).
35.
În al doilea rând, o asemenea intervenție din partea unei instanțe superioare sau constituționale poate avea în mod firesc și inevitabil efectul de a anula sau a limita posibilitatea instanțelor a căror hotărâri sunt supuse examinării. Un asemenea efect este însă inerent în orice formă de control al deciziilor specifice. Este adevărat că instanța a precizat că orice practică de natură constituțională, legislativă, administrativă sau judiciară, inclusiv cele referitoare la căile de atac formulate împotriva ordonanțelor de respingere a necesității unei trimiteri preliminare, nu poate priva instanța de posibilitatea de a solicita pronunțarea unei decizii preliminare (
18
). Curtea a statuat chiar că o instanță de grad inferior are dreptul să înlăture aprecierile unei instanțe superioare în situația în care consideră că aceste aprecieri sunt incompatibile cu dreptul Uniunii (
19
).
36.
Cu toate acestea, rațiunea care stă la baza acestei jurisprudențe este de a evita ca instanțele de grad superior să împiedice instanțele inferioare din propriul sistem jurisdicțional să aibă acces la Curte prin intermediul procedurii preliminare, ceea ce ar constitui o încălcare a articolului 267 (al doilea paragraf) TFUE (
20
). În opinia noastră, prin această linie jurisprudențială, nu s‑a intenționat să se acorde instanțelor naționale un „permis de nerespectare” generală și fățișă, care duce cu gândul la o replică dintr‑un film cu James Bond de slabă calitate, iar nu la un sistem judiciar organizat în mod rațional. Dimpotrivă, această jurisprudență instituie un „permis de dezacord” (limitat și discret) sau chiar un „permis de distanțare” în anumite cazuri specifice în care hotărârea este argumentată și motivată în mod corespunzător. Regula de aur este, așadar, luarea de poziție motivată cu privire la hotărârea pretins incompatibilă (
21
).
37.
În al treilea rând, orice punere în aplicare la nivel național a obligației de a adresa o trimitere preliminară trebuie însă să respecte natura și domeniul de aplicare ale articolului 267 TFUE însuși, astfel cum sunt definite de jurisprudența Curții (
22
). Desigur, dreptul național poate să evidențieze procedural în termeni specifici ceea ce dreptul Uniunii prevede în mod general. Cu toate acestea, concluzia este că, în cazul în care un stat membru decide să stabilească criterii de punere în aplicare pentru a asigura aplicarea corectă a obligației de a sesiza Curtea cu titlu preliminar, acesta nu poate să modifice (unilateral) conținutul obligației
prevăzute la articolul 267 TFUE însuși, pentru că, în caz contrar, ar fi compromise cerințele de uniformitate și securitate juridică, inerente ele însele dispoziției respective (
23
).
38.
În al patrulea rând, indiferent de rezervele față de fiabilitatea criteriilor desprinse din Hotărârea CILFIT, în special cele referitoare la existența unei îndoieli rezonabile privind interpretarea corectă a dreptului Uniunii în cauza dedusă judecății instanței naționale (
24
), este cât se poate de clar că aceste criterii vizează orice chestiune de interpretare a dreptului Uniunii. Așadar, aceste criterii sunt „dependente de întrebare” sau „dependente de obiect”, dar complet „indiferente de rezultat”. Într‑adevăr, „acte clair” nu devine mai clar după cum rezultatul său este o declarație de incompatibilitate sau de compatibilitate din partea instanței naționale. Rezultatul aprecierii este complet lipsit de relevanță pentru existența sau inexistența unui „acte clair”.
39.
Mai mult, structura judiciară a Uniunii abilitează în mod clar și consecvent instanțele naționale să decidă singure dacă dreptul național este (in)compatibil cu dreptul Uniunii (
25
). Aceasta e o latură a mandatului conferit de dreptul Uniunii tuturor instanțelor din statele membre. În cazul în care aceste instanțe consideră că nu este necesar sprijinul Curții într‑o anumită chestiune de drept al Uniunii în sensul articolului 267 al doilea paragraf TFUE sau dacă apreciază că nu au obligația de a sesiza Curtea în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE, nu este necesar să adreseze acesteia o cerere de decizie preliminară. A susține contrariul ar însemna nu doar să se contrazică conținutul autonom al conținutului obligației de a formula trimiteri preliminare potrivit dreptului Uniunii, ci și un obstacol în calea îndeplinirii mandatului independent al instanțelor naționale de a pune în aplicare și în executare dreptul Uniunii la nivel național (
26
).
40.
În al cincilea și ultimul rând, dacă instanța națională de grad superior sau Curtea Constituțională sesizată cu o cale de atac extraordinară începe să examineze aspectul dacă respectiva instanță de ultim grad a aplicat în mod corect excepția „acte clair” rezultată din jurisprudența CILFIT, este foarte probabil ca acea instanță de control judiciar să interpreteze ea însăși dreptul Uniunii (
27
). Or, în acel moment, instanța de control judiciar devine „instanță” în sensul articolului 267 TFUE. Cu toate acestea, întrucât instanța de control judiciar respectivă va fi, prin definiție, o instanță în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE (
28
), va dobândi toate obligațiile și responsabilitățile care decurg din această poziție, inclusiv, eventual, obligația de a adresa o cerere de decizie preliminară.
B. Cu privire la fond
1.
Ce anume înseamnă „obligația de serviciu public” în discuție?
41.
Din explicațiile din dosarul aflat la dispoziția Curții înțelegem sistemul instituit de legiuitorul spaniol după cum urmează. Furnizorii de ultimă opțiune aplică în mod direct o reducere pe factura de energie electrică a anumitor consumatori vulnerabili. Acesta este „tariful social”. Costurile acestui sistem sunt atunci în sarcina mai multor societăți de pe piața energiei electrice din Spania (inclusiv a societăților‑mamă ale furnizorilor de ultimă opțiune). Aceasta este „contribuția obligatorie”.
42.
Deși, în aparență, exista un dezacord în observațiile inițiale, în răspunsul dat la o întrebare scrisă adresată de Curte, toate părțile precizează că nu există decât o singură „obligație de serviciu public”. Această obligație, prevăzută la articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013, are două elemente constitutive: (i) tariful social, și (ii) contribuția obligatorie. Cu alte cuvinte, „obligația de serviciu public” în discuție este o „legătură” alcătuită din două elemente.
43.
Această „asamblare” poate fi privită în două moduri. Fie se acceptă denumirea dată de legiuitor ca atare (chiar dacă acest lucru sugerează mai multe „obligații de serviciu public” în una singură), fie se împarte „asamblarea” desemnată în părțile sale constitutive și se procedează la examinarea compatibilității fiecăreia dintre ele. Indiferent de metoda aleasă, trebuie să existe un anumit control pentru ca „obligația de serviciu public” desemnată să nu fie alcătuită din mai multe măsuri independente care privesc numai tangențial aceeași chestiune.
44.
Scopul acestui demers este nu numai de a controla marja discreționară a statelor membre. Într‑adevăr, nu este necesar să se precizeze că există anumite limite la ceea ce un stat membru poate să desemneze ca intrând în sfera noțiunii autonome de „obligație de serviciu public”, după cum este prevăzută de dreptul Uniunii. În plus, există și o rațiune de ordin cât se poate de practic: astfel cum se va demonstra în continuarea prezentelor concluzii, operațiunea de apreciere a compatibilității unei „asamblări” de elemente multiple și diverse într‑o singură „obligație de serviciu public” cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 devine, într‑o anumită măsură, dificilă din punct de vedere logic. Care parte din „ansamblul constitutiv” ar trebui apreciată din perspectiva criteriului proporționalității? Care parte ar trebui să facă obiectul unei examinări periodice din partea autorităților naționale? Pentru care parte este datorată compensația, presupunând că este datorată?
45.
Faptul că este dificil să se răspundă la aceste întrebări poate explica de asemenea de ce „obligațiile de serviciu public” au apărut până acum o singură dată în jurisprudența Curții. În cauza Оvergas Mrezhi și Balgarska gazova asotsiatsia, Curtea s‑a confruntat cu anumite obligații de înmagazinare a gazelor naturale în interesul garantării siguranței alimentării și a regularității furnizării de gaze naturale în Bulgaria, costul acestora fiind repercutat asupra consumatorilor prin stabilirea prețului pentru gazele naturale în conformitate cu metodologia aprobată de guvern (
29
). În schimb, jurisprudența „tradițională” a Curții, referitoare la „obligația de serviciu public”„simplă”, mult mai des întâlnită, includea servicii specifice de transport public local din provincia Napoli (
30
); anumite servicii de transport maritim între insulele Malta și Gozo (
31
), unele servicii de transport de pasageri efectuate cu autocarul, cu vehicule electrice și cu ascensoare mecanice în orașul Lisabona (
32
), precum și servicii de dispecerizare a energiei electrice în Italia (
33
).
46.
În prezenta cauză, Curtea pare să se confrunte cu o „obligație de serviciu public” alcătuită din două elemente care, din punct de vedere funcțional, este posibil să se refere la aceeași chestiune, dar ale căror scopuri și mijloace sunt complet diferite.
47.
Pe de o parte, există tariful social, al cărui obiectiv este de a sprijini financiar anumiți consumatori vulnerabili din Spania la plata facturii de energie electrică. Mijlocul prin care se realizează acest ajutor este reducerea de fie 25 %, fie 40 % aplicată la prețul de piață al energiei electrice. O analiză a proporționalității acestui element ar putea releva în ce măsură categoria consumatorilor vulnerabili este suficient reprezentată și/sau în ce măsură reducerea prevăzută este suficientă pentru atingerea obiectivului.
48.
Pe de altă parte, există contribuția obligatorie, al cărei scop este finanțarea sistemului tarifului social. Acest lucru se realizează prin intermediul unei obligații de finanțare impuse anumitor societăți integrate pe verticală care își desfășoară activitatea pe piața energiei electrice din Spania. În acest caz, o analiză a proporționalității ar putea consta în a evalua măsura în care sunt reprezentate grupurile de societăți supuse acestei obligații de finanțare și/sau sumele care trebuie furnizate de fiecare societate.
49.
Or, este foarte clar că tariful social și contribuția obligatorie vizează actori diferiți, interese diferite și obligații diferite. Aceste două elemente sunt interconectate funcțional, deoarece sunt elemente ale unui sistem mai amplu. Cu toate acestea, nu se poate considera în mod spontan că ele constituie o măsură unică, în special într‑un context de discriminare și de proporționalitate (sau de lipsă a discriminării și a proporționalității).
50.
Cunoscând pe deplin dreptul național și istoricul faptelor din prezenta cauză, instanța de trimitere pare să fie de acord cu opinia comună a părților, potrivit căreia modul de redactare a articolului 45 alineatul (4) din Legea 24/2013 demonstrează că ansamblul regimului a fost desemnat „obligație de serviciu public” și că atât tariful social, cât și contribuția obligatorie sunt elemente constitutive ale acestuia (
34
). În același timp însă, instanța adresează întrebările numai în raport cu compatibilitatea contribuției obligatorii cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Cu alte cuvinte, în pofida existenței aparente a unei singure „obligații de serviciu public” (alcătuită din două elemente), instanța de trimitere pare să accepte faptul că contribuția obligatorie se detașează, într‑o anumită măsură, de „obligația de serviciu public” ca ansamblu.
51.
În sinteză, nu este clar ce anume se solicită Curții. Cu toate acestea, în cadrul analizei care urmează, ne vom întoarce la punctul de plecare definit de instanța de trimitere și vom trata contribuția obligatorie ca element de sine stătător al (sau separat de) „ansamblul” global de „obligații de serviciu public”. Acestea fiind precizate – astfel cum vom explica pe parcursul prezentelor concluzii – această abordare va genera inevitabil probleme suplimentare pe măsură ce vom parcurge diferitele elemente a ceea ce articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 impune unei veritabile„obligații de serviciu public”.
2.
Cu privire la prima întrebare
52.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă contribuția obligatorie, astfel cum este prevăzută de Legea 24/2013 și pusă în aplicare prin Decretul‑lege regal 968/2014, este compatibilă cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72.
53.
Având în vedere că dispoziția se referă la „obligații de serviciu public”, vom analiza mai întâi aspectul dacă contribuția obligatorie îndeplinește criteriile de la acest articol (a). Numai dacă se va dovedi că răspunsul este afirmativ, ne vom ocupa de compatibilitatea respectivei măsuri cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 (b).
a)
Intră contribuția obligatorie în sfera de aplicare a articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72?
54.
Guvernul spaniol arată că, în lumina Hotărârii Curții în cauza Engie Cartagena (
35
), se ridică problema dacă contribuția obligatorie poate fi considerată „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72/CE.
55.
Cu excepția guvernului spaniol, toate părțile interesate consideră că Hotărârea Engie Cartagena (
36
) nu afectează natura contribuției obligatorii ca „obligație de serviciu public”. În esență, aceste părți arată că, spre deosebire de măsura în discuție în Engie Cartagena, „obligația de serviciu public” impusă în prezenta cauză nu este o măsură generală, ci, dimpotrivă, o măsură desemnată specific în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Mai mult, „obligația de serviciu public” de a aplica tariful social direct în factura de energie electrică a consumatorilor eligibili este legată intrinsec de contribuția obligatorie, cele două fiind „fațete inseparabile ale aceleiași măsuri”, de vreme ce prima este finanțată prin intermediul celei de a doua.
56.
Ținând seama de cât de multă importanță se acordă Hotărârii Engie Cartagena (
37
), vom rezuma particularitățile acelei cauze (i). După aceea, vom reflecta asupra considerațiilor desprinse din acea cauză și a posibilului lor impact asupra prezentei cauze, gândindu‑ne în special dacă contribuția obligatorie poate fi calificată drept obligație parafiscală (ii), înainte de a conchide că, chiar dacă ar fi considerată o taxă, nu înseamnă că se situează complet în afara sferei de aplicare a Directivei 2009/72, în special a articolului 3 alineatul (1) din aceasta (iii).
i)
Hotărârea Engie Cartagena și natura „obligațiilor de serviciu public”
57.
Engie Cartagena era o societate de pe piața energiei electrice din Spania. Aceasta a introdus o acțiune în anularea unui ordin prin care era obligată să plătească cu titlu de finanțare anumite sume de bani determinate potrivit Real Decreto‑ley 14/2010 de 23 de diciembre, por el que se establecen medidas urgentes para la corrección del déficit tarifario del sector eléctrico (Decretul‑lege regal 14/2010 din 23 decembrie 2014 de stabilire a unor măsuri urgente pentru corectarea deficitului tarifar în sectorul energiei electrice) (denumit în continuare „Decretul‑lege regal 14/2010”). Engie Cartagena era una dintre cele 11 întreprinderi obligate la plată în scopul reducerii deficitului tarifar din sectorul energiei electrice din Spania, rezultat ca urmare a inițierii unui plan de acțiune național pentru eficiență energetică (
38
). Același decret‑lege clasifica acea finanțare drept „obligație de serviciu public”. Ca atare, întrebarea adresată Curții se referea, printre altele, la aspectul dacă finanțarea menționată constituie o „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directivele 2003/54 și 2009/72 (
39
).
58.
Răspunsul Curții a fost negativ. În primul rând, aceasta a reținut că noțiunea menționată necesită o interpretare autonomă a dreptului Uniunii (
40
). Apoi, Curtea a examinat condițiile de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, și anume existența unei „obligații de serviciu public” și compatibilitatea acesteia cu articolul 106 TFUE (
41
). Curtea a explicat că, din moment ce primul autorizează o derogare de la normele de concurență, noțiunea de „obligație de serviciu public” trebuie înțeleasă ca o intervenție în funcționarea pieței, în scopul atingerii unui obiectiv de interes economic general. Aceasta ar obliga întreprinderile din sectorul energiei electrice să acționeze pe piață într‑un anumit mod pe baza unor criterii impuse de autoritățile publice (
42
). O asemenea interpretare a noțiunii de „obligație de serviciu public” este confirmată de definițiile acestei noțiuni care figurează în alte acte de drept al Uniunii, în special cele care intră în domeniile de competență prevăzute la articolul 4 TFUE (
43
).
59.
Curtea a concluzionat că libertatea acestor întreprinderi de a acționa pe piața respectivă este astfel limitată, în sensul că, având în vedere numai propriul interes comercial, aceste întreprinderi nu ar fi furnizat anumite bunuri sau servicii sau nu le‑ar fi furnizat în aceeași măsură sau în aceleași condiții (
44
). Or, sumele pe care trebuiau să le plătească întreprinderile vizate nu le impuneau nicio cerință care să le restrângă libertatea de a acționa pe piața energiei electrice. Acestea trebuiau doar să contribuie la fondurile pentru reducerea deficitului tarifar. În consecință, o asemenea contribuție nu poate intra în sfera noțiunii de „obligații de serviciu public”, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 (
45
).
60.
Prin urmare, Hotărârea pronunțată în cauza Engie Cartagena a demonstrat și a afirmat spiritul noțiunii de „obligații de serviciu public”, astfel cum se reflecta, printre altele, în enumerarea de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Exemplele din enumerarea respectivă corespund anumitor măsuri publice care aduc atingere liberei funcționări a pieței, impunând unor întreprinderi anume de pe piața respectivă să furnizeze bunuri și servicii sau să se abțină să acționeze într‑o anumită manieră care se îndepărtează de la comportamentul comercial „normal” pe o piața altfel concurențială (
46
).
61.
Cu toate acestea, numitorul comun al enumerării respective este clar: exemplele date se referă la diferite tipuri de performanțe care deviază, într‑o manieră sau alta, în interesul general, de la comportamentul economic normal. Tipurile de măsuri urmărite nu privesc cu precădere măsuri de politică monetară, în cazul cărora Trezoreria de Stat ar cere pur și simplu bani pentru bugetul public. Prin urmare, finanțarea sau alte obligații de plată s‑ar situa în afara domeniului de aplicare al respectivei măsuri (
47
).
ii) Obligație de serviciu public sau obligație parafiscală?
62.
În contextul Hotărârii pronunțate în cauza Engie Cartagena, guvernul spaniol este îndreptățit să exprime îndoieli cu privire la natura contribuției obligatorii.
63.
După cum au explicat instanța de trimitere și părțile, contribuția obligatorie apare sub forma unei obligații financiare impuse de articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013 și puse în aplicare prin articolele 2 și 3 din Decretul‑lege regal 968/2014. Legiuitorul spaniol urmărește astfel să acopere cheltuielile generate de tariful social, fără ca acestea să fie o sarcină pentru consumatori sau pentru sistemul electroenergetic în ansamblu. Obligația financiară este personalizată printr‑un ordin anual care prevede societățile vizate și procentajul din venitul total pe care îl datorează. Plata acestor sume nu depinde de executarea unei obligații. Întreprinderile nu trebuie să furnizeze anumite bunuri sau servicii pe care nu le‑ar fi furnizat ori nu le‑ar fi furnizat în aceeași măsură sau în aceleași condiții dacă ar fi luat în considerare numai propriul interes comercial. Într‑adevăr, din perspectiva evaluării „libertății de a acționa pe piața energiei electrice”, activitățile întreprinderilor în cauză nu sunt deloc afectate. Operațiunile economice sunt afectate la fel de mult ca în cazul plății oricăror alte impozite sau obligații fiscale.
64.
Pe baza acestei informații, este posibil să se susțină că contribuția obligatorie nu este decât un mijloc de finanțare (și nu constituie prin ea însăși) o intervenție publică în funcționarea pieței spaniole a energiei electrice pentru îndeplinirea unei „obligații de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Ca atare, aceasta poate fi diferențiată de obligația în discuție în cauza Оvergas Mrezhi și Balgarska gazova asotsiatsia – singurul alt „ansamblu” de „obligații de serviciu public” care se întâlnește în jurisprudența Curții –, ținând seama de faptul că, în respectiva cauză, guvernul bulgar pare să fi limitat libertatea operatorilor de pe piața bulgară a gazelor naturale prin stabilirea prețului la gaze pe care aceștia puteau să îl perceapă de la consumatori (
48
).
65.
Mergând pe linia abordării Curții în cauza Engie Cartagena și sub rezerva verificării, se poate susține astfel că contribuția obligatorie impusă de legiuitorul spaniol prin articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013 și pusă în aplicare prin intermediul articolelor 2 și 3 din Decretul‑lege regal 968/2014 nu ar îndeplini condițiile unei „obligații de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72.
66.
Dacă însă așa stau lucrurile, care este natura exactă a contribuției obligatorii?
67.
Părțile au prezentat Curții contribuția obligatorie ca pe obligația financiară impusă de stat unui anumit număr de societăți de a plăti o anumită sumă de bani destinată finanțării unui serviciu determinat impus de stat.
68.
În opinia noastră, la fel ca citatul shakespearian „un trandafir, oricum i‑ai spune, îți dă același scump parfum”, această descriere este similară unei taxe parafiscale. În prezenta cauză, această calificare dobândește o și mai mare importanță, deoarece Directiva 2009/72 nu constituie o măsură de drept al Uniunii care are ca scop apropierea dispozițiilor fiscale ale statelor membre. De fapt, baza juridică potrivit căreia a fost adoptată directiva menționată, articolul 95 alineatul (1) CE (devenit articolul 114 TFUE), prevede în mod expres, la al doilea alineat, că nu se aplică dispozițiilor fiscale (
49
).
69.
În răspunsul dat ca urmare a unei întrebări scrise adresate părților, EDP España, Iberdrola și Comisia arată că natura contribuției obligatorii nu este aceea a unei taxe. Acestea precizează că fondurile colectate prin respectiva măsură devin venituri la bugetul statului spaniol. Din această perspectivă, contribuția obligatorie este o măsură de regularizare, iar nu o taxă, intrând astfel în domeniul de aplicare al Directivei 2009/72.
70.
Aceste explicații nu sunt convingătoare.
71.
Din punctul de vedere al dreptului Uniunii, stabilirea naturii unei taxe este o apreciere autonomă realizată de Curte în funcție de caracteristicile obiective ale impozitării, independent de calificarea care îi este dată în dreptul național (
50
).
72.
Într‑adevăr, în mod similar cu ceea ce pare a fi situația în Hotărârea Engie Cartagena, informațiile cuprinse în cererea de decizie preliminară nu permit Curții să determine (cu certitudine) dacă contribuției obligatorii i se poate da aceeași calificare (
51
). Cu toate acestea, din informațiile limitate care figurează în dosarul aflat la dispoziția Curții, se pare că contribuția obligatorie corespunde caracteristicilor principale ale unei taxe.
73.
În primul rând, din ordonanța de trimitere reiese că metodologia pentru repartizarea cheltuielilor generate de tariful social este prevăzută de dreptul spaniol, în special de Decretul‑lege regal 9/2013. În ordonanța de trimitere se arată de asemenea că repartizarea cheltuielilor între întreprinderile vizate s‑a realizat prin ordine ministeriale succesive (Ordinul nr. IET/350 din 7 martie 2014 și Ordinul nr. IET/1451 din 8 septembrie 2016), emise în temeiul Decretului‑lege 9/2013 și al Decretului‑lege 968/2014 menționate mai sus.
74.
În al doilea rând, rezultă că întreprinderile identificate în conformitate cu aceste decrete sunt caracterizate ca fiind (un grup de) plătitori ai contribuției obligatorii. Rezultă de asemenea că plata sumei nu poate fi transferată unei alte persoane (
52
). În plus, s‑ar părea că această sumă este obligatorie în temeiul legii, având în vedere că Comisia Națională a Piețelor și Concurenței este însărcinată cu primirea plăților aferente contribuțiilor. Acest lucru implică de asemenea, în opinia noastră, că societățile respective ar fi urmărite de această autoritate sau de alte organisme ale statelor membre pentru neplata contribuțiilor datorate (
53
).
75.
În al treilea rând, din ordonanța de trimitere rezultă cu claritate că contribuția obligatorie este destinată finanțării cheltuielilor generate de tariful social (
54
). Prin urmare, contribuția obligatorie este prin structura sa o măsură introdusă în interes general, în conformitate cu criteriile de determinare stabilite de Legea 24/2013, astfel cum a fost pusă în aplicare prin Decretul‑lege regal 9/2013. Prin această contribuție se urmărește strângerea fondurilor destinate remedierii „deficitului tarifar” rezultat din decizia politică de a oferi prețuri mai mici la energia electrică pentru consumatorii vulnerabili din Spania. Contrar argumentelor invocate de Agri‑Energía, EDP España, Viesgo și Comisie în răspunsul lor la întrebarea scrisă adresată de Curte, faptul că această contribuție nu va fi înscrisă în bugetul național general, ci afectată unui alt scop precis nu are nicio înrâurire asupra acestei evaluări (
55
).
iii) Premisa articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72: o piață concurențială care nu discriminează întreprinderile
76.
În cazul în care instanța de trimitere ar confirma cele de mai sus, înseamnă că contribuția obligatorie nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2009/72, astfel cum susține guvernul spaniol (
56
)?
77.
Considerăm că nu aceasta este situația.
78.
Motivul pentru care o măsură prezintă o natură fiscală și ezitarea aferentă de a interveni în impozitarea internă a statelor membre nu exclud controlul efectelor contrare dreptului Uniunii ale acestor măsuri. Acest lucru este cu atât mai adevărat – astfel cum arată Agri‑Energía, EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy și Viesgo – atunci când metoda de finanțare a unei „obligații de serviciu public” poate avea impact asupra funcționării pieței interne a energiei electrice (
57
).
79.
În prezenta cauză, legiuitorul spaniol intervine pe piața energiei electrice din Spania prin repercutarea costurilor pentru tariful social numai asupra câtorva întreprinderi de pe această piață. Un asemenea regim nu este interzis în sine (
58
), în special ținând seama de faptul că Directiva 2009/72, în versiunea în vigoare, nu urmărește armonizarea completă a pieței energiei electrice din Uniunea Europeană.
80.
Cu toate acestea, în pofida lipsei unei armonizări complete, astfel cum arată în esență EDP España, Endesa, Iberdrola și Naturgy în răspunsul acordat la întrebarea scrisă adresată de Curte, aceasta nu exonerează contribuția obligatorie de respectarea „normelor comune” ale Directivei 2009/72 și în special a articolului 3 alineatul (1) din aceasta. Această dispoziție obligă statele membre să asigure, pe baza organizării lor instituționale și cu respectarea principiului subsidiarității, că întreprinderile din domeniul energiei electrice funcționează în conformitate în vederea realizării unei piețe a energiei electrice concurențiale și că nu va exista nicio formă de discriminare între întreprinderi (
59
).
81.
Pentru motivele prezentate mai sus, întemeindu‑ne în special pe îndrumările Curții din Hotărârea Engie Cartagena, este în continuare îndoielnic dacă contribuția obligatorie îndeplinește condițiile pentru o „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. De fapt, considerăm că există indicii în sensul că contribuția obligatorie ar putea fi o taxă parafiscală în sensul dreptului Uniunii.
82.
Dacă instanța națională ar ajunge însă la această concluzie, aceasta nu înseamnă că o asemenea taxă ar ieși complet din domeniul de aplicare al Directivei 2009/72, astfel cum a sugerat în esență guvernul spaniol. Analiza nu ar face decât să se transfere de la articolul 3 alineatul (2) la articolul 3 alineatul (1) din directivă. În plus, dacă criteriile specifice pentru examinarea guvernată de fiecare dintre aceste dispoziții sunt diferite, premisa ambelor dispoziții este aceeași, fiind legată de articolul 3 alineatul (1) din directivă: în general, este interzis statelor membre să denatureze concurența pe piața energiei electrice. Dacă ar fi necesare interferențe, acestea ar trebui să se situeze la un nivel minim (și, prin urmare, proporționale) și adoptate în mod nediscriminatoriu, menținându‑se în cea mai mare măsură posibilă egalitatea în drepturi și obligații a tuturor întreprinderilor de pe piață.
83.
În concluzie, intenția noastră nu este de a sugera că tariful social, privit în mod izolat, nu poate îndeplini condițiile de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 sau că acesta constituie o taxă. Această chestiune nu a fost supusă atenției Curții și nici nu pare să fie contestată de părți. Ceea ce dorim să subliniem este că simplul fapt că destinația finală a veniturilor obținute dintr‑o contribuție financiară (obligatorie) poate contribui la executarea unei „obligații de serviciu public”„reale” nu este suficient pentru a face ca această contribuție însăși să fie relevantă pentru atingerea acestui obiectiv [și, așadar, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72] (
60
).
84.
Ipoteza contrară ar denatura complet noțiunea de „obligații de serviciu public”, presupunând că simpla alocare a fondurilor obținute din orice contribuție financiară ar putea să îi determine natura și tratamentul din perspectiva dreptului Uniunii (
61
). Acest lucru ar permite, la rândul său, ca finanțarea unei „obligații de serviciu public” să devină o „obligație de serviciu public”sui generis, iar nu un simplu mecanism pentru colectarea fondurilor necesare pentru plata compensațiilor către furnizorii efectivi ai „obligației de serviciu public” aferente activității lor (
62
).
b)
Compatibilitatea cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72
85.
În cazul în care se va considera că contribuția obligatorie intră în sfera de aplicare a articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, este necesară examinarea compatibilității acestei contribuții.
86.
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 impune ca măsurile adoptate cu titlu de „obligații de serviciu public” să fie „clar definite, transparente, nediscriminatorii și ușor de verificat și [să] garante[ze] întreprinderilor de energie electrică [din Uniune] accesul egal la consumatorii naționali” (
63
).
87.
De la bun început, trebuie să facem trimitere încă o dată la aspectele subliniate la punctele 42-50 din prezentele concluzii. Examinarea noastră preliminară va avea la bază prezumția că contribuția obligatorie este susceptibilă să facă parte dintr‑o „obligație de serviciu public” mai largă, dar poate fi disociată de orice examinare în lumina condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, în pofida faptului că această directivă pare a fi redactată în scopul de a aprecia „obligații de serviciu public”individuale, iar nu ansambluri sau părți disociate de „obligațiile de serviciu public”.
88.
După ce am clarificat această prezumție, subliniem că toate părțile, cu excepția guvernului spaniol, susțin că contribuția obligatorie, în forma sa actuală, este discriminatorie. Aceste părți fac trimitere la textul articolului 45 alineatul (4) din Legea 24/2013, care prevede că finanțarea tarifului social este asumată de societățile integrate pe verticală care desfășoară în mod simultan activități de producție, de distribuție și de comercializare a energiei electrice („caracteristici constitutive”). Chiar dacă nu identifică nominal nicio societate, această dispoziție stabilește caracteristici clare și ușor de identificat ale anumitor entități de pe piața energiei electrice din Spania. Totodată, prevederea exceptează de la contribuția obligatorie societățile integrate pe verticală care îndeplinesc două sau mai puține dintre caracteristicile constitutive din sectorul energiei electrice din Spania. În practică, articolul 45 alineatul (4) din Legea 24/2013 repercutează astfel sarcina de finanțare a tarifului social aproape exclusiv asupra a patru grupuri de întreprinderi de pe piața energiei electrice din Spania. Acest tratament face ca tariful să fie discriminatoriu.
89.
La rândul său, guvernul spaniol subliniază faptul că măsura nu este discriminatorie și că, în orice caz, este justificată obiectiv. Considerentele Decretului‑lege regal 9/2013 precizează că aceste societăți care întrunesc caracteristicile constitutive se află în „poziția unică” de a acoperi mai bine costurile tarifului social, având în vedere că pot să facă față sarcinii în cadrul activităților lor comerciale principale de pe piața energiei electrice.
90.
Trebuie amintit că obiectivul condiției privind nediscriminarea, astfel cum este prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, este că „obligația de serviciu public” în discuție reunește toate întreprinderile din același sector pentru a nu afecta negativ concurența din sectorul respectiv (
64
). Obligațiile care decurg din articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 trebuie, așadar, să se aplice tuturor întreprinderilor în general, iar nu doar anumitor întreprinderi în special (
65
). Deși articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 nu conține dispoziții privind posibilitatea de a oferi o justificare obiectivă pentru tratamentul discriminatoriu, cerința care decurge din acesta este expresia specifică a principiului general al egalității (
66
). Prin urmare, din punct de vedere practic, este puțin relevant dacă aceleași tipuri de considerații sunt avute în vedere la examinarea caracterului comparabil sau la examinarea ulterioară a justificărilor (
67
). Important este ca asemenea justificări obiective să aibă legătură cu obiectivul de interes economic general urmărit de legislația în discuție (
68
), să fie adecvate pentru realizarea acelui obiectiv și proporționale cu acesta (
69
).
91.
În lumina acestor condiții, considerăm că contribuția obligatorie poate genera următoarele probleme.
92.
În primul rând, se pare că contribuția obligatorie, având în vedere modul în care este impusă, este susceptibilă să obstrucționeze concurența pe piața spaniolă a energiei electrice prin crearea unei inegalități între întreprinderile din acel sector (
70
). Inegalitatea menționată rezultă din repercutarea contribuției obligatorii numai asupra societăților care prezintă caracteristicile constitutive și din exonerarea concomitentă de la această obligație a altor societăți de pe aceeași piață, și anume a societăților integrate pe verticală care prezintă două sau mai puține dintre caracteristicile constitutive (așadar, a celor aflate în concurență directă) (
71
).
93.
În al doilea rând, obiectivul pe care se bazează (și care are ca efect) acea inegalitate de tratament pare a fi nesatisfăcător. Într‑adevăr, chiar dacă obiectivul contribuției obligatorii (spre deosebire de tariful social) ar fi acela de a oferi tarife subvenționate la energia electrică categoriilor de consumatori vulnerabile – ceea ce nu s‑a pretins a fi cazul în speță –, diferența de tratament ar rămâne în continuare nejustificată. Astfel cum arată toate părțile, cu excepția guvernului spaniol, nu există niciun raport între „caracteristicile constitutive” ale contribuției obligatorii și obiectivul de a oferi tariful social categoriilor de consumatori vulnerabili care prezintă anumite caracteristici sociale, de consum și de putere de cumpărare. Este adevărat că acest obiectiv nu este afectat deloc de tipul sau de numărul de întreprinderi care acoperă cheltuielile generate de acest sistem. În realitate, grupurile de consumatori vulnerabili rămân eligibile pentru acel sistem indiferent de cine contribuie la acoperirea cheltuielilor generate de sistemul respectiv.
94.
În al treilea rând, chiar dacă am prezuma că obiectivul contribuției obligatorii nu ar fi de a oferi prețuri subvenționate la energia electrică, ci ar fi aliniat întrucâtva unei viziuni politice redistributive, în care societăților „mai bogate” li se pretinde, aparent, să contribuie mai mult decât societăților „mai sărace”, ne‑am întreba totuși dacă acest obiectiv este într‑adevăr atins. Aceasta ar fi situația în special atunci când caracteristicile constitutive și explicația lor ar conduce la o diferență de tratament întemeiată pe capacitatea financiară potențială a acestora. Astfel, instanța de trimitere arată că unele dintre întreprinderile obligate să suporte contribuția obligatorie au o cotă de piață foarte redusă în cadrul sectorului în ansamblu, în timp ce există alte întreprinderi mult mai în măsură să suporte cheltuielile tarifului social (fie pentru că dețin o cotă mai mare pe piața energiei electrice, fie pentru că au o cifră de afaceri mai mare, fie pentru că desfășoară una sau două dintre activitățile pe baza cărora se stabilesc entitățile contributoare). Se pare că această detașare de realitatea economică a pieței a fost de asemenea înțeleasă de Administrația Generală a Statului Spaniol care, după cum arată instanța de trimitere în cursul procedurii principale, a admis că sinergia și economiile de scară pot exista și pentru societățile care nu îndeplinesc caracteristicile constitutive.
95.
Pe scurt, există o problemă clară de discriminare între întreprinderile pentru care se pare că nu există nicio justificare rezonabilă. Numai unui număr mic de societăți de pe piață li se cere să plătească factura finală pe baza unor criterii fără legătură directă cu interesul economic general, astfel cum a fost definit. În acest mod, societățile respective nu doar că plătesc pentru politica socială a unui stat membru, ci își și sponsorizează indirect concurenții de pe aceeași piață.
96.
Se pare că instanța de trimitere a luat în considerare toate aceste chestiuni, ceea ce s‑a concretizat într‑o declarație privind incompatibilitatea normelor naționale cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. După cum s‑a arătat anterior în această secțiune, calificarea exactă a contribuției ar putea face într‑adevăr obiectul unei discuții, în special în cazul în care – astfel cum a procedat instanța de trimitere în cadrul întrebărilor – această contribuție ar fi în mod efectiv separată de tariful social. Cu toate acestea, lăsând la o parte conflictul de ordin taxonomic, este de asemenea clar că logica și substanța articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/72 sunt în esență similare. Prin urmare, din punct de vedere pragmatic, este probabil ca examinarea unei măsuri naționale să aibă același rezultat în lumina ambelor dispoziții, motivele expuse de instanța de trimitere făcând‑o să devină incompatibilă în cazul în care ar fi abordată doar din perspectiva unuia dintre cele două alineate.
97.
Prin urmare, considerăm că este oportun să lăsăm problema calificării contribuției obligatorii pe seama instanței de trimitere, care cunoaște pe deplin dreptul național și fapte pe care s‑ar putea să nu le cunoaștem. În ceea ce privește problema specifică ridicată de instanță, care are într‑adevăr legătură cu „obligația de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, propunem Curții să răspundă la prima întrebare după cum urmează:
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 trebuie interpretat în sensul că se opune unei legi naționale care impune, fără o justificare obiectivă care să rezulte în mod clar din natura interesului economic general urmărit, o contribuție financiară obligatorie exclusiv întreprinderilor de energie electrică ce desfășoară activitățile de producție, distribuție și vânzare, în scopul finanțării unui sistem care aplică tarife sociale la prețul energiei electrice direct pe factura de energie electrică a consumatorilor eligibili.
3.
Cu privire la a doua întrebare
98.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă contribuția obligatorie este compatibilă cu cerința de proporționalitate, astfel cum este prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, în sensul că nu este limitată în timp și nu acordă nicio compensație întreprinderilor contribuitoare.
99.
În lumina răspunsului propus la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la această întrebare.
100.
Cu toate acestea, în măsura în care fondul acestei întrebări poate fi însă util instanței de trimitere, în continuare, vom analiza, la modul general, dacă articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 permite „obligații de serviciu public” a căror structură nu include un termen și nici acordarea unei compensații. Această examinare trebuie realizată bineînțeles sub rezerva celor expuse la punctele 42-50 și 87 din prezentele concluzii. În conformitate cu această rezervă, propunem ca a doua întrebare adresată Curții să fie examinată pornind de la analiza proporționalității măsurii (a) și continuând apoi cu necesitatea de a acorda o compensație furnizorilor de ultimă opțiune care execută o „obligație de serviciu public” (b).
a)
Respectarea principiului proporționalității
101.
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 nu menționează în mod direct în cuprinsul textului său cerința proporționalității inerentă oricăror „obligații de serviciu public” impuse în temeiul acestei dispoziții.
102.
Cu toate acestea, articolul menționat prevede că se va ține „seama pe deplin” în special de articolul 86 CE (devenit articolul 106 TFUE) (
72
). Pe lângă articolul 14 TFUE, Protocolul (nr. 26) privind serviciile de interes general și articolul 36 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), această dispoziție privește compatibilitatea „serviciilor de interes economic general” cu tratatul (
73
). Cu alte cuvinte, articolul 106 alineatul (2) TFUE vizează concilierea interesului statelor membre de a utiliza anumite întreprinderi drept instrument de politică economică sau socială cu interesul Uniunii Europene de respectare a normelor de concurență și de menținere a unității pieței interne (
74
).
103.
Orice atingeri aduse normelor de concurență și unității pieței interne ca urmare a acestei trimiteri încrucișate la dispozițiile articolului 106 TFUE sunt permise „numai în măsura necesară realizării obiectivului de interes economic general pe care acestea îl urmăresc și, în consecință, pentru o perioadă în mod necesar limitată” (
75
).
104.
Prin urmare, orice atingere adusă condițiilor de concurență pe piața energiei electrice dintr‑un stat membru și, astfel, unității pieței interne a energiei electrice, chiar dacă rezultă ca urmare a unei „obligații de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, trebuie să respecte principiul proporționalității (
76
).
105.
Principiul proporționalității a fost interpretat în contexte similare, în legătură cu alte directive de stabilire a unor norme comune pentru piața internă, în sensul că impune un raport clar între (i) realizarea obiectivului urmărit de statul membru respectiv, (ii) elementul temporal, și (iii) domeniul de aplicare personal al măsurii respective (
77
).
106.
Instanța de trimitere face referire la cea de a doua dintre aceste condiții și solicită să se stabilească dacă invocarea în mod valabil a unei „obligații de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 nu ar trebui limitată în timp.
107.
Trebuie amintit că „obligația de serviciu public”, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, corespunde măsurilor de intervenție publică în funcționarea pieței energiei electrice (
78
). Această intervenție restrânge libertatea anumitor întreprinderi de a acționa pe piața energiei electrice (
79
). La rândul său, o asemenea restrângere a libertății are un impact asupra obiectivului general al Directivei 2009/72, acela de a asigura realizarea unei piețe interne a energiei electrice în totalitate și efectiv deschise și concurențiale, în care toți consumatorii pot să își aleagă liber furnizorii și în care toți furnizorii pot livra în mod liber produsele clienților lor (
80
).
108.
La acest moment intervine raportul cu articolul 106 TFUE. Astfel cum a fost interpretată în Hotărârea Federutility, această dispoziție impune ca intervenția în angrenajul ofertei și cererii „să fie limitată în ceea ce privește durata la ceea ce este strict necesar pentru a atinge obiectivul pe care aceasta îl urmărește, printre altele, pentru a nu determina persistența unei măsuri care, prin însăși natura sa, constituie un obstacol în calea realizării unei piețe interne” a energiei electrice (
81
). În demersul de verificare a compatibilității cu articolul 106 TFUE, instanța națională ar trebui astfel să examineze dacă și în ce măsură legea internă relevantă prevede o obligație a guvernului „de reexaminare periodică, la intervale apropiate, a necesității și a modalităților de intervenție [a guvernului] în funcție de evoluția sectorului [energiei electrice]” (
82
).
109.
Desigur, revine instanței de trimitere sarcina de a pune în aplicare aceste principii. Cu toate acestea, pornind de la premisa că analiza se va concentra exclusiv asupra contribuției obligatorii (
83
), având în vedere ceea ce a fost învederat Curții cu privire la această chestiune, se pare că reexaminarea periodică a domeniului de aplicare ratione personae (și anume, a plătitorilor) al compensației obligatorii nu este impusă de Legea 24/2013 sau de Decretul‑lege regal 968/2014. În schimb, părțile arată că singurul element al acestui sistem care pare să facă obiectul unei examinări periodice îl constituie procentele de repartizare a sumelor care trebuie finanțate prin intermediul contribuției obligatorii, care sunt ajustate anual.
110.
Dacă aceste observații se dovedesc a fi adevărate, cerința proporționalității la care am făcut referire anterior nu ar fi respectată, în cazul în care contribuția obligatorie prevăzută de Legea 24/2013 și pusă în aplicare prin Decretul‑lege regal 968/2014 ar fi permanentă și nu ar fi supusă niciunui mecanism de revizuire. În cele din urmă, principiul proporționalității impune reflectarea evoluției cheltuielilor (
84
). Sub rezerva confirmării din partea instanței de trimitere, se pare că această cerință nu este îndeplinită în speță.
111.
Este necesar să subliniem că aceste principii nu trebuie înțelese în sensul că repun în discuție capacitatea statelor membre de a defini ceea ce este „demn” de a fi numit „obligație de serviciu public”. În privința sectorului energiei electrice, în considerentele (47) și (50) ale Directivei 2009/72 se recunoaște în mod expres autonomia statelor membre de a defini și a desemna „obligații de serviciu public” la nivel național, ținând seama de circumstanțele naționale (
85
). Prin urmare, atunci când acționează în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 în vederea stabilirii întinderii și a organizării unor astfel de servicii, statele membre se bucură de o marjă de apreciere rezonabilă (
86
).
112.
Dreptul Uniunii impune anumite condiții numai la nivelul punerii în aplicare a acestuia. Ele se referă, în primul rând, la chestiunea dacă desemnarea de către statele membre se circumscrie într‑adevăr noțiunii autonome de drept al Uniunii de „obligație de serviciu public”, prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 (
87
). În cazurile în care răspunsul este afirmativ, trebuie să se aplice condițiile de la articolul 3 alineatul (2) din directivă (
88
). Necesitatea de a examina obligația în lumina condițiilor prevăzute în dispoziția menționată survine numai atunci când pretinsa „compensație pentru serviciul public” îndeplinește cerințele prevăzute pentru o veritabilă „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72.
b)
Compensarea și „obligațiile de serviciu public”
113.
Astfel cum s‑a demonstrat în secțiunea precedentă a prezentelor concluzii, nu este întotdeauna ușor să se aprecieze dacă „obligația de serviciu public” este proporțională în cazul în care este abordată ca ansamblu. Cu toate acestea, în cazul în care contribuția obligatorie ar trebui privită ca o „obligație de serviciu public” de sine stătătoare (sau ca element disociat de o mai amplă „obligație de serviciu public”), care ar trebui astfel analizată în mod separat și ca atare, această discuție se va transforma din „dificilă” în „bizară” în contextul existenței eventuale a obligației de compensare.
114.
Aceasta pentru că, în situația respectivă, s‑ar ridica problema dacă reclamantele pot să pretindă o compensație pentru plata contribuției obligatorii. Cu alte cuvinte, Directiva 2009/72 obligă statele membre să plătească bani pentru plata de bani? În opinia noastră, este vorba despre încă un argument în sprijinul dificultății de a aborda contribuția obligatorie ca atare drept „obligație de serviciu public” (
89
).
115.
Cu toate acestea, în orice caz, dacă cea de a doua întrebare adresată de instanța de trimitere privind cazurile în care survine o veritabilă „obligație de serviciu public”, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72, ar fi examinată in abstracto, prevede această dispoziție o structură compensatorie?
116.
Guvernul spaniol și Comisia arată că nu există nicio obligație automată de a plăti o compensație în cazurile în care există o „obligație de serviciu public” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72.
117.
În mod general și abstract, suntem într‑adevăr de acord cu această opinie: este evident că nicio astfel de obligație nu rezultă din articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72. Aceasta nu derivă nici din articolul 106 TFUE, la care face referire această dispoziție, nici din alte instrumente din dreptul Uniunii referitoare la serviciile de interes economic general (
90
). Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, statele membre dispun de o putere de apreciere largă în ceea ce privește acordarea unei compensații (
91
), fiind ținute însă de principiile consacrate în Hotărârea Altmark (
92
).
118.
Deși toate celelalte părți și‑au exprimat dezacordul, cu excepția guvernului spaniol și a Comisiei, aceeași concluzie ar trebui extinsă asupra articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2009/72. Această dispoziție privește situația în care au fost acordate compensații și condiționează acordarea unor asemenea compensații de respectarea cerinței nediscriminării.
119.
Într‑adevăr, orice interpretare rezonabilă a articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2009/72 conduce la concluzia că această dispoziție nu conține în sine nicio obligație – pentru sectorul specific al energiei electrice – de a acorda o compensație pentru îndeplinirea unei „obligații de serviciu public” (
93
). O asemenea obligație nu poate fi dedusă nici din obiectivul general urmărit de Directiva 2009/72. Aceasta ne conduce la concluzia că o măsură care nu prevede nicio compensație pentru îndeplinirea unei (veritabile) „obligații de serviciu public” nu este în sine incompatibilă cu articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2009/72.
120.
Dimpotrivă, în conformitate cu principiile care rezultă din interpretarea coroborată a dispozițiilor articolului 3 alineatul (2) și ale articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2009/72, toate întreprinderile de pe piața energiei electrice trebuie să beneficieze de același tratament atât în privința cheltuielilor generate de realizarea „obligației de serviciu public” respective, cât și a oricărei compensații care ar fi acordată de un stat membru. În acest mod, nu se produce nicio denaturare a pieței respective, iar obiectivul Directivei 2009/72 este menținut.
121.
Facem aceste observații cu două rezerve.
122.
În primul rând, reiterând explicațiile de la punctele 117-119 din prezentele concluzii, directiva poate permite limitarea într‑o anumită măsură a libertății de a opera pe piața internă a energiei electrice în interesul general al realizării unei „obligații de serviciu public”. Această limitare este însă permisă numai în raport cu „obligațiile de serviciu public”veritabile, iar nu și în raport cu „ansambluri” de măsuri înrudite de departe, care includ (ceea ce pare a fi) o taxă parafiscală. În caz contrar, astfel cum am arătat la punctele 113 și 114 din prezentele concluzii, întreaga analiză a proporționalității ar deveni circulară: o măsură proporțională impune într‑adevăr o compensație pecuniară pentru banii luați?
123.
În al doilea rând, cheltuielile pentru îndeplinirea „obligației de serviciu public” trebuie să fie rezonabile. Desigur, statele membre nu pot obliga o întreprindere de pe o anumită piață să renunțe de facto la proprietatea sa sub pretextul punerii în aplicare a unei „obligații de serviciu public” pentru motive care țin de cadrul legal specific al articolului 106 TFUE și al Directivei 2009/72, care impune per se o compensație pentru îndeplinirea unei astfel de obligații (
94
).
124.
Cu alte cuvinte, chiar dacă toate întreprinderile de pe piață ar fi tratate în mod egal și supuse acelorași sarcini, este posibil ca sarcina respectivă să fie pur și simplu excesiv de oneroasă. Este posibil ca numai în cazuri excepționale, în care nu ar mai exista un „echilibru echitabil” între interesul general și interesul particular, să apară o atingere a esenței dreptului de proprietate, cu încălcarea articolului 17 din cartă și a articolului 1 din Protocolul nr. 1 la Convenția Europeană a Drepturilor Omului (
95
).
V. Concluzie
125.
Propunem Curții să răspundă la prima întrebare adresată de Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) după cum urmează:
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legi naționale care impune, fără o justificare obiectivă care să rezulte în mod clar din natura interesului economic general urmărit, o contribuție financiară obligatorie exclusiv întreprinderilor de energie electrică ce desfășoară activitățile de producție, distribuție și vânzare, în scopul finanțării unui sistem care aplică tarife sociale la prețul energiei electrice direct pe factura de energie electrică a consumatorilor eligibili.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE (JO 2009, L 211, p. 55).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare a Directivei 96/92/CE – Declarații privind operațiunile de dezafectare și de gestionare a deșeurilor (JO 2003, L 176, p. 37, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 61).
(
4
)	În contextul „obligații[lor] de serviciu public” prevăzute de Directiva 2009/72, noțiunea de „furnizor de ultimă opțiune” se referă la o societate, desemnată de un stat membru, care asigură continuitatea alimentării cu energie electrică a consumatorilor (inclusiv a consumatorilor casnici) la „prețuri rezonabile” (așa‑numitele „tarife de ultimă opțiune”). A se vedea considerentul (47), articolul 3 alineatul (3) și articolul 37 alineatul (6) din Directiva 2009/72.
(
5
)	Potrivit articolului 6 din Real Decreto 897/2017 (Decretul‑lege regal 897/2017), acest preț reflectă o reducere de 25 % față de prețul de pe piața energiei electrice din Spania pentru „consumatorii vulnerabili” și o reducere de 40 % față de același preț al pieței pentru consumatorii „foarte vulnerabili”.
(
6
)	STS 1425/2012 din 7 februarie 2012 (ECLI:ES:TS:2012:1425).
(
7
)	Ordine similare există și pentru anii următori, de exemplu Ordinul IET/2182/2015 (pentru anul 2015) și Ordinul IET/1451/2016 (pentru anul 2016).
(
8
)	Hotărârea din 20 aprilie 2010, Federutility și alții (C‑265/08, EU:C:2010:205).
(
9
)	Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637).
(
10
)	EDP España arată că această practică se reflectă, printre altele, în hotărârea 46/2019 din 8 aprilie 2019 (ECLI:ES:TC:2019:46) hotărârea 54/2019 din 6 mai 2019 (ECLI:ES:TC:2019:54), hotărârea 58/2019 din 6 mai 2019 (ECLI:ES:TC:2019:58), hotărârea 59/2019 din 6 mai 2019 (ECLI:ES:TC:2019:59), hotărârea 67/2019 din 20 mai 2019 (ECLI:ES:TC:2019:67), hotărârea 71/2019 din 20 mai 2019 (ECLI:ES:TC:2019:71) și hotărârea 81/2019 din 17 iunie 2019 (ECLI:ES:TC:2019:81).
(
11
)	Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman și alții (C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 27).
(
12
)	Hotărârea din 12 decembrie 2019, Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, punctul 24). Pentru circumstanțele destul de limitate în care Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare, a se vedea de exemplu Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44).
(
13
)	Hotărârea din 16 Iulie 2020, Facebook Ireland și Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, punctul 73 și jurisprudența citată).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73, punctul 11), Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, punctele 17 și 18), și Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 53).
(
15
)	Hotărârea din 6 octombrie 1982, CILFIT și alții (283/81, EU:C:1982:335, punctele 16-20).
(
16
)	Pentru exemple cu privire la alte sisteme decât cel spaniol, a se vedea de exemplu deciziile Curților Constituționale din Germania, Bundesverfassungsgericht, decizia din 9 mai 2018‐2 BvR 37/18, Republica Cehă, Ústavní soud, 8 ianuarie 2009, no II. ÚS 1009/08, în Croația, Ustavni sud Republike Hrvatske, decizia no U‑III‑2521/2015 din 13 decembrie 2016, Slovacia, Ústavný súd, hotărârea din 18 aprilie 2012, no II. ÚS 140/2010, și Slovenia, Ustavno sodišče, decizia no Up-1056/11 din 21 noiembrie 2013, ECLI:SI:USRS:2013:Up.1056.11.
(
17
)	Pentru o perspectivă comparativă, a se vedea Solar, N., Vorlagepflichtverletzung mitgliedstaatlicher Gerichte und ihre Sanierung, Neuer Wissenschaftlicher Verlag, Viena, 2004. Mai recent de exemplu, a se vedea rapoartele individuale pe țară în Coutron, L. (dir.), L’obligation de renvoi préjudiciel à la Cour de justice: une obligation sanctionnée?, Bruylant, Bruxelles, 2014, sau contribuțiile individuale în ediția specială din 2015, German Law Journal vol. 16/6, în special Lacchi, C., „Review by Constitutional Courts of the Obligation of National Courts of Last Instance to Refer a Preliminary Question to the Court of Justice of the EU”, p. 1663.
(
18
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punctele 94 și 95 și jurisprudența citată), Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, punctul 32 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 4 decembrie 2018, The Minister for Justice and Equality și [The] Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, punctele 35, 36 și 49 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, punctul 27 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan și alții (C‑416/10, EU:C:2013:8, punctul 68 și jurisprudența citată).
(
20
)	Începând deja cu Hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3).
(
21
)	A se vedea în detaliu Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție și alții (C‑357/19 și C‑547/19, EU:C:2021:170, punctele 235-243).
(
22
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo și alții (C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15, EU:C:2016:980, punctul 65).
(
23
)	Hotărârea din 22 octombrie 1987, Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452, punctul 15).
(
24
)	În sens critic, a se vedea de exemplu Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352), Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Gaston Schul Douane‑expediteur (C‑461/03, EU:C:2005:415) sau Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauzele conexate X și van Dijk (C‑72/14 și C‑197/14, EU:C:2015:319).
(
25
)	Hotărârea din 19 ianuarie 2010, Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, punctele 53-55), Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, punctul 28), și Ordonanța din 3 septembrie 2020, Vikingo Fővállalkozó (C‑610/19, EU:C:2020:673, punctul 75).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, punctul 22). A se vedea mai recent, de exemplu, Hotărârea din 4 Decembrie 2018, The Minister for Justice and Equality și [The] Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, punctele 36 și 37 și jurisprudența citată).
(
27
)	S‑a putea sugera cu siguranță că o curte constituțională națională are ca unic obiect de lucru dreptul constituțional național. În acest cadru, ea interpretează numai dispozițiile constituționale naționale, iar nu și „simplul” drept național și nici, a fortiori, „simplul” drept al Uniunii, ambele tipuri de drept putând fi asimilate faptelor. Oricât confort teoretic ar putea oferi o asemenea idee, practica jurisprudențială demonstrează adesea cât de discutabilă este această ficțiune. În plus, în contextul special al examinării aspectului dacă într‑o anumită cauză judecată în ultimă instanță a fost sau nu vorba despre un „acte clair”, nu se poate decât admira abilitatea de a controla fondul fără măcar a‑l examina sau interpreta. E ca și cum visul lui Schrödinger ar deveni în sfârșit realitate: să poți să spui clar dacă pisica (CILFIT) este moartă sau trăiește fără măcar să trebuiască să deschizi cutia (dreptul Uniunii).
(
28
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 4 noiembrie 1997, Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:517, punctele 24-26), Hotărârea din 4 iunie 2002, Lyckeskog (C‑99/00, EU:C:2002:329, punctele 14 și 15), și Hotărârea din 15 septembrie 2005, Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552, punctul 30).
(
29
)	Hotărârea din 30 aprilie 2020, Оvergas Mrezhi și Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, punctele 55, 56, 69 și 88).
(
30
)	Hotărârea din 3 Aprilie 2014, CTP (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, punctul 12). A se compara însă cu Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza CTP (C‑516/12, EU:C:2014:63, punctele 36-38).
(
31
)	Hotărârea din 28 octombrie 2010, Comisia/Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, punctul 6).
(
32
)	Hotărârea din 7 mai 2009, Antrop și alții (C‑504/07, EU:C:2009:290, punctul 9).
(
33
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011, ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, punctele 51, 52, 55 și 81).
(
34
)	A se vedea totuși modul de redactare a considerentului (5) al Decretului‑lege regal 9/2013 care pare să desemneze elementul financiar al tarifului social (probabil, contribuția obligatorie) ca „obligație de serviciu public”.
(
35
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019 (C‑523/18, EU:C:2019:1129).
(
36
)	Ibid.
(
37
)	Ibid.
(
38
)	Ibid., punctul 22.
(
39
)	Ibid., punctele 28 și 29.
(
40
)	Ibid., punctele 33 și 34.
(
41
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 Aprilie 2010, Federutility și alții (C‑265/08, EU:C:2010:205, punctul 26).
(
42
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 42). A se vedea de asemenea punctele 45 și 48 din aceeași hotărâre.
(
43
)	Ibid., punctul 43.
(
44
)	Ibid., punctul 45.
(
45
)	Ibid., punctul 51.
(
46
)	Ibid., punctele 40-45.
(
47
)	Ibid., punctul 54.
(
48
)	Hotărârea din 30 aprilie 2020 (C‑5/19, EU:C:2020:343, punctele 55, 56 și 88).
(
49
)	Hotărârea din 7 noiembrie 2019, UNESA și alții (C‑80/18-C‑83/18, EU:C:2019:934, punctul 56), Hotărârea din 7 noiembrie 2019, UNESA și alții (C‑105/18-C‑113/18, EU:C:2019:935, punctul 53), și Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 50).
(
50
)	A se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2017, IRCCS - Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
51
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 32).
(
52
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2016, Comisia/Belgia (C‑163/14, EU:C:2016:4, punctul 44).
(
53
)	A se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
54
)	Ibid., punctul 34.
(
55
)	Ibid., punctul 35 și jurisprudența citată.
(
56
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
57
)	În legătură cu obiectivul urmărit de Directiva 2009/72 în ceea ce privește piața internă a energiei electrice, a se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 47).
(
58
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 55).
(
59
)	Hotărârea din 12 Decembrie 2019, Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, punctul 34).
(
60
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctele 52 și 53).
(
61
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 54).
(
62
)	A se vedea Concluziile avocatului general Hogan prezentate în cauza Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:769, punctul 54). Sublinierea noastră.
(
63
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
64
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mengozzi în cauza ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:248, punctul 82).
(
65
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2020, Оvergas Mrezhi și Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, punctul 80).
(
66
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 septembrie 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punctele 79-81 și jurisprudența citată).
(
67
)	Cu privire la tranzitivitatea unor asemene argumente, a se vedea Concluziile prezentate în cauza Hornbach‑Baumarkt (C‑382/16, EU:C:2017:974).
(
68
)	Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punctul 55 și jurisprudența citată).
(
69
)	Hotărârea din 29 Septembrie 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punctul 81 și jurisprudența citată).
(
70
)	În acest sens, ibid., punctul 97.
(
71
)	A se vedea Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punctul 71).
(
72
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 30 aprilie 2020, Оvergas Mrezhi și Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, punctul 57 și jurisprudența citată).
(
73
)	Ibid., punctul 58 și jurisprudența citată.
(
74
)	Ibid., punctul 60 și jurisprudența citată.
(
75
)	Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punctul 53 și jurisprudența citată).
(
76
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punctul 36).
(
77
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2019, Repsol Butano și DISA Gas (C‑473/17 și C‑546/17, EU:C:2019:308, punctele 55, 56 și 62 și jurisprudența citată).
(
78
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 45).
(
79
)	Ibid., punctul 51.
(
80
)	Ibid., punctul 47 și jurisprudența citată.
(
81
)	Hotărârea din 20 aprilie 2010, Federutility și alții (C‑265/08, EU:C:2010:205, punctul 35).
(
82
)	Hotărârea din 20 aprilie 2010, Federutility și alții (C‑265/08, EU:C:2010:205, punctul 35). A se vedea și Hotărârea din 11 Aprilie 2019, Repsol Butano și DISA Gas (C‑473/17 și C‑546/17, EU:C:2019:308, punctul 56).
(
83
)	Lăsând la o parte complet examinarea periodică și proporționalitatea tarifului social, care ar necesita o nouă examinare cu totul diferită și care implică alți actori și alte considerații.
(
84
)	Hotărârea din 11 aprilie 2019, Repsol Butano și DISA Gas (C‑473/17 și C‑546/17, EU:C:2019:308, punctul 59 și jurisprudența citată).
(
85
)	În acord cu Protocolul (nr. 26) privind serviciile de interes general anexat la Tratatul CE. A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punctele 40-42).
(
86
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctele 35 și 36). A se vedea în acest sens și Hotărârea din 20 aprilie 2010, Federutility și alții (C‑265/08, EU:C:2010:205, punctele 28 și 29), precum și Hotărârea din 21 decembrie 2011, ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, punctul 50).
(
87
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punctul 34 și jurisprudența citată).
(
88
)	Ibid., punctul 48.
(
89
)	A se vedea mai sus punctele 44, 48 și 49 din prezentele concluzii.
(
90
)	Cum ar fi Cartea verde privind serviciile de interes economic general [COM(2003)270 final], Comunicarea Comisiei din 11 ianuarie 2012 privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO 2012, C 8, p. 4), Comunicarea Comisiei privind cadrul Uniunii Europene pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public (2011) (JO 2012, C 8, p. 15) sau Decizia Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le‑a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general (JO 2012, L 7, p. 3).
(
91
)	Hotărârea din 12 februarie 2008, BUPA și alții/Comisa (T‑289/03, EU:T:2008:29, punctul 214 și jurisprudența citată), Hotărârea din 7 noiembrie 2012, CBI/Comisia (T‑137/10, EU:T:2012:584, punctul 191), Hotărârea din 16 iulie 2014, Germania/Comisia (T‑295/12, nepublicată, EU:T:2014:675, punctul 87), și Hotărârea din 16 iulie 2014, Zweckverband Tierkörperbeseitigung/Comisia (T‑309/12, nepublicată, EU:T:2014:676, punctul 148).
(
92
)	Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punctul 95).
(
93
)	A se vedea și articolul 9 alineatul (3) din Directiva (UE) 2019/944 a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iunie 2019 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de modificare a Directivei 2012/27/UE (JO 2019, L 158, p. 125), care are aproximativ același mod de redactare.
(
94
)	A se vedea articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1191/69 al Consiliului din 26 iunie 1969 privind acțiunea statelor membre în ceea ce privește obligațiile inerente noțiunii de serviciu public în domeniul transportului feroviar, rutier și pe căi navigabile interioare (JO 1969, L 10, p. 5), care prevedea un astfel de „drept” la compensație. A se vedea Hotărârea din 3 aprilie 2014, CTP (C‑516/12-C‑518/12, EU:C:2014:220, punctul 34).
(
95
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 22 septembrie 1994, Hentrich împotriva Franței (ECLI:CE:ECHR:1994:0922JUD001361688, § 49 și jurisprudența citată), și Curtea EDO, Hotărârea din 19 iunie 2006, Hutten‑Czapska împotriva Poloniei (ECLI:CE:ECHR:2006:0619JUD003501497, § 167 și jurisprudența citată). A se vedea de exemplu și Curtea EDO, Hotărârea din 5 noiembrie 2002, Pincová și Pinc împotriva Republicii Cehe (ECLI:CE:ECHR:2002:1105JUD003654897, § 53).