62023TO0477
ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera a treia extinsă)
11 iunie 2025 (
*1
)
„Acțiune în anulare – Politica economică și monetară – Uniunea bancară – Mecanismul unic de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții (MUR) – Regulamentul (UE) nr. 806/2014 – Directiva 2014/59/UE – Decizie comună privind stabilirea cerințelor minime de fonduri proprii și de datorii eligibile – Competența Tribunalului – Lipsa afectării directe – Inadmisibilitate”
În cauza T‑477/23,
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, cu sediul în Frankfurt pe Main (Germania), reprezentată de H. Berger, M. Weber și D. Schoo, avocați,
reclamantă,
împotriva
Comitetului unic de rezoluție (SRB), reprezentat de H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz și J. Rius Riu, în calitate de agenți,
pârât,
TRIBUNALUL (Camera a treia extinsă),
compus din domnul H. Kanninen, îndeplinind funcția de președinte, doamna P. Škvařilová‑Pelzl, domnul I. Nõmm, doamna G. Steinfatt (raportoare) și domnul D. Kukovec, judecători,
grefier: domnul V. Di Bucci,
având în vedere faza scrisă a procedurii, în special:
–
cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 iulie 2023;
–
excepția de inadmisibilitate ridicată de SRB prin înscrisul separat depus la grefa Tribunalului la 30 octombrie 2023;
–
observațiile reclamantei cu privire la excepția de inadmisibilitate depuse la grefa Tribunalului la 18 decembrie 2023;
–
cererile de intervenție formulate de Parlamentul European, de Consiliul Uniunii Europene și de Comisia Europeană, depuse la grefa Tribunalului la 19 octombrie, la 15 noiembrie și, respectiv, la 15 noiembrie 2023,
dă prezenta
Ordonanță
1
Prin acțiunea sa formulată în temeiul articolului 263 TFUE, reclamanta, DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, solicită, cu titlu principal, anularea Deciziei comune RC/JD/2022/22 din 6 aprilie 2023 (denumită în continuare „decizia atacată”) privind stabilirea cerinței minime de fonduri proprii și de datorii eligibile (denumită în continuare „MREL” sau „cerința”) pentru ea însăși și pentru cinci filiale și, în subsidiar, constatarea faptului că această decizie este inexistentă din punct de vedere juridic.
Istoricul cauzei
2
Reclamanta este societatea aflată la conducerea grupului DZ Bank Gruppe, grupul financiar al băncilor cooperatiste din Germania. Aceasta este clasificată în Germania ca bancă de prim rang, totalul activelor grupului ridicându‑se la 627 de miliarde de euro la 31 decembrie 2022. În cadrul uniunii bancare, reclamanta are filiale în Germania și în Luxemburg. Filiala sa Fundamenta Lakáskassza Zrt. se află în afara uniunii bancare, în Ungaria.
3
În anul 2017, Comitetul unic de rezoluție (SRB, denumit în continuare și „comitetul”) a instituit un colegiu de rezoluție pentru reclamantă și filialele sale, în conformitate cu articolul 88 din Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190), cu modificările ulterioare, din care fac parte, printre alții, pe de o parte, SRB, în calitate de președinte al colegiului menționat și în calitate de autoritate de rezoluție a grupului, și, pe de altă parte, Magyar Nemzeti Bank (Banca Națională a Ungariei), în calitate de autoritate de rezoluție a filialei maghiare.
4
La 8 decembrie 2022, în cadrul sesiunii sale executive extinse, SRB a aprobat provizoriu un proiect al deciziei atacate destinat examinării de către colegiul de rezoluție. La 15 decembrie 2022, SRB a inițiat procedura de consultare a reclamantei cu privire la proiect. Reclamanta a prezentat observații prin scrisoarea din 10 ianuarie 2023. La 8 februarie 2023, proiectul deciziei atacate a fost examinat în cadrul colegiului menționat, care a decis că proiectul nu trebuia să fie modificat în urma procedurii de consultare. La 24 martie 2023, SRB, în calitate de autoritate de rezoluție a grupului, a trimis colegiului de rezoluție versiunea finală a proiectului deciziei atacate. La 28 martie 2023, s‑a ajuns la un consens în cadrul colegiului, care a fost apoi supus proceselor de aprobare internă ale SRB și, respectiv, ale Băncii Naționale a Ungariei.
5
La 5 aprilie 2023, în cadrul sesiunii sale executive extinse, SRB a luat act de procesul decizional comun prezentat mai sus și, în acest temei, a aprobat consensul reflectat în decizia atacată.
6
În cadrul aceleiași sesiuni executive extinse, SRB a adoptat Decizia SRB/EES/2022/215, care stabilește MREL pentru entitățile grupului condus de reclamantă care intră în competența sa, și anume pentru reclamantă și filialele sale Bausparkasse Schwäbisch Hall AG, DZ HYP AG și Team Bank AG, cu sediul în Germania, și filiala sa DZ Privatbank S.A., cu sediul în Luxemburg. Decizia SRB/EES/2022/215 însărcinează autoritățile naționale de rezoluție să pună în aplicare MREL menționată (articolul 4 din această decizie) și să verifice ca aceasta să fie menținută (articolul 6 din decizia menționată).
7
La 6 aprilie 2023, decizia atacată a fost semnată de președintele SRB. Documentul cuprinde, după semnare, o observație conform căreia reprezentanții autorităților relevante și‑au dat acordul scris cu privire la decizia comună privind MREL. În anexa I la decizia atacată figurează un acord scris, datat 6 aprilie 2023 și semnat de președintele autorității maghiare de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, potrivit căruia aceasta este de acord cu decizia comună propusă și transmisă de SRB la 24 martie 2023.
8
La 14 aprilie 2023, autorității germane de rezoluție, și anume Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (BaFin, Autoritatea Federală de Supraveghere a Serviciilor Financiare), i s‑a notificat decizia SRB/EES/2022/215 a SRB din 5 aprilie 2023, pe care aceasta a pus‑o în aplicare printr‑o decizie din 26 mai 2023 adresată reclamantei.
9
Prin scrisoarea din 17 mai 2023, autoritatea de rezoluție luxemburgheză, și anume Commission de surveillance du secteur financier (Comisia de Supraveghere a Sectorului Financiar) (CSSF), a informat filiala DZ Privatbank cu privire la punerea în aplicare a MREL stabilite prin Decizia SRB/EES/2022/215 și i‑a notificat decizia menționată.
10
Printr‑un e‑mail din 22 mai 2023, SRB, în calitate de autoritate de rezoluție a grupului, i‑a transmis reclamantei, în calitate de societate‑mamă în Uniune a grupului, decizia atacată, însoțită de decizia comună referitoare la planul de rezoluție a grupului și de un rezumat al acestui plan.
11
La 3 iulie 2023, reclamanta a formulat un recurs împotriva deciziei atacate la comisia de apel a SRB, în temeiul articolului 85 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1), cu modificările ulterioare.
12
La 5 iulie 2023, reclamanta a formulat de asemenea un recurs împotriva Deciziei SRB/EES/2022/215 în fața comisiei de apel a SRB, în temeiul acelorași dispoziții.
13
Recursurile au fost respinse prin decizia comisiei de apel a SRB din 15 decembrie 2023 în cauzele conexate 2/23 și 3/23. Comisia menționată a considerat recursul reclamantei împotriva deciziei atacate ca fiind admisibil, dar neîntemeiat, iar pe cel împotriva Deciziei SRB/EES/2022/215 ca inadmisibil.
14
La 26 februarie 2024, reclamanta a introdus la grefa Tribunalului o acțiune, înregistrată cu numărul T‑116/24, împotriva deciziei comisiei de apel a SRB.
Concluziile părților
15
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, anularea deciziei atacate;
–
cu titlu subsidiar, constatarea faptului că decizia atacată este inexistentă din punct de vedere juridic;
–
obligarea SRB la plata cheltuielilor de judecată.
16
SRB solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, declararea acțiunii ca inadmisibilă;
–
cu titlu subsidiar, suspendarea cauzei până la pronunțarea unei decizii în cauza T‑71/22;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
17
În temeiul articolului 130 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, la solicitarea pârâtului, Tribunalul poate să se pronunțe asupra inadmisibilității fără a intra în dezbaterea fondului.
18
În speță, Tribunalul consideră că înscrisurile de la dosar sunt suficient de lămuritoare și decide, în aplicarea acestui articol, să se pronunțe fără continuarea procedurii.
19
SRB își întemeiază excepția de necompetență și de inadmisibilitate pe patru motive.
20
În primul rând, acesta susține că o „decizie comună” nu constituie un act juridic care îi este imputabil. El arată, în această privință, că instanțele Uniunii au confirmat că actele altor entități decât instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii nu intrau în domeniul de aplicare al competenței lor în temeiul articolului 263 TFUE, invocând astfel o necompetență a Tribunalului de a se pronunța cu privire la prezentul litigiu.
21
În al doilea rând, o decizie comună nu ar fi decât un act pregătitor al unei alte decizii. În al treilea rând, aceasta nu ar fi adresată reclamantei și nu ar privi reclamanta în mod direct și individual, astfel încât ea nu ar avea calitate procesuală activă. În al patrulea rând, SRB apreciază că acțiunea este inadmisibilă din cauza condiției referitoare la procedura precontencioasă.
22
Reclamanta contestă argumentația SRB și apreciază că acțiunea este admisibilă.
23
În primul rând, în ceea ce privește autorul deciziei atacate, această decizie ar fi fost luată de SRB în calitate de autoritate de rezoluție a grupului. SRB ar fi stabilit MREL în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014, sub forma unei decizii comune.
24
Primo, colegiul de rezoluție nu ar adopta el însuși acte juridice, ci ar constitui numai cadrul în care autoritățile de rezoluție pot îndeplini sarcini în comun. Autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, și‑ar fi însușit pur și simplu decizia atacată.
25
Secundo, însușindu‑și raționamentul urmat de comisia de apel a SRB în decizia sa din 15 decembrie 2023, reclamanta susține că decizia comună constituie o serie de decizii individuale având același conținut și că este aprobată de fiecare dintre autoritățile de rezoluție implicate. Potrivit recurentei, trebuie să se distingă două situații. În caz de dezacord, fiecare dintre autoritățile de rezoluție adoptă separat, în exercitarea competențelor sale, propria decizie referitoare la MREL [situație descrisă la articolul 45h alineatele (4) și (6) din Directiva 2014/59]. Cu toate acestea, în cazul unei decizii comune, fiecare dintre autoritățile de rezoluție adoptă o decizie individuală care corespunde deciziei comune adoptate anterior [situație descrisă la articolul 45h alineatele (2) și (4) din Directiva 2014/59].
26
Tertio, împrejurarea că autoritățile de rezoluție în cauză se pun de acord cu privire la un același text de decizie nu ar face ca o decizie comună să constituie un simplu acord în cadrul relațiilor interne dintre autorități. Un acord între membrii colegiului de rezoluție nu ar fi decât condiția prealabilă unei decizii comune, dar nu poate fi asimilat acesteia.
27
În al doilea rând, primo, decizia atacată ar produce efecte juridice obligatorii în relațiile externe, întrucât decizia comună a unui colegiu de rezoluție ar constitui o decizie definitivă, iar nu un simplu act pregătitor intern al autorității și ar fi obligatorie pentru instituțiile în cauză. În cadrul deciziei atacate, SRB ar stabili deja în mod definitiv MREL în privința reclamantei în exercitarea competențelor pe care i le conferă articolul 12 din Regulamentul nr. 806/2014, decizia comună fiind obligatorie pentru SRB în temeiul articolului 45h alineatul (7) din Directiva 2014/59 în ceea ce privește stabilirea MREL.
28
Argumentul potrivit căruia era necesar ca decizia atacată să fie pusă în aplicare printr‑o decizie a SRB și a BaFin de stabilire a MREL nu ar fi pertinent în măsura în care, în speță, decizia comună conține deja decizia finală pe care SRB, precum și BaFin erau obligate să o respecte, fără o marjă de apreciere proprie, cu ocazia actelor lor juridice ulterioare.
29
Secundo, decizia atacată ar privi‑o pe reclamantă, cel puțin direct și individual în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, în măsura în care o decizie comună este adresată instituțiilor în cauză, iar acestea sunt vizate în mod direct și individual de decizia comună menționată, independent de calitatea lor de destinatari.
30
Tertio, conform articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, reclamanta ar avea calitate procesuală activă și ar avea interesul necesar de a acționa. Anularea dorită a deciziei atacate ca atare ar fi de natură să producă efecte juridice, dat fiind că ar lipsi de temei decizia SRB de stabilire a MREL și, prin urmare, decizia privind MREL a BaFin, care ar fi astfel obligată să anuleze decizia sa privind opoziția reclamantei.
31
De altfel, reclamanta ar fi fost destinatara deciziei atacate, această calitate de destinatar rezultând din obligația ce revine comitetului, prevăzută în mod expres la articolul 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2014/59 și la articolul 92 alineatul (1) din Regulamentul delegat (UE) 2016/1075 al Comisiei din 23 martie 2016 de completare a Directivei 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la standardele tehnice de reglementare care precizează conținutul planurilor de redresare, al planurilor de rezoluție și al planurilor de rezoluție a grupului, criteriile minime pe care autoritatea competentă trebuie să le examineze în ceea ce privește planurile de redresare și planurile de redresare a grupului, condițiile de acordare a sprijinului financiar intragrup, cerințele privind evaluatorii independenți, recunoașterea contractuală a competențelor de reducere a valorii contabile și de conversie, procedurile și conținutul cerințelor de notificare și ale avizului de suspendare și funcționarea operațională a colegiilor de rezoluție (JO 2016, L 184, p. 1) de a transmite deciziile comune reclamantei după adoptarea lor.
32
În plus, reclamanta respinge argumentul comitetului potrivit căruia ea nu are interes să obțină anularea deciziei atacate, în măsura în care această anulare nu i‑ar conferi niciun avantaj, dat fiind că, ținând seama de caracterul comun al deciziei atacate, SRB nu ar fi în niciun caz în măsură, singur, să înlocuiască acest act, ci ar fi în măsură numai să redeschidă procedura în cadrul colegiului de rezoluție, procedură în cadrul căreia nu ar putea impune un anumit nivel al cerinței celorlalți membri ai colegiului menționat. În această privință, reclamanta susține că stabilirea cerinței nu necesită în mod obligatoriu o decizie comună. În cazul în care nu se adoptă nicio decizie comună, determinarea cerinței MREL intervine prin decizii separate ale autorităților de rezoluție în cauză, în conformitate cu articolul 45h alineatele (4)-(6) din Directiva 2014/59, astfel încât SRB ar putea adopta atunci o decizie care ar ține seama de eventualele cerințe ale Tribunalului.
33
În al treilea rând, reclamanta respinge cerința unei proceduri prealabile, invocând în esență lipsa unei clarificări jurisdicționale a acestei chestiuni. Aceasta arată că ar exista un risc direct de încălcare a dreptului său fundamental la protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene dacă cerința unei proceduri prealabile, în conformitate cu articolul 263 al cincilea paragraf TFUE coroborat cu articolul 85 alineatul (3) primul paragraf și cu articolul 86 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014, s‑ar opune admisibilității prezentei acțiuni în fața Tribunalului.
Cu privire la natura deciziei atacate și la competența Tribunalului de a soluționa prezentul litigiu
34
Potrivit comitetului, atât procedura care a condus la adoptarea sa, cât și conținutul său arată că decizia atacată nu este un act juridic care să îi fie imputabil. În susținerea acestui argument, el arată că decizia atacată ca decizie comună nu a fost adoptată numai de el, ci, împreună, de el și de autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, în cadrul colegiului de rezoluție. Decizia atacată ar ține astfel seama de consensul la care ar fi ajuns autoritățile menționate pentru a garanta, în definitiv, buna punere în aplicare a strategiei de rezoluție prevăzute. Ar fi vorba despre un acord integrat cu privire la nivelurile respective ale MREL stabilite pentru toți membrii grupului, prin care strategia de rezoluție ar ține seama și ar depinde de cerințele stabilite pentru ceilalți membri.
35
Tribunalul este competent să judece acțiunile introduse, în temeiul articolului 263 TFUE, numai împotriva actelor instituțiilor, ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor Uniunii (Ordonanța din 6 octombrie 2020, Sharpston/Consiliul și reprezentanții guvernelor statelor membre, T‑550/20, nepublicată, EU:T:2020:475, punctul 33).
36
De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în anulare trebuie să fie deschisă în privința tuturor dispozițiilor adoptate de instituțiile, de organele, de oficiile și de agențiile Uniunii, indiferent de natura sau de forma acestora, cu condiția ca ele să urmărească să producă efecte juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 1993, Parlamentul/Consiliul și Comisia, C‑181/91 și C‑248/91, EU:C:1993:271, punctul 13, Hotărârea din 13 iulie 2004, Comisia/Consiliul, C‑27/04, EU:C:2004:436, punctul 44, și Hotărârea din 28 aprilie 2015, Comisia/Consiliul, C‑28/12, EU:C:2015:282, punctul 14).
Cu privire la efectele juridice ale deciziei comune
37
Decizia atacată, care poartă titlul de „decizie comună”, prevede că „SRB și [Banca Națională a Ungariei] în calitate de autorități de rezoluție care acționează în cadrul colegiului de rezoluție au ajuns la o decizie comună, convenind asupra” unor MREL pe care, în temeiul articolelor 2-4 din decizia atacată, reclamanta și cele cinci filiale ale sale trebuie să le respecte. Aceste MREL sunt specificate în secțiunile I-III din decizia atacată. În plus, decizia atacată poartă semnătura președintelui comitetului, aplicată în numele comitetului, însoțită de mențiunea „[t]he representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement” (reprezentanții autorităților de rezoluție relevante au convenit în scris cu privire la această decizie comună privind MREL). Acordul autorității maghiare de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, care poartă semnătura președintelui său, este anexat la decizia atacată.
38
Decizia atacată privește astfel stabilirea cerințelor pentru reclamantă și pentru cele cinci filiale ale sale, dintre care una este situată în afara uniunii bancare.
39
Competența de a stabili MREL pentru grupul compus din reclamantă și din filialele sale în Germania și în Luxemburg revine comitetului [articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014], care este autoritatea de rezoluție a „grupului transfrontalier” menționat [a se vedea articolul 7 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 806/2014 coroborat cu articolul 3 alineatul (1) punctul 24 din același regulament].
40
Cu toate acestea, întrucât un „grup transfrontalier” cuprinde numai entitățile din statele membre care participă la uniunea bancară [articolul 3 alineatul (1) punctul 24 din Regulamentul nr. 806/2014], SRB nu este competent să stabilească MREL pentru întregul grup în măsura în care filiala maghiară a reclamantei este stabilită într‑un stat care nu participă la uniunea bancară.
41
Autoritatea de rezoluție pentru filiala maghiară Fundamanta Lakáskassza este Banca Națională a Ungariei (considerentul 11 al deciziei atacate coroborat cu anexa la decizia atacată).
42
Grupul reclamantei în ansamblul său, inclusiv filiala maghiară, constituie un „grup transfrontalier [a se citi «grup transnațional»]” în sensul articolului 2 alineatul (1) punctul 27 din Directiva 2014/59, ale cărui entități sunt stabilite în cel puțin două state membre.
43
Potrivit articolului 88 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2014/59, pentru grupurile transnaționale, autoritățile de rezoluție la nivelul grupului instituie colegii de rezoluție care furnizează un cadru care le permite să stabilească MREL impuse grupurilor la nivel consolidat și la nivelul filialelor [a se vedea articolul 88 alineatul (1) al doilea paragraf litera (i) din Directiva 2014/59]. În speță, din considerentul (6) al deciziei atacate reiese că SRB a instituit un colegiu de rezoluție pentru reclamantă și pentru cele cinci filiale ale sale în anul 2017, ai cărui membri sunt printre alții SRB și Banca Națională a Ungariei, în conformitate cu articolul 88 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2014/59.
44
În cadrul unui astfel de colegiu, autoritățile de rezoluție respective discută cu privire la propunerile de MREL aplicabile la nivel consolidat, la nivelul întreprinderii‑mamă și la nivelul fiecărei filiale și discută despre apropierea respectivelor MREL (articolul 89 din Regulamentul delegat 2016/1075). Colegiul este prezidat de autoritatea de rezoluție la nivelul grupului [articolul 88 alineatul (5) din Directiva 2014/59].
45
În cazul unui grup care cuprinde entități constituite în state membre care participă la uniunea bancară, precum și în state membre care nu participă la aceasta, SRB reprezintă autoritățile naționale de rezoluție din statele membre participante în scopul consultării și al cooperării cu statele membre neparticipante [articolul 32 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014 și considerentul (10) al deciziei atacate]. Astfel, autoritățile de rezoluție germană și luxemburgheză nu au participat la colegiul de rezoluție decât în calitate de observatori [considerentele (6) și (9) ale deciziei atacate].
46
Pentru a stabili, în cadrul colegiului de rezoluție, cuantumurile cerințelor aplicabile la nivelul consolidat al grupului de rezoluție și pe bază individuală filialelor, articolul 88 alineatul (1) al doilea paragraf punctul (i) din Directiva 2014/59 face trimitere printre altele la articolul 45h din aceeași directivă, care prevede două proceduri alternative pentru a se ajunge la o stabilire coordonată a cerințelor menționate.
47
Procedura preconizată este elaborarea unei decizii comune în conformitate cu articolul 45h alineatul (1) din Directiva 2014/59, potrivit căruia autoritatea de rezoluție a grupului și autoritățile de rezoluție responsabile pentru filialele unui grup rezoluției fac tot posibilul pentru a ajunge la o decizie comună cu privire la cuantumul cerinței aplicate la nivelul consolidat al grupului de rezoluție și la cuantumul cerinței aplicate la nivel individual fiecărei filiale. Decizia comună are caracter obligatoriu pentru autoritățile de rezoluție relevante [articolul 45h alineatul (7) din Directiva 2014/59].
48
În lipsa adoptării unei astfel de decizii comune în termen de patru luni, autoritățile competente pentru MREL consolidată care se aplică grupului, pe de o parte, și pentru MREL care urmează să se aplice în mod individual, pe de altă parte, stabilesc cerințele ținând seama în mod corespunzător de opiniile și de rezervele formulate de celelalte autorități respective și de entitatea de rezoluție în cauză [articolul 45h alineatul (3) din Directiva 2014/59]. Pentru această alternativă, alineatele (4)-(6) ale articolului 45h prevăd norme speciale.
49
Întrucât SRB și autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, au ajuns la o decizie comună, acestea s‑au coordonat în vederea stabilirii ulterioare a cerințelor de către fiecare dintre autoritățile implicate în cadrul propriei competențe. Astfel, prin decizia atacată, SRB și autoritatea maghiară de rezoluție, în calitate de autorități de rezoluție și de membri ai colegiului de rezoluție, își exprimă acordul cu cerințele stabilite de SRB, în calitate de președinte al colegiului, în secțiunile I-III din decizia atacată, pentru reclamantă și pentru toate filialele sale.
50
Decizia atacată produce efecte juridice în măsura în care, în conformitate cu articolul 45h alineatul (7) din Directiva 2014/59, autoritățile de rezoluție „vizate” (a se vedea punctul 78 de mai jos) se angajează reciproc prin faptul că se obligă să respecte cerințele care urmează să fie stabilite cu ocazia exercitării competențelor lor respective.
51
SRB, în calitatea sa de autoritate de rezoluție abilitată să stabilească MREL a entității de rezoluție și a filialelor cu sediul în state membre care participă la uniunea bancară, trebuie să se limiteze la cerințele stabilite în secțiunile I și II din decizia atacată. Situația este aceeași pentru autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, care este obligată să respecte MREL stabilită în secțiunea III.
52
Rezultă că, prin pregătirea și semnarea deciziei atacate, astfel cum s‑a arătat la punctele 3-7 de mai sus, SRB a participat la adoptarea deciziei atacate care produce efecte juridice.
Cu privire la caracterul „hibrid” al deciziei comune
53
În ceea ce privește argumentul comitetului potrivit căruia decizia atacată ca decizie comună nu a fost adoptată numai de acesta, ci împreună cu autoritatea maghiară de rezoluție în cadrul colegiului de rezoluție, se ridică problema măsurii în care decizia atacată poate fi considerată un act supus controlului instanței Uniunii.
54
Decizia atacată provine, astfel cum în mod întemeiat a arătat SRB, dintr‑un consens și reiese în mod clar din considerentul (7) al acesteia că a fost adoptată în comun de SRB, în calitate de autoritate de rezoluție a grupului, pe de o parte, și de autoritatea de rezoluție a statului care nu participă la uniunea bancară, pe de altă parte.
55
Astfel, pe de o parte, fără consimțământul comitetului nu ar fi putut fi stabilită nicio decizie comună. Pe de altă parte, potrivit articolului 5 din decizia atacată și în conformitate cu articolul 91 alineatul (3) din Regulamentul delegat 2016/1075, acordul autorității maghiare de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, este de asemenea indispensabil pentru adoptarea deciziei comune.
56
Or, caracterul „hibrid” al deciziei atacate, care decurge din împrejurarea că aceasta este adoptată de SRB și de Banca Națională a Ungariei, nu implică totuși că aceasta nu ar proveni de la SRB.
57
Astfel, documentul care cuprinde decizia atacată atestă, atât în partea sa introductivă [„as agreed by the Single Resolution Board [...] and Magyar Nemzeti Bank”, și anume „astfel cum s‑a convenit de [SRB] și de [Banca Națională a Ungariei]”], cât și prin semnătura președintelui comitetului în numele comitetului, faptul că acesta din urmă este unul dintre autorii deciziei comune. Pe de altă parte, din prima teză a considerentului (10) al deciziei atacate reiese că SRB a acționat în calitatea sa de autoritate de rezoluție a grupului. Potrivit considerentului (12) al acestei decizii, decizia comună se întemeiază pe articolul 45h din Directiva 2014/59, care prevede că autoritatea de rezoluție a grupului și autoritățile de rezoluție responsabile pentru filiale fac tot posibilul pentru a ajunge la o decizie comună. Astfel, prin adoptarea deciziei atacate împreună cu autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, SRB a acționat în temeiul unei competențe care i‑a fost atribuită de dreptul Uniunii. SRB nu a putut lua decizia atacată împreună cu autoritatea de rezoluție a statului membru neparticipant decât în virtutea competențelor decizionale care i‑au fost conferite de legiuitorul Uniunii.
58
Spre deosebire de procedurile administrative complexe în care intervin autoritățile naționale de rezoluție, dar pentru care decizia finală aparține comitetului, de exemplu în ceea ce privește stabilirea contribuțiilor ordinare la Fondul unic de rezoluție (FUR) (a se vedea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, punctele 34 și 35), decizia atacată constituie un veritabil acord, adoptat pe picior de egalitate, în cadrul unei coordonări între autoritatea națională maghiară, și anume Banca Națională a Ungariei, și SRB, care se desfășoară înainte de luarea deciziilor în temeiul competențelor fiecăreia dintre ele.
59
Procedura administrativă în discuție în speță se diferențiază de cele care au condus la pronunțarea Hotărârii din 3 decembrie 1992, Oleificio Borelli/Comisia (C‑97/91, EU:C:1992:491), și a Hotărârii din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023). Astfel, cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri se înscriu în cadrul unei relații verticale, întrucât actul autorității naționale intervine în prealabil, iar decizia autorității administrative a Uniunii intervine la finalul procedurii. Aspectul dacă autoritatea Uniunii în cauză dispune de o marjă de apreciere se înscrie tocmai în cadrul acestei relații verticale.
60
În schimb, prezenta cauză se înscrie în cadrul unei relații pur orizontale în care două autorități, cea de rezoluție națională, și anume Banca Națională a Ungariei, și SRB, învestite cu competențe proprii, adoptă o „decizie comună”. Spre deosebire de situația verticală a procedurilor administrative complexe la care participă autoritățile naționale și cele ale Uniunii, în care exercitarea puterii de decizie finală este elementul esențial pentru a stabili dacă controlul jurisdicțional trebuie exercitat de instanța Uniunii sau de instanțele naționale (a se vedea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, punctul 34), în prezenta situație coautorii deciziei comune își exercită, prin adoptarea acesteia, fiecare, competențele proprii, independent unul de celălalt. În orice caz, la adoptarea unei decizii comune precum decizia atacată, SRB beneficiază de o anumită marjă de apreciere și nu este ținut de propuneri care provin de la o autoritate națională.
61
Faptul că decizia atacată este rezultatul unui consens între SRB și autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, nu poate repune în discuție concluzia că este vorba despre un act supus controlului instanței Uniunii în măsura în care, la stabilirea cerinței pe baza procedurii stabilite la articolul 45h din Directiva 2014/59, SRB trebuie să aplice și să respecte articolul 45 și următoarele din directiva menționată.
62
În această privință, aplicarea acestor dispoziții de către SRB este independentă de intervenția autorității maghiare de rezoluție, care poate alege să nu accepte decizia comună propusă de SRB.
63
În acest context, lipsa unui acord din partea autorității maghiare de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, nu ar fi împiedicat SRB să stabilească MREL, cel puțin în ceea ce privește aplicarea sa în cadrul statelor membre care participă la uniunea bancară. Astfel, în conformitate cu articolul 45h alineatele (3) și (4) din Directiva 2014/59, în lipsa unei decizii comune, sarcina de a lua o decizie cu privire la MREL revine comitetului.
64
Astfel, chiar dacă implicarea autorității maghiare este o etapă necesară în procedura de adoptare a deciziei atacate, respectarea normelor Uniunii aplicabile în speță, ținând seama de întinderea competențelor exercitate de SRB în acest cadru, nu poate fi exclusă de la controlul exercitat de instanța Uniunii.
65
În aceste condiții, Tribunalul este competent să examineze legalitatea deciziei atacate, astfel încât excepția de necompetență trebuie înlăturată.
Cu privire la admisibilitatea acțiunii
66
Din cuprinsul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE reiese că orice persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva actelor al căror destinatar este sau care o privesc direct și individual, precum și împotriva actelor normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare.
67
În primul rând, în ceea ce privește calitatea sa de destinatar, este necesar să se respingă argumentul reclamantei potrivit căruia această calitate rezultă din obligația comitetului, prevăzută la articolul 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2014/59 și la articolul 92 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2016/1075, de a transmite deciziile comune după adoptarea lor.
68
Astfel, potrivit articolului 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2014/59, decizia comună „se transmite entității de rezoluție de către autoritatea sa de rezoluție”. În ceea ce privește entitățile unui grup de rezoluție care nu sunt entități de rezoluție, potrivit articolului 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (b) din Directiva 2014/59, decizia comună le este transmisă de către autoritățile de rezoluție ale entităților respective. În ceea ce privește întreprinderea‑mamă din Uniune a grupului care nu este ea însăși o entitate de rezoluție din același grup de rezoluție, articolul 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din Directiva 2014/59 prevede că decizia comună îi este transmisă de către autoritatea de rezoluție a entității de rezoluție.
69
Rezultă că articolul 45h alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2014/59 nu prevede că autorul deciziei comune o notifică entităților în cauză, ci însărcinează diferite autorități de rezoluție, în cadrul competențelor fiecăreia, să „transmită” această decizie.
70
Astfel, în speță, SRB, în calitate de autoritate de rezoluție a grupului, în conformitate cu articolul 45h alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din Directiva 2014/59, a transmis reclamantei, în calitate de societate‑mamă în Uniune a grupului, decizia atacată abia prin e‑mailul din 22 mai 2023, în timp ce autoritățile naționale de rezoluție erau deja informate înainte de această dată, BaFin fiind informată la 14 aprilie 2023, iar CSSF fiind informată, în orice caz, înainte de 17 mai 2023.
71
În al doilea rând, întrucât reclamanta nu este destinatara deciziei atacate, ea trebuie să fie vizată în mod direct de aceasta.
72
În această privință, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că condiția potrivit căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată direct prin decizia care face obiectul acțiunii, astfel cum este prevăzută la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, impune reunirea a două criterii cumulative, și anume ca măsura contestată, pe de o parte, să producă în mod direct efecte asupra situației sale juridice și, pe de altă parte, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor însărcinați să o pună în aplicare, această punere în aplicare având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare (Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia, C‑463/10 P și C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punctul 66, Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Comisia, Comisia/Scuola Elementare Maria Montessori și Comisia/Ferracci, C‑622/16 P-C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punctul 42, și Hotărârea din 28 octombrie 2020, Associazione GranoSalus/Comisia, C‑313/19 P, nepublicată, EU:C:2020:869, punctul 51).
73
SRB susține în esență că nu este îndeplinit primul criteriu menționat mai sus, și anume că decizia atacată nu produce în mod direct efecte asupra situației juridice a reclamantei.
74
Pentru a examina primul criteriu, și anume capacitatea deciziei atacate de a produce în mod direct efecte asupra situației juridice a reclamantei, este necesar să se examineze substanța actului în cauză și să se evalueze aceste efecte în raport cu criterii obiective, precum conținutul actului menționat, ținându‑se seama, dacă este cazul, de contextul adoptării acestuia din urmă, precum și de competențele instituției care este autoarea acestuia (Hotărârea din 12 iulie 2022, Nord Stream 2/Parlamentul și Consiliul, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punctul 63 și jurisprudența citată).
75
În ceea ce privește o decizie comună referitoare la un grup transnațional (a se vedea punctul 42 de mai sus), este necesar să se ia în considerare în special sistemul instituit de legiuitorul Uniunii pentru a determina MREL pentru fiecare entitate din grup în cadrul Uniunii (a se vedea punctele 38-48 de mai sus).
76
În speță, atât decizia atacată, cât și Decizia SRB/EES/2022/215 stabilesc cerințele pentru entitățile grupului din care face parte reclamanta.
77
Cu toate acestea, în timp ce decizia atacată reprezintă acordul încheiat în cadrul Uniunii în ansamblul său între SRB și autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, în temeiul Directivei 2014/59, Decizia SRB/EES/2022/215, adoptată în temeiul Regulamentului nr. 806/2014, materializează acest acord numai în cadrul uniunii bancare.
78
Astfel, în ceea ce privește decizia atacată, efectul său obligatoriu nu se impune, în temeiul articolului 45h alineatul (7) din Directiva 2014/59, decât autorităților de rezoluție „în cauză”, și anume cele care s‑au obligat reciproc prin adoptarea deciziei comune. În speță, este vorba despre SRB și despre autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei.
79
Adoptarea deciziei atacate nu determină, așadar, prin ea însăși, niciun alt efect juridic în cadrul uniunii bancare decât obligația pe care SRB și‑o asumă el însuși față de autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, de a aplica cerințele pe care le‑a negociat cu ea.
80
În schimb, în ceea ce privește Decizia SRB/EES/2022/215, potrivit articolului 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 806/2014, SRB stabilește cerințele pe care trebuie să le îndeplinească în orice moment entitățile de rezoluție și grupurile de rezoluție. Potrivit articolului 12 alineatul (5) din regulamentul menționat, SRB comunică cerința minimă stabilită autorităților naționale de rezoluție, acestea executând instrucțiunile comitetului în conformitate cu articolul 29 din regulamentul menționat.
81
În speță, prin adoptarea Deciziei SRB/EES/2022/215, care, în al doilea considerent, face trimitere printre altele la articolele 12-12k și la articolul 29 din Regulamentul nr. 806/2014, SRB a adoptat o decizie în temeiul articolelor citate anterior, prin care a stabilit, în cadrul uniunii bancare, cerințele pentru grupul din care face parte reclamanta.
82
Rezultă din cele ce precedă că decizia atacată nu produce în mod direct efecte asupra situației juridice a reclamantei în sensul jurisprudenței citate la punctul 72 de mai sus.
83
Această constatare nu este repusă în discuție de concluzia comisiei de apel a SRB în decizia sa în cauzele conexe 2/2023 și 3/2023 din 15 decembrie 2023, la care face referire reclamanta. Potrivit comisiei de apel, decizia comună afectează interesele instituției de credit reclamante în măsura în care modifică distinct situația sa juridică (punctul 46 din decizia comisiei de apel). Comisia de apel a apreciat că decizia atacată era decizia care stabilea MREL în mod definitiv (punctul 48 din decizia comisiei de apel).
84
Comisia de apel a comitetului și‑a întemeiat aprecierea deciziei atacate pe ipoteza potrivit căreia ar fi vorba despre o simplă serie de decizii individuale denumite „paralele” ale diferitelor autorități de rezoluție, care au același conținut și sunt aprobate individual de fiecare dintre autoritățile de rezoluție implicate. Decizia comună nu ar constitui altceva decât o punere laolaltă într‑un document unic a deciziilor autorităților competente, decizii care își produc deja efectele în cadrul jurisdicției fiecăreia dintre autoritățile menționate, și aceasta independent de aspectul dacă toate acestea din urmă și‑au dat sau nu acordul.
85
Or, această ipoteză ignoră aspectul de angajament reciproc pe care îl implică decizia comună, în conformitate cu articolul 45h alineatul (7) din Directiva 2014/59.
86
Pe de altă parte, această explicație este infirmată de articolul 45h alineatul (3) din Directiva 2014/59, potrivit căruia, în lipsa unei decizii comune în termenul acordat, autorităților de rezoluție ale entității le revine de acum înainte sarcina de a respecta norme speciale (a se vedea punctul 48 de mai sus). Rezultă că situația este diferită după cum toate autoritățile și‑au dat sau nu acordul. În cazul în care nu toate autoritățile relevante – și anume autoritățile definite prin calitatea lor de membri ai colegiului de rezoluție, în cadrul căruia a fost elaborată și convenită decizia comună – sunt de acord, nu există o decizie comună. În ceea ce privește autoritatea maghiară de rezoluție, și anume Banca Națională a Ungariei, această condiție indispensabilă a unui acord a fost prevăzută în mod expres la articolul 5 din decizia atacată, potrivit căruia aceasta este adoptată la primirea acordului autorității de rezoluție a statului membru neparticipant.
87
Întrucât decizia atacată nu produce în mod direct efecte asupra situației juridice a reclamantei, este necesar să se admită excepția de inadmisibilitate invocată de SRB și întemeiată pe lipsa calității procesuale active a reclamantei.
88
Cu toate acestea, inadmisibilitatea acțiunii nu rezultă, astfel cum a apreciat SRB în cadrul celui de al patrulea motiv de inadmisibilitate (a se vedea punctul 21 de mai sus), din lipsa unei căi de atac prealabile în fața comisiei de apel a SRB. Astfel, articolul 85 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 806/2014 dispune că orice persoană fizică sau juridică, inclusiv autoritățile de rezoluție, poate contesta o decizie a SRB menționată la articolul 10 alineatul (10), la articolul 11, la articolul 12 alineatul (1), la articolele 38-41, la articolul 65 alineatul (3), la articolul 71 și la articolul 90 alineatul (3) din același regulament, care este adresată persoanei respective sau care privește direct și personal persoana în cauză. Or, decizia comună privind MREL are o natură specială. Printre altele, aceasta nu este o decizie a SRB vizată de articolele menționate. Pe de altă parte, decizia atacată nu se adresează reclamantei și nu produce în mod direct efecte asupra situației sale juridice, astfel încât nu o privește în mod direct (a se vedea punctele 79-82 de mai sus).
89
Rezultă că reclamanta nu putea formula un recurs în fața comisiei de apel a SRB, astfel încât nu i se poate reproșa că a sesizat direct instanța Uniunii, în conformitate cu articolul 263 TFUE.
90
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, se impune ca acțiunea să fie respinsă ca inadmisibilă.
Cu privire la cererea de suspendare
91
Întrucât SRB a obținut câștig de cauză în concluziile sale formulate cu titlu principal, nu mai este necesară pronunțarea cu privire la cererea sa, formulată cu titlu subsidiar în excepția sa de inadmisibilitate, de suspendare a procedurii până la pronunțarea unei decizii în cauza BNP Paribas/SRB (T‑71/22), care, de altfel, a fost închisă prin Ordonanța de radiere din 8 noiembrie 2024 (nepublicată, EU:T:2024:834).
Cu privire la cererea de intervenție
92
Conform articolului 144 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, atunci când pârâtul a depus o excepție de inadmisibilitate sau de necompetență astfel cum este prevăzută la articolul 130 alineatul (1) din regulamentul menționat, pronunțarea asupra cererii de intervenție nu are loc decât după respingerea excepției sau după unirea acesteia cu fondul. Conform articolului 142 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, intervenția este accesorie litigiului principal și rămâne fără obiect printre altele atunci când cererea introductivă este declarată inadmisibilă.
93
Prin urmare, nu mai este necesară pronunțarea asupra cererilor de intervenție formulate de Parlamentul European, de Consiliul Uniunii Europene și de Comisia Europeană.
Cu privire la cheltuielile de judecată
94
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
95
Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de SRB, conform concluziilor acestuia din urmă.
96
Potrivit articolului 144 alineatul (10) din Regulamentul de procedură, dacă judecata în cauza principală se finalizează înainte de pronunțarea cu privire la o cerere de intervenție, autorul cererii de intervenție și părțile principale suportă, fiecare, propriile cheltuieli de judecată aferente cererii de intervenție.
97
Astfel, reclamanta, SRB, Parlamentul, Consiliul și Comisia suportă, fiecare, propriile cheltuieli de judecată aferente cererilor de intervenție în susținerea concluziilor formulate de SRB.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia extinsă)
dispune:
1)
Respinge acțiunea ca inadmisibilă.
2)
Constată că nu mai este necesară pronunțarea asupra cererilor de intervenție formulate de Parlamentul European, de Consiliul Uniunii Europene și de Comisia Europeană.
3)
Obligă DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comitetul unic de rezoluție (SRB), cu excepția celor aferente cererilor de intervenție.
4)
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, SRB, Parlamentul, Consiliul și Comisia vor suporta, fiecare, propriile cheltuieli de judecată aferente cererilor de intervenție.
Luxemburg, 11 iunie 2025.
Grefier
V. Di Bucci
Președinte
H. Kanninen
(
*1
)	Limba de procedură: germana.