61985CC0145_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel har anmodet Domstolen om en fortolkning af Kommissionens forordning nr . 1371/81 af 19 . maj 1981 om forskrifter for den administrative anvendelse af monetaere udligningsbeloeb ( EFT 1981 L 138, s . 1 ), navnlig artikel 17, stk . 3, som bestemmer :
"...
Udbetaling af monetaere udligningsbeloeb foretages af myndighederne inden to maaneder efter dagen for indgivelsen af alle dokumenter, bortset fra i tilfaelde af
a ) force majeure,
eller
b ) at der er indledt en administrativ undersoegelse vedroerende retten til de monetaere udligningsbeloeb . I saadanne tilfaelde finder udbetaling kun sted, naar retten til de monetaere udligningsbeloeb er anerkendt ."
Da der er gjort rede for de faktiske omstaendigheder og sagens forhistorie i retsmoederapporten, er det ikke noedvendigt, at jeg gentager denne redegoerelse her .
Jeg vil foerst undersoege spoergsmaalet om, fra hvilket tidspunkt tomaanedersfristen for udbetaling begynder at loebe, og dernaest fortolkningen af begrebet "force majeure", idet jeg hver gang vil gengive ordlyden af den forelaeggende rets spoergsmaal .
1 . Tomaanedersfristens begyndelsestidspunkt
Rechtbank van eerste aanleg, Bruxelles, har foerst forelagt foelgende spoergsmaal :
"Skal artikel 17, stk . 3, i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1371/81 fortolkes saaledes, at den deri fastsatte frist paa to maaneder, inden for hvilken de monetaere udligningsbeloeb skal udbetales, loeber fra dagen efter indgivelsen til den nationale myndighed af ansoegningen om udbetaling af monetaere udligningsbeloeb samt af de oevrige dokumenter, som ansoegeren skal fremlaegge, eller loeber den foerst fra den dag, hvor det paa grundlag af en af den nationale myndighed ivaerksat undersoegelse er fastslaaet, at samtlige relevante dokumenter er indgivet, og at ansoegeren har ret til monetaere udligningsbeloeb"?
Denkavit og Kommissionen finder, at det tidspunkt, der er afgoerende for udloesningen af den omhandlede frist, er tidspunktet for indgivelsen til den kompetente myndighed, her Office Central des Contingents et des Licenses ( herefter benaevnt "OCCL "), af ansoegningen og de dokumenter, der skal vaere vedlagt .
Derimod mener den belgiske stat, at alle dokumenter foerst er indgivet og tomaanedersfristen derfor begyndt at loebe, naar OCCL har afsluttet sagsbehandlingen, som ifoelge den belgiske stat ( i kronologisk orden ) omfatter foelgende : modtagelse af ansoegningen, registrering af denne og tildeling af et loebenummer, meddelelse til ansoegeren om dette nummer, fotokopi af tolddokumentet, undersoegelse af oplysningerne sammenlignet med tolddokumentet og eventuelt en forespoergsel hos toldmyndigheden .
Efter min opfattelse kan der ikke vaere tvivl om, at den foerste fortolkning er den rigtige, af grunde, som staar i forbindelse baade med ordlyden af artikel 17 og med bestemmelsens formaal .
For det foerste er bestemmelsen klar : fristen loeber fra "dagen for indgivelsen af alle dokumenter ". Indgivelsen af dokumenterne skyldes noedvendigvis ansoegeren; den kan ikke vaere afhaengig af forholdene i den instans, hvortil den paagaeldende indgiver ansoegningen .
Myndigheden kan ganske vist undersoege, om alle dokumenterne foreligger, dvs . om alle de foreskrevne dokumenter er vedlagt ansoegningen, men ansoegeren skal i hvert fald klart og tydeligt kunne faa at vide, paa hvilket tidspunkt fristen begynder at loebe .
I naervaerende sag kunne de belgiske myndigheder f.eks . have paalagt en eller flere embedsmaend at modtage og registrere de nye ansoegninger .
Myndighederne kunne have undersoegt, om de noedvendige dokumenter var vedlagt ansoegningen . Med hensyn til import fra Nederlandene var der i virkeligheden kun tale om ét dokument, nemlig et eksemplar af angivelse X-10 ( se herom meddelelse fra det belgiske landbrugsministerium, offentliggjort i Moniteur belge af 25 . februar 1982 ).
Hvis dette dokument havde manglet, kunne man have sendt ansoegningen tilbage, og fristen ville ikke vaere begyndt at loebe .
I modsat fald kunne ansoegningen have vaeret registreret uden forsinkelse, og fristen ville vaere begyndt at loebe fra tidspunktet for denne registrering .
Undersoegelsen af overensstemmelsen mellem det eksemplar af angivelse X 10, der er vedlagt ansoegningen, og det, der er indsendt direkte til toldvaesenet, indgaar helt klart i undersoegelsen af, om en ansoegning er velbegrundet .
For det andet fremgaar det af den anden betragtning til Kommissionens forordning nr . 343/74 af 11 . februar 1974 ( EFT 1974 L*40, s.*4 ), som har indfoert begrebet frist for betaling af monetaere udligningsbeloeb i forskrifterne for anvendelsen af disse beloeb, at formaalet hermed er at "undgaa fordrejning af konkurrencen mellem de interesserede i medlemsstaterne ". Den anfoerte begrundelse er gentaget i den fjortende betragtning til Kommissionens forordning nr . 1380/75 af 29 . maj 1975 ( EFT 1975 L*139, s.*37 ), hvis afsnit om forskrifterne for den administrative anvendelse af monetaere udligningsbeloeb netop er erstattet af forordning nr . 1371/81, som Domstolen er blevet anmodet om at fortolke .
Opnaaelsen af dette formaal ville blive bragt i fare, hvis det tidspunkt, hvorfra fristen begynder at loebe, var forskelligt fra den ene medlemsstat til den anden som foelge enten af eventuelle divergenser i sagsbehandlingen eller af de kompetente myndigheders stoerre eller mindre iver . Derfor er der ogsaa fastsat en forholdsvis kort frist, saaledes at de tidsmaessige forskelle, der kan vaere ved udbetalingen af monetaere udligningsbeloeb fra den ene medlemsstat til den anden, reduceres mest muligt .
Endelig er det kun naturligt og rimeligt, at den naevnte tomaanedersfrist har samme bindende og objektive karakter som den, der er fastsat for ansoegernes vedkommende i medfoer af artikel 17, stk . 2, i forordning nr . 1371/81 . Denne artikel bestemmer, at bortset fra i tilfaelde af force majeure "bortfalder retten til monetaere udligningsbeloeb, medmindre dokumenterne indgives senest tolv maaneder efter den dag, hvor toldmyndighederne antog indfoerselsangivelsen eller udfoerselsangivelsen ."
I dommen af 22 . januar 1986 i sag 266/84 ( Denkavit France mod FORMA, Sml . s.*149 ) ( 1 ) fandt Domstolen, at tomaanedersfristen i stk . 3 "supplerer den ordning", der er indfoert i stk . 2, hvis formaal er "at faa afsluttet de administrative formaliteter uden urimelige forsinkelser" ( praemisserne 18 og 19 ). For at opnaa dette formaal er det imidlertid lige saa noedvendigt at lade tomaanedersfristen ( inden for hvilken den kompetente myndighed skal opfylde sin betalingsforpligtelse ) loebe fra det tidspunkt, hvor ansoegeren har indgivet sin ansoegning og de foreskrevne dokumenter, som det er at lade tolvmaanedersfristen ( inden for hvilken ansoegeren skal indgive sine dokumenter ) loebe fra det tidspunkt, hvor toldmyndighederne antog indfoerselsangivelsen eller udfoerselsangivelsen .
Situationen er en helt anden, naar den kompetente myndighed finder det tvivlsomt, om ansoegeren har ret til monetaere udligningsbeloeb . I dette tilfaelde har den i medfoer af artikel 17, stk . 3, litra b ), mulighed for at indlede en administrativ undersoegelse, som eventuelt kan forsinke udbetalingen ud over de to maaneder, indtil det tidspunkt, hvor det ubestrideligt er fastslaaet, at ansoegeren har krav paa monetaere udligningsbeloeb . I saa fald har forvaltningen imidlertid pligt til at underrette ansoegeren om, at der er indledt en undersoegelse, og at fristen som foelge heraf sandsynligvis ikke kan overholdes .
Hvis der ikke indledes en saadan administrativ undersoegelse, og heller ikke traeffes en afgoerelse om afslag paa ansoegningen inden for tomaanedersfristen, er den nationale myndighed forpligtet til at udbetale beloebet inden for denne frist .
Af alle de anfoerte grunde maa jeg komme til den konklusion, at den fortolkning, der maa vaelges, er den, der er givet i foerste del af det forelagte spoergsmaal, og jeg skal derfor foreslaa, at der gives foelgende svar paa dette praejudicielle spoergsmaal :
"Artikel 17, stk . 3, i Kommissionens forordning nr . 1371/81 skal fortolkes saaledes, at den deri fastsatte frist paa to maaneder, inden for hvilken de monetaere udligningsbeloeb skal udbetales, loeber fra dagen efter indgivelsen til den kompetente nationale myndighed af ansoegningen om udbetaling og af de oevrige dokumenter, som ansoegeren skal fremlaegge ."
2 . Force majeure-begrebet
Retten i Bruxelles har dernaest forelagt de to foelgende spoergsmaal :
"2 ) Kan force majeure paaberaabes i henhold til artikel 17, stk . 3, litra a ), i Kommissionens forordning nr . 1371/81, naar ordningen for tildeling af monetaere udligningsbeloeb i en bestemt landbrugssektor er saa indviklet, at gennemgangen af de indgivne dokumenter og beregningen af de rigtige udligningsbeloeb i den grad vanskeliggoeres, at det er umuligt for en medlemsstats kompetente myndighed - i tilfaelde af pludselig og voldsom stigning i ansoegningerne om monetaere udligningsbeloeb - med indsaettelse af alt disponibelt personale at overholde fristen paa to maaneder, jfr . forordningens artikel 17, stk . 3?
3 ) Kan den kompetente nationale myndighed paaberaabe sig force majeure, jfr . artikel 17, stk . 3, litra a ), i forordning nr . 1371/81, hvis den paa grund af en nedskaering af budgettet i henhold til national lov ikke har tilstraekkeligt personale til at klare en pludselig og voldsom stigning i antallet af ansoegninger om tildeling af monetaere udligningsbeloeb?"
Ifoelge den belgiske stat maa foelgende tre undtagelsestilfaelde betragtes som force majeure i den betydning, der er forudsat i artikel 17, stk . 3, litra a ), i forordning nr . 1371/81 :
- den pludselige og voldsomme stigning i antallet af ansoegninger om monetaere udligningsbeloeb, som var en foelge af, at der efter devalueringen af den belgisk/luxembourgske franc den 22 . februar 1982 og indtil den 23 . maj 1983 ogsaa, og for foerste gang, skulle udbetales monetaere udligningsbeloeb ved import til Belgien af landbrugsprodukter fra Nederlandene, Belgiens vigtigste handelspartner med hensyn til import af landbrugsprodukter;
- mangel paa personale ved OCCL, som ikke kunne afhjaelpes paa grund af nedskaeringer af budgettet i henhold til national lov;
- den komplicerede karakter af ordningen med monetaere udligningsbeloeb i foderstofsektoren, som forlaenger den sagsbehandling, der skal goere det muligt at fastslaa, om ansoegeren har ret til monetaere udligningsbeloeb, og at opgoere beloebet .
Denkavit og Kommissionen er af den opfattelse, at ingen af disse omstaendigheder opfylder de kriterier, som ifoelge Domstolens praksis skal vaere opfyldt, for at der foreligger et tilfaelde af force majeure .
I ovennaevnte dom i sag 266/84 henviste Domstolen til sin faste praksis paa omraadet : "Begrebet force majeure *... betegner de usaedvanlige og uforudsigelige omstaendigheder, som den erhvervsdrivende ikke har nogen indflydelse paa, som han ikke har mulighed for at afvaerge, ogsaa selv om han udviser den stoerst mulige paapasselighed . Begrebet force majeure maa endvidere vurderes paa baggrund af bestemmelserne i hver enkelt af de forordninger, hvori udtrykket forekommer ( 2" ( praemis 27 ).
Nu er forholdet det, at i naesten alle de tilfaelde, hvor begrebet force majeure er blevet gjort gaeldende for Domstolen, er det blevet det af virksomheder eller privatpersoner .
I de tre eneste sager, som jeg har kendskab til, hvor det er en medlemsstat, der har paaberaabt sig force majeure, drejede det sig for denne medlemsstat om at begrunde, hvorfor den ikke havde overholdt en forpligtelse, og hvor der i den anledning var rejst sag mod den i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 . I de to foerste tilfaelde ( dommene af 5 . maj 1970 i sag 77/69, Kommissionen mod Belgien, Sml . s.*47, og af 18 . november 1970 i sag 8/70, Kommissionen mod Italien, Sml . s.*187, forkastede Domstolen indsigelsen om force majeure, der stoettedes paa parlamentarisk sendraegtighed, med den begrundelse, at "en medlemsstat er ansvarlig i henhold til artikel 169, uanset hvilket af statens organer det er, hvis handling eller undladelse ligger til grund for kraenkelsen, selv om det drejer sig om en forfatningsmaessigt uafhaengig institution ".
I en nyere sag ( dom i sag 101/84 af 11 . juli 1985, Kommissionen mod Italien, Sml . s.*2629 ) anerkendte Domstolen, at et attentat, som havde oedelagt et EDB-anlaegs databank, "har *... kunnet udgoere et force majeure-tilfaelde, der gav anledning til *... uoverstigelige vanskeligheder", men tog ikke desto mindre ikke indsigelsen til foelge med den begrundelse, at virkningerne af attentatet "ikke efter udloebet af det tidsrum, som en normalt paapasselig forvaltning faktisk skal bruge for at erstatte det oedelagte materiel og indsamle og behandle oplysningerne, fortsat har kunnet goere sig gaeldende" ( praemis 16 ).
Naar det er sagt, tror jeg ikke, at man af det foregaaende kan udlede en forskel i Domstolens bedoemmelse alt efter, om indsigelsen om force majeure goeres gaeldende af en privatperson eller en virksomhed paa den ene side eller af en medlemsstat paa den anden side . Tvaertimod forekommer den naevnte praksis mig at burde anvendes paa en hvilken som helst "retsundergiven", og bedoemmelsen af, om der foreligger force majeure, kan kun variere under hensyn til den retlige ramme, inden for hvilken begrebet er taenkt at have virkning .
I sagen her er den retlige ramme forordning nr . 1371/81 .
Vi har ovenfor set, hvilke betragtninger der ligger til grund for artikel 17, stk . 3; det drejer sig foerst og fremmest om at undgaa fordrejninger af konkurrencen mellem de erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater .
Heraf foelger, at de kompetente myndigheder ved anvendelsen af denne bestemmelse skal udvise den stoerst mulige paapasselighed .
Overskridelse af fristen er kun tilladt i et begraenset antal undtagelsestilfaelde, nemlig naar der foreligger force majeure eller foretages en administrativ undersoegelse .
a ) Kan den indviklede beregning af monetaere udligningsbeloeb i foderstofsektoren udgoere et tilfaelde af force majeure eller en integrerende bestanddel af et saadant tilfaelde?
Hvad det angaar, deler jeg Kommissionens opfattelse, hvorefter "det er meget lidt sandsynligt, at faellesskabslovgiver har haft til hensigt at fastsaette en betalingsfrist, som det er objektivt umuligt at overholde i en bestemt landbrugssektor, selv under normale omstaendigheder . Det er endnu mindre sandsynligt ( at lovgiver ) har villet tage hoejde for en saadan objektiv umulighed ved hjaelp af indsigelsen 'tilfaelde af force majeure' i artikel 17, stk . 3, litra a )".
Hvis faellesskabslovgiver havde vaeret af den opfattelse, at der rejste sig et saerligt problem i foderstofsektoren, ville der bestemt have vaeret fastsat en frist paa mere end to maaneder, i det mindste for saa vidt angaar denne sektor .
Forordning nr . 1371/81 er blevet vedtaget efter overensstemmende udtalelse fra alle de paagaeldende forvaltningskomiteer ( se sidste betragtning til forordningen ). I alt fald flertallet af medlemsstaterne var altsaa af den opfattelse, at en frist paa to maaneder ogsaa kunne overholdes i foderstofsektoren . Det er endvidere ikke blevet tilkendegivet over for Domstolen, at der er forekommet forsinkelser ved udbetalingen i andre medlemsstater .
Det forekommer mig faktisk umuligt at anse den omstaendighed, at en faellesskabslovgivning, som en medlemsstat har vaeret med til at udarbejde, er indviklet, for en usaedvanlig og uforudsigelig vanskelighed, som dens personale ikke kan overvinde trods den stoerst mulige paapasselighed .
For at lette de kompetente myndigheders opgave foreskriver artikel 6 i forordning nr . 1371/81 i oevrigt, at "den paagaeldende (( skal )) anfoere alle oplysninger, som er noedvendige til fastsaettelse af det monetaere udligningsbeloeb", navnlig "produkternes sammensaetning, for saa vidt som det er noedvendigt for fastsaettelsen af det monetaere udligningsbeloeb ".
Det fremgaar endelig af Rechtbank' s formulering af det andet spoergsmaal, at retten heller ikke finder, at beregningernes indviklede karakter i sig selv kan udgoere et tilfaelde af force majeure . Den henviser nemlig kun til dette forhold i forbindelse med "en pludselig og voldsom stigning i ansoegningerne ".
b ) Herom skal jeg bemaerke foelgende :
Naar en medlemsstat foranlediges til at devaluere sin valuta ud over en vis procent, bliver det fra den ene dag til den naeste noedvendigt at udbetale monetaere udligningsbeloeb ved import af landbrugsprodukter fra alle andre medlemsstater end dem, som har devalueret i samme forhold, og fra tredjelande .
En situation karakteriseret af mangel paa monetaere udligningsbeloeb efterfoelges derfor pludselig af en lavine af ansoegninger .
Det er klart, at det ryster enhver forvaltning, selv om den er velforsynet med personale .
Alligevel har faellesskabslovgiver ikke foreskrevet en tilpasningsperiode ( f.eks . i form af en midlertidigt laengere betalingsfrist ) for det tilfaelde, at en medlemsstat skal indfoere monetaere udligningsbeloeb for foerste gang .
Faellesskabslovgiver er altsaa gaaet ud fra, at medlemsstaterne ville traeffe de noedvendige foranstaltninger for, at deres kompetente myndigheder kunne klare en eventuel indfoerelse eller udvidelse af anvendelsen af monetaere udligningsbeloeb i samhandelen .
En pludselig og voldsom stigning i antallet af ansoegninger om udbetaling af disse beloeb er nemlig en helt normal og forudsigelig foelge af selve indfoerelsen af ordningen med monetaere udligningsbeloeb, der selv bygger paa den formodning, at der fra tid til anden vil forekomme monetaere tilpasninger .
Belgien burde derfor ogsaa have truffet visse forholdsregler i den anledning .
Muligheden for indfoerelse af negative monetaere udligningsbeloeb ved import af landbrugsprodukter fra Belgiens vigtigste handelspartner paa dette omraade, nemlig Nederlandene, var bestemt ikke laengere en uforudselig begivenhed, efter at det i oktober 1981, ca . fire maaneder foer devalueringen af den belgisk/luxembourgske franc i 1982, var blevet bestemt, at Nederlandene ikke laengere skulle anses for sammen med Belgien og Luxembourg at udgoere én medlemsstat ved anvendelsen af reglerne om monetaere udligningsbeloeb ( efter den aendring i forordning nr . 1371/81, der var sket ved forordning nr . 2898/81 af 7 . oktober 1981 ).
c ) Med hensyn til det utilstraekkelige personale, der skyldes budgetmaessige nedskaeringer i henhold til lov, kan dette heller ikke anses for en integrerende bestanddel af et tilfaelde af force majeure, da det er en omstaendighed, der er fremkaldt af den belgiske stat selv, og derfor paa ingen maade er den ubekendt .
Det er i oevrigt ikke udelukket, at de kompetente tjenestegrene, selv med det eksisterende personale, kunne have overholdt tomaanedersfristen ved saa at sige at udbetale de monetaere udligningsbeloeb paa forskud under udtrykkelig forudsaetning af en senere, mere dybtgaaende kontrol .
Da de aarsager, der har givet anledning til de omhandlede vanskeligheder, dels ikke er den belgiske stat ubekendt, dels ikke har haft virkninger, der er i den grad uafvendelige og uundgaaelige, at det bliver umuligt for den paagaeldende stat at opfylde sine forpligtelser, maa jeg drage den konklusion, at et sammenfald af disse aarsager heller ikke kan udgoere et tilfaelde af force majeure .
Jeg vil endda i overensstemmelse med ovennaevnte dom i sag 101/84 sige, at selv om de kunne have udgjort et saadant tilfaelde af force majeure og skabe uoverstigelige vanskeligheder, ville de selv i det tilfaelde kun have kunnet vaere gjort gaeldende for saa vidt angik det tidsrum, som en normalt paapasselig forvaltning skulle bruge til at afhjaelpe dem . I naervaerende sag synes den belgiske stat imidlertid at have paaberaabt sig force majeure - i hvert fald over for selskabet Dankavit - i hele de omhandlede monetaere udligningsbeloebs gyldighedsperiode, dvs . 15 maaneder ( fra den 24 . februar 1982 til den 23 . maj 1983 ).
Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare de af Rechtbank van eerste Aanleg te Brussel, forelagte spoergsmaal saaledes :
1 ) Artikel 17, stk . 3, i Kommissionens forordning nr . 1371/81 skal fortolkes saaledes, at den deri fastsatte frist paa to maaneder, inden for hvilken de monetaere udligningsbeloeb skal udbetales, loeber fra dagen efter indgivelsen til den kompetente nationale myndighed af ansoegningen om udbetaling og af de oevrige dokumenter, som ansoegeren skal fremlaegge .
2 ) Force majeure kan ikke paaberaabes i henhold til artikel 17, stk . 3, litra a ), i Kommissionens forordning nr . 1371/81, naar ordningen for tildeling af monetaere udligningsbeloeb i en bestemt landbrugssektor er saa indviklet, at gennemgangen af de indgivne dokumenter og beregningen af de rigtige udligningsbeloeb i den grad vanskeliggoeres, at det er umuligt for en medlemsstats kompetente myndighed - i tilfaelde af pludselig og voldsom stigning i ansoegningerne om monetaere udligningsbeloeb - med indsaettelse af alt disponibelt personale at overholde fristen paa to maaneder, jfr . forordningens artikel 17, stk . 3 .
3 ) Den kompetente nationale myndighed kan ikke paaberaabe sig force majeure, jfr . artikel 17, stk . 3, litra a ), i forordning nr . 1371/81, hvis den paa grund af en nedskaering af budgettet i henhold til national lov ikke har tilstraekkeligt personale til at klare en pludselig og voldsom stigning i antallet af ansoegninger om tildeling af monetaere udligningsbeloeb .
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Dommen vedroerer forordning nr . 1380/75, hvis artikler 14, 15 og 16 - affattet paa en lidt anden maade - er en forloeber for artikel 17, stk . 1, 2 og 3, i forordning nr . 1371/81 .
( 2 ) I den seneste tid har Domstolen flere gange anvendt to andre formuleringer, som i det vaesentlige er ens, naar den skulle definere begrebet force majeure :
"Begrebet force majeure tager bortset fra saerlige omstaendigheder paa bestemte omraader, hvor det anvendes, i det vaesentlige sigte paa udefra kommende begivenheder, som goer det umuligt at foretage den paagaeldende handling . Selv om der ikke stilles krav om absolut umulighed, kraeves det dog, at der foreligger helt usaedvanlige vanskeligheder, som den, der skal foretage handlingen, ikke har indflydelse paa, og som forekommer uundgaaelige, selv om der udvises alt den agtpaagivenhed, som maa forventes" ( domme af 9 . februar 1984, Acciaierie e Ferriere Busseni SpA mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, sag 284/82, Sml . s.*557; af 30 . maj 1984, Ferriera Vittoria SRL mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, sag 224/83, Sml . s.*2349; af 12 . juli 1984, Ferriera Valsabbia SpA mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, sag 209/83, Sml . s.*3089 ).
Eller : "Force majeure forudsaetter imidlertid, at virkningerne af den udefra kommende aarsag, de retsundergivne paaberaaber sig, er i den grad uafvendelige og uundgaaelige, at det bliver umuligt for de paagaeldende at opfylde deres forpligtelser" ( domme af 18 . marts 1980, Valsabbia m.fl . mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, Sml . s.*907; af 13 . november 1984, Van Gend & Loos NV og Expeditiebedrijf Wim Bosman BV mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, forenede sager 98 og 230/83, Sml . s.*3763 ).