61979C0106
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 28. FEBRUAR 1980 (
1
)
Høje Ret.
1.
Det præjudicielle spørgsmål, som Domstolen skal tage stilling i nærværende sag, vedrører et særligt aspekt af de fællesskabsretlige regler om den frie konkurrence, som gælder for virksomheder. Sagen drejer sig hovedsagelig om, hvorledes aftaler, vedtagelser og samordnet praksis i Rom-traktatens artikel 85, stk. 1, som allerede bestod ved ikrafttrædelsen af Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, skal anmeldes til Kommissionen.
De faktiske omstændigheder kan sammenfattes således:
Den nederlandske sammenslutning til fremme af boghandelen med hjemsted i Amsterdam (som jeg herefter benævner »sammenslutningen«) udformede i 1961 et reglement for boghandelen i Nederlandene (herefter benævnt »reglement«), der indeholdt bestemmelser om priser og salgsbetingelser, som var bindende for de under sammenslutningen hørende eller af sammenslutningen officielt anerkendte forlæggere, grossister, importører og mellemmænd, herunder boghandlere. Den 30. oktober 1962 tilsendte sammenslutningen Kommissionen for De europæiske Fællesskaber et »skema B«, som krævet i kommissionsforordning nr. 17 af 3. maj 1962 (som vedrører anmeldelse af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, for hvilke de pågældende vil opnå en fritagelse efter EØF-traktatens artikel 85, stk. 3). Sagsøgerne anførte i dette skema alene to bestemmelser i reglementet, som begge vedrørte handelen med udenlandske bøger. Som bilag til skemaet var vedlagt den fuldstændige ordlyd af reglementet.
Fra den 30. oktober 1962 og til i dag er der endnu ikke truffet nogen afgørelse om meddelelse af en fritagelse efter artikel 85, stk. 3. Kommissionen anmodede dog den 18. marts 1975 sammenslutningen om yderligere oplysninger, hvorved den udtrykkeligt henviste til det reglement, hvis ordlyd som anført var blevet tilsendt Kommissionen. Den 23. marts 1979 indstævnede sammenslutningen og tre af sammenslutningens nederlandske virksomheder inden for boghandelen (selskaberne Casterman-Nederland, Dupuis Zonen et Co. samt Uitgeverij en Distributie) selskabet Eldi Records for Arrondissementsrechtbank Amsterdam, og krævede, at retten nedlagde forbud mod, at Eldi Records solgte bøger fra anerkendte forlæggere til forbrugerne til en anden pris, end den i reglementet fastsatte. (Reglementet gælder ifølge sagsøgerne også for »ikke-anerkendte« mellemhandlere som selskabet Eldi).
Sagsøgte anførte herimod, at reglementet var ugyldigt, idet det stred mod EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, og ikke kunne anses som foreløbig gyldig, idet det ikke var behørigt og fuldstændig anmeldt.
I forbindelse med denne sag har den nederlandske ret ved kendelse af 3. maj 1979 forelagt Domstolen fire spørgsmål til præjudiciel afgørelse. Skønt disse efter deres ordlyd udelukkende vedrører enkelte forhold i det konkrete tilfælde og herved ganske falder uden for den generelle karakter af den funktion, som ved EØF-traktatens artikel 177 er indrømmet Domstolen, kan det dog af spørgsmålene udledes, at det drejer sig om at afgøre følgende fortolkningsspørgsmål:
a)
Skal én mellem virksomheder indgået aftale, hvis fuldstændige ordlyd er meddelt Kommissionen, i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 17 anses som behørigt anmeldt (og derfor gyldig), selv om kun nogle af aftalens bestemmelser er udtrykkeligt anført på anmeldelsesskemaet?
b)
Har det betydning for besvarelsen af nævnte spørgsmål, at Kommissionen skriftligt meddelte den anmeldende virksomhed, at det ville blive undersøgt, »om reglementet i sin helhed var foreneligt med EØF's konkurrenceregler« ?
c)
Såfremt første spørgsmål besvares benægtende, skal aftalen da for så vidt angår de i skemaet angivne bestemmelser, anses som foreløbig gyldig, eller skal hele reglementet frakendes gyldighed?
d)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal dette da besvares anderledes ved sådanne bestemmelser i aftalen, som først udstrakte aftalens anvendelsesområde til også at omfatte bestemte varer, men som senere ændredes, således at aftalens anvendelsesområde begrænsedes, og endelig atter blev omfattet i reglementet i deres oprindelige udformning?
2.
For så vidt angår det første spørgsmål, skal det først fastslås, at dette spørgsmål ikke — selv om det tilsyneladende kunne se sådan ud — omhandler spørgsmålet om den foreløbige gyldighed af aftaler, som allerede var indgået ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 17 og anmeldt efter Kommissionens forordning nr. 27. Den forelæggende rets tvivl drejer sig nemlig om en anmeldelse, som efter den måde, hvorpå anmeldelsesskemaet er udfyldt, tilsyneladende alene vedrører to bestemmelser, men som fremsendes bilagt reglementets fuldstændige ordlyd. Retten spørger, om og i hvilket omfang en sådan anmeldelse kan udgøre en behørig anmeldelse (altså en anmeldelse, som ikke er begrænset som ovenfor anført). Den forelæggende ret har imidlertid ikke overvejet og heller ikke spurgt Domstolen, inden for hvilke grænser retsinstituttet foreløbig gyldighed kan anses for at være forenelig med traktaten og forordning nr. 17, altså hvilke virkninger anmeldelsen af allerede bestående aftaler retligt kan have. Den forelæggende ret går åbenbart ud fra, at aftaler, truffet før den 13. marts 1962 og behørigt anmeldt har foreløbig gyldighed, hvorfor medlemsstaternes retsinstanser ikke har beføjelse til at afgøre, om aftalen er forenelig med Rom-traktatens artikel 85, stk. 1.
Dette er umiddelbart forståeligt, hvis man ser på Domstolens afgørelser vedrørende de såkaldte gamle aftaler. Ifølge denne retspraksis »fordrer respekten for indgåede aftaler, især når kartellet er anmeldt i overensstemmelse med forordning nr. 17, at den nationale dommer først fastslår ugyldigheden eo ipso, efter at Kommissionen har truffet en beslutning i medfør af nævnte forordning« (jfr. navnlig de vigtige domme af 14. 12. 1977 i sag 59/77, De Bloos, Smi. 1977, s. 2359, af 6. 2. 1973 i sag 48/72, Brasserie de Haecht, Smi. 1973, s. 77, af 9. 7. 1969 i sag 10/69, Portelange, Smi. 1969, s. 1069). Det er også vigtigt, at det nederlandske Hoge Raad også har truffet lignende afgørelse; jfr. fremlagte dom nr. 74 af 18. maj 1979.
Domstolens sidste afgørelser i sagerne 253/78 og I-3/79 kan efter min mening ikke medføre, at behandlingen i den foreliggende sag af det problem, som er omhandlet i den nationale rets spørgsmål, også udstrækkes til at omfatte spørgsmålet om, hvilke retsvirkninger anmeldelsen af gamle aftaler har. I nævnte sager udtaler Domstolen ved kendelse af 16. januar 1980, at de grunde, som indtil da havde bestået for at bibeholde den foreløbige beskyttelse af gamle aftaler muligvis ikke længere var tilstede, såfremt det ikke længere kunne forventes, at Kommissionen inden for et overskueligt tidsrum udstedte en fritagelse eller en negativattest efter forordning nr. 17. Desuden, var der tale om en mellemafgørelse, som efter min mening ikke kan påvirke løsningen i den foreliggende sag af to grunde: for det første er — som jeg allerede har anført — den retlige virkning af anmeldelsen ikke tvivlsom eller anfægtet i hovedsagen; for det andet må man, hvis man vil støtte sig på de i nævnte kendelse anførte principper, afvise, at det er nødvendigt at behandle virkningerne af gamle aftalers anmeldelse, idet nærværende sag på et særdeles væsentligt punkt adskiller sig fra de forhold, som lå til grund for sagerne 253/78 og I-3/79. I nævnte kendelse antog Domstolen nemlig, at en kommissionsbeslutning vedrørende gyldigheden af en anmeldt aftale ikke ville blive truffet inden for et overskueligt tidsrum, mens en beslutning i nærværende sag kan træffes inden for et overskueligt tidsrum, idet Kommissionen allerede har taget konkrete skridt i denne retning, eftersom den ved skrivelse af 18. marts 1975 anmodede sammenslutningen om en række yderligere oplysninger og meddelte, at disse skulle gøre det muligt for den at træffe afgørelse om, hvorvidt reglementet var i overensstemmelse med Rom-traktatens artikler om konkurrenceretten.
3.
Problemet i første spørgsmål er derfor, hvorledes en aftale skal anmeldes og hvilket indhold anmeldelsen skal have. Herom bestemmer den allerede nævnte artikel 5 i nævnte rådsforordning nr. 17 alene, at »aftaler, vedtagelser og samordnet praksis af den i traktatens artikel 85, stk. 1, omhandlede art, som består ved denne forordningens ikrafttræden, ..., ... skal inden 1. august 1962 anmeldes til Kommissionen«. Ifølge artikel 4, stk. 2, i Kommissionens forordning nr. 27 skal virksomhederne ved anmeldelse efter artikel 4 eller artikel 5 i forordning nr. 17 imidlertid benytte det i bilaget indeholdte skema, benævnt »skema B«. Dette skema indeholder en række spørgsmål om de forskellige dele af aftalen; afsnit II vedrører, som det fremgår af overskriften, »oplysninger om indholdet af aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis«. I henhold til afsnittets punkt 1 skal aftaledeltagerne, hvis indholdet af aftalen er fastlagt skriftligt, »som bilag [vedlægge] afskrift af den fulde ordlyd«, mens indholdet skal gengives under punkt 2, »hvis indholdet ikke eller kun ufuldstændigt er fastlagt« og ifølge punkt 3 skal der i alle tilfælde »yderligere« gives en række oplysninger.
I nærværende sag blev de to aftalebestemmelser, som vedrører udenlandske bøger, netop anført i skemaets afsnit II. Ifølge sagsøgte i hovedsagen, omfatter en sådan foretaget anmeldelse kun en del af reglementet, hvorved alle bestemmelser, som ikke er selvstændigt gengivet, (navnlig alle de bestemmelser, som vedrører handelen med bøger fra nederlandske forlæggere, ikke kan anses som anmeldt, hvorfor den foreløbige gyldighed ikke omfatter disse. Det forhold, at sammenslutningen som bilag til anmeldelsen vedlagde aftalens fuldstændige ordlyd, er herved uden betydning. Generelt udtrykt går denne opfattelse ud på, at anmeldelsen i de tilfælde, hvor den anmeldte virksomhed kun har gengivet enkelte bestemmelser af aftalen i skemaets afsnit II, ikke omfatter de øvrige bestemmelser i aftalen, selv om aftalens fuldstændige indhold er meddelt Kommissionen.
Dette er efter min mening for formalistisk, hvis man følger denne opfattelse: det afgørende må dog være, at aftalens fuldstændige indhold er indgivet sammen med skemaet. Herved sættes Kommissionen i stand til at prøve hele aftalen, og ikke alene de i skemaet gengivne bestemmelser; selv om den anmeldende virksomhed fejlagtigt kun har givet begrænsede oplysninger, er dette dog ikke til hinder for, at Kommissionen kan foretage en omfattende prøvelse. Faktisk synes ingen af parterne at have ligget under for en muligvis urigtig antagelse, og det kan heller ikke af skemaets udfyldning antages, at Kommissionen herved skulle være blevet begrænset i sin beføjelse efter forordning nr. 17. Formålet med anmeldelsen er objektivt at sætte Kommissionen i stand til at gøre Kommissionen bekendt med aftaler, således at Kommissionen herefter kan prøve, om aftalerne efter deres karakter omfattes af forbudet i artikel 85, stk. 1, eller kan undtages efter artikel 85, stk. 3. Det forekommer mig derfor klart, at Kommissionen kan opfylde sin opgave, såfremt Kommissionen underrettes om aftalens fuldstændige indhold.
For så vidt angår nærværende sag foreligger der en forklaring på sammenslutningens adfærd: der var tale om året 1962, altså det indledende stadium for gyldigheden af forordning nr. 17, og mange virksomheder var da af den mening, at Kommissionens opgave ved beskyttelsen af den frie konkurrence først og fremmest vedrørte indførsel og udførsel af varer. Det er derfor forståeligt, at sammenslutningen ved udfyldelsen af skema B kun udtrykkeligt angav de bestemmelser i reglementet, som vedrørte handel med udenlandske bøger.
Jeg er derfor af den opfattelse, at anmeldelsen af den aftale, som er foretaget på angivne måde, må anses som behørig, og det derfor må antages, at anmeldelsen har virkning for alle de aftalebestemmelser, der er indeholdt i den aftale, der som bilag til skema B er indgivet til Kommissionen.
4.
Det andet spørgsmål fra den nederlandske ret har snæver sammenhæng med det første. Det andet spørgsmål er, om det har nogen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt den foretagne anmeldelse gælder aftalen i dens helhed, at Kommissionen ved skrivelse af 18. marts 1975 anmodede sammenslutningen om yderligere oplysninger og samtidig meddelte, at den ville undersøge, om reglementet i sin helhed var foreneligt med EØF's konkurrenceregler.
Jeg mener, at en sådan skrivelse ikke har nogen indvirkning på betingelser, som er afhængig for afgørelsen af, om den i nærværende sag omhandlede aftale er behørigt anmeldt. I det konkrete tilfælde var skrivelsen af 18. maj 1975 støttet på artikel 11 i forordning nr. 17 og Kommissionen opfordrede heri sammenslutningen til at give yderligere oplysninger vedrørende en aftale, som sammenslutningen havde anmeldt i 1962; spørgsmålet om anmeldelsens lovlighed blev ikke anfægtet i denne sammenhæng (selv om det kan have betydning, at Kommissionen forbeholdt sig ret til at prøve hele aftalen, og ikke kun aftalens bestemmelser vedrørende handelen med udenlandske bøger). Generelt udtrykt kan der ikke ud fra en afgørelse, som Kommissionen har truffet af hensyn til dens oplysning, siges noget om, hvorvidt der er tale om en behørig anmeldelse.
5.
Da første spørgsmål er besvaret bekræftende, bliver tredje spørgsmål, som blev stillet, såfremt første spørgsmål blev besvaret benægtende, uden genstand.
Derimod skal jeg behandle det fjerde og sidste spørgsmål, hvori den nederlandske ret anmoder om at få klarlagt, om den foreløbige gyldighed også omfatter bestemmelserne om -tegneseriebøger; disse var nemlig først omfattet af reglementet, men i et tidsrum efter reglementets anmeldelse undtaget derfra og blev først med virkning fra 1. august 1978 atter endeligt optaget i reglementet.
Jeg skal først anføre, at det ikke tilkommer Domstolen at afgøre, om det saglige anvendelsesområde for reglementet i dets i 1962 anmeldte affattelse også omfatter tegneseriebøger. Dette spørgsmål drejer sig om fortolkningen af den anmeldte aftale, og er derfor unddraget Domstolens kompetence. Desuden har den nederlandske ret allerede taget klar stilling til dette spørgsmål; den anfører nemlig under punkt 13 i forelæggelseskendelsen, at der »i reglementet fra 1962 anvendtes det vide begreb ’bøger’, som bestemt omfatter tegneseriebøger« og at »reglementet i dets efter 1. august 1978 gældende udformning udtrykkeligt ... omfattede tegneseriebøger«. Det forelagte spørgsmål er altså alene, om reglementet, som følge af, at det i et vist tidsrum ikke anvendtes på tegneseriebøger, har mistet sin gyldighed for denne vare. Naturligvis må også dette spørgsmål formuleres generelt, som jeg allerede ovenfor har gjort.
Efter min opfattelse er det også for besvarelsen af dette spørgsmål afgørende, hvilket formål retsinstituttet vedrørende anmeldelse af aftaler skal tjene. Formålene er, som anført, at skaffe Kommissionen de oplysninger, som er nødvendige for at den kan bedømme en aftale i forhold til traktatens artikel 85. Hertil kan føjes, at når anmeldelsen for anmelderen har bestemte fordelagtige retsvirkninger, beror dette på, at Kommissionen har kunnet udøve sin beføjelse på dette område. Men når nu deltagerne i aftalen efter anmeldelse af en aftale, som begrænsede den fri konkurrence for en række varer, beslutter, at aftalen for et vist tidsrum ikke skal gælde for et eller flere af disse varer, er det klart, at dette ikke påvirker Kommissionens kontrolfunktion, idet denne kontrolfunktion fortsat kan opfyldes for så vidt angår aftalens samlede anvendelsesområde. Jeg ser derfor ingen grund til, at denne begrænsede ophævelse af aftalens virkninger, skulle kunne påvirke anmeldelsens rækkevidde; jeg mener tvært imod, at denne ikke berøres, således at anmeldelsens virkninger efter de enkelte bestemmelsers tidsmæssigt begrænsede ophør atter omfatter hele aftalen. Naturligvis ville denne fortolkning, hvilket jeg giver Kommissionen ret i — ikke længere gælde, såfremt de begrænsede tidsmæssige ændringer af aftalen bestod i at skærpe aftalen, altså at begrænse aftalen yderligere (hvilket f.eks. ville være tilfældet, såfremt aftaleparterne udstrakte aftalen til også at gælde for andre varer eller på andre markeder). I disse tilfælde er det nemlig umuligt at påstå, at den oprindelige anmeldelse også omfatter disse dele og, at Kommissionen er blevet underrettet om aftalens enkeltheder, således at Kommissionen har kunnet gennemføre sin kontrol og træffe de hermed fornødne beslutninger.
6.
Jeg skal afslutningsvis foreslå Domstolen at besvare de spørgsmål, som vicepræsidenten for Arrondissementsrechtbank Amsterdam har stillet ved kendelse af 3. maj 1979, således:
1.
En aftale mellem virksomheder, hvis fuldstændige indhold rettidigt er meddelt Kommissionen, skal også anses som behørigt anmeldt efter artikel 5 i (den ved Rådets forordning nr. 59 af 3. 7. 1962 ændrede) rådsforordning nr. 17 af 6. februar 1962 og efter artikel 4 i kommissionsforordning nr. 27 af 3. maj 1962, selv om anmelderen på det i nævnte forordning nr. 27 krævede skema B alene har angivet visse bestemmelser af aftalen.
2.
Det er uden betydning for spørgsmålet om, hvorvidt en aftale mellem virksomheder er behørigt anmeldt, at Kommissionen ved en mellemafgøreise har anmodet den anmeldende virksomhed om yderligere oplysninger og meddelt denne, at den forbeholder sig at undersøge aftalen.
3.
Såfremt enkelte bestemmelser i en aftale mellem virksomheder for et tidsrum ophæves mellem deltagerne indbyrdes, uden at det af aftalen omfattede saglige anvendelsesområde udvides, berøres den oprindelige anmeldelses virkninger ikke heraf; disse virkninger omfatter atter aftalen i dens helhed, så snart nævnte ophævelse ikke længere gælder.
(
1
) – Oversat fra italiensk.