61997CJ0281_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 3. juli 1997, indgaaet til Domstolen den 1. august 1997, har Arbeitsgericht Muenchen i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 (traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF) og af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en sag, som foeres af Andrea Krueger mod Kreiskrankenhaus Ebersberg vedroerende betaling af en saerlig aarlig bonus.
3 Andrea Krueger har siden den 1. oktober 1990 vaeret fuldtidsansat som sygeplejerske hos sagsoegte i hovedsagen. Arbejdsforholdet henhoerte under Bundesangestelltentarifvertrag af 1961 (kollektiv overenskomst for offentligt ansatte, herefter »BAT«).
4 Efter foedslen af hendes barn den 24. april 1995 blev Andrea Krueger i overensstemmelse med Bundeserziehungsgeldgesetz (lov om boernepasningsydelse og orlov til boernepasning, herefter »BErzGG«) bevilget orlov til boernepasning fra den 20. juni 1995 til den 23. april 1998 samt tildelt en boernepasningsydelse.
5 Andrea Krueger har siden den 20. september 1995 vaeret ansat hos sagsoegte i hovedsagen i en stilling med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i § 8 i Sozialgesetzbuch IV (lov om social sikring, herefter »SGB«), der er karakteriseret ved en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end 15 timer og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag. Stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang er fritaget for forpligtelsen til at betale bidrag til social sikring.
6 Andrea Krueger anmodede sin arbejdsgiver om at udbetale den saerlige aarlige bonus for 1995, der bestaar i et julegratiale svarende til en maaneds loen, og som er foreskrevet i Zuwendungs-Tarifvertrag af 1973 (kollektiv overenskomst om betaling af en bonus til de ansatte, herefter »ZTV«).
7 Sagsoegte i hovedsagen naegtede at udbetale denne bonus med den begrundelse, at ZTV kun finder anvendelse paa personer, hvis ansaettelsesforhold henhoerer under BAT, samt at personer, som er ansat i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i § 8 i SGB, i medfoer af § 3 n i BAT er udelukket fra denne overenskomsts anvendelsesomraade.
8 Den 14. juni 1996 anlagde Andrea Krueger sag ved Arbeitsgericht med paastand om betaling af den aarlige bonus.
9 Ifoelge den forelaeggende ret udgoer bestemmelserne i § 3 n i BAT en indirekte forskelsbehandling af kvinder, idet det maa antages, at mere end 90% af de personer, som oppebaerer ydelser i henhold til BErzGG, er kvinder. Den er endvidere af den opfattelse, at kvinder paa boernepasningsorlov, der varetager boernepasning og samtidig arbejder, forskelsbehandles i forhold til de kvinder, der af denne grund ophoerer med at have erhvervsmaessig beskaeftigelse.
10 Arbeitsgericht Muenchen har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Er en bestemmelse i national ret - i det konkrete tilfaelde § 3 n i BAT, sammenholdt med Zuwendungs-Tarifvertrag af 12. oktober 1973 - forenelig med direktiv 76/207/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar arbejdsvilkaar og med EF-traktatens artikel 119, saafremt den foreskriver, at arbejdstagere, der under boernepasningsorlov har en beskaeftigelse, som ikke er forbundet med pligt til socialforsikring, i modsaetning til arbejdstagere med pligt til socialforsikring ikke faar et aarligt gratiale i henhold til den relevante overenskomst? Er reglen navnlig forenelig med de naevnte bestemmelser, saafremt arbejdstagere, der har boernepasningsorlov, men ikke arbejder, alligevel faar gratiale i henhold til overenskomsten det foerste aar?«
11 Det bemaerkes indledningsvis, saaledes som sagsoegte i hovedsagen og Kommissionen har fremfoert, og saaledes som generaladvokaten har fremfoert i punkt 15-20 i forslaget til afgoerelse, at udelukkelsen af den saerlige aarlige bonus for personer, der er ansat i en stilling med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i § 8 i SGB, alene foelger af anvendelsen af § 3 n i BAT, sammenholdt med ZTV, idet bestemmelserne i BErzGG er irrelevante i denne henseende.
12 Det foelger heraf, at den nationale ret naermere bestemt spoerger, om traktatens artikel 119 og direktiv 76/207 skal fortolkes saaledes, at den omstaendighed, at en kollektiv overenskomst foreskriver, at der ikke skal udbetales en saerlig aarlig bonus, der er omhandlet i den kollektive overenskomst, til personer, der udoever loennet beskaeftigelse, som indebaerer en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end 15 timer og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag, og som derfor er fritaget for pligten til socialforsikring, udgoer en indirekte forskelsbehandling af kvinder, saafremt det antages, at denne udelukkelse rammer en betydeligt stoerre procentdel af kvinder end maend.
Direktiv 76/207
13 Det skal for det foerste undersoeges, om direktiv 76/207 finder anvendelse i hovedsagen.
14 Det fremgaar af anden betragtning til direktiv 76/207, at det ikke omhandler loen i traktatens artikel 119's forstand (jf. dom af 13.2.1996, sag C-342/93, Gillespie m.fl., Sml. I, s. 475, praemis 24).
15 Det bemaerkes herved, at ifoelge Domstolens faste praksis omfatter begrebet loen i traktatens artikel 119, stk. 2's forstand samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller naturalier (jf. bl.a. dom af 9.2.1982, sag 12/81, Garland, Sml. s. 359, praemis 5, af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12, og af 9.2.1999, sag C-167/97, Seymour-Smith og Perez, Sml. I, s. 623, praemis 23).
16 Domstolen har i praemis 10 i Garland-dommen udtalt, at ydelsernes retlige karakter ikke har betydning for anvendelsen af traktatens artikel 119, saafremt de ydes i tilknytning til ansaettelsesforholdet.
17 En bonus ved aarets afslutning, som arbejdsgiveren udbetaler til arbejdstageren i henhold til lov eller kollektiv overenskomst, udbetales paa grund af sidstnaevntes ansaettelse, hvorfor den udgoer loen i traktatens artikel 119's forstand. Den kan derfor ikke henhoere under direktiv 76/207.
Traktatens artikel 119
18 Det bemaerkes herved, at traktatens artikel 119 fastslaar princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde, men at den ikke vedroerer de tilfaelde, hvor en gruppe arbejdstagere forskelsbehandles i forhold til en anden gruppe arbejdstagere, som tilhoerer samme koen.
19 Derimod er dette princip ikke kun til hinder for, at der anvendes bestemmelser, som indebaerer en forskelsbehandling direkte paa grundlag af koen, men ogsaa, at der anvendes bestemmelser, som opretholder forskelle i behandlingen af maend og kvinder paa grundlag af kriterier, der ikke bygger paa koen, naar den forskellige behandling ikke kan forklares ved objektivt begrundede faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. navnlig dommen i sagen Seymour-Smith og Perez, praemis 52).
20 Det bemaerkes endvidere, at da forbuddet mod forskelsbehandling af mandlige og kvindelige ansatte er ufravigeligt, gaelder det ikke blot for offentlige myndigheder, men omfatter ogsaa alle overenskomster, der kollektivt regulerer arbejdsforhold, og aftaler mellem private (jf. navnlig dom af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, praemis 11).
21 Hvad angaar afslaget paa at tildele den i hovedsagen omhandlede bonus, er det ubestridt, at udelukkelsen fra BAT's anvendelsesomraade af personer, som er ansat i en stilling med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i § 8 i SGB, ikke udgoer en direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen. Det maa derfor undersoeges, om en saadan foranstaltning kan udgoere en indirekte forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119.
22 Ifoelge Domstolens faste praksis er traktatens artikel 119 til hinder for nationale retsforskrifter eller bestemmelser i kollektive overenskomster, som gaelder uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men som faktisk rammer en betydeligt stoerre procentdel af kvinder end maend, medmindre denne bestemmelse er berettiget af objektive hensyn, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. i denne retning dommen i sagen Seymour-Smith og Perez, praemis 67, og dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 12).
23 Det bemaerkes, at den i SGB foreskrevne udelukkelse fra socialforsikring af personer, som er ansat i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, skal opfylde en af sociale grunde bestaaende efterspoergsel efter stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, som den tyske regering har fundet det noedvendigt at imoedekomme inden for rammerne af sin social- og beskaeftigelsespolitik (jf. domme af 14.12.1995, sag C-317/93, Nolte, Sml. I, s. 4625, praemis 31, og sag C-444/93, Megner og Scheffel, Sml. I, s. 4741, praemis 27).
24 Det bemaerkes herved, at i henhold til § 3 n i BAT er personer, som er ansat i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, udelukket fra dennes anvendelsesomraade, saaledes at de ikke kan oppebaere den saerlige aarlige bonus, der er foreskrevet i naevnte kollektive overenskomst.
25 Udelukkelsen fra BAT's anvendelsesomraade kan imidlertid ikke aendre det princip om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde, som er fastslaaet i traktatens artikel 119. Ifoelge Domstolens faste praksis drejer det sig om et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, hvorefter ingen national retsforskrift kan have til virkning at goere det illusorisk (jf. dommen i sagen Seymour-Smith og Perez, praemis 75).
26 Det bemaerkes dernaest, at udelukkelsen af personer, som har beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, fra en kollektiv overenskomst, der foreskriver ydelse af en saerlig aarlig bonus, udgoer en forskellig behandling i forhold til fuldtidsbeskaeftigede arbejdstagere. Saafremt den nationale ret, som alene har kompetence til at vurdere sagens faktiske omstaendigheder, maatte fastslaa, at denne udelukkelse, selv om den finder anvendelse uden hensyn til arbejdstagerens koen, rammer en betydeligt stoerre procentdel af kvinder end maend, maa den heraf udlede den foelge, at den paagaeldende kollektive overenskomst udgoer en indirekte forskelsbehandling efter traktatens artikel 119.
27 Sagsoegte i hovedsagen har imidlertid under henvisning til ovennaevnte dom i Nolte-sagen gjort gaeldende, at det social- og beskaeftigelsespolitiske formaal, der objektivt intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen, i den foreliggende sag begrunder, at stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang udelukkes fra anvendelsesomraadet for den kollektive overenskomst.
28 Domstolen har tidligere udtalt, at socialpolitikken paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er omfattet af medlemsstaternes kompetence. Det tilkommer dem derfor at vaelge de foranstaltninger, hvormed maalsaetningen for deres social- og beskaeftigelsespolitik kan realiseres. Medlemsstaterne raader ved udoevelsen af denne kompetence over et vidt skoen (jf. dommen i Nolte-sagen, praemis 33, og i Megner og Scheffel-sagen, praemis 29).
29 Tvisten i hovedsagen vedroerer imidlertid en anden situation end den, der forelaa i dommene i sagerne Nolte og Megner og Scheffel. I det foreliggende tilfaelde er der nemlig hverken tale om en foranstaltning truffet af den nationale lovgiver inden for rammerne af dens skoen, eller om et grundlaeggende princip for den tyske ordning med social sikring; der er derimod tale om, at personer, der er ansat i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, udelukkes fra en kollektiv overenskomst, der foreskriver udbetaling af en saerlig aarlig bonus, hvilket har til foelge, at disse personer med hensyn til loen behandles forskelligt i forhold til personer henhoerende under naevnte kollektive overenskomst.
30 Under hensyn til det ovenfor anfoerte skal det praejudicielle spoergsmaal besvares med, at traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at en bestemmelse i en kollektiv overenskomst om, at der ikke skal udbetales en saerlig aarlig bonus, der er omhandlet i den kollektive overenskomst - hvorved denne bestemmelse finder anvendelse uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men rammer en betydeligt stoerre procentdel af kvinder end maend - til personer, der udoever loennet beskaeftigelse, som indebaerer en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end 15 timer og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag, og som derfor er fritaget for pligten til socialforsikring, udgoer en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Muenchen ved kendelse af 3. juli 1997, for ret:
EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF) skal fortolkes saaledes, at en bestemmelse i en kollektiv overenskomst om, at der ikke skal udbetales en saerlig aarlig bonus, der er omhandlet i den kollektive overenskomst - hvorved denne bestemmelse finder anvendelse uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men rammer en betydeligt stoerre procentdel af kvinder end maend - til personer, der udoever loennet beskaeftigelse, som indebaerer en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end 15 timer og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag, og som derfor er fritaget for pligten til socialforsikring, udgoer en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen.