61995CC0109_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Indledning
1 Efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29. november 1979 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (1) (herefter »forordningen«) udbetales eksportrestitutioner for landbrugsprodukter i almindelighed, naar det godtgoeres, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade.
For visse landbrugsprodukter gaelder der imidlertid forskellige restitutionssatser for forskellige tredjelande, og saadanne saakaldt differentierede eksportrestitutioner udbetales foerst, naar der fremlaegges bevis for toldbehandling i destinationslandet.
I denne sag har Polymeles Protodikio, Athen, Graekenland, forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om fortolkningen af forordningen i relation til en konkret sag, hvor produktet er gaaet til grunde som foelge af force majeure efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade, men inden dets ankomst til destinationslandet.
De relevante regler i forordningen
2 Forordningens niende, sekstende og syttende betragtning lyder saaledes:
»visse eksportforretninger kan give anledning til misbrug; for at undgaa saadanne misbrug boer der inden betalingen af restitutionen for disse eksportforretninger, foruden bevis for at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade, kraeves bevis for, at produktet er indfoert til et tredjeland og efter omstaendighederne faktisk er bragt i omsaetning i det paagaeldende tredjeland.
...
i tilfaelde af, at restitutionssatsen differentieres efter produkternes destination, maa det sikres, at produktet er indfoert til det tredjeland eller et af de tredjelande, for hvilke restitutionen er fastsat ...
for at stille udfoerselsforretninger, for hvilke der ydes en restitution, der differentieres efter destination, lige med de oevrige udfoerselsforretninger, boer der hjemles betaling af den del af restitutionen, som beregnes paa grundlag af restitutionens laveste sats, saa snart eksportoeren har foert bevis for, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade.«
Forordningens artikler 9, 10, 20, 21 og 22 lyder saaledes:
»Artikel 9
1. Uden at dette i oevrigt beroerer bestemmelserne i artikel 10, 20 og 26, udbetales restitutionen kun, hvis der foeres bevis for, at det produkt, for hvilket udfoerselstoldformaliteterne er blevet afsluttet, senest 60 dage efter dagen for afslutningen af disse formaliteter har:
- ...
- ... forladt Faellesskabets geografiske omraade i uforandret stand.
...
Artikel 10
1. Ud over at produktet skal have forladt Faellesskabets geografiske omraade, er udbetalingen af restitutionen betinget af, at produktet, medmindre det er gaaet til grunde under transporten som foelge af force majeure, er indfoert i et tredjeland og i givet fald til et bestemt tredjeland:
a) naar der er alvorlig tvivl om produktets faktiske destination, eller
b) naar produktet kan taenkes genindfoert i Faellesskabet som foelge af
forskellen mellem det restitutionsbeloeb, som anvendes for det udfoerte produkt, og den importafgift, som anvendes for et identisk produkt den dag, hvor udfoerselstoldformaliteterne afsluttes.
...
4. Saafremt produktet efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade gaar til grunde under forsendelsen som foelge af force majeure, udbetales:
- ved differentieret restitution den i overensstemmelse med artikel 21 udregnede del af restitutionsbeloebet
- ved ikke-differentieret restitution det samlede restitutionsbeloeb.
...
Artikel 20
1. I tilfaelde af differentiering af restitutionssatsen efter destination er udbetalingen af restitutionen ved udfoersel til tredjelande, for saa vidt intet andet er fastsat i artikel 21, betinget af, at produktet er indfoert til det tredjeland eller et af de tredjelande, som restitutionen er fastsat for.
2. Produktet anses som indfoert, naar toldformaliteterne ved overgang til fri omsaetning i tredjelandet er afsluttet.
...
Artikel 21
1. Som fravigelse fra artikel 20 og med forbehold af anvendelsen af artikel 10 udbetales den nedenfor angivne del af restitutionen alt efter det enkelte tilfaelde imidlertid, naar der er foert bevis for, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade:
...
2. Stk. 1 finder kun anvendelse, dersom der for et bestemt produkt er fastsat en restitution for alle tredjelande:
...
Artikel 22
...
2. Naar et produkt, der udfoeres under fremlaeggelse af en eksportlicens eller en forudfastsaettelsesattest med obligatorisk destinationsklausul, som foelge af force majeure faar en anden destination end den, for hvilken licensen eller attesten er udstedt, betales den restitution, som er gaeldende for produktets faktiske destination, efter ansoegning fra eksportoeren, som foerer bevis for tilfaeldet af force majeure og for produktets faktiske destination; denne bevisfoerelse bedoemmes ved anvendelse af bestemmelserne i artikel 20.
...«
3 Af bilaget til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 229/81 af 29. januar 1981 om fastsaettelse af eksportrestitutionerne for korn samt mel og grove gryn og fine gryn af hvede eller rug (2) fremgaar foelgende:
»...
Position i
den faelles toldtarif
Varebeskrivelse
Restitutions-beloeb
...
ex 11.01 A
...
...
Mel af bloed hvede:
- askeindhold fra 0 til 520:
- for eksport til USSR
- for eksport til andre tredjelande ...
...
...
-
72,00
...
...«
Sagen for den nationale ret
4 I april 1981 solgte et graesk selskab 1 900 tons hvedemel til et selskab i Vietnam. Under soetransporten til Vietnam gik partiet til grunde ved skibets forlis 37 soemil vest for Port Saïd i AEgypten. Det saelgende selskab havde tegnet en forsikring mod tab af eksportrestitution som foelge af haveri eller andre soerisici. Efter at have udbetalt erstatning til det saelgende selskab i henhold til denne forsikring har forsikringsselskabet, Astir AE (herefter »Astir«), ved den forelaeggende ret anlagt sag mod den graeske stat med paastand om betaling af 7 351 674 DR i eksportrestitution under henvisning til, at Astir er indtraadt i det saelgende selskabs krav paa et tilsvarende restitutionsbeloeb. Den graeske stat har afvist at betale med den begrundelse, at der ikke er hjemmel hertil.
De praejudicielle spoergsmaal
5 Paa denne baggrund har den nationale ret ved kendelse af 29. marts 1990, der er indgaaet til Domstolen den 3. april 1995, bestemt foelgende:
»Efter kontradiktorisk sagsbehandling udsaettes sagens endelige paakendelse, og i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelaegges De Europaeiske Faellesskabers Domstol det spoergsmaal, om artikel 10, stk. 4, jf. artikel 20 og 21 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 skal fortolkes saaledes, at eksport af et landbrugsprodukt, naermere bestemt af hvedemel, berettiger til restitution, naar det eksporterede produkt efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade gaar til grunde under forsendelsen som foelge af force majeure, og naar der for det paagaeldende produkt er fastsat den samme restitution for alle tredjelande (uden for EOEF), bortset fra Sovjetunionen, for hvis vedkommende der ikke er fastsat nogen restitution for hvedemel.«
Stillingtagen
6 Spoergsmaalet om, hvorvidt et forsikringsselskab ved udbetaling af forsikringssummen til den forsikrede subrogerer i dennes krav, ses ikke reguleret af faellesskabsretten og henhoerer saaledes under national ret.
7 Med det stillede spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i realiteten at faa oplyst, om der er tale om differentieret restitution i tilfaelde, hvor der er fastsat den samme restitutionssats for alle tredjelande med undtagelse af et enkelt tredjeland, for hvilket der ikke er fastsat nogen sats, jf. herved foranstaaende skema over eksportrestitutioner, der for saa vidt angaar position ex 11.01 A, mel af bloed hvede, blot indeholder en streg ud for teksten »for eksport til USSR« og saaledes ikke fastsaetter nogen sats for dette land.
Saafremt der ikke er tale om differentieret restitution, er der nemlig ret til restitution efter hovedreglen i forordningens artikel 9, der alene stiller krav om, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade.
Saafremt spoergsmaalet imidlertid maa besvares med, at der er tale om differentieret restitution, finder artikel 20 i forordningens afsnit 3, afdeling 2, om differentierede restitutioner anvendelse. Efter denne bestemmelse udbetales restitution foerst ved fremlaeggelse af bevis for toldbehandling i destinationslandet. Efter artikel 21, stk. 1, er der dog mulighed for forudbetaling af den laveste restitutionssats. Denne bestemmelse finder imidlertid ifoelge artikel 21, stk. 2, kun anvendelse, saafremt der er fastsat en restitution for alle tredjelande. Den forelaeggende ret har saaledes yderligere i dette tilfaelde behov for at faa at vide, om artikel 21, stk. 2, skal fortolkes saaledes, at manglende fastsaettelse af en sats (angivet ved: -) skal ligestilles med fastsaettelse af en sats paa nul, saaledes at den i bestemmelsen anfoerte betingelse om, at der er fastsat en restitution for alle tredjelande, skal anses for opfyldt. Den forelaeggende ret har desuden behov for at faa at vide, om det kan tillaegges betydning for udbetaling af restitution, at produktet, efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade, er gaaet til grunde som foelge af force majeure.
Spoergsmaalet om differentieret restitution
8 Astir har anfoert, at der kun kan vaere tale om differentieret restitution, naar der er fastsat forskellige satser for flere lande. Naar der overhovedet ikke er fastsat en sats, er der ikke tale om differentiering, men derimod om undtagelse fra retten til restitution for bestemte destinationer. En undtagelse har ikke samme mening som en differentiering. I det foreliggende tilfaelde, hvor der var fastsat en restitution for alle lande og ingen for ét land, er der ikke tale om en differentiering, men om en undtagelse. Denne undtagelse finder ikke anvendelse, naar produktet er gaaet til grunde som foelge af force majeure. Den restitution, der gaelder for alle lande, skal derfor betales.
9 Den graeske regering har henholdt sig til en redegoerelse fra Kommissionen, hvorefter det foreliggende tilfaelde er omfattet af artikel 8, stk. 2, 2. afsnit, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2746/75 af 29. oktober 1975 om almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for korn og om kriterierne for restitutionsbeloebets fastsaettelse (3). Denne bestemmelse giver hjemmel til at fastsaette regler om fravigelse af reglen i artikel 8, stk. 2, 1. afsnit, hvorefter differentieret restitution udbetales, saafremt det godtgoeres, at produktet har naaet det bestemmelsessted, for hvilket restitutionen var fastsat. Den naevnte forordnings artikel 8, stk. 2, 2. afsnit, udgoer saaledes hjemmel for forordningens artikel 21.
10 Kommissionen har anfoert, at den manglende fastsaettelse af en restitutionssats for Sovjetunionen i sin tid skyldtes en embargo. Formaalet med ikke at fastsaette en restitutionssats var at sikre, at der ikke blev udbetalt stoette til eksport til Sovjetunionen. Manglende fastsaettelse af en restitutionssats boer efter Kommissionens opfattelse sidestilles med en differentiering. Naar der for hovedparten af tredjelande er fastsat en sats paa 72 ECU, mens der for ét tredjeland ikke er fastsat nogen sats, foreligger der en differentiering af restitutionssatsen efter destination. Man kunne i og for sig have opnaaet det samme ved at fastsaette en sats paa nul.
11 Kommissionen har under den mundtlige forhandling anfoert, at der foreligger ikke-differentieret restitution, naar restitutionssatsen er ens for alle lande. Kommissionen har altid forstaaet manglende fastsaettelse af en restitutionssats for et bestemt land saaledes, at eksportoerer, der eksporterede til det paagaeldende land, ikke skulle modtage nogen restitution. Den laveste sats kan med andre ord ogsaa fremgaa af manglende fastsaettelse af en sats. Dette ses eksempelvis paa et andet omraade i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 776/78 af 18. april 1978 om anvendelsen af laveste restitutionssats ved udfoersel af mejeriprodukter og om ophaevelse og aendring af visse forordninger (4). Ottende betragtning i praeamblen til denne forordning lyder saaledes: »laveste restitutionssats forekommer ligeledes i forbindelse med ikke-fastsaettelse af en restitution«. Der er saaledes tale om differentieret restitution i den foreliggende sag, hvor der ikke var fastsat nogen restitution for Sovjetunionen.
12 Paa forespoergsel har Kommissionen under den mundtlige forhandling erklaeret, at der dog er forskel paa en streg og en sats paa nul. For det foerste er nul en sats, og dette nul kan saaledes fastsaettes paa forhaand. Udstedelse af et certifikat med en sats paa nul giver eksportoeren mulighed for at forsikre sig til denne sats i hele certifikatets gyldighedsperiode. Dette er saerlig interessant i tilfaelde af spaendinger paa verdensmarkedet, der kan medfoere fastsaettelse af eksportafgifter. Efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 120/89 af 19. januar 1989 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportafgifter for landbrugsprodukter (5) rammes en forudfastsat restitution ikke af en senere eksportafgift, der opkraeves paa tidpunktet for afslutning af toldformaliteterne. For det andet omfatter Raadets forordning (EOEF) nr. 565/80 af 4. marts 1980 om forudbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (6) produkter, for hvilke der er fastsat en restitution paa nul eller derover.
13 Jeg skal fremhaeve, at forordningens artikel 9, stk. 1, bestemmer, at restitution kun udbetales, saafremt der foeres bevis for, at produktet har forladt Faellesskabets omraade. Artikel 20, stk. 1, bestemmer, at det i tilfaelde af differentiering af restitutionssatsen efter destination er en betingelse for udbetaling af restitution, at produktet er indfoert til det tredjeland eller et af de tredjelande, som restitutionen er fastsat for. Efter artikel 20, stk. 2, skal der fremlaegges bevis for toldbehandling i destinationslandet. Det fremgaar af niende og sekstende betragtning i praeamblen til forordningen, at bestemmelsen i artikel 20, stk. 1, er begrundet i hensynet til at undgaa misbrug. Saafremt der ikke gaelder samme restitutionssats for alle tredjelande, er der saaledes risiko for, at produktet videresendes til et land, for hvilket der gaelder en lavere sats.
14 Efter min opfattelse bestaar denne fare for misbrug ikke blot, naar der er fastsat forskellige satser for flere lande, herunder satser paa nul, men ogsaa naar der for et eller flere lande overhovedet ikke er fastsat nogen sats. Der er saaledes i begge tilfaelde behov for reglen i artikel 20, stk. 1. Jeg finder derfor - paa linje med Kommissionen, hvis forklaring om praksis ved udformningen af satser paa nul og manglende fastsaettelse af satser laegges til grund - at der foreligger differentieret restitution i tilfaelde, hvor der er fastsat den samme restitutionssats for alle tredjelande med undtagelse af et enkelt land, for hvilket der ikke er fastsat nogen sats.
Fortolkning af artikel 21, stk. 2
15 Saafremt det antages, at der foreligger differentieret restitution, finder forordningens artikel 20 som anfoert anvendelse. Denne bestemmelse fraviges delvis af artikel 21, stk. 1, hvorefter der kan ske forudbetaling af en del af restitutionen, naar der er foert bevis for, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade. Artikel 21, stk. 1, har sin baggrund i syttende betragtning i praeamblen til forordningen, hvorefter der for at stille de udfoerselsforretninger, for hvilke der ydes en restitution, der differentieres efter destination, lige med de oevrige udfoerselsforretninger, boer hjemles betaling af den del af restitutionen, som beregnes paa grundlag af restitutionens laveste sats, saa snart eksportoeren har foert bevis for, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade. Artikel 21, stk. 1, stiller ikke krav om, at produktet skal naa frem til destinationen. Saafremt bestemmelsen finder anvendelse, giver den saaledes Astir krav paa den laveste restitution. Efter artikel 21, stk. 2, finder stk. 1 imidlertid kun anvendelse, dersom der for et bestemt produkt er fastsat en restitution for alle tredjelande. Spoergsmaalet er herefter, om manglende fastsaettelse af en sats skal sidestilles med fastsaettelse af en sats paa nul, saaledes at betingelsen i artikel 21, stk. 2, skal anses for opfyldt. I givet fald opstaar der endvidere spoergsmaal om, hvad den laveste restitution er.
16 Kommissionen og den graeske regering har anfoert, at betingelsen i artikel 21, stk. 2, ikke er opfyldt i den foreliggende sag, idet der som foelge af embargo ikke var fastsat nogen restitution for Sovjetunionen. Selv om det antoges, at manglende fastsaettelse af en restitution svarede til fastsaettelse af en restitution paa nul, og betingelsen i artikel 21, stk. 2, saaledes var opfyldt, ville der ikke kunne ske nogen forudbetaling efter artikel 21, stk. 1, idet denne bestemmelse foreskriver udbetaling af den laveste sats, der i dette tilfaelde netop ville vaere nul. Det anfoerte foelger af Domstolens dom i sag C-321/91, Tara Meat Packers (7).
17 Jeg skal fremhaeve, at Domstolen i sag C-321/91, Tara Meat Packers, har taget stilling til tilsvarende spoergsmaal i relation til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (8). Denne forordning afloeste den i naervaerende sag omhandlede forordning og indebar dels en kodifikation af talrige aendringer, og dels en raekke tilpasninger heraf (9). Den i nedenstaaende praemisser naevnte artikel 20 svarer indholdsmaessigt til forordningens artikel 21. Praemis 13-16 lyder saaledes:
»Det bemaerkes herved, at efter bestemmelserne i artikel 20, som i henhold til den trettende betragtning er begrundet i, at eksport af produkter, for hvilke der er fastsat differentieret restitution, boer ligestilles med anden eksport, kan en del af restitutionen endda betales, foer det - efter de normale bestemmelser - er blevet godtgjort, at varerne faktisk har naaet deres bestemmelsessted. (praemis 13)
Til gengaeld for denne forskudsbetaling af en del af restitutionen, bestemmer artikel 20, stk. 2, for at sikre, at produkterne naar den anfoerte destination, at betalingen ikke maa overstige et restitutionsbeloeb beregnet efter den laveste sats, som er minimumsbetalingen uden hensyntagen til, hvilket land der er den faktiske endelige destination. (praemis 14)
Det foelger heraf, at et saadant system ikke kan anvendes under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende, hvor der ikke var fastsat restitutionssatser for alle destinationer. (praemis 15)
Denne konklusion er uundgaaelig, selv om det antages, saaledes som [Tara Meat Packers] har gjort gaeldende, at det forhold, at der ikke var fastsat nogen sats, svarer til, at der var fastsat en nulsats. I et saadant tilfaelde ville den sats, der finder anvendelse, i hvert fald til alle eksportlande, blive nulsatsen, og eksportoererne ville derfor ikke vaere berettiget til noget forskud i henhold til artikel 20.« (praemis 16)
18 Paa baggrund af dommens praemis 15 maa jeg konkludere, at manglende fastsaettelse af en sats ikke kan ligestilles med fastsaettelse af en sats paa nul i relation til bestemmelsen i forordningens artikel 21 - og selv om den kunne, ville der hoejst kunne blive tale om at anvende nultaksten, saaledes at eksportoeren ikke ville vaere berettiget til forskud efter reglen i artikel 21, jf. dommens praemis 16. Dette indebaerer, at der kun kan ske udbetaling af restitution efter reglen i artikel 20, der betinger udbetaling af, at produktet er indfoert til det tredjeland eller et af de tredjelande, som restitutionen er fastsat for.
Force majeure
19 Astir har gjort gaeldende, at det klart fremgaar af forordningens artikel 10, stk. 4, at der altid udbetales en restitution, naar et produkt som foelge af force majeure gaar til grunde efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade. Udbetalingen er ikke begrundet i hensynet til gennemfoerelse af eksporten, men i hensynet til skadesloesholdelse af eksportoeren, der er uden skyld i den manglende gennemfoerelse. Forordningen foreskriver i hvert fald ikke, at eksportoeren er fuldstaendig afskaaret fra restitution, men indeholder blot bestemmelser om stoerrelsen heraf.
20 Kommissionen og den graeske regering har anfoert, at der i tilfaelde af differentieret restitutionssats kun kan ske udbetaling i overensstemmelse med artikel 21. Force majeure har saaledes ikke indvirkning paa betaling af restitutionsbeloeb. Dette foelger af Domstolens dom i sag C-321/91, Tara Meat Packers.
21 Den graeske regering har under den mundtlige forhandling givet udtryk for, at det maaske boer undersoeges, om artiklerne 10, 20 og 21 i relation til force majeure-situationer skal fortolkes saaledes, at der skal ske udbetaling af den laveste restitution, forstaaet som den lavest forekommende restitution over nul, paa betingelse af, at det af de foreliggende oplysninger fremgaar, at lasten paa tidspunktet for undergangen var paa vej mod et land, for hvilket der var fastsat en sats.
22 Jeg skal bemaerke, at artikel 10, stk. 4, fastslaar, at der for saa vidt angaar differentieret restitution i tilfaelde af produktets undergang som foelge af force majeure sker udbetaling af den i overensstemmelse med artikel 21 udregnede del af restitutionsbeloebet. Efter min opfattelse fastslaar artikel 10, stk. 4, ikke noget, som for naervaerende sags vedkommende ikke i forvejen foelger direkte af artikel 21. Artikel 10, stk. 4, har formentlig alene til formaal at fastslaa, at artikel 21 ogsaa finder anvendelse i de saerlige misbrugstilfaelde, der er naevnt i artikel 10, stk. 1. Efter det oplyste foreligger ingen af disse saerlige misbrugstilfaelde i naervaerende sag, og hverken artikel 10, stk. 1, eller artikel 10, stk. 4, der knytter sig til stk. 1, finder saaledes anvendelse.
23 Selv om artikel 10, stk. 4, maatte finde anvendelse, kunne Astir efter min opfattelse ikke stoette nogen ret herpaa. For saa vidt angaar differentierede restitutioner maa bestemmelsen som anfoert antages at have til formaal at fastslaa, at artikel 21 ogsaa finder anvendelse i de saerlige misbrugssituationer, der er naevnt i artikel 10, stk. 1. Artikel 10, stk. 4, fastlaegger dermed indholdet af det force majeure-forbehold, der tages i artikel 10, stk. 1. Dette forbehold kan efter min opfattelse kun antages at have til formaal at undtage de saerlige misbrugssituationer fra de saerlige krav, der ellers kan stilles i henhold til artikel 10, stk. 1. Der er derimod intet holdepunkt for at antage, at forbeholdet skulle have til formaal at sikre udbetaling af restitutioner i videre omfang, end hvad der foelger af forordningens almindelige regler.
24 Forordningen indeholder saaledes heller ikke regler, hvorefter force majeure-tilfaelde skal undergives en behandling, der afviger fra forordningens almindelige regler i artiklerne 9, 20 og 21. Det er i den forbindelse naerliggende at henvise netop til artikel 10, stk. 4, hvorefter der, for saa vidt angaar differentieret restitution, i tilfaelde af produktets undergang som foelge af force majeure, sker udbetaling efter den almindelige regel i artikel 21. Dette er da ogsaa, hvad Domstolen gjorde i sag C-321/91, Tara Meat Packers. Den i praemisserne citerede artikel 5, stk. 3, svarer til forordningens artikel 10, stk. 4. Praemis 17 og 18 lyder saaledes:
»Med hensyn til den omstaendighed, at varerne gik til grunde under forsendelsen som foelge af force majeure, bemaerkes, at i tilfaelde af en differentieret restitution hjemler artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 kun ret til betaling af den i overensstemmelse med artikel 20 indregnede del af restitutionsbeloebet.
Det foelger heraf, at under omstaendigheder som dem i hovedsagen, kan henvisningen til force majeure ikke paavirke betalingen af differentieret restitution.«
25 I den forbindelse maa man vaere opmaerksom paa, at artikel 10, stk. 4, som ovenfor anfoert kun vedroerer force majeure i de saerlige misbrugstilfaelde, der er naevnt i artikel 10, stk. 1, og som ikke er aktuelle i denne sag.
Faellesskabslovgiver har ikke fundet det noedvendigt at tage forbehold om force majeure i artiklerne 20 og 21. Dette fremgaar ogsaa modsaetningsvis af artikel 22, der indeholder et udtrykkeligt force majeure-forbehold i relation til det saerlige tilfaelde, hvor produktet faar en anden destination end forudset.
26 Paa denne baggrund maa jeg konkludere, at force majeure ikke berettiger til en behandling, der afviger fra de almindelige regler i forordningen.
Forslag til afgoerelse
27 Jeg foreslaar paa denne baggrund Domstolen at besvare spoergsmaalet saaledes:
Artiklerne 20 og 21 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29. november 1979 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter skal fortolkes saaledes, at udfoersel ikke berettiger til restitution, naar det paagaeldende produkt efter at have forladt Faellesskabets geografiske omraade gaar til grunde under forsendelsen som foelge af force majeure, og naar der for det paagaeldende produkt er fastsat den samme restitution for alle tredjelande uden for Faellesskabet, bortset fra ét land, for hvis vedkommende der ikke er fastsat nogen restitution.
(1) - EFT L 317, s. 1, som aendret senest ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1180/87 af 29.4.1987 om aendring af forordning (EOEF) nr. 2730/79 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, EFT L 113, s. 27. Forordningen er nu afloest af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3665/87 af 27.11.1987 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, EFT L 351, s. 1.
(2) - EFT L 26, s. 40.
(3) - EFT L 281, s. 78.
(4) - EFT L 105, s. 5.
(5) - EFT L 16, s. 19, som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1431/93 af 10.6.93 om aendring af forordning (EOEF) nr. 120/89 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportafgifter for landbrugsprodukter, EFT L 140, s. 27.
(6) - EFT L 62, s. 5, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2026/83 af 18.7.1983 om aendring af forordning (EOEF) nr. 565/80 om forudbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, EFT L 199, s. 12.
(7) - Dom af 25.5.1993, Sml. I, s. 2811.
(8) - Naevnt i note 1.
(9) - Jf. foerste betragtning i praeamblen til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3665/87.