62020TJ0370_RES
Sag T-370/20
KL
mod
Den Europæiske Investeringsbank (EIB)
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 24. november 2021
»Personalesag – ansatte ved EIB – helbredstilstand – arbejdsdygtig – uberettiget fravær – annullationssøgsmål – begrebet invaliditet – fuld prøvelsesret – tvister, der angår pengebeløb – betaling af invalidepension med tilbagevirkende kraft – erstatningssøgsmål«
Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – invaliditet – begreb – bedømmelse i forhold til de opgaver, der udføres i EIB
(Tjenestemandsvedtægten, art. 78; Den Europæiske Investeringsbanks personalevedtægt, art. 14)
(jf. præmis 83-89 og 100)
Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – invaliditet – invaliditetsudvalg – kompetence – bedømmelse af en ansats evne til at arbejde uden for EIB – ikke omfattet
(jf. præmis 90-93)
Tjenestemandssager – ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank – analog anvendelse af vedtægtens artikel 91, stk. 1 – fuld prøvelsesret – tvister, der angår pengebeløb – begreb – søgsmål, der har til formål at opnå betaling med tilbagevirkende kraft af en invalidepension – omfattet
(Art. 266 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)
(jf. præmis 109-113 og 117-124)
Resumé
Sagsøgeren, KL, er ansat i Den Europæiske Investeringsbank (EIB). Efter at sagsøgeren havde været fraværende i flere perioder, iværksatte EIB proceduren for invaliditetsudvalget, idet sagsøgeren blev anset for at være midlertidig fuldstændig uarbejdsdygtig, indtil dette udvalg havde afgivet sin udtalelse. Efter at have vurderet sagsøgerens helbredstilstand konkluderede invaliditetsudvalget enstemmigt, at sidstnævnte ikke længere kunne udføre arbejde i EIB, men fortsat var i stand til at udøve en erhvervsmæssig aktivitet på det almindelige arbejdsmarked. Følgelig traf EIB to afgørelser, hvori Banken fastslog, at sagsøgeren var arbejdsdygtig, og at fraværet var uberettiget fra den dato, hvor EIB havde anmodet sidstnævnte om at genoptage arbejdet. Efter at forligsproceduren var slået fejl, anlagde sagsøgeren sag ved Retten til prøvelse af disse to afgørelser og til prøvelse af EIB’s formands afgørelse om at stadfæste disse afgørelser (herefter, under ét, »de anfægtede afgørelser«).
Retten gav sagsøgeren medhold og annullerede de anfægtede afgørelser. I dommen definerede Retten begrebet invaliditet, der er indeholdt i de bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse af EIB’s personalevedtægt, således, at det skal bedømmes i forhold til EIB og ikke i forhold til det almindelige arbejdsmarked. Retten anvendte ligeledes den »fuld[e] prøvelsesret«, som den er tillagt i henhold til artikel 91 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), i »tvister, der angår pengebeløb«, der finder analog anvendelse på ansatte i EIB. Retten præciserede desuden grænserne for disse to begreber.
Rettens bemærkninger
Hvad for det første angik spørgsmålet om, hvorvidt de dokumenter, der udgjorde invaliditetsudvalgets udtalelse, kunne antages til realitetsbehandling, bemærkede Retten, at et dokument ikke kan afvises med den begrundelse, at den dato, der er anført heri, ikke er den dato, hvor sagsøgeren blev undersøgt af dette udvalg.
Hvad dernæst angik begrebet invaliditet støttede Retten sig på en analog fortolkning af vedtægtens artikel 78 og artikel 5 samt på artikel 51-1 i overgangsforordningen til den pensionsordning, der finder anvendelse på de ansatte i EIB, hvoraf det fremgår, at en ansat, der er erklæret invalid inden for EIB, kan udøve indtægtsgivende beskæftigelse uden for EIB, for så vidt som hans forskellige samlede indtægter ikke overstiger den nettoløn, som han oppebar, da han arbejdede ved EIB.
De invaliditetsudvalg, der er oprettet af EIB, udgør desuden organer i EIB og har derfor ikke retlig kompetence til at bedømme sagsøgerens evne til at udføre arbejdsopgaver uden for dette organ. De nævnte udvalg har nemlig retlig kompetence til at udtale sig om de ansatte i EIB’s evne til at arbejde i institutionen. At udtale sig om disse personers evne til at arbejde uden for EIB tilkommer de udvalg, der er oprettet af de øvrige institutioner eller af de nationale myndigheder, der skal undersøge den berørte person.
Ved at udtale sig om sagsøgerens evne til at udøve aktiviteter på det almindelige arbejdsmarked tilsidesatte invaliditetsudvalget derfor sådanne udvalgs kompetence og skabte hermed en risiko for modstrid mellem dette udvalgs vurdering af sagsøgerens evne til at arbejde på det almindelige arbejdsmarked og de vurderinger, som de invaliditetsudvalg, der er nedsat af de øvrige institutioner eller af nationale myndigheder, efterfølgende ville kunne fremkomme med.
Retten fastslog således, at begrebet invaliditet som omhandlet i artikel 46-1 i overgangsforordningen til den pensionsordning, der finder anvendelse på de ansatte i EIB, og i artikel 11.1 i de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte i EIB, skal fortolkes således, at det omfatter en ansat i EIB, som af et invaliditetsudvalg, der er nedsat af EIB, erklæres for ude af stand til at genoptage sit arbejde eller et tilsvarende arbejde i EIB.
Endelig bemærkede Retten, at reglen i vedtægtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, finder anvendelse på tvister mellem EIB og dens ansatte. Denne bestemmelse tillægger, i tvister, der angår pengebeløb, Unionens retsinstanser fuld prøvelsesret, i forbindelse med hvilken de har beføjelse til i givet fald ex officio at dømme sagsøgte til betaling af en erstatning for det tab, der er forvoldt ved dennes fejl, og i påkommende tilfælde at ansætte tabet efter ret og billighed på baggrund af samtlige foreliggende omstændigheder.
Den fulde prøvelsesret pålægger bl.a. Unionens retsinstanser at finde en fuldstændig løsning på de tvister, der indbringes for dem, og at sikre den praktiske effektivitet af de annullationsdomme, de afsiger i personalesager. Når Unionens retsinstanser udøver deres fulde prøvelsesret, retter de ikke påbud til de pågældende institutioner eller organer, men har i givet fald kompetence til at sætte sig i stedet for disse med henblik på at træffe de afgørelser, som nødvendigvis følger af de konklusioner, som de når frem til ved afslutningen af deres retlige bedømmelse af tvisten.
Retten bemærkede i denne henseende, at »tvister, der angår pengebeløb« som omhandlet i nævnte bestemmelse, ikke blot omfatter erstatningssøgsmål, som de ansatte anlægger mod en EU-institution eller et EU-organ, men også alle de søgsmål, hvorved der nedlægges påstand om, at en sådan institution eller et sådant organ betaler en ansat et beløb, som denne mener at have ret til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, der regulerer deres ansættelsesforhold.
I det foreliggende tilfælde er der tale om en tvist, der angår pengebeløb, eftersom sagsøgeren har anmodet Unionens retsinstanser om at tage stilling til lovligheden af afgørelsen om ikke at anerkende, at han har status som »invalid«, og om at pålægge EIB at betale ham et pengebeløb. Afgørelsen om at anse sagsøgeren for »ikke-invalid« har nemlig direkte konsekvenser for kontinuiteten af den pågældendes situation som ansat ved EIB og dermed for hans løn og økonomiske rettigheder.
Retten konstaterede endvidere, at EIB med henblik på vedtagelsen af den nye afgørelse om at tildele sagsøgeren status som invalid kun råder over en bunden kompetence, som forpligter den til at drage de administrative konsekvenser af invaliditetsudvalgets afgørelse.
Følgelig pålagde Retten EIB at betale sagsøgeren invalidepension. Retten forkastede imidlertid sagsøgerens påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade efter at have fastslået, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at denne skade ikke fuldt ud ville kunne erstattes ved en annullation af de anfægtede afgørelser samt en domfældelse af EIB til at udbetale ham samtlige de økonomiske ydelser, som han var blevet frataget som følge af de annullerede afgørelser.