61975C0093
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 16. DECEMBER 1975 (
1
)
Høje Ret.
Ved afgørelse af 13. juli 1962 har delstaten Nordrhein-Westfalen tilstået Fru Chantal Adlerblum en pension som godtgørelse for legemsskader, forårsaget i forbindelse med raceforfølgelse. Denne afgøreise blev truffet i henhold til forbundsloven af 29. juni 1956.
Udbetalingen af denne pension har medført, at klageudvalget under la Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés (herefter kaldet la Caisse) over for Jacob Adlerblum, der oppebærer alderspension i Frankrig, har afvist at yde et tillæg til alderspensionen, som han havde anmodet om på grund af forsørgerpligt over for ægtefælle. Denne afgørelse blev truffet i henhold til den franske anordning af 29. december 1945, hvis § 71, stk. 6 fastsætter en øverste grænse for de egne midler, udover hvilken det fornævnte tillæg ikke kan tildeles.
Adlerblum har i det søgsmål, han har anlagt for Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole (herefter benævnt Commission de première instance), mod nævnte afgørelse gjort gældende, at den pension, hans ægtefælle oppebærer, ikke har skullet medregnes. Den nævnte pension skal efter hans opfattelse ligestilles med ydelser, der tildeles som forsorg, og der skal følgelig ses bort herfra ved opgørelsen af egne midler i henhold til § 3 i den franske anordning af 1. april 1964.
Commission de première instance har for at få belyst det sidstnævnte punkt i henhold til EØF-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om at udtale, hvorvidt den pension, der ydes fru Adlerblum ifølge afgørelsen af 13. juni 1963 fra delstaten Nordrhein-Westfalen (Forbundsrepublikken Tyskland), truffet med hjemmel i § 195 i forbundsloven af 29. juni 1956, er en forsorgsydelse.
Jeg må på grundlag af sagens akter og navnlig på grundlag af de indlæg, som intervenienterne har afgivet, konstatere, at en bedømmelse af arten af den ydelse, som er tildelt fru Adlerblum i Tyskland, med henblik på anvendelsen af § 3 i den franske anordning af 1. april 1964, og følgelig med henblik på en efterprøvelse af den afgørelse, som det franske organ for social sikring har truffet, udelukkende afhænger af en fortolkning af national ret.
Man kan i øvrigt også ad abundantiam understrege, at fællesskabslovgivningen på det sociale område selv udelukker de ydelser, som er fastsat for ofre for krig eller dens følger: jf. artikel 4, stk. 4 i forordning (EØF) nr. 1408/71, fra sit anvendelsesområde.
Jeg foreslår derfor, at det af den franske ret stillede spørgsmål besvares således, at de rejste problemer hverken angår en fortolkning af fællesskabsretten eller gyldigheden af en fællesskabsretsakt, og at de følgelig ikke falder ind under den kompetence, som Domstolen har fået tildelt i medfør af EØF-traktatens artikel 177.
(
1
) – Oversat fra italiensk.