61981C0189
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
fremsat den 10. juni 1982 (
1
)
Høje Domstol.
I — Indledning
1.
Bosmans-sagen, som er på listen i dag, giver Domstolen anledning til at afklare de talrige tjenestemænds retsstilling, hvis stilling eller indplacering i en lønklasse (
2
) på listen over antallet af stillinger, der i medfør af vedtægtens artikel 6 findes som bilag til de enkelte afdelinger i budgettet, i fodnoter er betegnet som »personlig«. Ifølge listen over antallet af stillinger, som findes i akterne, og som blev offentliggjort i EFT den 31. december 1980, udgjorde antallet af personlige indplaceringer dengang 69 alene for Kommissionen. Med undtagelse af Revisionsretten synes de andre institutioner også at have et vist antal lignende personlige indplaceringer. Kun ved Domstolen ledsages denne betegnelse undertiden af bemærkningen: »sålænge embedsvirksomheden varer«. Der er i disse tilfælde altid tale om faste stillinger i henhold til vedtægtens artikel 1.
Det har naturligvis interesse for alle, herunder sagsøgeren i nærværende sag, at der skabes større klarhed over retsstillingen. Andre gange har en afklaring dog også være anset for ønskelig af andre grunde, som det fremgår af uddraget i akterne af en beretning fra den institution, der var forløber for den nuværende Revisionsret, nemlig Kontrolkommissionen, om regnskaberne for regnskabsåret 1976. På side 33 i denne beretning erklærer Kontrolkommissionen, at den personlige indplacering ikke er reguleret af nogen bestemmelse i vedtægten, og at betydningen og den nøjagtige rækkevidde af disse bevillinger på budgettet i det mindste bør præciseres. På side 34 anlægger Kontrolkommissionen den vurdering, at en sådan personlig indplacering af tjenestemænd, som i kraft af Domstolens domme i sagerne 20 og 21/63, Maudet mod Kommissionen (Sml. 1954-1964, s. 465) og 79 og 82/63, Reynier og Erba mod Kommissionen (Sml. 1954-1964, s. 489) har ret til indplacering i lønklasse A 3, er uforenelig med disse domme. De eneste personlige indplaceringer, Kontrolkommissionen derfor har anset for at være i overensstemmelse med fællesskabsretten var dem, der fulgte af Rådets forordning nr. 259/68 af 29. februar 1968 (EFT 56 af 4. 3. 1968, s. 1).
2.
Under hensyn til disse betragtninger fra Kontrolkommissionens side forekommer det mig ønskeligt med henblik på nærværende sag først kort at omtale de tre hovedkategorier af personlige indplaceringer i Kommissionen. For det første må nævnes den allerede omtalte kategori af tjenestemænd, som i henhold til Domstolens førnævnte domme og i forbindelse med vedtægtens ikrafttræden blev »forfremmet« til lønklasse A 3. Denne forfremmelse fandt sted i forbindelse med en personlig indplacering. Bl.a. fordi der ikke desto mindre faktisk var tale om en forfremmelse, er det forståeligt, at de pågældende ikke reagerede negativt, selv om man naturligvis med Kontrolkommissionen kan stille det spørgsmål, om denne konsekvens var i overensstemmelse med dommene. Den anden kategori af personlige indplaceringer, som er mere betydningsfuld, hidrører fra Rådets forordning nr. 259/68, der blev udstedt i forbindelse med sammenslutningen af institutionerne, og den medførte, som den foreliggende sag endnu en gang har vist, en degradering af tjenestemændene i henseende til deres funktioner, medens deres personlige indplacering blev bevaret. Disse tjenestemænd blev altså stillet ringere, navnlig med hensyn til de ansvarsområder, som blev betroet dem, og som ikke svarede til deres lønklasse. Denne afvigelse fra vedtægtens artikel 7 var dog dækket af forordningen. Den tredje og vigtigste kategori af tjenestemænd med personlig indplacering opstod, efter hvad jeg har erfaret under den foreliggende sag, i forbindelse med den første udvidelse af Fællesskaberne. Sagsøgeren i denne sag hører til denne kategori. De svar, der givet på de spørgsmål, Domstolen har stillet i retsmødet i denne sag, gør det ikke muligt at nå frem til klare kriterier, der i denne sammenhæng skal anvendes ved forflyttelsen af visse tjenestemænd til en stilling, der alene er forbundet med personlig indplacering ifølge den i vedtægtens artikel 6 omhandlede liste, men på et niveau, der i øvrigt forbliver det samme. I denne sag er det for resten ikke blevet bestridt, at den stilling, sagsøgeren fik dengang, ligesom den forrige svarede til lønklasse A 3. Sagsøgeren har heller ikke bestridt dette, hvad angår den nye stilling som konsulent, han blev forflyttet til i 1980.
Når man sammenligner de tre kategorier, ses det, at tjenestemændene i den første kategori faktisk gik frem set fra et økonomisk synspunkt. Tjenestemændene i den anden kategori gik ikke tilbage i økonomisk henseende, men nok med hensyn til det ansvar, der var forbundet med udøvelsen af hvervet. Som følge af ovennævnte forordning har de dog ikke kunnet klage. Tjenestemændene i den tredje kategori, som Bosmans hører til, blev forflyttet i medfør af vedtægtens artikel 7, ‚dvs. med opretholdelse af lønklassen og ansættelse i en dertil svarende stilling, men på den i vedtægtens artikel 6 omhandlede liste blev indplaceringen, ligesom i de to andre kategorier, betegnet som »personlig«. Betegnelsen personlig vedrører altså meget forskellige kategorier af tjenestemænd, hvis interesser berøres på meget forskellig måde af tildelingen af denne betegnelse. For fuldstændigheds skyld bemærkes endvidere, at der efter Domstolens dom i Loebisch-sagen (sag 14/79, Sml. 1979, s. 3692) endvidere findes en fjerde kategori, hvis betydning sandsynligvis er mindre. Der var her tale om en »diskretionær forfremmelse, der skyldtes hans personlige dygtighed og formentlig den omstændighed, at han stod ved afslutningen af sin tjeneste-mandskarriere«. Hans opgaver svarede i dette tilfælde til lønklasse A 3. Det forekommer mig at være det eneste tilfælde, hvor man i enhver henseende med rette kan tale om en personlig indplacering.
3.
Før det foreliggende tilfælde undersøges nærmere, forekommer det mig nødvendigt at fremsætte nogle generelle bemærkninger med hensyn til terminologien i sagen. Fra vedtægtens synspunkt er de begreber, der har betydning, især begreberne »(fast) stilling« og »lønklasse«. Begrebet »personlig indplacering« eller et lignende begreb anvendes bl.a., som jeg allerede har bemærket, i det i vedtægtens artikel 6 omhandlede bilag til budgettet, men ikke i selve vedtægten. Begrebet, som anvendes i bilaget til budgettet spiller en central rolle i den foreliggende sag.
Spørgsmålet er dog, om ikke en eventuel forskel mellem et »budgetmæssigt« begreb og et »funktionelt« begreb inden for begrebet »stilling« (hvortil der svarer et budgetmæssigt begreb og et funktionelt begreb inden for begrebet »lønklasse«) spiller en rolle. Ifølge Euler (Europäisches Beamtenstatut, Kölner Schriften zum Europarecht, del 4 A) har udtrykket »stilling«, som anvendes i vedtægten, faktisk ikke altid samme betydning. Undertiden har udtrykket helt klart en budgetmæssig betydning, især i artikel 1 og 6 og indirekte i artikel 4. Hvad angår artikel 1 finder Euler bl.a. støtte for sin påstand i Domstolens dom i sag 18/63 (Schmitz, Smi. 1954-1964, s. 463), hvor Domstolen statuerede »at dette begreb (fast stilling) kun omfatter stillinger, der i Fællesskabets budget omtales som »faste«, eller benævnes på anden tilsvarende måde«. Denne afgørelse blev yderligere bestyrket for nylig i præmisserne 9 og 10 i Domstolens dom i Fournier-sagen af 19. november 1981 (sag 106/80, endnu utrykt), som henviser til Domstolens dom i Deshormes-sagen af 1. februar 1979 (sag 17/78, Sml. 1979, s. 189). Den nyeste af disse domme understreger på utvetydig måde forskellen mellem det budgetmæssige begreb og det funktionelle begreb ved at bemærke, at en midlertidigt ansat i funktionel forstand udmærket kan beklæde en fast stilling i budgetmæssig forstand. Samtidig understreger dommen, at udtrykket »stilling« i vedtægtens artikel 6 ligeledes har en rent budgetmæssig betydning.
Til gengæld har det samme udtryk i vedtægtens artikel 5 ifølge Euler klart en funktionel betydning, idet det forklarer tjenestemændenes opgaver, forpligtelser og kompetence (op. cit., s. 61). Efter min mening har udtrykket »stilling« i vedtægtens artikel 7 samme funktionelle betydning. Denne artikel spiller en væsentlig rolle i den foreliggende sag ved siden af artiklerne 1 og 5 og bilag IA.
Hvad angår forholdet mellem det budgetmæssige begreb og det funktionelle begreb »stilling« (og de tilsvarende budgetmæssige og funktionelle begreber inden for begrebet »lønklasse«) må det først bemærkes, at grundlaget for det budgetmæssige begreb som sagt ligeledes findes i vedtægten ifølge Domstolens fortolkning. Den angivne forskel kan altså ikke sidestilles med en forskel mellem et budgetmæssigt begreb og et vedtægtsmæssigt begreb »stilling«. Derefter kan man så, i lighed med Kontrolkommissionen, rejse det spørgsmål, om begrebet »personlig indplacering i en lønklasse«, der anvendes på de »lister over antallet af stillinger«, der findes som bilag til budgetterne i medfør af vedtægtens artikel 6, er helt i overensstemmelse med denne bestemmelse. Sagsøgeren i den foreliggende sag er af den opfattelse, at dette ikke er tilfældet, og Kontrolkommissionen synes også i alt fald at have været stærkt i tvivl herom i sin beretning om regnskabsåret 1976.
For det andet må det dog bemærkes, at med hensyn til den nævnte forskel bliver det budgetmæssige begreb og det funktionelle begreb »stilling« (og de tilsvarende begreber inden for begrebet »lønklasse«) slet ikke anvendt uafhængigt af hinanden i vedtægten, således som Kommissionen har antydet under sagen. I virkeligheden er det en betingelse for, at man kan beklæde en stilling i funktionel forstand, at der står en tilsvarende stilling til rådighed på budgettet (jfr. Euler, op. cit., s. 63). Denne konstatering forekommer mig ligeledes at være af betydning for bedømmelsen af den foreliggende sag. En stilling, som fra en budgetmæssig synsvinkel kun er forsynet med en personlig indplacering i henhold til vedtægtens artikel 6, kan betragtes som indplaceret i en lavere lønklasse end den bør være ud fra en funktionel synsvinkel i henhold til vedtægtens artikel 5. Især i dette tilfælde opstår spørgsmålet, om denne praksis er i overensstemmelse med vedtægten (
3
). Det er kun i de tilfælde, der følger af Rådets forordning nr. 259/68, at overensstemmelsen mellem den budgetmæssige praksis og fællesskabsretten ikke synes at kunne drages i tvivl. Hvad angår den tredje kategori af personlig indplaceringer, som er denne sags genstand, må en personlig indplacering i lønklasse A 3 i budgetmæssig forstand i alt fald (selv hvis denne terminologi er acceptabel i budgetmæssig sammenhæng) svare til en stilling, som svarer til lønklasse A 3 i funktionel forstand.
4.
Min videre redegørelse vil blive inddelt på følgende måde: I det følgende afsnit vil jeg give en kort fremstilling af de relevante faktiske omstændigheder i sagen, sagens genstand og de anbringender, der påberåbes. For et mere detaljeret sammendrag henviser jeg som sædvanlig til retsmøderapporten.
I tredje afsnit af mit forslag til afgørelse vil jeg forklare, hvorfor Kommissionens påstand om afvisning efter min mening ikke bør tages til følge, men af hvilken anden grund Domstolen efter min opfattelse alligevel ex officio bør afvise sagen.
I fjerde afsnit vil jeg, for så vidt det er nødvendigt, kort udtale mig om realiteten, for det tilfælde at Domstolen skulle antage sagen til realitetsbehandling.
I femte afsnit vil jeg endelig gøre nogle afsluttende bemærkninger og fremsætte forslag til afgørelse. Ligeledes vil jeg i min videre fremstilling af de grunde, jeg har angivet i begyndelsen, forsøge at afklare de berørte tjenestemænds retsstilling, for så vidt det har betydning for vurderingen af den foreliggende sag.
II — De faktiske omstændigheder, sagsgenstanden og sagens anbringender
Sagsøgeren blev ansat ved Kommissionen den 1. september 1958 i lønklasse A 5. Efter diverse forfremmelser blev han den 1. oktober 1963 udnævnt til chef for afdelingen »Forbindelser med Fællesskaberne og europæiske orgnaisationer« i generaldirektorat I »Forbindelser med tredjelande«. Senere blev det pålagt ham at lede forskellige andre afdelinger i generaldirektoraterne I og IX i Kommissionen.
Ved Kommissionens afgørelse af 25. maj 1973 blev sagsøgeren udnævnt til chef for afdelingen »Lønninger, pensioner, tjenesterejser, diverse godtgørelser« i sidstnævnte generaldirektorat. Efter at han havde udledt af en liste over antallet af stillinger i henhold til vedtægtens artikel 6, som blev offentliggjor i EFT den 29. november 1973, og af en organisationsplan af 30. oktober 1973, at hans gamle A 3-stilling var erstattet af en A 5/A 4-stilling, der var beklædt af en tjenestemand med personlig indplacering i lønklasse A 3, indsendte han en ansøgning, hvori han anmodede ansættelsesmyndigheden om, at denne betegnelse måtte blive erstattet med betegnelsen i den lønklasse, som han havde haft uafbrudt siden den 1. oktober 1963. Efter en samtale med generaldirektøren, hvori der efter hans eget udsagn blev givet ham forsikringer, der var tilstrækkelig beroligende i den henseende, trak han sin ansøgning tilbage den 8. februar 1974. Jeg vil i den anledning bemærke, at sagens akter ikke har gjort det muligt at opnå fuld klarhed over indholdet af denne samtale. Ved bedømmelsen af, hvilken betydning tilbagekaldelsen af denne ansøgning eventuelt har, må man bl.a. tage den omstændighed i betragtning, at der efter min opfattelse på det tidspunkt absolut ikke fandtes noget fortilfælde, der gjorde det muligt at forudsige, hvilken indflydelse besættelsen af en sådan stilling med en tjenestemand med personlig indplacering eventuelt kunne få på mulighederne for forfremmelse eller forflyttelse til en »regulær« A 3-stilling.
Hvorom alting er, indgav sagsøgeren den 25. juli 1980 især som følge af sine personlige erfaringer i forbindelse med ansøgninger om stillinger med højere eller normal indplacering, og efter at Kommissionen påny den 25. juni 1980 havde bestemt, at han skulle forflyttes til en anden stilling, igen en ansøgning til ansættelsesmyndigheden, hvori han anmodede denne om at give ham en bekræftelse på, at han efter forflyttelsen beklædte en anden A 3-stilling end en personlig A 3-stilling på listen over antallet af stillinger (i henhold til vedtægtens artikel 6). Cirka en måned senere, dvs. først den 4. september 1980 modtog han fra generaldirektøren for Personale og Administration den officielle meddelelse om forflyttelsen til en stilling som konsulent i Personaledirektoratet. Denne meddelelse blev helt klart sendt, før generaldirektøren fik kendskab til ansøgningen af 25. juli. Den 13. oktober 1980 sendte generaldirektøren ham i hvert fald et nyt brev, som, efter hvad Kommissionen har forklaret under sagen, blev anset for at være et svar på ansøgningen, skønt dette ikke fremgår af brevet. Dette brev nummer to har følgende ordlyd :
»I forbindelse med omlægningen af Generaldirektorat IX ’Personale og Administration’ har Kommissionen i sit 565. møde den 25. juni 1980 besluttet at ansætte Dem som konsulent i direktorat IX-A ’Personale’ med virkning fra den 1. august 1980 uden at ændre den stilling, De beklæder.
Heraf følger, at De fortsat beklæder en personlig A3-stilling på listen over antallet af stillinger«.
Den 2. december 1980, dvs. inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist, indbragte sagsøgeren så en klage for ansættelsesmyndigheden over denne afvisning af hans ansøgning.
Da Kommissionen ikke svarede på denne klage inden for en frist på fire måneder, anlagde sagsøgeren sag ved Domstolen i henhold til vedtægtens artikel 91 og inden for den frist på tre måneder, der er fastsat i denne bestemmelse.
Denne sags genstand er følgende, for så vidt angår det, der har betydning her: »annullation af Kommissionens afgørelse af 25. juni 1980 i det omfang, ansættelsen af sagsøgeren som konsulent i Direktorat IX/A »Personale« med virkning fra den 1. august 1980 vedrører en personlig A 3 stilling; at det kendes for ret, at den stilling sagsøgeren beklæder, er og skal være en fast A 3 stilling, som er optaget på sagsøgtes liste over antallet af stillinger, og annulation af afvisningen af ansøgningen af 25. juli 1980 og af klagen af 2. december 1980«.
De anbringender, der påberåbes til støtte for sagen er i hovedtræk overtrædelse og/eller tilsidesættelse:
a)
af vedtægten, især artiklerne 1, 5 og 7, stk. 1, og af bilag I, litra A;
b)
af Kommissionens beslutning, hvorved der i henhold til vedtægtens artikel 5, stk. 4 blev opstillet en beskrivelse af hver stillingsbetegnelses arbejds- og kompetenceområde;
c)
af Kommissionens beslutning af 2. december 1963 om med virkning fra den 1. oktober 1963 at ansætte sagsøgeren i lønklasse A 3;
d)
af forskellige retsprincipper, især lighedsprincippet, princippet om god forvaltning og princippet om fordelende retfærdighed.
III — Formaliteten
Kommissionen har påstået sagen afvist af to grunde. For det første har den anført, at sagen i virkeligheden vedrører en retsstilling, sagsøgeren har haft i alt fald fra den 1. august 1973, således at den er anlagt for sent. Efter min mening bør denne indsigelse forkastes, da sagen helt klart vedrører Kommissionens afgørelse af 25. juni 1980 og afslaget på sagsøgerens klage af 2. december 1980. Kun en tilbundsgående undersøgelse vil kunne vise, om Kommissionen i kraft af vedtægten eller i kraft af andre bestemmelser eller generelle retsprincipper burde have truffet beslutning om forflyttelsen i sin afgørelse af 25. juni 1980 samtidig med, at stillingen blev indplaceret i en regulær lønklasse A 3 i budgetmæssig forstand. De omstændigheder, som i al fald kan forklare, hvorfor sagsøgeren ikke anlagde sag allerede i 1973 eller 1974, har jeg anført ovenfor, men denne forhistorie forekommer mig ikke at være af betydning for den nu anlagte sag.
Kommissionen mener desuden, idet den påberåber sig Domstolens domme i sagerne 177/73 og 5/74 Reinarz mod Kommissionen (Sml. 1973, s. 679 f.), at sagen bør afvises, fordi den anfægtede afgørelse ikke indeholder et klagepunkt i forhold til sagsøgeren i den forstand, der er fastlagt i Domstolens praksis. Ifølge denne kan kun »retsakter, der umiddelbart kan påvirke en bestemt retssstilling eller gøre indgreb i den pågældende ansattes ideelle interesser og fremtidsudsigter« betragtes som indeholdende et klagepunkt. Efter min opfattelse bør denne anden formalitetsindsigelse heller ikke tages til følge. Sagsøgeren hævder med rette, at de to betingelser, Kommissionen udleder af Domstolens praksis, er opfyldt i hans tilfælde. Blandt andet påstår han, at han selv flere gange har konstateret, at chancerne for at blive forfremmet til nærmeste højere lønklasse eller endog for at blive ansat i en stilling, som er indplaceret i en normal lønklasse A 3, er mindre for tjenestemænd med personlig indplacering i lønklasse A 3 end for tjenestemænd med regulær indplacering i lønklasse A 3. De statistikker, Kommissionen har fremlagt, viser, at dette anbringende ikke umiddelbart er i modstrid med disse statistikker. Sagsøgerens påstand om, at det ikke er i tjenestens interesse, at Kommissionen som følge af en forfremmelse eller en forflyttelse giver afkald på en stilling med et ansvarsområde, der er dækket af en personlig indplacering i lønklasse A 3, kan heller ikke afvises uden en tilbundsgående undersøgelse. Endelig påberåber sagsøgeren sig en ideel interesse i en korrekt bestemmelse af sin retsstilling. Spørgsmålet om, hvorvidt de argumenter, han har fremført til støtte for denne interesse, bør forkastes, kan altså kun besvares ved en tilbundsgående undersøgelse.
Der er imidlertid, som jeg allerede har nævnt, en anden grund til, at den foreliggende sag efter min opfattelse bør afvises ex officio. I den henseende må det først bemærkes, at man i sagen fejlagtig går ud fra den forudsætning, at sagsøgeren ved den anfægtede afgørelse blev placeret i en personlig A 3 stilling. Ved den anfægtede afgørelse af 25. juni 1980 blev han tværtimod på en måde, der er fuldstændig i overensstemmelse med vedtægtens artikel 5 og 7, forflyttet til en stilling i sin kategori eller tjenestegruppe, der svarer til lønklasse A3, i dette tilfælde til en stilling som konsulent. Dette fremgår især af den meddelelse af 4. september 1980, der er rettet til ham, og som findes i akterne. Det er kun i svaret på hans ansøgning af 25. juli, der havde til formål at præcisere hans retsstilling som tjenestemand, der beklæder en A 3 stilling, som ikke er en personlig stilling, at man den 13. oktober tilføjede, at ansættelsen ikke havde medført nogen ændring i hans stilling, således at han fortsat beklædte en personlig A 3 stilling på listen over antallet af stillinger. Det er denne præcisering af hans retsstilling, hvis udformning efter min opfattelse er ufuldstændig, sagen i det store og hele angår.
Præciseringen er ufuldstændig, fordi sagsøgerens stilling i funktionel henseende faktisk er blevet ændret fra en kontorchefstilling til en stilling som konsulent. Den er desuden ufuldstændig, fordi det ikke er hans stilling (som henhører til de faste stillinger), som er personlig, men indplaceringen i den lønklasse, der i budgetmæssig forstand svarer til stillingen.
Denne præcisering af, hvad Kommissionen burde have sagt i sit ufuldstændigt udformede brev, er af betydning for formalitetsspørgsmålet, som jeg beskæftiger mig med nu, idet Kommissionen selv med dette brev har bidraget til at skabe uklarhed med hensyn til ansvaret og de forskellige betydninger af udtrykket »stilling« (og det tilsvarende begreb »lønklasse«), der anvendes i vedtægten. Som jeg har sagt i mine indledende bemærkninger er Kommissionen ved anvendelsen af artikel 7 udelukkende forpligtet til at placere en tjenestemand i en stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans lønklasse i funktionel forstand. Som jeg ligeledes har fremhævet i mine indledende bemærkninger, bør begrebet »stilling« i funktionel forstand adskilles fra begrebet »stilling« i budgetmæssig forstand, således som dette blandt andet anvendes i vedtægtens artikel 6. Det første begreb er ganske vist afhængigt af det andet i den forstand, at budgetmyndigheden i kraft af førnævnte artikel 6 for hver stillingsgruppe skal udfærdige en liste over stillinger og lønklasser, som begrænser ansættelsesmyndighedens bevægelsesfrihed ved anvendelsen af artikel 7. Ansvaret for hvor mange stillinger på denne liste, der kun kan beklædes af personer med personlig indplacering, påhviler dog ikke Kommissionen, men budgetmyndigheden, dvs. for tiden Rådet og Parlamentet. Jeg skal ikke her komme ind på, om en sag mod budgetmyndigheden ville kunne antages til realitetsbehandling i det foreliggende tilfælde. Hvad der efter min opfattelse er sikkert, er, at den sag, sagsøgeren har anlagt mod Kommissionen, i alt fald må afvises. Denne slutning kan også drages af Domstolens kendelse af 4. oktober 1979 (første afdeling) i sagens Ooms mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 3121), hvorfra jeg vil citere følgende afsnit: »Søgsmålet kan klart ikke antages til realitetsbehandling. Ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 2, skal søgsmål, der anlægges af tjenestmænd i henhold til EØF-traktatens artikel 179, være retret mod ansættelsesmyndigheden og angå retsakter eller undladelser, som hidrører fra denne myndighed, og som indeholder et klagepunkt imod sagsøgerne. Søgsmålet opfylder ikke denne betingelse, eftersom det tilsigter annulation af en forordning fra Rådet«. Efter min opfattelse vedrører den foreliggende sag i det store og hele ikke en af ansættelsesmyndighedens retsakter, men en af budgetmyndighedens retsakter.
Sagsøgeren har heroverfor under den mundtlige forhandling anført, at budgetmyndigheden traf en beslutning i denne sag efter Kommissionens indstilling. Et lignende anbringende er dog allerede udtrykkeligt blevet afvist af Domstolen i ovennævnte kendelse. Desuden har sagsøgeren under den mundtlige forhandling gjort gældende, at Kommissionen i alt fald var ansvarlig for anvendelsen af den pågældende retsakt fra budgetmyndigheden i hans tilfælde. Dette anbringende må for det første besvares med, at et svar på et spørgsmål fra Domstolen har godtgjort, at der i dette tilfælde var tale om en ny stilling, og at der for dennes vedkommende kun var stillinger med personlig indplacering i lønklasse A3 til rådighed (i budgetmæssig forstand). Man kan altså ikke tale om noget som helst særligt ansvar for Kommissionen, hvad angår den konkrete afgørelse om anvendelsen i forbindelse med den lønklasse, sagsøgerens stilling var indplaseret i på budgettet. For det andet kan Kommissionen ifølge den analyse, jeg har foretaget ovenfor, absolut ikke træffe beslutninger inden for rammerne af anvendelsen af vedtægtens artikel 7 om stillinger eller lønklasser i budgetmæssig forstand, men kun om placeringen i en stilling i funktionel forstand, som svarer til den pågældendes lønklasse i funktionel forstand, hvilken afgørelse der end er truffet af budgetmyndigheden med hensyn til denne lønklasses budgetmæssige betegnelse.
Til gengæld mener jeg, at man må bebrejde Kommissionen, at den har givet sagsøgeren et ufuldstændigt svar vedrørende hans retsstilling. Jeg er af den opfattelse, at han i henhold til vedtægtens artikel 7 slet og ret bør betragtes som en tjenestemand, der i overensstemmelse med sin indplacering i lønklasse A 3 er ansat i en stilling som konsulent. Under denne synsvinkel er den organisationsplan, Kommissionen offentliggjorde i december 1981 faktisk korrekt, ligesom dens første meddelelse til ham af 4. september 1980 i denne henseende også var fuldstændig korrekt. Da Kommissionen altså ved sit svar af 13. oktober 1980 har forøget uklarheden i hans retsstilling snarere end at formindske den, bør den efter min mening afholde sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3.
IV — Realiteten
Som de foregående betragtninger uden tvivl viser, er jeg af den opfattelse, at det mål, man må søge at nå i det foreliggende tilfælde, nemlig en større klarhed over sagsøgerens retsstilling, bedst kan nås ved at afvise sagen af de grunde, jeg har omtalt. Jeg mener nemlig ikke, at det medvirker til at skabe større klarhed over sagsøgerens retsstilling, at Kommissionen bliver gjort ansvarlig for de aspekter af personaleforvaltningen, som er reguleret af bestemmelser i vedtægten, som budgetmyndigheden helt klart er ansvarlig for anvendelsen af ud fra et formelt og materielt synspunkt. Vi har imidlertid under retsmådet hørt, at Kommissionens befuldmægtigede var i tvivl om dette punkt. Det lod ikke til, at han simpelthen ville udelukke Kommissionens ansvar for den konkrete anvendelse af listen over antallet af stillinger, der er udfærdiget af budgetmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 6. I tilfælde af af Domstolen endelig skulle antage sagen til realitetsbehandling, bør sagsøgte efter min opfattelse frikendes. Til en begyndelse er den anfægtede afgørelse, som jeg allerede har sagt, klart baseret på vedtægtens artikel 7, og den er en korrekt anvendelse deraf.
I det tilfælde, hvor afgørelsen, set ud fra præciseringen i brevet af 13. oktober 1980, ligeledes skulle blive betragtet som en gennemførelse af listen over antallet af stillinger, der er oprettet i kraft af vedtægtens artikel 6, bør den trods den mindre korrekte formulering af denne præcisering betragtes, som om den giver denne liste den betydning, der tilkommer den ifølge min gennemgang af artikel 6. Det er i så fald ikke den pågældendes stilling, men udelukkende den lønklasse, der er knyttet til denne stilling, som viser sig at have en personlig karakter, og for så vidt rådigheden over en stilling står i forbindelse hermed, er der på denne liste tale om en stilling i budgetmæssig forstand, som ovenfor defineret, og ikke om en stilling i funktionel forstand. Denne budgetteknik forekommer mig bestemt ikke elegant, hvis Kontrolkommissionens udtalelse i dens allerede omtalte beretning er sand, nemlig at de berørte tjenestemænds fratræden ikke formindsker antallet af disse stillinger. Måske er det så mere nødvendigt at regulere disse stillinger. Alligevel forekommer denne budgetteknik mig før så vidt ikke at stride mod de artikler i vedtægten, sagsøgeren har henvist til, da den hverken gør indgreb i den karakter af fast stilling, de pågældendes stillinger har, eller i deres ret til at blive ansat i en stilling, der svarer til deres lønklasse. Desuden synes denne budgetteknik ifølge omstændighederne i denne sag at give Kommissionen en vis bevægelsesfrihed ved oprettelsen af nye stillinger, der er fuldkomne i funktionel henseende.
På grund af at Kommissionen senere har fortolket sin afgørelse fejlagtigt, mener jeg dog, at der, selv hvis sagen afvises, er særlige grunde til at tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3.
V — Afsluttende bemærkninger og konklusion
Hele min redegørelse har tydeligt vist, at den foreliggende sag især vedrører terminologiske spørgsmål, dvs. spørgsmål om den nærmere betegnelse af visse begreber, der anvendes i vedtægten. Disse spørgsmål er dog ikke uden betydning for redegørelsen for de mange menneskers retsstilling, som er berørt af problemet i og uden for de institutioner, hvor de arbejder. For de tjenestemænd, der tilhører samme kategori af tjenestemænd med personlig indplacering i en lønklasse som sagsøgeren, er et af de utilfredsstillende aspekter især den omstændighed, at denne redegørelse — blandt andet i de organisationsplaner, der udarbejdes hvert år, og som tilsyneladende omdeles i alt fald inden for Kommissionens tjenestegrene, stiller dem på lige fod med de tjenestemænd, som ifølge Rådets forordning nr. 259/68 beklæder en stilling, som svarer til en lavere lønklasse end den, de er personligt indplaceret i, og det endog med anvendelse af en terminologi, som afgiver fra den, der anvendes i de i vedtægtens artikel 6 omhandlede lister. Af de andre grund jeg har nævnt, forekommer det mig imidlertid nødvendigt straks at skabe større klarhed over de pågældendes retsstilling. En af disse grunde er, som jeg har sagt, at det efter min mening ikke helt kan udelukkes, at den uklarhed, der stadig hersker med hensyn til deres retsstilling, ikke blot kan skade deres ret til en korrekt betegnelse, men også skabe forvirring eller tvivl ved bedømmelsen af deres ansøgninger til stillinger, som ikke er betegnet således. Hvis det i den forbindelse — eller i forbindelse med reglerne om frivillig fratræden, som allerede er blevet anvendt flere gange tidligere af forskellige grunde — skulle vise sig, at deres stilling i virkeligheden er mindre gunstig, ville der faktisk opstå et legalitetsspørgsmål, som så i påkommende tilfælde skulle prøves ved Domstolen.
Jeg er af den opfattelse, at den størst mulige klarhed i det foreliggende tilfælde som sagt bedst kan opnås ved at afvise sagen og tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger på grund af den mangelfulde formulering, som man bør bebrejde den.
Jeg skal derfor fremsætte følgende forslag til afgørelse:
1)
Sagen afvises, da den i virkeligheden er rettet mod budgetmyndigheden og ikke mod ansættelsesmyndigheden, som i henhold til den kompetence, den har i medfør af vedtægtens artikel 7, har truffet en beslutning, der er i fuld overensstemmelse med denne bestemmelse, såvel som med vedtægtens artikel 1 og 5. Det følger forudsætningsvis af min redegørelse, at Kommissionen ved at handle således heller ikke har krænket nogle af de generelle retsprincipper, som sagsøgeren har påberåbt sig, således at dette anbringende ligeledes bør afvises. Spørgsmålet om, hvorvidt budgetmyndigheden for sit vedkommende har overtrådt nogen bestemmelse i vedtægten (især artikel 6) eller et generelt retsprincip, kan ikke prøves i denne sag.
2)
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger af særlige grunde i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, fordi den unødvendigt har fortolket den omtvistede afgørelse på en måde, som ikke gør det muligt nøjagtigt at fastslå sagsøgerens retsstilling.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk.
(
2
) – I Parlament og i Kommissionen er det stillingen, der betegnes således, medens det i Rådet og i Domstolen er indplaceringen i lønklassen, hvilket forekommer mig mere korrekt af grunde, som jeg vil omtale senere. Derfor vil jeg i det følgende benytte Rådets og Domstolens terminologi.
(
3
) – Således fortolker Kommissionen den vurdering, der gives i listen, der findes som bilag til budgettet, og som er medtaget i de organisationsplaner, den har fremlagt under den mundtlige forhandling. Sagsøgerens stilling er her budgetmæssigt indplaceret som en A 5/A 4-stil-ling.