61980C0056
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 16. DECEMBER 1980 (
1
)
Høje Domstol.
1.
Under denne præjudicielle sag skal Domstolen fortolke nogle bestemmelser i Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979, som fastsatte »almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost«. Det, som i første række skal afgøres, er rækkevidden af det forbud, der er rettet til ejerne af sådanne produkter i salgslagre eller til dem, som bringer dem i omsætning, mod at betegne og præsentere dem således, at der hos køberne vil kunne opstå forveksling eller fejlagtige opfattelser vedrørende varernes kendetegn, navnlig vedrørende deres geografiske oprindelse. Desuden skal det bringes på det rene, om de relevante fællesskabsbestemmelser giver plads for, at muligvis strengere nationale regler kan finde anvendelse.
Jeg skal i korthed resumere de faktiske omstændigheder.
Firma Weigand, som handler med vin i Forbundsrepublikken Tyskland, sælger bl.a. to »kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder« (k.v.b.d.) under benævnelserne »Klosterdoktor« og »Schloßdoktor«, der begge findes på etiketterne og anvendes i reklamen ledsaget af en angivelse af oprindelsen. Schutzverband Deutscher Wein, det tyske organ, hvis vedtægtsmæssige formål er at modvirke illoyal konkurrence i vinsektoren, hævder imidlertid, at de ovennævnte benævnelser er vildledende, fordi de, uanset at de er frit opfundne navne, giver indtryk af at referere til vindyrkningsområder: det forholder sig faktisk således, at udtrykket »Doktor« indgår i benævnelsen på typiske tyske vine, herunder den velkendte »Bernkasteler Doktor«, mens ordene »Schloß« og »Kloster« er navne på nogle vindyrkningsområder og indgår i benævnelsen på visse andre. Under anbringende heraf anlagde Schutzverband Deutscher Wein sag mod firma Weigand ved Landgericht Mannheim påstand om, at det blev firmaet forbudt at sælge og reklamere for de to vine »Klosterdoktor« og »Schloßdoktor«.
Retten i første instans frifandt sagsøgte; ankeinstansen, Oberlandesgericht Karlsruhe, dømte imidlertid sagsøgte efter påstanden, og forbød i medfør af artikel 3 i den tyske lov om illoyal konkurrence (herefter benævnt konkurrenceloven) sagsøgte at sælge eller reklamere for vine under de omtvistede benævnelser. Firma Weigand anlagde revisionsankesag ved Bundesgerichtshof med påstand om ophævelse af afgørelsen. Ved kendelse af 19. december 1979 udsatte den pågældende ret sagen og forelagde i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende spørgsmål :
»1.
Skal ordet ’forveksling’ i artikel 43, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 355/79 (EFT L 54, af 5. 2. 1979, s. 99 ff) og/eller ordene ’angivelser, som vil kunne skabe forveksling’ i forordningens artikel 8, litra c), henholdsvis artikel 18, litra c), i modsætning til udtrykket ’gives et fejlagtigt indtryk’ i forordningens artikel 43, stk. 2, fortolkes således, at de kun omhandler det tilfælde,
a)
hvor de pågældende handelskredse forveksler mærket med et bestemt andet mærke eller en bestemt betegnelse (her: betegnelsen på et bestemt sted), eller
b)
skal der ved sådanne betegnelser henholdsvis angivelser, som vil kunne skabe forveksling, også forstås sådanne, som søger at bibringe forbrugerne den urigtige opfattelse, at der er tale om navnet — eller en del af navnet — på et i virkeligheden ikke-eksisterende vindyrkningsområde eller betegnelsen på et i virkeligheden ikke-eksisterende vindyrkningssted?
2.
Såfremt spørgsmål 1, litra b) besvares bekræftende :
a)
Kan en betegnelse og præsentation (her: etikettering), som ikke kan anfægtes efter artikel 43, stk. 1, alligevel være omfattet af artikel 43, stk. 2, eller er artikel 43, stk. 1, med hensyn til betegnelsen af produkterne udtømmende?
b)
Tillader forordningens artikel 43 anvendelse af videregående indenlandske forskrifter, f.eks. § 3 i UWG (lov om illoyal konkurrence), når der er tale om vildledning af forbrugerne ved hjælp af en betegnelse, som skal give indtryk af at være navnet på et bestemt sted, men som ikke kan forveksles med navnet på faktisk eksisterende bestemte steder?«
2.
Den tyske ret har altså navnlig henvist til fire bestemmelser i forordning nr. 355/79: artikel 8, litra c), artikel 18, litra c), og stk. 1 og 2 i artikel 43. Artiklerne 8 og 18 angår begge de mærker, der anvendes for at betegne vinene, og som anbringes på flaskeetiketterne. Deres inhold er for en stor dels vedkommende identisk; den væsentligste forskel er, at artikel 8 gælder for bordvine og artikel 18 for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder; i nærværende sag vil det altså være tilstrækkeligt at undersøge den sidstnævnte bestemmelse. Under alle omstændigheder forbyder litra c), både i artikel 8 og i artikel 18, at der på etiketten anvendes mærker, hvori der forekommer ord, dele af ord, symboler eller illustrationer, som indeholder forkerte angivelser eller angivelser, som vil kunne skabe forveksling, særlig med hensyn til geografisk oprindelse, vinstoksort, høstår eller en benævnelse vedrørende en højere kvalitet.
Meningen med artikel 43 er nærmere at afgrænse, hvorledes man på etiketten (stk. 1) og i reklamen (stk. 2) kan betegne og præsentere vindyrkningens produkter, alt med det formål at undgå, at der kan opstå forveksling (stk. 1) eller fejlagtige indtryk (stk. 2) vedrørende det enkelte produkts karakteristika. Artikel 43, stk. 1, bestemmer nærmere, at »betegnelse og præsentation af de i artikel 1, stk. 3, nævnte produkter« (dvs. produkter i salgslagre og produkter, der er bragt i omsætning), »herunder enhver form for reklame, må ikke, for så vidt angår de angivelser, der er anført i artiklerne 2, 12, 27, 28 og 29, kunne føre til forveksling« (hvorved forstås de obligatoriske eller fakultative angivelser, der findes på etiketterne for bordvin, kvalitetsvin fremstillet i bestemte dyrkningsområder og vin fra tredjelande). I stk. 2 siges det herefter, at »betegnelse og præsentation i reklamer bør være af en sådan karakter, at der ikke gives et fejlagtigt indtryk af det pågældende produkt«, særlig hvad angår en række karakteristika, herunder produktets art, kvalitet, vinstoksort og andre, som ikke interesserer i nærværende sag.
Når man sammenholder de pågældende to stykker, fremgår det, at stk. 2 har et anvendelsesområde, der delvis er forskelligt fra stk. 1. Via stk. 1 skal det nemlig undgås, at der kan opstå forveksling på grund af etiketternes angivelser, og herved inddrages muligheden for, at sådanne angivelser anvendes i reklamen. Meningen med stk. 2 er derimod, at reklamen i almindelighed kan fremkalde et fejlagtigt indtryk af produktet, også når den anvender andre midler end de i etiketterne indeholdte angivelser (såsom beskrivelser, billeder, illustrationer osv.).
Endelig er det hensigtsmæssigt at sammenholde artikel 43, stk. 1, med ovennævnte artikel 18, litra c). Begge artikler opstiller krav til etiketteringen i autenticitetens og klarhedens interesse, men mens artikel 18 kun angår mærkerne, vedrører artikel 43, stk. 1, samtlige angivelser på etiketterne. Også her er der kun delvis overensstemmelse mellem de forvekslingssituationer, der omtales i de nævnte artikler. Det skal dog bemærkes, at de begge omtaler forveksling med hensyn til oprindelsen.
3.
Jeg skal herefter undersøge, hvorledes man skal fortolke udtrykkene »forveksling« og »angivelser, som vil kunne skabe forveksling«, der findes henholdsvis i artikel 43, stk. 1, og i artiklerne 8, litra c), og 18, litra c), i forordning nr. 355/79, og som den forelæggende ret finder forskellige fra udtrykkene »gives et fejlagtigt indtryk« i forordningens artikel 43, stk. 2. Problemet er følgende: foreligger der kun »forveksling«, når der er risiko for, at mærket kan forveksles med et andet bestemt mærke eller en bestemt stedsbetegnelse, eller tillige når mærket vækker det indtryk, at der er tale om et i virkeligheden ikke-eksisterende vindyrkningssted?
Efter min opfattelse skal udtrykket »forveksling« fortolkes bredt; desuden må det antages, at udtrykkene »skaber forveksling« og »gives et fejlagtigt indtryk« har samme betydning. Min fortolkning er i første række støttet på et argument vedrørende ordlyden: »kunne føre til forveksling med hensyn til [vinens] art, oprindelse og sammensætning« (artikel 43, stk. 1) betyder: hindring af fuld viden om sådanne karakteristika ved produktet, idet der vækkes det indtryk, at disse angivelser svarer til de virkelige kendetegn, men betyder ikke nødvendigvis, at man betegner eller præsenterer en anden bestemt art, en anden bestemt oprindelse, en anden bestemt sammensætning; hvis det var tilfældet, ville det være rigtigere at tale om forfalskning. I så henseende må det nævnes, at der i de nævnte artikler 8, litra c), og 18, litra c), omtales to forskellige, sideordnede muligheder: enten er angivelserne på etiketten falske, eller også kan de skabe forveksling. Det skal tilføjes, at dér hvor fællesskabslovgiveren har henvist til den situation, hvor der kan opstå forveksling med noget bestemt, har han udtrykt sig klart: i artiklerne 8 og 18, i litra b), tales der om risikoen for at skabe forveksling med betegnelsen for en anden type vin (således også i artikel 31, litra c): »forveksling med en angivelse, der kan anvendes i betegnelsen på en k.v.b.d., en bordvin eller en anden indført vin«; og i artikel 34, litra b): »forveksles med betegnelsen for en bordvin, en k.v.b.d. eller en indført vin ... eller med en illustration, som kendetegner en af disse vine«). I artikel 43, stk. 1, finder man ingen af disse specifikationer: det forekommer derfor at være helt vilkårligt at ville »strække« ordlyden for at kunne forstå den som »forveksling med et andet bestemt mærke eller et andet bestemt produktionsområde«. Jeg skal endelig bemærke, at det formål, som er at undgå forveksling mellem to forskellige mærker, er særegent for de regler, der skal imødegå illoyal konkurrence eller beskytte en varemærkeret, mens meningen med forordning nr. 355/79 er at beskytte forbrugerne og lette den offentlige kontrol med vinhandelens produkter.
Desangående skal der tages hensyn til de fortolkningsfaktorer, der fremgår af præamblen til den pågældende forordning. I præamblens anden betragtning udtales det, at »målet for enhver betegnelse og præsentation må være at give så nøjagtige og præcise oplysninger som muligt for at lette den bedømmelse af produkterne, som foretages af eventuelle købere og de offentlige organer, der skal regulere og kontrollere handelen med disse produkter«, og at »der [derfor] bør fastsættes regler for at nå dette mål«. I tredje betragtning fremhæves det derpå, med særlig henblik på betegnelsen, at »i betragtning af problemets betydning og det udstrakte anvendelsesområde er det hensigtsmæssigt at sigte mod den bedst mulige oplysning af de pågældende ...«. Der kan derfor ikke være tvivl om, hvad der søges opnået med de regler, som jeg gennemgår her.
På denne baggrund er det i lyset af de pågældende mål, át man skal forstå forholdet mellem de to stykker i artikel 43. Den beskyttelse af køberen, der skal sikre en korrekt bedømmelse fra hans side af produktet, kan kun gennemføres på en rimelig måde, dersom man antager, at ordet »forveksling«, jf. stk. 1, har en betydning, der falder sammen med betydningen af udtrykket »fejlagtigt indtryk«, jf. stk. 2. Hvis man nemlig fortolkede ordet »forveksling« indskrænkende, kunne en bestemt etikettering muligvis blive anset for lovlig efter stk. 1 — under den forudsætning, at det frit opfundne navn på etiketten ikke skaber forveksling med et andet bestemt mærke eller et andet bestemt vindyrkningssted — og samtidig stride mod stk. 2 i det omfang, det fører til et fejlagtigt indtryk vedrørende produktets oprindelse. Bestemmelser af denne art ville være selvmodsigende og ikke opfylde kravet om forbrugerbeskyttelse: dette krav kommer nemlig til udtryk på samme måde, dels hvad angår oplysningerne på etiketten, dels i relation til forskellige former for reklame, der anvendes for at hæve produktets anseelse og udbredelse. Den logiske sammenhæng mellem de to stykker i artikel 43 fører derfor til, at man i det væsentlige må tilkende udtrykkene »fører til forveksling« og »gives et fejlagtigt indtryk« samme betydning.
Med hensyn til en sammenligning mellem de forskellige sproglige versioner af forordningen forekommer det mig, at en sådan ikke frembyder noget afgørende argument. Selv om det blev bevist, at ordene »gives et fejlagtigt indtryk« efter en indarbejdet sprogbrug har en videre betydning end »fører til forveksling« — hvilket synes at være tilfældet med den tyske version — ville dette ikke være et tilstrækkeligt bevis for, at man nødvendigvis ved »forveksling« skal forstå »forveksling med et andet mærke eller bestemte steder«. Det må herved ikke glemmes, at den tyske rets spørgsmål skal klargøre den korrekte rækkevidde af vendingerne »angivelser, som vil kunne skabe forveksling«, der i artiklerne 8, litra c), og 18, litra c), nemlig ikke er modstillet udtrykkene »gives et fejlagtigt indtryk«.
4.
Idet jeg nu vil gå over til den anden gruppe spørgsmål, skal jeg indledningsvis bemærke, at den nationale ret, jf. forelæggelseskendelsen, har stillet dem for det tilfælde, at der svares bekrœfiende på spørgsmål 1, litra b). Kommissionen og samtlige andre deltagere i nærværende sag har imidlertid med rette anført, at den tyske ret givetvis har begået en fejl: den anden gruppe spørgsmål har kun mening i tilfælde af, at der svares benægtende på spørgsmål 1, litra b) og ikke omvendt. Det er nemlig klart, at spørgsmålet — jf. spørgsmål 2, litra a) — »[om] en betegnelse og præsentation ..., som ikke kan anfægtes efter artikel 43, stk. 1, alligevel kan være omfattet af artikel 43, stk. 2«, kun kan stilles under den antagelse, at artikel 43, stk. 1, har et snævrere virkeområde end artikel 43, stk. 2, (og hermed kun forbyder forveksling med bestemte mærker eller dyrkningssteder); en sådan opfattelse er ensbetydende med en benægtende besvarelse af spørgsmål 1, litra b). Af denne grund må man berigtige indledningen til den anden gruppe spørgsmål ved at erstatte udtrykket »bekræftende« med udtrykket »benægtende«.
Herefter er det let at fastslå, at det bekræftende svar på spørgsmål 1, litra b) som jeg har foreslået, gør det overflødigt at undersøge spørgsmål 2, litra a).
Hvad derimod angår spørgsmål 2, litra b), tror jeg, at ræsonnementet må blive et andet. Ganske vist er dette spørgsmål også subsidiært (i den ovenfor forklarede betydning), og skal derfor ud fra et formelt synspunkt ikke besvares. Imidlertid forekommer det mig hensigtsmæssigt at undersøge det fremlagte problem i dets almindelige betydning: nemlig som problemet om forholdet mellem fællesskabsretten, som denne kommer til udtryk i artiklerne 8, litra c), 18, litra c), og 43, i forordning nr. 355/79, og de mulige nationale regler, som angår spørgsmålet om en »forveksling« fremkaldt hos forbrugerne under synsvinklen illoyal konkurrence. Denne problematik er nemlig selvstændig i forhold til den første gruppe spørgsmål, og er utvivlsomt relevant for den forelæggende ret, som det tilkommer at afgøre i den konkrete sag, om og under hvilke betingelser man ved siden af den nævnte forordning kan anvende den tyske lovgivning om illoyal konkurrence.
Det er min opfattelse, at spørgsmålet om betegnelse og præsentation af vin og druemost udtømmende og fuldstændigt er reguleret i forordnng nr. 355/79 og i gennemførelsesbestemmelserne hertil (de findes i Kommissionens forordning nr. 1608/76). At der er tale om en komplet ordning, fremgår klart af artikel 54, stk. 1, i Rådets forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin, der i første afsnit bestemmer, at Rådet »om fornødent« fastsætter reglerne for betegnelsen og præsentationen af de produkter, der er undergivet den nævnte markedsordning, ligesom det i andet afsnit foreskrives, at »indtil de i første afsnit nævnte regler bringes i anvendelse, gælder på dette område de af medlemsstaterne fastsatte regler«. Logisk må det følge af denne bestemmelse, at når fællesskabsbestemmelserne er trådt i kraft (hvilket, i det mindste for vins og druemosts vedkommende, er sket ved vedtagelsen af forordning nr. 355/79), udelulcker de, at national lovgivning senere kan finde anvendelse på samme område, medmindre der i bestemte fællesskabsbestemmelser er hjemmel herfor i særlige tilfælde. Faktisk findes der i den relevante forordning adskillige regler af denne type; som eksempler skal jeg nævne artikel 1, stk. 3, andet afsnit; artikel 2, stk. 2, litra li), og artikel 3, litra d), g) og i); artikel 3, stk. 2, stk. 3, andet afsnit, stk. 4, stk. 5, andet afsnit; artikel 4, stk. 2; artikel 5, stk. 2; artikel 6, stk. 2; artikel 11, stk. 3, osv.
Det bemærkes, at på dette område er den regel, som har størst interesse for nærværende sag, artikel 13, stk. 2, hvorefter »medlemsstaterne for de på deres område fremstillede k.v.b.d. [kan] gøre de i artikel 12, stk. 2, nævnte angivelser ... omhandlede, tvungne eller forbyde dem eller begrænse deres anvendelse«. Jeg vil præcisere, at artikel 12, stk. 2, opregner de angivelser, som fakultativt kan påføres etiketteringen af k.v.b.d. herunder mærket (litra c). Er det muligt at fortolke denne bestemmelse således, at national lovgivning kan begrænse brugen af mærket, idet man forbyder benævnelser, der kan vildlede forbrugeren om produktets geografiske oprindelse eller andre karakteristika? Jeg tror, at svaret må være benægtende, eftersom dette aspekt af produkternes betegnelse og præsentation udtrykkeligt og udtømmende er reguleret i forordning nr. 355/79's artikler 18 og 43, som ikke er omfattet af den hjemmel til at fastsætte undtagelser, der indeholdes i ovennævnte artikel 13, stk. 2.
At man antager, at fællesskabsbestemmelserne om betegnelse og præsentation af vinhandelens produkter har en komplet karakter og principielt er udtømmende, indebærer imidlertid ikke en afvisning af, at nationale regler stadig kan finde anvendelse, der uanset en overlapning med fællesskabslovgivningen forfølger andre formål, som er forenelige (eller ligefrem må ses som et supplement) med de særlige formål med den ordning, som jeg taler om. Det er efter min opfattelse tilfældet med de nationale regler, som skal hindre og bekæmpe illoyal konkurrence. Jeg har allerede haft lejlighed til at notere, at formålene med forordning nr. 355/79 i det væsentlige er at beskytte forbrugeren af vin og druemost — ved at sætte ham i stand til at få en rimelig og pålidelig oplysning om, hvad der kendetegner det produkt, han har til hensigt at købe — og at lette gennemførelsen af myndighedernes forvaltnings- og kontrolopgaver. I modsætning hertil er det meningen med den indenlandske lovgivning om illoyal konkurrence væsentligst at beskytte de erhvervsdrivende og kun indirekte forbrugerne. Jeg vil tilføje, at dér hvor den ovennævnte forordning beskæftiger sig med spørgsmålet om en »forveksling«, som opstår ved produktets mærkning (som i den nævnte artikel 43), og derfor tager stilling til et problem, som også frembyder aspekter i forbindelse med illoyal konkurrence (eller eventuelt varemærkeretlige aspekter), står man faktisk ikke blot over for et tilfælde, hvor tre regelgrupper overlapper hinanden, men det kan desuden konstateres, at fællesskabsbestemmelserne udelukkende udgøres af »materielle« regler, mens den nationale lovgivning om illoyal konkurrence (ligesom varemærkelovgivningen), også indeholder egnede procedureformer og forskrifter om, hvilke sanktioner der skal bringes i anvendelse i tilfælde af overtrædelse. Det er derfor utænkeligt, at forordning nr. 355/79, fordi den er »komplet« på området for betegnelse og præsentation af vin, fortolkes således, at den også er udtømmende i forhold til den nationale lovgivning om illoyal konkurrence og om varemærker. Det er nødvendigt, men også tilstrækkeligt, at der ikke anvendes nogen regel om illoyal konkurrence eller varemærker, som afviger (ganske uanset om det er mere liberalt eller strengere) fra den nævnte forordnings bestemmelser.
Disse overvejelser svarer til det ræsonnement, jeg fremlagde i sag 50/76, Amsterdam Bulb, (Smi. 1977, s. 151 ff). Jeg antog dér, at medlemsstaterne ikke kan træffe foranstaltninger, som skal ændre betydningen eller komplettere bestemmelserne i fællesskabsforordninger, og jeg nævnte desangående Domstolens domme, henholdsvis af 18. februar 1970 i sag 40/69, Hauptzollamt Hamburg mod Bollman, (Sml. 1970, s. 7) og af 18. juni 1970 i sag 74/69, Hauptzollamt Bremen mod Krohn (Sml. 1970, s. 69, org.ref. Recueil s. 451). Jeg tilføjede dog følgende: »Men denne opfattelse vedrører tilfælde, hvor den omhandlede statslige foranstaltning havde betydning for fortolkningen af fællesskabsforordningen, og følgelig havde indflydelse på dennes rækkevidde; formålet med Domstolens afgørelse var netop at udelukke enhver ændring eller krænkelse af fællesskabsretsaktens rækkevidde eller indhold. Det kan derimod ikke siges, at en strafsanktion ændrer indholdet af forordningens bestemmelser. ... [Det] strider ikke mod De europæiske Fællesskabers retsprincipper, at en medlemsstat føjer yderligere strafsanktioner til fællesskabsordningen til opfyldelse af [et] sikringsformål«. Domstolen tiltrådte herefter dette synspunkt, idet den bl.a. kendte for ret: »Medlemsstaterne er beføjede til at vælge de sanktioner, de finder egnede, når en fællesskabsordning ikke fastsætter særlige strafsanktioner for privates overtrædelse af nævnte ordning« (dom af 2. februar 1977 i nævnte sag 50/76, Sml. 1977, s. 150).
Når man herefter ser på nærværende sag, mener jeg, at i den beskrevne situation, hvor der er overlapning mellem fællesskabsbestemmelser og nationale bestemmelser, må man fastholde princippet om fællesskabsrettens forrang, hvoraf det følger, at den nationale ret kun kan finde anvendelse i det omfang, hvor den er forenelig med eller supplerer EF-retten. Hvad angår spørgsmålet om illoyal konkurrence, kan det efter min opfattelse derfor antages, at der kan anvendes sådanne nationale lovbestemmelser, som ikke skader den fulde overholdelse af artiklerne 8, 18, 43 (eller andre) i forordning nr. 355/79, men bidrager til at sikre, at bestemmelserne overholdes procedure- og sanktionsmæssigt.
5.
Sammenfattende finder jeg, at Domstolen bør give nedenstående svar på de spørgsmål, Bundesgerichtshof har forelagt ved kendelse af 19. december 1979:
1.
»Ordene ’forveksling med hensyn til produktets art, oprindelse eller sammensætning’ i artikel 43, stk. 1, i Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979, og ’angivelser, som vil kunne skabe forveksling’ i artiklerne 8, litra c), og 18, litra c), i samme forordning, gælder også benævnelser for vin, der kan fremkalde den forestilling hos køberen, at der herved er nævnt en geografisk lokalitet, uden at denne lokalitet eksisterer i virkeligheden.
2.
Rådets forordning nr. 355/79 udgør sammen med gennemførelsesbestemmelserne i Kommissionens forordning nr. 1608/76 en komplet regulering vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost, som er omfattet af reglerne; derfor er eventuelle nationale regler på det pågældende område kun anvendelige i tilfælde, hvor der er udtrykkelig hjemmel herfor i fællesskabsbestemmelserne. Pligten til fuldt ud og med forrang at overholde artiklerne 8, litra c), 18, litra c), og 43 i forordning nr. 355/79 udelukker imidlertid ikke, at der kan anvendes nationale regler om illoyal konkurrence, der er forenelige med fællesskabsbestemmelserne; dette gælder navnlig nationale regler, der har procedure- eller sanktionsmæssig karakter.
(
1
) – Oversat fra italiensk.