61991TO0072_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren, Andrew Macrae Moat, er tjenestemand i loenklasse A4 ved Kommissionen. Under henvisning til, at samtlige bedoemmelser af ham siden 1981 har indeholdt rosende udtalelser om hans lederevner og anbefalinger af, at han forfremmes, haevder han, at han med rette kunne forvente at blive forfremmet eller forflyttet.
2 Sagsoegeren har anfoert, at han den 9. august 1990 opdagede, at hans bedoemmelser ikke var blevet indsat i hans personlige aktmappe i perioden efter den 30. juni 1985. Ved skrivelse af 10. august 1990 underrettede han i sin egenskab af medlem af Personaleudvalget Kommissionens generalsekretaer herom og stillede denne spoergsmaal om gyldigheden af en raekke udnaevnelser, der var sket i mellemtiden.
3 Ved skrivelse af 29. oktober 1990 besvarede Kommissionens generalsekretaer skrivelsen af 10. august 1990. I sit svar vedgik han, at der havde vaeret tale om en forsinkelse i ajourfoeringen af dokumenterne i de personlige aktmapper, men bemaerkede, at situationen var ved at blive forbedret. Han tilfoejede, at den generaldirektoer, der var ansvarlig for sagsoegerens bedoemmelser, til enhver tid havde vaeret i stand til at bedoemme de ansoegninger, sidstnaevnte havde indgivet. Ligeledes havde Det Raadgivende Forfremmelsesudvalg, der havde haft Moat' s curriculum vitae til raadighed, vaeret i stand til at undersoege hans ansoegninger under sammenligning med de oevrige ansoegeres. Sagsoegeren haevder, at han foerst modtog denne skrivelse af 29. oktober 1990 i januar 1991.
4 Det bemaerkes, at chefen for GD IV-D4 i slutningen af oktober eller begyndelsen af november blev udnaevnt til konsulent i GD IV. Chefen for GD IV-A4 blev forflyttet til stillingen som chef for GD IV-D4. Sagsoegeren goer gaeldende, at han paa davaerende tidspunkt skoennede sig kvalificeret til besaettelse af stillingen som chef for GD IV-D4.
5 Den 14. februar 1991 indbragte sagsoegeren en klage, der blev registreret den 18. februar 1991, paa grundlag af artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend og oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Denne klage angik foelgende forhold:
"1) manglende offentliggoerelse af meddelelse om ledig stilling ved besaettelse af stillingen som konsulent i GD IV og stillingen som chef for den administrative enhed GD IV-D4
2) manglende forudgaaende offentliggoerelse af meddelelse om den stilling, der ville blive ledig, som chef for den administrative enhed GD IV-A3
3) retsstridig fortolkning af Kommissionens beslutning af 11. maj 1989 om henlaeggelse af visse befoejelser til generaldirektoererne, henholdsvis at denne beslutning var ulovlig
4) manglende offentliggoerelse eller forudgaaende offentliggoerelse, som foelge af ovennaevnte retsstridige fortolkning eller ulovlighed, af enhver anden stilling, som klageren er i stand til at besaette, og som han ikke har haft kendskab til paa grund af den ovennaevnte manglende offentliggoerelse
5) undladelse af at tage klagerens ansoegninger om forflyttelse i betragtning samt af at have fundet eller tilbudt ham en stilling, der gjorde det muligt for ham bedst muligt at udnytte sine evner i institutionens interesse".
Klageren redegoer i denne klage for den maade, hvorpaa stillingen som chef for GD IV-D4 blev besat, hvilken stilling han paastaar sig selv egnet til at besaette. I klagens afsnit med overskriften "Retlig vurdering" henviser han til vedtaegtens artikel 4 samt en beslutning truffet af Kommissionen den 19. september 1988 om oprettelse af stillinger paa mellemlederplan, ifoelge hvilken der skal ske offentliggoerelse af enhver ledig stilling. Han goer gaeldende, at disse bestemmelser er blevet tilsidesat i den foreliggende sag. Under yderligere henvisning til en beslutning truffet af Kommissionen den 11. maj 1989, i medfoer af hvilken visse befoejelser er blevet henlagt til generaldirektoererne, haevder han, at denne beslutning er ulovlig, for saa vidt den er uforenelig med beslutningen af 19. september 1988 og med visse bestemmelser i vedtaegten. Sammenfattende anmodede sagsoegeren med sin klage Kommissionen om:
"1) at annullere samtlige de udnaevnelser, der er sket siden den 11. maj 1989 til stillinger som chef for administrative enheder, som sagsoegeren kunne have fundet sig selv tilstraekkelig kvalificeret til og interesseret i at ansoege om, og som ikke forud er blevet offentliggjort ved meddelelser om ledig stilling, samt at offentliggoere disse meddelelser om ledig stilling
2) straks ved beslutningen om besaettelse af disse eller andre stillinger at tage klagerens kvalifikationer og hans oenske om forflyttelse i betragtning, saaledes at klageren kan benytte sine kvalifikationer med henblik paa personlig tilfredsstillelse og i Kommissionens bedste interesser under de tre aar og elleve maaneders aktive tjeneste, som han endnu skal udfoere
3) at yde klageren erstatning for den stress, den har forvoldt ham ved ikke at tage hans bedoemmelser i betragtning og ved sine retsstridige handlinger samt noedvendigheden af at maatte indgive denne klage herover og i anledning af de muligheder for forfremmelse eller forflyttelse, han saaledes er blevet beroevet".
6 Ved skrivelse af 14. marts 1991 forelagde sagsoegeren en ansoegning i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Ved en fejl blev denne ansoegning den 20. marts 1991 registreret som en klage og ikke som en ansoegning. I begrundelsen for denne ansoegning erindrer sagsoegeren foerst om, at hans bedoemmelser ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe, og henviser til sin skrivelse af 10. august 1990 til Kommissionens generalsekretaer samt dennes svar herpaa. Klageren paaberaaber sig dernaest to domme, afsagt af Retten den 24. januar 1991 (sag T-63/89 og sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 19, og Sml. II, s. 35), og goer gaeldende, at Retten i disse sager har tilkendt sagsoegeren eksemplariske erstatningsbeloeb, utvivlsomt for at tilskynde Kommissionen til at "bringe orden i eget hus". Sagsoegeren finder, at han ligeledes har ret til en saadan erstatning. Han anfoerer udtrykkeligt, at han ikke tilsigter annullation af de forskellige udnaevnelser, der er sket. Han slutter med at afkraeve Kommissionen en erstatning paa 150 000 BFR i anledning af, at den ikke har soerget for at ajourfoere hans personlige aktmappe som foreskrevet i vedtaegten og ikke har taget hans ansoegninger om forskellige stillinger i betragtning.
7 Ved skrivelse af 9. april 1991 indgav sagsoegeren en ny ansoegning i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, hvori han anmodede Kommissionen om at forfremme ham til loenklasse A3. Han paaberaaber sig bl.a., at hans direktoerer i adskillige bedoemmelser har anbefalet, at han blev forfremmet.
8 Den 25. april 1991 tilstillede sagsoegeren administrationen en skrivelse, der dels indeholdt krav om anvendelse af artikel 90, stk. 1, dels en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2.
I afsnittet vedroerende "ansoegningen" anmodede han om oplysninger om forelaeggelsen og vurderingen af hans personlige aktmappe samt naermere redegoerelser for de interne udnaevnelsesprocedurer.
I afsnittet vedroerende "klagen" erindrede han paa ny om, at bedoemmelserne af ham, der omtalte ham i rosende vendinger, ikke i tide er blevet indsat i hans personlige aktmappe, og tilfoejede, at han havde det indtryk, at bedoemmelserne af ham aldrig var blevet set af hans overordnede i forbindelse med hans forskellige ansoegninger, hvilket forklarer, at de aldrig er blevet imoedekommet.
Sagsoegeren slutter som foelger:
"Klageren anmoder ikke Kommissionen om at annullere samtlige de udnaevnelser, der er sket siden 1981 til stillinger, som han havde soegt, og i forbindelse med hvilke hans bedoemmelser ikke er blevet undersoegt, selv om han kunne have ret til at goere dette ° han naerer intet oenske om at forstyrre tjenesten. Han forbeholder sig imidlertid ret til at kraeve annullation af én af disse udnaevnelser, dersom den paagaeldende generaldirektoer efter at have gjort sig bekendt med hans bedoemmelser, er af den opfattelse, at han var (og saaledes fortsat er) en tilstraekkeligt kvalificeret ansoeger, samt i tilfaelde af en negativ besvarelse paa den ansoegning om forfremmelse, han forelagde den 9. april 1991 i medfoer af artikel 90, stk. 1.
Klageren kraever ligeledes erstatning for det oekonomiske tab, han har lidt, samt godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade. Det noejagtige beloeb vil blive meddelt senere, naar samtlige omstaendigheder vedroerende sagen er kendt."
9 Den 19. juli 1991 indbragte sagsoegeren en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, i anledning af den stiltiende afvisning af hans ansoegning af 14. marts 1991.
10 Den 13. august 1991 indgav sagsoegeren endnu en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, mod den stiltiende afvisning af hans ansoegning af 9. april 1991.
11 Sagsoegeren modtog intet svar paa sine ansoegninger og klager.
12 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren har anlagt naervaerende sag ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. oktober 1991.
13 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
1) Sagen antages til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.
2) Kommissionen tilpligtes at forfremme sagsoegeren til loenklasse A3.
3) Kommissionen tilpligtes straks at forflytte ham til en stilling, der goer det muligt for ham at tjene Kommissionen til dennes og hans egen tilfredshed i resten af hans karriere.
4) Kommissionen tilpligtes at betale sagsoegeren en loen og en pension, der svarer til de beloeb, han ville have oppebaaret, dersom han var blevet forfremmet den 1. december 1986, med renter fra denne dato, eller at betale ham den nuvaerende nettovaerdi af forskellen mellem denne loen og denne pension og hans nuvaerende loen og pension, hvilket beloeb aktuarmaessigt skal beregnes paa grundlag af sagsoegerens forventede restlevetid og datoen for ikrafttraedelsen af Kommissionens afgoerelse i medfoer af Rettens dom i overensstemmelse med punkt 2) ovenfor.
5) Kommissionen tilpligtes at yde sagsoegeren godtgoerelse for den stress, den har paafoert ham ved ikke at tage hans bedoemmelser i betragtning, og som foelge af sine retsstridige handlinger samt noedvendigheden af at ivaerksaette hans klager og naervaerende sag i denne anledning, idet godtgoerelsen for denne ikke-oekonomiske skade fastsaettes efter billighed til 750 000 BFR.
6) Det fastslaas, at Kommissionen har tilsidesat vedtaegtens artikel 54 (der menes formentlig: "artikel 4"), stk. 1, og artikel 43, idet der ikke er iagttaget nogen rimelig frist, og foelgelig tillige artikel 26, og Kommissionen tilpligtes at betale en eksemplarisk godtgoerelse, der fastsaettes efter billighed til 250 000 BFR.
14 Til stoette for sine paastande har sagsoegeren indledningsvis anfoert, at sagen omhandler samtlige de ansoegninger og klager, han tidligere har fremfoert, saaledes som de er beskrevet ovenfor. Han finder for det foerste, at Kommissionen har tilsidesat sin pligt til at soerge for, at bedoemmelserne blev indsat i hans personlige aktmappe inden for en rimelig frist, og han goer navnlig gaeldende, at denne undladelse strider mod vedtaegtens artikel 26 og 43. Han finder for det andet, at Kommissionens holdning, der bestaar i uden angivelse af grundene hertil at naegte at forfremme eller forflytte ham, udgoer en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25. For det tredje goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen ved ikke siden den 11. maj 1989 at have offentliggjort meddelelser om ledige stillinger som chef for administrative enheder har indfoert en praksis, der er i strid med vedtaegtens artikel 4 og Kommissionens beslutning af 19. september 1988 om oprettelse af stillinger paa mellemlederplan.
15 Kommissionen har ikke indgivet svarskrift angaaende sagens realitet, men har rejst en afvisningsindsigelse, der er registreret den 28. november 1991 paa Rettens Justitskontor. Med denne indsigelse har Kommissionen fremfoert foelgende krav:
1) Retten tager stilling til, om sagen boer afvises, i medfoer af sine befoejelser i henhold til procesreglementets artikel 114.
2) Sagen afvises.
3) Afgoerelse om sagens omkostninger traeffes efter de gaeldende regler.
16 Sagsoegeren har indgivet sine skriftlige bemaerkninger, som er registreret paa Rettens Justitskontor den 20. januar 1992, og hvori han har paastaaet afvisningsindsigelsen forkastet.
Formaliteten
17 I medfoer af procesreglementets artikel 111 kan Retten, naar det er aabenbart, at den ikke har kompetence til at behandle en sag, eller at sagen maa afvises, uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse.
Parternes argumenter
18 Til stoette for sin afvisningsindsigelse goer sagsoegte gaeldende, at Retten ikke har kompetence til at behandle sagen.
19 For saa vidt angaar sagsoegerens anden og tredje paastand goer sagsoegte gaeldende, at de paalaeg, som sagsoegeren paastaar Kommissionen meddelt af Retten, gaar ud over de befoejelser, der er tillagt denne ved Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om Rettens oprettelse og ved EOEF-traktatens artikel 179. I den foreliggende sag er der ikke rejst noget krav om annullation af en kommissionsakt, der har retlige foelger for sagsoegeren eller skadelige virkninger for ham. Som foelge heraf boer kravet om, at Kommissionen tilpligtes at forfremme sagsoegeren til loenklasse A3, afvises.
20 For saa vidt angaar sagsoegerens fjerde og femte paastand vedroerende erstatning i form af en oekonomisk ydelse fremfoerer sagsoegte, at Retten alene har fuld proevelsesret, dersom der er tale om en sag i medfoer af artikel 91, stk. 1, foerste punktum, i vedtaegten. Sagsoegerens paastand om paalaeg om at forfremme ham boer aabenbart afvises, hvorfor det krav om oekonomisk godtgoerelse, som sagsoegeren selv udtrykkeligt har knyttet til det forhold, at han ikke er blevet hverken forfremmet eller forflyttet, derfor heller ikke hoerer under Rettens kompetence.
21 For saa vidt angaar sagsoegerens sjette paastand vedroerende endnu et krav om oekonomisk godtgoerelse, der ikke skyldes den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har opnaaet forfremmelse, men den omstaendighed, at hans personlige aktmappe ikke er blevet holdt forsvarligt ajour, sondrer sagsoegte mellem to mulige tilfaelde, nemlig hvor kravet om oekonomisk erstatning er snaevert forbundet med en paastand om annullation, og hvor en saadan forbindelse ikke eksisterer. I mangel af en paastand om annullation henhoerer den foreliggende sag under det andet tilfaelde. Som foelge heraf er spoergsmaalet om sagens antagelse til realitetsbehandlng underordnet spoergsmaalet om overholdelse af den administrative procedure, der er fastlagt i vedtaegtens artikel 90 og 91. I denne forbindelse gennemgaar sagsoegte én for én de fire klager og de to ansoegninger, der er forelagt af sagsoegeren, og bemaerker foelgende:
° Hvad angaar klagen af 14. februar 1991, der blev registreret den 18. februar 1991, erindrer Kommissionen om, at da der ikke blev svaret paa denne klage, blev der truffet en stiltiende afgoerelse om afvisning allerede den 18. juni 1991. Fristen for anlaeggelse af sag ved Retten udloeb derfor den 18. september 1991. Det foelger heraf, at denne sag, der er anlagt den 9. oktober 1991, er for sent anlagt, for saa vidt som den har samme genstand som denne klage.
° Hvad angaar klagen af 19. juli 1991 konstaterer Kommissionen, at dens genstand som fremstillet i ansoegningen af 14. marts 1991 er den samme som den i sagen omhandlede, for saa vidt som den vedroerer et krav om oekonomisk godtgoerelse til genoprettelse af den skade, sagsoegeren har lidt ved, at hans ansoegninger om andre stillinger ikke er blevet undersoegt korrekt. Paa datoen for sagens anlaeg, nemlig den 9. oktober 1991, havde administrationen ikke givet sagsoegeren noget svar paa hans klage. Paa davaerende tidspunkt var svarfristen paa fire maaneder imidlertid ikke udloebet. Der forelaa som foelge heraf heller ikke en stiltiende afvisning. Foelgelig er sagen, for saa vidt som den har samme genstand som klagen af 19. juli 1991, anlagt for tidligt.
° Hvad angaar klagen af 13. august 1991 bemaerker Kommissionen, at den angaar en ansoegning dateret den 9. april 1991, der har samme genstand som naervaerende sag, for saa vidt som den vedroerer det klagepunkt, som gaar ud paa at sagsoegeren ikke er blevet forfremmet til loenklasse A3. Heller ikke denne klage er blevet besvaret indtil nu. Da svarfristen foerst udloeb i midten af december 1991, var der ikke paa datoen for sagsanlaegget endnu tale om en stiltiende afvisning. Som foelge heraf er ogsaa denne sag blevet anlagt for tidligt, for saa vidt som den angaar de samme klagepunkter, som er indeholdt i klagen af 13. august 1991.
° Hvad angaar skrivelsen af 25. april 1991 bemaerker Kommissionen, at den indeholder baade en ansoegning og en klage. I afsnittet "ansoegning" anmoder sagsoegeren om oplysninger vedroerende sin personlige aktmappe og de interne udnaevnelsesprocedurer. Afsnittet "klage" angaar dels det forhold, at Kommissionen ikke har taget hensyn til sagsoegerens ansoegninger om forflyttelse, dels at den ikke har forfremmet ham til loenklasse A3. Ifoelge Kommissionen kan sidstnaevnte afsnit tillige betragtes som et krav om en oekonomisk godtgoerelse, som ikke er opgjort. Det gaelder tillige, at denne klage ikke angaar en afvisning af et krav om oekonomisk erstatning, og at det derfor efter Rettens praksis kan bestrides, at den kan tages under paakendelse (jf. dom af 25.9.1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731).
Af samtlige ovenstaaende betragtninger udleder sagsoegte, at sagsoegerens sjette paastand ligeledes boer afvises.
22 Sagsoegeren erkender i sine bemaerkninger vedroerende afvisningsindsigelsen, for saa vidt angaar hans klage af 14. februar 1991, at hans sag er anlagt for sent. Han haevder, at han den 1. oktober 1991 har tilstillet Kommissionens generalsekretaer en skrivelse herom.
23 Ikke desto mindre paaberaaber han sig fire argumenter til stoette for, at sagen antages til paakendelse, for saa vidt angaar de klagepunkter, som er omhandlet i denne foerste klage. For det foerste goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen havde ladet forstaa, at han ville modtage et svar paa sin klage, og at han som foelge heraf havde udsat sagsanlaegget. Foelgelig er Kommissionen ikke berettiget til paa dette stadium at goere gaeldende, at sagen er anlagt for sent. For det andet anfoerer sagsoegeren, at det strider mod den almindelige interesse, at Kommissionen indtager en henholdende holdning og faar potentielle sagsoegere til for tidligt eller for sent at anlaegge sager, og at den ikke er berettiget til forsaetligt at naegte at besvare en klage eller give meddelelse om et svar efter et sagsanlaeg. For det tredje bemaerker sagsoegeren, at det strider mod den almindelige interesse, at en tjenestemand skal vaere tvunget til at foretraekke sine personlige forbindelser med den institution, han tilhoerer, fremfor sine pligter som tjenestemand. For det fjerde goer sagsoegeren gaeldende, at den modsigelse, der synes at vaere mellem to afgoerelser af almen raekkevidde truffet af Kommissionen i medfoer af vedtaegten og mellem en af disse afgoerelser og selve vedtaegten, er et spoergsmaal, der hurtigst muligt boer afgoeres af Retten.
24 For saa vidt angaar klagerne af 19. juli 1991 og 13. august 1991 erkender sagsoegeren, at det var for tidligt at anlaegge sag. Han bemaerker, at han senere vil indgive staevning i behoerig form og foreslaar Retten at forene de forskellige sager.
25 For saa vidt angaar klagen af 25. april 1991 forklarer sagsoegeren, at den angik det forhold, at hans personlige aktmappe ikke var blevet foert ajour i overensstemmelse med kravene ifoelge vedtaegten, idet bedoemmelserne var blevet udfaerdiget for sent og ikke inden for en rimelig frist blevet indsat i hans aktmappe, at hans ansoegninger om forflyttelse eller forfremmelse ikke var blevet undersoegt korrekt, at der ikke var blevet taget hensyn til hans ansoegninger om forflyttelse, og at han ikke var blevet forfremmet til loenklasse A3.
26 Sagsoegeren bemaerker herefter, at Retten har kompetence til at paakende denne sag, idet den har faaet forelagt et krav om undersoegelse af lovligheden af forskellige akter, der kan siges at indeholde et klagepunkt mod ham, og kravene om oekonomisk godtgoerelse er naert forbundet hermed. Han goer i denne henseende gaeldende, at en akt, der indeholder et klagepunkt mod en tjenestemand, lige saa vel kan vaere en foelge af en handling som af en undladelse, og at den omstaendighed, at en tjenestemands personlige aktmappe ikke holdes ajour, er en undladelse, der er til skade for ham, naar han ansoeger om forflyttelse eller forfremmelse.
27 Sagsoegeren henviser endvidere til fast retspraksis paa dette omraade, herunder bl.a. til Rettens dom af 24. januar 1991 (ovennaevnte dom i sag T-27/90, Latham mod Kommissionen), hvorved Kommissionen foruden til at annullere enhver afgoerelse blev doemt til at betale sagsoegeren erstatning for ikke at have overholdt sine egne regler.
28 Efter at have erindret om, at han som foelge af de undladelser, der er begaaet af Kommissionen, blev naegtet forskellige muligheder for udvikling af sin karriere, paastaar sagsoegeren sagen taget under paakendelse og Kommissionen doemt til at betale en godtgoerelse fastsat efter billighed til 250 000 BFR for tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 43, 45 og 26, selv om sagen i oevrigt maatte blive afvist.
Rettens bemaerkninger
29 Hvad angaar sagsoegerens anden og tredje paastand om, at det paalaegges Kommissionen at forfremme eller forflytte ham, bemaerkes, at Faellesskabets retsinstanser ifoelge fast retspraksis ikke uden at gribe ind i de befoejelser, som er tillagt ansaettelsesmyndigheden, kan give en faellesskabsinstitution paalaeg vedroerende en tjenestemands ansaettelsesforhold eller vedroerende den almindelige tilrettelaeggelse af tjenesten. Denne grundsaetning finder ligeledes anvendelse under en erstatningssag (Rettens dom af 28.1.1992, sag T-45/90, Speybrouk mod Parlamentet, Sml. II, s. 33, praemis 30, 31 og 32, af 25.9.1991, sag T-163/89, Sebastiani mod Parlamentet, Sml. II, s. 715, praemis 21, og af 27.6.1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, praemis 150).
30 Det foelger heraf, at sagsoegeren ikke kan paastaa Kommissionen tilpligtet at forfremme ham til loenklasse A3 eller forflytte ham til en anden stilling. Foelgelig boer sagsoegerens anden og tredje paastand afvises.
31 Retten skal endvidere udtale, at der under ingen omstaendigheder under naervaerende sag kan tages stilling til sagsoegerens krav om forfremmelse. Disse krav er nemlig udtrykkelig fremsat i den ansoegning, som sagsoegeren indgav den 9. april 1991 i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og gentaget i klagen af 13. august 1991 over den stiltiende afvisning af ansoegningen af 9. april 1991. Men som sagsoegte med rette har bemaerket, er sagen, for saa vidt som den har samme genstand som klagen af 13. august 1991, anlagt for tidligt, idet fristen for at besvare denne klage endnu ikke var udloebet ved sagens anlaeg den 9. oktober 1991. En sag, der anlaegges foer den administrative procedure er afsluttet med en udtrykkelig eller stiltiende afvisning, er efter sin beskaffenhed anlagt for tidligt, og maa derfor afvises i medfoer af vedtaegtens artikel 91, stk. 2 (Rettens dom af 20.6.1990, forenede sager T-47/89 og T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231), hvorfor sagsoegerens paastande, for saa vidt de er sammenfaldende med hans krav ifoelge hans skrivelse af 9. april 1991, under alle omstaendigheder maatte vaere afvist.
32 For saa vidt angaar sagsoegerens fjerde paastand om, at sagsoegte tilpligtes at betale sagsoegeren en loen og en pension svarende til de beloeb, som han ville have oppebaaret, dersom han var blevet forfremmet; en paastand, der ikke er selvstaendig, men snaevert forbundet med anden og tredje paastand, bemaerker Retten, at "tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, stk. 1, foerste punktum, som tidligere fastslaaet af Domstolen, begraenser det foelgende punktum, saaledes at denne bestemmelse kun tillaegger Domstolen fuld proevelsesret i de tilfaelde, hvor der foreligger en tvist i betydningen af det foerste punktum" (dom af 10.12.1969, sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 141, praemis 10, org. ref.: Rec. s. 505). Retten bemaerker desuden, at sagsoegeren, der har undladt at anfaegte de akter, som paastaas at indeholde klagepunkter mod ham, ved i tide at anlaegge annullationssag, ikke kan afhjaelpe denne undladelse og saa at sige faa tillagt nye soegsmaalsfrister ved at rejse krav om godtgoerelse.
33 Det foelger heraf, at erstatningskravet ifoelge sagsoegerens fjerde paastand ligeledes maa afvises.
34 Hvad angaar sagsoegerens femte paastand fastslaar Retten, at det deri omhandlede krav om oekonomisk godtgoerelse heller ikke er selvstaendigt, idet det knytter sig til sagsoegerens paastande om forfremmelse eller forflyttelse til en anden stilling som omhandlet i hans anden og tredje paastand. Som foelge heraf maa denne paastand lige saa vel som hans fjerde paastand afvises.
35 Under alle omstaendigheder bemaerker Retten endvidere, at paastanden om, at Kommissionen tilpligtes at holde sagsoegeren skadesloes for den stress, den har forvoldt ham ved ikke at tage hensyn til bedoemmelserne af ham, ikke kan paakendes under naervaerende sag. Dette krav har nemlig allerede vaeret genstand for ovennaevnte klage af 14. februar 1991. Det maa heraf sluttes, at sagen, for saa vidt som den har samme genstand som denne klage, maa afvises som for sent anlagt. Fristen for anlaeggelse af sag for Retten som foelge af denne klage af 14. februar 1991, der blev registreret den 18. februar 1991, udloeb altsaa tre maaneder efter den stiltiende afvisning, der fandt sted den 18. juni 1991, nemlig den 18. september 1991. Da fristerne for klage og sagsanlaeg er praeceptive, maa samtlige de argumenter, der er paaberaabt af sagsoegeren med henblik paa at forklare og begrunde det sene tidspunkt for sagsanlaegget, forkastes, for saa vidt som genstanden for dette er den samme som genstanden for klagen af 14. februar 1991 (jf. bl.a. Rettens dom af 17.10.1991, sag T-129/89, Offermann mod Parlamentet, Sml. II, s. 855, og af 25.9.1991, sag T-54/90, Lacroix mod Kommissionen, Sml. II, s. 749, samt kendelse af 1.10.1991, sag T-38/91, Coussios mod Kommissionen, Sml. II, s. 763). Der er ikke senere fremkommet nye omstaendigheder, saaledes at fristerne for anlaeg af sag ikke er genaabnet. Som foelge heraf kan de i klagen af 14. februar 1991 anfoerte klagepunkter ikke tages i betragtning under denne sag.
36 Hvad angaar sagsoegerens sjette paastand, der angaar manglende offentliggoerelse af forskellige meddelelser om ledige stillinger (tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 4), den omstaendighed, at sagsoegerens personlige aktmappe ikke er blevet holdt forsvarligt ajour (tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 43), samt at hans personlige aktmappe ikke indeholdt bedoemmelserne af ham for perioden efter 1985 (tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26), skal Retten udtale, at der er tale om et erstatningskrav, der ikke er tilknyttet en paastand om annullation. At en saadan paastand ikke er nedlagt, er dog ikke i sig selv tilstraekkeligt til at forkaste et erstatningskrav, da krav om annullation og erstatningskrav er indbyrdes selvstaendige. Som foelge heraf kan den paagaeldende vaelge enten det ene eller det andet retsmiddel eller dem begge i forening, dersom han anlaegger sag ved Retten inden for en frist paa tre maaneder efter afvisningen af hans klage (jf. Rettens dom af 24.1.1991 i ovennaevnte to sager T-63/89 og T-27/90, Latham mod Kommissionen, og kendelse af 6.2.1992, sag T-29/91, Castelletti m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 77, grund 30). For at der kan tages stilling til, om sagsoegerens sjette paastand kan tages under paakendelse, maa det undersoeges, om den administrative procedure, der er omhandlet i vedtaegtens artikel 90 og 91, er blevet iagttaget for saa vidt angaar det krav, der indeholdes i denne paastand.
37 Det fremgaar af de ovenfor anfoerte betragtninger, at klagerne af 14. februar 1991 og 13. august 1991 ikke kan tages i betragtning. Samtlige de i disse betragtninger indeholdte klagepunkter maa som foelge heraf forkastes i denne sag. Det samme gaelder klagen af 19. juli 1991, idet den frist, som administrationen havde til at besvare denne, endnu ikke var udloebet paa datoen for sagsanlaegget, nemlig den 9. oktober 1991. Som foelge heraf boer sagen ligeledes afvises, for saa vidt som den har samme genstand som klagen af 19. juli 1991, der var baseret paa sagsoegerens ansoegning af 14. marts 1991.
38 For saa vidt angaar det dokument, der blev indgivet den 25. april 1991, maa der sondres mellem afsnittet "ansoegning" og afsnittet "klage". Alene afsnittet "klage" kan komme i betragtning, idet de klagepunkter, der er indeholdt i afsnittet "ansoegning", foer forelaeggelsen for Retten skal behandles under en klagesag med henblik paa iagttagelse af den i vedtaegtens artikel 90 og 91 omhandlede administrative procedure. Der skal herefter tages stilling til indholdet af "klagen" af 25. april 1991.
39 I denne henseende fastslaar Retten, at sagsoegeren i denne klage udtrykkeligt erklaerer, at han ikke kraever annullation af nogen akt, men at han begraenser sig til at kraeve erstatning for den skade, han finder at have lidt som foelge af administrationens fejl og undladelser.
40 Retten skal bemaerke, at naar et soegsmaal, som i denne sag, har til formaal at opnaa en erstatning, som paastaas lidt ved adfaerd, som paa grund af manglende retsvirkninger ikke kan karakteriseres som vaerende akter, der indeholder klagepunkter, skal den administrative procedure i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, indledes med, at den paagaeldende afkraever ansaettelsesmyndigheden erstatning for denne skade. Det er alene i anledning af en afgoerelse om afvisning af dette krav, at den paagaeldende kan indbringe klage for administrationen i medfoer af stk. 2 i denne artikel (jf. Rettens ovennaevnte dom af 25.9.1991 i sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen).
41 I den foreliggende sag er den administrative procedure, der praeceptivt er foreskrevet i vedtaegtens bestemmelser, ikke blevet fulgt forskriftsmaessigt. Klagen af 25. april 1991 angaar nemlig ansaettelsesmyndighedens afvisning af en tidligere ansoegning om erstatning for den skade, som paastaas lidt. Det maa derfor fastslaas, at sagsoegerens ansoegning om erstatning ikke har vaeret behandlet under en forskriftsmaessig, forudgaaende administrativ procedure. Heraf foelger efter fast retspraksis (jf. senest Rettens kendelse af 25.2.1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243, grund 34 og 35), at sagen ikke kan tages under paakendelse.
42 Heraf foelger, at sagsoegerens sjette paastand ligeledes maa afvises.
43 Det foelger af samtlige ovenstaaende betragtninger, at sagen boer afvises i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
44 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge artikel 88 i samme reglement baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Hver part betaler sine egne omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg, den 22. maj 1992.