61987CC0069_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
I denne sag, der er anlagt i henhold til artikel 33, stk . 2, og artikel 36 i EKSF-Traktaten ( herefter benaevnt "Traktaten "), har sagsoegeren, Società Laminazione a Freddo pA ( LAF ), nedlagt paastand om annullation af en ikke-offentliggjort kommissionsbeslutning - nr . C(87 ) 51 endelig udg . af 9 . januar 1987 ( herefter benaevnt "den anfaegtede beslutning ") - subsidiaert om nedsaettelse af den boede paa 50 000 ECU, der ved beslutningen blev paalagt LAF i medfoer af EKSF-Traktatens artikel 64 . Ifoelge den anfaegtede beslutning har LAF tilsidesat Kommissionens beslutning nr . 3715/83/EKSF af 23 . december 1983 om fastsaettelse af mindstepriser for visse jern - og staalprodukter ( EFT 1983 L 373, s . 1 ). Denne sidstnaevnte beslutning ( herefter benaevnt "den generelle beslutning ") har LAF ikke anfaegtet .
Den generelle beslutning blev udstedt i medfoer af Traktatens artikel 61, hvorefter Kommissionen kan fastsaette "mindstepriser inden for det faelles marked, hvis den finder, at en aabenbar krise bestaar eller er overhaengende, og at en saadan beslutning er noedvendig for at naa de i (( Traktatens )) artikel 3 naevnte maal ". I praeamblen til den generelle beslutning hedder det, at "jern - og staalindustriens vanskeligheder er saa alvorlige, at Kommissionen har erkendt eksistensen af en aabenbar krise" ( anden betragtning ). I oevrigt anfoerte Kommissionen bl.a . foelgende :
"for at sikre, at mindsteprissystemet faar den oenskede virkning, er det noedvendigt at anvende det i saa vidt omfang som muligt; af samme grunde er det i princippet ogsaa bydende noedvendigt at anvende det paa langtidskontrakter;
den saerlige situation for visse brugere, som har afsluttet langtidskontrakter foer indfoerelsen af mindstepriserne, kan berettige undtagelser, dersom disse kontrakter er afsluttet til faste priser, eller dersom det drejer sig om kontrakter, som indeholder klausuler om industrielt samarbejde" ( niende og tiende betragtning ).
Ud fra disse betragtninger blev der i beslutningens artikel 1 fastsat mindstepriser bl.a . for "f ) koldvalsede plader ". I artikel 3 bestemtes det, at mindstepriserne var "bindende" for leverancer, der finder sted paa det faelles marked fra den 1 . januar 1984 . Artikel 3, stk . 2, havde foelgende ordlyd :
"Hvad angaar langtidskontrakter, der er indgaaet mellem jern - og staalvirksomheder og staalbrugere foer den 9 . november 1983, og som gaelder for leverancer, der skal finde sted efter den 30 . juni 1984, kan virksomhederne undtages fra mindstepriserne, dersom det drejer sig om kontrakter, som indeholder bestemmelser om industrielt samarbejde, eller dersom kontrakterne praecist fastsaetter priserne . Med henblik herpaa skal virksomhederne indsende en behoerig dokumenteret anmodning til Kommissionen senest den 31 . januar 1984 . ... Mindstepriserne gaelder, indtil Kommissionen har truffet afgoerelse vedroerende anmodningerne ."
I den anfaegtede afgoerelse findes det godtgjort, at LAF ikke havde overholdt mindstepriserne i medfoer at den generelle beslutning, for saa vidt angik salg af koldvalsede plader til selskaber i FIAT-koncernen i foerste kvartal 1985 .
Den forretningsmaessige baggrund for salget af disse produkter var, at FIAT i 1982 besluttede at indstille den produktion af visse former for specialstaal, som indtil da havde fundet sted inden for koncernen . Produktionsanlaeggene for disse staalprodukter blev overfoert til nyoprettede selskaber, hvis aktiekapital skulle erhverves af selskaber i Finsider-koncernen .
Koldvalsevaerkerne blev overfoert til LAF . Nuova Italsider, som er et selskab i Finsider-koncernen, erhvervede 50% af LAF' s aktiekapital den 1 . oktober 1982 og de resterende 50% i december 1985 . FIAT indvilligede i at daekke 80% af sit forbrug af disse staalprodukter i en periode paa ti aar ved indkoeb hos Finsider, og Finsider erklaerede at ville levere denne maengde . Dette blev nedfaeldet i en aftale af 21 . juli 1982, som blev fremsendt til Kommissionen til godkendelse . Aftalen blev godkendt ved beslutning nr . C(82 ) 1302 endelig udg . af 22 . september 1982, som ikke er offentliggjort .
Det er ubestridt, at LAF a ) solgte til lavere priser end mindstepriserne, og b ) ikke indgav anmodning til Kommissionen i henhold til den generelle beslutnings artikel 3, stk . 2 . LAF' s to hovedanbringender er imidlertid, dels at de paagaeldende salg ikke var omfattet af mindsteprisordningen, og dels at det derfor ikke var noedvendigt at anmode om en undtagelse fra bestemmelserne . LAF' s tredje anbringende er, at Kommissionen har overskredet sine befoejelser .
Kernen i LAF' s foerste anbringende er, at de salg, der fandt sted, ikke faldt ind under mindsteprisordningen, fordi der ikke var tale om "forretninger af samme art", jfr . Traktatens artikel 60, hvori der i stk . 1 opstilles et forbud mod visse former for prisfastsaettelse, herunder "forskelsbehandling, som indebaerer at en saelger paa det faelles marked anvender ulige vilkaar for forretninger af samme art ". Heri ligger der to ting, dels at forretningerne ikke var "af samme art", dels at saadanne forretninger ikke er omfattet af mindsteprisordningen . Kommissionen har principalt gjort gaeldende, at begrebet "forretninger af samme art" ikke er relevant i forbindelse med en mindsteprisordning, der er indfoert i henhold til Traktatens artikel 61, mens den kun rent subsidiaert har anfoert, at salget af de omhandlede produkter, som det hedder i den anfaegtede beslutning, under alle omstaendigheder er "forretninger af samme art ". Jeg skal i det foelgende gennemgaa argumenterne i den angivne raekkefoelge .
"Forretninger af samme art" ( 1 ) omtales i den del af artikel 60, stk . 1, hvori det forbydes saelgerne i deres prisfastsaettelse at anvende fremgangsmaader, der indebaerer en forskelsbehandling . Hvis forretningerne er af samme art ( sammenlignelige ), skal saelgeren kraeve samme pris . For at forhindre forbudt adfaerd og give koeberne mulighed for at sammenligne priserne, saaledes at de kan kontrollere, om der er sket en forskelsbehandling, og for at give virksomhederne mulighed for at tilpasse deres priser til konkurrenternes ( jfr . sag 1/54, Frankrig mod Den Hoeje Myndighed, Sml . 1954-1964, s . 1, og en lang raekke senere afgoerelser, f.eks . sag 149/78, Rumi mod Kommissionen, Sml . 1979, s . 2523, 2536 ) bestemmes det i artikel 60, stk . 2, at saelgerne skal offentliggoere deres prislister efter regler, der fastsaettes af Den Hoeje Myndighed . De naermere regler herom findes i beslutning nr . 31/53 ( EFT 1952-1958, s . 11, som aendret, saerlig ved beslutning nr . 72/441/EKSF, EFT 28.-30.12.1972, s . 30; den gaeldende affattelse af beslutningen findes i en meddelelse fra Kommissionen i EFT C 29 af 12.5.1973, s . 32; der er sket en raekke senere aendringer, som dog ikke har betydning i denne sammenhaeng ). I reglerne sondres der mellem "offentliggoerelse" og "meddelelse ".
Hovedreglen er, at virksomhederne skal "offentliggoere" deres prislister ( artikel 1 ), dvs . at de skal ligge inde med prislister, som skal kunne rekvireres af enhver interesseret, og som er blevet tilsendt Kommissionen, senest to dage foer priserne tages i anvendelse ( artikel 4 ). I henhold til artikel 5 gaelder der den undtagelse, at det ikke er noedvendigt at offentliggoere "afvigelser, som anvendes ... for visse kategorier af forbrugere", men der skal gives "meddelelse" om dem til Kommissionen . Det foelger af artikel 5, stk . 3, at det i meddelelsen til Kommissionen skal angives, hvilke forbrugerkategorier der er tale om .
Som Kommissionen har anfoert i duplikken, forudsaettes det, at saadanne prisafvigelser kun maa anvendes, naar forretningerne ikke er af samme art . Med andre ord maa behoerigt meddelte prisafvigelser kun anvendes paa de kategorier af forretninger, som ikke er af samme art som ordinaere salg ( som de offentliggjorte priser gaelder for ).
I artikel 3, stk . 1, i beslutning nr . 30/53 fastlaegges kriterierne for, hvornaar transaktioner kan betragtes som sammenlignelige i henhold til Traktatens artikel 60, stk . 1 ( EFT 1952-1958, s . 9, som aendret, saerlig ved beslutning nr . 72/440/EKSF, EFT 30.12.1972, s . 27; den gaeldende affattelse af beslutningen findes i en meddelelse fra Kommissionen i EFT C 29 af 12.5.1973, s . 30; der er sket senere aendringer, men disse er uden betydning i denne sammenhaeng ). Artikel 3, stk . 1, indeholder foelgende bestemmelser :
"Foelgende transaktioner er sammenlignelige i henhold til artikel 60, stk . 1 :
Transaktioner som
a ) er sluttet med koebere,
- der staar i indbyrdes konkurrence,
- eller som fremstiller ens eller ensartede varer,
- eller som opfylder samme handelsmaessige funktioner,
b ) vedroerer ens eller ensartede varer,
c ) og hvis andre vaesentlige handelsmaessige kendetegn ikke adskiller sig maerkbart fra hinanden ."
I sag 29/67, De Wendel mod Kommissionen ( Sml . 1965-1968, s . 517, org . ref . Recueil 1968, s . 387, 408 ) udtalte Domstolen ( 2 ), at artikel 60, stk . 1, omfatter "forretninger, som, selv om de i forhold til normale forretninger frembyder visse saertraek ... og af denne grund udstyres med saerlige salgsbetingelser, dog forbliver indbyrdes sammenlignelige ". Sagt med andre ord maa der forekomme afvigelser mellem forskellige kategorier af transaktioner ( eller "kategorier af forbrugere "), men ikke inden for disse kategorier .
Dette er de regler, der ligger til grund for mindsteprisordningen . Den foreliggende sag drejer sig ikke om, hvorvidt LAF' s priser i forretningsforholdet til FIAT var lavere end LAF' s offentliggjorte priser, og hvorvidt prisafvigelserne i saa fald var blevet meddelt Kommissionen i henhold til artikel 5 i beslutning nr . 31/53 . Det foerste anbringende, der skal tages stilling til i sagen, er derimod, om salgene til FIAT - hvis der var tale om "ikke-sammenlignelige" transaktioner - faldt uden for den generelle beslutnings anvendelsesomraade . Som anfoert af Kommissionen indeholdt den generelle beslutning ingen udtrykkelige bestemmelser om ikke-sammenlignelige transaktioner . LAF har gjort gaeldende, at forklaringen paa dette forhold er, at mindstepriserne skulle opfattes saaledes, at de kun var gaeldende for forretninger, som blev indgaaet paa grundlag af virksomhedernes prislister, og derfor pr . definition ikke for ikke-sammenlignelige transaktioner . En raekke bestemmelser i den generelle beslutning forekommer mig dog at tale imod denne argumentation .
Den foerste af disse er artikel 2, som indeholder foelgende bestemmelser ( med mine fremhaevelser ):
"1 . ... Mindstepriser er fratrukket alle rabatter, bortset fra forhandlerrabatter, som er offentliggjort i prislisterne ...
3 . ... Reduktioner og rabatter af enhver art, som er offentliggjort i prislister og salgsbetingelser eller meddelt Kommissionen, kan ikke forhoejes .
4 . De virksomheder, hvis offentliggjorte lister og meddelte betingelser foerer til lavere priser end mindstepriserne, skal offentliggoere eller meddele de nye betingelser, som bringer dem i overensstemmelse med denne beslutning, inden 14 dage at regne fra beslutningens ikrafttraeden ."
Det fremgaar klart af henvisningen til "meddelelsen", at prisafvigelser, som anvendes i overensstemmelse med artikel 5 i beslutning nr . 31/53 ( dvs . afvigelser, som er meddelt Kommissionen, men som ikke fremgaar af de offentliggjorte prislister ) ikke kunne foere til lavere priser end mindstepriserne, og dermed, at den prisordning, der blev paalagt ved den generelle beslutning, ikke kun omfattede listepriserne .
Den anden bestemmelse er den ovenfor citerede artikel 3, hvori det hed, at mindstepriserne var bindende, dog saaledes at der var mulighed for at fravige reglerne i henhold til artikel 3, stk . 2 . LAF har gjort gaeldende, at artikel 3, stk . 2, kun omtaler to mulige aspekter af ikke-sammenlignelige transaktioner, og at den generelle belutning derfor er behaeftet med en mangel, fordi der ikke i tilstraekkeligt omfang er truffet bestemmelse om hele den raekke transaktioner af denne art, som kan forekomme . Heroverfor har Kommissionen - efter min opfattelse med rette - gjort gaeldende, at det klart fremgaar af artikel 3, stk . 2, at kun to ganske bestemte kategorier af saerlige transaktioner kunne undtages fra den helt generelle anvendelse af mindstepriserne . Det har ingen betydning, om LAF' s salg til FIAT ville have opfyldt betingelserne for en saadan undtagelse - hvilket Kommissionen betvivler - idet der ikke blev fremsat anmodning om fravigelse af reglerne .
Den tredje bestemmelse, som kan anfoeres til stoette for, at mindstepriserne skulle opfattes som absolutte minimumspriser, alene med undtagelse af reglen i artikel 3, stk . 2, er beslutningens artikel 6, som bestemte, at tilpasninger til tilbud fra tredjelande - i de tilfaelde, hvor det var tilladt at foretage saadanne tilpasninger - ikke maatte medfoere, at priserne blev lavere end mindstepriserne .
Virksomhederne er derfor undergivet saavel mindsteprisordningen, jfr . den generelle beslutning, der er udstedt i medfoer af artikel 61, som forpligtelsen til ikke at anvende ulige vilkaar for forretninger af samme art, jfr . artikel 60, stk . 1, som naermere uddybet i beslutning nr . 30/53 . Den omstaendighed, at den sidstnaevnte forpligtelse omvendt kan opfattes som en rettighed ( dvs . en adgang til at benytte prisafvigelser, naar transaktionerne ikke er sammenlignelige ), boer ikke have lov til af forvirre begreberne .
I replikken har LAF anfoert, at Kommissionen har overskredet sine befoejelser ved at udstede den generelle beslutning, idet det er et udtryk for forskelbehandling at fastsaette én enkelt mindstepris for forskellige former for salg . Ifoelge LAF udgoer ikke-sammenlignelige transaktioner en ubetydelig del af salget paa staalmarkedet som helhed . Heroverfor har Kommissionen med rette anfoert, at anbringendet om, at den har overskredet sine befoejelser, ikke kan tages under paakendelse, eftersom det foerst er blevet fremsat i replikken, men at salgene til automobilindustrien i oevrigt langt fra udgoer en ubetydelig del af markedet, idet de tegner sig for ca . 25% af de koldvalsede produkter i Faellesskabet, og FIAT aftager 80% af de produkter, koncernen har behov for, fra LAF . Disse andele kan ikke betegnes som ubetydelige, og de maa vaere omfattet af den generelle beslutning . Der er imidlertid et argument, Kommissionen ikke har fremfoert, som har stoerre betydning, nemlig at der ved den generelle beslutning ikke fastsaettes én bestemt pris for alle transaktioner . Ved beslutningen opstilles der derimod mindstepriser, i den forstand at virksomhederne ikke maa saelge deres produkter til lavere priser, men beslutningen forhindrer dem ikke i at saelge til hoejere priser, dog saaledes, at artikel 60 altid skal overholdes .
Det er efter min opfattelse klart, at artiklerne 60 og 61 angaar helt forskellige situationer . Artikel 60 forbyder forskelsbehandling, som indebaerer, at en saelger anvender ulige vilkaar for forretninger af samme art, mens artikel 61 giver Kommissionen adgang til efter hoering at fastsaette mindstepriser i bestemte situationer, naar det er noedvendigt for at naa de i Traktatens artikel 3 naevnte maal . I det konkrete tilfaelde blev den generelle beslutning udstedt, fordi Kommissionen havde erkendt, at der forelaa en aabenbar krise, jfr . Traktatens artikel 61, litra b ). Efter min opfattelse skal de befoejelser, der tillaegges Kommissionen ved artikel 61, ikke forstaas saaledes, at de gaelder med forbehold af reglerne i artikel 60 .
Da jeg er naaet til den konklusion, at alle transaktioner er underkastet mindstepriserne, er det strengt taget ikke noedvendigt, at jeg tager stilling til, om LAF' s salg til FIAT kan betragtes som "ikke sammenlignelige", saaledes som LAF haevder . Hvis jeg var naaet til det modsatte resultat, havde det vaeret noedvendigt at tage stilling hertil .
LAF har generelt anfoert, at transaktionerne mellem LAF og FIAT var en konsekvens af en raekke kontrakter mellem parterne i aftalen af 1982 ( som LAF vel at maerke ikke var part i ). Der var saaledes ikke blot tale om koeb og salg i et saedvanligt forretningsmellemvaerende .
LAF har anfoert, at leveringskontrakterne paa fire specielle punkter er temmelig atypiske for jern - og staalsektoren, specielt hvad angaar leverancer til automobilindustrien . For det foerste svarer en kontraktperiode paa 10 aar slet ikke til den saedvanlige varighed paa 6 maaneder eller 1 aar . For det andet fastsaettes prisen under hensyn til tyske og franske staalvaerkers gennemsnitspriser ved salg til indenlandske bilfabrikker, og i tilfaelde hvor parterne ikke kan naa til enighed om prisen, skal tvisten afgoeres endeligt ved voldgift, hvilket er en meget sjaeldent anvendt klausul i saadanne kontraktforhold . For det tredje er der truffet bestemmelse om udveksling af forretningsmaessige oplysninger, forskningsresultater og tekniske oplysninger, og LAF skal overholde meget praecise krav med hensyn til service, standarder og tekniske nyskabelser . Hvis LAF ikke opfylder kravene, kan FIAT naegte at modtage leverancerne . LAF garanterer, at produkternes kvalitet svarer til kvaliteten af franske og tyske staalvaerkers produkter . Endelig - for det fjerde - har FIAT forpligtet sig til at aftage 80% af de koldvalsede produkter, selskabet har brug for, og dette er en procentdel, som aldrig ville forekomme i en saedvanlig leveringsaftale . Saafremt de franske og tyske automobilfabrikker skulle aendre deres forsyningspolitik, har FIAT dog ret til at opnaa aendringer i priserne eller en nedsaettelse af den procentdel, koncernen har pligt til at aftage .
LAF har anfoert, at kontrakterne paa grund af disse forhold overhovedet ikke kan sammenlignes med saedvanlige kontrakter om levering af staalprodukter til automobilindustrien og end ikke med kontrakter, som indgaas paa mellemlang sigt . Fra det tidspunkt i 1982, hvor LAF blev oprettet, er 65% af selskabets produktion blevet solgt til FIAT . LAF haevder endog, at selskabet indtil december 1985 blev kontrolleret af FIAT . Dette betyder ifoelge LAF, at Kommissionen altid i praksis har antaget, at salg inden for en koncern maa betragtes som ikke-sammenlignelige transaktioner . Heroverfor har Kommissionen med rette anfoert, at en kapitalandel paa 50% ikke kan give kontrol over selskabet . LAF' s modargument er, at en saadan andel er tilstraekkelig til, at der opstaar et interessefaellesskab, og dermed til, at salgene bliver ikke-sammenlignelige .
LAF har endvidere gjort gaeldende, at Kommissionen har anerkendt, at salgene maa betegnes som ikke-sammenlignelige transaktioner . Foer Kommissionen udstedte den anfaegtede beslutning, henvendte den sig - som den har pligt til i henhold til Traktatens artikel 36 - ved skrivelse af 21 . marts 1986 til LAF for at give selskabet lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger vedroerende de paastaaede overtraedelser . I skrivelsen anfoerte Kommissionen, at LAF havde tilsidesat beslutning nr . 30/53 ved ikke at anvende sine offentliggjorte vilkaar med hensyn til betalingstidspunktet og transportomkostningerne paa salget til FIAT . I sin svarskrivelse fremfoerte LAF argumentet om, at transaktionerne ikke var sammenlignelige, og den anfaegtede beslutning naevner ikke noget om en overtraedelse af beslutning nr . 30/53 . Heraf drager LAF den konklusion, at Kommissionen har accepteret, at salgene ikke var sammenlignelige transaktioner .
Nu er det ganske vist korrekt, at der ikke blev paalagt en boede for overtraedelse af beslutning nr . 30/53, men i selve den anfaegtede beslutning hedder det udtrykkeligt, at aftalerne kan sammenlignes med mange andre aftaler inden for automobilindustrien . Kommissionen har anfoert, at alle tre betingelser i artikel 3, stk . 1, i beslutning nr . 30/53 er opfyldt, a ) fordi FIAT konkurrerer med andre automobilproducenter, som indkoeber lignende staalprodukter, b ) fordi LAF' s leverancer til FIAT i henhold til selve kontraktvilkaarene skal vaere af samme kvalitet som tilsvarende franske og tyske virksomheders produkter, og c ) af foelgende grunde : selv om der er tale om en langtidskonrakt, skal prisen fastsaettes hver sjette maaned, hvilket er saedvanligt; desuden er prisberegningsklausulen tilstraekkelig praecis til, at det er hoejst usandsynligt, at der vil blive tale om voldgift, dvs . at denne usaedvanlige klausul mister sin praktiske betydning; endelig er 80% af FIAT' s forbrug ganske vist en stor andel, men franske, tyske og britiske automobilfabrikker aftager ogsaa en tilsvarende del af de produkter, de har behov for, hos staalproducenter i de respektive lande .
Over for alle disse argumenter maa det imidlertid anfoeres, at den forskelsbehandling med hensyn til prisfastsaettelsen, som forbydes i artikel 60 og i beslutning nr . 30/53, er den, en virksomhed goer sig skyldig i over for sine aftagere, men ikke den, der bestaar i, at forskellige virksomheder foelger forskellige fremgangsmaader ved prisfastsaettelsen .
LAF har anfoert, at selskabet tillaegger det stor betydning, at dets salg til FIAT maa betragtes som ikke-sammenlignelige transaktioner . Dette spoergsmaal skal der imidlertid ikke tages stilling til i naervaerende sag - efter det standpunkt jeg har indtaget - og hertil kommer, at det ikke er muligt at tage stilling til det . Domstolen har ingen oplysninger om LAF' s oevrige salg, og det er heller ikke oplyst, paa hvilke punkter de kan sammenlignes med eller adskiller sig fra salgene til FIAT . Kommissionen gjorde oprindelig gaeldende, at LAF havde overtraadt beslutning nr . 30/53 ved at fravige sine offentliggjorte priser og vilkaar for FIAT' s vedkommende - hvilket noedvendigvis indebaerer en paastand om, at der er anvendt ulige vilkaar for sammenlignelige transaktioner - men Kommissionen har ikke viderefoert denne argumentation .
Domstolen raader faktisk kun over to oplysninger . For det foerste, at LAF solgte til priser, som var lavere end mindstepriserne, hvilket ikke har betydning for, om de paagaeldende salg var sammenlignelige med LAF' s oevrige salg, og for det andet, at 65% af LAF' s produktion saelges til FIAT . Jeg mener ikke, at en virksomhed kan haevde, at der foreligger en undtagelse, som goer det berettiget, at de offentliggjorte priser fraviges, naar der er tale om saa stor en andel af dens transaktioner . I den allerede naevnte Rumi-sag udtalte generaladvokat Capotorti, i forbindelse med en tilsvarende argumentation "... at kun salgsaftaler, der er totalt forskellige fra de aftaler, den paagaeldende leverandoer saedvanligvis indgaar, kan anses for uligeartede forretninger . Der kan saaledes kun ( i forhold til forretninger, ved hvis afslutning prislisten skal foelges ) tales om uligeartethed, naar det drejer sig om usaedvanlige aftaler, som virksomheden kun rent undtagelsesvis indgaar ... Dette er bestemt ikke tilfaeldet for de her foreliggende aftaler ... ; de udgoer ikke en undtagelse p.g.a . det solgte produkts saerlige beskaffenhed, men er tvaertimod saedvanlige ..." ( s . 2545 ).
Dette betyder naturligvis ikke, at LAF' s oevrige salg noedvendigvis var sammenlignelige med salgene til FIAT . Formodningen maa imidlertid vaere for, at en fravigelse af de offentliggjorte priser kun kunne vaere berettiget for saa vidt angik LAF' s oevrige salg, som udgjorde den mindste del af selskabets forretninger .
Under alle omstaendigheder behoever Domstolen ikke at tage stilling til, om salgene til FIAT var sammenlignelige transaktioner, for at naa til det resultat, at LAF' s foerste anbringende - som er hovedanbringendet - ikke kan laegges til grund .
Sagsoegerens andet anbringende er, at der i henhold til den generelle beslutnings artikel 3, stk . 2, ikke skal indgives meddelelse om ikke-sammenlignelige transaktioner, idet saadanne transaktioner ikke falder ind under mindsteprisordningen . Om denne argumentation kan laegges til grund, staar og - i dette tilfaelde - falder efter min opfattelse med, om sagsoegerens foerste anbringende kan laegges til grund . Efter min opfattelse kunne kun kontrakter, som faldt ind under artikel 3, stk . 2, undtages fra mindsteprisordningen, og i givet fald kun efter anmodning til Kommissionen . Den generelle beslutning gav ikke hjemmel for "automatiske" fritagelser fra mindsteprisordningen .
LAF' s tredje anbringende er, at Kommissionen har overskredet sine befoejelser ved ikke at give en fyldestgoerende begrundelse for, at LAF' s salg maatte opfattes som sammenlignelige transaktioner . Efter LAF' s opfattelse har Kommissionens standpunkter vaeret selvmodsigende, idet den ved én lejlighed accepterede, at salgene ikke var sammenlignelige, mens den nu haevder, at de er sammenlignelige . Af den allerede naevnte aarsag finder jeg ikke, at dette anbringende kan laegges til grund . Under alle omstaendigheder har Kommissionen anfoert, at den kun omtalte transaktionerne som sammenlignelige for at tilbagevise LAF' s argumentation paa dette punkt, og at den derfor med rette udtrykte sig kort . Kommissionen har imidlertid ikke overskredet sine befoejelser ved at traeffe beslutningen vedroerende LAF' s salg til priser under mindstepriserne, heller ikke selv om den af Kommissionen givne begrundelse maatte vaere mangelfuld, idet spoergsmaalet om transaktionerne er sammenlignelige efter min opfattelse er uden betydning for, om LAF overtraadte den generelle beslutning .
LAF har fremsat begaering om, at Kommissionen paalaegges at fremlaegge de oplysninger, den raader over vedroerende andre leveringsaftaler inden for automobilindustrien og vedroerende de 16 andre individuelle kommissionsbeslutninger, hvorved der er paalagt staalproducenter, som leverer til automobilindustrien, boeder, som svarer til den, der er paalagt LAF . Saadanne oplysninger ville efter min opfattelse vaere uden betydning for afgoerelsen af, om LAF' s salg til FIAT var sammenlignelige med selskabets oevrige salg, saa meget mere som begrebet sammenlignelige transaktioner ikke er relevant i forbindelse med mindsteprisregler, som fastsaettes i medfoer af artikel 61 .
Af de anfoerte grunde boer sagsoegte frifindes . Den anfaegtede beslutning boer staa ved magt, og der er intet grundlag for at nedsaette den ved beslutningen paalagte boede . Endelig foreslaar jeg, at LAF tilpligtes at betale Kommissionens sagsomkostninger .
(*) Oversat fra engelsk .
( 1 ) O.a .: Ogsaa benaevnt "sammenlignelige transaktioner", jfr . f.eks . Kommissionens meddelelse om den aendrede ordlyd af beslutning nr . 30/53 ( EFT C 29 af 12.5.1973, s . 30 ).
( 2 ) O.a .: Jfr . punkt 1 i sammendraget af dommen, Sml . 1965-1968, s . 518 .