61997CC0131_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Med denne sag oensker Pretura circondariale di Bologna, at Domstolen afgoer, om bestemmelserne i direktiv 75/362/EOEF (1) og 75/363/EOEF (2), som aendret ved direktiv 82/76/EOEF (3), der fastsaetter, at laeger under specialistuddannelse har ret til en passende afloenning i uddannelsesperioden, har direkte virkning.
Relevante retsregler
De relevante faellesskabsretsforskrifter
2 Direktiv 75/362 (herefter »anerkendelsesdirektivet«) tager sigte paa den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser og indeholder foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (4). Direktiv 75/363 (herefter »samordningsdirektivet«) samordner visse lov- og forvaltningsforskrifter vedroerende laegehvervet »... og i oevrigt [overlades] det til medlemsstaterne frit at tilrettelaegge deres undervisning« (5).
3 Der sondres i samordningsdirektivet efter, om eksamensbeviserne, certifikaterne og de andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger er faelles for alle medlemsstaterne (artikel 5, stk. 2), eller for kun to eller flere blandt dem (artikel 7).
4 Anerkendelsen af de foerste er automatisk, saafremt indehaverne, jf. herved anerkendelsesdirektivets artikel 4, har gennemgaaet en uddannelse, der opfylder mindstenormerne i henhold til samordningsdirektivet. For den anden gruppe bestemmer artikel 6, at anerkendelsen sker automatisk mellem disse stater, men paa den betingelse, at indehaverne kan paaberaabe sig en uddannelse, der opfylder kravene ifoelge samordningsdirektivet.
5 Samordningsdirektivet gennemfoerer en vis harmonisering af betingelserne hvad angaar uddannelsen og adgangen til de forskellige speciallaegeomraader »... med henblik paa gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallaeger, og for at saette samtlige udoevere af erhvervet, som er statsborgere i medlemsstaterne, paa nogenlunde lige fod inden for Faellesskabet ...« (6). Imidlertid »... boer [der] derfor fastsaettes visse minimumskriterier baade for adgang til speicallaegeuddannelsen, dennes minimumsvarighed, undervisningsformen og stedet, hvor denne skal finde sted, samt for det tilsyn, den skal undergives« (7).
6 Disse direktiver er blevet aendret ved direktiv 82/76 (8), hvis formaal, som klart fastslaas i tredje betragtning, er at indfoere en strengere ordning vedroerende uddannelsen som speciallaege paa deltidsbasis (9). Naevnte direktiv foretager desuden i de to 1975-direktiver visse aendringer af teknisk karakter, som har vist sig noedvendige som foelge af udviklingen i medlemsstaternes lovgivninger og ud fra den indvundne erfaring i loebet af de foerste anvendelsesaar (10).
7 Samordningsdirektivets artikel 1 paalaegger medlemsstaterne at goere adgangen til at optage og udoeve virksomhed som laege betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for laeger som omhandlet i artikel 3 i anerkendelsesdirektivet, som yder garanti for, at den paagaeldende gennem hele sin uddannelse har erhvervet det mindstemaal af viden, som naevnes i samordningsdirektivets artikel 1, stk. 1, litra a)-d).
8 Artikel 2, stk. 1, som aendret ved artikel 9 i direktiv 82/76, bestemmer foelgende:
»1. Medlemsstaterne drager omsorg for, at den uddannelse, der foerer til erhvervelsen af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for speciallaeger, mindst opfylder foelgende betingelser:
a) den forudsaetter gennemfoerelse og godkendelse af seks aars studier inden for rammerne af den i artikel 1 omhandlede uddannelsescyklus
b) den omfatter en teoretisk og praktisk undervisning
c) den foelges paa heltidsbasis under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer i overensstemmelse med punkt 1 i bilaget (11)
d) den finder sted paa et universitet, paa et universitetssygehus eller, i givet fald, i en anden institution inden for sundhedsomraadet, der er godkendt til dette formaal af de kompetente myndigheder eller organer
e) den omfatter speciallaegekandidatens personlige deltagelse i de paagaeldende forvaltningers virksomhed og ansvar.«
9 Artikel 13 i direktiv 82/76 foejede et bilag til samordningsdirektivet, hvis punkt 1 bestemmer foelgende:
»Karakteristiske traek ved speciallaegeuddannelsen paa heltids- og deltidsbasis
1. Speciallaegeuddannelse paa heltidsbasis
Denne uddannelse finder sted under arbejde i bestemte stillinger, der er anerkendt af de kompetente myndigheder.
Uddannelsen indebaerer, at den paagaeldende laege deltager i samtlige laegelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregaar, saaledes at han igennem hele arbejdsugen aaret igennem anvender hele sin arbejdsindsats paa denne praktiske og teoretiske uddannelse paa de af de kompetente myndigheder fastsatte betingelser. Stillingen afloennes derfor med et passende beloeb.
Uddannelsen kan afbrydes af visse grunde, saasom militaertjeneste, tjenesterejser med videnskabeligt sigte, graviditet og sygdom. Uddannelsens samlede varighed kan ikke nedsaettes paa grund af saadanne afbrydelser.«
10 Ifoelge artikel 2, stk. 3, i samordningsdirektivet udpeger medlemsstaterne de myndigheder eller organer, der er kompetente til at udstede de i stk. 1 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.
11 Samme direktivs artikel 4 og 5 fastsaetter mindstevarigheden af de speciallaegeuddannelser, der foerer til erhvervelse af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser som omhandlet i anerkendelsesdirektivets artikel 5 og 7, og som er faelles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere blandt dem.
12 Endelig bestemmer artikel 16 i direktiv 82/76, at medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv senest den 31. december 1982.
De nationale retsforskrifter
13 Anerkendelses- og samordningsdirektiverne blev gennemfoert i Den Italienske Republik ved lov nr. 217 af 22. maj 1978.
14 Imidlertid blev direktiv 82/76 foerst fuldt ud gennemfoert af Den Italienske Republik efter afsigelsen af Domstolens dom af 7. juli 1987 i sagen Kommissionen mod Italien (12); gennemfoerelsen skete ved lovdekret nr. 257 af 8. august 1991 (13).
15 De relevante artikler i lovdekret nr. 257 bestemmer foelgende:
»Artikel 4 - Rettigheder og pligter for personer, som er under uddannelse til specialist
1. Uddannelsen til speciallaege paa heltidsbasis indebaerer, at den paagaeldende laege deltager i samtlige laegelige aktiviteter, herunder vagter, i den afdeling, hvor uddannelsen foregaar, saaledes at han aaret igennem anvender hele sin arbejdsindsats paa denne praktiske og teoretiske uddannelse.
2. Laeger, som er under uddannelse til speciallaege, arbejder som medhjaelpere under den praktiske del af specialistuddannelsen.
3. Indskrivning ved uddannelsesstedet og deltagelse i undervisning med henblik paa uddannelsen til speciallaege af den indskrevne person, medfoerer ikke stiftelse af et arbejdsforhold.
4. Ansaettelse i forbindelse med speciallaegeuddannelsen har mindst samme indhold som den ansaettelse, der bestrides af en fuldtidsansat i det nationale sundhedsvaesen.«
»Artikel 6 - Uddannelsesstipendier
1. Personer under specialistuddannelse ... som er forpligtet til at gennemfoere uddannelsen paa heltidsbasis, modtager under hele uddannelsesforloebet - bortset fra et tidsrum, hvor uddannelsen ikke finder sted - et uddannelsesstipendium paa 21 500 000 ITL for 1991. Med virkning fra den 1. januar 1992 reguleres dette beloeb aarligt paa grundlag af den forventede inflation og tilpasses hvert tredje aar ved dekret udstedt af Sundhedsministeriet ... paa grundlag af forhoejelsen af mindstesatsen for loenninger, der finder anvendelse paa kontrakter indgaaet med arbejdstagerne i sundhedssektoren, som er ansat af det nationale sundhedsvaesen.«
16 Endelig fastsaetter artikel 8, stk. 2, i lovdekret nr. 257: »Dette dekrets bestemmelser finder anvendelse med virkning fra det akademiske aar 1991/1992«.
Den faktiske baggrund og sagens forloeb
17 Den praejudicielle forelaeggelse har fundet sted i forbindelse med en tvist mellem A. Carbonari og 121 andre personer (herefter »sagsoegerne i hovedsagen«) og Università degli Studi di Bologna, Ministero della Sanità, Ministero dell'Università e della Ricerca Scientifica og Ministero del Tesoro.
18 Sagsoegerne i hovedsagen har bestaaet laegevidenskabelig embedseksamen. Fra det akademiske aar 1990/91 var de indskrevet paa undervisningssteder for specialistuddannelse ved Det Medicinske Fakultet ved Bologna Universitet inden for en raekke fagomraader saasom kardiologi, obstetrik, neurologi, psykiatri, paediatri, urologi, ophtalmologi, arbejdsmedicin m.m.
19 Ved staevning indleveret den 30. juli 1992 til Pretura circondariale di Bologna, Afdelingen for Arbejdsret, gjorde sagsoegeren i hovedsagen gaeldende, at de siden det akademiske aar 1990/1991 hele arbejdsugen aaret igennem, paa heltidsbasis og under ledelse og kontrol af den kompetente myndighed har vaeret under uddannelse til speciallaege uden at modtage loen. De goer gaeldende, at de, henset til ordlyden af direktiv 82/76, siden 1990 har haft ret til en »passende afloenning« under specialistuddannelsen.
20 Da Pretura circondariale di Bologna fandt, at tvistens loesning afhaenger af fortolkningen af faellesskabsbestemmelserne, har retten ved kendelse af 2. december 1996 forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Skal bestemmelsen i direktiv 82/76/EOEF om, at en uddannelsesstilling som speciallaege 'afloennes ... med et passende beloeb' - naar Den Italienske Republik ikke har vedtaget specifikke regler herom inden for den fastsatte frist - fortolkes saaledes, at den har direkte virkning til fordel for laeger under specialistuddannelse, i forhold til myndighederne i Den Italienske Republik? Der spoerges tillige, om direktivet tillaegger laeger under specialistuddannelse ret til et passende vederlag for hele den virksomhed, de udfoerer med henblik paa uddannelsen paa de af staten udpegede uddannelsessteder, med den heraf foelgende pligt for myndighederne, herunder Università degli Studi di Bologna, til at udrede dette vederlag.«
Det praejudicielle spoergsmaal
21 Med spoergsmaalet soeger den forelaeggende ret afklaret, om bestemmelserne om retten til loen i samordningsdirektivet, som aendret ved direktiv 82/76, er tilstraekkeligt praecise og ubetingede til, at det umiddelbart stifter ret for de borgere, som paaberaaber sig dem. Med andre ord oenskes Domstolens afgoerelse af, hvorvidt direktiv 82/76 fastsaetter de kriterier, som kan saette den nationale ret i stand til at fastlaegge indholdet af den ret til loen, medlemsstaterne skal gennemfoere i national ret.
22 Ifoelge fast retspraksis (14) opstaar der kun spoergsmaal om borgernes ret til for domstolene at paaberaabe sig dette direktiv over for en medlemsstat under saadanne omstaendigheder, hvor medlemsstaten skal have undladt at traeffe de kraevede gennemfoerelsesforanstaltninger eller har truffet foranstaltninger, der ikke er i overensstemmelse med et direktiv.
23 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsens praemisser, at sagsoegerne i hovedsagen - som er laeger med et eksamensbevis eller et certifikat, som autoriserer dem til at arbejde som laeger - i 1990 paabegyndte en specialistuddannelse paa forskellige fagomraader, men ikke fik tildelt det ved lovdekret nr. 257 indfoerte stipendium under uddannelsen, skoent de paa heltidsbasis havde gennemfoert denne under tilsyn af de kompetente myndigheder og organer.
24 Det er ubestridt, at Den Italienske Republik paa tidspunktet for begivenhederne i 1990 i sit retssystem ikke havde gennemfoert bestemmelserne i direktiv 82/76, som gav mulighed for, at laeger under specialistuddannelse kunne faa loen (15).
25 Det staar ligeledes fast og er paa ingen maade bestridt (16), at Den Italienske Republik siden 1991 har gennemfoert disse bestemmelser i sin interne retsorden. Under retsmoedet praeciserede repraesentanten for den italienske regering, at den af samtlige italienske laeger fulgte specialistuddannelse fra dette tidspunkt forloeber i overensstemmelse med kravene i anerkendelses- og samordningsdirektiverne samt direktiv 82/76.
26 Heraf foelger det noedvendigvis, at retsstillingen for disse laeger - hvad angaar deres ret til passende afloenning - fra 1991 har vaeret reguleret af den nationale gennemfoerelseslovgivning. Den passende afloenning, som de uddannelsessoegende laeger har ret til, svarer altsaa til det ved lovdekret nr. 257 indfoerte stipendium, som for 1991 var fastsat til 21 500 000 ITL.
27 Foelgelig forekommer det mig, at spoergsmaalet om den direkte virkning af de omtvistede faellesskabsbestemmelser maa begraenses til tiden foer 1991, naermere bestemt aaret 1990.
28 Domstolen antager fast, at naar bestemmelser »ud fra et indholdsmaessigt synspunkt fremstaar som ubetingede og tilstraekkeligt praecise, kan der i mangel af rettidige gennemfoerelsesforanstaltninger stoettes ret herpaa over for enhver national regel, der ikke er i overensstemmelse med direktivet, ligesom private over for staten kan paaberaabe sig bestemmelser, der efter deres indhold tillaegger private rettigheder i forhold til staten« (17).
29 Jeg maa altsaa bringe paa det rene, om forskrifterne i direktiv 82/76, som fastlaegger retten til en »passende afloenning« for laeger under specialistuddannelse, opfylder disse betingelser.
30 I samklang med Domstolens faste praksis (18) er der tre spoergsmaal, som skal undersoeges, nemlig hvem der er omfattet af retten ifoelge bestemmelserne, hvilket indhold denne ret har, og endelig hvem der er debitor for opfyldelsen af retten.
31 Hvad angaar baererne af disse rettigheder fastslog Domstolen allerede i dommen af 6. december 1994 i sagen Kommissionen mod Spanien (19), at alene de specialer, som findes paa listerne efter anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7, som aendret ved direktiv 82/76, er omfattet af samordningsdirektivets artikel 2, som aendret ved direktiv 82/76. Heraf udledte Domstolen, at pligten til at betale loen i den tid, der medgaar til specialistuddannelsen, jf. samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra c) (20), »... gaelder ... kun for de laegespecialer, som er faelles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater og som er naevnt i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7« (21).
32 Foelgelig skal den forelaeggende rets opmaerksomhed henledes paa noedvendigheden af at undersoege, om sagsoegerne i hovedsagen foelger en uddannelse, der er omfattet af de ovennaevnte lister.
33 Desuden er retten til loen efter samordningsdirektivets artikel 2, som aendret ved direktiv 82/76, betinget af, at der faktisk foreligger en uddannelse, der opfylder de meget praecise og meget klart opstillede betingelser i punkt 1 i bilaget under artikel 13 i direktiv 82/76.
34 Uden at komme tilbage til opregningen af de betingelser, som denne uddannelse har skullet opfylde siden 1982, skal jeg notere, at de i vidt omfang svarer til dem, der var blevet indfoert ved det oprindelige samordningsdirektivs artikel 2, stk. 1, i 1975 - navnlig kravene om en teoretisk og praktisk undervisning [litra b) og d)], som medfoerer, at speciallaegen personligt og paa heltidsbasis deltager i de paagaeldende forvaltningers virksomhed og ansvar [litra c) (22), og e)], under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer [litra c), (23)]. De ved direktiv 82/76 indfoerte aendringer angaar i det vaesentlige pligten til at skabe saerlige stillinger og pligten til at betale loen under uddannelsen.
35 Afloenningen opfattes som modstykket til en saerlig uddannelse. Den er derfor uloeseligt forbundet hermed. Denne fortolkning udledes saavel af ordlyden af som af formaalet med bestemmelserne.
36 Saaledes fastsaetter punkt 1, andet afsnit, in fine, i bilaget til direktiv 82/76 udtrykkeligt: »[Heltidsuddannelsen] indebaerer, at ... [laegen] deltager i ... Stillingen afloennes derfor med et passende beloeb« (24).
37 Vedroerende formaalet med alle disse bestemmelser har vi jo set, at det bestaar i at lette den faktiske udoevelse af den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser og at saette samtlige udoevere af erhvervet, som er statsborgere i medlemsstaterne, paa nogenlunde lige fod inden for Faellesskabet (25). Herved faar pligten til at betale loen under specialistuddannelsen, der er det noedvendige modstykke til generalisternes fulde og hele deltagelse i uddannelsen, den betydning, at der sikres en kvalitetsuddannelse i hele Faellesskabet, ligesom afloenningspligten garanterer en vis lighed mellem de professionelle, legitimerer princippet om den gensidige anerkendelse af eksamensbeviset som speciallaege - hvilket princip blev indfoert ved 1975-direktiverne - og paa denne maade letter den frie bevaegelighed for de paagaeldende tjenesteydere.
38 Jeg maa derfor konkludere, at de omtalte bestemmelser er tilstraekkeligt praecise og ubetingede til, at den nationale ret kan afgoere, om en laege, der er under specialistuddannelse, skal eller ikke skal betragtes som rettighedshaver ifoelge direktivet. Den forelaeggende ret skal blot bringe paa det rene, om den paagaeldende foelger en uddannelse inden for de specialer, som opregnes i anerkendelsesdirektivets artikel 5 eller 7, som aendret ved direktiv 82/76, og om den fulgte uddannelse opfylder de klare og praecise krav i samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, som aendret ved direktiv 82/76.
39 Hvad angaar rettens indhold begraenser direktivet sig blot til at kraeve udbetaling af en »passende« loen. Det indeholder imidlertid ingen angivelser om, hvorledes denne ret skal fastsaettes.
40 Det erkender Kommissionen og sagsoegerne i hovedsagen. De goer imidlertid gaeldende, at rettens indhold kan fastlaegges ved at anvende den nationale arbejdsretlige lovgivning.
41 Dette raesonnement overbeviser mig ikke. Jeg finder saaledes, at den manglende praecisering paavirker indholdet af det resultat, som afkraeves medlemsstaterne, og foelgelig afskaerer borgeren fra enhver mulighed for at paaberaabe sig direktivets bestemmelser, naar der ikke foreligger nogen national gennemfoerelsestekst, eller naar der foreligger en national gennemfoerelsestekst, som afskaerer fra retten til loen. Den manglende praecision af begrebet tillader derfor ikke, at samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, tillaegges direkte virkning.
42 Kommissionen finder tillige, at det fremgaar af ordlyden af bilagets punkt 1, at det eksisterende retsforhold mellem den uddannelsessoegende laege og hans uddannelsessted skal bedoemmes som et arbejdsforhold karakteriseret af gensidige rettigheder og pligter.
43 Det mener jeg ikke. Jeg mener, at henvisningen til begrebet »arbejde« i den omtalte artikel 2 i samordningsdirektivet ikke noedvendigvis indebaerer, at medlemsstaterne har pligt til at betinge uddannelsen af, at der indgaas en arbejdskontrakt mellem den uddannelsessoegende laege og hans uddannelsessted. Denne mulighed staar vel aaben for medlemsstaterne, men den er slet ikke forbundet med nogen pligt. Henvisningen til arbejde er efter min opfattelse kun nyttig ved fastlaeggelsen af den periode, i loebet af hvilken uddannelsen skal finde sted og afloennes. Henvisningen betyder derfor, at afloenningspligten daekker enhver uddannelsesperiode, som foelges paa heltidsbasis. Kun paa dette punkt - perioden, som daekker denne afloenningsret - er medlemsstaterne afskaaret fra at udoeve et skoen.
44 I oevrigt indeholder direktiv 82/76 ingen oplysninger. Saaledes praeciserer det ikke den ufravigelige undergraense, som afloenningen skal respektere, ligesom direktivet ikke gaar frem »med reference«. Navnlig henviser det ikke til en analog anvendelse af bestaaende kriterier i den paagaeldende medlemsstat for at fastsaette afloenningen for personale, der udoever en tilsvarende virksomhed paa det omtalte laegelige omraade. Hermed har medlemsstaterne en meget vid skoensmargen hvad angaar metoderne til at fastlaegge retten.
45 Det er foelgelig vanskeligt for den nationale ret at afgoere alene paa grundlag af direktiv 82/76, hvad der er indholdet af den ret til loen, som laegerne under specialistuddannelse har ret til.
46 Den direkte virkning af bestemmelserne i direktiv 82/76 vedroerende retten til en passende afloenning bliver endnu mere usikker, fordi der ikke foreligger noget om, hvem der skal udrede afloenningen.
47 Det ved direktiv 82/76 aendrede samordningsdirektiv indeholder intet herom.
48 Desuden praeciserer samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra d), at uddannelsen ogsaa kan finde sted i en institution inden for sundhedsomraadet, der er godkendt til dette formaal af de kompetente myndigheder.
49 Det er saaledes paa ingen maade udelukket, at uddannelsen eller en del heraf kan foregaa i privat eller offentligt regi. Da der hverken er fastsat forbud eller pligt i direktiv 82/76, finder jeg det absolut muligt, at der kan tilrettelaegges et blandet system for afloenning af uddannelsen - f.eks. bestemme, at én del af loennen paahviler staten, en anden det private eller offentlige, af de kompetente myndigheder godkendte etablissement, som uddannelsen foregaar i, ligesom man endelig kan overlade en del til patienterne.
50 Jeg maa derfor konkludere, at medlemsstaterne har en meget vid skoensmargen vedroerende fastsaettelsen af, hvem der er debitor for denne ret til loen.
51 Det fremgaar af de ovenstaaende betragtninger, at bestemmelserne i direktiv 82/76 ikke er tilstraekkeligt praecise og ubetingede i relation til indholdet af retten til loen saavel som til identiteten af debitor for denne ret. Foelgelig kan de ikke direkte tillaegge de laeger, der er under en uddannelse ifoelge samordningsdirektivet, ret til at opnaa en vis loen, naar der ikke er blevet vedtaget gennemfoerelsesforanstaltninger fristmaessigt.
52 For fuldstaendighedens skyld finder jeg det dog nyttigt at praecisere, at en medlemsstats pligt til, efter EF-traktatens artikel 5, i sin nationale retsorden at gennemfoere direktivbestemmelser forudsaetter, at medlemsstaten opfylder pligten saaledes, at den ikke ganske forholder de berettigede ifoelge direktivet, som opfylder betingelserne, enhver form for loen.
53 Foelgelig er en national lovgivning eller administrativ praksis, der bestaar i at forholde denne ret for de personer, som opfylder betingelserne i de ovennaevnte direktiver, ikke i overensstemmelse med kravene til en effektiv gennemfoerelse af direktivet (26).
54 Imidlertid goer sagsoegerne i hovedsagen gaeldende, at de siden 1990 (27) har vaeret under en uddannelse, der opfylder kravene i direktiv 82/76, og at den anvendelse, som er blevet gjort af gennemfoerelsesloven - der har afskaaret dem fra enhver afloenning i 1990 og, som det synes, i loebet af de foelgende aar - er i strid med direktivets forskrifter. Som eksempel har de fremdraget dekret fra republikkens praesident nr. 162 af 10. marts 1982 (28) med titlen »Reorganisering af skoler med saerundervisning samt af fagskoler og efteruddannelse« - hvilke nationale regler fandt anvendelse inden ikrafttraedelsen af lovdekret nr. 257. Praesidentdekretets artikel 3 fastsaetter, at i afventning af indfoerelsen af en ensartet national ordning (29) fastlaegges reglerne for uddannelse af italienske speciallaeger af det enkelte italienske universitet i henhold til dettes vedtaegt (30). Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen beviser hovedsagens aktstykker, det af den forelaeggende ret fastslaaede, vedtaegterne for Bologna Universitet og for de af sagsoegerne frekventerede uddannelsessteder samt det ovennaevnte praesidentdekret, at den uddannelse, de har fulgt siden 1990, opfylder de regler for uddannelse paa heltidsbasis, som i 1975 blev indfoert ved samordningsdirektivet og aendret i 1982 ved direktiv 82/76.
55 Det tilkommer under alle omstaendigheder den forelaeggende ret at bedoemme, om den saaledes foretagne fremlaeggelse af de retlige og faktiske forhold, som sagsoegerne i hovedsagen er konfronteret med, ogsaa svarer til realiteterne.
56 Saafremt det er tilfaeldet, maa den nationale ret, som skal fortolke og anvende sin nationale ret, mindes om, at den herved skal overholde pligterne i EF-traktatens artikel 5 og artikel 189, stk. 3 (31).
57 Konkret maa det vel antages, at samordningsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra c), som aendret ved direktiv 82/76, ikke indeholder en ubetinget og tilstraekkelig praecis pligt til, at den kan paaberaabes direkte af en borger i fravaer af fristmaessige gennemfoerelsesforanstaltninger, men mindsteresultatet er klargjort. De krav, som staar i forbindelse med uddannelsen paa heltidsbasis af speciallaeger, der forudses i samordningsdirektivet, skal honoreres med en passende loen.
58 Foelgelig tilkommer det den forelaeggende ret at give en fortolkning og en anvendelse i overensstemmelse med kravene i direktiv 82/76 (32) af sin nationale lovgivning, hvad enten det drejer sig om den nationale gennemfoerelseslov eller andre aeldre eller yngre nationale bestemmelser i forhold til direktivet, overalt, hvor den nationale ret indroemmer instansen et skoen.
Forslag til afgoerelse
59 Paa grundlag af disse betragtninger skal jeg foreslaa Domstolen at besvare spoergsmaalet fra Pretura circondariale di Bologna, Afdelingen for Arbejdsret, saaledes:
»Artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv 75/363/EOEF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege, som aendret ved Raadets direktiv 82/76/EOEF af 26. januar 1982, skal fortolkes saaledes, at den ikke direkte tillaegger de laeger, som foelger en uddannelse, der er forudset ved disse retsakter, ret til en passende afloenning, i fravaer af fristmaessige gennemfoerelsesforanstaltninger. Den nationale ret skal dog, naar den anvender regler i national ret, som er aeldre eller yngre i forhold til direktivet, fortolke disse i lyset af ordlyden af og formaalet med dette direktiv, hvor det overhovedet er muligt.«
(1) - Raadets direktiv af 16.6.1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 167, s. 1).
(2) - Raadets direktiv af 16.6.1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (EFT L 167, s. 14).
(3) - Raadets direktiv af 26.1.1982 (EFT L 43, s. 21).
(4) - Anden betragtning til anerkendelsesdirektivet.
(5) - Foerste betragtning til samordningsdirektivet.
(6) - Anden betragtning til samordningsdirektivet.
(7) - Sammesteds.
(8) - Efter begivenhederne i hovedsagen er disse direktiver blevet ophaevet og erstattet af Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5.4.1993 om lettelse af den frie bevaegelighed for laeger og den gensidige anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1).
(9) - Jf. artikel 9, 10, 12, 13 og 14 i direktiv 82/76.
(10) - Sammesteds, artikel 1-8 og 15, som navnlig aendrer ovennaevnte artikel 5 og 7 i anerkendelsesdirektivet.
(11) - Kun dette punkt er blevet aendret ved direktiv 82/76.
(12) - Sag 49/86, Sml. s. 2995. Artikel 9, 10 og 12-15 i direktiv 82/76 var ikke blevet gennemfoert i den italienske retsorden inden for de fastsatte frister.
(13) - GURI (lovtidende) nr. 191 af 16.8.1991, herefter »lovdekret nr. 257«.
(14) - Jf. navnlig dom af 5.4.1979, sag 148/78, Ratti, Sml. s. 1629, af 6.5.1980, sag 102/79, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1473, og af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357, praemis 11.
(15) - Jf. dette forslag til afgoerelses punkt 14.
(16) - Se desuden Kommissionens svar af 14.2.1995 paa et skriftligt spoergsmaal E-2821/94 fra G. Burtone (EFT C 139, s. 35).
(17) - Dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53, praemis 25, min fremhaevelse.
(18) - Jf. navnlig den ovennaevnte dom i sagen Francovich m.fl., praemis 12.
(19) - Sag C-277/93, Sml. I, s. 5515.
(20) - Sammesteds, praemis 16-19.
(21) - Sammesteds, praemis 20.
(22) - Foer aendringen ved direktiv 82/76.
(23) - Sammesteds.
(24) - Min fremhaevelse.
(25) - Jf. bl.a. anden betragtning til samordnings- og anerkendelsesdirektiverne.
(26) - Jf. paa linje hermed dommen af 10.4.1984 i sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, praemis 24.
(27) - Altsaa paa et tidspunkt, da Den Italienske Republik ikke udbetalte de uddannelsessoegende laeger nogen obligatorisk loen.
(28) - GURI nr. 105 af 17.4.1982, ordinaert tillaeg.
(29) - Under proceduren praeciserede den italienske regerings repraesentant, at den forsinkede vedtagelse af de paagaeldende gennemfoerelsestekster skyldtes praktiske vanskeligheder, som den italienske regering saa sig stillet overfor i forbindelse med indfoerelsen af et system med adgangsbegraensning.
(30) - Artikel 4, 5, 7, 11 og 12.
(31) - Jf. bl.a. dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, praemis 26.
(32) - Sammesteds.