61984C0191
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 13. marts 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Sagsøgerne i nærværende sag, der alle er tjenestemænd i Kommissionen, er af den opfattelse, at deres indplacering som tjenestemænd i kategori D ikke stemmer overens med de funktioner, de faktisk udfører, og som ifølge den af Kommissionen den 9. juli 1982 i »Meddelelser fra administrationen« nr. 373 offentliggjorte oversigt, der indeholder »beskrivelse af stillingsbetegnelserne, jfr. vedtægtens artikel 5«, hører under kategori C.
De har på grundlag heraf i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, indgivet ansøgning til Kommissionen om
»ændring af den kategori, som deres stillinger i Kommissionen er indplaceret i«,
idet det tilføjes, at »den udnævnelse, med hvilken sagsøgerne er blevet indplaceret i kategori D, er i strid med den af Kommissionen offentliggjorte oversigt indeholdende beskrivelse af stillingsbetegnelserne«
af 9. juli 1982, en oversigt, der binder Kommissionen.
Stillingerne i kategori D omfatter ifølge nævnte oversigt
»manuelt eller andet arbejde, der kræver grundskoleuddannelse, eventuelt suppleret med teknisk erfaring«. Ifølge sagsøgerne har deres arbejde i realiteten bestået
»i udførelsen af tekniske opgaver, hvortil der kræves faglig uddannelse, for hvilken der principielt skal foreligge et eksamensbevis, eller som kræver faglig erfaring«.
Opgaver af denne art må ifølge den nævnte oversigt henføres til kategori C.
Sagsøgerne indgav efter ansættelsesmyndighedens udtrykkelige afvisning af deres krav om en ændret indplacering en »klage«, idet de herved gentog såvel deres krav, nemlig indplacering i kategori C, som begrundelsen herfor, dvs. uoverensstemmelsen mellem deres udnævnelse i kategori D og oversigten af 9. juli 1982. Sagsøgerne anførte herved, at
»på grundlag heraf må der ske en indplacering i kategori C og ikke som sket i kategori D«.
Kommissionen besvarede ikke denne »klage«. Sagsøgerne har derfor i medfør af bestemmelserne i vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led, anlagt nærværende sag med påstand om,
at Kommissionens udtrykkelige afvisning af sagsøgernes »ansøgning« samt af dens stiltiende afvisning af deres »klage« annulleres;
—
at det »statueres«, at ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 7 »skal ansætte en tjenestemand i en stilling, der i det store og hele faktisk svarer til en stilling i hans kategori (eller tjenestegruppe), der svarer til hans lønklasse, som fastsat i Meddelelser fra administrationen nr. 373 af 9. juli 1982«;
—
at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
2.
Inden jeg går over til at behandle den afvisningspåstand, Kommissionen har nedlagt, må jeg foretage en afgrænsning af nærværende sags genstand. Jeg må herved tage mit udgangspunkt i replikken, hvori sagsøgerne har udbygget påstandene i stævningen med en tilføjelse om, at de ønsker dom for, »at de har ret til at afslå at udføre funktioner, der ikke er i overensstemmelse med deres lønklasse uden at risikere disciplinære foranstaltninger i anledning heraf«.
Sagsøgerne bestrider altså med andre ord nu ikke indplaceringen i kategori D, men ønsker sig tilkendt ret til at afslå at udføre opgaver, der efter deres opfattelse skal udføres af ansatte i kategori C.
Jeg skal ikke indlade mig i en drøftelse af, om dette krav, som Kommissionen har påstået afvist, er relevant, men nøjes med at nævne, at det udgør en ændring eller i al fald en tilføjelse til proceskravet ifølge stævningen, der ikke er begrundet i nogen ny retlig eller faktisk omstændighed. Kravet er derfor i strid med bestemmelserne i artikel 38, stk. 1, litra c), i procesreglementet og med artikel 91, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd.
Som fastslået af Domstolen i en nyere dom har vedtægtens artikel 91 til formål at lette løsningen af konflikter mellem de ansatte og administrationen, hvorfor det er vigtigt, at ansættelsesmyndigheden »har kendskab til den pågældendes klagepunkter eller ønsker«. I nævnte dom drog Domstolen derfor den konklusion, at nævnte artikel »... ikke [er] strengt og endeligt at fastlægge indholdet af en eventuel senere retssag, såfremt krav, der fremsættes herunder, hverken andrer årsagen til eller genstanden for den administrative kkge« (173/84, Rasmussen, dom af 23. januar 1986, Sml. 1986, s. 197, præmis 12).
Den nye eller ændrede påstand i replikken skal derfor efter min mening afvises, idet tvistens genstand oprindeligt, som det fremgår af ordvalget i »ansøgningen« og i »klagen«, har været indplacering i en højere kategori af de stillinger, sagsøgerne er ansat
3.
Kommissionen har gjort gældende, at sagen er for sent anlagt, og at den derfor skal afvises, også selv om påstandene har et indhold som nævnt ovenfor.
Den har til støtte for afvisningspåstanden gjort gældende, at proceskravet gælder sagsøgernes indplacering og derfor nødvendigvis er en anfægtelse af en beslutning om indplacering, dvs. den indplacering, der er sket ved udnævnelsen. Til støtte herfor anføres, at sagsøgernes »ansøgning« slet ikke i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, har haft til formål at få Kommissionen til at vedtage en beslutning, men i virkeligheden at anfægte en allerede foreliggende beslutning, hvorfor den må anses for en klage. Ingen af de klager, sagsøgerne således må antages at have indgivet, fremkom imidlertid inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist på tre måneder efter udnævnelsen af sagsøgerne ti! tjenestmænd på prøve.
I øvrigt har ifølge Kommissionen hverken offentliggørelsen den 9. juli 1982 af den nævnte oversigt over stillingsbetegnelserne eller den senere forfremmelse af visse af sagsøgerne til en højere lønklasse kunnet medføre, at søgsmålsfristerne i henhold til vedtægten begyndte at løbe på ny, idet forfremmelsen blot har været udtryk for en bekræftelse af vedkommende sagsøgeres indplacering i kategori D, og idet udgivelsen af oversigten kun har været en udtrykkeliggørelse af arten af de arbejdsopgaver, de fra begyndelsen af har udført. Sagen er i al fald på baggrund af begge de omtalte forhold for sent anlagt.
Sagsøgerne har gjort gældende, at i al fald ti af de anlagte søgsmål kan antages til realitetsbehandling, idet »ansøgningerne« i disse sagsøgeres tilfælde er indgivet mindre end tre måneder efter vedkommendes ansættelse som tjenestemænd. I de andre tilfælde har der været tale om søgsmål i rimelig god tid, eftersom de sagsøgere, der her er tale om, har behøvet en vis tid til at indhente de erfaringer, på grundlag af hvilke det kan fastslås, at der foreligger en uoverensstemmelse som anført. Flere af dem har desuden en beskeden uddannelse og har således behøvet flere måneder til forberedelse af sagen.
4.
Efter min mening skal Kommissionens afvisningspåstand tages til følge.
Som tidligere nævnt gælder de af sagsøgerne indgivne »ansøgninger« udtrykkeligt indplacering af deres stillinger i kategori C. Herved er det klart den oprindelige indplacering i kategori D, som skete ved udnævnelsen, der kommer i betragtning. Det er altså udnævnelsen, der må antages at udgøre en akt, der indeholder et klagepunkt over for sagsøgerne, og den er derfor udgangspunktet for søgsmålet, idet jeg herved må gøre følgende efter min mening relevante forbehold i det foreliggende tilfælde.
At der har foreligget en akt, der indeholder et klagepunkt, er jo ikke en omstændighed, der i og for sig kan udgøre tilstrækkeligt grundlag for at betegne forvaltningsproceduren som en klagesag og ikke en ansøgningsprocedure. Domstolens praksis i så henseende er imidlertid meget nøjeregnende. Ifølge en fast praksis kan en tjenestemand ganske vist forelægge en ansøgning fra ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende, men dette indebærer ikke,
»at tjenestemanden ikke skal overholde de i artiklerne 90 og 91 fastsatte frister for indbringelser af klager og anlæg af sager ved Domstolen, således at det indirekte skulle være muligt gennem forelæggelse af en ansøgning at anfægte en tidligere afgørelse, hvis lovlighed ikke er blevet bestridt inden for de fastsatte frister«.
I fortsættelse heraf har Domstolen udtalt, at
»kun væsentlige nye omstændigheder kan begrunde, at der forelægges en ansøgning, der har til formål at opnå en ændring af en sådan afgørelse« (231/84, Valentini, dom af 26. september 1985, Sml. 1985, s. 3027, præmis 14).
Når en ansat i Fællesskaberne påberåber sig princippet om overensstemmelse mellem stilling og lønklasse, jfr. vedtægtens artikler 5 og 7, kan han imidlertid retmæssigt gøre gældende, at der efier hans udnævnelse har vist sig at være en uoverensstemmelse til stede. Domstolen har fastslået, at en ansat som følge af en udvidelse af hans sagsområde efter en reorganisering af arbejdet retmæssigt kan anmode ansættelsesmyndigheden om
»at få sin administrative situation taget op til fornyet behandling som følge af ændringen af strukturen i den administrationsgren, han tilhørte« (28/72, Tontodonati, Sml. 1973, s. 779, præmis 4).
Endvidere kan indplaceringskriterier, der er blevet ændret af en institution efter den oprindelige ansættelse, være en ny omstændighed, der kan danne grundlag for en fornyet behandling som nævnt. Domstolen har i så henseende udtalt, at en tjenestemand principielt
»ikke bør kunne anfægte vilkårene for sin oprindelige ansættelse, efter at denne er blevet endelig«.
Men han kan påberåbe sig ansættelsesmyndighedens beslutning om ændring af de indplaceringskriterier, der var gældende på ansættelsens tidspunkt, og som han efter udnævnelsen er blevet gjort bekendt med, og på grundlag heraf ansøge om en ændret indplacering (190/82, Blomefield, Sml. 1983, s. 3981, præmis 10).
I begge de fremdragne situationer er det forekomsten af en ny omstændighed, der kan danne grundlag for indgivelse af en ansøgning om fornyet behandling af en tidligere beslutning.
Om noget sådant bliver der overhovedet ikke tale i det foreliggende tilfælde. Domstolen har søgt at opnå klarhed i så henseende, og sagsøgerne har besvaret spørgsmål fra Domstolen under retsforhandlingerne og erkendt, at de har det samme arbejde som dengang, de blev ansat. Oversigten af 9. juli 1982, der indeholder en beskrivelse af stillingsbetegnelserne, kan ikke udgøre en ny omstændighed, der kan danne grundlag for en ansøgning. Sagsøgerne har ganske vist påberåbt sig nævnte dokument som dokumentation for uoverensstemmelsen mellem deres indplacering efter vedtægten og de funktioner, de faktisk udfører, men oversigten, der er en aktualisering af den oversigt, Kommissionen tidligere havde udfærdiget, indeholder de ændringer, der skete i 1981 for kategorierne A og B samt for visse stillinger »i edb-sektoren« og omfattet af kategori C. Det må fastslås, at disse ændringer ikke på nogen måde har med beskrivelsen af sagsøgernes stilling at gøre, således som denne beskrivelse uden ændringer forefindes i Meddelelser fra administrationen nr. 272 af 4. september 1973.
Sagsøgernes ansøgninger bør derfor efter min mening rettelig betegnes som klager, jfr. vedtægtens artikel 90, stk. 1 og 2. Men ifølge vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet led, skal en klage indbringes inden for en frist på tre måneder fra datoen for meddelelsen til modtageren af den akt, der indeholder et klagepunkt mod ham. Det er herved udelukket, som sagsøgerne har gjort, at vælge datoen for de beslutninger, ved hvilke ansættelsesmyndigheden ansatte de enkelte sagsøgere, som den dato, fra hvilken søgsmålsfristen begynder at løbe. Som tidligere nævnt indeholder ansøgningerne jo netop efter deres ordvalg en anfægtelse af indplaceringen i henhold til udnavnelsesakten. Og beslutningen om fastansættelse indeholder kun en bekræftelse af sagsøgernes oprindelige indplacering i kategori Ď, og ifølge Domstolens faste praksis kan en bekræftende akt efter sin art ikke være en akt, der indeholder et klagepunkt og således heller genskabe en søgsmålsadgang, der nu er bortfaldet.
Da udnævnelsen er den akt, der indeholder et klagepunkt, må det fastslås, at ingen af de 28 sagsøgere har indgivet klage fristmæssigt. Af sagens akter fremgår, at det korteste tidsrum fra udnævnelsens dato til datoen for indgivelsen af klage i det foreliggende tilfælde udgør over syv måneder.
Også selv om det lægges til grund, at disse klager ikke er for sent indgivet, må sagen ved Domstolen afvises som for sent anlagt. For sagen blev anlagt den 18. juli 1984, dvs. mere end tre måneder efter ansættelsesmyndighedens udtrykkelige svar, der i bedste fald kan anses for afgivet den 11. januar 1984. At »klagerne« bærer forskellige datoer fra tidsrummet 19. december 1983 til 18. januar 1984 kan lige så lidt som de stiltiende afvisninger, der ifølge sagsøgerne blev resultatet af dem, bringe søgsmålsfristen til at løbe på ny, eftersom der bestod en vildfarelse med hensyn til deres beskaffenhed, en vildfarelse, som sagsøgerne bærer det oprindelige ansvar for, uden at der samtidig kan gøres ansvar gældende over for Kommissionen.
Det må derfor fastslås, at sagsøgernes klager til ansættelsesmyndigheden kun har haft til formål at anfægte en forvaltningsakt, der var blevet uanfægtelig. Ifølge Domstolens praksis er fristerne ifølge vedtægtens artikel 90 og 91
»præceptive og kan ikke fraviges af parterne eller Domstolen, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed« (227/84, Moussis, Sml. 1984, s. 3133, præmis 12),
og jeg skal derfor foreslå Domstolen at afvise sagen.
5.
Helt subsidiært vil jeg herefter undersøge sagens realitet.
Som det vil være Domstolen bekendt, kan nærværende sager ikke dreje sig om tildeling til de pågældende tjenestemænd af andre opgaver, der efter deres opfattelse er i bedre overensstemmelse med deres indplacering, således som denne nu er. Der er nedlagt påstand om indplacering i en højere kategori, med den begrundelse at der hermed tilvejebringes overensstemmelse med det arbejde, der faktisk er blevet udført.
Hr. generaladvokat Mayras udtalte i sit forslag til afgørelse i van Reenen-sagen, at »selv om en tjenestemand gennem en længere periode udøver funktioner, der svarer til en stilling i en højere kategori, medfører dette forhold ikke, at han har en ubetinget ret til at blive udnævnt til denne kategori«, [idet]
vedtægtens artikel 45, stk. 2,
»gør udtrykkelig oprykning til en højere kategori betinget af en udvælgelsesprøve« (189/73, van Reenen, Sml. 1975, s. 445, se forslag til afgørelse, ss. 459-460).
Af Domstolens faste praksis fremgår det også, at
»selv om det, bortset fra pligten til midlertidigt at gøre tjeneste i en højere stilling, i medfør af vedtægtens artikel 7, stk. 1, ikke kan forlanges af en tjenestemand, at han udfører opgaver på et højere niveau end det, der svarer til hans lønklasse, kan den omstændighed, at han accepterer at udføre dem, udgøre et moment, der skal tages i betragtning ved forfremmelse, men giver ikke vedkommende krav på at blive omplaceret« (189/73, van Reenen, præmis 6).
Der er så meget mere grund til at anvende det samme princip i tilfælde, hvor der er tale om en ændring af kategori. Reglen herom er i øvrigt udtryk for det fundamentale krav om adskillelse af den udøvende og den dømmende magt. Dette forhold er allerede afklaret i Domstolens dom i Morina-sagen, hvori Domstolen fastslog, at
»vurderingen af hensigtsmæssigheden eller nødvendigheden af at gennemføre en udvælgelsesprøve ligger inden for ansættelsesmyndighedens eneområde«
og at
»[Domstolen] under disse omstændigheder ... [ikke] ... kan bestemme, at en udvælgelsesprøve skal gennemføres eller gøres om, uden at trænge ind på et område, hvor den administrative myndighed er enekompetent« (11/65, Morina, Sml. 1965-1968, s. 157).
6.
Jeg skal følgelig foreslå Domstolen at træffe følgende afgørelse:
—
Sagen afvises.
—
Subsidiært frifindes sagsøgte.
—
Sagens omkostninger fordeles på grundlag af artikel 70 i procesreglementet.
(
*1
) – Oversat fra fransk.