61974C0093
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 14. MAJ 1975 (
1
)
Høje Ret.
Den præjudicielle sag, som jeg i dag skal tage stilling til, angår problemer om valutagrænseudligningen, dvs. en problemkreds, som allerede har været af betydning i en række andre sager, bl.a. i sag 34/74 (SA. Roquette Fréres mod den franske stat, dom af 12. november 1974).
Jeg behøver derfor ikke indlede med at gå ind på den grundlæggende struktur i denne ordning, som er fastlagt i Rådets forordning nr. 974/71 af 12. maj 1971 (EFT-specialudgave 1971 (I), s. 231; org. ref. ABl L 106 af 12. 5. 1971), og som ændret ved Rådets forordning nr. 509/73 af 22. februar 1973 (EFT L 50 af 23. 2. 1973) — bl.a. med henblik på medlemsstater, hvis valuta falder ned under den grænse for udsving, som er tilladt ved den internationale ordning af 12. maj 1971.
Jeg skal blot i korthed anføre følgende vedrørende hovedsagens faktiske omstændigheder.
Sagsøgeren i hovedsagen, en italiensk dej-varefabrik, eksporterede den 6. august 1973 til Forbundsrepublikken Tyskland dejvarer fremstillet af gryn af hård hvede. Derpå blev der i henhold til artikel 2, stk. 2 i forordning nr. 974/71 opkrævet et udligningsbeløb på 3365 lire pr. 100 kg, således som det var fastsat i bilag 1, del 8 i Kommissionens.forordning nr. 2102/73 af 31. juli 1973 (EFT L 213 af 1. 8. 1973), som trådte i kraft den 1. august 1973.
Disse eksportomkostninger anså Det sagsøgende firma for ubegrundede. Det henvendte sig derfor, efter at det for at kunne gennemføre udførslen den 3. december 1974 havde betalt det nævnte beløb under protest, til Pretore di Trieste (byretten i Trieste) for at få udstedt et betalingspåbud til den italienske stats finansforvalt-ning med henblik på tilbagebetaling af udligningsbeløbet I denne forbindelse gør firmaet gældende, at der på det pågældende tidspunkt, nemlig mellem den 4. og den 7. august 1973 — som det fremgår af forordning nr. 2134/73 (EFT L 216 af 4. 8. 1973) — på grund af prisniveauet på verdensmarkedet ikke blev opkrævet importafgifter på indførsler af hård hvede fra tredjelande, og at der derfor heller ikke skulle betales udligningsbeløb ved udførsel af dette produkt til andre medlemsstater. Dette fremgik af artikel 4 a, stk. 2, som ved forordning nr. 509/73 er tilføjet forordning nr. 974/71, og i hvilken det bestemmes:
»I samhandelen mellem medlemsstaterne og med tredjelande kan de på grund af en nedskrivning af den pågældende valuta gældende udligningsbeløb ikke være højere end indførselsomkostningerne ved indførsel fra tredjelande.«
Fritagelse for importafgifter gjaldt ganske vist ikke indførsel af dejvarer på grund af den særlige ordning for landbrugsmæssige følgeprodukter, hvorefter importafgiften fastsættes for et tidspunkt på 3 måneder (jf. artikel 5 og 6 i forordning nr. 1059/69, (EFT-specialudgave 1969 (I), s. 225; org. ref. ABl, L 141 af 12. 6. 1969). For disse varer blev der på det pågældende tidspunkt opkrævet et varia-belt element, som rettede sig efter de forarbejdede basisprodukters andel, på 3612 lire pr. 100 kg. Dette fremgik af bilag 1 til Kommissionens forordning nr. 2210/73 (EFT L 231 af 20. 8. 1973), som trådte i kraft den 21. august 1973, sammenholdt med Kommissionens forordning nr. 3085/73 (EFT L 314 af 15. 11. 1973), hvori det bestemtes, at det variable element, som var nævnt i forordning nr. 2210/73, på anmodning fra de interesserede skulle anvendes på indførsler, som var blevet gennemført mellem den 2. og den 20. august 1973.
Sagsøgeren er imidlertid af den opfattelse, at det efter systemet i grundforordningen om den monetære udligning ikke er lovligt at tage hensyn til disse ind-førselsomkostninger for følgeprodukterne. Der må tværtimod tages' udgangspunkt i basisprodukternes skæbne og derved ved anvendelsen af artikel 4 a, stk. 2 udelukkende tages hensyn til de for basisprodukter gældende indførselsomkostnin-ger. Hvis man går således frem, skulle det også på det pågældende tidspunkt være ulovligt at opkræve udligningsbeløb ved eksport af dejvarer.
Pretore udsatte ved kendelse af 7. december 1974 sagen og forelagde Domstolen følgende to spørgsmål:
1.
Skal importafgiften for spisemakaroni med henblik på anvendelsen af artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 509/73 anses for kun at indeholde det variable beløb, eller er heri indbefattet også det faste beløb, jf. for begges vedkommende forordning nr. 160/66?
2.
Kunne Italien lovligt — såfremt den under pkt. 1 nævnte importafgift kun indeholder det variable beløb — anvende det monetære udligningsbeløb i henhold til forordning nr. 974/71, 648/73, og 1463/73 og opkræve 3365 lire pr. dobbeltcentner af produktet (jf. forordning (EØF) nr. 2102/73, position 19.03) ved eksport af spisemakaroni til medlemsstater og tredjelande foretaget i den periode, hvor afgifterne på basislandbrugsproduktet — hård hvede — (der udgør det bevægelige beløb vedrørende spisemakaroni) var lig med nul?
Vedrørende disse spørgsmål er jeg af følgende opfattelse:
1. Vedrørende det første spørgsmål
Baggrunden for dette spørgsmål er, at der ved indførsel af landbrugsprodukter fra tredjelande ifølge forordning nr. 1059/69 (EFT-specialudgave 1969 (I), s. 225; org. ref. ABl. L 141 af 12. 6. 1969), som er trådt i stedet for den i spørgsmålet nævnte forordning nr. 160/66 (Abl. 1966 af 28. 10. 1966, s. 3361), opkræves et fast element til beskyttelse af den forarbejdende industri, samt et variabelt element, som svarer til de importafgifter, der pålægges det i det forarbejdede produkt indeholdte basisprodukt. Sammenkoblingen af valutagrænseudligningen med indførselsomkostningerne ved import fra tredjelande, som den var fastsat ved udførsel fra medlemsstater med svagere valuta til andre medlemsstater, kunne således skabe tvivl om, hvorvidt der med ind-førselsomkostninger menes de samlede omkostninger eller kun den del af omkostningerne, der består i importafgiften på basisprodukterne.
Vedrørende dette spørgsmål har Domstolen allerede i den præjudicielle afgørelse i sag 34/74 vedrørende eksport af følgeprodukter af majs fra Frankrig ganske klart udtalt, at de i artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71 nævnte indførselsom-kostninger ved indførsel af produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de produkter, for hvilke der inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer er fastsat interventionsforanstaltninger, kun omfatter det variable element, hvormed der skal tages hensyn til priserne på basisprodukterne. Både Kommissionen og sagsøgeren i hovedsagen henviser ganske enkelt hertil. Domstolen kan følgelig også i nærværende sag fastholde dette standpunkt, så meget mere som der ikke er fremkommet nye synspunkter til bedømmelsen heraf.
2. Vedrørende det andet spørgsmål
Som Kommissionen med rette har fremhævet, består det andet spørgsmål, som man har stillet os, af flere led.
For det første drejer det sig åbenbart om, hvorvidt en medlemsstat for det tilfælde, at indførselsomkostningerne kun består af det variable element, er berettiget til at opkræve monetære udligningsbeløb, som er højere end disse. — For det andet skal det undersøges, om artikel 4 a i forordning nr. 974/71 indeholder hjemmel for ved udførsel af følgeprodukter at opkræve et udligningsbeløb, som overstiger den importafgift, der på samme tidspunkt finder anvendelse for det basisprodukt, der skal tages hensyn til, det vil altså sige, om også følgeprodukter kan pålægges et eller andet udligningsbeløb efter den nævnte bestemmelse, når importafgiften for basisproduktet på udførselsdagen er lig med nul.
Besvarelsen af første del af spørgsmålet forekommer mig heller ikke at volde nogen særlige problemer.
Kommissionen har tydeligt forklaret, at indførelsen af bestemmelsen i artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71 har nødvendiggjort en arbejdsdeling mellem fælles-skabsinstanserne og medlemsstaternes myndigheder. Den blev nødvendig, fordi fastsættelsen af de to afgørende beløbsstørrelser, det monetære udligningsbeløb og indførselsomkostningerne ikke kunne ske ved én og samme retsakt. For disse beløb er nemlig forskellige faktorer afgørende; udligningsbeløbene retter sig efter ændringerne i valutakursforholdene, mens indførselsomkostningerne beregnes efter ændringerne i verdensmarkedspriserne i forhold til fællesskabspriserne. Der foreligger således ikke en ensartet udvikling. Dette udelukker en samlet hensyntagen i én retsakt. I modsat fald ville det på grund af de hyppige ændringer i indførselsomkostningerne have været nødvendigt at foretage en daglig fastsættelse, og dermed ville den monetære udligningsordning, som allerede i forvejen er overordentlig kompliceret, næppe have været til at håndtere.
På baggrund af denne situation blev det i en gennemførelsesbestemmelse for den monetære udligning fastsat, at medlemsstaterne skal sammenligne de af Kommissionen fastsatte udligningsbeløb med indførselsomkostningerne og sørge for, at ordningen i artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71 overholdes. (Jf. artikel 5, stk. 1 i Kommissionens forordning nr. 1463/73 af 30. maj 1973, EFT L 146 af 4. 6. 1973, med følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre overholdelsen af bestemmelserne i artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71.«)
I forordningens betragtninger siges det herom ganske tydeligt:
»Det bør fastsættes, at overholdelsen af denne bestemmelse (dvs. artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71) i princippet angår de importerende medlemsstater.«
På den anden side er det dog ligeledes klart, at der ikke er overladt medlemsstaterne nogen skønsmargen. Dette fremgår allerede af ordlyden af artikel 4 a, stk. 2, hvorefter de udligningsbeløb, der er gældende på grund af en nedskrivning af den pågældende valuta, i samhandelen mellem medlemsstaterne og med tredjelande ikke kan være højere end indførselsomkostningerne ved indførsel fra tredjelande.
Man kan herefter med sikkerhed fastholde, at medlemsstaterne ikke må opkræve noget udligningsbeløb, som er højere end det, der gives bemyndigelse til gennem ordningen i artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71, og som følge heraf må der — det er både Kommissionens og sagsøgerens opfattelse — nødvendigvis svares benægtende på første del af andet spørgsmål.
Behandlingen af anden del af andet spørgsmål former sig derimod noget vanskeligere. Det drejer sig som bekendt om, hvad der i den allerede nævnte artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71, for så vidt angår landbrugsfølgeprodukter, skal anses for indførselsomkostninger ved indførsel fra tredjelande.
Herom er Kommissionen af den opfattelse, at det ikke kan komme an på omkostningerne for basisprodukterne, men kun på de omkostninger, som har været gældende for det faktisk eksporterede følgeprodukt. — Sagsøgeren i hovedsagen vil derimod alene gå ud fra basisprodukternes skæbne. Den henholder sig herved til grundstrukturen i den monetære udligningsordning, således som den skal forstås efter artikel 2 i forordning nr. 974/71, og gør gældende, at det også på landbrugsområdet — ved eksportrestitutionsordningen og ved den udligningsordning, som gælder i forholdet til de nye medlemsstater — kommer afgørende an på basisprodukterne. I modsat fald ville der ske fordrejninger af konkurrenceforholdene og diskrimineringer, som udligningsordningen netop skulle forhindre; ordningen i artikel 4 a, stk. 2 måtte med andre ord betegnes som retsstridig, hvis kun den af Kommissionen anbefalede fortolkning kunne komme i betragtning.
Hvad denne diskussion angår, må man nok erkende, at det er rigtigt, at man ved beregningen af den monetære udligning efter den grundlæggende regel i artikel 2 i forordning nr. 974/71 skal gå ud fra den indflydelse, som de trufne valutaforanstaltninger har på basislandbrugsprodukterne og deres priser. Hvad angår følgeprodukter, hvis priser retter sig efter de for basisprodukterne gældende priser, kommer en monetær udligning kun på tale i forhold til den incidens, som anvendelsen af de for basisprodukterne gældende udligningsbeløb har på følgeprodukternes priser. Man kan derfor med rette sige, at inden for rammerne af den nævnte bestemmelse står basisprodukternes skæbne klart i centrum.
Nu drejer det sig dog i vort tilfælde ikke i første række om betydningen af den nævnte artikel 2, men om hvorledes artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71 skal forstås.
I denne forbindelse er det væsentligt, at der med denne bestemmelse er skabt en egenartet forbindelse mellem de monetære udligningsbeløb og omkostningerne ved indførsel fra tredjelande, dvs. importafgifterne. Disse sidstnævnte blev — og hvis jeg har forstået det rigtigt, af særlige landbrugspolitiske årsager — tiltænkt en begrænsende funktion: indførsler fra tredjelande skulle af hensyn til opretholdelsen af fællesskabspræferencen ikke fremmes umådeholdent. Holder man sig for øje, at det herved drejer sig om at forene væsensforskellige regler, der — som Kommissionen sagde — slog en breche i den monetære udligningslogik, og er man yderligere opmærksom på det forhold, at Rådet selv har skabt denne forbindelse, og at der således ikke er tale om en bestemmelse af trinhøjere gyldighed end artikel 2, forekommer det ved en fortolkning af bestemmelsen på ingen måde indlysende at lade sig lede af principperne i artikel 2, i hvert fald ikke således, som sagsøgeren forstår disse principper. Det er tværtimod mere nærliggende og korrekt ved fortolkningen at gå ud fra ordningens samlede system og navnlig, da det jo drejer sig om en ordning på landbrugsområdet, at tage hensyn til de på dette område gældende grundstrukturer. Derudover ma man efter min opfattelse ikke glemme kravet om, at der skal tilstræbes et praktikabelt resultat, og at der så vidt muligt skal undgås en fortolkning, som ville medføre en utålelig rets-uvished ved ordningens anvendelse.
På baggrund af disse principielle betragtninger må der dog fra første færd herske væsentlig tvivl om rigtigheden af den af sagsøgeren hævdede opfattelse, idet denne blot påberåber sig det logiske i en forholdsvis simpel situation (importafgift på nul for basisprodukterne), og heraf drager den følgeslutning, at det ved udførsel af følgeprodukter ikke kan være begrundet at tage hensyn til de herfor gældende importomkostninger og således nå frem til en opkrævning af udligningsbeløb for følgeprodukterne. At bedømmelsen i virkeligheden ikke er så enkel, ses med det samme, når man betragter sagen under andre omstændigheder. Det ses også ved nærmere eftersyn, at sagsøgeren kun ved at se bort fra væsentlige økonomiske faktorer kunne nå til den forfægtede fortolkning.
Hvor betænkeligt det er kun at gå ud fra omkostningerne for basisprodukterne på tidspunktet for udførslen af følgeprodukterne, ses klart, hvis man går ud fra et tilfælde, hvori det forarbejdede basisprodukt er pålagt en bestemt importafgiftssats, eller hvis det antages, at der til fremstillingen af et følgeprodukt bruges flere basisprodukter med forskellige importafgift. — Hvis man i det førstnævnte til fælde kun tog hensyn til importafgiftssatsen for basisproduktet, ville man bestandigt komme til forkerte, dvs. uantagelige resultater, når der til fremstillingen af en bestemt mængde af følgeproduktet kræves en større mængde af basisproduktet. Ved anvendelsen af flere basisprodukter med forskellig importafgiftssats ville situationen blive endnu mere problematisk, for da ville man stå over for spørgsmålet, hvilken importafgiftssats man skunne benytte, eller i hvilket forhold der skulle tages hensyn til importafgiftssatserne. Det ses således, at man ved anvendelsen af artikel 4 a, stk. 2 ganske vist kan gå ud fra omkostningsforholdene for basisprodukterne, dog ikke således, at man blot anvender de for basisprodukterne gældende importafgiftssatser, men derimod således, at man går frem i overensstemmelse med systemet for beregning af importafgifter for følgeprodukter, hvorefter der som bekendt tages hensyn til, med hvilke andele basisprodukterne er indeholdt i et følgeprodukt.
Det er endvidere, klart — og hermed kommer jeg tilbage til bemærkningen om, at sagsøgeren ved udviklingen af sin opfattelse har ladet væsentlige økonomiske faktorer ude af betragtning — at man ikke kan anse omkostningerne for basisproduktet på dagen for udførslen af følgeprodukterne for afgørende, De forhold, der er afgørende for produktionen af det eksporterede følgeprodukt, retter sig nemlig ikke efter dette, men efter et andet og tidligere tidspunkt. Sagsøgeren har jo også selv erkendt, at der gik 3 til 4 dage imellem, at udgangsproduktet mel indgik til dejvarefabrikken, og det færdige produkt blev afsat. Men man skal sandsynligvis selv ved dejvarer gå ud fra et endnu større tidsrum, fordi produktionsfaktorerne ikke skal bestemmes efter tidspunktet for indgangen af udgangspunktet, men i det mindste efter tidspunktet for dets anskaffelse. Nu kunne man ganske vist forestille sig, at man ved beregningen af udligningsafgiften tog hensyn til hvert enkelt følgeprodukts særegenheder, for så vidt det drejer sig om tidsrummet mellem anskaffelsen af udgangsproduktet og afsætningen af det færdige produkt. I betragtning af mangfoldigheden af følgeprodukter af forskellig art, sammensætning og fremstillingsvarigheden kan en sådan differentiering dog efter min opfattelse af. praktiske grunde overhovedet ikke komme i betragtning. Man kommer med andre ord med henblik på at forenkle administrationen og gøre systemet praktikabelt ikke uden om en vis generel fastsættelse, som det også er skik og brug inden for landbrugsordningerne. Men det betyder for resultatet ikke andet end, at man ved anvendelsen af artikel 4 a, stk. 2, for så vidt det drejer sig om følgeprodukter, må benytte den derfor gældende importafgiftsordning, således som Kommissionen har anbefalet det Ifølge denne fastsættes — når man ser bort fra dette faste element, som jo ikke kommer i betragtning i denne sammenhæng — det variable element, hvori den for basisprodukterne afgørende importafgift kommer til udtryk, for tre måneder ad gangen, og det beregnes på grundlag af gennemsnittet af de for denne periode gældende tærskelpriser, samt gennemsnittet af cif-priserne, således som de har fundet anvendelse i en vis forudgående periode (jf. artikel 6 i forordning nr. 1059/69).
Jeg vil derfor mene, at man kun kan fortolke artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71 med henblik på følgeprodukter derhen, at man som indførselsomkostnin-ger skal betragte dem, der påhviler selve følgeproduktet, og at det således kommer an på det tilsvarende variable element, således som dette beregnes efter den almindelige for følgeprodukter gældende ordning.
Mod dette resultat, hvis rigtighed også bekræftes af visse formuleringer i dommen 34/74 — skønt det ikke skal underkendes, at den problematik, som interesserer os her, ikke stod i forgrunden dengang —, har sagsøgeren ganske vist indvendt, at det fører til forskelsbehandling og markedsforstyrrelse og derfor må forekomme betænkeligt Faktisk må man erkende, at der er en vis overbevisende styrke i sagsøgerens argumentation om, at der netop på grund af det foreliggende relativt enkle sagsforhold kan anføres — og det har sagsøgeren ikke forsømt at gøre — eksempler på en forfordeling af italienske eksportører, som må give grund til eftertanke. Baggrunden for disse eksempler er, at der for basisproduktet hård hvede i givet fald dagligt fastsættes en importafgift efter forskellen mellem cif-priserne og tærskelprisen, mens beregningen af importafgiften for følgeprodukter kun sker én gang hvert kvartal. Således kunne den situation opstå, at der ikke blev opkrævet importafgift for import af hård hvede fra tredjelande i tiden fra den 28. juni 1973, men at det variable element, der fandt anvendelse på dejvarer, endnu var gældende indtil den 8. oktober 1973.
Jeg ser imidlertid ingen mulighed for at imødegå denne situation med en passende fortolkning af artikel 4 a, stk. 2. Man kunne ganske vist teoretisk tænke sig at lade importafgiftsordningen for følgeprodukter i forordning nr. 1059/69 ude af betragtning og overveje, om denne forskrift skulle anvendes differentieret af medlemsstaterne, alt efter hvilket produkt det drejer sig om. Dette hindres imidlertid af den omstændighed, at spørgsmålet om lovligheden og hensigtsmæssigheden af forordning nr. 1059/69 med henblik på den monetære udligningsordning ikke var sagens genstand og derfor ikke blev behandlet tilstrækkeligt grundigt. Herudover må i hvert fald den betragtelige retsusikker-hed, som er forbundet med en sådan overvejelse, og faren for, at udligningsordningen på denne måde skulle blive anvendt uensartet, virke afskrækkende. Det forekommer mig heller ikke muligt at betvivle lovligheden af den i artikel 4 a, stk. 2 indeholdte ordning af de angivne grunde, navnlig ikke at antage en overtrædelse af det overordnede forbud mod forskelsbehandling, som rådsforordninger naturligvis også skal overholde. Bortset fra at et sådant resultat ville være uden betydning for hovedsagen, fordi det ikke anfægter udligningsordningen i dens kærne, er det i denne sammenhæng tilstrækkeligt at konstatere, at Domstolen ikke forskriftsmæssigt er blevet stillet et sådant gyldighedsspørgsmål, og at den på grund af utilstrækkelig uddybning af den pågældende problematik næppe kan tage stilling til spørgsmålet på tilstrækkelig grundig vis. Men derudover har jeg indtryk af, at det på baggrund af de erklæringer af økonomisk-politisk art, som er afgivet angående indførelsen af ordningen i artikel 4 a, stk. 2, og de økonomiske forhold, som bestod, da ordningen blev indført, samt under hensyn til det skøn, som er tillagt Rådet på dette område, ikke ville være begrundet at fastslå, at ordningen var ulovlig. Den omstændighed af, at Rådet selv på et senere tidspunkt har udsat ordningens anvendelse, ændrer intet herved. Dette forklares ved en ændring i de økonomiske forhold, især stigningen i verdensmarkedspriserne, men det kan selvfølgelig ikke begrunde den slutning, at ordningen allerede ved dens indførelse ikke skulle være rimelig.
Jeg vil derfor fastholde, at der på anden del af andet spørgsmål fra den forelæggende ret skal svares i overensstemmelse med den fortolkning, som Kommissionen har givet artikel 4 a, stk. 2 i forordning nr. 974/71.
3.
Den præjudicielle anmodning fra Pretore di Trieste kan derfor i det hele afgøres således:
a)
Der er inden grund til at fravige den fortolkning af artikel 4 a i forordning nr. 974/71, som er givet i dommen i sag 34/74. Det må følgelig fastholdes, at de i denne artikel nævnte indførselsomkostninger for produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de produkter, for hvilke der inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer er fastsat interventionsforanstaltninger, skal anses for kun at omfatte det variable element, hvormed der skal tages hensyn til priserne på basisprodukterne.
b)
Medlemsstaterne kan ikke i kraft af artikel 4 a i forordning nr. 974/71, sammenholdt med artikel 5, stk. 1 i forordning nr. 1463/73, anvende udligningsbeløb på de i artikel 1, stk. 2, litra b i forordning nr. 974/71 nævnte produkter, som er højere end de variable elementer, der pålægges disse produkter ved indførsel fra tredjelande.
c)
Ved anvendelsen af artikel 4 a i forordning nr. 974/71 på produkter, som er opført i artikel 1, stk. 2, litra b i denne forordning, skal medlemsstaterne kun tage hensyn til de indførselsomkostninger — iden betydning af ordet, der er anvendt under besvarelsens punkt a) —, som gælder for det pågældende produkt, men ikke indførselsomkostninger, der er fastsat for basisprodukterne.
(
1
) – Oversat fra tysk.