62021CJ0556_RES
Sag C-556/21
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
mod
E.NogS.S.ogJ.Y.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State – (Nederlandene))
Domstolens dom (Første Afdeling) af 30. marts 2023
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 604/2013 – afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – artikel 27 – klage over en afgørelse om overførsel af en asylansøger – artikel 29 – frist for overførsel – suspension af denne frist ved appel – foreløbig foranstaltning begæret af myndigheden«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – procedurer for overtagelse og tilbagetagelse – fristen for at gennemføre overførslen af ansøgeren om international beskyttelse – en ret, der behandler en sag til prøvelse af en dom, hvorved en afgørelse om overførsel er blevet annulleret, og som træffer bestemmelse om en foreløbig foranstaltning, der har til formål eller virkning, at fristen for overførsel suspenderes – lovlighed – betingelse – udsættelse forud for gennemførelsen af afgørelsen om overførsel i forbindelse med behandlingen af klagen i første instans
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 27, stk. 3, og art. 29, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 23-29 og 32-40 samt domskonkl.)
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – procedurer for overtagelse og tilbagetagelse – ret til en effektiv domstolsprøvelse – national lovgivning, der fastsætter mulighed for at iværksætte appel til prøvelse af en dom, hvorved en afgørelse om overførsel er blevet annulleret – lovlighed – grænser – overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet – ikke fravigelse af artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 604/2013
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 18 og 47; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 27, stk. 1)
(jf. præmis 30 og 31)
Resumé
I 2019 og 2020 indgav E.N., S.S. og J.Y. ansøgninger om international beskyttelse i Nederlandene. I perioden fra oktober 2019 til januar 2021 accepterede myndighederne i andre medlemsstater at overtage eller tilbagetage ansøgerne. På denne baggrund traf den kompetente nederlandske myndighed beslutning om uden behandling at afslå ansøgningerne om international beskyttelse og om på grundlag af Dublin III-forordningen (
1
) at overføre ansøgerne til disse medlemsstater. Førsteinstansretterne, der skulle træffe afgørelse i søgsmålene anlagt af ansøgerne til prøvelse af afgørelserne om overførsel, annullerede disse afgørelser og pålagde den kompetente nederlandske myndighed at træffe nye afgørelser angående ansøgningerne om international beskyttelse. Denne myndighed iværksatte appel til prøvelse af disse domme ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene). Myndigheden indgav samtidig hermed begæringer om foreløbige foranstaltninger med påstand om dels, at denne myndighed ikke skulle træffe en ny afgørelse om ansøgningerne om international beskyttelse, før der var taget stilling til appellerne, dels, at fristen for overførsel skulle suspenderes.
Ved tre afgørelser truffet i 2020 og 2021 gav dommeren, der behandler sager om foreløbige foranstaltninger ved den forelæggende ret, medhold i disse begæringer om foreløbige foranstaltninger. Den forelæggende ret ønskede imidlertid oplyst, om Dublin III-forordningens bestemmelser om retsmidler over for afgørelserne om overførsel (
2
) og om fristerne for overførsel (
3
) var til hinder for, at en begæring om foreløbige foranstaltninger indgivet af den kompetente nationale myndighed i forbindelse med en appel, som den har iværksat til prøvelse af en retsafgørelse, og som annullerer en afgørelse om overførsel med det formål at suspendere fristen for overførsel, tages til følge. Såfremt dette måtte være tilfældet, ville det tilkomme denne ret at fastslå, at denne frist var udløbet, og at Kongeriget Nederlandene dermed var blevet ansvarlig for behandlingen af de ansøgninger om international beskyttelse, som de appelindstævnte i hovedsagerne havde indgivet (
4
).
I sin dom fastslog Domstolen, at der kun kan træffes bestemmelse om en foreløbig foranstaltning, der gør det muligt for den kompetente myndighed, indtil resultatet af denne myndigheds indgivelse af påklage til prøvelse af en dom, hvorved en afgørelse om overførsel er blevet annulleret, foreligger, at undlade at træffe en ny afgørelse, og hvis formål eller følge er, at fristen for overførsel suspenderes, når gennemførelsen af afgørelsen om overførsel er blevet udsat i forbindelse med klagens behandling i første instans.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkede Domstolen, at i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, sker overførslen af den pågældende person til den ansvarlige medlemsstat senest seks måneder efter, at anmodningen fra en anden medlemsstat om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om en klage, hvor dette tillægges opsættende virkning i overensstemmelse med Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 3.
Det fremgik heraf, af EU-lovgiver havde haft til hensigt, at i de tilfælde, hvor gennemførelsen af afgørelsen om overførsel er blevet udsat, begynder fristen for overførsel først at løbe fra det tidspunkt, hvor afgørelsen om en klage over en afgørelse om overførsel bliver endelig. EU-lovgiver havde imidlertid ikke præciseret, efter hvilke processuelle regler denne regel skal anvendes i tilfælde af en påklage til andeninstansbehandling, og navnlig om anvendelsen af den nævnte regel kan indebære, at der af den ret, der behandler denne sag, træffes bestemmelse om foreløbige foranstaltninger.
I mangel af EU-lovgivning på området tilkommer det, når en medlemsstat i sin interne retsorden har truffet bestemmelse om en eventuel indførelse af en retslig prøvelse i anden instans, denne medlemsstat i medfør af princippet om procesautonomi at fastsætte de processuelle regler herfor, herunder den eventuelle anordning af foreløbige foranstaltninger. Disse regler skal dog overholde ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
Selv om en national lovgivning i denne sammenhæng fastsætter, at den ret, der behandler en sådan klage i anden instans, efter anmodning fra de kompetente myndigheder kan træffe bestemmelse om foreløbige foranstaltninger, kan den ikke kan fravige Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, ved at fastsætte, at sådanne foranstaltninger uden for de tilfælde, der var omhandlet i denne bestemmelse, har til virkning, at beregningen af fristen for overførsel udskydes og således forsinker udløbet heraf.
Det fulgte heraf, at der kun kan træffes bestemmelse om en foreløbig foranstaltning, der har til virkning, at fristen for overførsel udsættes, indtil resultatet af klagen til anden instans foreligger, når gennemførelsen af afgørelsen om overførsel er blevet udsat, indtil resultatet af klagen i første instans foreligger, i henhold til denne forordnings artikel 27, stk. 3 eller 4. I en sådan situation gør den forlængede udsættelse af fristberegningen for overførsel, indtil resultatet af klagen til anden instans foreligger, det for det første muligt at sikre processuel ligestilling mellem parterne og effektiviteten af klageprocedurer. Den sikrer således, at denne frist ikke udløber, såfremt gennemførelsen af afgørelsen om overførsel er blevet umuliggjort ved indgivelsen af en klage over denne afgørelse. Det forhold, at den opsættende virkning af klagen i første instans, i forbindelse med andeninstansbehandlingen af en klage, gøres betinget af beregningen af fristen for overførsel, gør det for det andet muligt at undgå, at indgivelse af påklage af en dom, hvorved en afgørelse om overførsel er blevet annulleret, systematisk medfører en udsættelse af denne fristberegning, der kan forsinke behandlingen af den pågældende persons ansøgning om international beskyttelse.
En sådan regel kan følgelig fremme gennemførelsen af Dublin III-forordningens formål om, således som det fremgår af fjerde og femte betragtning hertil, fastlæggelse af en klar og brugbar metode, som er baseret på kriterier, der er objektive og retfærdige for både medlemsstaterne og de pågældende personer, til hurtig fastsættelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse.
Når gennemførelsen af afgørelsen om overførsel derimod ikke er blevet udsat, indtil resultatet af klagen i første instans foreligger, gør vedtagelsen, i forbindelse med andeninstansbehandlingen af en klage, af en foreløbig foranstaltning som den, der var omhandlet i hovedsagerne, det faktisk muligt for de kompetente myndigheder – som hverken har gjort brug af den mulighed for på eget initiativ at udsætte gennemførelsen af afgørelsen om overførsel, som de er givet i medfør af Dublin III-forordningen (
5
), eller har gennemført afgørelsen om overførsel i løbet af behandlingen af denne klage – at udsætte beregningen af fristen for overførsel, som er fastsat i denne forordning (
6
), og således forhindre, at ansvaret for behandlingen af disse personers ansøgninger overføres til den anmodende medlemsstat i henhold til den nævnte forordning (
7
). Dette ville unødigt forhale forløbet af proceduren for international beskyttelse og tilsidesætte de førnævnte formål med forordningen.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31, herefter »Dublin III-forordningen«).
(
2
) – Dublin III-forordningens artikel 27 vedrører retsmidler over for en afgørelse om overførsel. Det kræves i stk. 3 heri, at medlemsstaterne stiller et retsmiddel til rådighed for de berørte personer, som kan føre til udsættelse af gennemførelsen af den afgørelse om overførsel, der er truffet over for dem.
(
3
) – Dublin III-forordningens artikel 29 vedrører de nærmere bestemmelser og frister for overførsel af berørte personer til den medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse.
(
4
) – Det følger af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, at såfremt overførslen ikke finder sted inden for fristen på seks måneder, fritages den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, principielt for sine forpligtelser til at overtage eller tilbagetage den pågældende, og ansvaret overføres så til den anmodende medlemsstat.
(
5
) – Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 4, gør det muligt for medlemsstaterne at fastsætte, at de kompetente myndigheder på eget initiativ kan beslutte at udsætte gennemførelsen af afgørelsen om overførsel i tilfælde, hvor udsættelse heraf hverken følger af loven eller en retlig afgørelse, når omstændighederne i forbindelse med gennemførelsen indebærer, at denne person, for at sikre en effektiv retsbeskyttelse af vedkommende, skal kunne blive på den medlemsstats område, som har vedtaget afgørelsen, indtil der er truffet endelig afgørelse vedrørende den pågældendes klage over denne afgørelse.
(
6
) – Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1.
(
7
) – Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2.