62021CC0354
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2022 m. liepos 14 d. (
1
)
Byla C-354/21
R.J.R.
dalyvaujant
Registrų centrui
(Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 650/2012 – Europos paveldėjimo pažymėjimas – Pažymėjimo sukeliamos pasekmės – Suvaržymai – Paveldėto turto įregistravimas nekilnojamojo turto registre – Atsisakymas“
I. Įvadas
1.
Moteris kartu su sūnumi gyveno Vokietijoje. Ji mirė, palikdama jį vieninteliu savo įpėdiniu. Ji turėjo nekilnojamojo turto Vokietijoje ir Lietuvoje. Jos sūnus gavo Vokietijos valdžios institucijų išduotą Europos paveldėjimo pažymėjimą, kuriame nurodyta, kad jis yra vienintelis palikėjos turto paveldėtojas. Šį pažymėjimą jis pateikė Lietuvos valdžios institucijoms, prašydamas nekilnojamojo turto registre įregistruoti nekilnojamąjį turtą. Šios atsisakė tenkinti šį prašymą, motyvuodamos tuo, kad minėtas pažymėjimas yra neišsamus.
2.
Taigi šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą keliamas subtilus klausimas dėl atitinkamų lex successionis ir lex registrii taikymo sričių atskyrimo ir, konkrečiau kalbant, dėl kompetencijos pasidalijimo tarp Europos paveldėjimo pažymėjimą išdavusios valdžios institucijos ir už nekilnojamojo turto registrą atsakingos valdžios institucijos, esančios kitoje valstybėje narėje.
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
1.
Reglamentas (ES) Nr. 650/2012
3.
Reglamento (ES) Nr. 650/2012 (
2
) 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas palikėjų palikimų paveldėjimui. Jis netaikomas mokesčių, muitų ar administraciniams klausimams.
2.   Šis reglamentas netaikomas:
<…>
k)
teisių in rem pobūdžiui; ir
l)
visoms registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokiam teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms.“
4.
Šio reglamento VI skyriuje „Europos paveldėjimo pažymėjimas“ yra 62–73 straipsniai.
5.
Šio reglamento 62 straipsnio „Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimas“ 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.   Šiuo reglamentu sukuriamas Europos paveldėjimo pažymėjimas (toliau – pažymėjimas), kuris išduodamas naudoti kitoje valstybėje narėje ir sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes.
<…>
3.   Pažymėjimu nepakeičiami valstybėse narėse panašiais tikslais naudojami vidaus dokumentai. Vis dėlto pažymėjimas, išduotas naudoti kitoje valstybėje narėje, taip pat sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes valstybėje narėje, kurios institucijos jį išdavė pagal šį skyrių.“
6.
To paties reglamento 63 straipsnio „Pažymėjimo paskirtis“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Pažymėjimas skirtas tam, kad juo naudotųsi įpėdiniai, <…> kuriems kitoje valstybėje narėje reikia pasinaudoti savo statusu <…> kaip įpėdinių <…>.
2.   Pažymėjimas visų pirma gali būti naudojamas siekiant įrodyti vieną ar daugiau iš toliau išvardytų faktų:
<…>
b)
nustatyto turto ar konkrečių turto dalių, sudarančių palikimą, priskyrimui pažymėjime nurodytam (-iems) įpėdiniui (-iams) arba, atitinkamais atvejais, testamentinės išskirtinės gavėjui (-ams);
<…>“
7.
Reglamento Nr. 650/2012 67 straipsnio „Pažymėjimo išdavimas“ 1 dalyje nustatyta:
„Išduodančioji institucija nedelsdama išduoda pažymėjimą šiame skyriuje nustatyta tvarka, kai patvirtintini faktai yra nustatyti pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba kitą konkretiems faktams taikomą teisę. Ji naudoja formą, nustatytą laikantis 81 straipsnio 2 dalyje nurodytos patariamosios procedūros.“
8.
Šio reglamento 68 straipsnyje „Pažymėjimo turinys“ nurodyta:
„Pažymėjime pateikiama tiek toliau nurodytos informacijos, kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas pažymėjimas:
<…>
l) kiekvienam iš įpėdinių tenkanti palikimo dalis ir, jei taikoma, kiekvienam įpėdiniui priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas (apyrašas);
<…>“
9.
Minėto reglamento 69 straipsnyje „Pažymėjimo sukeliamos pasekmės“ numatyta:
„1.   Pažymėjimas sukelia pasekmes visose valstybėse narėse nereikalaujant jokių specialių procedūrų.
2.   Preziumuojama, kad pažymėjimas tiksliai patvirtina faktus, nustatytus pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba pagal kitą konkretiems faktams taikytiną teisę. Preziumuojama, kad asmuo, pažymėjime nurodytas kaip įpėdinis, <…> turi pažymėjime nurodytą statusą ir (arba) pažymėjime nurodytas teises arba įgaliojimus ir kad nėra jokių kitų sąlygų ir (arba) apribojimų, susijusių su tomis teisėmis arba įgaliojimais, nei nurodyta pažymėjime.
<…>
5.   Pažymėjimas yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės atitinkamame registre, nedarant poveikio 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui.“
2.
Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 1329/2014
10.
Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 (
3
) 1 straipsnio 5 dalyje nurodyta:
„[Reglamento Nr. 650/2012] 67 straipsnio 1 dalyje nurodyto Europos paveldėjimo pažymėjimo forma nustatoma 5 priede (V forma) [toliau – V forma)].“
11.
V formoje pateikiamas priedų sąrašas, tarp kurių yra IV priedas „Įpėdinio (-ių) statusas ir teisės (PRIVALOMAS, jei pažymėjimo paskirtis – patvirtinti šiuos elementus)“.
12.
Šio IV priedo 9 punkte nurodomas „[į]pėdiniui paskirtas turtas, dėl kurio prašoma išduoti pažymėjimą“. Taip pat prašoma patikslinti, koks tai turtas, ir pateikti visus reikiamus jo identifikavimo duomenis. Be kita ko, šiame punkte esanti 13 išnaša suformuluota taip: „Registruoto turto atveju pateikite informaciją, pagal registrą tvarkančios valstybės narės teisę reikalingą turtui identifikuoti (pvz., tikslų nekilnojamojo turto objekto adresą, žemės registro, sklypo ar kadastro numerį, turto aprašą (jei reikia, pridėkite prašomus dokumentus).“
B. Lietuvos teisė
13.
Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymo, iš dalies pakeisto 2015 m. birželio 23 d. Įstatymu Nr. XII-1833 (toliau – Nekilnojamojo turto registro įstatymas), 5 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad Nekilnojamojo turto registrą tvarkanti įstaiga įstatymų nustatyta tvarka atsako už duomenų, kaupiamų nekilnojamojo turto registre, teisingumą ir apsaugą. Ši įstaiga atsako tik už tai, kad nekilnojamojo turto registre įrašyti duomenys atitinka dokumentus, kurių pagrindu šie duomenys buvo įrašyti.
14.
Minėto įstatymo 22 straipsnis reglamentuoja daiktinių teisių į nekilnojamąjį daiktą, šių teisių suvaržymų ir juridinių faktų įregistravimo nekilnojamojo turto registre teisinius pagrindus. Šioje nuostatoje pateikiamas dokumentų, patvirtinančių daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą atsiradimą arba juridinius faktus, kuriais remiantis šios teisės, jų suvaržymai arba šie juridiniai faktai registruojami nekilnojamojo turto registre, sąrašas; jį, be kita ko, sudaro: 1) valstybės institucijos sprendimas; 2) teismo sprendimas, nutartis, nutarimas, nuosprendis; ir 5) paveldėjimo teisės liudijimas.
15.
To paties įstatymo 23 straipsnio, nustatančio prašymų įregistruoti daiktines teises į nekilnojamąjį daiktą, šių teisių suvaržymus ir juridinius faktus padavimo tvarką, 2 dalyje numatyta, kad kartu su prašymu turi būti pateikiami dokumentai, patvirtinantys prašomų įregistruoti daiktinių teisių, šių teisių suvaržymų ar juridinių faktų atsiradimą. Nekilnojamojo turto registro įstatymo 23 straipsnio 3 dalyje patikslinta, kad dokumentai, kurių pagrindu patvirtinamos, atsiranda, baigiasi, perleidžiamos ar suvaržomos daiktinės teisės į nekilnojamąjį daiktą, šių teisių suvaržymai bei juridiniai faktai, turi atitikti teisės aktų reikalavimus ir juose turi būti įregistravimui nekilnojamojo turto registre būtini duomenys. Pagal šio įstatymo 23 straipsnio 4 dalį dokumentai, kurių pagrindu prašoma atlikti registraciją, turi būti surašyti įskaitomai ir juose turi būti pilni asmenų, susijusių su registracija, vardai, pavardės, pavadinimai, adresai, kodai bei nekilnojamojo daikto, susijusio su registracija, unikalus numeris, kuris suteikiamas Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatų nustatyta tvarka.
16.
Pagal Nekilnojamojo turto registro įstatymo 29 straipsnį Nekilnojamojo turto registrą tvarkanti įstaiga atsisako įregistruoti daiktines teises į nekilnojamąjį daiktą, šių teisių suvaržymus ir juridinius faktus, jeigu prašymo nagrinėjimo metu nustatoma, kad dokumentas, kurio pagrindu prašoma atlikti registraciją, neatitinka Nekilnojamojo turto registro įstatymo reikalavimų arba kad prašyme ar šiai įstaigai pateiktame dokumente nėra Nekilnojamojo turto registro nuostatuose (
4
) numatytų duomenų, būtinų nekilnojamajam daiktui bei daiktinių teisių į jį įgijėjams identifikuoti.
17.
Nekilnojamojo turto registro nuostatų 14.2.2 punkte nurodyta, kad nekilnojamąjį daiktą identifikuojantys duomenys – tai: 1) kadastro vietovė, kadastro blokas, žemės sklypo kadastro numeris; 2) unikalus žemės sklypo numeris (identifikavimo kodas); 3) unikalus statinio numeris (identifikavimo kodas); ir 4) unikalus buto arba patalpos numeris (identifikavimo kodas).
III. Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
18.
Pareiškėjas pagrindinėje byloje yra Lietuvos ir Vokietijos pilietis, gyvenantis Vokietijoje.
19.
2015 m. gruodžio 6 d. mirė pareiškėjo pagrindinėje byloje motina (toliau – palikėja), kurios nuolatinė gyvenamoji vieta tuo metu buvo Vokietijoje. Būdamas vienintelis palikėjos įpėdinis pareiškėjas pagrindinėje byloje be jokių išlygų priėmė palikėjos palikimą Vokietijoje. Jis kreipėsi į jurisdikciją turintį Vokietijos teismą, kad jam būtų išduotas Europos paveldėjimo pažymėjimas, nes palikimą sudarė ne tik Vokietijoje, bet ir Lietuvoje esantis turtas.
20.
2018 m. rugsėjo 24 d.Amtsgericht Bad Urach (Bad Uracho apylinkės teismas, Vokietija) išdavė pareiškėjui pagrindinėje byloje paveldėjimo teisės liudijimą Nr. 1 VI 174/18 (toliau – paveldėjimo teisės liudijimas), kuriame nurodyta, kad 2014 m. gegužės 10 d. miręs G. R. paliko savo turtą vienintelei savo paveldėtojai, t. y. palikėjai.
21.
Tą pačią dieną tas pats teismas išdavė Europos paveldėjimo pažymėjimą Nr. 1 VI 175/18 (toliau – Europos paveldėjimo pažymėjimas), jame nurodyta, kad palikėja paliko savo turtą pareiškėjui pagrindinėje byloje, kuris buvo vienintelis jos įpėdinis ir be išlygų priėmė palikimą.
22.
2019 m. kovo 15 d. pareiškėjas pagrindinėje byloje pateikė prašymą Registrų centrui – valstybės įstaigai, atsakingai, be kita ko, už nekilnojamojo turto kadastro ir registro tvarkymą Lietuvoje – siekdamas įregistruoti nuosavybės teises į palikėjai priklausiusį nekilnojamąjį turtą Lietuvoje. Savo prašymui pagrįsti jis pateikė Vokietijos teismo išduotus paveldėjimo teisės liudijimą ir Europos paveldėjimo pažymėjimą.
23.
2019 m. kovo 20 d. sprendimu Registrų centro Turto registrų tvarkymo tarnybos Nekilnojamojo turto registro departamento Tauragės skyrius (toliau – Skyrius) atmetė šį prašymą, motyvuodamas tuo, kad pateiktame Europos paveldėjimo pažymėjime nėra nekilnojamajam turtui identifikuoti reikalingų duomenų, numatytų Nekilnojamojo turto registro įstatyme, t. y. jame nėra išvardytas pareiškėjo paveldėtas turtas.
24.
Šį sprendimą pareiškėjas apskundė Registrų centro Centrinio registratoriaus ginčų nagrinėjimo komisijai (toliau – Komisija), ši 2019 m. gegužės 9 d. sprendimu paliko galioti Skyriaus sprendimą.
25.
Pareiškėjas pagrindinėje byloje pateikė skundą dėl Skyriaus ir Komisijos sprendimų Regionų apygardos administraciniam teismui (Klaipėdos rūmai), šis 2019 m. gruodžio 30 d. sprendimu šį skundą atmetė kaip nepagrįstą.
26.
Pareiškėjas pagrindinėje byloje dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Lietuvos vyriausiajam administraciniam teismui. Šio teismo išplėstinė teisėjų kolegija nusprendė, kad jo nagrinėjamoje byloje kyla klausimų, susijusių su Reglamento Nr. 650/2012 išaiškinimu.
27.
Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad pagal Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnio 5 dalį Europos paveldėjimo pažymėjimas yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas atitinkamame valstybės narės registre, nedarant poveikio jo 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui, t. y. šis pažymėjimas neturi įtakos šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies l punkto taikymui.
28.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Lietuvoje dokumentai, kuriais remiantis daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą gali būti įregistruojamos Nekilnojamojo turto registre, yra išvardyti Nekilnojamojo turto registro įstatymo 22 straipsnyje, o šio įstatymo 23 straipsnio 2–4 dalyse patikslinta, kokią privalomą informaciją ir duomenis minėti dokumentai turi patvirtinti. Atkreiptinas dėmesys ir į tai, kad nekilnojamojo turto registrą tvarkanti įstaiga, kaip viešojo administravimo subjektas, vykdo tik teisės aktuose jai suteiktus įgaliojimus, o juose jai nėra suteikta teisės pačiai nustatyti nuosavybės teisių apimtį, nei rinkti duomenis ir įrodymus, patvirtinančius tam tikrų faktų buvimą. Taigi jis nurodo, kad pagal šioje byloje taikytinas atitinkamas nacionalinės teisės normas informacija, reikalinga registracijai Nekilnojamojo turto registre, gali būti pateikta tik Nekilnojamojo turto registro įstatymo 22 straipsnyje išvardytuose dokumentuose ir kad tuo atveju, kai pateikti duomenys yra neišsamūs, nekilnojamojo turto registrą tvarkanti įstaiga neturi teisės atsižvelgti į kitus duomenis.
29.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kiek tai susiję su pagrindinės bylos aplinkybėmis, kad Vokietijos teismo išduotas Europos paveldėjimo pažymėjimas buvo parengtas naudojant V formą ir jame yra šios formos IV priedas, patvirtinantis paveldėtojo statusą ir teises. Vis dėlto jis pažymi, kad šio priedo 9 punkte nėra pateikta jokios informacijos, leidžiančios identifikuoti paveldėtojo paveldėtą turtą, dėl kurio prašoma išduoti pažymėjimą.
30.
Šis teismas pažymi, kad iš pareiškėjo pagrindinėje byloje pateiktų argumentų ir jo cituojamos Vokietijos teismų praktikos aišku, kad šių duomenų Europos paveldėjimo pažymėjimą išdavusi institucija nepateikė ne dėl neapdairumo. Pareiškėjas, be kita ko, teigia, kad Vokietijos paveldėjimo teisėje galioja universalaus turto paveldėjimo principas ir kad dėl to, kai visą palikėjo palikimą paveldi vienas paveldėtojas, pagal Vokietijos teisę neįmanoma nurodyti ar kaip nors apibrėžti paveldimus daiktus. Jo teigimu, iš suformuotos teismų praktikos matyti, kad Vokietijos teismai netaiko Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto, kuriame nustatyta, kad šiame pažymėjime turi būti nurodyta kiekvienam iš įpėdinių tenkanti palikimo dalis ir, jei taikoma, kiekvienam įpėdiniui priklausančių teisių ir (arba) turto apyrašas.
31.
Atsižvelgiant į tikslus, kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė įtvirtindamas Europos paveldėjimo pažymėjimą, visų pirma tikslą greitai, lengvai ir veiksmingai sureguliuoti tarpvalstybines pasekmes Sąjungoje turinčius paveldėjimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, kaip reikia aiškinti Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktą ir 69 straipsnio 5 dalį, kiek tai susiję būtent su šių nuostatų santykiu su valstybės narės, kurioje yra paveldimas turtas, nacionaline teise, reglamentuojančia nuosavybės teisės įregistravimo nekilnojamojo turto registre sąlygas.
32.
Šiomis aplinkybėmis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Reglamento Nr. 650/2012] 1 straipsnio 2 dalies l punktas ir 69 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nėra draudžiamos nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės teisės normos, pagal kurias Europos paveldėjimo pažymėjimo pagrindu įregistruoti nuosavybės teises Nekilnojamojo turto registre galima tik tuo atveju, jei Europos paveldėjimo pažymėjime nurodyti visi įregistravimui būtini duomenys?“
33.
Rašytines pastabas pateikė Lietuvos, Čekijos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Vengrijos vyriausybės bei Europos Komisija. 2022 m. gegužės 4 d. vykusiame posėdyje Lietuvos, Vokietijos ir Ispanijos vyriausybės bei Komisija pateikė savo žodines pastabas.
IV. Analizė
34.
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamentas Nr. 650/2012, būtent jo 1 straipsnio 2 dalies l punktas, 68 straipsnio l punktas ir 69 straipsnio 5 dalis, draudžia taikyti nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias nekilnojamasis turtas, kurį vienintelis įpėdinis įgijo pagal universalaus paveldėjimo principu grindžiamą paveldėjimo teisę, gali būti įregistruotas valstybės narės, kurios teritorijoje yra šis turtas, nekilnojamojo turto registre remiantis Europos paveldėjimo pažymėjimu, bet tik su sąlyga, kad šiame pažymėjime nurodyti visi pagal šios valstybės narės nacionalinę teisę reikalaujami nekilnojamojo turto identifikavimo duomenys.
35.
Šis klausimas susijęs, pirma, su Europos paveldėjimo pažymėjimui keliamais reikalavimais, ir, antra, su Reglamente Nr. 650/2012 nustatytos sistemos atskyrimu nuo tos, kuri nustatyta pagal nacionalinę teisę, reglamentuojančią teisių į nekilnojamąjį turtą įregistravimą registre.
36.
Reikia priminti, kad 2015 m. mirusi palikėja pati turtą paveldėjo 2014 m. iš savo vyro. Vis dėlto, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas aplinkybes ir pateiktą klausimą, šioje išvadoje nagrinėjamas tik palikėjos palikimas, kurį priėmė jos sūnus.
37.
Šiuo atveju, mano nuomone, reikia skirti klausimą, ar paveldimas turtas turi būti arba gali būti nurodytas Europos paveldėjimo pažymėjime (
5
), nuo klausimo, ar valstybės narės registro institucija gali atsisakyti įregistruoti šį turtą, motyvuodama tuo, kad jis nenurodytas Europos paveldėjimo pažymėjime (
6
). Prieš pradėdamas analizuoti šiuos du klausimus norėčiau trumpai pristatyti Europos paveldėjimo pažymėjimą Reglamento Nr. 650/2012 kontekste.
38.
Tiksliau tariant, siekiant išspręsti nagrinėjamos bylos problemą, arba Vokietijos valdžios institucijos privalo, remdamosi Reglamento Nr. 650/2012 nuostatomis, Europos paveldėjimo pažymėjime nurodyti atitinkamą turtą, arba Lietuvos valdžios institucijos pagal Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas privalo tenkinti prašymą, remdamosi Vokietijos valdžios institucijų parengtu Europos paveldėjimo pažymėjimu.
A. Dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo Reglamento Nr. 650/2012 kontekste
39.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 650/2012 7 konstatuojamosios dalies, šiuo reglamentu siekiama sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant laisvo asmenų, kurie patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimo kliūtis (
7
). Taigi šis reglamentas prisideda prie vidaus rinką papildančios laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės kūrimo ir turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šiuos principus (
8
).
40.
Reglamentu Nr. 650/2012 nėra suderinama materialinė paveldėjimo teisė. Taigi jame iš esmės nėra (
9
) materialinės teisės nuostatų paveldėjimo srityje. Vis dėlto šiame reglamente, taikant kolizines teisės normas, nustatoma paveldėjimui taikytina nacionalinė paveldėjimo teisė (
10
). Šiuo klausimu minėto reglamento 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendroji taisyklė, pagal kurią visam palikimui taikytina teisė yra tos valstybės, kurioje palikėjo mirties dieną buvo jo nuolatinė gyvenamoji vieta. Be to, pagal to paties reglamento 22 straipsnio 1 dalį asmuo gali pasirinkti, kad jo visą palikimą reglamentuojanti teisė bus valstybės, kurios pilietybę jis turi pasirinkimo metu arba mirties dieną, teisė. Taikytinos teisės taikymo sritis apibrėžta Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnyje. Šiuo atveju pakanka pažymėti, kad pagal šio reglamento 21 ir 22 straipsnius nustatyta teisė reglamentuoja visą palikimo paveldėjimą (
11
), įskaitant turto perdavimą (
12
).
41.
Reglamente Nr. 650/2012 reglamentuojama ne tik taikytina teisė, bet ir teismų jurisdikcija ir valstybėje narėje priimtų sprendimų pripažinimas bei vykdymas.
42.
Šio reglamento 62 ir paskesniuose straipsniuose reglamentuojama viena iš jo naujovių (
13
), t. y. Europos paveldėjimo pažymėjimas.
43.
Šiuo pažymėjimu siekiama visose valstybėse narėse užtikrinti tris pagrindines funkcijas (
14
): pirma, suteikti teises paveldėtojui tokių valdžios institucijų, kaip nekilnojamojo turto registro, arba privačių palikimo skolininkų, pavyzdžiui, bankų, atžvilgiu, antra, numatyti nuginčijamą prezumpciją dėl jo turinio tikslumo ir išsamumo ir, trečia, apsaugoti sąžiningą trečiąją šalį, kuri teikia paslaugas įpėdiniu paskirtam asmeniui arba kuri iš jo įsigyja paveldėtą turtą.
44.
Europos paveldėjimo pažymėjimui taikomas Reglamento Nr. 650/2012 VI skyriaus nuostatose nustatytas atskiras teisinis režimas (
15
), kuriuo siekiama užtikrinti vienodą šio reglamento taikymą visose valstybėje narėse (
16
). Kalbant apie šį pažymėjimą, šio reglamento 63–69 straipsniuose visų pirma minima jo paskirtis, jam išduoti reikalinga kompetencija, paraiškos pažymėjimui gauti pateikimo, nagrinėjimo ir išdavimo tvarka, taip pat jos turinys ir poveikis.
45.
Pagal Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio, reglamentuojančio Europos paveldėjimo pažymėjimo paskirtį, 1 dalį šis pažymėjimas yra skirtas tam, kad juo, be kita ko, naudotųsi įpėdiniai, kuriems kitoje valstybėje narėje reikia pasinaudoti savo statusu arba jų, kaip įpėdinių, teisėmis.
46.
Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose šiuo klausimu nurodyta, kad šis pažymėjimas gali būti naudojamas visų pirma siekiant pateikti įrodymus tokių atitinkamų faktų, kaip kiekvieno įpėdinio statusas ir (arba) teisės, konkretaus vieno daikto ar įvairių konkrečių daiktų, kurie yra paveldimo turto dalis, skyrimas įpėdiniui arba, atsižvelgiant į atvejį, pažymėjime nurodytam testamentinės išskirtinės gavėjui.
B. Dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo turinio
1.
Dėl Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio
47.
Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnyje pateikiamas informacijos, kuri turi būti nurodyta Europos paveldėjimo pažymėjime tiek, „kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas pažymėjimas“, sąrašas, į kurį įtraukta informacija apie „kiekvienam įpėdiniui tenkan[čią] dal[į], ir, jei reikia, konkretaus įpėdinio teisių ir (arba) turto sąrašas (apyrašas)“ (
17
).
a)
Dėl pareigos nurodyti atitinkamą turtą
48.
Kyla toks klausimas: ar už Europos paveldėjimo pažymėjimo išdavimą atsakinga valdžios institucija privalo nurodyti konkrečiam įpėdiniui tenkančias teises ir (arba) turtą?
49.
Europos paveldėjimo pažymėjimas – tai instrumentas, kuris gali būti naudojamas siekiant įrodyti skirtingus elementus. Kaip matyti, be kita ko, iš Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio pirmos pastraipos, jame pateikiama tiek informacijos, kiek jos reikia tikslui, kuriam jis išduodamas.
50.
Taigi šio pažymėjimo turinį lemia toks (konkretus) tikslas, kuriam skirtas Europos paveldėjimo pažymėjimas, kokį pareiškėjas nurodė pagal Reglamento Nr. 650/2012 65 straipsnio 3 dalies f punktą, ir taikytina nacionalinė paveldėjimo teisė. Iš šio reglamento 63 straipsnio 2 dalies a punkto matyti, kad visų pirma šio pažymėjimo tikslas yra įrodyti „paveldėtojo“ statusą. Akivaizdu, kad, kaip matyti iš minėto reglamento 63 straipsnio 2 dalies b punkto, tas pats pažymėjimas taip pat gali būti naudojamas siekiant įrodyti kitą informaciją, pavyzdžiui, konkretaus daikto ar įvairių konkrečių daiktų, sudarančių palikimą, paskyrimą įpėdiniui ar įpėdiniams. Mano nuomone, ši informacija gali būti įtraukta, jei tai pateisinama tinkamu Europos paveldėjimo pažymėjimo veikimu, siekiant, kad jis būtų visiškai veiksmingas.
51.
Toliau pasistengsiu įrodyti, kad nėra būtina remtis Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 2 dalies b punkte nurodyta informacija siekiant įregistruoti.
1) Universalus paveldėjimas
52.
Neginčijama, kad pagal Reglamento Nr. 650/2012 21 straipsnio 1 dalį šioje byloje taikytina nacionalinė paveldėjimo teisė yra Vokietijos teisė. Taigi, remiantis šia nuostata, ši teisė reglamentuoja visą palikimą ir, be kita ko, turto perdavimą įpėdiniui (
18
).
53.
Nagrinėjamu atveju pagal taikytiną Vokietijos teisę, t. y. pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas) 1922 straipsnio 1 dalį, mirus asmeniui (atsiradus palikimui), visas jo turtas (palikimas) pereina vienam ar keliems asmenims (paveldėtojams). Tai yra universalaus paveldėjimo principas. Kaip nurodo Vokietijos vyriausybė, tai reiškia, kad įpėdinis teisiškai perima palikėjo teises, kai tik įvyksta paveldėjimą sukeliantis įvykis, t. y. palikėjo mirtis.
54.
Reikia pabrėžti, kad Vokietijos teisėje numatytas tik universalus paveldėjimas, o tai reiškia, kad atitinkamai perduodami ne konkretūs daiktai, o absoliučiai visas turtas.
55.
Šiomis aplinkybėmis nebūtina į Europos paveldėjimo pažymėjimą įtraukti palikimo apyrašo, jei neatsiranda Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte žodžiais „jei taikoma“ apibrėžta situacija, t. y. tuo atveju, kai sudaromas konkrečiam įpėdiniui tenkančio turto apyrašas.
56.
Iš tiesų tokiu atveju šiame pažymėjime turėtų būti nurodyta, kad aptariamas asmuo yra konkretaus palikėjos turto paveldėtojas. Tačiau jei įpėdinis yra universalią teisę turintis įpėdinis, šiame pažymėjime nebūtina konkrečiai nurodyti turto.
57.
Šiomis aplinkybėmis turiu paneigti teiginį, kad žodžiai „jei taikoma“ turėtų būti suprantami taip, kad nurodomas tik Europos paveldėjimo pažymėjimo prašytojo pageidavimas (
19
). Nors prašytojas privalo informuoti šį pažymėjimą išduodančią valdžios instituciją apie jo paskirtį (
20
), vis dėlto remdamasi šia informacija ši valdžios institucija privalo nuspręsti, ar turtas turi būti nurodytas.
58.
Vis dėlto Komisija tvirtina, kad toks požiūris neatitinka Reglamento Nr. 650/2012 reikalavimų. Iš tiesų, jos nuomone, Europos paveldėjimo pažymėjime pateiktinos informacijos apimtis nustatoma atsižvelgiant ne į taikytiną nacionalinę paveldėjimo teisę, o į šio reglamento 68 straipsnį.
59.
Mano nuomone, laikydamasi tokio požiūrio Komisija neatsižvelgia į tai, kad Reglamentu Nr. 650/2012 reglamentuojama ne tik jurisdikcija ir Europos paveldėjimo pažymėjimo turinys, bet ir, kaip minėjau, bylai taikytina nacionalinė paveldėjimo teisė, kuri neišvengiamai turi įtakos šio pažymėjimo turiniui.
60.
Žinoma, Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnyje išsamiai reglamentuojamas Europos paveldėjimo pažymėjimo turinys, tačiau tai nereiškia, kad taikytina nacionalinė paveldėjimo teisė, kaip antai nustatyta pagal šį reglamentą, negali turėti įtakos šiam turiniui. Priešingai, šioje nuostatoje vartojamos formuluotės „[informacijos], kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas [Europos paveldėjimo pažymėjimas]“ ir „jei taikoma“ rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo valią atsižvelgti į taikytiną paveldėjimo teisę (išskirta mano). Taigi akivaizdu, kad nacionalinė teisė ir šis reglamentas yra tarpusavyje susiję, nes būtent taikytina paveldėjimo teisė pirmiausia lemia pažymėjimo turinį.
61.
Atsižvelgiant į tai, išduodančioji valdžios institucija prireikus turi būti tam tikra prasme lanksti ir laikytis praktikos, kurios ji nebūtinai yra įpratusi laikytis, ypač kai jai tenka taikyti užsienio teisę. Vis dėlto nagrinėjamu atveju taip nėra.
2) Neuniversalus paveldėjimas
62.
Jeigu situacijai nėra taikoma nacionalinė paveldėjimo teisė, kuri grindžiama universalaus paveldėjimo principu (
21
), ir jei pirma minėtas tikslas gali būti pasiektas tik nurodant atitinkamo asmens paveldimo turto dalį, labai tikėtina, kad atitinkamas turtas turės būti nurodytas.
63.
Šioje srityje nustatyti įpareigojimai ir reikalaujamos sąlygos gali skirtis atsižvelgiant į valstybes nares. Konkrečiai kalbant, pagal kitoje valstybėje narėje taikytiną paveldėjimo teisę gali būti reikalaujama pateikti išsamų palikimo apyrašą, o tai reikštų, kad būtų nustatyta pareiga įtraukti tokią informaciją į Europos paveldėjimo pažymėjimą. Tokia situacija atitiktų tą, kuriai taikomi Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte vartojami žodžiai „jei taikoma“.
b)
Dėl galimybės nurodyti atitinkamą turtą
64.
Lieka išsiaiškinti, ar, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, Europos paveldėjimo pažymėjimą išdavusi valdžios institucija gali į šį pažymėjimą laisvai įtraukti arba neįtraukti aptariamą nekilnojamąjį turtą, kai atitinkamas asmuo to prašo.
65.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog tam, kad Europos paveldėjimo pažymėjimas būtų visiškai veiksmingas, reikalingas tam tikras valstybių narių valdžios institucijų bendradarbiavimo ir tarpusavio pasitikėjimo lygis. Tai gali reikšti, kad išduodančioji valdžios institucija, siekdama lojaliai bendradarbiauti su kitų valstybių narių valdžios institucijomis, privalo atsižvelgti į kitos valstybės narės teisės aktų, reglamentuojančių registrą, reikalavimus, ypač jei ši institucija turi reikšmingos informacijos ir duomenų.
66.
Vis dėlto toks bendradarbiavimas išlieka gana sudėtingas, nes dėl to gali kilti kitų teisinių problemų.
67.
Darykime prielaidą, kad, pateikus tokį prašymą, Europos paveldėjimo pažymėjimą išduodanti valdžios institucija neprivalo nurodyti atitinkamo turto. Ar tokiu atveju tai būtų privaloma registro institucijai, turinčiai įregistruoti šį nekilnojamąjį turtą, esantį kitoje valstybėje narėje? O kaip dėl Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnio 2 dalies, pagal kurią preziumuojama, kad šis pažymėjimas tiksliai patvirtina faktus, nustatytus pagal paveldėjimui taikytiną nacionalinę teisę arba pagal kitą konkretiems faktams taikytiną teisę? Ar ši prezumpcija taikytina ir nuosavybės teisei į atitinkamą turtą?
68.
Be to, reikėtų visų pirma pažymėti, kad klausimas, ar tam tikras turtas priklauso palikto turto masei, yra ne paveldėjimo, o nuosavybės teisės klausimas (
22
). Paveldėjimui taikytina teisė, reglamentuojanti nuosavybės teisės perėjimo klausimą ir klausimą, kas tampa palikėjo turto savininku, turi būti atskirta nuo klausimo, ar konkretus turtas priklausė palikėjui.
69.
Galiausiai reikia pabrėžti, jog tam, kad galėtų nurodyti konkretų turtą, Europos paveldėjimo pažymėjimą išduodanti valdžios institucija turi turėti išsamią informaciją apie palikto turto masę (
23
). Vis dėlto, kaip matyti iš nagrinėjamos bylos, tai gali būti sudėtinga.
2.
Dėl V formos
70.
V formos IV priedo 9 punkte, skirtame nurodyti įpėdiniui paskirtam turtui, dėl kurio prašoma išduoti pažymėjimą, prašoma nurodyti, koks tai turtas, ir pateikti visus reikiamus jo identifikavimo duomenis (
24
).
71.
Priešingai, nei argumentuoja kai kurios bylos šalys ir mano kai kurie doktrinos autoriai (
25
), iš šios formos negalima daryti jokių išvadų.
72.
Iš tiesų šiame 9 punkte nurodyta informacija turi būti pateikta tik tada, kai reikia nurodyti konkretų nekilnojamąjį turtą (
26
). Kaip jau nurodžiau (
27
), taip nėra nagrinėjamu atveju, nes kalba eina apie universalų paveldėjimą.
73.
Be to, reikia priminti, kad (vienintelis) Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 tikslas yra įgyvendinti Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas, todėl jis niekaip negali viršyti esminių Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų. Bet koks kitas požiūris pažeistų institucinės pusiausvyros principą. Taigi, kaip Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 autorė, Komisija privalo paisyti teisės aktų leidėjo valios. Kitaip tariant, pagal šį įgyvendinimo reglamentą negali būti reikalaujama, kad V formoje būtų pateikta informacija, kuri nėra būtina atsižvelgiant į Europos paveldėjimo pažymėjimo tikslą. Priešingu atveju Reglamento Nr. 650/2012 nuostatos nepagrįstai netektų prasmės.
74.
Vadinasi, kadangi teisingas Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio aiškinimas leidžia daryti išvadą, kad pagal šią nuostatą nereikalaujama, kad Europos paveldėjimo pažymėjime būtų konkrečiai identifikuotas Lietuvoje esantis turtas, jokia Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 nuostata neturėtų leisti daryti kitokios išvados. Taigi šį įgyvendinimo reglamentą reikia aiškinti atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 650/2012.
C. Dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukeliamų pasekmių ir jo sąsajos su nacionaline nekilnojamojo turto teise (Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktas ir 69 straipsnio 5 dalis)
75.
Pagal Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnio 5 dalį Europos paveldėjimo pažymėjimas yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas atitinkamame valstybės narės registre, nedarant poveikio 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui.
76.
Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punkte, kuriuo siekiama atitinkamai apibrėžti lex successionis ir lex registrii taikymo sritis, nustatyta, kad šis reglamentas netaikomas „visoms registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokių teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms“.
77.
Byla, kurioje priimtas Sprendimas Kubicka (
28
), buvo vienintelė Teisingumo Teismui suteikta galimybė išaiškinti Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktą. Tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad šio Reglamento 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus ir 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jie draudžia valstybės narės valdžios institucijai atsisakyti pripažinti taikytinoje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem, kurią testatorius pasirinko pagal minėto reglamento 22 straipsnio 1 dalį, materialines pasekmes, kai toks atsisakymas grindžiamas tuo, kad testamentinė išskirtinė susijusi su nekilnojamojo turto, esančio toje valstybėje narėje, kurios teisės aktuose nenumatytas tiesiogines materialines pasekmes sukeliančios testamentinės išskirtinės institutas paveldėjimo atsiradimo momentu, nuosavybės teise.
78.
Šis Sprendimas Kubicka lėmė tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama Vokietijos teisė nebuvo taikyta nuosavybės perdavimui. Tačiau tai neturėjo įtakos nekilnojamojo turto registro taisyklėms. Taigi valstybės narės nacionalinėje teisėje gali būti nustatyti papildomi procedūriniai reikalavimai, tačiau tik tiek, kiek šie papildomi reikalavimai nesusiję su statusu, patvirtintu Europos paveldėjimo pažymėjimu.
79.
Kaip generalinis advokatas Y. Bot pažymėjo savo išvadoje byloje Kubicka (
29
), praktiškai gali būti reikalaujama pateikti kitus dokumentus ar informaciją, siekiant papildyti Europos paveldėjimo pažymėjimą, jei, pavyzdžiui, šiame pažymėjime nėra pakankamai tikslios informacijos, leidžiančios nustatyti turtą, kurio nuosavybės perleidimas turi būti įregistruotas.
80.
Vis dėlto šioje byloje reikia pažymėti, kad Lietuvos valdžios institucijos turi visą informaciją, reikalingą norint atlikti registraciją nekilnojamojo turto registre, t. y. jos gali nustatyti, kam atitinkamas turtas priklauso ar priklausė, o turėdamos Europos paveldėjimo pažymėjimą jos gali įsitikinti, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje yra paveldėtojas.
81.
Tokiu atveju, jei pareiškėjui galėtų būti nustatytos papildomos pareigos pagal Lietuvos nekilnojamojo turto teisę, Europos paveldėjimo pažymėjimo veiksmingumui kiltų grėsmė.
82.
Iš tiesų, net jei paveldėjimo būdu įgytas turtas konkrečiai nenurodytas Europos paveldėjimo pažymėjime, jo įgijimą galima įrodyti šiuo pažymėjimu. Remiantis šia logika, ne šio turto identifikavimas minėtame pažymėjime yra pagrindas pakeisti registraciją žemės registre, o atitinkamo asmens paveldėtojo statusas (
30
). Šiuo atžvilgiu tas pats pažymėjimas yra universalaus paveldėjimo pagal Vokietijos teisę, kuris apima ir palikėjo nekilnojamąjį turtą užsienyje, įrodymas. Būtent už nekilnojamojo turto registrą atsakinga valdžios institucija privalo patikrinti, ar atitinkamas turtas yra palikimo dalis, taigi, ar jis priklausė palikėjai. Atsižvelgdama į Europos paveldėjimo pažymėjime pateiktą informaciją valdžios institucija turi padaryti išvadą, kad asmuo, nurodytas kaip palikėjos įpėdinis, yra universalią teisę turintis įpėdinis.
83.
Taigi Lietuvos valdžios institucijoms nėra jokios teisėtos priežasties registravimo tikslais reikalauti papildomos informacijos, kad būtų galima nustatyti, ar atitinkamas asmuo yra aptariamo turto paveldėtojas. Įpareigojimas kreiptis į Vokietijos valdžios institucijas, kad šios nurodytų aptariamą nekilnojamąjį turtą, būtų laikomas formalumu, kuris negali būti pateisintas.
84.
Apibendrinant galima daryti išvadą, kad tol, kol nekeliama pavojaus Reglamento Nr. 650/2012 veiksmingumui, būtent šiuo reglamentu nustatyto Europos paveldėjimo pažymėjimo veiksmingumui, valstybės narės gali laisvai priimti teisės aktus nekilnojamojo turto teisės srityje. Vis dėlto minėto reglamento 1 straipsnio 2 dalies l punktas negali pakenkti Europos paveldėjimo pažymėjimo, kuris, kaip minėjau, pagal to paties reglamento 69 straipsnio 5 dalį yra galiojantis dokumentas siekiant įregistruoti paveldėtą turtą atitinkamame valstybės narės registre, veiksmingumui.
85.
Kitaip tariant, nors iš esmės nacionalinio nekilnojamojo turto registro įstatymo nuostatose turi būti atsižvelgiama į paveldėjimą sudarančio turto įgijimo sąlygas (
31
), paveldėjimą įrodantis Europos paveldėjimo pažymėjimas yra privalomas ir juo turi būti remiamasi registruojant registre, neatsižvelgiant į tai, ar jo turinys atitinka įprastą tokio pažymėjimo (arba panašaus nacionalinio dokumento) sudarymo praktiką nekilnojamojo turto registro valstybėje narėje (
32
). Tik tuo atveju, jei, kai prašoma įregistruoti nekilnojamąjį turtą, neįmanoma objektyviai nustatyti prašymo dalyko, gali prireikti papildyti Europos paveldėjimo pažymėjimą tam, kad bendras palikėjo turtas būtų įrodytas papildomais dokumentais, reikalingais tiksliam paveldėto turto identifikavimui (
33
).
D. Dėl valdžios institucijų bendradarbiavimo (Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnio 5 dalis)
86.
Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnio, kuriame reglamentuojamas prašymo išduoti Europos paveldėjimo pažymėjimą nagrinėjimo klausimas, penktoje pastraipoje numatyta, kad šio nagrinėjimo tikslais valstybės narės kompetentinga valdžios institucija, gavusi prašymą, suteikia kitoje valstybėje narėje esančiai Europos paveldėjimo pažymėjimą išduodančiai valdžios institucijai informaciją, saugomą visų pirma žemės kadastruose, civilinės būklės registruose ir registruose, kuriuose registruojami dokumentai ir faktai, susiję su paveldėjimu arba palikėjo sutuoktinių turto režimu ar jam lygiaverčiu turto režimu, kai pagal nacionalinę teisę ta kompetentinga valdžios institucija būtų įgaliota pateikti tokią informaciją kitai nacionalinei valdžios institucijai.
87.
Komisija mano, kad šiuo atveju Europos paveldėjimo pažymėjimą išduodanti Vokietijos valdžios institucija privalo susisiekti su Lietuvos valdžios institucijomis tam, kad nagrinėjant prašymą išduoti Europos paveldėjimo pažymėjimą jai būtų suteikta informacija apie nekilnojamąjį turtą.
88.
Nors akivaizdu, kad Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnio 5 dalyje įtvirtintas bendradarbiavimo mechanizmas turi esminės reikšmės tinkamam prašymo nagrinėjimui ir vėliau pažymėjimo išdavimui, vis dėlto nepritariu Komisijos nuomonei paprasčiausiai dėl to, kad bendradarbiavimas reikalingas tik tada, kai tai yra būtina.
89.
Kaip įrodoma šioje išvadoje, taip nėra nagrinėjamu atveju, kai registruojančioji valdžios institucija turi visą informaciją, reikalingą registracijai atlikti.
V. Išvada
90.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą:
Pagal 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo 1 straipsnio 2 dalies l punktą, 68 straipsnio l punktą ir 69 straipsnio 5 dalį draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias nekilnojamasis turtas, kurį vienintelis įpėdinis įgijo pagal universalaus paveldėjimo principu grindžiamą paveldėjimo teisę, gali būti įregistruotas valstybės narės, kurios teritorijoje yra šis turtas, nekilnojamojo turto registre remiantis Europos paveldėjimo pažymėjimu, bet tik su sąlyga, kad šiame pažymėjime nurodyti visi pagal šios valstybės narės nacionalinę teisę reikalaujami nekilnojamojo turto identifikavimo duomenys.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107; klaidų ištaisymai OL L 344, 2012, p. 3 ir OL L 60, 2013, p. 140).
(
3
)	2014 m. gruodžio 9 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas, kuriuo nustatomos formos, nurodytos Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 359, 2014, p. 30).
(
4
)	2014 m. balandžio 23 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Nr. 379 patvirtinti nuostatai.
(
5
)	Šiuo atveju kalbama apie Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio aiškinimą.
(
6
)	Šis klausimas susijęs su Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies 1 punkto ir 69 straipsnio 5 dalies išaiškinimu.
(
7
)	Žr. 2017 m. spalio 12 d. Sprendimą Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, 56 punktas).
(
8
)	Šiuo klausimu žr. Ch. Baldus, leidinyje M. Gebauer, T. Wiedmann, Europäisches Zivilrecht, 3-iasis leidimas, C.H. Beck, Miunchenas, 2021, 44 skyrius („Europäische Erbrechtsverordnung“), 1 straipsnis, 4 punktas.
(
9
)	Vis dėlto žr. Reglamento Nr. 650/2012 32 ir 33 straipsnius.
(
10
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 III skyrių.
(
11
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 1 dalį.
(
12
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalies e punktą.
(
13
)	Šis pažymėjimas yra labai svarbus tarpvalstybinių paveldėjimų praktiniam tvarkymui; konkrečiau žr. B. Hess, Europäisches Zivilprozessrecht, 2-asis leidimas, De Gruyter, Berlynas / Bostonas, 7.220 punktas. Taip pat žr. P. Wautelet, leidinyje A. Bonomi, P. Wautelet, Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2-asis leidimas, Bruylant, Briuselis, 2016, 62 straipsnis, 1 punktas ir paskesni.
(
14
)	žr. J. Kleinschmidt, „Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, 4 t., Nr. 77, p. 723–785, visų pirma p. 726. Taip pat žr. D. Stamatiadis, leidinyje H. P. Pamboukis, ES Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki / C.H. Beck / Hart / Nomos, Atėnai / Miunchenas / Oksfordas / Baden Badenas, 2017, 62 straipsnis, 26 punktas ir paskesni.
(
15
)	Žr. 2018 m. birželio 21 d. Sprendimą Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, 46 punktas), 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą E. E. (Jurisdikcija ir paveldėjimui taikytina teisė) (C-80/19, EU:C:2020:569, 70 punktas).
(
16
)	Žr. mano išvadą byloje Oberle (C-20/17, EU:C:2018:89, 90 punktas).
(
17
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punktą. Išskirta mano.
(
18
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalies e punktą.
(
19
)	Šiuo klausimu taip pat žr. M. Semelová, „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, Nr. 4, p. 200–203, visų pirma p. 201.
(
20
)	Žr. Reglamento Nr. 650/2012 65 straipsnio 3 dalies f punktą.
(
21
)	Taigi kalba eina apie kitokią situacija nei nagrinėjama šioje byloje.
(
22
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Th. Raff, „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, p. 203–205, visų pirma p. 204.
(
23
)	Šiuo klausimu taip pat žr. P. Wautelet, op. cit., 68 straipsnis, 26 punktas.
(
24
)	Dėl šiame 9 punkte esančios 13 išnašos formuluotės žr. šios išvados 12 punktą.
(
25
)	Žr., be kita ko, M. Semelová, op. cit., p. 203.
(
26
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Th. Raff, op. cit., p. 203 ir Ch. Budzikiewicz., leidinyje A.-L. Calvo Caravaca, A. Davì, H.-P. Mansel, The ES Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, 68 straipsnis, 19 punktas.
(
27
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
28
)	Žr. 2017 m. spalio 12 d. sprendimą (C-218/16, EU:C:2017:755, rezoliucinė dalis).
(
29
)	C-218/16, EU:C:2017:387, 67 punktas.
(
30
)	Šiuo klausimu taip pat žr. C. F. Nordmeier, „Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, p. 306–312, visų pirma p. 311.
(
31
)	Žr. 2017 m. spalio 12 d. Sprendimą Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, 54 punktas).
(
32
)	Šiuo klausimu taip pat žr. M. Margoński, Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšuva, 2022, p. 429.
(
33
)	Šiuo klausimu taip pat žr. M. Margoński, op. cit., p. 429.