62021CC0558
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 20. aprila 2023 (
1
)
Zadeva C‑558/21 P
Global Silicones Council in drugi
proti
Evropski komisiji
„Pritožba – Uredba (ES) št. 1907/2006 (REACH) – Sprememba Priloge XVII k Uredbi (ES) št. 1907/2006 o omejitvi proizvodnje, dajanja v promet in uporabe nekaterih nevarnih snovi, zmesi in izdelkov – Omejitev uporabe oktametilciklotetrasiloksana (‚D4‘) in dekametilciklopentasiloksana (‚D5‘) – Snovi, ki so obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene – Snovi, ki so zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih – Nesprejemljiva tveganja – Obrazložitev“
I. Uvod
1.
Uredba REACH (
2
) Komisiji omogoča, da omeji proizvodnjo snovi, njeno uporabo ali dajanje v promet, če iz teh dejavnosti izhaja nesprejemljivo tveganje za zdravje ljudi ali okolje.
2.
Posebna tveganja med drugim obstajajo za snovi, ki so obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene („PBT“) ali pa so zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih („vPvB“ za very persistant and very bioaccumulative). (
3
) Ker se takšne snovi razgrajujejo zelo počasi ali sploh ne, se lahko kopičijo v okolju. Učinkov takega kopičenja dolgoročno ni mogoče predvideti. Tako kopičenje je v praksi tudi težko odpraviti, saj prenehanje sproščanja snovi ne privede nujno do zmanjšanja koncentracije snovi v okolju. Poleg tega lahko snovi PBT ali vPvB onesnažijo oddaljena območja, ki jih je treba zaščititi pred nadaljnjim onesnaževanjem z nevarnimi snovmi na podlagi človekove dejavnosti. (
4
)
3.
Komisija z izpodbijano uredbo (
5
) prepoveduje uporabo spornih snovi – oktametilciklotetrasiloksana („D4“) in dekametilciklopentasiloksana („D5“) – v kozmetičnih izdelkih, ki se sperejo, ker je D4 snov PBT/vPvB, D5 pa snov vPvB.
4.
Ker je Splošno sodišče zavrnilo tožbo zoper izpodbijano uredbo, se ta pritožba nanaša zlasti na vprašanja, ali bi morala Komisija sama ugotoviti obstoj nesprejemljivih tveganj v zvezi s spornimi snovmi, kako je treba uporabiti koncept nesprejemljivih tveganj in ali je prepoved zadostno obrazložena. Poleg tega gre za razvrstitev spornih snovi kot PBT/vPvB ali vPvB, vendar to obravnavam le v sklepnih predlogih v zadevi C‑559/21 P, Global Silicones/ECHA, ki poteka vzporedno.
II. Pravni okvir
5.
Uredba REACH pooblašča Komisijo, da omeji proizvodnjo snovi, njeno uporabo ali dajanje v promet (naslov VIII).
6.
Člen 68(1) Uredbe REACH je pravna podlaga za uvedbo omejitev:
„Če iz proizvodnje snovi, njene uporabe ali dajanja v promet izhaja nesprejemljivo tveganje za zdravje ljudi ali okolje, ki jo je treba obravnavati v celi Skupnosti, se Priloga XVII spremeni v skladu s postopkom iz člena 133(4), tako da se sprejmejo nove omejitve ali spremenijo veljavne omejitve iz Priloge XVII za proizvodnjo, uporabo ali dajanje v promet snovi kot take, v zmeseh ali izdelkih v skladu s postopkom iz členov 69 do 73. Vsaka takšna odločitev upošteva socialno-ekonomski vpliv omejitve, vključno z razpoložljivostjo drugih možnosti.
[…]“
7.
Člen 69 Uredbe REACH ureja začetek postopka za uvedbo omejitve. Odstavek 4 se nanaša na začetek postopka s strani države članice:
„Če po mnenju Komisije pomeni proizvodnja, dajanje v promet ali uporaba snovi kot take, v zmesi ali izdelku tveganje za zdravje ljudi ali okolje, ki ni ustrezno nadzorovano in bi ga bilo treba obravnavati, Komisija uradno obvesti Agencijo, da predlaga, naj pripravi dokumentacijo, ki je v skladu z zahtevami iz ustreznih oddelkov iz Priloge XV.“
8.
Poleg tega člen 69 Uredbe REACH določa udeležbo javnosti, v skladu s členi od 70 do 72 pa je treba pridobiti mnenja Odbora za oceno tveganja in Odbora za socialno‑ekonomsko analizo.
9.
Člen 73(1) Uredbe REACH ureja uvedbo omejitve:
„Če so izpolnjeni pogoji iz člena 68, Komisija pripravi osnutek spremembe Priloge XVII […]
Če osnutek spremembe odstopa od izvirnega predloga ali če ne upošteva mnenj Agencije, Komisija priloži podrobno utemeljitev razlogov za neskladja.“
10.
V skladu s členoma 73(2) in 133 Uredbe REACH se končna odločitev sprejme v postopku komitologije ob udeležbi držav članic.
11.
Priloga I k Uredbi REACH ureja splošne zahteve za ocenjevanje snovi in poročila o kemijski varnosti. V točki 4.0.1 je opisano ravnanje s snovmi PBT in vPvB:
„Cilj ocenjevanja PBT in vPvB je določiti, ali snov izpolnjuje kriterije iz Priloge XIII, in če jih, opredeliti potencialne emisije snovi. Ocene nevarnosti v skladu z oddelkoma 1 in 3 te priloge, ki obravnava vse dolgoročne učinke, ter ocene dolgoročne izpostavljenosti ljudi in okolja, kakor je izvedena v skladu z oddelkom 5 (Ocena izpostavljenosti), korakom 2 (Ocena izpostavljenosti), ni mogoče izvesti z zadostno zanesljivostjo za snovi, ki izpolnjujejo kriterije za snov PBT in vPvB iz Priloge XIII. Zaradi tega se zahtevata ločeni oceni PBT in vPvB.“
12.
Točka 6.5 Priloge I k Uredbi REACH zlasti ureja obvladovanje tveganja, povezanega s snovmi PBT/vPvB:
„[…]
Za snovi, ki izpolnjujejo kriterije PBT in vPvB, proizvajalec ali uvoznik uporabi informacije, kot so bile pridobljene v koraku 2 oddelka 5, in sicer kadar na svoji lokaciji izvaja ukrepe za obvladovanje tveganja, ki zmanjšujejo emisije in izpostavljenost ljudi ter okolja, in kadar te ukrepe priporoča nadaljnjim uporabnikom med celotnim življenjskim krogom snovi, ki izhaja iz proizvodnje ali opredeljenih uporab.“
13.
Priloga XV k Uredbi REACH vsebuje zahteve za dokumentacijo, v kateri se predlaga omejitev. Že v uvodu je naveden sklic na Prilogo I:
„Ustrezni deli Priloge I se uporabijo za metodologijo in obliko vsake dokumentacije v skladu s to prilogo.“
14.
Drugo sklicevanje na Prilogo I je v pododdelku Priloge XV, točka 3, k Uredbi REACH:
„Informacije o nevarnosti in tveganju
Opišejo se tveganja, ki jih bo omejitev obravnavala, na podlagi ocene nevarnosti in tveganj v skladu z ustreznimi deli Priloge I ter se dokumentirajo v obliki, ki je določena v delu B te priloge za poročilo o kemijski varnosti.
Zagotovi se dokaz, da izvajani ukrepi za obvladovanje tveganja (vključno s tistimi, ki so opredeljeni v registracijah v okviru členov 10 do 14) ne zadostujejo.“
III. Dejansko stanje in postopek
15.
Združeno kraljestvo je 17. aprila 2015 Evropski agenciji za kemikalije (ECHA) poslalo dokumentacijo v skladu s Prilogo XV k Uredbi REACH, v kateri je predlagalo omejitev uporabe spornih snovi v kozmetičnih izdelkih, ki se v normalnih pogojih uporabe odstranijo z vodo po nanosu. To naj bi bilo potrebno za preprečitev vstopa spornih snovi v odpadno vodo.
16.
Odbor za oceno tveganja agencije ECHA je 10. marca 2016 izdal mnenje, v katerem je navedel, da D4 izpolnjuje kriterije za snovi PBT in vPvB, D5 pa kriterije za snovi vPvB. Odbor je potrdil tveganja, ki nastanejo, ko te snovi pridejo v vodo. Ugotovil je tudi, da je predlagana omejitev ciljno usmerjen in primeren ukrep na ravni Unije za zmanjšanje sproščanja spornih snovi iz izdelkov, ki se sperejo.
17.
Odbor za socialno‑ekonomsko analizo agencije ECHA je 9. junija 2016 predložil svoje mnenje in ugotovil, da je predlagana omejitev glede na njene socialno‑ekonomske prednosti in slabosti najprimernejši ukrep za zmanjšanje izpustov spornih snovi v odpadno vodo.
18.
Komisija je z izpodbijano uredbo z dne 10. januarja 2018 spremenila Prilogo XVII k Uredbi REACH tako, da se sporni snovi po 31. januarju 2020 ne smeta dajati v promet v kozmetičnih izdelkih, ki se sperejo, v koncentraciji, ki je enaka ali večja od 0,1 mas za katero koli od snovi. (
6
) Tam je pojasnjeno, da „kozmetični izdelki, ki se sperejo“, pomenijo izdelke, ki se ob normalnih pogojih uporabe po nanosu sperejo z vodo.
19.
V skladu z uvodno izjavo 8 izpodbijane uredbe ta omejitev uporabe obeh snovi temelji na nevarnih lastnostih D4 kot snovi PBT in snovi vPvB ter D5 kot snovi vPvB. Zato naj bi prisotnost spornih snovi v nekaterih kozmetičnih izdelkih, ki se po nanosu sperejo z vodo, pomenila tveganje za okolje.
20.
V uvodni izjavi 9 je pojasnjen obseg omejitve:
„[…] V kozmetičnih izdelkih, ki so namenjeni daljšemu stiku s kožo, lasmi ali sluznicami, D4 in D5 sčasoma izhlapita po uporabi, kakršni koli ostanki pa se sperejo pri običajnem umivanju. V dokumentaciji iz Priloge XV navedeni izdelki niso bili zajeti, saj ne predstavljajo velikega tveganja za okolje zaradi D4 in D5, RAC [Odbor za oceno tveganja] pa zato še ni ocenil njihovega morebitnega tveganja za okolje. Zato bi se morala omejitev uporabljati le za kozmetične izdelke, ki se sperejo in ki se v normalnih pogojih uporabe odstranijo z vodo kmalu po nanosu, saj se v teh okoliščinah D4 in D5 sprostita v vodno okolje pred izhlapevanjem.“
21.
Prvi pritožnik, Global Silicones Council, zastopa podjetja, ki proizvajajo in prodajajo silikonske izdelke po vsem svetu. Drugi pritožniki, Wacker Chemie AG, Momentive Performance Materials GmbH, Shin‑Etsu Silicones Europe BV in Elkem Silicones France SAS, so podjetja s sedežem v Evropski uniji, ki proizvajajo, prodajajo in dobavljajo silikonske izdelke, zlasti D4 in D5.
22.
Zoper izpodbijano uredbo so vložili tožbo, ki jo je Splošno sodišče zavrnilo z izpodbijano sodbo z dne 30. junija 2021, Global Silicones Council/Komisija (T‑226/18, neobjavljena, EU:T:2021:403).
23.
Pritožniki so 8. septembra 2021 vložili to pritožbo. Sodišču predlagajo, naj:
1.
razveljavi izpodbijano sodbo,
2.
razveljavi izpodbijano uredbo ali, podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
3.
Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka pred Splošnim sodiščem.
24.
American Chemicals Council (ACC) je bil v postopku pred Splošnim sodiščem intervenient na strani pritožnikov in podpira njihove predloge.
25.
Evropska komisija nasprotuje pritožbi in Sodišču predlaga, naj
1.
pritožbo zavrne in
2.
pritožnikom naloži plačilo stroškov.
26.
Nemčija in ECHA sta bili v postopku pred Splošnim sodiščem intervenientki na strani Komisije. Podpirata Komisijo in Sodišču predlagata, naj pritožnikom naloži plačilo stroškov. Drugi intervenienti Komisije pred Splošnim sodiščem niso sodelovali v pritožbenem postopku.
27.
Stranke so predložile pisna stališča. Sodišče ni opravilo ustne obravnave, saj je štelo, da na podlagi pisnega postopka ne potrebuje dodatnih informacij.
IV. Pravna presoja
28.
Pritožniki in ACC v podporo pritožbi navajajo pet pritožbenih razlogov.
29.
Četrti in peti pritožbeni razlog se nanašata na določitev bioakumulativnih lastnosti D4 in D5. V veliki meri ustrezata pritožbenim razlogom, ki so jih pritožniki in ACC navedli v zadevi C‑559/21 P, Global Silicones Council/ECHA, in jih je treba zavrniti na podlagi preudarkov, ki jih predstavljam v sklepnih predlogih v tej zadevi z dne 20. aprila 2023. Zato teh pritožbenih razlogov v teh sklepnih predlogih ne bom podrobneje obravnavala.
30.
Nasprotno pa se prvi trije pritožbeni razlogi v tej zadevi nanašajo na to, da je Splošno sodišče pritrdilo stališču Komisije, da sproščanje spornih snovi pomeni tveganje, ki upravičuje omejitev uporabe zadevne snovi v kozmetičnih izdelkih, ki se sperejo.
31.
V zvezi s tem pritožniki najprej formalno ugovarjajo dejstvu, da Komisija ni sama ugotovila, da je omejitev potrebna za preprečevanje nesprejemljivega tveganja, temveč se v veliki meri opira na presoje, opravljene v okviru predhodnega postopka (razdelek B). Pritožniki vsebinsko nasprotujejo podrobnostim ocene tega tveganja (razdelek C). Za obravnavo teh pritožbenih razlogov bom najprej predstavila pravno merilo, ki ga je treba upoštevati pri uporabi upoštevne določbe, in sicer člena 68(1) Uredbe REACH (razdelek A).
A.
Pravno merilo
32.
V skladu s členom 68(1) Uredbe REACH Komisija uvede omejitve, če iz proizvodnje snovi, njene uporabe ali dajanja v promet izhaja nesprejemljivo
tveganje za zdravje ljudi ali okolje.
33.
Komisija mora pri presoji, ali je tveganje nesprejemljivo, uporabiti načelo sorazmernosti. S tem zagotavlja, da se pri omejitvi spoštujejo temeljne pravice. Zaščitni ukrepi, kot je sporna omejitev, se lahko sprejmejo, če so potrebni in če ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebni zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih. Pri tem je treba, kadar je na voljo več (enako (
7
)) primernih ukrepov, izbrati najmanj zavezujočega; poleg tega povzročene neugodnosti ne smejo biti nesorazmerne s cilji, ki se poskušajo doseči. (
8
)
34.
Posebni cilj člena 68(1) Uredbe REACH je zmanjšati ali preprečiti tveganja, povezana s proizvodnjo snovi, njihovo uporabo ali dajanjem v promet. Omejitev, sprejeta na podlagi te določbe, mora biti, prvič, primerna za dosego tega cilja, in drugič, nujna za ta namen, torej mora biti najmilejše sredstvo.
35.
Tretjič, neugodnosti, povezane z omejitvijo, morajo biti sorazmerne s ciljem zmanjšanja ali preprečevanja zadevnega tveganja.
36.
Zakonodajalec je to razmerje konkretiziral v členu 68(1) Uredbe REACH s pojmom „nesprejemljivo tveganje“. Da bi bilo tveganje „nesprejemljivo“ in bi lahko upravičilo omejitev, mora biti zelo pomembno. Prav tako so možna „sprejemljiva“ tveganja, ki se ne smejo preprečevati z omejitvijo. Vendar iz členov 35 in 37 Listine, člena 114(3) PDEU ter člena 1(1) in uvodne izjave 1 Uredbe REACH izhaja, da si je treba prizadevati za visoko raven zaščite zdravja ljudi in okolja. To je treba upoštevati tudi pri odločanju o omejitvah.
37.
V zvezi s tem so za konkretno določitev ravni tveganja, ki velja za sprejemljivo za družbo, odgovorne institucije, ki so pristojne za politične odločitve. Sprejemljivo tveganje se namreč ne določi le na podlagi strogo znanstvenih preudarkov, ampak tudi ob upoštevanju družbenih dejavnikov. (
9
) Člen 68(1) Uredbe REACH to nalogo pri uvedbi omejitve dodeljuje Komisiji, ki jo izvaja v postopku komitologije ob udeležbi držav članic.
38.
Ker gre pri presoji, ali je tveganje nesprejemljivo, za zelo zapleteno znanstveno in tehnično vprašanje, ki zahteva tudi politični preizkus, ima Komisija široko polje proste presoje. Take ukrepe lahko sodišča Unije preverijo le glede očitnih napak pri presoji ali očitne prekoračitve polja proste presoje. V tem okviru sodišče Unije ne sme s svojo presojo znanstvenih in tehničnih dejstev nadomestiti presoje institucij, ki jim je zakonodajalec podelil to nalogo. (
10
)
39.
Ker pa imajo institucije Unije tako polje proste presoje, je spoštovanje jamstev, ki jih zagotavlja pravni red Unije v upravnih postopkih, še toliko bolj pomembno. Ta jamstva vključujejo zlasti pravico do zadostne obrazložitve odločbe. Le tako lahko namreč Sodišče preveri, ali so bili podani dejanski in pravni elementi, od katerih je odvisno izvrševanje pravice do proste presoje. (
11
)
B.
Formalna „ločitvena teza“
40.
Pritožniki in ACC s prvim delom prvega pritožbenega razloga in drugim pritožbenim razlogom navajajo bolj formalne ugovore.
41.
Komisija namreč v obrazložitvi izpodbijane uredbe ni navedla, da in zakaj meni, da zadevna uporaba spornih snovi pomeni nesprejemljivo
tveganje. Nasprotno, v uvodni izjavi 8 izpodbijane uredbe se je omejila na ugotovitev, da prisotnost spornih snovi v nekaterih kozmetičnih izdelkih, ki se po nanosu sperejo z vodo, pomeni tveganje za okolje. To tveganje naj bi bilo posledica dejstva, da je D4 snov PBT in snov vPvB, D5 pa snov vPvB.
42.
Čeprav so v mnenjih, ki so jih v predhodnem postopku predložili Združeno kraljestvo ter Odbor za oceno tveganja agencije ECHA in Odbor za socialno‑ekonomsko analizo agencije ECHA, navedene obsežnejše presoje in ugotovitve, jih pritožniki in ACC ne želijo sprejeti. Ta argument se lahko povzame kot „ločitvena teza“.
43.
V nadaljevanju bom najprej ovrgla to ločitveno tezo, nato pa preučila obrazložitev izpodbijane uredbe.
1. Prvi del prvega pritožbenega razloga – upoštevanje predhodnega postopka
44.
S prvim delom prvega pritožbenega razloga pritožniki in ACC izpodbijajo ugotovitve Splošnega sodišča iz točk 192 in 217 izpodbijane sodbe, ki pomenijo, da lahko Komisija implicitno prevzame presoje in ugotovitve iz predhodnega postopka, kar je v obravnavanem primeru tudi storila.
45.
Po mnenju pritožnikov in ACC je treba rezultate predhodnega postopka strogo ločiti od presoje, ki jo mora opraviti Komisija, ko uvede omejitev. Člen 68(1) Uredbe REACH naj bi namreč Komisijo pooblaščal le za uvedbo omejitve, kar je najstrožji poseg, predviden v tej uredbi. Poleg tega naj bi bil samo v tej določbi uporabljen pojem nesprejemljivega tveganja, medtem ko se v določbah o predhodnem postopku naj ne bi pojavljal.
46.
Vendar ta argument ni prepričljiv. Ugotovitve Splošnega sodišča so namreč v skladu s členom 73(1), drugi pododstavek, Uredbe REACH. Ta od Komisije zahteva, da priloži podrobno utemeljitev razlogov, če njen osnutek omejitve odstopa od izvirnega predloga (države članice ali ECHA) ali če ne upošteva mnenj ECHA. Obratno iz tega izhaja, da Komisiji ni treba podati podrobne utemeljitve, če je omejitev v skladu z izvirnim predlogom in mnenji. Splošno sodišče se na to določbo pravilno sklicuje v točki 213 izpodbijane sodbe.
47.
Vsekakor se stroga ločitev med presojo Komisije in predhodnim postopkom zdi nerealna tudi v praksi. Komisija sprejme odločitev v postopku komitologije ob udeležbi držav članic. Hkrati so v skladu s členom 85 Uredbe REACH države članice tesno vključene v sestavo in delo odborov, ki podajo stališča v predhodnem postopku.
48.
Poleg tega, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 188 in naslednjih izpodbijane sodbe, je namen stališč, podanih v predhodnem postopku, razkriti (ali ovreči) nesprejemljivo tveganje. Določbe, ki se uporabljajo, zgolj opisujejo to tveganje z drugimi besedami.
49.
Tako je sprožitev postopka od države članice na podlagi člena 69(4) Uredbe REACH že pogojena z dejstvom, da po mnenju te države članice proizvodnja, dajanje v promet ali uporaba snovi pomeni tveganje, ki ni ustrezno nadzorovano in bi ga bilo treba obravnavati. Dokler to velja, je tveganje nesprejemljivo. Takoj ko je ustrezno nadzorovano, je tudi sprejemljivo.
50.
Res je, da Splošno sodišče v točki 199 izpodbijane sodbe ugotavlja, da nesprejemljivo tveganje ni enako tveganju, ki ni ustrezno nadzorovano in bi ga bilo treba obravnavati. V nasprotju s pritožniki pa to ne nasprotuje točkama 192 in 217, v katerih Splošno sodišče Komisiji dovoljuje, da pri presoji, ali je tveganje nesprejemljivo, sprejme ugotovitve iz predhodnega postopka. V zvezi s točkama 198 in 199 naj bi bila navedena ugotovitev iz točke 199 namenjena predvsem izražanju, da se bo ocena tveganja med postopkom dodatno poglobila, zlasti od odborov agencije ECHA, kar Nemčija podpira s sklicevanjem na zgodovino nastanka ureditve.
51.
To izhaja tudi iz podrobnejšega pregleda predhodnega postopka.
52.
V dokumentaciji, ki jo je treba najprej pripraviti, mora država članica v skladu s Prilogo XV, oddelek II, točka 3, k Uredbi REACH dokazati, da izvajani ukrepi za obvladovanje tveganja ne zadostujejo, in utemeljiti predlagano omejitev, zlasti v zvezi s potrebo po ukrepanju na ravni Unije. Prav tako mora utemeljiti, da je omejitev primerna za zmanjšanje tveganj na sprejemljivo raven, in sicer v razumnem roku in na način, ki je sorazmeren s tveganjem. To nujno pomeni, da mora dokumentacija temeljiti vsaj na doslej nesprejemljivem tveganju.
53.
Ko država članica vse to predstavi, Odbor za oceno tveganja (člen 70 Uredbe REACH) in Odbor za socialno‑ekonomsko analizo (člen 71) podata svoje mnenje o predlogu in njegovi utemeljitvi, pri čemer upoštevata udeležbo javnosti. Pri tem v okviru svojih pristojnosti v celoti ocenita tveganje na eni strani in socialno‑ekonomski vpliv predlaganih omejitev na drugi strani.
54.
Splošno sodišče je v točki 217 izpodbijane sodbe torej samo izrazilo stališče, da Komisiji ni treba ponovno izrecno ugotoviti nesprejemljivega tveganja, kadar uvede omejitev in pri tem prevzame presoje iz predhodnega postopka, iz katerih je to tveganje že razvidno. Komisija je v sodnem postopku izrecno potrdila, da je ta pristop podlaga za izpodbijano uredbo.
55.
Poleg tega je treba zaradi te povezave med predhodnim postopkom in odločitvijo Komisije zavrniti trditev, da ocena nesprejemljivega tveganja ne more temeljiti na Prilogi I k Uredbi REACH. Ta trditev namreč temelji tudi na domnevni ločitvi predhodnega postopka od presoje Komisije. Uporaba Priloge I v predhodnem postopku ni sporna.
56.
Ločitveno tezo, ki jo v prvem delu prvega pritožbenega razloga zagovarjajo pritožniki in ACC, je torej treba zavrniti. Nasprotno, rezultate predhodnega postopka je treba upoštevati tako pri preverjanju popolnosti obrazložitve izpodbijane uredbe kot pri presoji te obrazložitve, če jo Komisija sprejme za svojo, kot v obravnavanem primeru.
2. Drugi pritožbeni razlog – nezadostna obrazložitev izpodbijane uredbe
57.
Pritožniki in ACC z drugim pritožbenim razlogom na podlagi ločitvene teze Splošnemu sodišču očitajo, da je v točki 337 izpodbijane sodbe napačno sprejelo obrazložitev izpodbijane uredbe kot zadostno.
58.
Vendar obrazložitev akta ne izhaja le iz njegovega besedila, ampak tudi iz njegovega sobesedila in vseh pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje. (
12
) V obravnavanem primeru k obrazložitvi prispevajo zlasti mnenja iz predhodnega postopka, ki jih Komisija sprejema kot svoja. Ta so bila pritožnikom znana; o njih so lahko v predhodnem postopku celo podali stališča. Zato tudi tega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti.
59.
Zaželeno bi bilo, da bi bilo mogoče obrazložitev izpodbijane uredbe v celoti ali vsaj v znatnem delu izpeljati iz uvodnih izjav. To ne bi le olajšalo Komisijinega pregleda uredbe, temveč tudi preprečilo tveganje nesporazumov. Kljub temu je mogoče obnoviti obrazložitev izpodbijane uredbe ob upoštevanju mnenj, podanih v predhodnem postopku.
60.
Izpodbijana uredba proizvodnje, uporabe in dajanja v promet spornih snovi ne omejuje v celoti. Nasprotno, prepoveduje dajanje teh snovi v promet v kozmetičnih izdelkih, ki se ob normalnih pogojih uporabe po nanosu sperejo z vodo.
61.
Zlasti iz uvodne izjave 9 izhaja, da je neposredni cilj te omejitve zmanjšati sproščanje spornih snovi v vodno okolje. To predstavlja veliko tveganje za okolje, ki je povezano s temi snovmi. Mnenje Odbora za oceno tveganja privede do enakega zaključka. (
13
)
62.
Odbor za oceno tveganja in Odbor za socialno‑ekonomsko analizo v svojih mnenjih razpravljata o primernosti prepovedi zadevne uporabe za dosego tega cilja in navajata, da bi bili drugi ukrepi manj učinkoviti.
63.
Glede razmerja med ciljem prepovedi in povezanimi neugodnostmi so izjave v predhodnem postopku o pomenu tveganja za okolje res protislovne. Vendar ta protislovja ne vplivajo na vsebino izpodbijane uredbe.
64.
Izhodišče je ugotovitev, da učinkov snovi PBT/vPvB na okolje in nazadnje tudi na ljudi ni mogoče predvideti, ker se te snovi lahko še naprej kopičijo. (
14
)
65.
Združeno kraljestvo je torej v svoji dokumentaciji, v kateri so navedeni razlogi za predlagano omejitev, po eni strani v vsakem sproščanju spornih snovi videlo „nesprejemljivo tveganje“, (
15
) po drugi strani pa je menilo, da je sproščanje v zrak neškodljivo, saj je mogoče domnevati, da bodo snovi tam ostale, dokler se ne razgradijo. (
16
)
66.
Odbor za oceno tveganja prav tako načeloma zahteva, da se vsako sproščanje spornih snovi čim bolj zmanjša, (
17
) in celo nasprotuje temu, da bi se sproščanje v zrak štelo za neškodljivo. Nasprotno, nedavna študija naj bi pokazala, da je sproščanje v zrak povezano tudi s tveganjem usedanja v vodo ali tla. (
18
)
67.
Združeno kraljestvo in Odbor za oceno tveganja sta kljub širšim izjavam o tveganjih spornih snovi predlagala le prepoved iz izpodbijane uredbe, katere namen je izključno preprečiti sproščanje v vodo. Odbor je le poudaril, da je treba pri prihodnjem pregledu omejitve nadalje preučiti tveganje sproščanja v zrak. (
19
)
68.
V skladu s tem je predlagano prepoved Združenega kraljestva in odobritev Odbora za oceno tveganja mogoče pojasniti le z dejstvom, da se pri sproščanju spornih snovi v vodno okolje te verjetno ne bodo v celoti razgradile, temveč se bodo vsaj delno kopičile v okolju.
69.
Združeno kraljestvo in Odbor za socialno‑ekonomsko analizo sta nazadnje preučila razmerje med prednostmi in neugodnostmi, ki izhajajo iz predlagane omejitve. Tudi ta odbor se ni strinjal z vsemi ocenami Združenega kraljestva, zlasti v zvezi z denarnim vrednotenjem prednosti omejitve, vendar je tako kot ta nekdanja država članica prišel do zaključka, da prednosti občutno prevladajo nad slabostmi.
70.
Ker je Komisija z izpodbijano uredbo sledila predlogu Združenega kraljestva, ki sta ga potrdila odbora, je treba izhajati iz tega, da je zlasti s primerjavo prednosti in slabosti prepovedi ugotovila, da je tveganje, ki naj ga obravnava, nesprejemljivo. Tako razumem tudi ugotovitev Splošnega sodišča v točki 187 izpodbijane sodbe.
3. Vmesni predlog
71.
Formalni ugovori zoper to, kako je Splošno sodišče obravnavalo obrazložitev izpodbijane uredbe, torej niso utemeljeni.
C.
Vsebinski ugovori zoper izpodbijano uredbo
72.
Drugi del prvega pritožbenega razloga in tretji pritožbeni razlog se nanašata na vsebinske ugovore zoper izpodbijano uredbo. V glavnem obravnavata prvo stopnjo presoje sorazmernosti, ki jo zahteva člen 68(1) Uredbe REACH, in sicer oceno tveganja. Vendar pa temeljita na pretiranih pravnih zahtevah ter na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe in izpodbijane uredbe.
1. Drugi del prvega pritožbenega razloga – prag nesprejemljivega tveganja
73.
Pritožniki z drugim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je v točki 202 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da Komisija ali mnenja iz predhodnega postopka niso opredelila kritičnega praga verjetnosti škodljivih učinkov, ki niso sprejemljivi za družbo. Drugače povedano: Komisija naj ne bi določila meje med sprejemljivim in nesprejemljivim tveganjem.
74.
Vendar Komisija ni bila dolžna, da v zvezi s tem izpelje sklep.
75.
Ker tveganja spornih snovi temeljijo na njihovih lastnostih PBT/vPvB, iz točke 4.0.1 Priloge I k Uredbi REACH izhaja, da ni treba opredeliti nobenega sprejemljivega tveganja, kot je Splošno sodišče navedlo v točkah 190, 191 in 202 izpodbijane sodbe.
76.
V točki 4.0.1 Priloge I k Uredbi REACH je pojasnjeno, da ocene nevarnosti ter ocene dolgoročne izpostavljenosti ljudi in okolja ni mogoče izvesti z zadostno zanesljivostjo za snovi PBT/vPvB. V okviru ocene kemijske varnosti in poročila o kemijski varnosti se zato le na podlagi kriterijev iz Priloge XIII preveri, ali gre za snovi PBT/vPvB, nato pa se opiše sproščanje teh snovi.
77.
Razlog za to ureditev je dejstvo, da se take snovi lahko kopičijo. Zato tudi določitev sprejemljivega tveganja za snovi PBT/vPvB ne more temeljiti na posebnih mejnih vrednostih za sproščanje.
78.
Če pritožniki temu nasprotujejo z metodo znanstvene organizacije za kvantitativno določanje tveganj snovi PBT/vPvP, je ta metoda lahko znanstveno sprejemljiva. Vendar pa nima nobene podlage v veljavnih določbah Uredbe REACH. V njih je navedeno, da je zaradi tveganja kopičenja teh snovi prepovedano določiti količino, ki jo je mogoče varno sprostiti.
79.
Pritožniki in ACC obveznost opredelitve sprejemljivega tveganja opirajo tudi na sodbo Splošnega sodišča v zadevi Pfizer, v skladu s katero je treba s preventivnimi ukrepi določiti raven zaščite, ki je po mnenju pristojnih organov primerna za družbo. V skladu s to ravnjo zaščite bi morali ti organi določiti stopnjo tveganja, za katero menijo, da ni več sprejemljiva za to družbo, in za katero so v primeru prekoračitve kljub obstoječi znanstveni negotovosti potrebni preventivni ukrepi. Pri tem je stopnja tveganja kritični prag za verjetnost škodljivih učinkov in za resnost teh mogočih učinkov. (
20
)
80.
Vendar že sodba Sodišča v zadevi Toolex, ki jo je Splošno sodišče takrat navedlo v sodbi Pfizer, kaže, da v vsakem primeru ni treba nujno določiti meje med sprejemljivimi in nesprejemljivimi tveganji. Sodišče je namreč v tej sodbi priznalo, da je bila ob upoštevanju težav pri določanju kritičnega praga resne nevarnosti načelna prepoved uporabe sporne snovi upravičena. (
21
)
81.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča v zvezi s previdnostnim načelom torej izhaja le, da je treba pri preventivnih ukrepih, prvič, opredeliti potencialno negativne posledice, in drugič, izvesti vsesplošno oceno tega tveganja, ki temelji na najzanesljivejših razpoložljivih znanstvenih podatkih in najnovejših mednarodnih raziskavah. (
22
) Nasprotno pa Sodišče ne zahteva natančne določitve meje še sprejemljivega tveganja.
82.
To je logično, saj je ta meja pogosto del znanstvene negotovosti, ki naj bi jo obravnavali preventivni ukrepi. Poleg tega lahko obstaja več snovi z enakimi tveganji, ki pa so povezana z različno ovrednotenimi prednostmi. V takih primerih je mogoče enako tveganje šteti za sprejemljivo pri snovi z veliko prednosti, pri snovi z malo prednosti pa ne.
83.
Zato Komisija tudi na podlagi splošnih preudarkov ni bila dolžna natančno opredeliti, v kolikšni meri je tveganje sproščanja spornih snovi lahko sprejemljivo.
84.
Iz teh razlogov menim, da tudi drugi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen.
2. Tretji pritožbeni razlog – emisije kot pokazatelj tveganja
85.
S tretjim pritožbenim razlogom pritožniki in ACC izpodbijajo zlasti točko 196 izpodbijane sodbe. V njej gre za to, da sta Združeno kraljestvo v svoji dokumentaciji, pripravljeni v skladu s Prilogo XV, in Odbor za oceno tveganja prišla do zaključka, da tveganj, povezanih s spornimi snovmi, ni mogoče zanesljivo količinsko opredeliti, vendar se njihove emisije lahko obravnavajo kot pokazatelj tveganja. Splošno sodišče meni, da ni očitnih napak pri presoji, ki bi lahko omajale izpodbijano uredbo.
86.
Nasprotno pa pritožniki in ACC menijo, da člen 68(1) Uredbe REACH v povezavi s prilogama XV in I k tej uredbi ne omogoča, da bi se vsako sproščanje snovi PBT/vPvB obravnavalo kot nesprejemljivo tveganje. Opiranje preventivnih ukrepov na izključitev vsakršnega tveganja („nično tveganje“) naj bi bilo v nasprotju s prejšnjo sodno prakso Splošnega sodišča. (
23
) Poleg tega naj pri nadzorovanju tveganj ne bi zadostovala opredelitev tveganja, temveč morajo politično odgovorni organi v drugem koraku določiti raven zaščite, ki jo je treba doseči, torej katero tveganje je še sprejemljivo.
a) Raven zaščite
87.
V zvezi s trditvijo glede določitve ravni zaščite se je treba sklicevati na pravkar opravljeno preučitev drugega dela prvega pritožbenega razloga. V skladu s tem ni treba v vsakem primeru določiti meje med sprejemljivimi in nesprejemljivimi tveganji. Nasprotno, Komisija lahko določeno tveganje šteje za nesprejemljivo, ne da bi določila, v kolikšni meri bi sproščanje sporne snovi pomenilo sprejemljivo tveganje.
b) Sproščanje kot pokazatelj tveganja
88.
Vendar je res, da mnenje Odbora za oceno tveganja in dokumentacija, ki jo je Združeno kraljestvo predložilo v skladu s Prilogo XV k Uredbi REACH, pri površnem pregledu dajeta vtis, da omejitev temelji izključno na potrebi po preprečevanju sproščanja snovi PBT/vPvB.
89.
Uredba REACH pa ne zahteva, da je treba preprečiti vsako sproščanje takih snovi. Zlasti v točki 6.5 Priloge I je določeno, da proizvajalci in uvozniki snovi PBT/vPvB izvajajo ukrepe za obvladovanje tveganja, ki so namenjeni zgolj zmanjšanju sproščanja, ni pa nujno, da ga preprečijo.
90.
Poleg tega je mogoče, da so prednosti nekaterih uporab snovi PBT/vPvP tako pomembne, da jasno prevladajo nad tveganji sproščanja in da torej omejitev ni upravičena. To se zlasti pričakuje, če snovi, pri katerih obstaja tveganje, pri pomembnih uporabah ni mogoče nadomestiti z manj tveganimi snovmi.
91.
Vendar pa trditve pritožnikov v zvezi s tem temeljijo na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe in izpodbijane uredbe. Vsebina izpodbijane uredbe in zgoraj navedena rekonstrukcija njene obrazložitve namreč dokazujeta, da ne temelji na preudarku, da je za vsako sproščanje snovi PBT/vPvP potrebna omejitev. Nasprotno, razlog za omejitev je preprečevanje sproščanja spornih snovi v vodno okolje zaradi njihove uporabe v kozmetičnih izdelkih, ki se sperejo. Splošno sodišče se na to sklicuje v točkah 194 in 195 izpodbijane sodbe, čemur pritožniki in ACC ne nasprotujejo.
c) „Nično tveganje“
92.
Zato ni utemeljena tudi trditev pritožnikov in ACC, da želi Komisija izključiti vsako tveganje ali da zahteva dokaz o neobstoju tveganja. Nasprotno, izpodbijana uredba izpodbija obstoj posebnega tveganja, in sicer tveganja sproščanja spornih snovi v vodno okolje.
93.
Poleg tega tudi sklicevanje na prejšnjo sodno prakso Splošnega sodišča glede ničnega tveganja temelji na napačnem razumevanju. Po mnenju Splošnega sodišča preventivnega ukrepa ali, nasprotno, njegove ukinitve ali omilitve ni mogoče pogojevati z dokazom, da tveganja sploh ne obstajajo. Z znanstvenega vidika takega dokaza na splošno ni mogoče zagotoviti, saj v praksi ne obstaja „nično tveganje“. (
24
)
94.
V nasprotju s trditvami pritožnikov in ACC pa to ne pomeni, da bi bila popolna izključitev določenega tveganja nedopustna. Gre bolj za to, da tveganje ne more upravičiti preventivnih ukrepov zgolj zato, ker ni bilo v celoti znanstveno izključeno. Sodišče tako redno poudarja, da ocene tveganja pri uporabi previdnostnega načela ni mogoče utemeljiti zgolj s hipotetičnimi preudarki. (
25
) S tem so mišljene gole domneve, ki še niso bile znanstveno potrjene. (
26
) Na drugi strani znanstveni pomisleki tudi pri obstoječi znanstveni negotovosti zadostijo zahtevam tega načela. (
27
)
95.
Tveganje kopičenja snovi PBT/vPvB pa ni hipotetično, ampak znanstveno priznano.
96.
Zato je treba zavrniti tudi tretji pritožbeni razlog.
3. Vmesni predlog
97.
Zato ni mogoče sprejeti tudi vsebinskih ugovorov pritožnikov in ACC.
D.
Končno pojasnilo – nesprejemljivost tveganja
98.
Vsi do zdaj obravnavani ugovori lahko temeljijo na prepričanju pritožnikov in ACC, da je Splošno sodišče zlasti v točkah 204 in 205 izpodbijane sodbe napačno sprejelo, da je Komisija na podlagi predhodnega postopka prišla do zaključka, da je tveganje sproščanja spornih snovi v vodno okolje, povezano z uporabo kozmetičnih izdelkov, ki se sperejo, nesprejemljivo.
99.
Vendar naj bi bilo to prepričanje posledica dejstva, da pritožniki in ACC upoštevajo le določene točke obrazložitve izpodbijane uredbe, zanemarjajo pa celotno sobesedilo.
100.
V zvezi s tem je treba ponovno opozoriti, da se izpodbijana uredba nanaša le na določeno tveganje, povezano z uporabo spornih snovi, in sicer tveganje sproščanja v vodno okolje.
101.
Uporabe, ki niso povezane s sproščanjem, pa sploh niso bile predmet postopka. O uporabi v kozmetičnih izdelkih, ki jih ni treba v kratkem času sprati, se je sicer razpravljalo, vendar je izpodbijana uredba ne zajema. Glede na trenutna spoznanja namreč ta uporaba vodi predvsem do sproščanja v zrak in le v manjši meri do sproščanja v vodno okolje.
102.
Kot je razvidno iz uvodne izjave 9 izpodbijane uredbe, jo je Komisija obravnavala kot „veliko tveganje za okolje“ in tako implicitno menila, da je to tveganje nesprejemljivo. Razlog za to oceno je, da se sporne snovi ob sproščanju v vodno okolje lahko kopičijo v okolju, zato so razvrščene kot snovi, ki se zelo lahko kopičijo v organizmih.
103.
Pritožniki in ACC v okviru četrtega in petega pritožbenega razloga izpodbijajo to razvrstitev kot snovi, ki se zelo lahko kopičijo v organizmih. Iz razlogov, ki jih navajam v svojih sklepnih predlogih z dne 20. aprila 2023 v zadevi C‑559/21 P, Global Silicones Council/ECHA, menim, da ti pritožbeni razlogi niso utemeljeni.
104.
Vendar je pri tem zanemarjeno vprašanje, ali presoja, da je tveganje kopičenja v okolju nesprejemljivo, temelji na očitni napaki. Ker pritožniki v zvezi s tem ne navajajo posebnih ugovorov, je treba opozoriti le na dve točki.
105.
Prvič, Komisija ima pri presoji tega vprašanja široko polje proste presoje, ki ga lahko sodišča Unije preverjajo le glede očitnih napak. (
28
)
106.
Drugič, sorazmernost ukrepa je bila predmet poglobljene preučitve v predhodnem postopku. Odbor za socialno‑ekonomsko analizo je zlasti ugotovil, da prednosti prepovedi močno prevladajo nad njenimi slabostmi, (
29
) ne da bi pritožniki ali ACC to izpodbijali.
107.
Torej ni očitne napake pri presoji. Zato bi bilo treba pritožbo zavrniti tudi, če bi se razlagala tako, da vsebuje možne kritike, navedene v tem oddelku.
V. Stroški
108.
Člen 184(2) Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
109.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
110.
Ker pritožniki s svojimi pritožbenimi razlogi niso uspeli in je Komisija predlagala, naj prevzamejo stroške, se pritožnikom naloži plačilo teh stroškov.
111.
V skladu s členom 140(1) Poslovnika Nemčija in ECHA, intervenientki na prvi stopnji, nosita svoje stroške. (
30
)
112.
Poleg tega iz člena 184(4) Poslovnika izhaja, da lahko Sodišče intervenientu na prvi stopnji, ki ni vložil pritožbe, a je sodeloval v pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem, naloži, da nosi svoje stroške. Ker je ACC sodeloval v postopku in ker s svojimi predlogi ni uspel, nosi svoje stroške. (
31
)
VI. Predlog
113.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Global Silicones Council in drugi pritožniki nosijo svoje stroške in stroške, ki so zaradi pritožbe nastali Evropski komisiji.
3.
Zvezna republika Nemčija, Evropska agencija za kemikalije in American Chemistry Council, Inc. (ACC) nosijo svoje stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	Uredba (ES) št. 1907/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije ter spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL 2006, L 396, str. 1); upoštevna je različica Uredbe Komisije (EU) 2017/1510 z dne 30. avgusta 2017 (UL 2017, L 224, str. 110).
(
3
)	Uvodna izjava 3 Uredbe Komisije (EU) št. 253/2011 z dne 15. marca 2011 o spremembi Uredbe (ES) št. 1907/2006 glede Priloge XIII (UL 2011, L 69, str. 7).
(
4
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28/06/2017), str. 11.
(
5
)	Uredba Komisije (EU) 2018/35 z dne 10. januarja 2018 o spremembi Priloge XVII k Uredbi (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) glede oktametilciklotetrasiloksana (D4) in dekametilciklopentasiloksana (D5) (UL 2018, L 6, str. 45).
(
6
)	Z Uredbo Komisije (EU) 2019/831 z dne 22. maja 2019 o spremembi prilog II, III in V k Uredbi (ES) št. 1223/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o kozmetičnih izdelkih (UL 2019, L 137, str. 29) je bila v celoti prepovedana uporaba D4 v kozmetičnih izdelkih.
(
7
)	Glej sodbe z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi (C‑333/14, EU:C:2015:845, točka 49); z dne 26. septembra 2018, Van Gennip in drugi (C‑137/17, EU:C:2018:771, točka 64), in z dne 26. aprila 2022, Poljska/Parlament in Svet (Filtriranje vsebin) (C‑401/19, EU:C:2022:297, točka 83).
(
8
)	Sodbe z dne 11. julija 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, točka 21); z dne 9. marca 2010, ERG in drugi (C‑379/08 in C‑380/08, EU:C:2010:127, točka 86), in z dne 4. junija 2020, Madžarska/Komisija (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, točka 41).
(
9
)	Sodba z dne 6. maja 2021, Bayer CropScience in Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, točka 155).
(
10
)	Sodbi z dne 15. oktobra 2009, Enviro Tech (Europe) (C‑425/08, EU:C:2009:635, točka 47), in z dne 21. julija 2011, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, točka 60), ter zlasti sklepi o Uredbi REACH z dne 27. marca 2014, Polyelectrolyte Producers Group in drugi/Komisija (C‑199/13 P, neobjavljen, EU:C:2014:205, točka 26); z dne 22. maja 2014, Bilbaína de Alquitranes in drugi/ECHA (C‑287/13 P, neobjavljen, EU:C:2014:599, točka 19), in z dne 4. septembra 2014, Rütgers Germany in drugi/ECHA (C‑290/13 P, neobjavljen, EU:C:2014:2174, točka 25).
(
11
)	Sodbi z dne 21. novembra 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, točka 14), in z dne 6. novembra 2008, Nizozemska/Komisija (C‑405/07 P, EU:C:2008:613, točka 56).
(
12
)	Sodbe z dne 25. oktobra 1984, Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen (185/83, EU:C:1984:331, točka 39); z dne 12. julija 2005, Alliance for Natural Health in drugi (C‑154/04 in C‑155/04, EU:C:2005:449, točka 109), in z dne 29. septembra 2022, ABLV Bank/SRB (C‑202/21 P, EU:C:2022:734, točka 193).
(
13
)	Mnenje Odbora za oceno tveganja z dne 10. marca 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, str. 6).
(
14
)	Mnenje Odbora za oceno tveganja z dne 10. marca 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, str. 19).
(
15
)	Priloga XV Restriction report iz junija 2015 (str. 16 in naslednje).
(
16
)	Priloga XV Restriction report iz junija 2015 (str. 20).
(
17
)	Mnenje Odbora za oceno tveganja z dne 10. marca 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, str. 6).
(
18
)	Mnenje Odbora za oceno tveganja z dne 10. marca 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, str. 9 in 10).
(
19
)	Mnenje Odbora za oceno tveganja z dne 10. marca 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, str. 26).
(
20
)	Sodba Splošnega sodišča z dne 11. septembra 2002, Pfizer Animal Health/Svet (T‑13/99, EU:T:2002:209, točka 145).
(
21
)	Sodba z dne 11. julija 2000, Toolex (C‑473/98, EU:C:2000:379, točka 45).
(
22
)	Sodbi z dne 28. januarja 2010, Komisija/Francija (C‑333/08, EU:C:2010:44, točka 92), in z dne 1. oktobra 2019, Blaise in drugi (C‑616/17, EU:C:2019:800, točka 46).
(
23
)	Pritožniki se sklicujejo zlasti na sodbi Splošnega sodišča z dne 11. septembra 2002, Pfizer Animal Health/Svet (T‑13/99, EU:T:2002:209, točki 145 in 152), in z dne 17. maja 2018, Bayer CropScience in drugi/Komisija (T‑429/13 in T‑451/13, EU:T:2018:280, točka 116).
(
24
)	Tako zlasti v sodbi Splošnega sodišča z dne 17. maja 2018, Bayer CropScience in drugi/Komisija (T‑429/13 in T‑451/13, EU:T:2018:280, točka 116).
(
25
)	Sodbe z dne 9. septembra 2003, Monsanto Agricoltura Italia in drugi (C‑236/01, EU:C:2003:431, točka 106); z dne 28. januarja 2010, Komisija/Francija (C‑333/08, EU:C:2010:44, točka 91), in z dne 19. januarja 2017, Queisser Pharma (C‑282/15, EU:C:2017:26, točka 60). Glej tudi sodbo Splošnega sodišča z dne 11. septembra 2002, Pfizer Animal Health/Svet (T‑13/99, EU:T:2002:209, točka 145).
(
26
)	Sodbe z dne 9. septembra 2003, Monsanto Agricoltura Italia in drugi (C‑236/01, EU:C:2003:431, točka 106); z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi (od C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, točka 77), in z dne 13. septembra 2017, Fidenato in drugi (C‑111/16, EU:C:2017:676, točka 51).
(
27
)	Sodba z dne 22. decembra 2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, točki 78 in 79).
(
28
)	Glej točko 38 zgoraj.
(
29
)	Glej točko 69 zgoraj.
(
30
)	Glede Nemčije sodba z dne 9. marca 2023, PlasticsEurope/ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2023:180, točka 155), in glede agencije ECHA sodba z dne 13. julija 2017, VECCO in drugi/Komisija (C‑651/15 P, EU:C:2017:543, točka 50).
(
31
)	Sodba z dne 6. maja 2021, Bayer CropScience in Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, točki 182 in 183).