61990CC0005_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
A - Sagens faktiske omstaendigheder
1. De forenede sager, vi skal behandle i dag efter en anmodning om praejudiciel afgoerelse, der forelagt af Bundesfinanzhof, vedroerer i foerste raekke fortolkningen af de faellesskabsbestemmelser, der gaelder for proceduren for forudbetaling af eksportrestitutioner, som er reguleret ved forordningerne (EOEF) nr. 565/80 (1) og nr. 798/80 (2). Formaalet med denne procedure for forudbetaling er at skabe ligevaegt mellem brugen af faellesskabsbasisprodukter med henblik paa udfoersel til tredjelande af forarbejdede produkter eller visse varer og brugen af basisprodukter fra saadanne lande, som indfoeres efter proceduren for aktiv foraedling (3). Med henblik herpaa er der i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 565/80 - en anden procedure er fastsat i artikel 5 - fastsat bestemmelser om udbetaling af et beloeb svarende til eksportrestitutionen, saa snart basisproduktet er anbragt under toldkontrol. Til sikring af tilbagebetaling af denne betaling, dersom betingelserne for ydelse af restitution ikke opfyldes, kraeves der en sikkerhed (forordning nr. 798/80, sjette betragtning, og artikel 7).
2. Det fremgaar imidlertid af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 798/80, at adgangen til disse ordninger er betinget af, at der til toldvaesenet indgives en angivelse, benaevnt "betalingsangivelse", hvori eksportoeren forpligter sig til at eksportere de paagaeldende produkter eller varer efter deres oplagring eller forarbejdning efter ordningen i artikel 4 eller artikel 5 i forordning nr. 565/80 samt til at kraeve restitution. Betalingsangivelsen skal indeholde en raekke oplysninger vedroerende de produkter, der skal eksporteres. Disse angivelser er opregnet i artikel 2, stk. 2 og 3, i forordning nr. 798/80.
3. Spoergsmaalet om retsvirkningerne af eksport af et produkt, der ikke svarer til oplysningerne i betalingsangivelsen, er et af de to spoergsmaal, vi skal behandle i dag. I de to sager oensker Bundesfinanzhof naermere at faa oplyst, hvorledes en saadan afvigelse paavirker den dato, der skal laegges til grund for restitutionssatsen, dersom eksportoeren har ret til restitution. Dersom man anvender artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 (4), hvilken bestemmelse gaelder for tilbagebetalingen, er der nemlig to muligheder, naar eksportoeren ikke har ret til det forudbetalte beloeb eller alene har ret til en del af dette - f.eks. som foelge af en saadan afvigelse. Som afgoerende dato kan man nemlig enten vaelge datoen for antagelsen af betalingsangivelsen eller den dato, der er angivet i en forudfastsaettelse, der endnu er gaeldende paa denne dato, dvs. anvende de saerlige regler inden for forudbetalingsordningen trods afvigelsen (artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 798/80), eller laegge eksportdatoen til grund som foreskrevet i den almindelige ordning for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (5).
4. Uafhaengigt af dette problem stiller Bundesfinanzhof ligeledes et spoergsmaal vedroerende gyldigheden af en forordning, hvorved Kommissionen har fastsat restitutionen til 0 ECU for eksport af hvedemel til Sovjetunionen.
5. De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for disse to problemer og som der detaljeret er redegjort for i retsmoederapporten, kan sammenfattes som foelger:
6. Sagsoegerne i hovedsagen arbejder i kornsektoren, hvor de driver moelleri- eller handelsvirksomhed. Den 27. november 1980 (sag C-5/90) og den 28. november 1980 (sag C-206/90) anbragte de visse maengder hvede under toldkontrol i henhold til artikel 4 i forordning nr. 565/80. I den betalingsangivelse, der blev indgivet i medfoer af artikel 2 i forordning nr. 798/80, forpligtede de sig til paa basis af denne hvede at fremstille visse bestemte maengder mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g samt til at eksportere disse inden for de givne frister. Det fremgaar af akterne i hovedsagen og et dokument fremlagt af sagsoegte, at eksportoererne i forbindelse med disse angivelser benyttede eksportlicenser med forudfastsaettelsesattester, der alle angik de samme maengder hvedemel, som var anfoert i de paagaeldende betalingsangivelser. Disse licenser indeholdt intet om askeindholdet. Sagsoegerne kraevede eksportrestitution og monetaere udligningsbeloeb for det i hver af betalingsangivelserne omhandlede mel i medfoer af forudbetalingsordningen.
7. Ved flere paa hinanden foelgende afgoerelser tilkendte Hauptzollamt dem foelgende beloeb: i sag C-5/90 et beloeb paa 1 574 347,25 DM i form af eksportrestitution og et beloeb paa 375 517,59 DM i form af monetaere udligningsbeloeb, eller i alt 1 949 864,84 DM, og i sag C-206/90 et beloeb paa 1 314 160,57 DM i form af eksportrestitution og et beloeb paa 273 881,12 DM i form af monetaere udligningsbeloeb, eller i alt 1 588 041,69 DM. I begge tilfaelde skete beregningen paa grundlag af de satser, der var gaeldende paa den i forudfastsaettelsesattesten angivne dato (i sag C-5/90: den 3.7.1980 og i sag C-206/90: den 1.7.1980). Disse satser fremgik af forordning (EOEF) nr. 1633/80 (6). I denne forordning fastsaettes der forskellige satser, som afhaenger af melets askeindhold og destination. For saa vidt angaar denne sag er det vaesentligt at bemaerke, at der i denne forordning sondres mellem mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g og mel med et askeindhold paa 521 mg til 620 mg. For eksport "til andre tredjelande" fastsaetter forordningen en restitution paa 75 ECU/t for den foerste kategori, men kun 71 ECU/t for den anden kategori. Derimod er satsen for eksport til Sovjetunionen i begge tilfaelde fastsat til 0 ECU.
8. I sag C-5/90 fremgaar det af den af Hauptzollamt fremlagte oversigt, at fastsaettelsen af eksportrestitutionssatsen til 0 ECU (for begge typer mel) for eksport til Sovjetunionen paavirkede restitutionsbeloebene paa to maader. For det foerste blev det restitutionsbeloeb, der skulle udbetales, i medfoer af artikel 4, stk. 7, foerste punktum, i forordning nr. 565/80 (artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 798/80) for stoerstedelen af de paagaeldende maengders vedkommende beregnet efter den sats, der var gaeldende for Sovjetunionen, idet destinationen endnu ikke var kendt paa tidspunktet for anmodningen om forudbetaling (afgoerelse af 11.12.1980). Det beloeb, der var fastsat for de oevrige tredjelande, blev alene tilkendt for en vis maengde mel, der allerede fra begyndelsen havde vaeret bestemt til Polen, og paa grundlag af mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g. Efter eksporten (der foregik mellem den 28.11.1980 og den 18.2.1981), og efter at sagsoegerne havde fremlagt dokumentation vedroerende visse maengder mel, hvorpaa man havde anvendt artikel 4, stk. 7, foerste punktum, i forordning nr. 565/80, tilkendte sagsoegte dem ligeledes visse tillaegsbeloeb, som skulle daekke forskellen i forhold til de beloeb, som sagsoegerne paa samme beregningsgrundlag og for eksport til "andre tredjelande" (i det foreliggende tilfaelde Sydyemen, Nordyemen og Polen), endnu var berettigede til. Endnu en gang blev beregningerne foretaget paa grundlag af et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g. For det andet paavirkede fastsaettelsen til 0 ECU af satsen for restitution for eksport til Sovjetunionen ogsaa restitutionen for den eksport, der faktisk var sket til Sovjetunionen, idet der i dette tilfaelde ikke blev betalt noget tillaegsbeloeb, og beloebene forblev de samme som dem, der var blevet tilkendt ved afgoerelsen af 11. december 1980.
9. For saa vidt angaar beskaffenheden af disse forskellige udbetalinger fremgaar det tillige af akterne i hovedsagen, at alene det beloeb, der er omhandlet i afgoerelsen af 11. december 1980 er blevet udbetalt i form af forudbetaling, mens tillaegsbeloebene er betalt i form af restitution (samtidig med de monetaere udligningsbeloeb) paa grundlag af artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 798/80 efter afslutningen af forudbetalingsproceduren. Det fremgaar af det anfoerte, at de omtvistede forhold i sag nr. C-5/90 falder i tre forskellige kategorier (7), nemlig:
- Det forudbetalte beloeb oversteg paa grund af forskellen med hensyn til melets kvalitet det beloeb, som eksportoeren var berettiget til. Dette var tilfaeldet for eksporten til Polen, hvis destination allerede var kendt, da anmodningen om forudbetaling blev fremsat (herefter benaevnt "tilfaelde nr. 1").
- Det forudbetalte beloeb svarede til det beloeb, som eksportoeren var berettiget til. Dette var tilfaeldet for saa vidt angik eksporten til Sovjetunionen, idet 0-satsen var den, der gjaldt - uafhaengigt af askeindholdet - baade for forudbetalingen og for den endelige betaling (herefter benaevnt "tilfaelde nr. 2").
- Det forudbetalte beloeb var lavere, men det samlede udbetalte beloeb stoerre end det, som eksportoeren var berettiget til. Dette var tilfaeldet for saa vidt angik eksport af visse partier, hvis destinationer ikke var kendt fra begyndelsen, men som senere bevisligt er blevet eksporteret "til andre tredjelande" (herefter benaevnt "tilfaelde nr. 3").
10. Omstaendighederne i sag C-206/90 er af samme beskaffenhed som i tilfaelde nr. 1 som fastlagt ovenfor. I denne sag var destinationen (Nordyemen) kendt allerede fra begyndelsen, og forudbetalingen blev saaledes ydet efter den sats, der var gaeldende for "andre tredjelande".
11. Efter at have foretaget kontrol fandt sagsoegte i begge sagerne, at det eksporterede mel havde et askeindhold, der oversteg 520 mg/100 g (8), og afkraevede sagsoegerne tilbagebetaling af et beloeb, der i hovedtraek var beregnet som foelger (9):
Den samlede udbetalte ekportrestitution
med tillaeg af minimumsforhoejelsen for samtlige de paagaeldende maengder (3 ECU/100 kg ifoelge artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 798/80)
med fradrag af den eksportrestitution, som sagsoegerne var berettigede til paa grundlag af foelgende restitutionssatser:
- I sag C-5/90, hvori en del af eksporten var sket, medens forudfastsaettelsesattesterne endnu var gyldige, var den sats, der var gaeldende pr. den i attesten angivne dato, anvendt paa denne del af eksporten.
Paa de resterende maengder havde sagsoegte anvendt den sats, der var gaeldende pr. eksportdatoen.
- I sag C-206/90 havde sagsoegte i alle tilfaelde anvendt den sats, der var gaeldende paa eksportdatoen, idet der ikke var sket eksport i forudfastsaettelsesattesternes gyldighedsperiode.
12. Selv om sagsoegte senere har givet afkald paa minimumsforhoejelsen med den begrundelse, at sikkerheden allerede var frigivet, var det beloeb, der kraevedes tilbagebetalt, betydeligt i begge sager, nemlig:
- i sag C-5/90: 616 507,19 DM;
- i sag C-206/90: 830 412,35 DM.
13. Forskellen beror paa tre forskellige forhold. Dels var der i samtlige forordninger, som var gaeldende pr. de paagaeldende datoer, og som Hauptzollamt betragtede som afgoerende, nemlig:
- forordning (EOEF) nr. 1633/80 (10)
- forordning (EOEF) nr. 2793/80 (11)
- forordning (EOEF) nr. 3143/80 (12)
- forordning (EOEF) nr. 3223/80 (13)
- forordning (EOEF) nr. 131/81 (14)
- forordning (EOEF) nr. 316/81 (15)
fastsat lavere satser for mel med et askeindhold paa 521 til 600 mg/100 g end for mel med lavere askeindhold (0 til 520 mg/100 g), der eksporteredes til "andre tredjelande", og dels var der i samtlige de forordninger, der var anvendt, og som var udstedt efter forordning nr. 1633/80, fastsat restitutioner for mel, der i almindelighed var lavere end dem, der var fastsat i forordning nr. 1633/80, der havde dannet grundlag for de foerste beregninger. For saa vidt angik eksporten til Sovjetunionen var der i forordning nr. 1633/80 - som allerede omtalt - fastsat en sats paa 0 ECU for begge typer mel. Derimod fastsattes der ikke i forordning nr. 316/81, der dannede grundlaget for de nye beregninger for en del af den eksport, der havde fundet sted i sag C-5/90, nogen restitution for eksport til Sovjetunionen. Som det fremgaar af sagsoegtes detaljerede redegoerelse, havde sagsoegerne paa grundlag af forordning nr. 1633/80 ret til et, omend ret ringe, beloeb (27,96 ECU/t), paa grund af de forhoejelser, der var sket ved forordningerne (EOEF) nr. 1550/79 (16) og nr. 1875/80 (17) samt den tilpasning, der var sket ved forordning (EOEF) nr. 1634/80 (18). Da anvendelsen af forordning nr. 316/81 ikke byggede paa nogen forudfastsaettelse, kunne der ikke i det foreliggende tilfaelde foretages nogen justering, rent bortset fra, at det fremgaar af artikel 19 i forordning nr. 2730/79, at bestemmelserne om forudfastsaettelse af eksportrestitutioner samt justeringer af restitutionssatser kun finder anvendelse paa produkter, for hvilke satsen er 0 eller derover.
14. Sagsoegerne anlagde herefter sag ved Finanzgericht Hamburg til proevelse af de afgoerelser, der var indeholdt i disse nye beregninger. De vandt delvis denne sag. Finanzgericht anvendte efter sagsoegernes paastand artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 som affattet ved forordning nr. 3445/85 (dennes artikel 2, stk. 2). Retten fandt ganske vist, at restitutionen skulle beregnes under hensyntagen til, at det eksporterede mel havde haft et askeindhold paa over 520 mg/100 g, som paavist af Hauptzollamt, hvorfor man maatte anvende de lavere satser, som gjaldt for denne kategori af mel, men fastslog, at den dato, der var anfoert i forudfastsaettelsesattesterne, ogsaa var den, det skulle laegges til grund for restitutionssatsen. Retten fandt nemlig, at de bestemmelser, der skulle finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde, ikke var artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80, men litra c), idet sagsoegerne havde overholdt fristen for eksport. I betragtning af betydningen af og formaalet med forudbetalingen fandt retten ikke, at det i henseende til restitutionsordningen var nogen forudsaetning for at betragte fristen som overholdt, at det produkt, der var fremstillet af basisproduktet, var noejagtigt det samme som det, der var anfoert i betalingsangivelsen (19).
15. Baade sagsoegerne og Hauptzollamt har paaanket de afsagte domme til Bundesfinanzhof. Hauptzollamt gjorde her i det vaesentlige gaeldende, at det faktisk eksporterede produkt ikke havde vaeret genstand for nogen forudbetalingsprocedure. Det haevdede, at sagsoegerne havde forpligtet sig til at eksportere mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g. Sagsoegerne erklaerede sig enige i Finanzgericht' s afgoerelse, for saa vidt angaar anvendelsen af artikel 10, stk. 4, litra c), i forordning nr. 798/80, men fremsatte en raekke andre indsigelser. Af betydning for denne sag er i denne henseende alene, at sagsoegerne i sag C-5/90 under sagen for den forelaeggende ret har gjort gaeldende, at Kommissionen ulovligt har nedsat restitutionssatsen for mel, der eksporteres til Sovjetunionen, til 0 ECU. Stillet over for disse anbringender har Bundesfinanzhof foerst og fremmest forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal i begge sagerne:
"Skal faellesskabsrettens bestemmelser, herunder bl.a. bestemmelserne i artikel 10, stk. 4, i forordning (EOEF) nr. 798/80 som affattet ved forordning (EOEF) nr. 3445/85, fortolkes saaledes, at en erhvervsdrivende, der har modtaget forudbetaling af eksportrestitution i medfoer af artikel 4 i forordning (EOEF) nr. 565/80, og som ved fremsaettelsen af sin anmodning om betaling har forpligtet sig til i henhold til artikel 2 i forordning (EOEF) nr. 798/80 at eksportere mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g, men faktisk har eksporteret mel med et askeindhold, der overstiger 520 mg/100 g, skal tilbagebetale hele det forudbetalte beloeb og alene i stedet for dette kan kraeve eksportrestitution for de faktisk eksporterede produkter efter ordningen i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29. november 1979?"
16. I sag C-5/90 har Bundesfinanzhof tillige stillet foelgende spoergsmaal:
"Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Er forordning (EOEF) nr. 1633/80 gyldig for saa vidt som restitutionen for eksport til USSR er fastsat til 0 ECU? Saafremt dette spoergsmaal besvares benaegtende: Skal en eksportoer herefter under visse omstaendigheder behandles, som om restitutionen for eksport til Sovjetunionen ikke var blevet suspenderet?"
B - Retsspoergsmaal
Det faelles spoergsmaal i de to sager
17. Dette spoergsmaal drejer sig i det vaesentlige om, hvorledes den naevnte kvalitetsforskel mellem de varer, der eksporteres, og de varer, der er anfoert i betalingsangivelsen, paavirker valget mellem de forskellige muligheder, der er omhandlet i artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 som affattet ved forordning nr. 3445/85. Som allerede naevnt spoerger Bundesfinanzhof her, om man skal anvende de almindelige regler i forordning nr. 2730/79 (dennes artikel 3, stk. 1) ved beregningen af det beloeb, som eksportoeren i saa tilfaelde har krav paa, eller om man skal benytte den saerlige ordning i forbindelse med forudbetalingsproceduren (artikel 3, stk. 2 i forordning nr. 798/80).
18. I - Inden jeg behandler artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80, skal jeg kort redegoere for forskellen mellem disse to ordninger - under hensyn til de bestemmelser om forudfastsaettelse, der gaelder i hovedsagen.
19. Er der ikke sket forudfastsaettelse, er sagen nemlig ganske enkel (20). De satser, der gaelder for restitutionerne og de monetaere udligningsbeloeb, afhaenger nemlig da af eksportdatoen, hvis der er tale om den almindelige ordning, og af datoen for antagelsen af betalingsangivelsen, hvis det drejer sig om forudbetalingsordningen.
20. Hvis eksportoeren derimod er i besiddelse af en forudfastsaettelse, skal han inden for den almindelige ordning eksportere de paagaeldende produkter eller varer inden for forudfastsaettelsesattestens gyldighedsperiode for at kunne opnaa den sats, der var gaeldende pr. forudfastsaettelsesdatoen ifoelge attesten.
21. Det forholder sig anderledes, dersom man anvender forudbetalingsordningen. I saa tilfaelde fremgaar det af de bestemmelser, der er udstedt i tidens loeb, nemlig:
- bestemmelserne i artikel 17, stk. 1, litra b), og stk. 8, litra b), andet led, sammenholdt med artikel 9, stk. 3, litra b), nr. 3, andet led, i forordning (EOEF) nr. 193/75 (21), der finder anvendelse i den foreliggende sag
- bestemmelserne i artikel 29, litra b), og artikel 32, litra b), aa), tredje led, sammenholdt med artikel 22, stk. 1, litra b), tredje led, i forordning (EOEF) nr. 3183/80 (22) samt
- bestemmelserne i artikel 29, litra b), sammenholdt med artikel 22, stk. 1, litra b), fjerde led, i forordning (EOEF) nr. 3719/88 (23)
at man med hensyn til licensernes (24) gyldighedsperiode anser pligten til at eksportere for opfyldt og retten hertil paa grundlag af eksportlicensen for udnyttet paa den dag, hvor toldvaesenet antager betalingsangivelsen. I medfoer af artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 798/80 er denne dag tillige den, der er afgoerende ved justering af den forudfastsatte restitution eller det monetaere udligningsbeloeb. Denne ligestilling af antagelsen af betalingsangivelsen med den faktiske eksport rejser spoergsmaalet om laengden af forudfastsaettelsesattestens gyldighedsperiode. I denne henseende skal jeg fastslaa, at ordningen med forudbetalingsproceduren kan foere til en faktisk forlaengelse af denne gyldighedsperiode (25), og det er netop det, der er sket i den foreliggende sag. Ganske vist svarer forarbejdningsfristen i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 798/80 i almindelighed til den resterende del af gyldighedsperioden, naar der fremlaegges forudfastsaettelsesattest, men dersom den frist, der herefter bliver tale om, er paa under tre maaneder, forlaenges den til tre maaneder. I alle tilfaelde har den erhvervsdrivende den frist for eksport paa 60 dage, der er fastsat i artikel 11, stk. 3, og denne frist afpasses efter de anfoerte regler, idet den foerst begynder at loebe efter slutningen af proceduren ifoelge artikel 4 eller artikel 5 i forordning nr. 565/80.
22. Dette er de forskelle, der bestaar mellem den almindelige ordning og den saerlige ordning vedroerende forudbetaling, for saa vidt de indvirker paa den dato, der skal laegges til grund ved fastsaettelsen af restitutionssatsen.
23. II - Med henblik paa etablering af forbindelsen mellem det anfoerte og artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80, hvis fortolkning vi behandler i dag, skal det erindres, at det er artikel 11 i denne forordning, som jeg allerede har naevnt, der danner grundlaget for beregningen af de tidsfrister, inden for hvilke man anvender de regler om den afgoerende dato, der er fastsat inden for rammerne af forudbetalingsproceduren, nemlig artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 798/80. Hvis de frister, der er fastsat i artikel 11, ikke overholdes efter ivaerksaettelsen af forudbetalingsproceduren, falder den paagaeldende eksport paa ny ind under ordningen ifoelge de almindelige bestemmelser (26). Artikel 42, stk. 1, andet led, i forordning nr. 3183/80 (tillige med artikel 43, stk. 1, andet led, i forordning nr. 3719/88) bekraefter dette i det saerlige tilfaelde, hvor eksportoeren har benyttet en forudfastsaettelsesattest inden for rammerne af en forudbetalingsprocedure. Anvendelsen af artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80 foerer til samme resultat i kraft af reglen om, at en eksportoer, der ikke overholder fristen i artikel 11, skal tilbagebetale det forudbetalte beloeb (med det i artikel 7, stk. 1, fastsatte tillaeg, eller i alt et beloeb, der svarer til sikkerheden). Med andre ord: Reglerne vedroerende forudbetalingen, der har dannet retsgrundlaget for denne forudbetaling, finder ved en fristoverskridelse ikke laengere anvendelse, hvoraf foelger, at det beloeb, der er forudbetalt paa dette grundlag, skal tilbagebetales af eksportoeren.
24. Dersom fristen i artikel 11 derimod overholdes, bevarer eksportoeren principielt retten til at udnytte forudbetalingsordningen - dog saaledes at han maa taale en nedsaettelse af det udbetalte beloeb, dersom det beloeb, han kan goere krav paa, er mindre. Dette er faellesnaevneren inden for samtlige de regler, der er fastsat ved artikel 10, stk. 4, litra b) og c), der begge indledes saaledes:
"i tilfaelde, hvor de i artikel 11 fastsatte perioder er blevet overholdt, men hvor berettigelsen til restitutionen omfatter et mindre beloeb end det, der er omhandlet ..."
25. III - 1. Paa basis af denne redegoerelse vil jeg begynde med at gennemgaa tilfaelde nr. 1 (som angaar baade sag C-5/90 og sag C-206/90), idet det er dette tilfaelde, der klart omhandler det problem, som parterne er uenige om, nemlig valget mellem artikel 10, stk. 4, litra a) og litra c), i forordning nr. 798/80. Foerend jeg behandler enkelthederne i de omstridte spoergsmaal, skal jeg dog konstatere, at parterne er enige om én ting, nemlig, at artikel 10, stk. 4, litra a), maa finde anvendelse, naar det produkt, der eksporteres, er forskelligt fra det, der er omhandlet i betalingsangivelsen. Jeg kan uden betaenkelighed erklaere mig enig med dem paa dette punkt.
26. Men er det eksporterede mel et "produkt, der er forskelligt" fra det, der er beskrevet i betalingsangivelsen, paa grund af sit hoejere askeindhold, som haevdet af Hauptzollamt og Kommissionen, eller skal man tilslutte sig sagsoegernes synspunkt, der gaar ud paa, at der er tale om samme vare i en - ringere - forskellig kvalitet?
27. a) Hvad foerst angaar kriteriet for svaret paa dette spoergsmaal er jeg enig med sagsoegte, naar det haevdes, at det er reglerne om restitutionen, der skal anvendes paa det foreliggende tilfaelde. Der er ikke grund til at laegge vaegt paa eventuelt afvigende handelssaedvaner, saaledes som det er gjort gaeldende (saerlig af Getreide-Import under retsmoedet). Eksportrestitutionen er ganske vist dels en foranstaltning, der som eksportstoette vedroerer international handel, men er paa den anden side en ydelse fra Faellesskabet (der handler gennem medlemsstaterne), som hoerer under de offentligretlige regler og indgaar i den faelles landbrugspolitik. I betragtning af denne saerlige beskaffenhed af eksportrestitutionen er det klart, at de begreber, der skal benyttes, og de sondringer, der skal drages, af hensyn til sikkerheden i retsanvendelsen i det vaesentlige maa findes i systemet af de regler, der gaelder for restitutioner, hvorved artikel 15 i forordning nr. 2730/79, der forbyder ydelse af restitution for produkter, der "ikke er af sund og saedvanlig handelskvalitet", viser, at det paa ingen maade er udelukket at tage hensyn til begreber og sondringer, der benyttes paa handelsomraadet.
28. b) I det foreliggende tilfaelde hviler den sondring, der goeres af Hauptzollamt, paa Kommissionens forordning (EOEF) nr. 162/67 (27), saaledes som denne var affattet paa tidspunktet for de i sagen omhandlede begivenheder (28). I artikel 1, stk. 1, i denne forordning er omhandlet seks kategorier af hvedemel, der er opdelt efter askeindhold, spaendende fra 0 mg/100 g til 1 900 mg/100 g. Det fremgaar ligeledes af denne bestemmelse, at den maengde hvede, der medgaar til fremstilling af en ton mel, vokser med aftagende askeindhold. Blandt de paagaeldende seks kategorier findes de to, som er omhandlet i denne sag, nemlig kategorien med et askeindhold paa 0 til 520 mg og hvede med et askeindhold paa 521 til 600 mg. Denne opdeling i kategorier indgaar i det system af kriterier, efter hvilke man fastsaetter restitutionsbeloebet i henhold til forordning (EOEF) nr. 2746/75 (29). Ordningen ifoelge denne forordning, der erstattede den tidligere gaeldende forordning nr. 139/67/EOEF (30), er omtalt i den foerste betragtning til forordning nr. 162/67, der lyder saaledes:
"Artikel 4, stk. 2, litra b), i Raadets forordning nr. 139/67/EOEF af 21. juni 1967 om ... bestemmer, at restitutionerne for mel, grove gryn og fine gryn fastsaettes under saerlig hensyntagen til de kornmaengder, der kraeves til fremstilling af disse produkter. Det mest effektive tekniske middel til bestemmelse af denne kornmaengde har vist sig at vaere en analyse af det faerdige produkts askeindhold."
29. Faktisk bestemmer artikel 4, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2746/75 saerlig om hvedemel [jf. henvisningen i stk. 1 i denne artikel til artikel 1, litra c), i forordning nr. 2727/75], at restitutioner skal fastsaettes under hensyn til de maengder korn, som er fornoedne til fremstilling af det paagaeldende produkt (og vaerdien af biprodukterne). Betydningen af dette kriterium bliver klarere, naar man betragter de interesser, der spiller en rolle inden for eksportrestitution for hvedemel. I henhold til betragtningerne til forordning nr. 2746/75 skal de i denne forordning fastsatte kriterier goere det muligt at "udligne forskellen mellem noteringerne og priserne for disse produkter inden for Faellesskabet og paa verdensmarkedet, under samtidig hensyntagen til markedsordningernes almindelige maal".
30. Forskellen mellem prisen paa mel i Faellesskabet og prisen paa verdensmarkedet kan naturligvis paavirkes af de maengder korn, der anvendes. Jo stoerre maengder korn, der medgaar, jo foeleligere for den erhvervsdrivende bliver nemlig de meromkostninger, der paaloeber ved anvendelse af korn fra Faellesskabet i stedet for korn hidroerende fra verdensmarkedet, der kan indkoebes til en lavere pris.
31. Alt efter udbuds- og efterspoergselssituationen paa verdensmarkedet kan det dog forekomme, at forholdet mellem priserne paa de forskellige typer mel her ikke laengere svarer til forholdet mellem de maengder korn, der skal anvendes til fremstilling af hver enkelt af disse typer mel. Som foelge heraf fastsaettes det i artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2746/75, at der ved beregningen af restitutionen ligeledes skal tages hensyn til "muligheder og betingelser for salg af de paagaeldende produkter paa verdensmarkedet".
32. I denne sag, hvor forordning nr. 1633/80 blev anvendt ved forudbetalingen, paavirkede forskellen mellem askeindholdet i de paagaeldende to typer mel restitutionssatserne i ovennaevnte retning (jf. fjerde betragtning til forordning nr. 1633/80). Kommissionen har derfor i sit svar paa et spoergsmaal fra Domstolen anfoert foelgende:
"Der maa ved fastsaettelsen af eksportrestitutioner for mel sondres efter askeindholdet af hensyn til de forhold, der er omhandlet i forordning nr. 2746/75. Den restitution, der gaelder for mel, er nemlig afledt af den, der gaelder for hvede, og mel med hoejt askeindhold fremstilles af en mindre maengde hvede end mel med lavere askeindhold. Dette er grunden til, at den restitutionssats, der gaelder for mel med et askeindhold mellem 1 651 og 1 900 mg/100 g, er den laveste efter forordning (EOEF) nr. 1633/80, mens satsen for mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g er den hoejeste."
33. c) Kan man paa baggrund af disse faktiske og retlige omstaendigheder haevde, at det eksporterede mel, bedoemt efter restitutionsordningen, udgjorde et produkt, der var forskelligt fra det, der var beskrevet i betalingsangivelsen? Efter min opfattelse maa dette spoergsmaal besvares benaegtende.
34. Jeg skal foerst fastslaa, at begge typer mel fremstilles af det samme basisprodukt, og at fremstillingsmetoden ligeledes er den samme (formaling). Det ydre tegn paa disse lighedspunkter er, at de to typer mel er anfoert under samme position i Toldtariffen. Forskellen mellem de to produkter beror alene paa, at de anvendte maengder korn er stoerre eller mindre, og at restitutionssatsen saaledes ogsaa kan differentieres efter dette forhold. Herefter foelger, at denne forskel, selv om den vel er udtryk for en stoerre eller mindre interesse hos Faellesskabet i at yde stoette til den paagaeldende eksport, ikke er en reel forskel, saaledes som tilfaeldet ville vaere, hvis der var tale om et helt saerskilt produkt, men alene en gradsforskel, der kan angives meget noejagtigt i tal ved en differentiering af restitutionssatserne. Dette forhold ligger meget naer det, at den eksporterede maengde er mindre end den, der er anfoert i betalingsangivelsen for det paagaeldende produkt. Denne sondring mellem paa den ene side en reel forskel og paa den anden side en forskel, der kan udtrykkes i tal, er netop den forskel, som artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 er baseret paa, naar der heri er fastsat en ordning vedroerende manglende overholdelse af fristerne, der er forskellig fra den, der gaelder i tilfaelde af, at den skyldige eksportrestitution er lavere. Det er saaledes ikke bestemmelsen i artikel 10, stk. 4, litra a), men bestemmelsen i artikel 10, stk. 4, litra c), der finder anvendelse, naar satserne er differentieret efter askeindholdet paa grund af en forskel mellem de maengder korn, der kraeves til fremstilling af melet.
35. Under den mundtlige forhandling fik jeg ikke desto mindre den opfattelse, at Kommissionen ikke paa nogen maade var sikker paa, at den forskel mellem restitutionssatserne, der var fastsat paa davaerende tidspunkt, ikke (udelukkende) beroede paa forskellene mellem de anvendte maengder korn. Hvis jeg har forstaaet Kommissionens anbringender rigtigt, udelukkede den ikke, at forholdene paa verdensmarkedet (ligeledes) kan have kraevet en saadan differentiering [jf. artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2746/75]. I dette, andet, tilfaelde skulle der vaere tale om et "andet produkt", hvoraf skulle foelge, at den bestemmelse, der skulle anvendes, var artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80?
36. Efter min opfattelse maa ogsaa denne opfattelse forkastes. For det foerste er det ofte umuligt at holde de to sider af sagen - maengder af korn kontra markedsforhold - ude fra hinanden. Dette foelger som allerede forklaret af, at eksport af mel til et tredjeland i et vist omfang betyder eksport af korn, saaledes at kornpriserne paa verdensmarkedet altid kan vaere en faktor, der kan paavirke restitutionssatsen. For det andet er og bliver eksport af hvedemel bedoemt ud fra Faellesskabets interesser dog en eksport af formalet hvede, saaledes at den reelle interesse, der knytter sig til eksporten, er den samme, uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt graden af denne interesse alene afhaenger af maengden af hvede eller ligeledes den betydning, der tillaegges sammensaetningen af det forarbejdede produkt paa verdensmarkederne.
37. Som foelge heraf finder jeg ikke, at det foreliggende tilfaelde hoerer under artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80 [men under litra c)], selv om man laegger til grund, at man ikke kan basere sig paa Kommissionens ovennaevnte svar paa Domstolens spoergsmaal.
38. d) Det synspunkt, som jeg hidtil har redegjort for, bestyrkes efter min opfattelse af to forhold.
39. aa) Det maa for det foerste konstateres, at askeindholdet, naar det overstiger en vis graense, ligeledes beroerer den reelle interesse, der er knyttet til stoetten til eksporten af hvedemel. Heraf kan udledes, at den konklusion, jeg ovenfor har draget, er korrekt, naar denne graense overholdes. I saa henseende maa man paa den ene side erindre den graense paa 1 900 mg/100 g, der fremgaar af den definition af den sjette kategori, der er fastsat ved forordning nr. 162/67 og de kommissionsforordninger, der saedvanligvis fastsaetter restitutionssatserne. Der er tale om et system, hvori der ikke findes nogen restitution for eksport af mel med et hoejere askeindhold end disse 1 900 mg/100 g. Selv om man antog, at der blev indfoert en reform af dette system, hvorved der ydedes restitution for eksport af mel med et hoejere askeindhold end denne maengde, maatte man tage bestemmelserne i Den Faelles Toldtarif i betragtning. De noter til kapitel 11 [punkt 2 A, litra b)], der i oejeblikket er gaeldende, viser, at moelleriprodukter af hvede ikke henhoerer dette kapitel (saaledes at der ikke er tale om "hvedemel" i medfoer af nr. 1101 0000 = position 1101 A foer indfoerelsen af faellesnomenklaturen), naar askeindholdet overstiger 2,5% (= 2 500 mg/100 g). Men de to kategorier af mel, som der er tale om i den foreliggende sag, ligger langt inden for disse graenser. Dette bekraefter det synspunkt, jeg forfaegter.
40. bb) Hertil kommer, at dette synspunkt ligeledes har stoette i dommen i sagen Plange Kraftfutterwerke (31), der har vaeret mindre omtalt i den mundtlige end i den skriftlige forhandling. Under behandlingen af sagen Plange Kraftfutterwerke skulle Domstolen tage stilling til et tilfaelde, hvor eksporterede foderblandinger havde haft et indhold af korn (63,9 vaegtprocent), der var lavere end det, der var anfoert i betalingsangivelsen (en vaegtprocent paa over 65). Paa grundlag af denne forskel havde den paagaeldende erhvervsdrivende modtaget en forholdsvis hoejere restitution inden for rammerne af forudfinansieringsordningen, idet den sats, der var gaeldende ifoelge forordningen pr. datoen for betalingsangivelsen, var hoejere for foderblandinger med et kornindhold med en vaegtprocent paa 65 end for blandinger med et kornindhold med vaegtprocent fra 50 til 65 (32). Domstolen skulle bl.a. tage stilling til, hvorvidt toldmyndighederne i saadanne tilfaelde kunne kraeve betaling af forhoejelsen af det samlede forudbetalte beloeb eller alene af det beloeb, hvorpaa den erhvervsdrivende ikke havde krav. I denne sag kom Domstolen paa grundlag af forordning (EOEF) nr. 1957/69 (33) til foelgende resultat:
"Naar en erhvervsdrivende i medfoer af artikel 3, stk. 3, i Kommissionens forordning nr. 1957/69 af 30. september 1969 om supplerende gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende ydelse af eksportrestitutioner inden for de varesektorer, for hvilke der er fastsat faellespriser, har forpligtet sig til at udfoere en foderblanding med et kornindhold paa mere end 65 vaegtprocent, men - af grunde, der ikke kan laegges ham til last - faktisk har udfoert en kornfoderblanding, hvis kornindhold kun var paa mellem 50 og 65 vaegtprocent, er han i medfoer af artikel 6, stk. 1 og 5, i denne forordning - selv efter at sikkerheden er frigivet - kun forpligtet til at tilbagebetale forskellen mellem det forudbetalte restitutionsbeloeb og det restitutionsbeloeb, der skulle have vaeret udbetalt for de produkter, som faktisk er udfoert, med et tillaeg paa 20% af denne forskel."
41. Det maa erkendes, at situationen i den foreliggende sag er forskellig fra den, der var tale om i ovennaevnte sag. Sagen Plange Kraftfutterwerke drejede sig i det vaesentlige om det forhoejelsesbeloeb, der skulle betales, ikke om pr. hvilken dato man skulle beregne det beloeb, som eksportoeren havde krav paa. I den foreliggende sag er situationen noejagtig modsat: det er alene den afgoerende dato, der omtvistes, og det praejudicielle spoergsmaal angaar ikke forhoejelsesbeloebet.
42. Jeg ser dog en lighed mellem de to sager, der foelger af de regler om forudbetalingsordningen, der finder anvendelse. I denne henseende skal jeg bemaerke, at forordning (EOEF) nr. 1957/69, der gjaldt paa det tidspunkt, hvor sagen Plange Kraftfutterwerke opstod, knyttede pligten til fuld tilbagebetaling af den ydede restitution - hvilket tillige efter opbygningen af ordningen betyder, at den afgoerende dato ikke laengere kan vaere den, der er fastsat inden for forudbetalingsordningen (34) - sammen med pligten til at betale hele forhoejelsen. Dersom der alene er tale om delvis tilbagebetaling (hvilket betyder, at den dato, der er afgoerende for, om det beloeb, som den erhvervsdrivende har krav paa, fortsat skal fastsaettes efter forudbetalingsordningen), kan der foelgelig ogsaa kun kraeves forhoejelse af den del, der skal tilbagebetales. Dette fremgaar af artikel 6, stk. 1 og 3, i forordning nr. 1957/69. I henhold til stk. 1 og de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse (nemlig manglende bevis for overholdelse af fristen for forarbejdning eller eksport), skulle den udbetalte restitution betales med tillaeg af 20%. I medfoer af stk. 3 kraevedes den i stk. 1 omhandlede tilbagebetaling dog alene for de maengder produkter eller varer, for hvis vedkommende de beviser, der var omhandlet i stk. 1, ikke forelaa.
43. I artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 som affattet ved forordning nr. 3445/85, der finder anvendelse i denne sag, findes samme forbindelse mellem grundlaget for beregningen af forhoejelsen og spoergsmaalet om, hvorvidt man fortsat skal lade datoen ifoelge forudfastsaettelsesordningen vaere afgoerende. Som allerede naevnt er den dato, der er fastsat inden for denne ordning, ikke laengere anvendelig i det i litra a) omhandlede tilfaelde, dog skal i dette tilfaelde forhoejelsen (som en del af sikkerheden) betales fuldt ud. I de i litra b) og c) omhandlede tilfaelde laegges derimod fortsat datoen ifoelge forudbetalingsordningen til grund, for saa vidt angaar det beloeb den erhvervsdrivende kan beholde, og han skal alene betale forhoejelse i forhold til dette. Forskellen mellem den forordning, der finder anvendelse i denne sag, og forordning nr. 1957/69 bestaar alene i, at bestemmelsen vedroerende delvis tilbagebetaling ikke er begraenset til det tilfaelde, hvor der foreligger en maengdemaessig forskel, men raekker videre, idet den daekker tilfaelde, hvor "berettigelsen til restitutionen omfatter et mindre beloeb ...".
44. Domstolen har dog, under henvisning til forordningens formaal, udstrakt bestemmelsens raekkevidde i denne retning (med hensyn til forhoejelsen) i sin dom i sagen Plange Kraftfutterwerke. Det hedder herom i dommen (praemis 18):
45. "Som det allerede er anfoert ovenfor, har bestemmelsen til formaal at undgaa, at en erhvervsdrivende, som har opnaaet en vederlagsfri kredit, opnaar en ugrundet berigelse, naar det maatte vise sig, at han ikke havde krav paa den restitution, der blev udbetalt foer det tidspunkt, hvor de eksporterede produkter blev forarbejdet. Den vederlagsfrie kredit, en erhvervsdrivende, som befinder sig i samme situation som Plange, har opnaaet, omfatter imidlertid ikke hele det restitutionsbeloeb, der faktisk er forudbetalt, men kun dette beloeb med fradrag af det restitutionsbeloeb, som den erhvervsdrivende havde krav paa."
46. Som jeg har anfoert ovenfor, skulle Domstolen i denne sag alene tage stilling til beregningen af forhoejelsen, men ikke til, hvorledes man skulle udregne det restitutionsbeloeb, som den erhvervsdrivende havde krav paa. Jeg kan dog umuligt forestille mig, at Domstolen har villet bryde sammenhaengen mellem disse to forhold, uden i hvert fald at antyde dette i den afgoerende passage i praemisserne til dommen. Den af Domstolen anvendte formulering, hvorefter den nedsatte restitution er "det restitutionsbeloeb, der skulle have vaeret udbetalt for de produkter, der faktisk er udfoert (35)", taler ligeledes imod den antagelse, at Domstolen har tilsigtet en adskillelse af disse to forhold.
47. Ikke desto mindre har Kommissionen alligevel paaberaabt sig praemis 11 i dommen i sagen Plange Kraftfutterwerke. Denne praemis lyder som foelger:
"Ydelsen af restitutionen er en fordel for den erhvervsdrivende, og den er berettiget, hvis visse betingelser, baade med hensyn til det eksporterede produkts karakteristika samt med hensyn til eksportvilkaarene, er opfyldt."
48. Denne passage paavirker dog ikke den konklusion, jeg er naaet til ovenfor. I opbygningen af dommen tjente de udtalelser, der citeres af Kommissionen, alene til at begrunde, at tilbagebetalingspligten ikke var afhaengig af, om den erhvervsdrivende havde begaaet en fejl, der kunne tilregnes ham. I slutningen af denne praemis hedder det nemlig:
"Det er derfor ikke noedvendigt, for at beloebet kan kraeves tilbagebetalt, at den paagaeldende erhvervsdrivende har gjort sig skyldig i svig eller begaaet fejl, der kan tilregnes ham."
49. For det andet kan man af de allerede anfoerte grunde ikke af den gengivne passage drage den slutning, at manglende overholdelse af betingelserne "med hensyn til det eksporterede produkts karakteristika" samt "med hensyn til eksportvilkaarene" medfoerer tilbagebetaling af hele det forudbetalte beloeb (foruden forhoejelsen).
50. Det synspunkt, jeg forfaegter, bekraeftes saaledes af dommen i sagen Plange Kraftfutterwerke, der i oevrigt angik en situation, hvori forskellen mellem det faktisk eksporterede produkt og det i betalingsangivelsen beskrevne produkt - som i det foreliggende tilfaelde - alene var en gradsforskel, og ikke en artsforskel i henseende til Faellesskabets interesser.
51. e) Der er fremsat to andre argumenter mod dette resultat.
52. aa) Kommissionen har for det foerste fremfoert et argument, der stoettes paa artikel 2 i forordning nr. 798/80. Den finder, at oplysningerne skal vaere noejagtige og udtoemmende, for at der kan vaere tale om en betalingsangivelse, og at foelgen af, at produkterne ikke svarer til de heri indeholdte angivelser, er, at der ikke er indgivet nogen betalingsangivelse for disse produkter. Ved anvendelse af dette raesonnement paa omstaendighederne i denne sag finder Kommissionen under henvisning til forordningens artikel 2, stk. 2, litra a), at nomenklaturen for de to produkter som fastlagt ved forordningerne nr. 162/67 og nr. 1633/80 er forskellig, og at det under alle omstaendigheder i medfoer af artikel 2, stk. 2, litra c), i forordning nr. 798/80 var uomgaengeligt noedvendigt at angive askeindholdet noejagtigt, idet der heri kraeves oplysning om produktets sammensaetning, idet dette er fornoedent til bestemmelse af restitutionen, og det efter Kommissionens opfattelse fremgaar af forordning nr. 1633/80, at restitutionen er knyttet til askeindholdet.
53. Kommissionen gaar i oevrigt ind paa den mulighed, der er omhandlet i artikel 10, stk. 4, litra b) og c), i forordning nr. 798/80, nemlig hvor det beloeb, som den erhvervsdrivende har krav paa, er mindre end forudbetalingsbeloebet, og fristen for forarbejdning alligevel maa anses for overholdt. Den finder med hensyn til artikel 2 i forordning nr. 798/80, at de tilfaelde, der maa antages at falde ind under disse bestemmelser, er tilfaelde, der ikke vedroerer produktets identitet, dvs. tilfaelde, der ikke vedroerer de oplysninger, der skal opfoeres i betalingsangivelsen i medfoer af artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 798/80, men omhandler forhold, der ikke har betydning for denne identitet, og derfor er irrelevant for, om der foreligger en betalingsangivelse og for dennes dato. De angivelser, der er omhandlet i artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 798/80, vedroerende produktets anvendelse eller destination, kan tilsyneladende efter Kommissionens opfattelse udgoere saadanne forhold.
54. Denne argumentation forekommer mig ikke overbevisende. Retsvirkningerne af de forskelle, der har vist sig i forhold til indholdet af betalingsangivelsen, og som har paavirket restitutionsbeloebet maa afgoeres efter artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80. Efter denne bestemmelses ordlyd bevirker det forhold, at forskellen angaar produktet, ikke i sig selv, at man skal anvende artikel 10, stk. 4, litra a). For at jeg skulle kunne tilslutte mig Kommissionen synspunkter, maatte denne konsekvens foelge af formaalet med og opbygningen af denne bestemmelse under hensyntagen til de beroerte interesser. Men som jeg allerede har forklaret, foerer disse betragtninger netop ikke til den konklusion, der er draget af Kommissionen.
55. Dersom man fulgte Kommissionens raesonnement, ville dette indebaere, at tilfaelde, hvor anvendelsen af produktet eller dettes destination afviger fra oplysningerne i betalingsangivelsen, ligeledes henhoerer under artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80, hvilket netop ikke er Kommissionens opfattelse. I saa tilfaelde (i hvert fald naar eksportoeren inden for rammerne af forudbetalingsordningen har kraevet en hoejere restitutionssats anvendt i anledning af en bestemt anvendelse eller destination - jf. bestemmelserne i artikel 2, stk. 4, litra a), sammenholdt med artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 798/80) - kunne man nemlig haevde, at "identiteten" af den gennemfoerte transaktion (f.eks. eksport til X-land) var forskellig fra den i betalingsangivelsen anfoerte (eksport til Y-land).
56. Kommissionen fremfoerer et argument, der er baseret paa samme opfattelse, naar den haevder, at pligten til at give noejagtige oplysninger efter Domstolens praksis (36) kan opfattes som en vaesentlig pligt, hvis tilsidesaettelse bevirker fortabelse af retten til hele den fordel, der tilsigtes opnaaet ved transaktionen.
57. Kommissionen tager ved denne argumentation ikke hensyn til, at den sondring, den drager mellem hovedforpligtelser og accessoriske forpligtelser, ikke er forenelig med opbygningen af artikel 10, stk. 4. Efter andet punktum i den femte betragtning til forordning nr. 798/80 og indledningen til artikel 2, stk. 2, i denne forordning maa enhver afvigelse fra betalingsangivelsen anses for at vaere et brud paa en hovedforpligtelse, naar den paavirker restitutionssatsen. Artikel 10, stk. 4, bestemmer dog ikke, at et saadant brud altid medfoerer fortabelse af retten til hele det forudbetalte beloeb, hvilket Kommissionen selv har vedgaaet under henvisning til det tilfaelde, hvor destinationen er en anden end den, der er oplyst i betalingsangivelsen.
58. bb) Det andet argument mod den af mig forfaegtede loesning er fremsat af Hauptzollamt. Denne myndighed frygter, at denne loesning vil vanskeliggoere den fornoedne kontrol fra myndighedernes side, og at det vil vaere noedvendigt at intensivere denne kontrol med eksporten, dersom toldvaesenet maa regne med, at en eksportoer maaske i strid med den forpligtelse, han har paataget sig, kunne eksportere en anden vare uden derved at fortabe sine rettigheder i medfoer af toldkontrolproceduren.
59. Denne frygt finder jeg absolut begrundet. For at konstatere saadanne kvalitative forskelle, der er omhandlet i denne sag, er det nemlig noedvendigt at foretage en konkret kontrol. I betragtning af det store antal eksportforretninger, der sker fra Faellesskabet, er det ikke altid muligt at gennemfoere en saadan. Som fastslaaet af Domstolen i Metelmann-sagen (37) er det "praktisk talt umuligt at kontrollere, om den vare, der forlader Faellesskabet, er identisk med den, der har vaeret genstand for en toldangivelse, paa anden maade end paa grundlag af varens emballage og dens stoerrelse". Yderligere har Revisionsretten i sin saerberetning 2/90 (38) udtalt: "Det er hverken hensigtsmaessigt eller muligt at foretage kontrol af samtlige udfoersler, i forbindelse med hvilke der ydes eksportrestitutioner. Toldmyndighederne har ikke mandskab hertil, og en saadan intensitetsgrad ville haemme udfoerslen". Det maa ligeledes fastslaas, at der indtil den 16. februar 1990, hvor forordning (EOEF) nr. 386/90 om kontrol i forbindelse med udfoersel af landbrugsprodukter, der giver ret til udbetaling af restitutioner eller andre beloeb (39), traadte i kraft, ikke fandtes nogen faellesskabsregulering af hyppigheden og omfanget af konkrete kontrolforanstaltninger. Revisionsretten har stedse fremfoert kritik af denne form for kontrol i perioden foer denne dato (40).
60. Det er indlysende, at de kompetente myndigheder i Faellesskabet og medlemsstaterne har interesse i, at uregelmaessigheder, der er forholdsvis svaere at konstatere, skal have alvorligere retlige foelger end uregelmaessigheder, der er lettere at kontrollere. Ikke desto mindre kan man kun tage hensyn til denne interesse ved anvendelsen af de paagaeldende bestemmelser, hvis disse indeholder holdepunkter herfor, hvilket artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 netop ikke goer. Dette er i oevrigt efter min opfattelse den afgoerende forskel i forhold til Metelmann-sagen, hvori Domstolen skulle fortolke begrebet varer "i uforandret stand" i medfoer af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2730/79, der klart har til formaal at lette toldkontrollen. Ifoelge denne fortolkning lagde Domstolen afgoerende vaegt paa denne kontrol.
61. f) Af samtlige de betragtninger, jeg har anfoert ovenfor, foelger, at den bestemmelse, der finder anvendelse paa det foreliggende tilfaelde, er artikel 10, stk. 4, litra c), i forordning nr. 798/80, og ikke litra a). Paa denne maade maa det spoergsmaal, der er faelles for begge sagerne, besvares for saa vidt angaar tilfaelde nr. 1. For fuldstaendighedens skyld skal jeg tilfoeje, at jeg ikke er enig med Hauptzollamt i, at frigivelsen af sikkerheden paa nogen maade skulle betyde, at en (forholdsmaessig) forhoejelse ikke laengere kan kraeves (41). Det tilkommer Hauptzollamt og eventuelt den nationale ret, for hvilken sagen verserer, at undersoege, om myndighederne i forbindelse med den nye beregning, der skal ske, er bundet af deres erklaering om afkald paa forhoejelsen.
62. 2. Paa grundlag af disse betragtninger skal jeg alene goere nogle faa bemaerkninger vedroerende tilfaelde nr. 2. For saa vidt der, som jeg tidligere detaljeret har redegjort for, ikke kan vaere tale om at anvende artikel 10, stk. 4, litra a), i forordning nr. 798/80, kunne man maaske anvende artikel 10, stk. 4, litra c). Denne bestemmelse kan dog heller ikke finde anvendelse, idet den forudsaetter, at det forudbetalte beloeb overstiger det, som eksportoeren har krav paa (42). Men i tilfaelde nr. 2 er beloebene de samme, idet den sats, der gjaldt for sagsoegerne i sag C-5/90, var en enhedssats, der ikke afhang af melets askeindhold ved eksport til Sovjetunionen.
63. Da Bundesfinanzhof' s spoergsmaal imidlertid ikke blot angaar fortolkningen af artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80, men hele faellesskabsretten, skal jeg for fuldstaendighedens skyld ligeledes bemaerke, at Hauptzollamt ikke kan kraeve nogen form for tilbagebetaling i tilfaelde nr. 2. Sagsoegerne i sag C-5/90 har nemlig aldrig for eksporten til Sovjetunionen modtaget nogen restitution, som oversteg den, de havde krav paa.
64. 3. I tilfaelde nr. 3 forholder det sig lidt anderledes (i dette tilfaelde havde sagsoegerne i sag C-5/90 foerst opnaaet forudbetaling efter satsen for Sovjetunionen og senere, efter eksporten, et tillaegsbeloeb for mel med hoejt askeindhold, der var eksporteret til andre tredjelande). Ganske vist finder hverken litra a) eller litra c), i artikel 10, stk. 4, ikke anvendelse her, men paa grund af forskellen i askeindholdet overstiger det samlede udbetalte beloeb det, som eksportoererne har krav paa. Under disse omstaendigheder foelger det af dommen i Ferwada-sagen (43), at man i mangel af faellesskabsbestemmelser om tilbagebetaling maa anvende de nationale regler om tilbagesoegning af fejlagtigt udbetalte beloeb.
Det andet spoergsmaal i sag C-5/90
65. Spoergsmaalet om, hvorvidt forordning nr. 1633/80 er gyldig, for saa vidt som den fastsaetter restitutionssatsen til 0 ECU for eksport til Sovjetunionen, er forelagt af Bundesfinanzhof i sag C-5/90 for det tilfaelde, at Domstolen svarer bekraeftende paa det spoergsmaal, jeg lige har behandlet (44). Da jeg allerede har foreslaaet Domstolen at svare benaegtende paa dette spoergsmaal, angaar de betragtninger, jeg anfoerer vedroerende gyldighedsspoergsmaalet, alene det tilfaelde, hvor min opfattelse ikke foelges.
66. I - Den foerste indsigelse, der goeres imod fastsaettelsen af en 0-sats for eksport til Sovjetunionen, er, at denne foranstaltning er en form for embargo, der er fastsat paa grund af Sovjetunionens invasion af Afghanistan. Ifoelge dette anbringende er en saadan foranstaltning ikke lovlig inden for rammerne af fastsaettelsen af eksportrestitutioner, idet hverken artikel 16 i forordning nr. 2727/75 eller artikel 2 og 4 i forordning nr. 2746/75 giver hjemmel for fastsaettelse af en sats (paa 0 ECU) af grunde, der ikke har forbindelse med retsreglerne om de faelles markedsordninger.
67. Derimod finder Kommissionen, at denne foranstaltning har hjemmel i de relevante retsregler, hvilket efter dens opfattelse fremgaar af to forskellige forhold.
68. For det foerste finder Kommissionen, at fastsaettelsen af den omtvistede sats falder ind under bemyndigelsesbestemmelserne i forordning nr. 2746/85, der hviler paa artikel 16 i forordning nr. 2727/75. Ifoelge Kommissionen omfatter de vaesentligste dele af restitutionsordningen ikke blot artikel 16, men tillige artikel 29 i forordning nr. 2727/75, hvori det hedder, at der ved forordningens gennemfoerelse paa passende maade skal tages hensyn til de i Traktatens artikel 39 og 110 naevnte maal. Kommissionen anfoerer, at den faelles handelspolitik og den harmoniske udvikling af verdenshandelen er blandt de formaal, der er naevnt i artikel 110, og at embargo-foranstaltningerne hoerer under handelspolitikken. Den paaberaaber sig i denne forbindelse importordningerne i Raadets forordninger (EOEF) nr. 596/82 af 5. marts 1982 (45) og nr. 877/82 af 16. april 1982 (46), forordning (EOEF) nr. 2340/90 af 8. august 1990 (47) samt Domstolens domme i Edeka-sagen (48) og Faust-sagen (49).
69. For det andet haevder Kommissionen, at suspensionen af restitutionen ligeledes er begrundet i formaalet at bidrage til en harmonisk udvikling af verdensmarkedet. Den citerer Raadets konklusioner fra moedet om "udenrigsanliggender" den 15. januar 1980, hvori det hedder:
"Efter at Amerikas Forenede Stater har vedtaget foranstaltninger vedroerende leverancer af landbrugsvarer til Sovjetunionen, vedtager Faellesskabet det princip, at leverancer fra Faellesskabet ikke direkte eller indirekte maa kunne erstatte De Forenede Staters leverancer til den sovjetiske marked. I overensstemmelse hermed opfordrer Raadet Kommissionen til at traeffe de noedvendige foranstaltninger vedroerende korn og kornprodukter samt til at fremsaette forslag om eventuelle andre foranstaltninger angaaende andre landbrugsvarer, idet der herved tages hensyn til de traditionelle samhandelsforhold. Der indfoeres en procedure for samraad med de oevrige vaesentligste korneksporterende lande med henblik paa at undgaa enhver forstyrrelse paa verdensmarkedet."
70. Den paagaeldende foranstaltning blev saaledes truffet for at bevare de traditionelle varestroemme og undgaa, at eksport fra Faellesskabet kom til at erstatte den amerikanske. Kommissionen goer gaeldende, at den omtvistede foranstaltning betragtet under denne synsvinkel tillige bidrog til formaalene ifoelge artikel 39 (stabilisering af markederne, hvortil ogsaa verdensmarkedet hoerer). Dersom den omtvistede foranstaltning ikke var blevet truffet, maatte man have forventet ikke blot en betydelig omlaegning af varestroemmene, men tillige gengaeldelsesforanstaltninger fra USA' s side eller i det mindste foranstaltninger, der kunne have voldt betydelige forstyrrelser paa markedet i Faellesskabet.
71. Som udgangspunkt for mine overvejelser kan jeg som i oevrigt allerede omtalt i forbindelse med behandlingen af det foregaaende spoergsmaal tiltraede, at der ved fastsaettelsen af restitutionssatsen efter sagens natur skal tages hensyn til situationen paa verdensmarkedet. Denne faktor optraeder ikke for foerste gang i artikel 4 i forordning nr. 2746/75, men allerede blandt de (almindelige) "kriterier", der skal tages i betragtning i medfoer af artikel 2 i denne forordning. Ifoelge bestemmelserne i artikel 2, litra a), omfatter disse kriterier bl.a.:
"Situationen og den forventede udvikling
- paa Faellesskabets marked for saa vidt angaar kornpriser og disponible maengder
- paa verdensmarkedet for saa vidt angaar priser for korn og kornprodukter."
72. I medfoer af artikel 2, litra b), skal:
"maalene for den faelles markedsordning for korn, som er at sikre ligevaegt paa disse markeder og en naturlig udvikling for saa vidt angaar priser og samhandel_" (50)
tages i betragtning.
73. Disse bestemmelser er i overensstemmelse med artikel 7, der hjemler mulighed for fastsaettelse af differentierede restitutioner efter destinationen eller destinationsomraadet. Differentiering er tilladt, naar "visse markeders saerlige krav goer dette noedvendigt".
74. Det fremgaar yderligere af ordlyden af ovennaevnte bestemmelse i artikel 2, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2746/75, hvori der tales om sikring af "ligevaegten paa disse markeder og en naturlig udvikling for saa vidt angaar priser og samhandel" (51), at lovgiver i Faellesskabet er gaaet ud fra forestillingen om en indbyrdes afhaengighed mellem verdensmarkedet og faellesmarkedet og i bestemmelserne i artikel 26, stk. 3, sammenholdt med artikel 16, stk. 2, fjerde punktum, i forordning nr. 2727/75 har paalagt Kommissionen at tage hensyn hertil.
75. I denne sammenhaeng skal jeg foerst behandle det af Kommissionen angivne formaal, nemlig at undgaa, at leverancer fra Faellesskabet kom til at erstatte leverancer fra USA. Efter min opfattelse er dette formaal lovligt i lyset af de netop omtalte kriterier. En uaendret opretholdelse af leverancerne (paa grundlag af restitutionsvilkaarene for "andre tredjelande" ville have aendret ligevaegten i konkurrencen mellem de forskellige leverandoerlande, nemlig den ligevaegt, der havde bestemt situationen paa verdensmarkedet foer USA' s embargo, og ville paa grund af en fordrejning i varestroemmene have vaeret til fare for det, der indtil da havde vaeret en "naturlig udvikling" af "samhandelen".
76. Sagsoegeren, Bremer Rolandmuehle, har ikke fremfoert argumenter, der kan saa tvivl om, hvorvidt dette maal virkelig blev forfulgt i praksis. Virksomheden goer gaeldende, at fastsaettelsen af den omtvistede sats klart ikke skete paa grundlag af artikel 2 og 4 i forordning nr. 2746/75, men alene var motiveret af en politisk beslutning om boykot af kornleverancer til Sovjetunionen. For paa grundlag af denne argumentation at kende forordningen ugyldig, maatte der efter min opfattelse foreligge konkrete forhold, der gav grund til at antage, at den omtvistede foranstaltning ikke beroede paa de samme grunde som andre foranstaltninger, Kommissionen tidligere havde truffet vedroerende restitutionsordningen. Der var nemlig truffet beslutninger allerede i begyndelsen af 1980 for at hindre eventuel eksport til Sovjetunionen (52), og disse hvilede uomtvisteligt paa ovennaevnte handelspolitik (53). Men saadanne forhold foreligger imidlertid ikke.
77. Et andet fra disse overvejelser adskilt spoergsmaal er, om embargo-formaalet kunne goere den omtvistede foranstaltning ulovlig, idet dette - selv efter Kommissionens opfattelse - var en afgoerende faktor for vedtagelsen af denne foranstaltning, ved siden af ovennaevnte handelspolitiske motiver. Jeg finder, at dette spoergsmaal maa besvares benaegtende, og at det ikke er noedvendigt, at jeg udtaler mig om, hvorvidt embargoen som saadan var et maal, der var berettiget i henhold til de gaeldende bestemmelser.
78. I faellesskabsretten kan forfoelgelse af et maal, der er forskelligt fra det, med henblik paa hvilket en befoejelse er givet, bevirke ulovlighed paa grund af magtfordrejning. Domstolen har dog naegtet at statuere magtfordrejning i tilfaelde, hvori en foranstaltning blev anfaegtet, fordi den foruden at forfoelge det objektivt begrundede formaal, paa hvilket den hvilede, tillige forfulgte et andet formaal, der maaske kunne anfaegtes (54).
79. Selv om der saaledes ikke var grund til at anfaegte den omtvistede foranstaltning paa grundlag af det formaal, den forfulgte, er det dog ikke sikkert, at den var egnet til at opnaa dette maal. Kommissionen har i besvarelse af et spoergsmaal fra Domstolen ganske vist erklaeret, at produkter, der eksporteredes fra Faellesskabet til den pris, der var gaeldende i Faellesskabet, ikke havde nogen mulighed for afsaetning paa det sovjetiske marked i betragtning af den davaerende forskel mellem prisen i Faellesskabet (paa basis af restitutionssatserne for andre tredjelande) og priserne paa verdensmarkedet. Heroverfor kan man indvende, at der dog i den foreliggende sag fandt eksport til Sovjetunionen sted, skoent satsen var sat til 0.
80. For derfor at statuere, at den paagaeldende foranstaltning ikke var tilstraekkeligt egnet, maatte man derfor bevise, at den omtvistede fastsaettelse af satsen ikke, betragtet under ét, i vaesentlig grad har paavirket de maengder, der blev eksporteret til Sovjetunionen. De foreliggende oplysninger goer det imidlertid ikke muligt at drage en saadan konklusion.
81. Det fremgaar af det anfoerte som helhed, at der ikke er grundlag for at erklaere, at forordning nr. 1633/80 ud fra de rejste indsigelser er behaeftet med en mangel, der bevirker ugyldighed paa grund af de formaal, der forfulgtes af Kommissionen.
82. II - Herudover er det paastaaet, at den anfaegtede forordning strider imod EOEF-Traktatens artikel 190, idet den ikke indeholder nogen begrundelse for, at der valgtes en 0-sats.
83. Selv om det er korrekt, at der mangler en saerlig begrundelse herfor, forekommer dette synspunkt mig ikke overbevisende.
84. Det er fast retspraksis, at der ikke i betragtningerne til forordningerne kan kraeves specifikationer af de ofte meget talrige faktiske og retlige detaljer, der er omfattet af forordningen, naar disse falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgaar (55). For saa vidt angaar forordninger, der er udstedt inden for landbrugsomraadet, og som har fastlagt beloeb, der skulle laegges til grund for ydelse af finansiel stoette, har Domstolen paa baggrund af denne retstilstand antaget, at det var tilstraekkeligt, at betragtningerne indeholder oplysninger, der i almindelighed angiver de anvendte kriterier og den paaberaabte hjemmel (56).
85. I denne forbindelse skal jeg fastslaa, at der i praeamblen til forordning nr. 1633/80 henvises til artikel 2 (57) og 4 (58) i forordning nr. 2746/75, som indeholder de kriterier, der skal benyttes ved fastsaettelsen af niveauet for restitutionssatser. I andet led i den anden betragtning fastslaas foelgende;
"...; ifoelge samme artikel (artikel 2) er det ligeledes vigtigt at sikre ligevaegt paa kornmarkederne og en naturlig udvikling i priser og samhandel ..."
86. Der er ganske vist tale om en stereotyp formulering, der anvendes i lignende forordninger for andre perioder end den, jeg behandler her, men som ikke anordner nogen foranstaltning, der kan sammenlignes med den, der er omtvistet i den foreliggende sag (59). I denne forbindelse maa man dog tage i betragtning, at begrundelsen skal bedoemmes ikke blot efter sin ordlyd, men tillige efter sammenhaengen og samtlige de retsregler, der gaelder paa omraadet (60). Ligeledes skal man ogsaa tage hensyn til den beslutningspraksis, hvori den paagaeldende foranstaltning indgaar (61).
87. For saa vidt angaar naervaerende sag, skal jeg i denne forbindelse fastslaa, at Kommissionen allerede i januar 1980 havde truffet sine foerste foranstaltninger til at hindre eksport af landbrugsprodukter (bl.a. hvedemel) til Sovjetunionen, og at disse foranstaltninger saaledes ubestrideligt tidsmaessigt stod i forbindelse med den sovjetiske invasion af Afghanistan i december 1979 og de anfoerte reaktioner i USA (62). Senere, fra og med forordning (EOEF) nr. 289/80 af 7. februar 1980 (63), har Kommissionen systematisk fastsat lavere satser for eksport af hvedemel til Sovjetunionen end for andre tredjelande. I begyndelsen (til og med forordning (EOEF) nr. 1006/80 (64)) var forskellen 30 ECU/t, men blev herefter oeget til 31 ECU/t og senere til 46 ECU/t (65). Foerst ved forordning (EOEF) nr. 1480/80 (66) blev der fastsat en sats paa 0 for alle kategorier af hvedemel.
88. Det fremgaar af det anfoerte, at grundene til den omtvistede foranstaltning kan erkendes ud fra sammenhaengen med tilsvarende forudgaaende retsakter, og at forordning nr. 1633/80 i denne henseende opfylder kravene i EOEF-Traktatens artikel 190.
89. III - Da gennemgangen af det andet spoergsmaal i sag C-5/90 saaledes ikke har frembragt noget, der kan rejse tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1633/80, finder jeg ikke grund til at behandle den anden del af dette spoergsmaal, der vedroerer foelgerne af en eventuel mangel, der kan medfoere dens ugyldighed.
C - Forslag til afgoerelse
90. 1. Jeg foreslaar Domstolen at besvare det spoergsmaal, der er faelles for de to sager, og som vedroerer fortolkningen af forordning nr. 798/80 som affattet ved forordning nr. 3445/85, som foelger:
"1) Dersom en eksportoer i en betalingsangivelse i medfoer af artikel 2 i forordning (EOEF) nr. 798/80 har forpligtet sig til at udfoere mel med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g, og paa grundlag af denne angivelse har modtaget en forudbetaling, der overstiger den, han ifoelge gaeldende satser havde vaeret berettiget til, hvis det i betalingsangivelsen angivne askeindhold havde svaret til askeindholdet i det mel, der senere faktisk blev eksporteret, og som havde et askeindhold paa 521 til 600 mg/100 g, skal denne eksportoer - dersom minimumsforhoejelsen anvendes - tilbagebetale det beloeb, der er omhandlet i artikel 10, stk. 4, litra c), i forordning (EOEF) nr. 798/80 som affattet ved forordning (EOEF) nr. 3445/85.
2) Dersom angivelsen af et askeindhold, der er lavere end det faktiske askeindhold af det udfoerte mel, ikke har foert til udbetaling hverken af et beloeb, der er hoejere end det, der skulle udbetales efter forudbetalingsordningen, eller af et beloeb, der oversteg det samlede beloeb, der skulle udbetales i form af eksportrestitution, er eksportoeren ikke forpligtet til at tilbagebetale de ydede beloeb eller nogen del af disse.
3) Dersom angivelsen af et askeindhold, der er lavere end askeindholdet af det udfoerte mel, ikke har foert til udbetaling af et beloeb, der overstiger det, som skulle udbetales efter forudbetalingsordningen, men dog har foert til udbetaling af et beloeb, der oversteg det samlede beloeb, der skulle udbetales i form af eksportrestitution, skal eksportoeren tilbagebetale det beloeb, som han ikke havde krav paa, efter de nationale regler om tilbagesoegning af fejlagtigt udbetalte beloeb."
91. 2. Subsidiaert - saafremt Domstolen ikke kan tiltraede mine synspunkter i afsnit 1 ovenfor - foreslaar jeg, hvis det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, at det af Bundesfinanzhof stillede tillaegsspoergsmaal i sag C-5/90 besvares saaledes:
"Gennemgangen af det andet spoergsmaal i sag C-5/90 har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af forordning (EOEF) nr. 1633/80, for saa vidt den fastsaetter restitutionssatsen for eksport af hvedemel til Sovjetunionen til 0 ECU."
(*) Originalsprog: tysk.
(1) - Raadets forordning af 4.3.1980 om forudbetaling af eksportrestitution for landbrugsprodukter (EFT L 62, s. 5).
(2) - Kommissionens forordning af 31.3.1980 om gennemfoerelsesbestemmelser for forudbetaling af eksportrestitutioner og positive monetaere udligningsbeloeb for landbrugsprodukter (EFT L 87, s. 42).
(3) - Tredje betragtning til forordning nr. 565/80.
(4) - I den foreliggende sag saaledes som denne bestemmelse er affattet ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3445/85 af 6.12.1985 om aendringer til forordning nr. 798/85 om gennemfoerelsesbestemmelser for forudbetaling af eksportrestitutioner og positive monetaere udligningsbeloeb for landbrugsprodukter (EFT L 328, s. 13).
(5) - Artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29.11.1979 om almindelige gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 317, s. 1).
(6) - Kommissionens forordning af 26.6.1980 om fastsaettelsen af eksportrestitutionssatserne for korn samt mel og grove og fine gryn af hvede eller rug (EFT L 162, s. 45).
(7) - Det fremgaar af den af sagsoegte fremlagte oversigt, at der i denne sag ikke har kunnet foeres bevis for eksport af en mindre maengde. Anmodningen om den praejudicielle afgoerelse angaar imidlertid klart ikke de problemer, der opstaar i denne anledning. Dette fremgaar af udformningen af det praejudicielle spoergsmaal.
(8) - Dog ikke for saa vidt angik en maengde paa 50 t i sag C-5/90, hvis askeindhold var under 521 mg/100 g.
(9) - Se note 8. I sag C-5/90 kom hertil en yderst beskeden aendring af de monetaere udligningsbeloeb, som dog er uden betydning for denne sag, idet den ikke skyldtes aendring af satserne.
(10) - Se note 6 ovenfor.
(11) - EFT L 288, s. 27.
(12) - EFT L 329, s. 30.
(13) - EFT L 334, s. 43.
(14) - EFT L 9, s. 17.
(15) - EFT L 34, s. 32.
(16) - EFT L 188, s. 5.
(17) - EFT L 184, s. 10.
(18) - EFT L 162, s. 48.
(19) - For saa vidt angik forhoejelsen fandt retten, at sagsoegerne i medfoer af artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 798/80 maatte betale ogsaa denne, men beregnet paa grundlag af forskellen mellem det forudbetalte beloeb og det beloeb, som virksomhederne havde krav paa i form af eksportrestitution og monetaere udligningsbeloeb. Dette er dog nu uden betydning, idet Hauptzollamt under sagen har givet afkald paa denne forhoejelse (punkt 12 ovenfor). Nogle kommentarer hertil vil dog blive givet (i punkt 62 nedenfor).
(20) - Se punkt 3 ovenfor.
(21) - EFT L 25, s. 10.
(22) - EFT L 338, s. 1.
(23) - EFT L 331, s. 1.
(24) - Eksportlicensen og forudfastsaettelsen udgoer et retligt hele, jf. dom af 26.4.1988 (sag 316/86, Kruecken, Sml. s. 2213, praemis 17).
(25) - Tredje betragtning, tredje led, til forordning nr. 798/80, og dom af 26.1.1978 (forenede sager 44/77-51/77, Union Malt mod Kommissionen, Sml. s. 57).
(26) - Generaladvokat Mayras' forslag til afgoerelse af 15.12.1977 i sagen Union Malt mod Kommissionen (Sml. 1978, s. 83, paa s. 89).
(27) - Forordning af 23.6.1967 om bestemmelser for fastsaettelse af restitution ved eksport af mel, grove gryn og fine gryn af hvede og rug (EFT 1969, s. 113).
(28) - Ved Kommissionens aendringsforordning (EOEF) nr. 2849/91 af 27.9.1991 er sondringen mellem hvede med et askeindhold paa 0 til 520 mg/100 g og et askeindhold fra 521 mg/100 g blevet ophaevet (EFT L 272, s. 62).
(29) - Raadets forordning af 29.10.1975 om almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for korn og om kriterierne for restitutionsbeloebets fastsaettelse (EFT L 281, s. 78).
(30) - EFT 1967, s. 82.
(31) - Dom af 5.2.1987 (sag 288/85, Sml. s. 611).
(32) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1136/77 (EFT 1977 L 135, s. 14).
(33) - EFT 1969 II, s. 410.
(34) - Se punkt 24 og 25 ovenfor.
(35) - Fremhaevet her.
(36) - Kommissionen henviser i denne forbindelse til dommene af 23.2.1983 (sag 66/82, Fromançais, Sml. s. 395) og af 17.5.1984 (sag 15/83, Denkavit, Sml. s. 2171).
(37) - Dom af 12.12.1985 (sag 276/84, Metelmann, Sml. s. 4057, praemis 11).
(38) - Saerberetning om forvaltning af og kontrol med eksportrestitutioner med Kommissionens svar, EFT 1990 C 133, se punkt 3.2.8.
(39) - EFT L 42, s. 6.
(40) - Se Saerberetning 2/90 (note 38), punkt 3.2.9 ff. og Saerberetning af 26.6.1985 (EFT C 215, punkt 3.9 ff.) samt AArsberetningen for regnskabsaaret 1987 (EFT 1988 C 316, punkt 4.54 ff.).
(41) - Se Domstolens dom i sagen Plange Kraftfutterwerke, s.st., praemis 10.
(42) - Se ligeledes ottende betragtning til forordning nr. 798/80.
(43) - Dom af 5.3.1980 (sag 265/78, Ferwada, Sml. s. 617).
(44) - Domstolen er bundet af, at de to spoergsmaal saaledes er sammenknyttet, selv om det efter min opfattelse netop er i tilfaelde af, at det foerste spoergsmaal besvares benaegtende, at det andet spoergsmaal faar betydning for afgoerelsen af hovedsagen, eftersom det da er forordning nr. 316/81, og ikke forordning nr. 1633/80, der gaelder for eksport til Sovjetunionen.
(45) - EFT L 72, s. 15.
(46) - EFT L 102, s. 1.
(47) - EFT L 213, s. 1.
(48) - Dom af 15.7.1982 (sag 245/81, Edeka, Sml. s. 2745).
(49) - Dom af 28.10.1982 (sag 52/81, Faust, Sml. s. 3745).
(50) - Fremhaevet her.
(51) - Det fremgaar af ordlyden af litra a), at der er tale om Faellesskabets marked og verdensmarkedet.
(52) - Se f.eks. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 229/80 af 31.1.1980 (EFT L 26, s. 49), hvorved der fastsattes et nedslag (paa 30 ECU/t) for eksport af bloed hvede til Sovjetunionen.
(53) - Se Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber 1/1980, punkt 2.1.36.
(54) - Se dom af 21.12.1954, sag 1/54, Frankrig mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 1.
(55) - Dom af 22.1.1986 (sag 250/84, Eridania, Sml. s. 117, praemis 38).
(56) - Se dom af 24.1.1991 (sag C-27/90, SITPA, Sml. I, s. 133, praemis 14), og af 1.12.1965 (sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131 f.).
(57) - Anden betragtning.
(58) - Fjerde betragtning.
(59) - Se f.eks. forordning (EOEF) nr. 1715/77 (EFT L 198, s. 23).
(60) - Dom af 14.7.1990 (sag C-350/88, Delacre, Sml. I, s. 395, praemis 16).
(61) - Se Domstolens dom i naevnte Delacre-sag, praemis 15.
(62) - Se note 52 og 53 ovenfor.
(63) - EFT L 31, s. 18.
(64) - EFT L 107, s. 35.
(65) - Forordning (EOEF) nr. 1221/80 (EFT L 122, s. 39).
(66) - EFT L 147, s. 24.