61972J0077
I sag nr. 77/72
angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 er indgivet til Domstolen af byretten i Conegliano for i den sag, som verserer for den nævnte ret mellem
CARMINE CAPOLONGO, indehaver af virksomheden af same navn, Bassano del Grappa,
sagsøger i hovedsagen,
og
AZIENDA AGRICOLA MAYA, Pieve di Soligo,
sagsøgt i hovedsagen,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 13, 30, 86 og 92 i Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: R. Lecourt, præsident, R. Monaco og P. Pescatore, afdelingsformænd, A. M. Donner (refererende), M. Rutscher, C. Ó Dálaigh og M. Sørensen, dommere,
generaladvokat: K. Roemer
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
I — Sagsfremstilling og retsforhandlinger
De faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb kan sammenfattes således:
Sagsøgeren i hovedsagen, der hos sagsøgte i hovedsagen havde købt et stort kvantum æg, leveret i papemballage, konstaterede, at fakturaen ud over prisen på æggene og emballagen udviste et beløb på 2908 lire, som han blev debiteret for, og som hidrørte fra en afgift på 1,75 %, betegnet »Contributo Ente Nazionale per la Cellulosa e per la Carta«, herefter kaldet ENCC, som pålagdes denne emballage, der var importeret fra Tyskland.
Da sagsøgeren var af den opfattelse, at denne afgift var uforenelig med Traktaten, forlangte han tilbagebetaling, og da denne ikke fandt sted, indgav han en klage i den for sådanne sager gældende forenklede rettergangsmåde til byretten i Conegliano.
Ved kendelse af 20. november 1972 stillede denne følgende spørgsmål til Domstolen:
1.
Er bestemmelsen i Traktatens artikel 92, stk. 1, som forbyder ydelse af økonomisk støtte, der fordrejer konkurrencevilkårene inden for Fællesskaberne, umiddelbart gældende i medlemsstaterne med den virkning, at der skabes individuelle rettigheder for borgerne, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte?
2.
I tilfælde af, at spørgsmål 1. besvares bekræftende, på hvilken dato er da disse individuelle rettigheder, der er nævnt oven for, trådt i kraft (dvs. er de trådt i kraft på Rom-traktatens ikrafttrædelsesdato eller den 31. december 1969, hvilken dato danner afslutning på overgangsperioden)?
3.
Er anvendelsen af en afgift, der opkræves på basis af en procentsats udregnet i forhold til værdien af en vare indført fra andre medlemslande, udtryk for en tilsidesættelse af Traktatens artikel 13, stk. 2 eller af en anden regel i Rom-traktaten, der forbyder at bringe særlige afgifter i anvendelse på import fra andre medlemsstater?
4.
Udgør Traktatens artikler 30 og 86 bestemmelser, der er umiddelbart gældende i medlemsstaterne?
5.
Kan anvendelsen på varer, der er importeret fra andre medlemslande, af en afgift, der er bestemt til at finansiere et fra staten forskelligt offentligretligt organ, udgøre en krænkelse af Traktatens artikler 30 og 86, stk. 1?
Henvisningskendelsen blev registreret på Domstolens justitskontor den 27. november 1972.
Sagsøgeren i hovedsagen, repræsenteret af professor Giovanni Maria Ubertazzi og af advokat Fausto Capelli, Den italienske Republiks regering, repræsenteret af ambassadør Adolfo Maresca som befuldmægtiget, bistået af Giorgio Zagari, stedfortræder for »Avvocato Generale dello Stato«, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af sin juridiske rådgiver, Giuseppe Marchesini, har i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen indgivet skriftlige indlæg.
Domstolen har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet, at der ikke skal foranstaltes forudgående bevisførelse.
Mundtlige indlæg er afgivet af sagsøgeren i hovedsagen, af den italienske regering og af Kommissionen på det offentlige retsmøde den 5. april 1973. Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 7. maj 1973.
II — Indlæg indgivet i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende Statutten for Domstolen
De indlæg, som er indgivet i henhold til artikel 20 i statutten for Domstolen, kan gengives således:
A — Indlæg fra Kommissionen
Efter at have undersøgt ENCC's kompetence, formål og finansieringsmåder udtaler Kommissionen, at den efter Domstolens dom af 25. juni 1970 i sag nr. 47/69 (Den franske Republiks regering mod Kommissionen) har iværksat fremgangsmåden i artikel 93, stk. 2, blandt andet med hensyn til den omstridte afgiftslignende ydelse. Denne fremgangsmåde er stadig i brug på grund af dens udvidelse til de nye medlemsstater.
1 og 2. Første og andet spørgsmål: fortolkningen af artikel 92
Kommissionen anbefaler, at spørgsmålet om artikel 92's umiddelbare virkning besvares benægtende. Betingelserne for anvendelse (stk. 1), afvigelser (stk. 1), undtagelser, der er fastsat (stk. 2) eller angivet som mulige (stk. 3) i denne artikel, kræver en kompliceret og meget teknisk undersøgelse af hver enkelt sag, det være sig med henblik på enten ophævelse eller modifikation af den omhandlede støtteordning.
I øvrigt kan man ikke indvende, at støtten skal betragtes som stridende mod Traktaten, så længe der ikke er blevet indrømmet afvigelser, da en forudgående undersøgelse med hensyn til eksistensen af de i artikel 92 opregnede betingelser stadig vil være nødvendig for at afgøre, om en statslig foranstaltning rammes af denne bestemmelse.
En systematisk fortolkning af artiklerne 92, 93 og 94 fører til en lignende konklusion. Artikel 92 udtrykker et generelt princip, hvis gennemførelsesmåder, der er fastsat i artiklerne 93 og 94, indebærer, at undersøgelsen af realiteten overlades til Kommissionen eller i det tilfælde, der er nævnt i artikel 93, stk. 2, 3. afsnit, til Rådet. I øvrigt forudsætter kontrollen med støtteordningerne et samarbejde mellem medlemsstaterne og alle interesserede parter (artikel 93).
De betingelser, som den umiddelbare virkning af en bestemmelse afhænger af, og som Domstolen har opstillet i sag nr. 6/64 (dom af 15. juli 1964, Costa mod Enel, Rec. 1964, 1147) samt af generaladvokat Gand i sag nr. 57/65 (dom af 16. juni 1966, Lutticke mod Hauptzollamt Saarlouis, Rec. 1966, 311) er altså ikke opfyldt.
Domstolens praksis angående artikel 93 fører til samme konklusion. Da dommen af 15. juli 1964 (sag nr. 6/64 Costa-Enel, ovenfor nævnt) har nægtet at anerkende, at denne bestemmelse har umiddelbar virkning — når bortses fra 3. stykke, sidste punktum — kan man ikke anerkende denne virkning for så vidt angår artikel 92, da artikel 93 kun er en gennemførelse heraf.
Desuden drejer det sig i det foreliggende tilfælde om en støtte, der eksisterede, da Traktaten trådte i kraft, mens bestræbelserne for at fastslå, at artikel 92 har umiddelbar virkning, kun har sigte på nye støtteordninger, dvs. sådanne, som er bragt i anvendelse, uden at Kommissionen har været underrettet herom, eller som der er givet underretning om, men som i strid med artikel 93 in fine er sat i kraft, før Kommissionen har truffet beslutning om dem.
Kommissionen anbefaler herefter, at det første spørgsmål besvares benægtende.
Da det andet spørgsmål kun er blevet stillet for det tilfælde, at der svares bekræftende på det første, bemærker Kommissionen, at omtalen af overgangsperiodens slutning er helt irrelevant for så vidt angår støtteordninger. Eventuelle individuelle rettigheder kan først opstå:
—
med hensyn til den bestående støtte fra det tidspunkt, der fastsættes af Kommissionen ved beslutning i medfør af artikel 93, stk. 2, 1. afsnit;
—
med hensyn til den nye støtte fra det tidspunkt, hvor den anvendes i strid med forpligtelsen til at give underretning, eller når en endelig beslutning er blevet truffet.
3. Tredje spørgsmål: fortolkningen af artikel 13, stk. 2
Således som det er formuleret, bør det tredje spørgsmål ifølge Kommissionen besvares bekræftende. For at give det den rette rækkevide bør det imidlertid suppleres således: indebærer indførelsen af en værdiafgift, som, for så vidt angår procentsats, basis eller fremgangsmåde ved opkrævningen, er ens for indenlandske og importerede produkter, den krænkelse af artikel 13, stk. 2 eller nogen anden regel, der forbyder anvendelsen af en særlig afgift på import fra andre medlemsstater? Dette således formulerede spørgsmål bør besvares benægtende.
Man kunne teoretisk stille sig det spørgsmål, om der ikke, i det tilfælde, hvor den støtte, der ydes den indenlandske industri, medfører fuld eller delvis kompensation for den pålagte afgift, er tale om en »kamoufleret« krænkelse af artikel 13, stk. 2 (i tilfælde af fuld kompensation) eller af artikel 95 (i tilfælde af delvis kompensation), men da det er umuligt at bestemme den indflydelse, støtten har på hvert indenlandsk produkt, der er omfattet, kan man ikke drage en sådan sammenligning.
En eventuel krænkelse af artikel 95 kunne ligeledes vise sig, hvis det importerede produkt var blevet beskattet af sin værdi som færdigvare, mens det italienske produkt kun var blevet pålagt afgift af dets værdi som råstof. Selv om det drejer sig om uensartede produkter på forskellige produktionsstadier, kan en forskelsbehandling ikke udelukkes.
4 og 5. Fjerde og femte spørgsmål: fortolkningen af artiklerne 30 og 86
Kommissionen er med hensyn til det fjerde spørgsmål af den opfattelse, at både artikel 30 og artikel 86 har umiddelbar virkning. Denne mulighed må forkastes ved undersøgelsen af, om den omtvistede afgift er i strid med disse to artikler (femte spørgsmål). Der er ikke her tale om nogen krænkelse af artikel 30, fordi den omtvistede afgift rammer indenlandske og importerede produkter i samme omfang.
En overtrædelse af artikel 86 er udelukket, fordi pålæggelsen af afgiften ikke skyldes den nævnte virksomhed (ENCC) men er besluttet af en offentlig myndighed. End ikke artikel 90, stk. 1 kan påberåbes, da denne ikke udelukker, at der kan indrømmes specielle rettigheder for særlige virksomheder.
Ente Nazionale's importvirksomhed og udelukkelsen af støtte til råstoffer og til produkter, der importeres direkte af brugerne, falder heller ikke ind under artikel 86's område; den direkte import er ikke umuliggjort og forskelsbehandlingen sker på støttevirkningernes plan og må således ses under artikel 92' synsvinkel.
B — Indlæg fra den italienske regering
1. Fortolkningen af artikel 13, stk. 2
Den italienske regering anbefaler, at der svares benægtende på spørgsmålet om fortolkningen af artikel 13, stk. 2. Afgiften til ENCC der rammer de importerede og indenlandske produkter med forskellig styrke, henhører under det interne afgiftssystem og kan derfor ikke betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told.
Den italienske regering påberåber sig herved de to domme af 1. juli 1969 (sag nr. 24/68, Kommissionen mod Den italienske Republik, Rec. 1969, 193; de forenede sager nr. 2 og 3/69, Sociaal Fonds voor Diamantarbeiders, Rec. 1969, 211) samt dommen af 14. december 1972 i sag nr. 29/72 (Marimex mod den italienske stats finansministerium, ikke offentliggjort).
2. Fortolkningen af artikel 30
De samme overvejelser gælder mutatis mutandis med hensyn til fortolkningen af Traktatens artikel 30, der forbyder kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Da den afgiftsbyrde, der hviler på importerede varer, henhører under en mere almindelig afgiftsordning, der også rammer indenlandske varer, er der ikke tale om en fordrejning af importen eller om en foranstaltning, der indskrænker de frie varebevægelser.
3. Fortolkningen af artikel 92
I det omfang, spørgsmålet om fortolkning af artikel 92 angår den omtvistede støtteordnings forenelighed med Fællesmarkedet, må det afvises, fordi det tilsigter at fremtvinge en afgørelse fra Domstolen vedrørende den omtvistede støttes forenelighed med Traktaten før den administrative fase, der gik forud for søgsmålet, og som er omhandlet i Traktatens artikel 93.
Imidlertid er den støtte, der ydes af ENCC, ikke uforenelig med artikel 92, da den tillader en sænkning af prisen på dagspressens produkter og således svarer til en støtte af social karakter, der ydes til forbrugere, og som er hjemlet i artikel 92, stk. 2. Denne støtte tillader ligeledes udviklingen af presseindustrien uden at ændre samhandelens vilkår på en måde, som strider mod den fælles interesse: den falder således ind under undtagelserne i artikel 92, stk. 3.
4. Fortolkningen af artikel 86
Med hensyn til fortolkningen af artikel 86 viser ENCC's natur af statsligt organ og den målsætning, det følger i det offentliges interesse, at en afgift, der er bestemt til at finansiere dets arbejde, ikke på nogen måde kan stride mod bestemmelserne i Traktatens artikel 86.
C — Indlæg fra sagsøgeren i hovedsagen
Sagsøgeren i hovedsagen undersøger successivt 1) problemerne vedrørende fortolkningen af artikel 13 (den nationale dommers tredje spørgsmål) og de problemer, der knytter sig til anvendelsesområderne for henholdsvis denne bestemmelse og artikel 95, 2) problemerne vedrørende fortolkningen af artikel 30 (første del af fjerde og femte spørgsmål), 3) problemet om den direkte anvendelighed af artikel 92 (første og andet spørgsmål) og endelig 4) fortolkningen af artikel 86 (anden del af fjerde og femte spørgsmål).
1. Fortolkningen af artikel 13, stk. 2 (tredje spørgsmål)
Efter sagsøgerens opfattelse udgør den omtvistede opkrævning en sådan afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt ifølge artikel 13, stk. 2, og ikke en intern afgift i den i Traktatens artikel 95 forudsatte betydning.
Uanset dennes udtryk: »interne afgifter af nogen art« angår denne bestemmelse kun økonomiske forpligtelser, der pålægges borgerne af det offentlige, uden at de udlignes med tilsvarende fordele.
Dette er et væsentligt kendetegn ved afgifter til staten i egentlig forstand, hvilke er de eneste, der er omhandlet i artikel 95 (Domstolens dom af 4. april 1968, sag nr. 31/67, Stier/Hauptzollamt Hamburg, Rec. 1968, S. 356).
Det fremgår heraf, at artikel 95 ikke gælder for »afgiftslignende« bidrag, der er fastsat med henblik på dækningen af udbetalinger til personer hørende til bestemte grupper, karakteriseret ved henvisning til en erhvervsmæssig situation, til en økonomisk og social tilstand eller til brugen af en tjenesteydelse.
I sin dom af 1. juli 1969 (de forenede sager nr. 2 og 3/69, Social Fonds voor Diamantarbeiders, Rec. 1969, S. 211) har Domstolen i øvrigt stiltiende forkastet anvendelsen af artikel 95 på »afgiftslignende« bidrag. Afgiften til ENCC hører imidlertid netop til denne kategori.
For det andet vedrører artikel 95 kun afgifter, »der kan tilbagebetales«, dvs. som kan godtgøres i tilfælde af eksport. Ganske vist bestemmer artikel 2 i ministeriel anordning af 3. juli 1940 vedrørende ENCC, at bidraget ikke skal opkræves af produkter bestemt til eksport, men denne fritagelse gælder kun ved den indenlandske papirmasses første overførelse til udlandet. Der findes ikke nogen samlet godtgørelse ved videre eksport fra en italiensk bruger.
Anvendelsen af artikel 95 forudsætter ligeledes, at afgifterne på indenlandske og importerede produkter er sammenlignelige, således at en mulig forskelsbehandling kan konstateres. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag, da såvel afgiftskriteriet som grundlaget for afgiften og dens resultater frembyder forskelligheder. Mens opkrævningen af det omtvistede bidrag for indenlandske produkters vedkommende sker ved ejendomsrettens overgang fra producent til forbruger, bliver de importerede varer beskattet ved passagen af grænsen, uanset om ejendomsretten er gået over.
Desuden er afgiftsgrundlaget for indenlandske produkter fakturaprisen (artikel 1 i den ministerielle anordning af 3. juli 1940), mens afgiften på de importerede produkter pålægges varens normale pris (artikel 7 i samme anordning), selv om denne ikke svarer til den fakturerede pris.
Det sidste led i sammenligningen, resultatet af afgiftens opkrævning, viser en forskel mellem indenlandske og fremmede produkter. For de førstes vedkommende bliver afgiften udlignet gennem den støtte, der ydes af ENCC, dvs. af en særlig offentlig indretning. De udenlandske kontrahenter derimod opnår ikke blot ingen fordel til gengæld for afgiften, men denne tjener netop til på deres bekostning at forøge de italienske virksomheders konkurrenceevne.
Den negative virkning, som afgiften til ENCC har, kompenseres end ikke ved overførelsen af afgiften til brugeren. En sådan overførelse er ikke fuldstændig og kun lidet effektiv.
Sagsøgeren konkluderer herved, at den omtvistede afgifts ulovlighed »ikke skyldes dens grad af forskelsbehandling, men de særlige træk ved dens karakter, som bringer den uden for de tilfælde, der er omhandlet i artikel 95«.
Bidraget udgør således en afgift med tilsvarende virkning som told: det pålægges ved passagen af grænsen, det forhøjer prisen på de pågældende produkter, og det opkræves ikke udelukkende i importørens interesse.
Forbudet mod sådanne afgifter med tilsvarende virkning indeholder ingen undtagelse for det tilfælde, at bidraget falder inden for rammerne af en støtteordning, selv om denne er lovlig.
Sagsøgeren i hovedsagen anbefaler derfor at besvare det tredje spørgsmål således: »artikel 12 finder ligeledes anvendelse på toldafgifter, som har karakter af bidrag, selv om disse er bestemt til at finansiere en støtte, der er forenelig med Traktatens artikel 92«.
2. Fortolkningen af artikel 30 (første del af 4. og 5. spørgsmål)
I det omfang bidraget til ENCC ikke falder ind under forbudet i artikel 13, skal det betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, hvilken er forbudt ved artikel 30.
Det system, der er indført i den italienske lovgivning, fastsætter to forskellige bidrag: det ene opkræves på cellulose pr. 50 kg, det andet på papirmasse på grundlag af den normale pris. For at undgå svigagtige dispositioner er der anordnet tekniske forholdsregler med hensyn til formatet og gennemhulningen af cellulosebladene med henblik på at forhindre, at de importerede blade benyttes direkte. I øvrigt er fritagelsen af det papir, der er bestemt til aviser og ugeblade, gjort afhængig af, at der til dette produkt anvendes særlige formater og emballager, hvilket medfører store hindringer for de frie varebevægelser.
Desuden sigter ENCC's aktivitet i papirsektoren, som det fremgår af forskellige årsrapporter fra dette organ, på at regulere dette marked ved kontrol med importen med henblik på at sikre den regelmæssige forsyning med avispapir.
For så vidt angår den umiddelbare virkning af artikel 30 opregner denne trods sin generelle formulering alle de betingelser, som den umiddelbare virkning af en traktatbestemmelse afhænger af. Det eneste problem bliver at bestemme den dato, hvor denne umiddelbare virkning indtræder.
Ifølge Rådets fremskyndede beslutning af 26. juli 1966 (beslutning nr. 66/532, JO nr. 2971/66 af 21. september 1966) skulle alle kvantitative restriktioner bortfalde med virkning fra den 1. juli 1968.
Dette gjaldt ligeledes for foranstaltninger med tilsvarende virkning. Hvis man ikke vil acceptere denne løsning, må der i hvert fald indrømmes artikel 30 umiddelbar virkning med hensyn til slutningen af overgangsperioden, da foranstaltninger med tilsvarende virkning som kontingenter ifølge artikel 32 skal være afskaffet senest ved udløbet af denne periode. Den samme frist må a fortiori gælde for de produkter, der omsættes frit.
Sagsøgeren foretrækker den første løsning.
Sagsøgeren i hovedsagen anbefaler derfor, at Domstolen fastslår, at artikel 30 gælder umiddelbart med virkning fra den 1. juli 1968 eller subsidiært fra den 1. januar 1970, og at den fortolker nævnte artikel således, at den forbyder sådanne forholdsregler fra en stats side, som direkte eller indirekte medfører en behandling af produktet, savner objektiv berettigelse, samt at et offentligretligt organ ved ophobning af kontingenter forhindrer eller gør det vanskeligere, at produkter importeret fra andre medlemslande kommer frem.
3. Fortolkningen af artikel 92 (første og andet spørgsmål)
Sagsøgeren analyserer først de forskellige former for intervention, der foretages af ENCC.
Mens formålene er fastlagt i artikel 2 i lov nr. 1453 af 13. juni 1935 om oprettelse af ENCC og klart viser, at det drejer sig om et middel til en selvforsynings-politik, fremgår det af andre dokumenter hvilke specielle former for støtte, der ydes af ENCC. Denne institutions virksomhed er i særlig grad koncentreret om støtte til producenter af papir, støtte til dagspressen ved intervention i forbindelse med indkøb af råstoffer og ved fritagelse for afgiften på papir beregnet til pressen, støtte til mindre og mellemstore virksomheder ved direkte import af det papir, de har behov for til nedsat pris samt støtte til papirindustrien som helhed ved sikring af dens afsætningskanaler.
ENCC finansierer derudover forskellige forskningsprogrammer både i land- og skovbrugssektoren og inden for papirindustrien.
Disse forskellige støtteordninger falder klart ind under forbudet i artikel 92. Da ENCC er et offentligretligt organ, skal den støtte, det yder, betragtes som ydelser fra staten eller i hvert fald som ydet »af statens midler«. Den sigter på at begunstige bestemte produktioner og bestemte virksomheder, nærmere bestemt det italienske landbrugs cellulose-fabrikker, den italienske papirindustri og de italienske forlagsvirksomheder.
Støtten gør det muligt for de indenlandske producenter at holde deres produktionsomkostninger nede, for papirindustrien at sikre sig afsætning til priser under verdensmarkedets priser og for avis- og tidsskriftudgiverne at nedskære den italiensksprogede presses udgifter og at forbedre deres konkurrenceevne på de udenlandske markeder for den ikke-italienske presse.
Denne støtte påvirker handelen mellem medlemsstater ikke blot ved dens konkurrencehæmmende virkning men også ved den måde, finansieringen sker på.
Denne form for finansiering gennem bidrag er allerede blevet undersøgt af Domstolen i sag nr. 47/69 (dom af 25. juni 1970, Den franske Republiks regering/Kommissionen, Rec. 1970, S. 487), hvor den fastslog den protektionistiske virkning i den pågældende sag af bidraget fra de ikke-italienske virksomheder, som var de eneste, der led under dets skadelige virkninger. Denne protektionistiske virkning er i øvrigt ved flere lejligheder blevet erkendt af den italienske lovgiver selv.
Med hensyn til den umiddelbare virkning af artikel 92, stk. 1 henviser sagsøgeren til sagen Costa-Enel, hvori Domstolen allerede har statueret, at den sidste del af artikel 93, stk. 3 har umiddelbar virkning. Den kendsgerning, at denne bestemmelse kun tager sigte på nye støtteordninger, dvs. sådanne, som er indført efter Traktatens ikrafttræden, forhindrer ikke Domstolen i at statuere en umiddelbar virkning af artikel 92 med hensyn til de støtteordninger, der eksisterede på tidspunktet for dennes ikrafttræden.
Artikel 92 opfylder alle de betingelser, som er nødvendige for den umiddelbare anvendelighed. Det forbud, der er formuleret heri, retter sig ikke til medlemsstaterne. Det er formuleret med særlig vægt og på en tilstrækkelig klar og præcis måde.
Det eneste, der kunne tale imod den umiddelbare anvendelse af artikel 92, er, at Traktaten til afskaffelse af sådanne støtteordninger, som bestod på dens ikrafttrædelsestidspunkt, kræver en beslutning fra Kommissionen.
Vægten af denne indvending bør imidlertid bedømmes under hensyn til samtlige de konsekvenser, der ville følge af en total frakendelse af denne bestemmelses umiddelbare virkning.
Efter denne opfattelse kan de støtteordninger, der strider mod Traktatens bestemmelser, bestå i ubestemt tid. Dette ville være tilfældet i den foreliggende sag, hvor Kommissionen i strid med artikel 93 ikke er blevet underrettet om støt ten, således at Kommissionen ikke har kunnet vide noget herom. En sådan situation kan ikke støttes på Traktatens artikel 93, stk. 1.
I øvrigt medfører dette stykke 1 en forpligtelse til at underrette Kommissionen om »eksisterende« støtteordninger på samme måde, som artikel 93, stk. 3 gør det med hensyn til nye støtteordninger.
Når denne pligt til underretning én gang er indført, bevirker dette automatisk, at støtten skal betragtes som lovlig i det omfang, Kommissionen ikke gør indsigelser, men at der, hvor der ikke sker underretning, skal ske anvendelse af artikel 92's øjeblikkelige og ubetingede forbud.
Endelig kan man udlede af Traktatens artikel 8, stk. 7, hvorefter: »overgangsperiodens udløb [skal] være sidste frist for såvel ikrafttræden af alle fastsatte bestemmelser som for gennemførelsen af alle foranstaltninger, som oprettelsen af fællesmarkedet indebærer«, at reglerne i artikel 92 er blevet umiddelbart gældende ved overgangsperiodens udløb.
Den frist på 12 år, der er fastsat i artikel 8, stk. 1, er i virkeligheden den sidste frist for ikrafttrædelsen af reglerne om afskaffelse i artikel 92.
Dette bekræftes ved undersøgelsen af stk. 3, litra c, ifølge hvilken bestemmelse visse støtteforanstaltninger gradvist skal formindskes i samme takt som toldsænkningen, dvs. senest ved slutningen af overgangsperioden.
Ved udløbet af denne periode ophører Kommissionens kompetence i henhold til artikel 93 bortset fra denne bestemmelses stk. 3. Således bliver artikel 92 fra dette øjeblik umiddelbart gældende, da der på grund af den generelle rækkevidde af det princip, den udtrykker, ikke kan gøres nogen undtagelse. Kommissionen kan, idet den træffer afgørelse om støtteordningerne, kun konstatere, om de er forenelige med Traktaten, hvorimod den ikke kan legitimere støtteordninger, som ikke er det.
Denne løsning følger af hele Traktatens system. Det er Domstolens opgave at våge'over, at iværksættelsen af konkurrencereglerne, som er et karakteristisk led i Fællesmarkedets organisation, ikke udsættes på ubestemt tid.
De her beskrevne principper fører, anvendt på den foreliggende tvist, til følgende konklusioner:
Den italienske regering har aldrig underrettet Kommissionen om ENCC's støtteordninger. Af denne grund har Kommissionen først i 1972 kunnet indlede en officiel behandling af sagen.
Den krænkelse af bestemmelser i Traktaten, som den italienske stat og ENCC har gjort sig skyldig i, rammer såvel sagsøgérens som alle de italienske importørers individuelle krav på ikke at blive ramt af en afgift, der strider mod Traktatens bestemmelser. Dette individuelle krav har eksisteret med virkning fra udløbet af overgangsperioden, dvs. den 31. december 1969. At lade den umiddelbare virkning afvente Kommissionens indledning af fremgangsmåden i artikel 93 (september 1972) eller den fremtidige dato for Kommissionens beslutning ville være at stadfæste den italienske stats og ENCC's »ujuridiske« handlemåde.
Hvis disse havde informeret Kommissionen i tide, ville opkrævningen af bidraget til ENCC allerede være ophørt, i det mindste for importens vedkommende.
Det forhold, at Domstolen har anerkendt artikel 92's umiddelbare virkning fra den 31. december 1969 at regne, berettiger importørerne til at kræve godtgørelse af betalinger, der har fundet sted efter denne dato, navnlig hvis Kommissionen statuerede, at den omtvistede støtte var uforenelig med artikel 92, og hvis en anfægtelse af en sådan beslutning fra den italienske regerings side blev forkastet af Domstolen.
Hvis Kommissionen ikke havde indledt noget retsskridt, ville det have været den nationale dommers opgave at prøve støttens forenelighed med Traktatens bestemmelser. Det forholder sig på samme måde med de nye støtteordninger, som forbudet gælder for umiddelbart med virkning fra deres iværksættelse (efter den 31. december 1969), medmindre der er givet underretning i henhold til artikel 93, stk. 3, i hvilket tilfælde den umiddelbare virkning afhænger af, om Kommissionen indleder en fremgangsmåde, jf. Domstolens afgørelse i sagen Costa mod Enel.
Sagsøgerens konklusion går ud på, at artikel 92 skal erklæres for umiddelbart gældende: med virkning fra den 31. december 1969 for så vidt angår de eksisterende eller nye, med Traktaten uforenelige støtteordninger, som der ikke er givet underretning om, og med virkning fra indledningen af fremgangsmåden i artikel 93, stk. 3, for så vidt angår nye støtteordninger, hvorom der er sket underretning.
4. Fortolkningen af artikel 86 (anden del af 4. og S. spørgsmål)
Om fortolkningen af artikel 86 bemærker sagsøgeren, at fastholdelsen af en dominerende stilling i fællesmarkedet ikke i sig selv udgør et sådant misbrug, som er forbudt i henhold til artikel 86. Der ville være tale om misbrug, hvis en sådan dominerende stilling blev opretholdt eller styrket ved midler fra en støtteordning.
Præmisser
1
Byretten i Conegliano har ved kendelse af 20. november 1972, indgået til Domstolens justitskontor den 27. november 1972, i henhold til EØF-traktatens artikel 177 stillet en række spørgsmål vedrørende fortolkningen af Traktatens artikler 92, stk. 1, 13, stk. 2, 30 og 86;
2
det fremgår af sagens akter, at retten, da den omstridte faktura som forklaring vedrørende posten »bidrag til ENCC« (Ente nazionale per la Cellulosa e per la Carta) bærer påtegningen »bidrag til ENCC, opkrævet af værdien af nedennævnte produkter, der har deres oprindelse i forbundsrepublikken Tyskland«, har stillet sine spørgsmål ud fra den antagelse, at det drejede sig om en afgift, der blev opkrævet på emballage hidrørende fra en medlemsstat ved dens import til Italien;
3
retten har navnlig anset det for nødvendigt at få besvaret spørgsmålene om, hvorvidt de nævnte bidrag skal betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told i Traktatens artikel 13, stk. 2's forstand, hvorvidt forbudet mod ydelse af støtte i Traktatens artikel 92, stk. 1 skal anses for umiddelbart gældende, hvorvidt det forhold, at man opkræver specielle afgifter på produkter importeret fra andre medlemsstater, kan udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er forbudt i henhold til Traktatens artikel 30, og endelig, hvorvidt anvendelsen af midler, der hidrører fra et bidrag, opkrævet ved import af produkter fra andre medlemsstater med henblik på finansiering af et offentligretligt organ, vil kunne indebære en krænkelse af Traktatens artikel 86.
Vedrørende det første og det andet spørgsmål
4
Med disse spørgsmål ønskes det oplyst, om bestemmelsen i Traktatens artikel 92, stk. 1 gælder umiddelbart i medlemsstaternes interne retsorden, således at den kan påberåbes ved de nationale domstole.
5
Stykke 1 i artikel 92 kan ved fortolkningen ikke betragtes isoleret, men skal ses inden for rammerne af det system, der er etableret ved artiklerne 92 til 94;
6
hvis artikel 93, stk. 3 for så vidt angår forslag til indførelse af nye støtteordninger eller til ændring af bestående støtteordninger fastsætter proceduremæssige kriterier, som den nationale dommer kan tage stilling til, gælder det samme ikke med hensyn til de eksisterende støtteordninger, der omhandles i artikel 93, stk. 1;
hensigten med bestemmelserne i artikel 92, stk. 1 er, at de, for så vidt angår disse støtteordninger, skal have virkning i medlemstaternes retsorden, således at de kan påberåbes ved de nationale domstole, hvis de er blevet konkretiseret ved retsakter af almen rækkevidde, jf. artikel 94, eller ved de beslutninger, som artikel 93, stk. 2 hjemler i særlige tilfælde.
Vedrørende det tredje spørgsmål
7
Der spørges, om opkrævningen af en afgift på grundlag af en procentsats udregnet i forhold til værdien af et produkt, der importeres fra andre medlemsstater, udgør en krænkelse af artikel 13, stk. 2 i Traktaten eller af en anden regel i denne, der forbyder pålæggelsen af særlige afgifter på import fra andre medlemsstater.
8
I mangel af præcise oplysninger om formålet med det omtvistede bidrag samt dets karakter og den form, hvorunder det opkræves, er der grund til at præcisere, at Domstolen under udøvelsen af de beføjelser, der er tillagt den i medfør af artikel 177, bør begrænse sig til at give fortolkning af de omhandlede bestemmelser i fællesskabsretten og ikke kan tage stilling til retsakterne og bestemmelserne i den nationale ret med fare for, at svaret kun ufuldstændigt stemmer med de specielle forhold i den foreliggende sag.
9
Artikel 13, stk. 1 bestemmer, at den indførselstold, som er i kraft mellem medlemsstaterne på Traktatens ikrafttrædelsestidspunkt, gradvist afskaffes i løbet af overgangsperioden i overensstemmelse med de i artiklerne 14 og 15 fastsatte bestemmelser;
artiklerne 14 og 15 indeholder de herved nødvendige bestemmelser, således at al indførselstold mellem medlemsstaterne er bortfaldet ved udløbet af overgangsperioden;
artikel 13, stk. 2 supplerer stk. 1, idet det heri bestemmes, at afgifter, der har tilsvarende virkning som indførselstold, og som er i kraft mellem medlemsstaterne, gradvist afskaffes i løbet af overgangsperioden;
10
de bestemmelser om afskaffelse af toldafgifter mellem medlemsstaterne, som udgør første afdeling af første kapitel, betegnet »Toldunionen«, har således til formål at sikre, at det mål, der er udtrykt i Traktatens artikel 9, bliver virkeliggjort ved overgangsperiodens udløb;
selv om disse bestemmelser tillader visse tilpasninger og åbner mulighed for et vist spillerum i overgangsperioden, følger det af deres indhold, at disse afgifter i alle tilfælde skulle have været helt afskaffet senest ved udløbet af den nævnte periode;
11
artikel 13, stk. 2 indebærer således, senest med virkning fra overgangsperiodens udløb, for så vidt angår samtlige afgifter, der har tilsvarende virkning som told, ét klart og præcist forbud mod at opkræve sådanne afgifter, et forbud hvortil der ikke er knyttet noget forbehold om, at staterne kan gøre dets ikrafttræden afhængig af en positiv intern retsakt eller af en intervention fra Fællesskabernes organer;
forbudet er ifølge sin natur i høj grad egnet til at skabe umiddelbare virkninger for retsforholdet mellem medlemsstaterne og disses borgere.
12
Dette forbud sigter på enhver afgift, der opkræves ved eller på grund af import, og som, da den specielt rammer et importeret produkt og ikke det tilsvarende indenlandske produkt, ved at ændre dets kostpris har den samme restriktive virkning på de frie varebevægelser som told;
også afgifter, der er bestemt til at finansiere et offentligretligt organs virksomhed, kan være afgifter med tilsvarende virkning som told i Traktatens artikel 13, stk. 2's forstand;
derimod kan afgifter, der er led i et almindeligt internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og importerede produkter efter samme kriterier, ikke anses for afgifter med tilsvarende virkning som told.
13
Ved fortolkningen af begrebet »afgift, der har tilsvarende virkning som indførselstold«, kan der være tale om at tage hensyn til de opkrævede afgifters anvendelsesformål;
når en sådan afgift eller et sådant bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere aktiviteter, som særlig de indenlandske produkter har fordel af, kan dette bevirke, at det almindelige bidrag, der opkræves efter samme kriterier på det importerede og det indenlandske produkt, alligevel for den ene part udgør en egentlig tillægsafgift, mens det for den anden part i virkeligheden udgør modydelsen for fordele eller støtte, som denne har modtaget.
14
Et bidrag, der er led i et almindeligt internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og importerede produkter efter samme kriterier, kan derfor alligevel udgøre en afgift med tilsvarende virkning som indførselstold, når dette bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere sådanne aktiviteter, som særlig er til fordel for det pågældende indenlandske produkt.
Vedrørende det fjerde og det femte spørgsmål
15
Da det er åbenbart, at disse spørgsmål kun har en supplerende karakter, er det efter de forudgående bemærkninger unødvendigt at tage dem op til nærmere undersøgelse.
Vedrørende sagsomkostningerne
16
De udgifter, der er afholdt af Den italienske Republiks regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som begge har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres, og da retsforhandlingerne i forhold til parterne i hovedsagen udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
under henvisning til procesdokumenterne,
efter at have hørt den refererende dommers rapport,
efter at have hørt de af sagsøgeren i hovedsagen, af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber afgivne mundtlige indlæg,
efter at have hørt generaladvokatens forslag til afgørelse,
under henvisning til Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, særlig dennes artikler 13,14,15, 92, 93 og 94,
under henvisning til protokollen vedrørende statutten for Det europæiske økonomiske Fællesskabs Domstol, særlig dennes artikel 20,
under henvisning til procesreglementet for De europæiske Fællesskabers Domstol,
kender
DOMSTOLEN
idet den tager stilling til de spørgsmål, som er forelagt den af byretten i Conegliano i henhold til denne domsmyndigheds kendelse af 20. november 1972, for ret:
Selv om et bidrag er led i et almindeligt internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og importerede produkter efter samme kriterier, kan det dog udgøre en afgift med tilsvarende virkning som indførselstold, når det udelukkende er bestemt til at finansiere sådanne aktiviteter, som særlig er til fordel for det pågældende indenlandske produkt.
Lecourt
Monaco
Pescatore
Donner
Kutscher
Ó Dálaigh
Sørensen
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 19. juni 1973.
Justitssekretæren
A. Van Houtte
Præsidenten
R. Lecourt