61997CC0334_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Under denne sag, hvori Domstolens kompetence hviler paa en voldgiftsklausul i henhold til artikel 181 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, har Kommissionen for Domstolen nedlagt paastand om, at en italiensk kommune tilpligtes at betale visse beloeb, der blev forudbetalt i medfoer af to kontrakter, som Kommissionen haevder at have ophaevet, ligesom kommunen paastaas tilpligtet at betale erstatning for den skade, Kommissionen haevder at have lidt som foelge af sagsoegtes adfaerd.
I - Faktiske og retlige omstaendigheder
2 Artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1972/83 af 11. juli 1983 (1) bestemmer, at »Faellesskabet kan yde finansiel stoette til demonstrationsprojekter inden for udnyttelse af alternative energikilder, energibesparelser og erstatning af kulbrinter« . Den 8. november 1985 besluttede Kommissionen at yde stoette til de demonstrationsprojekter, som var genstanden for to kontrakter, den indgik med Comune di Montorio al Vomano (herefter »Montorio« eller »sagsoegte«). Kontrakterne blev underskrevet af Montorio's fungerende borgmester den 25. juli 1986 og af Kommissionen den 28. juli 1986.
a) Kontrakt 147
3 Kontrakt WE-147-85 (herefter »kontrakt 147«) angik opfoerelse af et elkraftvaerk paa 225 kW bestaaende af en vindturbine- og dieseldel. Arbejdet, hvis foerste fase ivaerksattes den 8. april 1986, skulle afsluttes senest den 30. november 1988. I henhold til kontraktens artikel 3 skulle Kommissionen daekke 40% af projektets faktiske omkostninger med en overgraense paa 820 mio. ITL. Kontraktens artikel 4.1 bestemte, at Montorio var ansvarlig for den tekniske og oekonomiske del af det arbejde, som var omtalt i bilag I til kontrakten, og at kommunen skulle traeffe de noedvendige forholdsregler med henblik paa forsikring. Ifoelge betingelserne i artikel 4.2 havde Montorio ret til at give en del af arbejdet i underentreprise.
4 Artikel 4.3 paalagde Montorio en raekke underretningsforpligtelser. Saaledes fastsaettes det i artikel 4.3.2:
»Inden udloebet af ni maaneder beregnet fra kontraktens undertegnelse og inden udloebet af hver halvaarsperiode herefter skal kontrahenten i saerskilte dokumenter forelaegge Kommissionen
- en detaljeret foreloebig rapport (2) vedroerende arbejdets forloeb, de opnaaede resultater og en eventuel patentansoegning
- en oversigt over de i den foregaaende periode afholdte udgifter ledsaget af relevant dokumentation
- en kort rapport, egnet til offentliggoerelse, vedroerende arbejdets forloeb og de opnaaede resultater.«
5 Artikel 8, som har helt afgoerende betydning i denne sag, lyder saaledes:
»Kommissionen kan uden videre ophaeve kontrakten, saafremt medkontrahenten ikke overholder en af de forpligtelser, der paahviler ham i henhold til kontrakten, navnlig bestemmelserne om fristerne for fremlaeggelse af de i artikel 4.3 omhandlede rapporter. Ophaevelsen faar virkning ved meddelelse herom, fremsendt ved rekommanderet skrivelse med modtagelsesbevis, medmindre forpligtelsen opfyldes senest en maaned herefter.
Kontrakten kan ogsaa ophaeves, saafremt kontrahenten har afgivet urigtige erklaeringer for at opnaa oekonomisk stoette.
I tilfaelde af ophaevelse skal medkontrahenten oejeblikkeligt tilbagebetale de beloeb, der er udbetalt i form af oekonomisk stoette, til Kommissionen, med renter fra det tidspunkt, hvor det paagaeldende beloeb blev betalt. Den rentesats, der finder anvendelse, er den, Den Europaeiske Investeringsbank anvendte paa den dato, hvor Kommissionen traf beslutningen om at yde den oekonomiske stoette til projektet.«
6 I henhold til artikel 13 tillagdes Domstolen kompetence til at afgoere alle tvister vedroerende kontraktens gyldighed, fortolkning og opfyldelse. I henhold til artikel 14 finder italiensk ret anvendelse paa kontrakten.
7 Den 20. august 1986 udbetalte Kommissionen 246 mio. ITL til Montorio. Ved to lejligheder, nemlig i januar og september 1987, tilskrev Kommissionen Montorio for at minde kommunen om dens forpligtelse til at opfylde underretningskravene i medfoer af kontraktens artikel 4.3. Ved skrivelse af 3. november 1987 imoedekom Kommissionen Montorio's ansoegning om en seks maaneders forlaengelse af opfoerelsestiden; paa tre datoer i 1987 og 1988 betalte den en raekke yderligere beloeb paa i alt 209,2 mio. ITL. Ved to senere lejligheder i november 1988 og i marts 1989 fandt Kommissionen at maatte minde Montorio om dens forpligtelser ifoelge artikel 4.3. Indtil det tidspunkt havde Kommissionen ikke paaberaabt sig kontraktens artikel 8.
8 Ved rekommanderet brev af 5. marts 1990 truede Kommissionen imidlertid med at ophaeve kontrakten, saafremt Montorio ikke forelagde den endelige tekniske og oekonomiske rapport. Det fremgaar af brevet, at Kommissionen dengang troede, at arbejdet var blevet afsluttet pr. 31. maj 1989 som aftalt; en senere brevveksling afsloerede, at det ikke var tilfaeldet. Ved skrivelse af 18. september 1991 underrettede Montorio Kommissionen om, at man oenskede at aendre det oprindelige projekt, hvorved man saaledes anmodede om en yderligere forlaengelse af fristen for faerdiggoerelse, nemlig til den 31. december 1992. Ved et nyt rekommanderet brev af 20. december 1991 kraevede Kommissionen en kopi af den formelle beslutning, der var truffet af kommunens kompetente myndigheder vedroerende finansieringen af det aendrede projekt, samt af tilladelsen til at slutte turbinen til det elektriske system. Det oplystes i skrivelsen, at kontrakten, saafremt dokumenterne ikke var fremsendt inden den 31. januar 1992, ville blive ophaevet i medfoer af artikel 8. Montorio svarede den 8. januar 1992.
9 Efter en inspektion paa stedet i marts 1992 anmodede Kommissionen ved skrivelse af 25. august 1992 Montorio om at fremlaegge foelgende dokumenter, nemlig
- regionen Abruzzernes skriftlige tilsagn med oplysning om stoerrelsen af regionens oekonomiske tilskud til det nye projekt og datoen for udbetaling af tilskuddet
- Montorio's skriftlige afgoerelse om tilbagebetaling af beloebet udbetalt i henhold til kontrakt 149 (se nedenfor)
- en analyse af finansieringen af projektets totalpris og
- en ny arbejdsplan med klare angivelser af, hvorledes projektet skulle gennemfoeres.
Kommissionen praeciserede, at den ville paaberaabe sig kontraktens artikel 8, saafremt disse dokumenter ikke kom frem til den inden den 30. september 1992.
10 Ved skrivelse af 13. oktober 1992 underrettede Montorio Kommissionen om, at anlaegsarbejdet ville begynde den 3. november. Ved to skrivelser af 29. oktober 1992 forelagde Montorio Kommissionen en ny arbejdsplan og meddelte den, at den tilbagevaerende del af finansieringen fra regionen Abruzzerne var blevet staerkt forsinket. I sit svar af 30. november 1992 fastslog Kommissionen, at Montorio's skrivelse af 13. oktober 1992 var blevet fremsendt efter fristen og meddelte Montorio, at den derfor havde besluttet at goere brug af kontraktens artikel 8. Den relevante tjenestegren under Kommissionens Generaldirektorat XIX fremsatte ved skrivelser af 19. december 1995 og 24. januar 1996 forgaeves krav om tilbagebetaling af 455 200 000 ITL.
b) Kontrakt 149
11 Kontrakt HY-149-85 (herefter »kontrakt 149«) angik opfoerelse af et »300 kW hydroelectric plant integrated with a wind-diesel system for generating and water pumping (by back to back)«. Bestemmelserne om underretning og faerdiggoerelse var i det vaesentlige enslydende med bestemmelserne i kontrakt 147; arbejdet skulle afsluttes ved udgangen maj 1988. I medfoer af artikel 4.2.1 havde Montorio ret til at give en del af arbejdet i underentreprise, hvilket Montorio i april 1986 havde gjort brug af ved at indgaa kontrakt med Tecno Srl. Kommissionen udbetalte den 8. august 1986 158 400 000 ITL.
12 Ved to lejligheder i 1987 anmodede Kommissionen Montorio om at fremlaegge den foerste rapport som kraevet ifoelge kontraktens artikel 4.3.1. Den 27. oktober 1987 indstillede Tecno arbejdet paa anlaegget. Den 8. januar 1988 tilsendte Kommissionen Montorio et formelt varsel i overensstemmelse med artikel 8 og truede med at ophaeve kontrakten, saafremt den oekonomiske og tekniske rapport som kraevet ifoelge artikel 4.3.1 ikke blev fremsendt inden udloebet af en maaned efter skrivelsens modtagelse. Ved skrivelse af 16. marts 1988 bekraeftede Kommissionen, at den ville ophaeve kontrakten. Ifoelge Kommissionen var det arbejde, der skulle udfoeres ifoelge kontrakt 149, endda aldrig blevet paabegyndt.
13 Den 20. september 1996 sendte Kommissionen en sidste skrivelse med krav om tilbagebetaling af de beloeb, der var blevet udtalt ifoelge kontrakt 147 og 149; Montorio svarede ikke herpaa.
c) Retsforhandlingerne for Domstolen
14 Kommissionen har anlagt sagen den 24. september 1997. Hvad angaar kontrakt 147 anfaegter Kommissionen Montorio's undladelse af at overholde foelgende bestemmelser:
- artikel 2 (tidsplanen for arbejdets faerdiggoerelse)
- artikel 4.3 (fremlaeggelse af periodiske rapporter)
- artikel 4.4 (fremlaeggelse af oplysning om forsinkelser)
- artikel 4.5 (fremlaeggelse af oplysning om arbejdets forloeb).
Kommissionen haevder, at kontrakten blev ophaevet ved artikel 8, hvorved den naevner skrivelsen af 25. august 1992 som den formelle varslingsskrivelse som kraevet ved »artikel 4.3«. Kommissionen udtaler, at Montorio fik meddelelse om ophaevelsen ved rekommanderet brev af 30. november 1992.
15 Hvad angaar kontrakt 149 henviser Kommissionen til Montorio's undladelse af at overholde kontraktens artikel 4.3, 4.4 og 4.5 om fremlaeggelse for Kommissionen af periodiske rapporter og om oplysninger om enhver begivenhed, der kan bringe kontraktens opfyldelse i fare, samt om underretning om arbejdets forloeb. Den haevder derfor, at kontrakten blev ophaevet i overensstemmelse med artikel 8 som et resultat af den formelle varslingsskrivelse af 8. januar 1988, og at Montorio fik meddelelse om ophaevelsen ved rekommanderet brev af 16. marts 1988.
16 Kommissionen, der paaberaaber sig den italienske civillovbogs artikel 1453, kraever ogsaa erstatning for den skade, den led som foelge Montorio's misligholdelse af kontrakterne. Den anslaar den tid, der medgik til at kontrollere Montorio's aktiviteter, til 95 arbejdstimer; med en udgift paa 125 000 ITL pr. time kraever den 11 875 000 ITL under denne post. Hertil foejer Kommissionen den skade, dens trovaerdighed led i forhold til andre institutioner og medlemsstaterne samt tredjemand, som maatte oenske at indgaa kontrakter med Faellesskabet. Kommissionen anslaar stoerrelsen af den lidte skade til 50 mio. ITL med forbehold af ethvert andet beloeb, Domstolen maatte oenske at tilkende den efter billighed.
17 Til sit forsvar anfoerer Montorio, at faerdiggoerelsesdatoen 30. november 1988 kun var vejledende, hvilket godtgoeres af den omstaendighed, at Kommissionen (3) i naesten ti aar ikke tog noget skridt for at sanktionere overholdelsen af den naevnte dato. Da Kommissionen ikke gav kommunalforvaltningen paalaeg om at opfylde sine forpligtelser og undlod at fastsaette en endelig frist herfor, er Kommissionen afskaaret fra at ophaeve kontrakten paa grund af manglende opfyldelse i henhold til den italienske civillovbogs artikel 1453. Kommissionens adfaerd bibragte Montorio den opfattelse, at Kommissionen var rede til at afvente udfaldet af retssagen mod Tecno for manglende opfyldelse, samt den nye afgoerelse fra regionen Abruzzerne vedroerende arbejdets finansiering.
18 Vedroerende den materielle side af sagen argumenterer Montorio med, at Kommissionen »efter moden overvejelse« ved skrivelse af 25. august 1992 havde fastsat tidsrummet for oversendelse af dokumenterne til udloeb den 30. september 1992. Efter Montorio's opfattelse ignorerede Kommissionen det forhold, at Montorio ved skrivelse af 29. oktober 1992 havde tilsendt Kommissionen den arbejdsplan, den havde fremsat krav om den 25. august 1992; da skrivelsen af 30. november 1992 hviler paa et forkert faktisk grundlag, kan kontraktens artikel 8 ikke finde anvendelse.
19 Montorio haevder ogsaa, at klausulen om renter efter kontrakten er ugyldig, da borgmesteren, ved sin accept af artikel 8, alene havde accepteret de vilkaar, paa hvilke kontrakten kunne ophaeves, ikke rentesatsen. Montorio haevder endelig, at artikel 8 bestemmer, at renter alene forfalder fra det tidspunkt, hvor kontrakten bringes til ophoer, ikke fra det tidspunkt, hvor de omtvistede pengebeloeb er blevet modtaget.
20 I duplikken haevder Montorio, at en part kan give afkald paa eller suspendere en udtrykkelig ophaevelsesklausul, naar parten udsaetter den dato, der er fastsat for kontraktens opfyldelse. Kommissionens varselsskrivelse af 25. august 1992 vedroerte alene den tekniske og oekonomiske rapport; rapporterne blev imidlertid fremsendt den 29. oktober 1992. Montorio paastaar ogsaa, at man aldrig modtog Kommissionens skrivelse af 16. marts 1988, ved hvilken Kommissionen meddelte Montorio, at kontrakt 149 var ophaevet. Hvad angaar rentesatsen anfoerer Montorio, at den staerkeste kontraktpart ifoelge principper i den gaeldende kontraktret har pligt til at meddele den anden part alle nyttige oplysninger, herunder eventuelt rentesatsen ifoelge kontrakten.
II - Bedoemmelse
21 I denne sag har det vaeret svaert at bedoemme Montorio's indsigelser som foelge af, at kommunens forelaeggelse af sagen har vaeret usammenhaengende, ligesom Montorio navnlig konstant har vaeret ude af stand til at oplyse, hvilken kontrakt det er, som dens argumenter refererer til. Jeg har dog ikke desto mindre paa grundlag af de almindelige grundsaetninger vedroerende Domstolens pligter gjort forsoeg paa, hvor det har vaeret muligt, at fortolke disse argumenter paa en maade, der kan haenge sammen med sagsoegtes proceskrav, der er, at Kommissionens paastand ikke kan tages til foelge, fordi Montorio har opfyldt sine kontraktlige forpligtelser, subsidiaert at rentesatsen er den legale sats beregnet fra tidspunktet fra sagens anlaeg eller i det mindste fra datoen for den skrivelse, hvorved kontrakten blev ophaevet.
a) Delvis afvisning af Montorio's frifindelsespaastand
22 I duplikken haevder Montorio, at kontraktklausulen, med kravet om en hoejere rentesats end den efter loven gaeldende rentesats, er ulovlig paa grund af, at den effektive rentesats ikke var angivet, og at den staerkeste kontraktpart har pligt til at meddele den anden part i kontrakten samtlige oplysninger. Montorio haevder ogsaa, at den aldrig modtog Kommissionens rekommanderede brev af 16. marts 1988, hvorfor kontrakt 149 aldrig er blevet ophaevet. Disse indsigelser kan klart ikke tages under paakendelse i medfoer af artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der forbyder fremsaettelse af nye anbringender under sagens behandling, »medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som var kommet frem under retsforhandlingerne«. Montorio har ikke proevet at argumentere for, og kunne efter min opfattelse heller ikke goere det, at nogen af de to indsigelser har et saadant grundlag.
b) Ophaevelsen af kontrakt 147
23 Montorio's foerste indsigelse, som kun kan fortolkes som relateret til kontrakt 147, er, at fristen for arbejdets faerdiggoerelse ifoelge sin karakter kun var vejledende, hvilket bevises af, at Kommissionen ventede i naesten ti aar efter fristens udloeb, foer den tog de foreliggende retsskridt. Under disse omstaendigheder kan Kommissionens tiltag vedroerende ophaevelse af kontrakten for misligholdelse ikke, i samklang med den italienske civillovbogs artikel 1453, foere til noget.
24 Det er vel korrekt, at Kommissionen henviser til misligholdelsen af en raekke af Montorio's forpligtelser i henhold til kontrakt 147 med undtagelse af artikel 4.3, men det er klart, at Kommissionen paaberaaber sig ophaevelsen i 1992 af den kontrakt i overensstemmelse med artikel 8 og altsaa ikke kraever ophaevelse for misligholdelse i overensstemmelse med den italienske civillovbogs artikel 1453. Montorio's paastand om afvisning er derfor en misforstaaelse. Det samme maa antages om argumentet gaaende ud paa, at misligholdelsen ikke er vaesentlig, hvilket er irrelevant, naar en part paaberaaber sig en udtrykkelig ophaevelsesklausul; som Corte Suprema di Cassazione antog i sin dom af 28. januar 1993, har parterne allerede, naar de er enige om en saadan klausul, aftalt, at misligholdelse af den specifikke forpligtelse i sig selv bevirker, at hele kontrakten ophaeves (4).
25 Montorio's anden indsigelse gaar ud paa, at kontraktens artikel 8 - der ogsaa, i lyset af de naevnte datoer, og paa trods af visse inkonsekvenser, maa opfattes som relateret til kontrakt 147 - ikke kan finde anvendelse, fordi
- varselsskrivelsen ikke blev afsendt ved rekommanderet brev
- Kommissionen fortsat fremsatte krav om rapporter efter fristens udloeb, saaledes at den maa anses for at have opgivet ophaevelsesklausulen, og
- Kommissionens holdning er selvmodsigende, fordi den i sin skrivelse af 20. september 1996 udtalte, at kontrakten var blevet ophaevet i 1988, mens det bliver klart ud fra den skrivelse af 30. november 1992, at kontrakten ikke var blevet ophaevet. Da Kommissionen saaledes erklaerede at ville ophaeve kontrakten, var den slaaet ind paa en adfaerd, der viste, at den havde opgivet klausulen og endda givet sit samtykke til en ny frist for faerdiggoerelse. I besvarelse af Kommissionens skrivelse af 25. august 1992 med fastsaettelse af en frist den 30. september 1992 fremsendte Montorio dokumenterne den 29. oktober 1992; de retlige betingelser for ophaevelse som et retskrav var derfor ikke opfyldt.
26 Jeg mener at maatte forkaste foerste del af den indsigelse, ganske enkelt fordi dens grundlag er usandt. Kommissionen har fremlagt kopier af modtagelsesbeviset for hver eneste af de rekommanderede varselsskrivelser, den sendte til Montorio vedroerende kontrakt 147 den 5. marts 1992, den 20. december 1991 og den 25. august 1992. Desuden besvarede Montorio hver enkelt skrivelse ved breve af 19. april 1990, af 8. januar 1992 og 13. oktober 1992, hvorfor kommunen ikke kan haevde ikke at have modtaget dem.
27 Den anden og tredje del af Montorio's argument forekommer mig at rejse samme retlige spoergsmaal, altsaa om Kommissionens adfaerd efter fristens udloeb maatte fortolkes, som om den opgav at ophaeve kontrakten i overensstemmelse med den relevante retspraksis ved Corte Suprema di Cassazione (5). Montorio's argument om den paastaaede selvmodsigende adfaerd fra Kommissionens side, da den i 1992 soegte at ophaeve en kontrakt, som den allerede havde ophaevet i 1988, hviler paa en sammenblanding mellem kontrakt 147 og kontrakt 149 og boer forkastes.
28 Med henblik paa at behandle dette punkt tilfredsstillende bliver det noedvendigt noejagtigt at afgoere, om og hvornaar kontrakt 147 korrekt blev ophaevet. Paaberaabelse af en udtrykkelig ophaevelsesklausul er reguleret ved artikel 1456 i den italienske civillovbog, som bestemmer foelgende:
»Kontraktparterne kan udtrykkeligt aftale, at kontrakten skal ophaeves, saafremt en bestemt forpligtelse ikke er blevet opfyldt som aftalt.
I saa fald finder ophaevelse sted i henhold til loven, saafremt den ophaevende part over for den anden part erklaerer, at han vil goere brug af ophaevelsesklausulen.«
29 I denne sag sendte Kommissionen foerst en varselsskrivelse til Montorio med krav om opfyldelse af kontraktens artikel 4.3, og brevet blev afsendt den 5. marts 1990. Skoent Montorio's undladelse, af helt aabenbare grunde, af at fremsende de kraevede rapporter ville have gjort Kommissionen berettiget til at ophaeve kontrakten i det mindste fra den i denne skrivelse naevnte dato (31.5.1990), gjorde den det ikke paa det tidspunkt eller efter Montorio's undladelse af at efterkomme fristen i den rekommanderede skrivelse af 20. december 1991. Hverken i det ene eller det andet tilfaelde vil ophaevelse ske »i henhold til loven«, da Kommissionen ikke havde givet Montorio meddelelse om sin hensigt om at goere brug af ophaevelsesklausulen, saaledes som det kraeves baade i den italienske civillovbogs artikel 1456 og i kontraktens artikel 8. Paa den anden side er Kommissionens hensigt, som udtrykt i dens skrivelse af 30. november 1992, om at ophaeve kontrakt 147 efter Montorio's undladelse af at efterkomme dens skrivelse af 25. august 1992 klar og utvetydig.
30 Montorio har erkendt, at Kommissionen i princippet kunne henvise til artikel 8, sammenholdt med kontraktens artikel 4.3, skoent kommunen argumenterer med, at artikel 8 ikke kunne finde anvendelse under de foreliggende omstaendigheder paa grund af de to breve, den havde tilsendt Kommissionen den 29. oktober 1992. Navnlig har kommunen ikke protesteret mod Kommissionens opfattelse af, at det rekommanderede brev af 25. august 1992 var et egentligt paakrav med henblik paa, at kommunen opfyldte kontrakten i artikel 8's forstand.
31 Saafremt Kommissionen korrekt har villet ophaeve kontrakt 147, var den naturligvis forpligtet til strikt at opfylde formaliteterne ifoelge italiensk lov og ifoelge artikel 8. Men naar det er sagt, er henvisningerne i dens paastand til »artikel 4.3« klart ment som en reference til stk. 1 i artikel 8, der rent faktisk indeholder et krav om fremsendelse af varselsskrivelse, saafremt de rapporter, som kraeves ifoelge artikel 4.3 ikke fremsendes inden for den fastsatte frist. Paa den anden side refererer artikel 4.3 ikke til et krav om fremsendelse af et saadant brev overhovedet. Da jeg allerede har strakt mig temmelig vidt ved min fortolkning af sagsoegtes indsigelser i sagen, maa det da kun vaere rimeligt, at en klar skrivefejl i Kommissionens anbringender ikke skal gives en overdreven betydning.
32 Ifoelge artikel 8 i kontrakt 147 havde Kommissionen pligt til at give sagsoegte paalaeg om at opfylde artikel 4.3; i denne sag, hvor Montorio flagrant misligholdt de fleste af sine forpligtelser ifoelge kontrakten, hvor naermest intet arbejde var blevet udfoert paa tidspunktet for Kommissionens skrivelse af 25. august 1992, kunne man naeppe forvente af Kommissionen, at den skulle fremsaette paakrav om rapporter »om arbejdets forloeb« eller om den relevante oekonomiske dokumentation. Under disse omstaendigheder synes jeg, at det vil vaere overdrevent formalistisk at kraeve af Kommissionen, at den i sin varslingsskrivelse anmoder Montorio om at efterkomme fristerne for fremsendelse af de rapporter, der skulle fremsendes ifoelge kontraktens artikel 4.3, naar begge parter vidste, at det ikke laengere var muligt at opfylde denne forpligtelse. Hvis kontraktforholdet ikke havde udviklet sig, ville Kommissionens eneste alternativ have vaeret at bringe det til ophoer meget tidligere, hvilket netop var, hvad Montorio soegte at undgaa. Montorio har desuden ikke anfaegtet det faktum, at kommunen havde pligt til at fremsende de dokumenter, der var naevnt i skrivelsen af 25. august 1992, og undladelse af at efterkomme dette ville tillade Kommissionen at ophaeve kontrakten ifoelge naevnte bestemmelse, ligesom kommunen udtrykkelig har argumenteret med, at man ved at fremsende arbejdsplanen havde opfyldt artikel 8. Desuden svarede det af Kommissionen i denne skrivelse oenskede materiale desuden i vidt omfang til oplysninger om arbejdets forloeb og den oekonomiske styring heraf, hvilket rapporterne skulle yde. Denne fortolkning af kontraktens artikel 4.3 anser jeg klart for at vaere den bedste for at udtrykke parternes faelles vilje, hvilket er hovedretningslinjen for fortolkningen af kontrakter indgaaet paa grundlag af den italienske civillovbogs artikel 1362.
33 En part kan alene paaberaabe sig en udtrykkelig ophaevelsesklausul, naar manglende opfyldelse af den specifikke forpligtelses maa tilregnes den misligholdende part, hvilket gaelder efter den italienske civillovbogs artikel 1218 (6). Det fremgaar klart af naervaerende sags omstaendigheder - navnlig Montorio's opfattelse af det samlede tekniske og oekonomiske ansvar for udfoerelsen af det planlagte arbejde i samklang med artikel 4.1 i kontrakt 147 - at ansvaret for Montorio's undladelser og mislige handlinger ifoelge kontrakten ikke kan tilregnes nogen anden part eller nogen anden aarsag. Montorio har faktisk heller ikke soegt at benaegte sit ansvar herfor.
34 Det eneste tilbagevaerende spoergsmaal er derfor et faktisk spoergsmaal, nemlig om Montorio foer ophaevelsen af kontrakten var traadt i kraft (ved Kommissionens meddelelse ved skrivelse af 30.11.1992) havde tilstillet Kommissionen de dokumenter, den havde specificeret i sit brev af 25. august 1992. Det foerste af de oenskede dokumenter var den skriftlige aftale med regionen Abruzzerne med oplysning om, med hvor meget og hvornaar man ville yde stoette til det nye projekt. I modsaetning til det af Montorio haevdede opfylder skrivelsen af 29. oktober 1992, som Montorio har henvist til, ikke dette oenske; tvaertimod oplyser den relevante skrivelse, at regionens finansiering var blevet staerkt forsinket, og at beloebet ikke ville vaere til raadighed foer udgangen af januar 1993. Intet i sagens akter viser imidlertid, at finansieringen var blevet vedtaget inden det oplyste tidspunkt eller endda foer sagsanlaegget.
35 Kommissionen havde ogsaa udbedt sig en skriftlig afgoerelse fra Montorio vedroerende tilbagebetalingen af den ifoelge kontrakt 149 udbetalte stoette. Intet viser, at det ville ske, hverken da eller nu; tvaertimod har Montorio, uanset at man ikke har forelagt nogen reelle argumenter vedroerende dette punkt, under sagen udtrykkeligt bestridt at vaere pligtig at betale de paagaeldende beloeb.
36 For det tredje havde Kommissionen udbedt sig en gennemgang af finansieringen af hele projektets pris. Intet af Montorio's breve af 29. oktober 1992 henviser til en saadan gennemgang, ligesom Montorio ikke har godtgjort, at Kommissionen modtog det oenskede informationsmateriale. Under alle omstaendigheder ses det, at ingen af oplysningerne blev fremsendt inden for den frist, Kommissionen angav i sin skrivelse af 25. august 1992, dvs. foer den 30. september 1992.
37 Herefter finder jeg, at kontrakten, naar henses til Kommissionens skrivelse af 25. august 1992 som et paakrav om opfyldelse ifoelge artikel 8 i kontrakt 147, gyldigt blev ophaevet af Kommissionen med skrivelsen af 30. november 1992.
38 Det er vel korrekt, at Kommissionen har vaeret noget langsom med hensyn til at tilbagesoege de beloeb, som blev forudbetalt ifoelge de to kontrakter, men Montorio har ikke fremlagt noget til stoette for, at Kommissionen med sin adfaerd viste, at den ikke laengere oenskede at goere ophaevelsesklausulen gaeldende ifoelge artikel 8 efter dette tidspunkt. De eneste meddelelser, den fik fra Kommissionen vedroerende kontrakt 147 efter skrivelsen af 25. august 1992, var af 30. november 1992, ifoelge hvilken denne kontrakt (og kontrakt 149) var blevet ophaevet, samt paakravene om tilbagebetaling fra Kommissionens tjenestegrene ved skrivelserne af 12. december 1995, den 24. januar 1996 og 20. september 1996. Navnlig vil jeg afvise det som fuldstaendig ubegrundet, naar Montorio haevder, at Kommissionen forledte kommunen til at tro, at den var rede til at afvente udfaldet af den retssag, som tilsyneladende verserede mod Tecno. Jeg finder det tillige fuldstaendig og aldeles udelukket at fortolke Kommissionens paakrav i skrivelsen af 25. august 1992 vedroerende en kopi af det skriftlige tilsagn fra regionen Abruzzerne vedroerende finansieringen af projektet saaledes, at der herved gives en hensigt til kende om at afvente finansieringen inden kontraktophaevelsen, navnlig da Montorio var ude af stand til at efterkomme paakravet. Under alle omstaendigheder er dette argument ikke konsekvent sammenholdt med kontraktens artikel 4.1 som anfoert ovenfor, der udtrykkeligt bestemte, at Montorio paatog sig det fulde tekniske og oekonomiske ansvar for projektet.
39 Det er derfor min opfattelse, at kontrakt 147 gyldigt blev ophaevet af Kommissionen ved skrivelse af 30. november 1992, og at Montorio boer doemmes til at tilbagebetale de beloeb, der er blevet forudbetalt ifoelge kontrakten, saaledes som det er specificeret i Kommissionens paastand.
c) Ophaevelsen af kontrakt 149
40 I betragtning af ordlyden af Montorio's svarskrift, herunder navnlig de paaberaabte tidspunkter og paastaaede fakta, finder jeg det ikke muligt at fortolke dette som noget retligt argument overhovedet i relation til Kommissionens krav vedroerende tilbagebetaling af de beloeb, der skyldes ifoelge kontrakt 149. Det fremgaar klart af sagens akter, at Kommissionens paastand vedroerende kontrakt 149 kan fremmes til realitetspaakendelse og er begrundet. Jeg foreslaar derfor, at Kommissionens paastand i den henseende tages til foelge.
d) Rentespoergsmaalet
41 Montorio har henvist til den italienske civillovbogs artikel 1341 i forbindelse med paaberaabelsen af, at den klausul, som fastsatte rentesatsen til den af Den Europaeiske Investeringsbank fastsatte sats paa tidspunktet for Kommissionens beslutning om kontraktens udfoerelse (»EIB-satsen«), er en nullitet. Denne bestemmer bl.a., at klausuler i standardkontrakter, som til fordel for den part, der har udarbejdet dem forinden, fastsaetter en undtagelse vedroerende Domstolens kompetence - formodentlig her kompetencen til at fastsaette rentesatsen - er uden retsvirkning, medmindre de specifikt er blevet skriftligt godkendt. I denne sag godkendte Montorio's fungerende borgmester den 25. juli 1986 skriftligt »efter betydningen af artikel 1341 og 1342« i den italienske civillovbog en raekke kontraktklausuler, herunder artikel 8 paa s. 11 heri. Ikke blot specificerer stk. 3 i denne forskrift rentesatsen, men dette finder sted i forbindelse med anvendelsen af den udtrykkelige ophaevelsesklausul. Jeg kan ikke tiltraede sagsoegtes argument paa dette punkt, og Montorio har ikke bestridt Kommissionens tal paa 14,2% som det, der udtrykker EIB-satsen. Jeg foreslaar derfor, at Domstolen bestemmer, at der skal betales renter 14,2% af de forskudsvis udbetalte beloeb.
42 Montorio's argument vedroerende det tidspunkt fra hvilket, der forfalder renter, er ogsaa uden grundlag. Efter kommunens opfattelse »foelger det af ordlyden af artikel 8« (»[pur] considerando le prescrizioni dettate dall'art. 8«) at renter er skyldig fra datoen for kontraktens ophaevelse. Ordlyden af stk. 3 er imidlertid krystalklar, og bestemmelsen kraever betaling af renter fra tidspunktet for modtagelse af disse beloeb. Montorio har ikke bestridt beregningen af den rente, der skyldes for hver af de forskud, som Kommissionen paaberaaber sig i paastanden, og jeg skal derfor foreslaa Domstolen at give Kommissionen medhold i denne henseende.
e) Kommissionens erstatningspaastand
43 Erstatning for manglende opfyldelse af en kontraktlig forpligtelse har under visse betingelser hjemmel i den italienske civillovbogs artikel 1218. Det fremgaar af praksis ved Corte Suprema di Cassazione, at den erstatningssoegende klart skal bevise, at et tab faktisk er lidt, mens det ifoelge den italienske civillovbogs artikel 1223 kraeves, at erstatning er begraenset til daekning af tab, eller tab af indtaegt, der godtgoeres af sagsoegeren som en direkte og umiddelbar foelge af den manglende opfyldelse. I naervaerende sag har Kommissionen ikke godtgjort, at sagsoegtes adfaerd var af en saadan art, at den foraarsagede yderligere omkostninger ud over dem, den ville vaere blevet paafoert ved gennemfoerelsen af saadanne kontrakter som en del af dens pligter i henhold til EF-traktaten, ligesom aarsagsforbindelsen mellem sagsoegtes flagrante misligholdelse og tab for Kommissionen ikke er blevet godtgjort.
44 Desuden kan den omstaendighed, at en kontrahent ikke har opfyldt sine kontrakter, naeppe siges at foere til et tab af trovaerdighed for Kommissionen i dens relationer til andre potentielle kontrahenter, EF-institutionerne og medlemsstaterne; saafremt tab af trovaerdighed antages at foreligge, skyldes det Kommissionens langsommelighed med at tage retsskridt mod Montorio, hvilket den foerst gjorde tre aar efter, at det var helt utvivlsomt, at kontrakt 147 ikke ville blive gennemfoert, eller i tilfaeldet med kontrakt 149 otte aar, samt Kommissionens afgoerelse om ikke i skrivelserne af december 1995 og januar 1996 at paalaegge Montorio at betale den forfaldne rente af de udbetalte forskud.
f) Sagens omkostninger
45 Saafremt Domstolen foelger mine forslag vedroerende realitetsafgoerelsen, faar Kommissionen medhold i alle sine anbringender. I saa fald skal jeg foreslaa, at Montorio paalaegges at betale sagens omkostninger som paastaaet af Kommissionen.
III - Forslag til afgoerelse
46 Henset til de ovenstaaende bemaerkninger foreslaar jeg Domstolen foelgende:
1) Comune di Montorio al Vomano paalaegges at tilbagebetale Kommissionen nedenstaaende beloeb vedroerende kontrakt WE 147-85, nemlig
- 246 000 000 ITL med renter 14,2% beregnet fra den 1. december 1986, indtil betaling sker til Kommissionen
- 49 200 000 ITL med renter 14,2% beregnet fra den 1. marts 1988, indtil betaling sker til Kommissionen
- 110 800 000 ITL med renter 14,2% beregnet fra den 1. juni 1988, indtil betaling sker til Kommissionen
- 49 200 000 ITL med renter 14,2% beregnet fra den 1. august 1988, indtil betaling sker til Kommissionen.
2) Vedroerende kontrakt HY-149-85 paalaegges Comune di Montorio al Vomano at betale 158 400 000 ITL med renter 14,2% beregnet fra den 1. november 1986, indtil betaling sker til Kommissionen.
3) Comune di Montorio al Vomano paalaegges at betale sagens omkostninger.
(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1972/83 af 11.7.1983 om ydelse af finansiel stoette til demonstrationsprojekter inden for udnyttelse af alternative energikilder, energibesparelser og erstatning af kulbrinter (EFT L 195, s. 6).
(2) - Hvis den periode, som ligger mellem datoen for fremsendelsen som fastsat i den seneste foreloebige rapport og afslutningen af arbejdsplanen er mindre end seks maaneder, skal kontrahenten fremlaegge resultaterne og konklusionerne for naevnte periode i den endelige rapport.
(3) - Montorio henviser baade til »Det Europaeiske Faellesskab« og til »Kommissionen«; for klarhedens skyld vil jeg alene henvise til »Kommissionen« i hele teksten.
(4) - Corte Suprema di Cassazione, dom af 28.1.1993, nr. 1029, Société Pierre Balmain mod Société Intemroda, 1993, Il Foro Italiano, s. 1470, paa s. 1475 og 1476.
(5) - Se f.eks. dom af 16.2.1988, nr. 1661, Giur. it., 1989, I 1, s. 141.
(6) - Forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat La Pergola den 15.10.1998 i sag C-69/97, Kommissionen mod SNUA, punkt 14 (dom af 27.4.1999).