62022TO0706(01)
RETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)
20. september 2023 (
*1
)
»Annullationssøgsmål – folkesundhed – tilbagetrækning af visse undtagelser vedrørende opvarmede tobaksvarer – umiddelbart berørt – ikke individuelt berørt – afvisning«
I sag T-706/22,
Nicoventures Trading Ltd, London (Det Forenede Kongerige), og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget (
1
), ved advokaterne L. Van den Hende, M. Schonberg, J. Penz-Evren og P. Wytinck,
sagsøgere,
mod
Europa-Kommissionen ved H. van Vliet, A. Becker og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Marcoulli, og dommerne S. Frimodt Nielsen (refererende dommer) og R. Norkus,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af retsforhandlingernes skriftlige del, herunder afgørelsen af 1. februar 2023, hvorved der blev givet afslag på sagsøgernes anmodning om fremskyndet procedure,
under henvisning til kendelsen af 2. februar 2023, Nicoventures Trading m.fl. mod Kommissionen (T-706/22 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:39), hvorved der blev givet afslag på anmodningen om foreløbige forholdsregler,
afsagt følgende
Kendelse
1
Sagsøgerne, Nicoventures Trading Ltd og de andre juridiske personer, hvis navne fremgår af bilaget, har med deres søgsmål, der er støttet på artikel 263 TEUF, i det væsentlige nedlagt påstand om annullation af Kommissionens delegerede direktiv (EU) 2022/2100 af 29. juni 2022 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/40/EU for så vidt angår tilbagetrækning af visse undtagelser vedrørende opvarmede tobaksvarer (EUT 2022, L 283, s. 4, herefter »den anfægtede retsakt«).
Sagens baggrund
2
British American Tobacco-koncernen (herefter »BAT-koncernen«), som sagsøgerne indgår i, fremstiller og markedsfører tobaksvarer, herunder opvarmede tobaksvarer. En af sagsøgerne, Nicoventures Trading, blev i 2011 oprettet inden for rammerne af BAT-koncernen med henblik på udelukkende at koncentrere sig om udvikling og markedsføring af røgfrie innovative produkter, heriblandt opvarmede tobaksvarer. Nicoventures Trading sælger BAT-koncernens opvarmede tobaksvarer til andre selskaber i koncernen, heriblandt de øvrige sagsøgere. De sidstnævnte distribuerer eller har til hensigt at distribuere Nicoventures Tradings produkter på markedet i 14 medlemsstater.
3
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/40/EU af 3. april 2014 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fremstilling, præsentation og salg af tobak og relaterede produkter og om ophævelse af direktiv 2001/37/EF (EUT 2014, L 127, s. 1) regulerer markedsføringen af tobaksvarer. Med henblik herpå tilsigter direktivet indbyrdes at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om bl.a. ingredienser, mærkning og emballering af tobaksvarer.
4
Artikel 7, stk. 1 og 7, i direktiv 2014/40 fastsætter, at medlemsstaterne forbyder markedsføring af tobaksvarer med en kendetegnende aroma og tobaksvarer med aromaer i deres bestanddele. I henhold til dette direktivs artikel 7, stk. 12, og inden denne bestemmelse blev ændret ved den anfægtede retsakt, var andre tobaksvarer end cigaretter og rulletobak undtaget fra forbuddene i stk. 1 og 7. Ligeledes var det i samme direktivs artikel 11, stk. 1, første afsnit, inden bestemmelsen blev ændret ved den anfægtede retsakt, fastsat, at medlemsstaterne kunne undtage røgtobak bortset fra cigaretter, rulletobak og vandpibetobak fra visse krav vedrørende mærkning af tobaksvarer og kravet om påføring af visse advarsler, informationsmeddelelser og de kombinerede sundhedsadvarsler. I samme direktivs artikel 7, stk. 12, og artikel 11, stk. 6, præciseres det desuden, at Europa-Kommissionen vedtager delegerede retsakter for at trække undtagelser i henhold til artikel 7 tilbage eller fjerne muligheden for at indrømme de i artikel 11 omhandlede undtagelser for en bestemt produktkategori, hvis der sker en væsentlig ændring i forholdene som konstateret i en rapport fra Kommissionen.
5
Den 15. juni 2022 offentliggjorde Kommissionen en rapport om konstatering af en væsentlig ændring af forholdene for opvarmede tobaksvarer i henhold til direktiv 2014/40.
6
Som følge af denne rapport vedtog Kommissionen den 29. juni 2022 den anfægtede afgørelse. Med den anfægtede retsakts artikel 1 blev artikel 7, stk. 12, og artikel 11, stk. 1, i direktiv 2014/40 ændret. Fra og med den 23. oktober 2023, dvs. det tidspunkt, hvor de i den anfægtede retsakt omhandlede foranstaltninger skal være gennemført, vil opvarmede tobaksvarer ikke længere være undtaget fra forbuddene vedrørende aromastoffer i artikel 7, stk. 1 og 7, i direktiv 2014/40. Fra og med samme dato vil ikke-forbudt røgtobak desuden være underlagt de samme krav om påføring af information på emballagen som dem, der gælder for ikke-undtaget røgtobak.
Parternes påstande
7
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede retsakt annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
8
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
9
Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
–
Principalt forkastes formalitetsindsigelsen.
–
Subsidiært henskydes formalitetsindsigelsen til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Den retlige bedømmelse
10
I henhold til artikel 130, stk. 1 og 7, i Rettens procesreglement kan Retten efter anmodning fra sagsøgte tage stilling til, om sagen bør afvises, eller til, om Retten savner kompetence, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I det foreliggende tilfælde har Kommissionen anmodet om, at der træffes afgørelse om, hvorvidt sagen skal afvises, men da Retten finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, har den besluttet at træffe afgørelse om denne påstand uden at fortsætte sagens behandling.
11
Til støtte for sin formalitetsindsigelse har Kommissionen gjort gældende, at sagsøgerne hverken er umiddelbart eller individuelt berørt af den anfægtede forordning.
Betingelserne for annullationssøgsmålets antagelse til realitetsbehandling
12
I henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
13
Det skal indledningsvis bemærkes, at den foreliggende sag ikke er omfattet af det sidste tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvilket i øvrigt hverken er blevet påberåbt af sagsøgeren eller af Kommissionen. Begrebet »regelfastsættende retsakt« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF skal nemlig forstås således, at det omfatter enhver almengyldig retsakt med undtagelse af lovgivningsmæssige retsakter (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 60 og 61). I den foreliggende sag udgør den anfægtede retsakt – der omfatter almengyldige foranstaltninger såsom dem, der er nævnt ovenfor i præmis 4 og 6, og som ikke er vedtaget i medfør af en af de lovgivningsprocedurer, der er nævnt i artikel 289 TEUF – en regelfastsættende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. Den anfægtede retsakts artikel 2 omfatter imidlertid gennemførelsesforanstaltninger, dvs. foranstaltninger til retsaktens gennemførelse som det påhviler medlemsstaterne at vedtage. Nærværende søgsmål henhører således ikke under det sidste tilfælde, der er nævnt i artikel 263, stk. 4, TEUF.
14
Eftersom den anfægtede retsakt ikke er rettet til sagsøgerne, finder det første tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF heller ikke anvendelse i den foreliggende sag. Det skal derfor afgøres, om sagsøgerne er omfattet af det andet tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF, dvs. om de er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede retsakt (jf. i denne retning dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 35-37 og den deri nævnte retspraksis). Sagsøgerne har i øvrigt ikke bestridt, at disse to betingelser for søgsmålskompetence finder anvendelse i den foreliggende sag.
15
Hvad i denne forbindelse angår sagsøgernes argument om, at spørgsmålet om, hvorvidt søgsmål kan antages til realitetsbehandling, skal vurderes mindre restriktivt, når disse er anlagt til prøvelse af regelfastsættende retsakter, end når de er anlagt til prøvelse af andre retsakter, hvilket argument sagsøgerne mener at kunne udlede af dom af 3. oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625), skal det bemærkes, at Domstolen i denne dom, i præmis 57, udtrykkeligt baserede sin analyse på kategorien »regelfastsættende retsakter, der ikke indebærer gennemførelsesforanstaltninger«, og at det netop er bemærket, at den anfægtede retsakt ikke henhører under denne kategori. I modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, fastslog Domstolen ikke, at der skal foretages en mindre restriktiv analyse af betingelserne for at antage et annullationssøgsmål til realitetsbehandling hvad angår regelfastsættende retsakter, end i andre tilfælde.
16
Formålet med den ændring af artikel 263, stk. 4, TEUF, der blev indført ved Lissabontraktaten, var nemlig at undergive visse almengyldige retsakter, der kan regulere enkeltpersoners retsstilling, en domstolsprøvelse gennem annullationssøgsmål, henset til, at enkeltpersoner før denne ændring hverken havde mulighed for at anfægte de pågældende retsakter ved et direkte søgsmål, medmindre betingelsen om, at de skal være individuelt berørt, var opfyldt, eller ved et præjudicielt spørgsmål til vurdering af gyldigheden, når der ikke forelå gennemførelsesforanstaltninger. Denne ændring har derimod ikke haft nogen indvirkning på rækkevidden af betingelserne vedrørende fysiske og juridiske personers søgsmålskompetence, for så vidt som disse fortsat finder anvendelse (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 70 og 71).
17
Det må herefter undersøges, om Kommissionen med føje kan gøre gældende, at sagsøgerne hverken er direkte eller individuelt berørt af den anfægtede retsakt.
Betingelsen om at være umiddelbart berørt
18
Kommissionen har gjort gældende, at det for at en sagsøger kan anses for umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263 TEUF, ifølge fast praksis for det første kræves, at den anfægtede foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til de personer, som den er rettet til, og som skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler.
19
For det første har sagsøgerne ikke godtgjort, at den anfægtede retsakt har en negativ indvirkning på deres retsstilling. Der skal navnlig tages hensyn til, at sagsøgernes kunder allerede råder over den opvarmningsanordning, som sagsøgerne markedsfører, og at de fortsat kan anvende den til at forbruge de opvarmede tobaksvarer, der ikke er forbudt i henhold til den anfægtede retsakt. Den anfægtede retsakt medfører nemlig ikke et forbud mod opvarmede tobaksvarer, men en regulering af de tilladte ingredienser og de oplysninger, der skal anføres på emballagen. Den anfægtede retsakt har således alene den virkning, at opvarmede tobaksvarer underlægges de almindelige regler om sammensætning og mærkning, som f.eks. cigaretter og rulletobak er underlagt.
20
For det andet har Kommissionen bemærket, at de argumenter, som sagsøgerne har fremsat for at godtgøre, at de er umiddelbart berørt, ikke er af retlig, men af faktuel karakter. De har således henvist til en hypotetisk manglende fortjeneste, men de har ikke påvist, at den anfægtede retsakt har umiddelbar indvirkning på deres retsstilling.
21
For det tredje skal det fastslås, at selv hvis det antages, at den anfægtede retsakt har indvirkning på sagsøgernes retsstilling, er denne indvirkning af indirekte karakter. Enhver fremtidig, eventuel og rent spekulativ virkning følger nemlig ikke af, at den anfægtede retsakt træder i kraft, men af afgørelser, som vedtages af medlemsstaterne. I det foreliggende tilfælde kræver den anfægtede retsakt gennemførelsesforanstaltninger, for at den kan have indvirkning på sagsøgernes retsstilling, og dens gennemførelse har således ikke den rent automatiske karakter, der kræves i henhold til retspraksis.
22
For det fjerde adskiller den foreliggende sag sig fra den sag, der gav anledning til dom af 12. juli 2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548). Det direktiv, der var omhandlet i den pågældende sag, regulerede nemlig de erhvervsdrivendes rettigheder, mens den anfægtede retsakt fastsætter almengyldige regler, der finder anvendelse på varer.
23
Sagsøgerne har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at de er umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt.
24
Det følger af Domstolens faste praksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den foranstaltning, som prøves under en sag, kræver, at to kumulative betingelser er opfyldt, nemlig for det første, at denne foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til de personer, som den er rettet til, og som skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
25
Et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF kan anlægges til prøvelse af enhver af institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger. Ved afgørelsen af, om en retsakt har sådanne virkninger, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og retsaktens virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom den nævnte retsakts indhold, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser. Spørgsmålet om, hvorvidt en retsakt kan have umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling, kan således ikke vurderes alene på grundlag af den omstændighed, at retsakten har form af et direktiv (jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 62-64 og den deri nævnte retspraksis).
26
Enhver retsakt, uanset om den er en regelfastsættende retsakt eller af en anden art, kan nemlig principielt umiddelbart påvirke en fysisk eller juridisk persons retsstilling, uanset om den omfatter gennemførelsesforanstaltninger, herunder foranstaltninger med henblik på gennemførelse af et direktiv. I tilfælde af, at et direktiv har sådanne virkninger, er den omstændighed, at der er vedtaget eller stadig skal vedtages gennemførelsesforanstaltninger til dette direktiv, således ikke i sig selv af betydning, eftersom disse ikke rejser tvivl om den umiddelbare forbindelse mellem dette direktiv og disse virkninger. Det forholder sig således, forudsat at det nævnte direktiv ikke overlader medlemsstaterne nogen skønsbeføjelse med hensyn til at pålægge den private de nævnte virkninger (dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 74).
27
Som anført i præmis 4 og 6 ovenfor har den anfægtede retsakt til virkning at forbyde markedsføring af opvarmede tobaksvarer med en kendetegnende aroma og at underlægge røgtobak uden en kendetegnende aroma samme mærkningskrav som dem, der gælder for visse andre former for røgtobak, nemlig cigaretter, rulletobak og vandpibetobak. Ifølge den anfægtede retsakts artikel 2 skal medlemsstaterne inden den 23. oktober 2023 vedtage og offentliggøre de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at anvende disse nye forbud og forpligtelser.
28
Følgelig påvirkes retsstillingen for erhvervsdrivende såsom sagsøgerne, der markedsfører eller agter at markedsføre opvarmede tobaksvarer med en kendetegnende aroma, eftersom en sådan markedsføring bliver ulovlig. De pågældende erhvervsdrivende vil også være forpligtede til på emballagen for ikke-forbudt opvarmet røgtobak at anføre de samme sundhedsadvarsler som dem, der skal anføres på emballagen for visse andre typer af røgtobak. Sagsøgerne er således underlagt et forbud og forpligtelser, der følger direkte af den anfægtede retsakt, uafhængigt af den omstændighed, at denne retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, dvs. foranstaltninger til retsaktens gennemførelse. Betingelsen om, at den retsakt, der er genstand for et søgsmål, skal berøre en sagsøger umiddelbart, og betingelsen om, at en sådan retsakt ikke må omfatte gennemførelsesforanstaltninger, er nemlig ikke sammenfaldende (jf. i denne retning dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet, C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 71 og 72). I det foreliggende tilfælde er de gennemførelsesforanstaltninger, der er fastsat i den anfægtede retsakt, imidlertid kun nødvendige for, at de nævnte forbud og forpligtelser kan anvendes fuldt ud i medlemsstaternes lovgivning, uden at medlemsstaterne råder over en selvstændig skønsbeføjelse, idet den anfægtede retsakt ikke overlader medlemsstaterne noget skøn i denne henseende. Sagsøgerne skal derfor anses for at være umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt.
29
Ingen af de af Kommissionen fremførte argumenter kan skabe tvivl om denne konklusion.
30
For det første har Kommissionen ganske vist gjort gældende, at den anfægtede retsakt ikke medfører et forbud mod markedsføring af opvarmede tobaksvarer, men alene regulerer sammensætningen heraf ved at forbyde kendetegnende aromaer. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at sagsøgerne markedsfører opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer og fratages muligheden for dette ved udløbet af den gennemførelsesfrist, der er fastsat i den anfægtede retsakt. Kommissionen kan derfor ikke hævde, at den anfægtede retsakt begrænser sig til at regulere sammensætningen af de nævnte produkter og ikke påvirker de erhvervsdrivendes rettigheder.
31
For det andet har Kommissionen bemærket, at sagsøgerne har fremført argumenter, der snarere vedrører påvirkningen af deres faktiske situation end deres retsstilling. Den omstændighed, at sagsøgerne har påberåbt sig, at der gribes ind i deres faktuelle situation, idet de har gjort den betydning, som opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer har for deres samlede salg, deres markedsandel og de investeringer, som de har foretaget, gældende, indebærer imidlertid ikke, at deres retsstilling ikke også er berørt.
32
For det tredje har Kommissionen anført, at den anfægtede retsakt højst har en indirekte indvirkning på sagsøgernes retsstilling som følge af, at den fastsætter gennemførelsesforanstaltninger. Som anført i præmis 28 ovenfor overlader den anfægtede retsakt i denne henseende ikke nogen skønsmargen til medlemsstaterne for så vidt angår forbuddet mod opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer og forpligtelsen til mærkning af ikke-forbudte opvarmede tobaksvarer.
33
Det følger heraf, at Kommissionens formalitetsindsigelse om, at sagsøgerne ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt, skal forkastes.
Betingelsen om at være individuelt berørt
34
Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgerne skal godtgøre, at den anfægtede retsakt vedrører dem individuelt. Eftersom den anfægtede retsakt ikke er rettet til sagsøgerne, vil de alene kunne anses for individuelt berørt, såfremt den påvirker dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som den person, en afgørelse er rettet til. Kommissionen har bestridt, at det forholder sig således.
35
Sagsøgerne har gjort gældende, at de er individuelt berørt af den anfægtede retsakt. De har i denne forbindelse anført, at de befinder sig i samme situation som den situation, der er omhandlet i dom af 15. juli 1963, Plaumann mod Kommissionen (25/62, EU:C:1963:17), hvor et retssubjekt rammes på grund af visse egenskaber, som er særlige for vedkommende, eller på grund af en situation, der adskiller den pågældende fra alle andre og individualiserer vedkommende på lignende måde som den person, en afgørelse er rettet til. Efter sagsøgernes opfattelse gør det samme sig gældende med hensyn til to typer af grunde, som er anført i Domstolens praksis. For det første tilhører de en koncern, der udgøres af en sluttet gruppe af erhvervsdrivende. For det andet kan den anfægtede retsakt påvirke deres markedsposition væsentligt.
36
Selv om almengyldige retsakter principielt kun kan anfægtes af de privilegerede sagsøgere, der er nævnt i artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF, kan sådanne retsakter ikke desto mindre under visse omstændigheder berøre visse fysiske eller juridiske personer individuelt og får derfor i forhold til dem karakter af en afgørelse. Dette er tilfældet, såfremt den omtvistede retsakt rammer en bestemt fysisk eller juridisk person på grund af visse egenskaber, som er særlige for vedkommende, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller den pågældende fra alle andre og derfor individualiserer vedkommende på lignende måde som de personer, retsakten er rettet til (dom af 15.7.1963, Plaumann mod Kommissionen, 25/62, EU:C:1963:17, s. 223; jf. ligeledes dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 35 og 36 og den deri nævnte retspraksis).
37
En retsakt mister ikke sin almengyldighed og dermed sin normative karakter, fordi det er muligt mere eller mindre præcist at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den på et givet tidspunkt finder anvendelse på, når det er ubestridt, at den anvendes på grundlag af objektive faktiske og retlige omstændigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formål (jf. dom af 18.5.1994, Codorniu mod Rådet, C-309/89, EU:C:1994:197, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis).
38
Det skal indledningsvis bemærkes, at selv om sagsøgerne har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede retsakt i sin helhed, har de koncentreret deres argumenter om konsekvenserne af forbuddet mod opvarmede tobaksvarer med en eller flere kendetegnende aromaer for deres faktiske situation.
39
For det første har sagsøgerne gjort gældende, at de tilhører en sluttet gruppe af erhvervsdrivende, der kan identificeres, og som faktisk var blevet identificeret ved vedtagelsen af den anfægtede retsakt. Den kategori af erhvervsdrivende, der er individuelt berørt af den anfægtede retsakt, omfatter dem, der på tidspunktet for vedtagelsen af den omhandlede retsakt markedsførte eller var i besiddelse af tilladelser til markedsføring af produkter, der netop var blevet underlagt begrænsninger. Ifølge sagsøgerne var det på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede retsakt muligt at identificere medlemmerne af denne gruppe, eftersom de alle enten var i besiddelse af tilladelser til markedsføring af opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer, som medlemsstaterne havde udstedt til dem, eller havde ansøgt om sådanne tilladelser. Der er tale om en lukket gruppe, idet den på grund af forbuddet mod de omhandlede produkter ikke kan udvides. Gruppen er desuden sluttet på grund af det ringe antal erhvervsdrivende, der er medlemmer heraf, idet den kun omfatter to virksomhedskoncerner med betydelige markedsandele. I modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, adskiller sagsøgernes situation sig endelig fra situationen for virksomheder, der befinder sig i et tidligere og efterfølgende led i produktions- og distributionskæden for de pågældende produkter.
40
Domstolen har ganske vist anerkendt, at en juridisk person, der er indehaver af en intellektuel ejendomsret, og som er særligt påvirket af en normativ retsakt, der skal finde anvendelse på et antal retssubjekter, som er bestemt på almen og abstrakt måde, er individuelt berørt (dom af 18.5.1994, Codorniu mod Rådet, C-309/89, EU:C:1994:197, præmis 19-23).
41
Domstolen har ligeledes fastslået, at et søgsmål til prøvelse af en almengyldig foranstaltning, der er anlagt af virksomheder, som er indehavere af erhvervede rettigheder, kan antages til realitetsbehandling, når foranstaltningen f.eks. påvirker gennemførelsen af en løbende kontrakt (dom af 17.1.1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, 11/82, EU:C:1985:18, præmis 31) eller eksklusive rettigheder til udsendelse, der gør det muligt at anse de på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede retsaktsakt klart identificerbare indehavere for at indgå i en »sluttet gruppe« (dom af 13.3.2008, Kommissionen mod Infront WM, C-125/06 P, EU:C:2008:159, præmis 71-77), eller endog når en positiv afgørelse vedrørende en statsstøtteordning, som sagsøgerne er begunstiget af, anfægtes (dom af 27.2.2014, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2014:100, præmis 59-63).
42
Med henblik på at godtgøre, at sagsøgerne tilhører en sluttet gruppe som omhandlet i den nævnte retspraksis, har de i det væsentlige påberåbt sig den omstændighed dels, at de over for de kompetente myndigheder har indgivet de indberetninger, der er foreskrevet i artikel 5 i direktiv 2014/40, og de anmeldelser, der er foreskrevet i direktivets artikel 19 for opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromastoffer, dels, at visse af sagsøgerne har opnået tilladelser til markedsføring af opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer i de medlemsstater, der har indført en godkendelsesordning i henhold til samme direktivs artikel 19, stk. 3. Kommissionen er uden at bestride disse omstændigheder af den opfattelse, at de pågældende omstændigheder ikke er tilstrækkelige til at individualisere sagsøgerne på samme måde som den person, som en afgørelse er rettet til.
43
I denne henseende fastsætter direktiv 2014/40 nødvendigheden af at indføre et fælles format for indberetning af ingredienser i tobaksvarer og emissioner af visse toksiske stoffer, som disse stoffer frigiver (13.-15. betragtning), samt en pligt for fabrikanter og importører til at anmelde nye kategorier af tobaksvarer, uden at dette berører medlemsstaternes beføjelser til at forbyde eller godkende sådanne nye kategorier af tobaksvarer (34. betragtning). Disse principper er gennemført i artikel 5 og 19 i direktiv 2014/40. Det fremgår imidlertid af samtlige disse bestemmelser, at fabrikanter og importører kun kan markedsføre sådanne tobaksvarer, der opfylder kravene i det nævnte direktiv, og som har været genstand for de indberetninger og anmeldelser, der er fastsat i direktivet, og i givet fald de godkendelser, som er foreskrevet af de medlemsstater, der har indført en godkendelsesordning. De krav, der er fastsat i direktivet, vedrører ud over kravet om angivelse af ingredienser og emissioner bl.a. et krav om fravær af forbudte ingredienser og krav om fremlæggelse af de krævede undersøgelser vedrørende bl.a. toksicitet, afhængighedsskabende virkninger, tiltrækningskraft og det pågældende produkts påvirkning på forbrugsmønstrene. Sådanne krav udgør således generelle og abstrakte kriterier, der finder anvendelse på alle dem, der markedsfører eller agter at markedsføre en tobaksvare.
44
Det skal derfor undersøges, om det er tilstrækkeligt, at de nævnte indberetninger og anmeldelser er indgivet, eller at de nævnte godkendelser er opnået, for at sagsøgerne, eller nogle af sagsøgerne, er individualiseret på lignende måde som den person, en afgørelse er rettet til.
45
For det første er den omstændighed alene, at de erhvervsdrivende, der har indgivet en indberetning eller en anmeldelse, og som er i besiddelse af en godkendelse, var identificerbare på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede retsakt, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at de er individuelt berørt, når den nævnte retsakt finder anvendelse på grundlag af generelle og abstrakte betragtninger (jf. dom af 16.12.2011, Enviro Tech Europe og Enviro Tech International mod Kommissionen, T-291/04, EU:T:2011:760, præmis 104 og den deri nævnte retspraksis), og når Kommissionen ved vedtagelsen af den anfægtede retsakt ikke var forpligtet til at tage særligt hensyn til deres situation (jf. i denne retning dom af 2.3.2010, Arcelor mod Parlamentet og Rådet, T-16/04, EU:T:2010:54, præmis 102 og den deri nævnte retspraksis).
46
For det andet kan argumentet om, at det kun er et ringe antal virksomheder, der berøres af den anfægtede retsakt, hvilket argument Kommissionen i øvrigt har bestridt, heller ikke tiltrædes. Fysiske eller juridiske personer kan nemlig kun være individuelt berørt af en almengyldig bestemmelse, såfremt bestemmelsen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som den person, bestemmelsen er rettet til. Det er derimod ikke afgørende, hvor mange fysiske eller juridiske personer der berøres af en sådan retsakt (jf. i denne retning dom af 1.4.2004, Kommissionen mod Jégo-Quéré, C-263/02 P, EU:C:2004:210, præmis 43-46 og den deri nævnte retspraksis).
47
For det tredje og eftersom de godkendelser, som er tildelt i henhold til direktiv 2014/40, vedrører markedsføring af tobaksvarer med kendetegnende aromaer, der opfylder de i direktivet omhandlede krav, er der, i modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, ingen tvivl om, at det absolutte forbud mod markedsføring af opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer, der følger af den anfægtede retsakt, nødvendigvis vil indebære, at der vil blive rejst tvivl om visse af de godkendelser, som sagsøgerne er indehavere af. Sådanne godkendelser kan imidlertid ikke anses for at karakterisere og individualisere deres indehavers stilling i forhold til den anfægtede retsakt, som hvis den pågældende retsakt havde været rettet til dem. I øvrigt tillægger de nævnte godkendelser ikke indehaverne rettigheder, der kan sammenlignes med dem, som tilkom sagsøgerne i de sager, der er nævnt i præmis 40 og 41 ovenfor.
48
Virkningerne af den anfægtede retsakt er nemlig de samme i forhold til såvel de erhvervsdrivende, der har opnået en godkendelse i de medlemsstater, der har indført en godkendelsesordning i overensstemmelse med artikel 19, stk. 3, i direktiv 2014/40 for opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer, som i forhold til de erhvervsdrivende, der har indgivet de indberetninger, der er omhandlet i nævnte direktivs artikel 5, eller de anmeldelser, der er omhandlet i samme direktivs artikel 19 for samme produkter, eller i forhold til de erhvervsdrivende, der endnu ikke har opnået en godkendelse eller indgivet en indberetning eller en anmeldelse, men som agter at markedsføre sådanne produkter. Ingen af de erhvervsdrivende, der befinder sig i disse situationer, er således individualiseret i forhold til den anfægtede retsakt.
49
Som anført i præmis 43 ovenfor opfylder godkendelserne, indberetningerne og anmeldelserne dernæst de objektive krav til tobaksvarer, der er foreskrevet i direktiv 2014/40, og som er fastsat generelt og abstrakt for alle erhvervsdrivende. Heraf følger, at de af medlemsstaterne udstedte godkendelser tildeles uden nogen eneret, men alene på grundlag af produkternes overensstemmelse med de pågældende krav, og at de erhvervsdrivendes indberetninger eller anmeldelser heller ikke medfører en eneret.
50
Endelig fastsætter direktiv 2014/40, at betingelserne for markedsføring af tobaksvarer, der er omfattet af dets anvendelsesområde, kan præciseres eller ændres ved forskellige delegerede retsakter. Dette gælder bl.a. – med hensyn til ophævelsen af den i den foreliggende sag omhandlede undtagelse – direktivets artikel 7, stk. 12. Det følger heraf, at de godkendelser til markedsføring af opvarmede tobaksvarer med kendetegnende aromaer, som visse af sagsøgerne er indehavere af, ikke kan anses for at være erhvervet på ubestemt tid, hvilket ligeledes gælder retten til at markedsføre sådanne produkter efter en indberetning eller en anmeldelse.
51
For det fjerde er den omstændighed, som sagsøgerne har påberåbt sig som svar på Kommissionens formalitetsindsigelse – om, at fabrikanter og importører af opvarmede tobaksvarer med en kendetegnende aroma i forhold til den anfægtede retsakt ikke befinder sig i den samme situation som industrier i tidligere og senere led i produktions- og distributionskæden – uden relevans for spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne tilhører en sluttet gruppe som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 41 ovenfor. Sagsøgerne skal nemlig ikke påvise, at de er berørt på en anden måde end andre erhvervsdrivende, for at godtgøre, at de er individuelt berørt af den anfægtede retsakt, men at de er ramt på grund af en egenskab eller på grund af en faktisk situation, der er særlig for dem, og som adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som den person, som retsakten er rettet til (jf. i denne retning kendelse af 12.12.2003, Bactria mod Kommissionen, C-258/02 P, EU:C:2003:675, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
52
Det følger af det anførte, at de godkendelser, indberetninger og anmeldelser, som sagsøgerne har påberåbt sig, ikke gør det muligt at fastslå, at de er individuelt berørt af den anfægtede retsakt.
53
Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at den anfægtede retsakt skader deres konkurrencemæssige stilling væsentligt. De har i denne forbindelse anført, at de tegner sig for en ikke ubetydelig andel af markedet for opvarmede tobaksvarer, at de produkter, der er omfattet af forbuddet, udgør en meget stor andel af deres salg, og at de har haft betydelige investeringsudgifter i forbindelse med udviklingen af de omhandlede produkter.
54
Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at visse erhvervsdrivende påvirkes økonomisk af en almengyldig retsakt i højere grad end andre erhvervsdrivende, for at individualisere dem i forhold til disse andre erhvervsdrivende, når retsakten finder anvendelse på en objektivt bestemt situation (jf. dom af 2.3.2010, Arcelor mod Parlamentet og Rådet, T-16/04, EU:T:2010:54, præmis 106 og den deri nævnte retspraksis).
55
Den omstændighed, at en fysisk eller juridisk person kan miste en vigtig indtægtskilde som følge af en ny lovgivning, godtgør desuden ikke i sig, at vedkommende befinder sig i en særlig situation, og er ikke tilstrækkelig til at påvise, at den nævnte lovgivning er rettet mod den pågældende individuelt, idet denne person skal føre bevis for omstændigheder, der gør det muligt at fastslå, at det angivelige tab kan individualisere vedkommende i forhold til alle andre erhvervsdrivende, der er berørt af nævnte lovgivning på samme måde som den omhandlede person (jf. i denne retning kendelse af 29.6.2006, Nürburgring mod Parlamentet og Rådet, T-311/03, ikke trykt i Sml., EU:T:2006:179, præmis 65 og 66 og den deri nævnte retspraksis).
56
Det følger af det anførte, at sagsøgerne ikke med føje kan hævde, at de er individuelt berørt af den anfægtede retsakt, og at sagen derfor skal afvises.
Anmodningerne om intervention
57
Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 16. februar og den 8. marts 2023 har Rådet for Den Europæiske Union og Den Franske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Kommissionens påstande.
58
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 8. marts 2023 har Philip Morris Products SA, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member SA, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna SpA, Philip Morris Romania SRL og Philip Morris Ltd anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for sagsøgernes påstande.
59
I henhold til procesreglementets artikel 142, stk. 2, mister interventionen sin genstand, bl.a. såfremt sagen afvises. Idet den foreliggende sag afvises, er det ufornødent at træffe afgørelse vedrørende anmodningerne om intervention.
Sagsomkostninger
60
For det første pålægges det ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand hero. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at bære deres egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom, bortset fra omkostningerne i forbindelse med anmodningerne om intervention.
61
For det andet bestemmes det i procesreglementets artikel 144, stk. 10, at den, der anmoder om intervention, og hovedparterne, såfremt hovedsagen afsluttes, inden der er truffet afgørelse om en anmodning om intervention, hver især bærer de omkostninger, som de har haft i forbindelse med anmodningen om intervention. I det foreliggende tilfælde bærer sagsøgerne, Kommissionen, Den Franske Republik, Rådet, Philip Morris Products, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna, Philip Morris Romania og Philip Morris hver deres egne omkostninger i forbindelse med anmodningerne om intervention.
62
For det tredje blev der i kendelsen af 2. februar 2023, Nicoventures Trading m.fl. mod Kommissionen (T-706/22 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:39), hvorved sagen om foreløbige forholdsregler blev afsluttet, i henhold til procesreglements artikel 158, stk. 5, truffet bestemmelse om udsættelse af afgørelsen om sagsomkostningerne, indtil Retten har truffet afgørelse i hovedsagen. Da sagsøgerne hverken har fået medhold i sagen om foreløbige forholdsregler eller i hovedsagen, bør de i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom pålægges at betale alle sagsomkostningerne i sagen om foreløbige forholdsregler.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling):
1)
Sagen afvises.
2)
Det er ikke længere fornødent at træffe afgørelse om de anmodninger om intervention, der er blevet fremsat af Den Franske Republik, Rådet for Den Europæiske Union, Philip Morris Products SA, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member SA, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna SpA, Philip Morris Romania SRL og Philip Morris Ltd.
3)
Nicoventures Trading Ltd og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, bærer deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger med undtagelse af omkostningerne vedrørende anmodningerne om intervention.
4)
Nicoventures Trading og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, Kommissionen, Den Franske Republik, Rådet, Philip Morris Products, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna, Philip Morris Romania og Philip Morris bærer hver deres egne omkostninger vedrørende anmodningerne om intervention.
5)
Nicoventures Trading og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, betaler omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Således bestemt i Luxembourg den 20. september 2023.
V. Di Bucci
Justitssekretær
A. Marcoulli
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
1
) – Listen over de øvrige sagsøgere er kun vedlagt den version, der meddeles parterne.