61984CC0312_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Denne sag vedroerer det krav om tilbagebetaling af antidumpingtold, som kan goeres gaeldende af en importoer, der er etableret inden for Faellesskabet . Naar importoeren nemlig
"kan ... godtgoere, at den opkraevede told overstiger den faktiske dumpingmargen *..., naar der tages hensyn til anvendelsen af vejede gennemsnit, tilbagebetales det overskydende beloeb" ( 1 )
Det er foerste gang, at en saadan sag er forelagt Domstolen .
2 . Kommanditselskabet Continentale Produkten Gesellschaft ( herefter benaevnt "Continentale Produkten ") er importoer af bomuldsgarn med oprindelse i Tyrkiet og maatte i forbindelse med importen heraf mellem den 15 . april og den 16 . juli 1982 betale den antidumpingtold paa 12% af toldvaerdien, der var indfoert ved Raadets forordning nr.*789/82 af 2 . april 1982 for saa vidt angaar bomuldsgarn, som overgik til fri omsaetning efter den 1 . januar 1982 .
Den 26 . juli 1982 rettede sagsoegeren henvendelse til de tyske myndigheder for at faa tilbagebetalt den erlagte told ( i.h.t . artikel 15 i Raadets forordning nr . 3017/79; herefter benaevnt "1979-forordningen "). Til stoette for sin ansoegning fremlagde sagsoegeren en raekke erklaeringer fra sine leverandoerer, gaaende ud paa, at de eksportpriser, hvorom der var truffet aftale i de i 1981 indgaaede kontrakter, ikke kunne anses for dumping .
Ansoegningen blev videresendt til Kommissionen, som i det vaesentlige afslog den ved beslutning af 29 . oktober 1984, truffet i medfoer af artikel 16 i Raadets forordning nr . 2176/84 ( herefter benaevnt "1984-forordningen ").
Til stoette for sit afslag henviste Kommissionen dels til de vilkaar, hvorunder antidumpingproceduren var forloebet, dels til sine grunde for at have valgt en normal, beregnet vaerdi og de problemer, der var forbundet med at foretage en individualisering inden for rammerne af den tilbagebetalingsprocedure, der er foreskrevet i artikel 16 . Kommissionen tilfoejede, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke havde fremlagt tilstraekkeligt bevis for sit krav om tilbagebetaling .
Continentale Produkten har under sagen nedlagt fire paastande, som alle er gengivet i retsmoederapporten . Principalt har sagsoegeren paastaaet Kommissionens beslutning annulleret, og anfoerer til stoette herfor for det foerste, at Kommissionen ikke havde den fornoedne kompetence til at traeffe beslutningen, og for det andet, at den var retsstridig .
Kommissionens inkompetence
3 . Ifoelge artikel 15 i 1979-forordningen skal den medlemsstat, paa hvis omraade varens overgang til fri omsaetning har fundet sted,
"hurtigst muligt (( videresende )) anmodningen til Kommissionen med eller uden udtalelse om dens berettigelse . Kommissionen underretter omgaaende de oevrige medlemsstater og afgiver udtalelse om sagen . Saafremt medlemsstaterne tilslutter sig Kommissionens udtalelse eller ikke fremsaetter indvendinger inden for en frist paa en maaned, kan den paagaeldende medlemsstat traeffe afgoerelse i overensstemmelse med naevnte udtalelse . I alle andre tilfaelde traeffer Kommissionen efter konsultationer afgoerelse om, hvorvidt og i hvilket omfang medlemsstaten skal efterkomme anmodningen" ( Min understregning ).
1984-forordningens artikel 16 indeholder foelgende aendring i forhold til tidligere :
"Saafremt medlemsstaterne tilslutter sig Kommissionens udtalelser eller ikke fremsaetter indvendinger inden for en frist paa en maaned, kan Kommissionen traeffe afgoerelse i overensstemmelse med naevnte udtalelse . I alle andre tilfaelde traeffer Kommissionen efter konsultationer afgoerelse om, hvorvidt og i bekraeftende fald i hvilket omfang anmodningen skal efterkommes" ( Min understregning ).
4 . Det foerste spoergsmaal er altsaa, om Kommissionen efter artikel 16 i 1984-forordningen var kompetent til at traeffe afgoerelse vedroerende det krav om tilbagebetaling, sagsoegeren har gjort gaeldende i medfoer af den tidligere forordnings artikel 15 . Dette mener jeg, Kommissionen var, i modsaetning til, hvad sagsoegeren har fremfoert .
Det fremgaar nemlig af bestemmelserne i 1984-forordningens artikel 16 og artikel 19, hvorefter forordningen "finder anvendelse paa procedurer allerede ivaerksat", at Kommissionen havde den fornoedne kompetence, da den foreliggende procedure var ivaerksat paa det tidspunkt, hvor den nye forordning traadte i kraft .
Til stoette for, at den nye forordning ikke finder anvendelse, goer Continentale Produkten gaeldende, at firmaet havde et velerhvervet krav paa gennemfoerelse af den procedure, som var indfoert ved den tidligere forordnings artikel 15 .
I den forbindelse er det tilstraekkeligt at fremhaeve, for det foerste, at der efter begge bestemmelser, saavel den gamle som den nye, gaelder de samme materielle betingelser for at rejse krav om tilbagebetaling, og for det andet, at der kun er sket en formel aendring af den procedure, der skal foelges, foer beslutningen om tilbagebetalingskravet traeffes .
Allerede efter den tidligere artikel 15 var den paagaeldende medlemsstat nemlig, naar den traf afgoerelse om tilbagebetalingskrav, forpligtet til at foelge Kommissionens udtalelse, saafremt medlemsstaterne havde tilsluttet sig denne . I henseende til kompetencen var den altsaa fuldstaendig bundet af Kommissionens udtalelse . Ved artikel 16 blev den kompetence, som Kommissionen i forvejen havde, altsaa formelt overfoert til den . Paa samme maade er der sket en formel aendring af proceduren i det tilfaelde, hvor en medlemsstat - herunder den medlemsstat, som ansoegningen er indgivet til - klart gaar imod Kommissionens synspunkt, idet Kommissionen i dette tilfaelde nu har en direkte befoejelse til at traeffe afgoerelsen .
Det er saaledes tilstraekkeligt at konstatere - uden at der er grund til at behandle de oevrige argumenter, sagsoegeren har fremfoert i denne forbindelse om den manglende tilslutning fra Forbundsrepublikken Tyskland og om procedurens varighed - at den omstaendighed, at artikel 16 bringes i anvendelse paa en procedure vedroerende et tilbagebetalingskrav, som er indledt i henhold til 1979-forordningens artikel 15, ikke indvirker paa sagsoegerens materielle eller processuelle rettigheder . Foelgelig maa dette anbringende forkastes .
Den anfaegtede beslutnings lovlighed
5 . Efter sagsoegerens opfattelse er den anfaegtede beslutning retsstridig, for det foerste fordi Raadets forordning nr . 789/82 er retsstridig og for det andet, fordi Kommissionen har naegtet at tage hensyn til den normale vaerdi, der fremgaar af de individuelle priser, der anvendes af sagsoegerens leverandoerer .
For at kunne tage stilling til det foerste led af dette anbringende, er det noedvendigt at udfinde artikel 16' s formaal og raekkevidde ved at vurdere den paa baggrund af det system, der blev indfoert ved 1984-forordningen .
Formaalet med denne forordning er at beskytte Faellesskabets produktion "mod dumpingimport ". Det hedder herom i artikel 2, stk . 2 :
"En indfoert vare betragtes som en dumpingvare, naar dens eksportpris til Faellesskabet er lavere end den normale vaerdi af samme vare", ( dvs . dens markedspris ).
Paa dette grundlag kan man fastsaette den saakaldte "dumpingmargen", der efter artikel 2, stk . 13, litra a ), defineres som "det beloeb, hvormed den normale vaerdi overstiger eksportprisen ".
Denne beregning kan foretages paa grundlag af de reelle priser, og hvis ikke disse priser kan fastslaas, da den saakaldt beregnede vaerdi - i al tilfaelde normalt gennemsnitspriser . Den normale vaerdi og eksportprisen fastlaegges principielt paa grundlag af den pris, "der faktisk er betalt eller skal betales" (( jfr . artikel 2, stk . 3, litra a ), og stk . 8, litra a )*)), og rekonstrueres ellers ud fra visse udtoemmende opregnede kriterier (( jfr . artikel 2, stk . 3, litra b ), ii ), og stk . 8, litra b )*)). Foreligger der varierende priser, kan Kommissionen endvidere fastsaette dumpingmargenen paa grundlag af "de hyppigst anvendte priser, de repraesentative priser eller de vejede gennemsnitspriser" (( jfr . artikel 2, stk . 13, litra b )*)). Endelig praeciseres det i artikel 2, stk . 13, litra c ), at "naar der er tale om varierende dumpingmargener, kan der beregnes et vejet gennemsnit af disse ". Disse faste beregninger, som Kommissionen efter omstaendighederne foretager under den undersoegelse, den ivaerksaetter, udgoer i visse tilfaelde den eneste effektive garanti for beskyttelse mod dumping .
Antidumpingtolden skal endelig fastsaettes, dels paa grundlag af dumpingmargenen, dels det tab, der er forvoldt Faellesskabet . Der opstilles saaledes i artikel 13, stk . 3, et princip om, at
"denne told maa ikke vaere hoejere end den midlertidigt anslaaede eller endeligt fastsatte dumpingmargen eller den midlertidigt anslaaede eller endeligt fastsatte subsidieydelse; den boer vaere lavere, saafremt en saadan lavere told er tilstraekkelig til at afhjaelpe skaden ".
Der er altsaa en slags dobbelt "loft ". Antidumpingtolden skal svare til den konstaterede antidumpingmargen, men denne skal endvidere vaere saa realistisk som overhovedet muligt, selv om den er baseret paa faste beregninger .
Dette forudsaetter for det foerste, at de beroerte erhvervsdrivende, dvs . navnlig EF-importoererne og de paagaeldende eksportoerer i tredjelandene, faar lejlighed til at udtale sig om deres egen situation, foer beslutningen traeffes . Dette er netop formaalet med de bestemmelser om ivaerksaettelse og viderefoerelse af Kommissionens undersoegelse, som er indeholdt i 1984-forordningens artikel 7 . Efter disse bestemmelser er Kommissionen forpligtet til at meddele i EF-Tidende, at der er ivaerksat en antidumpingprocedure ( artikel 7, stk . 1, litra a )), og "at underrette de eksportoerer og importoerer, som Kommissionen ved er beroert heraf" ( stk . 1, litra b )*)).
Endvidere skal Kommissionen meddele "de importoerer og eksportoerer, der vides beroert *... alle de oplysninger, som de parter, der er beroert af en undersoegelse, har stillet til raadighed for Kommissionen ". De kan saaledes "anmode om at blive underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke det paataenkes at anbefale paalaeggelse af endelig told eller endeligt at opkraeve beloeb, for hvilke der er stillet sikkerhed i form af midlertidig told" (( artikel 7, stk . 4, litra a ) og b )*)). Desuden skal de beroerte parter efter begaering hoeres inden for den frist, der er fastsat i meddelelsen om ivaerksaettelse af undersoegelsen ( artikel 7, stk . 5 ), og gives lejlighed til at moedes ( artikel 7, stk . 6 ). Endelig skal hensynet til fortroligheden af visse oplysninger, jfr . forordningens artikel 8, afvejes over for kontradiktionsprincippet ( jfr . sag 264/82, Timex, dom af 20 . marts 1985, praemisserne 24 og 30 ).
Antidumpingprocedurens kontradiktoriske karakter giver saaledes EF-importoererne og de paagaeldende tredjelandseksportoerer mulighed for at fremsaette deres synspunkter, foer Kommissionen eventuelt fastsaetter en antidumpingtold .
For det andet kan de beroerte erhvervsdrivende, naar antidumpingtolden er fastsat og bragt i anvendelse, efter at afgoerelsen er truffet, goere gaeldende, at dumpingmargenen ikke afspejler de reelle prisforhold .
De kan saaledes i foerste raekke anlaegge sag . Eksportoererne kan i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk . 2, indbringe et soegsmaal til annullation af antidumpingforordningen ved EOEF-Domstolen, efter de betingelser, som er fastlagt i Domstolens praksis ( jfr . sagerne 239 og 275/82, Allied Corporation, Sml . 1984, s.*1005 ). EF-importoererne kan - som sagsoegeren ikke har undladt at goere opmaerksom paa - anlaegge sag ved de nationale domstole til proevelse af paalaeg om betaling af en antidumpingtold, hvor de har mulighed for at goere gaeldende, at selve forordningen er ugyldig og anmode den nationale ret om at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal vedroerende forordningens gyldighed for EOEF-Domstolen ( jfr . naevnte sager 239 og 275/82, praemis 15 ).
Endvidere har de mulighed for at ivaerksaette to forskellige administrative procedurer, hvorved der foretages en fornyet undersoegelse af sagen . For det foerste kan enhver af de beroerte parter, naar der er forloebet mindst et aar, ansoege om, at forordningen om paalaeggelse af antidumpingtold "om fornoedent (( tages )) helt eller delvis op til fornyet undersoegelse", saafremt den paagaeldende "fremlaegger beviser for en aendring i omstaendighederne, der er tilstraekkelige til at begrunde noedvendigheden af en saadan fornyet undersoegelse" ( 1984-forordningens artikel 14 ). Saafremt det findes paakraeves, kan man altsaa genoptage undersoegelsen, hvilket kan medfoere, at den foerst udstedte forordning enten aendres eller ophaeves . For det andet kan enhver EF-importoer rejse et tilbagebetalingskrav, saaledes som det er tilfaeldet i denne sag, og dermed udvirke, at af proceduren i henhold til artikel 16 ivaerksaettes .
Vurderes proceduren efter artikel 16 saaledes paa baggrund af systemet i forordning nr . 2176/84 som helhed, fremgaar det klart, at det ikke under denne procedure er muligt at fremsaette en ulovlighedsindsigelse over for forordningen om paalaeggelse af antidumpingtold .
Saafremt man nemlig anerkender, at den, der rejser tilbagebetalingskravet, under denne procedure kan anfaegte lovligheden af den metode, Kommissionen har anvendt for at kunne fastslaa, at der forelaa dumping, vil man goere vold mod selve systemet i forordningen . For det foerste har importoererne nemlig i forbindelse med undersoegelsen haft lejlighed til at goere deres synspunkter gaeldende og har desuden kunnet anfaegte lovligheden af forordningen om fastsaettelse af antidumpingtolden, efter at denne er blevet udstedt . For det andet fremgaar det klart af artikel 16, at det heri omhandlede tilbagebetalingskrav vedroerer en told, der er opkraevet i medfoer af en gyldig forordning . Tilbagebetalingen har blot karakter af et korrektiv, som skal sikre, at den ved forordningen paalagte antidumpingtold tilpasses de faktiske prisforhold i et konkret tilfaelde . Den forudsaetter saaledes, at tolden er blevet retmaessigt opkraevet .
Under hensyn til, at det er Kommissionens afslag paa sagsoegerens tilbagebetalingskrav i henhold til forordningens artikel 16, som sagsoegeren paastaar annulleret, kan der ikke under denne sag gives sagsoegeren medhold i paastanden om, at forordning nr . 789/82 er retsstridig .
6 . Tilbage bliver herefter at gennemgaa andet led af det anbringende, hvorved sagsoegeren kritiserer Kommissionen for at have naegtet at tage hensyn til de individuelle normale vaerdier, da den traf afgoerelsen om sagsoegernes tilbagebetalingskrav .
Som naevnt fremgaar det af det system i 1984-forordningen, som jeg har beskrevet i det foregaaende, at artikel 16 udgoer et korrektiv, som goer det muligt at afpasse bestemmelsernes virkning efter de konkrete foreliggende omstaendigheder, uden at den i oevrigt aendrer ved EF' s generelle beskyttelsesordning . Den i USA ved "Tariff Act 1930" fastsatte ordning ( som aendret ved "Trade Agreements Act 1979" (( 19 USC §1671-1677 g ( 1982 )*)) synes at frembyde en parallel hertil og en tilsvarende bestemmelse er indeholdt i Den almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel ( GATT ), nemlig dennes artikel 8, stk . 3, hvori det hedder, at :
"Stoerrelsen af antidumpingtolden maa ikke overstige den *... fastsatte dumpingmargen . Hvis det efter paalaeggelse af antidumpingtolden viser sig, at det opkraevede toldbeloeb overstiger den faktiske dumpingmargen, skal det overskydende beloeb tilbagebetales snarest muligt" ( 2 ).
Der boer i denne forbindelse henvises til 1984-forordningens tredje betragtning, som lyder :
"Ved anvendelsen af disse regler er det for at opretholde den ligevaegt mellem rettigheder og forpligtelser, som det var hensigten at tilvejebringe ved disse aftaler, vaesentligt, at Faellesskabet tager hensyn til sine vigtigste handelspartneres fortolkning af reglerne, saaledes som den fremgaar af lovgivningen eller gaeldende praksis ".
Tilbagebetalingskravet goer det altsaa muligt at individualisere de faste beregninger, som Kommissionen foretager . Det korrektiv, som tilbagebetalingskravet udgoer, skal imidlertid vurderes paa baggrund af den beregningsmetode, Kommissionen har anvendt ved fastsaettelse af dumpingmargenen, og hvis lovlighed man, som jeg har naevnt i det foregaaende, ikke kan anfaegte ved anvendelsen af artikel 16 . Det er med andre ord ikke muligt, ved fastsaettelsen af den normale vaerdi, i et konkret tilfaelde at anvende artikel 16 paa en saadan maade, at man aendrer metoden ved at erstatte de faktiske priser med en beregnet vaerdi . Derimod indeholder den hjemmel til at foretage en fornyet beregning af den beregnede vaerdi under hensyn til de saerlige omstaendigheder i et konkret tilfaelde . Det samme gaelder det andet kriterium, eksportprisen, alt afhaengig af, om Kommissionen har valgt at laegge en faktisk eller en beregnet pris til grund .
I den foreliggende sag er dumpingmargenen blevet fastsat paa grundlag af en normal, beregnet vaerdi og en faktisk eksportpris ( 12 . betragtning til forordning nr . 789/82 ). Artikel 16 gjorde det saaledes muligt for Continentale Produkten eventuelt at paaberaabe sig foelgende forhold :
- for saa vidt angaar den beregnede vaerdi : de saerlige produktionsforhold hos sagsoegerens leverandoerer ( f.eks . hvor der er tale om familiebedrifter ),
- for saa vidt angaar eksportpriserne : den beslutning om at forhoeje eksportpriserne til samme niveau som den beregnede vaerdi, som sagsoegerens leverandoerer kunne have truffet, hvorved de ville have foregrebet den ordning, der senere blev indfoert .
7 . Indsigelsen fra Continentale Produkten i denne sag vedroerer individualiseringen af den normale, beregnede vaerdi .
Saafremt Kommissionen i forbindelse med sit afslag paa ansoegningen om tilbagebetaling principielt havde naegtet at tage hensyn til saerlige forhold hos sagsoegerens leverandoerer, ville den have beroevet sagsoegeren det retsmiddel, som tilkommer enhver importoer .
Dette er ikke tilfaeldet i denne sag . Kommissionen har gennemgaaet de oplysninger, som sagsoegeren har anfoert til stoette for sin ansoegning, men har ikke fundet, at de udgjorde tilstraekkeligt bevis ( jfr . beslutningens 15 . og 16 . betragtning ).
I et saadant tilfaelde er Domstolens proevelsesret, naar bortses fra iagttagelsen af en raekke processuelle garantier, som ikke omtvistes i denne sag, begraenset til undersoegelsen af, om der enten foreligger en aabenbar fejl i skoennet eller magtfordrejning ( jfr . sag 191/82, FEDIOL, Sml . 1983, s.*2913, praemis 30 ). Sagsoegeren har ikke paaberaabt sig, at der foreligger magtfordrejning, og ikke godtgjort, at der er begaaet en aabenbar fejl, for hvilken bevisbyrden paahviler sagsoegeren . Dette kan nemlig kun vurderes ud fra de oplysninger, som sagsoegeren har forelagt Kommissionen til stoette for tilbagebetalingskravet . Continentale Produkten har imidlertid ikke vaeret i stand til at bevise, at Kommissionen undlod at tage hensyn til én eller flere af disse oplysninger, og at disse var saa vaesentlige, at de i sig selv begrundede sagsoegerens tilbagebetalingskrav . Erklaeringer fra leverandoerer om, at de ikke anser de anvendte priser for dumping, kan i oevrigt ikke tillaegges en saa vaesentlig betydning, at de kan begrunde et tilbagebetalingskrav . Endvidere kan senere oplysninger, for saa vidt de overhovedet forudsaettes at have relevans, ikke beroere gyldigheden af den anfaegtede beslutning . Der kan saaledes ikke foretages en fornyet behandling af et tilbagebetalingskrav ved Domstolen med det formaal at udvirke en administrativ afgoerelse .
Dette foelger af det oekonomiske og juridiske formaal med ordningen . Der er, med henblik paa beskyttelse af Faellesskabets produktion, truffet en generel beslutning om fastsaettelse af en antidumpingtold, der gaelder for samtlige indfoersler af en bestemt type varer, og denne beslutning er udstyret med de garantier og indeholder hjemmel til anvendelse af de retsmidler, som er naevnt i det foregaaende . Ved en "ex post"-bestemmelse, som indfoeres af billighedsgrunde, gives der hjemmel til i visse konkrete tilfaelde at foretage et individuelt korrektiv . OEnsker en importoer at udnytte denne bestemmelse, maa han rettidigt forelaegge vedkommende administrative myndighed - her Kommissionen - samtlige relevante oplysninger til stoette for sit krav, hvorved bevisbyrden paahviler importoeren . Det er i henhold til disse betingelser og inden for de i det foregaaende beskrevne graenser, at Domstolen maa udoeve sin proevelsesret .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Artikel 15 i Raadets forordning nr . 3017/79 af 20 . december 1979 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, og artikel 16 i Raadets forordning nr . 2176/84 af 23 . juli 1984, som har afloest den tidligere forordning med virkning fra den 1 . august 1984 .
( 2 ) Optaget i Raadets afgoerelse af 10 . december 1979 om indgaaelse af de bilaterale aftaler, der er resultatet af handelsforhandlingerne 1973-79 ( EFT L*71 af 17.3.1980, s.*95 ).