61983C0151
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 5. APRIL 1984 (
*1
)
Høje Domstol.
I den foreliggende sag, som er anlagt af det franske stålproducerende selskab »Alpa«, der for 100 %'s vedkommende indehaves af en anden fransk stålproducent, selskabet »Usinor«, er der nedlagt påstand om annullation af »beslutningen«, i Kommissionens skrivelse af 22. juni 1983.
På tidspunktet for de relevante omstændigheder i sagen var stålproduktionen undergivet det kvotasystem, som er indeholdt i Kommissionens beslutning nr. 1696/82/EKSF af 30. juni 1982 (EFT L 191, 1982, s. 1). Beslutningens artikel 2, stk. 4, bestemmer følgende:
»En gruppe af virksomheder, som er koncentreret efter traktatens artikel 66, anses i denne beslutning som en enkelt virksomhed, selv om disse virksomheder er beliggende i forskellige medlemsstater«.
Beslutningens artikel 14, som ændret ved Kommissionens beslutning nr. 2751/82/EKSF af 6. oktober 1982 (EFT L 291, 1982, s. 8), bestemmer som følger:
»Dersom kvotasystemet på grund af størrelsen af de for et kvartal fastsatte reduktionssatser skaber usædvanlige vanskeligheder for en virksomhed, foretager Kommissionen en rimelig tilpasning af disse referenceproduktioner og/eller referencemængder for den berørte gruppe, dersom virksomheden anmoder herom inden for de to første måneder i det berørte kvartal i følgende tilfælde:
...
—
for så vidt angår gruppe V:
—
den samlede produktion af de i artikel 1 omhandlede produkter ikke har oversteget 700000 t i 1981; og
—
produktionen for gruppe IV, V og VI mindst udgør 90 % af virksomhedens samlede produktion i 1981; og
—
produktionen for gruppe V mindst udgør 30 % af produktionen af gruppe IV, V og VI i 1981; og
—
reduktionssatsen for gruppe V overstiger 40 %«:
Alpa fremstiller armeringsstål (produkter i gruppe V) af skrot. Selskabet er det eneste af virksomhederne inden for Usinor-gruppen, der fremstiller produkter i gruppe V. Der synes at være enighed om, at Alpa's produktion, såfremt selskabet betragtes isoleret, opfylder betingelserne i artikel 14, og at Alpa derfor ville være berettiget til en tilpasning af sin referenceproduktion og/eller sine referencemængder, såfremt det anmodede om en sådan tilpasning forudsat størrelsen af de reduktions-satser, der blev fastsat for et bestemt kvartal, skabte usædvanlige vanskeligheder for selskabet. Ved en skrivelse af 23. februar 1983, der var rettet til kommissionsmedlemmet Davignon, som blandt andet er ansvarlig for kvotaordningen for stål, ansøgte Alpa's Président Directeur General (PDG) i medfør af artikel 14 om en tilpasning af selskabets referencemængder for produkter i gruppe V. Det var ikke udtrykkeligt nævnt i ansøgningen, at selskabet anmodede om en tilpasning for første kvartal 1983, men det synes dog at fremgå af skrivelsen, at den drejer sig om selskabets situation i nævnte kvartal. I slutningen af skrivelsen anmodedes Kommissionen endvidere om at anse selskabet for én selvstændig produktionsvirksomhed inden for Usinor-gruppen og i overensstemmelse hermed om at foretage den ønskede tilpasning. Kommissionsmedlemmet Davignon besvarede denne ansøgning ved en skrivelse af 5. april 1983 som Alpa imidlertid tilsyneladende ikke har modtaget. Ved en skrivelse af 26. maj indgav Alpa en tilsvarende ansøgning, som udtrykkeligt vedrørte andet kvartal 1983 og som ligeledes var rettet til kommissionsmedlemmet Davignon. Denne ansøgning besvaredes med den skrivelse, som er anfægtet under nærværende sag af en af direktørerne for generaldirektorat III, direktorat E, hvorunder jern- og stålsektionen henhører. Skrivelsen var rettet til Alpha's PDG og var vedlagt kommissionsmedlemmet Davignon's skrivelse af 5. april, idet det bemærkedes, at denne skrivelse indeholdt en besvarelse af alle de punkter, der var rejst i Alpa's foregående skrivelser. I skrivelsen af 5. april fastslås, at i medfør af artikel 2, stk. 4, i beslutning nr. 1696/82 kunne udelukkende Usinor indgive en ansøgning. Usinor var imidlertid afskåret herfra, idet det på grund af sin størrelse ikke opfyldte betingelserne for en tilpasning i henhold til artikel 14.
Kort fortalt har Alpa under sagen gjort gældende, at skrivelsen af 22. juni indeholder et afslag på ansøgningen om en tilpasning i henhold til artikel 14. Skrivelsen angiver som hjemmel artikel 2, stk. 4, og artikel 14 i beslutning nr. 1696/82. Ifølge sagsøgeren er skrivelsen imidlertid retsstridig og bør annulleres, for det første fordi artikel 2, stk. 4 er retsstridig i det omfang Alpa og Usinor herved anses for én virksomhed, og for det andet fordi artikel 14 er retsstridig, idet den medfører forskelsbehandling af selskaber, som indgår i en større gruppe af virksomheder.
Kommissionen har fremført den formalitetsindsigelse, at skrivelsen af 22. juni ikke udgør nogen beslutning, og har til støtte derfor anført følgende argumenter: 1) Alpa's skrivelse af 26. maj er i virkeligheden en ansøgning til Kommissionen om at ændre eller tilsidesætte bestemmelserne i beslutning nr. 1696/82, 2) skrivelsen af 22. juni indeholder ingen angivelse af, at den er en retsakt fra Kommissionen, 3) skrivelsen af 5. april var et personligt brev fra kommissionsmedlemmet Davignon og ikke en skrivelse fra Kommissionen som institution eller en skrivelse fra Davignon på Kommissionens vegne, 4) hverken skrivelserne af 22. juni eller af 5. april indeholder nogen forskrift eller foreskriver nogen forpligtelse, men henviser blot til de bestemmelser i beslutning nr. 1696/82, som er blevet bragt i anvendelse i den til Usinor rettede beslutning, i henhold til hvilke kvotaerne for andet kvartal 1983 blev fastsat, 5) skrivelsen af 5. april udgør blot en redegørelse for den gældende ordning og henviser til den individuelle beslutning som blev truffet vedrørende en anden virksomhed (Usinor), og som har retsvirkning, 6) artikel 2, stk. 4, blev bragt i anvendelse ved den af Kommissionen trufne beslutning, hvorved Usinor-gruppens kvoter for andet kvartal 1983 blev fastsat (denne beslutning har Usinor anfægtet i sag 103/83, men ikke bragt i anvendelse ved skrivelsen af 22. juni, 7) Artikel 14 blev ikke bragt i anvendelse ved skrivelsen af 22. juni, fordi denne bestemmelses uanvendelighed over for Alpa følger direkte af beslutning nr. 1696/82, uden at det er nødvendigt at træffe en individuel beslutning.
Kommissionen har understreget betydningen af, at der træffes en afgørelse vedrørende formaliteten, ikke blot for den foreliggende sag, men agså for andre sager. Jeg skal i det følgende udelukkende behandle omstændighederne i den foreliggende sag.
Alpa's skrivelse af 26. maj udgjorde helt klart en ansøgning i henhold til artikel 14 i beslutning nr. 1696/82 om tilpasning af kvotaen for produkter i gruppe V. På baggrund af bestemmelsen i artikel 2, stk. 4, fremgår det endvidere klart, at Alpa gjorde sig anstrengelser for at understrege selskabets selvstændige karakter som følge af Usinor-gruppens omstrukturering. Desuden indeholder skrivelsen en ansøgning om, at Alpa anses for en selvstændig produktionsenhed.
Under alle omstændigheder omtaler Kommissionen i sin skrivelse af 22. juni Alpa's skrivelse af 26. maj som en ansøgning om tilpasning for andet kvartal 1983 iht. artikel 14 og sin egen skrivelse af 5. april som et svar herpå. Følgelig kan argumentet om, at Alpa ikke indgav en sådan ansøgning eller at Kommissionen (Kommissionens embedsmænd) ikke opfattede dennes skrivelse som en ansøgning, ikke tages til følge.
Dette gælder også, selv om Alpa som led i sin almindelige ansøgning eller på anden måde anmodede om at blive betragtet som en selvstændig virksomhed i henhold til artikel 14 eller anmodede om dispensation fra denne bestemmelse.
Kommissionens væsentligste begrundelse for at afslå Alpa's ansøgning var, at kun Usinor efter beslutning nr. 1696/82 er berettiget til at ansøge om en tilpasning i henhold til artikel 14. Efter bevisførelsen synes Usinor ikke at have indgivet en sådan ansøgning for andet kvartal 1983 i henhold til artikel 14. Den beslutning, Usinor har anfægtet i sag 103/83 vedrører kvotafastsættelsen. Denne beslutning blev truffet den 27. april 1983, før Kommissionen havde modtaget ansøgning fra nogen af virksomhederne i Usinorgruppen om en tilpasning for andet kvartal 1983. Følgelig blev der ikke i medfør af artikel 14 truffet nogen individuel beslutning i forhold til Usinor. Hvorvidt Alpa var berettiget til at indgive ansøgning på egne eller på hele gruppens vegne (da det ifølge artikel 2, stk. 4, er den gruppe som udgøres af virksomhedskoncentrationen, der skal betragtes som en enkelt virksomhed og ikke den kontrollerende virksomhed) er for mig at se et tvivlsomt spørgsmål, der ganske afhænger af, hvad Alpa har anført i stævningen. Jeg mener derfor ikke, at sagen uden videre bør afvises.
Det væsentlige i Kommissionens næste anbringende er, at skrivelserne af 22. juni og 5. april ikke udgør nogen beslutninger, fordi de udelukkende oplyser Alpa om bestemmelserne i beslutning nr. 1696/82, og fordi uanvendeligheden af artikel 14 direkte følger af disse bestemmelser, uden at det er nødvendigt at udstede en individuel beslutning. Dette argument bør forkastes. Artikel 14 er ikke nogen bestemmelse, som finder automatisk anvendelse. Dels skal virksomheden indgive en ansøgning, dels skal Kommissionen træffe beslutning om, hvorvidt ansøgningen kan imødekommes. Kommissionen er efter min opfattelse forpligtet til at besvare en behørigt indgivet ansøgning, og dette svar har form af en beslutning, som kan anfægtes i henhold til EKSF-traktatens artikel 33. Såfremt Kommissionen altså afslår at bringe artikel 14 i anvendelse, udgør dette afslag en beslutning, som kan indbringes for Domstolen, fordi Kommissionen heri fastslår virksomhedens retsstilling i henhold til artikel 14.
Følgelig udgør skrivelserne af 22. juni og 5. april tilsammen en beslutning, hvorved Kommissionen fastslår, at Alpa ikke, af de grunde, som er anført i skrivelsen af 5. april, har krav på en tilpasning i henhold til artikel 14. I den forbindelse har Kommissionens advokat imidlertid gjort gældende, at skrivelserne ikke opfylder de formelle krav, der stilles til en beslutning, og har til støtte herfor henvist til sagerne 53 og 54/63, Lemmerz-Werke mod Den Høje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 441).
EKSF-traktatens artikel 14 stiller imidlertid ikke bestemte formelle betingelser til en beslutning. Spørgsmålet om, hvorvidt en meddelelse kan antages at udgøre en beslutning, må ifølge retspraksis afgøres på grundlag af dennes indhold og ikke så meget dens form (jfr. f. eks. sagerne 1 og 14/57, Usines à tubes de la Sarre mod Den Høje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 51). I dommen i sagen Lemmerz-Werke forkastede Domstolen (Sml. 1954-1964, s. 441, se Rec. 1963, s. 506) udtrykkeligt den opfattelse, at en foranstaltning ikke er nogen beslutning, blot fordi den ikke opfylder visse uvæsentlige formkrav, og statuerede, at der foreligger en beslutning »såfremt de grundlæggende betingelser, der skal være til stede for at anse retsakten for at være en beslutning ifølge traktaten i øvrigt er opfyldt«. En af disse grundlæggende betingelser er, at foranstaltningen rent faktisk er truffet af — i denne sag — Kommissionen, dvs. af medlemmerne af Kommissionen i forening eller af et af dennes medlemmer (eller af en af Kommissionens embedsmænd) i henhold til en bemyndigelse fra Kommissionens medlemmer i forening (dommen i sagerne 43 og 63/82, Vereniging ter Bevordering van het Vlaamse Boekwezen mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 19, se præmis 14, og dommen i sagerne 8-11/66, Cimenteries mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 337).
Efter min opfattelse må det afgørende derfor være, hvorvidt det klart fremgår af meddelelsens konklusion og sammenhæng, at den er eller må opfattes som en af Kommissionens medlemmer truffet beslutning. Gør Kommissionen således gældende, at der er truffet en gyldig beslutning, må den godtgøre, at de nødvendige formelle krav er opfyldt. Kommissionen kan imidlertid også have handlet på en sådan måde over for den berørte, at den ikke under retsforhandlingerne ved Domstolen med føje kan benægte, at det, der i alle henseender fremtræder som en beslutning, virkelig var en beslutning.
I den foreliggende sag blev de omhandlede skrivelser ikke, som det var tilfældet i sagen Lemmerz-Werke mod Den Høje Myndighed, tilsendt sagsøgeren uopfordret, men udgjorde et svar på en ansøgning til Kommissionen om at foretage en handling i medfør af artikel 14. Kommissionen er forpligtet til at tage stilling til en sådan ansøgning og til at tage stilling til en sådan ansøgning og til at vedtage en beslutning herom, som vil kunne anfægtes i medfør af traktatens artikel 33. Det er følgelig berettiget, når virksomheden modtager svaret på sin ansøgning, at den på grundlag af brevvekslingens beskaffenhed går ud fra, at det er Kommissionen selv, der har truffet beslutning om besvarelse af ansøgningen, medmindre det udtrykkeligt fremgår af svaret, at det ikke er udfærdiget af Kommissionen selv eller på dens vegne, og virksomheden er også berettiget til at antage, at svaret afgives i henhold til en bemyndigelse, såfremt det er et medlem af Kommissionen (eller en embedsmand) der besvarer den til Kommissionen rettede ansøgning om at foretage en nærmere angiven handling. Det fremgår i denne sag af skrivelsen af 22. juni, at den embedsmand ved Kommissionen, som havde underskrevet skrivelsen, havde fået bemyndigelse af kommissionsmedlemmet Davignon til at besvare ansøgningen. Selve indholdet af svaret på Alpas's ansøgning fremgår af Davignon's skrivelse af 5. april. Af begge skrivelser fremgår endvidere, at underskriverne var på det rene med, at Alpa havde indgivet en formel ansøgning til Kommissionen om at træffe en beslutning i henhold til artikel 14, og ikke en personlig ansøgning til kommissionsmedlemmet Davignon. Begge skrivelser angav nemlig at udgøre et svar på de indgivne ansøgninger. Ingen af dem tilkendegiver direkte, at de ikke er udstedt på Kommissionens vegne. Påstås det imidlertid, at kommissionsmedlemmet Davignon blot sendte en personlig skrivelse til Alpa's PDG, tager man overhovedet ikke hensyn til formålet med korrespondancen mellem Kommissionen og sagsøgeren. Den pågældende skrivelse udgik fra Kommissionens næstformand som repræsentant for Kommissionen, og tilgik Alpa's PDG som repræsentant for Alpa. Med hensyn til formalitetsspørgsmålet er dette til gengæld — i modsætning til hvad Kommissionen mener — efter min opfattelse tilstrækkeligt til at fastslå, at besvarelsen af ansøgningen udgør en af Kommissionen vedtaget beslutning.
Hvorvidt en foranstaltning, der udgør en beslutning, herefter også må anses for lovligt vedtaget af Kommissionen er et retsspørgsmål, som henhører under sagens realitet og ikke dens formalitet. Skulle Kommissionens befuldmægtigede altså opretholde anbringendet om, at Davignon ikke handlede på Kommissionens vegne, må den rette fremgangsmåde være at anse den påståede beslutning for at være en nullitet (jfr. den løsning, som generaladvokat Lagrange foreslog i sagerne 15 og 29/59 Knutange mod Den Høje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 159), og at Kommissionen ikke handlede som den burde, da den besvarede ansøgningen. Såvidt jeg har forstået, har Kommissionens befuldmægtigede imidlertid ikke opretholdt denne indsigelse. Det er her utilstrækkeligt blot at påstå, at et medlem af Kommissionen på egne vegne besvarede en formel ansøgning om, at Kommissionen udstedte en retsakt. Der må også fremlægges bevis til støtte herfor. Det er imidlertid ikke sket. Endvidere modsiges påstanden herom af selve skrivelserne i den form, de er affattet.
Følgelig mener jeg ikke, at sagen uden videre bør afvises straks ved begyndelsen.
Alpa's første anbringende til støtte for påstanden om annullation af den beslutning, der er indeholdt i de nævnte skrivelser, er, at Kommissionen med urette har overført begrebet »kontrol med en virksomhed«, der anvendes i artikel 66, og som er defineret i beslutning nr. 24/54 af 6. maj 1964 (EFT 1952-1958, s. 16), til det kvotasystem for stålsektoren, som er vedtaget i henhold til EKSF-traktatens artikel 58. Alpa anfører i den forbindelse, at begrebet »virksomhedskoncentration« udgør en bestanddel af EKSF-traktatens konkurrenceregler, og at det både er retsstridigt og uhensigtsmæssigt at anvende begrebet uden for traktatens rammer og overføre det til stålkvotasystemet. At betragte Alpa og de øvrige virksomheder inden for Usinor-gruppen som én virksomhed, udgør en forskelsbehandling af Alpa i forhold til andre uafhængige stålproducerende selskaber af tilsvarende størrelse, der ligesom Alpa udelukkende fremstiller produkter i gruppe V på grundlag af skrot. Kommissionens opfattelse er, at artikel 2, stk. 4 i beslutning nr. 1696/82 er berettiget med henblik på at sikre, at stålkvotasystemet fungerer enkelt og effektivt. Den virksomhed, der udøver kontrollen med de øvrige virksomheder inden for en gruppe, er i stand til at bestemme hver enkelt virksomheds produktions- og afsætningspolitik inden for gruppen, hvorfor det er nødvendigt at udpege denne virksomhed som den eneste, der i henhold til kvotasystemerne kan være rettigheds- og pligtsubjekt.
Jeg finder det ikke påvist, at kriteriet i artikel 2, stk. 4, skulle være uhensigtsmæssigt eller vilkårligt, eller at det isoleret betragtet skulle være diskriminerende. Der er knyttet åbenbare fordele til ordningen i artikel 2, stk. 4, idet kvotaerne dermed fastsættes for gruppen af de sammensluttede virksomheder som helhed og ikke for hver enkelt virksomhed inden for gruppen og beregnes på grundlag af gruppens referenceproduktioner og referencemængder. Dette gør kvotasystemet mere fleksibelt, idet grupperne kan tilrettelægge deres produktion, som de ønsker, uden at blive udsat for en kvotanedsættelse. Hvad angår produkter i gruppe V har Usinor f. eks. rationaliseret produktionen ved at koncentrere den hos Alpa og indstille produktionen i de øvrige stålværker. Beregningen af kvotaen for produkter i gruppe V sker således under henvisning til gruppens position som helhed, og ikke blot Alpa's. Følgelig kan der til gunst for Alpa tages hensyn til enhver fremstilling af produkter i V, som er frembragt af andre virksomheder i gruppen inden for den relevante referenceperiode.
Artikel 2, stk. 4, kan imidlertid ikke fratage de forskellige virksomheder deres selvstændige karakter eller gøre indgreb i de øvrige rettigheder, som de kan udlede af EKSF-traktaten. Således som bestemmelsen er formuleret, har den imidlertid heller ingen af disse to konsekvenser. Den bestemmer nemlig, at en gruppe af virksomheder, der betragtes som »en virksomhedskoncentration« i EKSF-traktatens artikel 66's forstand, »anses som« en enkelt virksomhed. Dette betyder, at virksomhederne retligt set bevarer deres selvstændige karakter, men at de ved anvendelse af beslutningen betragtes som en enkelt virksomhed. Retter beslutningen sig til den kontrollerende virksomhed, er den altså, gennem den angivne adressat, bindende for alle virksomhederne inden for gruppen. Den er altså rettet til den kontrollerende virksomhed på vegne af den gruppe, der udgør en virksomhedskoncentration. Hver enkelt virksomhed i gruppen kan derfor anfægte beslutningen, for så vidt den er berørt heraf.
Mens det i et tilfælde som det foreliggende kan være mere belejligt at for Kommissionen at rette meddelelserne fra Kommissionen til den kontrollerende virksomhed, kan artikel 2, stk. 4, ikke antages at udelukke andre virksomheder i gruppen fra at indgive en ansøgning til Kommissionen, det være sig på egne vegne eller på de sammensluttede virksomheders vegne. Når virksomhederne inden for gruppen har specialiseret sig inden for forskellige områder, kan det i visse tilfælde være mere hensigtsmæssigt, om Kommissionen står i direkte kontrakt med den virksomhed, der beskæftiger sig med det pågældende tekniske område i stedet for at skulle gå via den kontrollerende virksomhed. Det grundlæggende princip, der er fastsat i artikel 2, stk. 4, indebærer ikke, at alle virksomhederne i gruppen tillige skal behandles under ét ved anvendelsen af f.eks. beslutningens artikler 5, 9 og 14 og ikke hver for sig. Såfremt der foreligger en åbenbar konflikt mellem den kontrollerende virksomhed og en af de øvrige virksomheder i gruppen (hvilket intet tyder på er tilfældet i den foreliggende sag) kan det tænkes berettiget, om Kommissionen foretrækker at holde sig til førstnævnte fremfor sidstnævnte, men foreligger der ikke en sådan konflikt, er Kommissionen ikke efter min opfattelse beføjet til at lade en udtrykkelig ansøgning fra en virksomhed i gruppen upåagtet, blot fordi den ikke er indgivet af den kontrollerende virksomhed. Der findes så vidt det ses ingen bestemmelser i traktaterne eller beslutningerne om indførelse af kyotasystemet for stålsektoren, der giver hjemmel hertil, og det er ikke nødvendigt for at kvotasystemet kan fungere hensigtsmæssigt.
Jeg finder det derfor ikke påvist, at artikel 2, stk. 4 i beslutning nr. 1696/82 er retsstridig. Hertil kommer, at når Alpa på egne eller på gruppens vegne havde indgivet en forskriftsmæssig ansøgning om tilpasning i henhold til artikel 14, kunne Kommissionen ikke retmæssigt afslå at vedtage en beslutning som svar på denne ansøgning, med den begrundelse, at ansøgningen alene kunne indgives Usinor.
I skrivelsen af 5. april anførte Kommissionen desuden, at betingelserne i artikel 14 udelukkede, at denne bestemmelse kunne anvendes på Usinor (hvormed Kommissionen synes at have ment Usinor-gruppen) på grund af dens størrelse. Selv om Kommissionen ikke har bestridt, at Alpa i sig selv opfyldte betingelserne for at bringe artikel 14 i anvendelse, har Kommissionen desuden anført, at kvotasystemet ikke har forvoldt Alpa usædvanlige vanskeligheder, når selskabet er i stand til at udnytte 65,8 % af sin kapacitet, mens gennemsnittet for dets konkurrenter inden for Fællesskabet er 42,5 %. Alpa's advokat har heroverfor anført, at selskabet ikke desto mindre lider alvorlige tab for en virksomhed af denne størrelse, og at Kommissionen burde have truffet en anden beslutning, såfremt den havde taget hensyn til Alpa's forhold.
Kommissionen har begrundet sin anvendelse af artikel 14 (i den ved beslutning nr. 2751/82 ændrede version) med stort set de samme argumenter som den fremførte under retsforhandlingerne ved Domstolen den 21. februar 1984 i sagerne 140, 146, 221 og 226/82 Walzstahl og Thyssen mod Kommissionen. Sagt i korthed indtraf der i 1981 og 1982 et væsentligt fald i efterspørgslen efter armeringsstål på grund af stilstanden i bygningsindustrien, hvilket medførte et prisfald. Kommissionen fandt det derfor nødvendigt at bistå »visse små og mellemstore virksomheder«, hvis produktion næsten udelukkende fremstilles på grundlag af produkter i grupperne IV, V og VI og i vidt omfang på grundlag af armeringsstål. Kommissionen har i sit indlæg ved Domstolen sagt, at den dermed sigtede til de virksomheder, som fremstiller armeringsstål på grundlag af skrot, og at den ville bistå dem ved at yde en nedsættelse af reduktionssatserne ud over den fastsatte grænse. Det skete ved beslutning nr. 535/82 af 3. marts 1982 (EFT L 65, 1982, s. 6), i kombination med basisbestemmelserne i beslutning nr. 1831/81 af 24. juni 1981 (EFT L 180, 1981, s. 1) med senere ændringer. Andre virksomheder (de større virksomheder) mente Kommissionen ikke skulle nyde godt af denne tilpasning af reduktionssaterne.
For så vidt angår det kvotasystem, som er undergivet bestemmelserne i forordning nr. 1696/82, blev der ved beslutning nr. 1698/82 af 30. juni 1982 (EFT L 191, 1982, s. 43) foretaget en lempelse for disse mindre virksomheder i det omfang, det var nødvendigt for at undgå »en varig forværring« af disse virksomheders situation.
På grund af den udvikling der fandt sted efter udstedelsen af beslutning nr. 1698/82, besluttede Kommissionen imidlertid at ændre praksis og i stedet gennemgå hvert enkelt konkret tilfælde. Som følge heraf ændrede Kommissionen ved beslutning nr. 2751/82 artikel 14 i beslutning nr. 1696/82, hvorved det blev muligt for de mindre virksomheder at ansøge om en tilpasning af deres referenceproduktion og/eller referencemængder.
Denne ændring af praksis til en gennemgang af hvert enkelt konkret tilfælde kan ikke efter min opfattelse gøre det berettiget at antage, at det ræsonnement, som Domstolen fulgte i sagerne Walzstahl og Thyssen, og som førte den til at anullere beslutning nr. 1698/82, også kan overføres til den foreliggende sag. Hertil kommer, at det ikke i den foreliggende sag er blevet gjort gældende, at ændringen af artikel 14 ikke var begrundet i sådanne dybtgående ændringer af jern- og stålmarkedet eller uforudsete vanskeligheder ved anvendelsen af beslutning nr. 1696/82, som er omhandlet i denne beslutnings artikel 18, stk. 1.
Umiddelbart synes forklaringen såvel på den ved beslutning nr. 533/82 foretagne tilpasning som den ved beslutning nr. 2751/82 foretagne ændring af artikel 14 at være, at de små eller mellemstore virksomheder, som kun fremstiller produkter i grupperne IV, V og VI og navnlig produkter i gruppe V, ellers ville have vanskeligheder ved at overleve under de gældende markedsvilkår, mens en større koncern ville kunne støtte de virksomheder, som fremstiller produkter i gruppe V, og som er kommet i vanskeligheder, ved hjælp af andre aktiviteter, navnlig da armeringsstål ikke udgjorde mere end 5 % af den samlede produktion. Der er ikke blevet henvist til eventuelle forskelle i produktionsmetoderne eller de anvendte råstoffer.
Kommissionen har imidlertid givet den forklaring i duplikken, at differentieringen efter virksomhedernes størrelse var begrundet i, at de små virksomheder normalt anvender skrot, mens de integrerede virksomheder anvender jernmalm. Såfremt Kommissionen ved anvendelsen af artikel 14, havde foretaget en sondring efter om de virksomheder, som benyttede skrot, havde behov for beskyttelse, ville det være meget vanskeligt at begrunde udelukkelsen af en virksomhed som Alpa, der i modsætning til, hvad der var sædvanligt for virksomheder inden for en gruppe, undtagelsesvis benyttede skrot. Her må det imidlertid for mig at se være det rigtigste at lægge selve beslutningen til grund, ifølge hvilken virksomhedernes størrelse er den afgørende faktor, mens de anvendte materialer er en faktor, der kommer i anden række. I sådant et tilfælde finder jeg Kommissionen frit kunne anlægge en sondring efter virksomhedernes størrelse. Heraf følger, at når en lille virksomhed anvender jernmalm, har det i lige så høj grad krav på en tilpasning i h. t. artikel 14 (tredje led) som en virksomhed, der benytter skrot til fremstilling af armeringsstål. Omvendt skal en virksomhed, der ligesom Alpa benytter skrot, behandles som led i en integreret gruppe af virksomheder på samme måde som det er tilfældet med en virksomhed, der benytter jernmalm. Følgelig finder jeg det ikke godtgjort, at der skulle være udøvet en retsstridig forskelsbehandling. Jeg kan altså ikke godtage det argument, at fordi betragtningerne til beslutning nr. 2751/82 anvender begrebet »virksomhed«, må hermed forstås en individuel »virksomhed« i EKSF-traktatens artikel 80's forstand, og at tilføjelsen til beslutning nr. 1696/82 af artikel 14, tredje led, følgelig indebærer, at begrebet »virksomhed« i artikel 14 må forstås i den samme betydning, hvorfor den omtvistede bestemmelse i beslutningens artikel 2, stk. 4, ikke kan finde anvendelse. Var dette argument korrekt, ville Alpa dermed naturligvis også være berettiget til at indgive en særskilt ansøgning, som skulle behandles for sig. Dette resultat er imidlertid efter min opfattelse umuligt at nå frem til uden at gøre vold på opbygningen af beslutning nr. 1696/82, hvoraf klart fremgår, at artikel 2, stk. 4, skal finde anvendelse, medmindre der foreligger en udtrykkelig undtagelse. Indēt i ændringsbestemmelsen giver imidlertid grundlag for en sådan undtagelse.
Sammenfattende er det min opfattelse, at det ganske vist var uberettiget, at Kommissionen afslog Alpa's ansøgning med den hovedbegrundelse, som jeg tidligere har nævnt, men at Kommissionen var beføjet hertil under hensyn til, at Alpa måtte anses for at udgøre en bestanddel af de integrerede virksomheder Usinor-gruppen var sammensat af. Gruppen måtte følgelig anses som én enkelt virksomhed, og dens produktion gav ikke i sig selv grundlag for at imødekomme en ansøgning i henhold til artikel 14 i beslutning nr. 1696/82.
Som følge heraf foreslår jeg, at sagsøgte frifindes, men at hver part efter omstændighederne bør bære sine egne omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra engelsk.