61989CC0356_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Med de spoergsmaal, som Social Security Commissioner har forelagt i naervaerende praejudicielle sag, anmodes Domstolen paa ny om at praecisere det naermere indhold af artikel 4 og 10 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (herefter benaevnt "forordningen") i den version heraf, som er indeholdt i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (1).
2. Sagsoegeren i hovedsagen er en britisk statsborger, der har indbetalt bidrag til den franske socialsikringsordning som arbejdstager. Han lider af en fuldstaendig lammelse (tetraplegi) som foelge af laesioner, han paadrog sig under en faerdselsulykke. Efter at have vendt tilbage til Det Forenede Kongerige fik han af de britiske myndigheder udbetalt en "mobility allowance" (herefter benaevnt "mobilitetsydelse") med virkning fra den 4. marts 1981 - dvs. den dato, da han indgav ansoegningen - og som han i princippet skulle have udbetalt indtil den 21. august 2023, dvs. dagen foer hans 75-aars foedselsdag.
3. Ifoelge section 37A i Social Security Act 1975 har enhver ret til en mobilitetsydelse i den periode, hvorunder vedkommende "paa grund af en fysisk lidelse er ude af stand til eller paa det naermeste ude af stand til at gaa". Mobility Allowance Regulations 1975 indeholder naermere regler om de laegelige betingelser, som skal vaere opfyldt for at faa udbetalt ydelsen. Disse betingelser er ikke omtvistet i den foreliggende sag.
4. Der er derimod opstaaet vanskeligheder om de betingelser mht. bopael og ophold i Storbritannien, som skal vaere opfyldt ifoelge disse bestemmelser. Det er oplyst af den britiske ret (2), at Newton tog fast bopael i Frankrig den 4. april 1984 og fra denne dag ophoerte med at vaere berettiget til den omhandlede mobilitetsydelse. Han har anfaegtet dette ved en Social Security Appeal Tribunal, som imidlertid gav modparten medhold, hvorefter han ankede til Social Security Commissioner, der har anmodet Domstolen om at traeffe en praejudiciel afgoerelse vedroerende foelgende spoergsmaal:
"Saafremt en arbejdstager eller en selvstaendig erhvervsdrivende har erhvervet ret til en mobilitetsydelse udelukkende i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning, jf. section 37A i Social Security Act 1975, uden samtidig at vaere berettiget til andre ydelser i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning,
a) skal en saadan mobilitetsydelse da anses for en ydelse, som falder ind under artikel 4, stk. 1, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71, og som ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i artikel 4, stk. 4,
b) og har den paagaeldende i bekraeftende fald fortsat krav paa mobilitetsydelsen i henhold til artikel 10 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71, selv om han er bosat i en anden medlemsstat?"
5. Stillet overfor et saa direkte spoergsmaal skal jeg foerst, som Kommissionen med rette har anfoert (3), henvise til Domstolens praksis i sager, hvor den anmodes om at bedoemme en national retsforskrift efter forordning nr. 1408/71, og hvori den eksempelvis har fastslaaet foelgende:
"Selv om Domstolen, naar den traeffer afgoerelse i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177, ikke er kompetent til at anvende faellesskabsreglerne paa et konkret tilfaelde og foelgelig heller ikke til at bedoemme en bestemmelse i national ret paa grundlag af disse regler, kan den imidlertid forsyne den nationale domsmyndighed med fortolkningsmomenter vedroerende faellesskabsretten, som kan komme denne til nytte ved vurderingen af naevnte bestemmelses virkninger" (4).
6. Social Security Commissioner' s foerste spoergsmaal er altsaa, om en ydelse som den i sagen omhandlede omfattes af forordningens artikel 4, stk. 1, og om den er undtaget fra forordningen i kraft af artikel 4, stk. 4. Den foerste af disse to bestemmelser lyder saaledes: "denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer: ... b) ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte paa at bevare eller forbedre erhvervsevnen." Ifoelge den anden bestemmelse finder forordningen ikke anvendelse paa offentlig social og sundhedsmaessig forsorg.
7. Det maa derfor afgoeres, hvilken af disse to kategorier i forordningen, den omhandlede ydelse henhoerer under, altsaa om den er en ydelse ved invaliditet eller en foranstaltning vedroerende social forsorg.
8. Det Forenede Kongeriges regering (5) har anfoert, at den omhandlede mobilitetsydelse ikke er omfattet af den erklaering, som regeringen har afgivet i henhold til forordningens artikel 5. Ifoelge denne artikel skal medlemsstaterne "angive deres lovgivning og ordninger, der omfattes af artikel 4, stk. 1 og 2, ... i erklaeringer, der meddeles og offentliggoeres i overensstemmelse med reglerne i artikel 97".
9. Domstolen har ganske vist antaget (6), at den omstaendighed, at en medlemsstat har naevnt en lov i en saadan erklaering, maa anerkendes som bevis for, at ydelser, som tildeles i henhold til den paagaeldende lov, udgoer sociale sikringsydelser i forordningens forstand, men har paa den anden side fastslaaet (7), at den omstaendighed,
"at en national lovgivning ikke er naevnt i medlemsstatens erklaering, ikke [er] til hinder for, at den kan antages at falde inden for forordningens anvendelsesomraade",(8)
og at
"denne omstaendighed ... [ikke] er afgoerende".
10. Det er i oevrigt klart fastslaaet i Domstolens praksis, at sondringen mellem ydelser, der er udelukket fra forordningens anvendelsesomraade, og ydelser, som er omfattet heraf,
"hovedsagelig [beror] paa den enkelte ydelses karakteristiske egenskaber, isaer dens formaal og betingelserne for dens tildeling" (9).
11. Endvidere gaelder efter Domstolens faste praksis,
"at selv om det med hensyn til anvendelsen af faellesskabsforordninger paa den sociale sikring kan forekomme oenskvaerdigt at foretage en skarp sondring mellem de lovbestemte ordninger, der vedroerer henholdsvis den sociale sikring og den offentlige forsorg, kan man ikke udelukke muligheden for, at en lovgivning paa grund af dens personkreds, formaal og naermere regler samtidig er beslaegtet med begge disse kategorier" (10).
12. Kan den i Social Security Act omhandlede mobilitetsydelse da siges at vaere beslaegtet med begge disse to kategorier? Efter Kommissionens opfattelse er ydelsen af blandet karakter (11). Paa den ene side har den nemlig lighedspunkter med foranstaltninger vedroerende social forsorg, da den ikke er baseret paa beskaeftigelses- eller forsikringsperioder. Paa den anden side har den lighedspunkter med sociale sikringsydelser, da den ikke er baseret paa et trangskriterium, men tildeles som en ret til de personer, der opfylder betingelserne herfor, uden at der foretages en individuel og skoensmaessig bedoemmelse af de paagaeldendes forhold.
13. Domstolen har tidligere i sine afgoerelser vedroerende tildelingen af visse ydelser til handicappede fremhaevet disse kendemaerker ved de to kategorier af ydelser (12). De lovforskrifter, som var omhandlet i disse afgoerelser, laa imidlertid taettest op ad foranstaltninger vedroerende social forsorg, da der heri var taget hensyn til ydelsesmodtagernes personlige behov. Domstolens hovedsynspunkt var dog, at de paagaeldende lovforskrifter ikke forudsatte den individuelle bedoemmelse, som er det karakteristiske for sociale forsorgsydelser, men garanterede ydelsesmodtagerne en retsstilling, som var fastslaaet i selve loven. Under hensyn til, at de paagaeldende lovforskrifter hjemlede et lovbestemt krav paa en ydelse til handicappede, fandt Domstolen, at lovforskrifterne i forhold til de personer, som omfattedes af forordning nr. 3 (altsaa den forordning, som senere blev afloest af forordning nr. 1408/71) var omfattet af omraadet for den sociale sikring. Hvad angaar den her i sagen omhandlede mobilitetsydelse, maa det konstateres, at trangskriteriet ikke indgaar som en betingelse for ydelsens erhvervelse, hvilket stoetter den antagelse, at den er en social sikringsydelse. Som anfoert af den nationale ret i forelaeggelseskendelsen (13) er "den afgoerende betingelse efter loven for at erhverve ret til ydelsen efter section 37A i Social Security Act 1975, at ansoegeren paa grund af en fysisk lidelse er ude af stand til eller paa det naermeste ude af stand til at gaa".
14. Det maa derfor undersoeges, om de oevrige elementer, som indgaar i ydelsen, kan aendre ved dennes vaesentligste kendetegn, som goer, at den ellers maa anses for en invaliditetsydelse efter forordningens artikel 4, stk. 1.
15. For det foerste er ydelsen ikke betinget af bidrag, hvilket dog er uden betydning, da ogsaa ikke-bidragspligtige ydelser, som det fremgaar af artikel 4, stk. 2, er omfattet af forordningen. Domstolen har herom fastslaaet, at:
"... for spoergsmaalet, om en ydelse skal betegnes som en social sikringsydelse og dermed omfattet af forordningen, er ydelsens finansieringsform uden betydning" (14).
16. Det Forenede Kongeriges regering har dog anfoert, at den omhandlede mobilitetsydelse ikke kan anses for en invaliditetsydelse, da dens formaal ikke er at kompensere for den nedsatte erhvervsevne, som skyldes invaliditeten (15). Det er rigtigt, at ydelsen kan udbetales til personer mellem 5 og 75 aar, uanset om vedkommende er uarbejdsdygtig. I denne forbindelse skal jeg dog fremhaeve, at artikel 4, stk. 1, litra b), omfatter "ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte paa at bevare eller forbedre erhvervsevnen". Det af mig understregede ord viser, at disse "ydelser" - hvilket begreb maa "forstaas i videste betydning" (16) - ikke blot omfatter tilfaelde af uarbejdsdygtighed.
17. Endelig har det Forenede Kongeriges regering anfoert, at mobilitetsydelsen ikke udgoer et supplement til en anden ydelse, som udbetales i Det Forenede Kongerige (17). Den nationale ret har herom oplyst i forelaeggelseskendelsen, at Newton efter den britiske lovgivning ikke var berettiget til andre ydelser end den her omhandlede mobilitetsydelse. Domstolen har nemlig afsagt flere domme i sager, hvor den omtvistede ydelse har udgjort et supplement til en anden ydelse (18). Under alle omstaendigheder finder jeg dog ikke, at denne omstaendighed kan vaere afgoerende. For det foerste er denne situation ikke naevnt i forordningen. For det andet vil en betingelse herom reelt begraense anvendelsesomraadet for koordineringsreglerne i de sociale sikringsordninger til personer, som i forvejen oppebaerer en hovedydelse, hvilket vanskeligt kan forenes med principperne for Faellesskabets socialsikringsordning. For det tredje har Domstolen tidligere fastslaaet, at ogsaa ydelser til handicappede, som ikke supplerer andre ydelser, er omfattet af forordningen (19).
18. Jeg er derfor af den opfattelse, at en national lovgivning, som hjemler et lovbestemt krav paa en mobilitetsydelse, er en social sikringsydelse i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, litra b), i forhold til de personer, som er omfattet af forordning nr. 1408/71.
19. Under den forudsaetning, at den i sagen omhandlede mobilitetsydelse udgoer en invaliditetsydelse efter forordningens artikel 4, stk. 1, har den nationale ret for det andet spurgt Domstolen, om modtageren heraf efter forordningens artikel 10 har krav paa ydelsen, selv om han er bosat i en anden medlemsstat.
20. Forordningens artikel 10, stk. 1, bestemmer foelgende: "Kontantydelser ved invaliditet ... hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en af eller flere medlemsstater, kan, medmindre andet er bestemt i denne forordning, ikke nedsaettes, aendres, stilles i bero, inddrages eller beslaglaegges som foelge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er beliggende."
21. Som Domstolen gentagne gange har fastslaaet, er formaalet med denne bestemmelse at "begunstige den frie bevaegelighed for arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, idet denne personkreds beskyttes mod de tab, der ville kunne opstaa som foelge af, at de flytter deres bopael fra én medlemsstat til en anden" (20).
22. Tvisten paa dette punkt drejer sig navnlig om artikel 10, stk. 1' s naermere anvendelsesomraade. Sagsoegeren i hovedsagen goer herom gaeldende, at han efter bestemmelsen kan fortsaette med at oppebaere mobilitetsydelsen, selv om han er bosat i en anden medlemsstat, og at bestemmelsens ordlyd er helt "utvetydig" (21). Det Forenede Kongeriges regering anfoerer herimod, at betingelserne om bopael og ophold i section 37A i Social Security Act ikke blot har til formaal at fastlaegge begraensninger for adgangen til at oppebaere ydelsen, men udgoer "betingelser for erhvervelse af selve retten til ydelsen og den varige oppeboersel heraf". Forordningens artikel 10, stk. 1, vedroerer derimod ikke selve kriterierne for tildelingen af ydelsen (22).
23. Jeg finder ikke, at der er grundlag for at anlaegge en saadan sondring. For det foerste vil forbuddet i forordningens artikel 10 derved let kunne omgaas, hvorved bestemmelsen i betydelig grad vil miste sin virkning, idet lovgiver for at omgaa forbuddet nemlig blot kan medtage bopaelsbetingelserne blandt de gaeldende betingelser for ydelsernes tildeling. For det andet modsiges Det Forenede Kongeriges regerings anbringende af Domstolens praksis, hvori det fastslaas, at ydelsesmodtageren som foelge af forordningens artikel 10, stk. 1, ikke blot bevarer "sin ret til at modtage pension og andre ydelser, som han har erhvervet ret til i medfoer af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, selv efter at have taget bopael i en anden medlemsstat, men ligeledes at han ikke kan naegtes en saadan ret, udelukkende fordi han ikke har bopael i den stat, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er beliggende" (23).
24. I Giletti-dommen (24) betegnede Domstolen artikel 10, stk. 1, som et "generelt forbud", hvorfra der ikke kan goeres undtagelse, medmindre dette "udtrykkeligt fremgaar af faellesskabsforordningen". Der er ikke hidtil optaget en saadan udtrykkelig undtagelsesbestemmelse i forordning nr. 1408/71. Kommissionen har fremsat forslag til aendring af forordningen med henblik paa at undgaa, at visse ydelser - herunder den omhandlede mobilitetsydelse - udbetales i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende (25), men forslaget er ikke blevet vedtaget. I en for nyligt afsagt dom i en traktatbrudssag udtalte Domstolen i et obiter dictum vedroerende dette forslag (26), at den omstaendighed, at der er fremsat forslag for Raadet, ikke aendrer ved de bestaaende forpligtelser efter gaeldende faellesskabsret. Foelgelig er det forordningen i dennes nuvaerende udformning, som maa fortolkes paa grundlag af Domstolens praksis, hvilket Kommissionen da ogsaa har erkendt (27).
25. Repraesentanten for Det Forenede Kongeriges regering har under den mundtlige forhandling tillige gjort gaeldende, at det ville have "overraskende foelger", hvis man ophaevede bopaelsbetingelserne for ydelser som de i sagen omhandlede, da Newton i saa fald, uanset at han er bosat i Frankrig, fortsat kunne oppebaere mobilitetsydelsen efter den britiske lovgivning og endvidere faa udbetalt den efter den franske lovgivning gaeldende ydelse til handicappede. Newton kunne endda bosaette sig i en hel tredje medlemsstat og oppebaere tre ydelser samtidig.
26. Dette argument afspejler en forstaaelig bekymring hos medlemsstaterne (28), men kan dog ikke i sig selv fratage artikel 10 dens indhold. Bestemmelsen maa derfor anvendes, medmindre der udtrykkeligt er gjort undtagelse herfra andetsteds i forordningen (29). Saafremt medlemsstaterne imidlertid oensker at forhindre eller begraense tilfaelde, hvor der uberettiget oppebaeres dobbeltydelser, kan de gennemfoere dette i deres lovgivning i henhold til forordningens artikel 12, stk. 2.
27. Endelig har Kommissionen under den mundtlige forhandling fremfoert et sidste argument, som kun har fundet tilslutning hos repraesentanten for Det Forenede Kongeriges regering og da kun som et subsidiaert argument. Efter Kommissionens opfattelse er det udelukket at "eksportere" en mobilitetsydelse, som er en ikke-bidragspligtig ydelse, fra den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende, medmindre den paagaeldende har arbejdet i sidstnaevnte stat. Denne ekstra betingelse er tilsyneladende begrundet i risikoen for, at en EF-borger anmoder om at oppebaere ydelser fra medlemsstater, hvori vedkommende aldrig har arbejdet eller boet, og faa dem udbetalt i en anden medlemsstat, nemlig den, hvor han er bosat.
28. Det maa erkendes, at man ved at foelge en bogstavelig fortolkning af Domstolens udtalelse (30), hvorefter
"ingen kan naegte(s) en saadan ret, udelukkende fordi han (den paagaeldende EF-statsborger) ikke har bopael i den stat, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er beliggende",
kunne forledes til at tro, at der ikke behoever vaere nogen forbindelse mellem ydelsesmodtageren og den medlemsstat, der skal udrede ydelsen. En saadan fortolkning er imidlertid for vidtgaaende og vil stride mod det formaal, som ifoelge Domstolens praksis tilstraebes med forordningens artikel 10, nemlig "at begunstige den frie bevaegelighed for arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, idet denne personkreds beskyttes mod de tab, der ville kunne opstaa som foelge af, at de flytter deres bopael fra én medlemsstat til en anden" (31). Bestemmelsen skal derfor ses i denne saerlige sammenhaeng og kan ikke paaberaabes i de af Kommissionen naevnte tilfaelde, hvor der foreligger misbrug.
29. Endvidere skal jeg fremhaeve, at artikel 10 vedroerer ydelser, "hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i én eller flere medlemsstater" og ikke ydelser, som en person har erhvervet i henhold til lovgivningen i én eller flere medlemsstater i sin egenskab af arbejdstager. I oevrigt fastslog Domstolen i dommen af 5. maj 1983 i Piscitello-sagen (32), at en kvindelig EF-borger kunne "eksportere" en ydelse, som var erhvervet i Italien, selv om hun aldrig havde arbejdet dér. Det afgoerende var, at hendes status som arbejdstager i EF-retlig forstand eller som medlem af en saadan arbejdstagers familie ikke var anfaegtet (33).
30. I den foreliggende sag er det tilsyneladende ubestridt, at Newton, som har vaeret erhvervsaktiv i Frankrig (34), er arbejdstager i EF-retlig forstand. Han er foelgelig omfattet af den personkreds i artikel 2, stk. 1, hvorpaa forordningen finder anvendelse. For det andet synes de hindringer, der er blevet lagt i vejen for Newton, at bero paa, at han har taget bopael i en anden medlemsstat. Dette er de eneste to omstaendigheder, som den nationale ret behoever efterproeve.
31. Det foelger af det anfoerte, at den i sagen omhandlede mobilitetsydelse er omfattet af det forbud mod bopaelsklausuler, som er indeholdt i forordningens artikel 10, stk. 1, i det tilfaelde, hvor modtageren af ydelsen ikke laengere er bosat i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende.
32. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom:
"1) Artikel 4, stk. 1, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 skal fortolkes saaledes, at den ogsaa omfatter en mobilitetsydelse til handicappede, der udbetales i henhold til lovgivningen i en medlemsstat, som den paagaeldende arbejdstager eller selvstaendige erhvervsdrivende - der er statsborger i en medlemsstat - har vaeret undergivet, forudsat han har en i loven fastslaaet ret til ydelsen, som ikke afhaenger af en individuel og skoensmaessig bedoemmelse af hans personlige behov eller forhold, saaledes som det er karakteristisk for de ydelser under den offentlige sociale forsorg, som omhandles af forordningens artikel 4, stk. 4.
2) Artikel 10 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at en EF-arbejdstager ikke kan fratages en saadan ydelse alene med den begrundelse, at han ikke laengere er bosat i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) EFT L 230, s. 6.
(2) Jf. den praejudicielle forelaeggelseskendelses punkt 2.
(3) Jf. dennes skriftlige bemaerkninger punkt 6.
(4) Jf. dom af 17.6.1975 (sag 7/75, aegtefaellerne F., Sml. s. 679, praemis 10).
(5) Jf. det skriftlige indlaeg, punkt 4.6.
(6) Jf. dom af 29.11.1977 i sag 35/77, Beerens (Sml. s. 2249, se navnlig s. 2255).
(7) Jf. dom af 27.1.1981 (sag 70/80, Vigier, Sml. s. 229, praemis 15).
(8) Min understregning.
(9) Jf. dom af 6.7.1978 i sag 9/78 (Sml. s. 1661, praemis 12) og dom af 5.5.1983 i sag 139/82, Piscitello (Sml. s. 1427, praemis 10).
(10) Jf. dom af 24.2.1987 i de forenede sager 379/85, 380/85, 381/85 og 93/86, Giletti (Sml. s. 955, praemis 9), min understregning; se ogsaa dom af 22.6.1972 i sag 1/72, Frilli (Sml. 1972, s. 109, praemis 13); dom af 28.5.1974 i sag 187/73, Callemeyn (Sml. s. 553, praemis 6); dom af 9.10.1974, i sag 24/74, Biason (Sml. s. 999, praemis 9).
(11) Jf. det skriftlige indlaeg, punkt 9.
(12) Jf. ovennaevnte dom i sag 187/73, praemis 7; dom af 13.11.1974 i sag 39/74, Costa mod Belgien (Sml. s. 1251, praemis 7).
(13) Jf. forelaeggelseskendelsens punkt 8, min understregning.
(14) Jf. ovennaevnte dom i Giletti-sagen, praemis 7.
(15) Jf. det skriftlige indlaeg, punkt 4.7.
(16) Jf. dom i ovennaevnte sag 39/74, praemis 10.
(17) Jf. det skriftlige indlaeg, punkt 4.6.
(18) Jf. ovennaevnte dom i sag 187/73, praemis 11, og foernaevnte dom i Giletti-sagen, praemis 11.
(19) Jf. ovennaevnte dom i sag 39/74, praemis 11.
(20) Jf. ovennaevnte dom i sag 139/82, praemis 15; se ogsaa dom af 7.11.1973 i sag 51/73, Smieja (Sml. s. 1213, praemis 20) og ovennaevnte dom i Giletti-sagen, praemis 14.
(21) Jf. det skriftlige indlaeg, punkt 10.
(22) Jf. de skriftlige indlaeg, punkt 5.5 og 5.6.
(23) Jf. ovennaevnte dom i Giletti-sagen, praemis 15; se ogsaa dom af 10.6.1982 i sag 92/81, Camera, gift Caracciolo (Sml. s. 2213, praemis 14) og dom af 23.10.1986 i sag 300/84, Van Roosmalen (Sml. s. 3097, praemis 39).
(24) Jf. ovennaevnte dom, praemis 16.
(25) EFT C 240 af 21.9.1985, s. 6.
(26) Jf. dom af 12.7.1990 i sag C-236/88, Kommissionen mod Frankrig (Sml. I, s. 3163, praemis 19).
(27) Jf. de skriftlige indlaeg, punkt 18.
(28) Se ogsaa den opfattelse, som den belgiske regering har gjort gaeldende i sit skriftlige indlaeg under punkt 2.3.
(29) Jf. ovennaevnte dom i Giletti-sagen, praemis 16.
(30) Jf. fodnote 23.
(31) Jf. ovennaevnte dom i sag 139/82, praemis 15, min understregning.
(32) Jf. fodnote 31.
(33) Jf. forslag til afgoerelse fra generaladvokat Mancini, punkt 7.
(34) Jf. den praejudicielle forelaeggelseskendelse, punkt 7.