62023CJ0678
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
13. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 89/391/EØF – arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet – artikel 9 – arbejdsgivernes forpligtelser – klassificering af arbejdssteder i forhold til de risici, som arbejdstagerne udsættes for med hensyn til deres sikkerhed og sundhed – artikel 11, stk. 6 – klage til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet – effektiv domstolsbeskyttelse«
I sag C-678/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Curtea de Apel Iaşi (appeldomstolen i Iaşi, Rumænien) ved afgørelse af 10. oktober 2023, indgået til Domstolen den 14. november 2023, i sagen
JU
mod
Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders (refererende dommer),
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: fuldmægtig R. Șereș,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 30. januar 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den rumænske regering ved E. Gane, L. Liţu, A. Rotăreanu og A. Wellman, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved D. Recchia og E.A. Stamate, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 30. april 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT 1989, L 183, s. 1, berigtiget i EFT 1989, L 347, s. 37) samt artikel 31, stk. 1, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem JU og Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi (klinisk hospital for lungemedicin og respirationssygdomme i Iaşi, Rumænien, herefter »hospitalet«) vedrørende klassificeringen af JU’s erhvervsmæssige aktivitet som en aktivitet, der udsætter hende for særlige risici med hensyn til hendes sikkerhed og sundhed.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 89/391
3
Artikel 1 i direktiv 89/391 med overskriften »Formål« fastsætter følgende:
»1.   Formålet med dette direktiv er at iværksætte foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.
2.   Med henblik herpå omfatter direktivet generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed, fjernelse af faktorer, der kan frembyde risici eller forårsage ulykker, oplysning, høring, afbalanceret deltagelse i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis samt oplæring af arbejdstagerne og deres repræsentanter, tillige med almindelige retningslinjer for iværksættelsen af nævnte principper.
3.   Dette direktiv berører ikke nugældende eller fremtidige bestemmelser i medlemsstaterne eller Fællesskabet, der er mere fordelagtige i henseende til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.«
4
Dette direktivs artikel 4 har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at arbejdsgiverne, arbejdstagerne og arbejdstagernes repræsentanter bliver omfattet af de retsforskrifter, som er påkrævet for iværksættelsen af dette direktiv.
2.   Medlemsstaterne skal navnlig påse, at der sikres fyldestgørende kontrol og tilsyn.«
5
Det nævnte direktivs artikel 5 med overskriften »Generel bestemmelse« bestemmer følgende i stk. 1:
»Arbejdsgiveren har pligt til at sikre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i alle forhold, der er forbundet med arbejdet.«
6
Samme direktivs artikel 9 med overskriften »Arbejdsgiverens forpligtelser i øvrigt« fastsætter følgende:
»1.   Arbejdsgiveren skal:
a)
have en vurdering af risici for sikkerheden og sundheden under arbejdet til sin rådighed, herunder også risici for så vidt angår de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici
b)
fastsætte de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes
c)
føre en liste over arbejdsulykker, der for arbejdstageren har medført arbejdsudygtighed i mere end tre arbejdsdage
d)
udarbejde – til brug for den kompetente myndighed og i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis – rapporter om de arbejdsulykker, der har ramt arbejdstagerne.
2.   Medlemsstaterne fastsætter under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse de forpligtelser, som de forskellige kategorier af virksomheder skal opfylde i forbindelse med udarbejdelse af de i stk. 1, litra a) og b), omhandlede dokumenter, samt ved udarbejdelsen af de i stk. 1, litra c) og d), omhandlede dokumenter.«
7
Artikel 11 i direktiv 89/391 med overskriften »Høring af arbejdstagerne og disses deltagelse« foreskriver følgende i stk. 6, første afsnit:
»Arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter har ret til i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis at henvende sig til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet, såfremt de skønner, at de foranstaltninger, der er truffet, og de midler, der er stillet til rådighed af arbejdsgiveren, ikke er tilstrækkelige til at garantere sikkerheden og sundheden under arbejdet.«
Direktiv 2003/88/EF
8
Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9) med overskriften »Formål og anvendelsesområde« fastsætter følgende:
»1.   Dette direktiv indeholder minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på:
a)
de minimale daglige hvileperioder, ugentlige hvileperioder og årlige ferier, på pauser og på den maksimale ugentlige arbejdstid, samt på
b)
visse aspekter i forbindelse med natarbejde, skifteholdsarbejde og arbejdsrytme.
3.   Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF, jf. dog nærværende direktivs artikel 14, 17, 18 og 19.
[...]
4.   Bestemmelserne i direktiv 89/391/EØF finder i fuld udstrækning anvendelse på de forhold, der er nævnt i stk. 2, med forbehold af strengere og/eller mere specifikke bestemmelser i nærværende direktiv.«
9
Dette direktivs artikel 2 med overskriften »Definitioner«, bestemmer følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
9.
»tilstrækkelig hvile«: det forhold, at arbejdstagere har regelmæssige, uafbrudte hvileperioder, udtrykt i tidsenheder, der er tilstrækkelig lange til at sikre, at de på grund af træthed eller andre uregelmæssige arbejdsrytmer ikke forårsager skader på sig selv, kolleger eller andre, og at de hverken på kort eller lang sigt skader deres helbred.«
10
Det nævnte direktivs artikel 7 med overskriften »Årlig ferie« fastsætter følgende:
»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
2.   Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.«
11
Samme direktivs artikel 15 med overskriften »Gunstigere bestemmelser« har følgende ordlyd:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes adgang til at anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller til at fremme eller tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.«
Rumænsk ret
Arbejdsloven
12
Arbejdslovens artikel 147, stk. 1, fastsætter følgende:
»Arbejdstagere, der arbejder under anstrengende, farlige eller skadelige forhold, blinde, andre personer med handicap og unge under 18 år har ret til en ekstra årlig ferie på mindst tre arbejdsdage.«
Lov nr. 319/2006
13
Artikel 12, stk. 1 og 2, i Legea nr. 319/ 2006 a securităţii şi sănătăţii în muncă (lov nr. 319/2006 om sikkerhed og sundhed under arbejdet) af 14. juli 2006 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 646 af 26.7.2006), bestemmer følgende:
»(1)   Arbejdsgiveren skal:
a)
foretage og have en vurdering af risici for sikkerheden og sundheden under arbejdet til sin rådighed, navnlig for så vidt angår de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici
b)
fastsætte de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes
[...]
(2)   Ved dekret fra ministeren for arbejde, solidaritet og familieanliggender fastsættes under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse de forpligtelser, som de forskellige kategorier af virksomheder skal opfylde i forbindelse med udarbejdelsen af de i stk. 1 omhandlede dokumenter.«
14
Denne lovs artikel 18, stk. 7, foreskriver følgende:
»Medarbejderrepræsentanterne med særligt ansvar for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og/eller arbejdstagerne har ret til at henvende sig til de kompetente myndigheder, såfremt de skønner, at de foranstaltninger, der er truffet, og de midler, der er stillet til rådighed af arbejdsgiveren, ikke er tilstrækkelige til at garantere sikkerheden og sundheden under arbejdet.«
15
Den nævnte lovs artikel 39, stk. 4, bestemmer følgende:
»Enhver tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 12, stk. 1, litra a) og b), udgør en lovovertrædelse, der kan straffes med en bøde på 4 000-8 000 [rumænske lei (RON) (ca. 860-1 720 EUR)].«
Lovgivningen om pensioner og social sikring, hvorefter arbejdssteder skal klassificeres i forhold til de risici, som arbejdstageren udsættes for på disse arbejdssteder
– De på hinanden følgende love på området
16
Før ikrafttrædelsen den 1. april 2001 af Legea nr. 19/2000 privind sistemul public de pensii şi alte drepturi de asigurări sociale (lov nr. 19/2000 om den offentlige pensions- og socialsikringsordning) af 17. marts 2000 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 140 af 1.4.2000), indførte den rumænske lovgivning om alderspension en klassificering af arbejdssteder med inddeling af disse i tre grupper, nemlig arbejdsgruppe I, som omfattede arbejdssteder, der udsatte arbejdstagere for meget skadelige, meget vanskelige eller meget farlige arbejdsforhold, arbejdsgruppe II, som omfattede arbejdssteder, der udsatte arbejdstagere for skadelige, vanskelige eller farlige arbejdsforhold, og arbejdsgruppe III, som omfattede øvrige arbejdssteder.
17
Artikel 19, stk. 1 og 2, i lov nr. 19/2000 havde følgende ordlyd:
»(1)   I denne lov forstås ved »arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold«, arbejdssteder, der permanent eller på visse tidspunkter i væsentlig grad kan påvirke de forsikredes arbejdsevne på grund af den høje grad af risikoeksponering.
(2)   Kriterierne og de nærmere bestemmelser for klassificering som arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, fastsættes ved en regeringsafgørelse på grundlag af et fælles forslag fra ministeriet for arbejde, familieanliggender og social beskyttelse samt sundhedsministeriet«.
18
Legea nr. 263/2010 privind sistemul unitar de pensii publice (lov nr. 263/2010 om en ensartet offentlig pensionsordning) af 16. december 2010 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 852 af 20.12.2010), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har ophævet og erstattet lov nr. 19/2000. Loven trådte i kraft den 1. januar 2011.
19
Artikel 28, stk. 1, i lov nr. 263/2010 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer følgende:
»De arbejdsvilkår, hvorunder personer, som er omfattet af den offentlige pensionsordning, udfører deres aktiviteter, kan være normale, belastende eller særlig belastende.«
20
Denne lovs artikel 29 har følgende ordlyd:
»1.   Arbejdssteder, der er klassificeret i overensstemmelse med de kriterier og bestemmelser, der var foreskrevet i den lovgivning, der var gældende på tidspunktet for arbejdsstedernes klassificering, anses for at udsætte arbejdstagerne for belastende forhold.
1a   De godkendelser af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, som udløber den 31. december 2018, forlænges indtil den 1. september 2023, hvor arbejdsgiverne er forpligtede til at standardisere arbejdsvilkårene.
1b   Perioden fra den 31. december 2018 til den 1. september 2023 udgør en bidragsperiode under belastende arbejdsforhold, for hvilken arbejdsgiverne skal betale et bidrag på 4% i henhold til artikel 138, litra b), i [Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (lov nr. 227/2015 om skatter og afgifter)], som ændret og suppleret.«
21
Den nævnte lovs artikel 55, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Personer, som har tilbagelagt en fuld bidragsperiode, har ret til alderspension med nedsættelse af den almindelige pensionsalder som følger: a) i henhold til tabel 1 for personer, der har tilbagelagt bidragsperioder under belastende arbejdsforhold
[...]«
22
Samme lovs artikel 169, stk. 1, fastsætter følgende:
»Personer, der er omfattet af den offentlige pensionsordning, hvis pensionsrettigheder er blevet fastsat i henhold til den lovgivning, der var gældende indtil den 1. april 2001, og som har arbejdet på arbejdssteder i arbejdsgruppe I og/eller arbejdsgruppe II, har ret til en forhøjelse af det antal årlige point, de har optjent i denne periode, som følger:
[...]
b)
25% for de perioder, hvor de har udøvet en aktivitet på et arbejdssted, som var klassificeret i arbejdsgruppe II.«
23
I henhold til de på hinanden følgende retsforskrifter om sociale sikringsordninger er der fastsat forskellige bidragssatser, alt efter om arbejdet udføres under normale, belastende eller særlig belastende forhold.
– Regeringsafgørelserne om klassificering som arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold
24
Kriterierne og bestemmelserne for klassificering som arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, på den ene side, og forlængelsen af godkendelserne om klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, på den anden side, har været genstand for flere på hinanden følgende regeringsafgørelser.
25
Artikel 2, stk. 1 og 2, i Hotărârea Guvernului nr. 261/2001 privind criteriile şi metodologia de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (regeringsafgørelse nr. 261/2001 om kriterier og bestemmelser for klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold) af 22. februar 2001 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 114 af 6.3.2001), bestemte følgende:
»1.   Følgende kriterier gælder for klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold:
a)
forekomsten af sundhedsskadelige fysiske agenser/faktorer i arbejdsmiljøet, såsom støj, rystelser, elektromagnetiske bølger, tryk, ioniserende stråling, varmestråling og kraftig uafskærmet laserstråling samt forekomsten af kemiske eller biologiske agenser/faktorer i arbejdsmiljøet, der fremgår af de generelle regler om beskyttelse af arbejdstagerne, og som ligger uden for de grænser, som er fastsat i disse generelle regler
b)
organismens specifikke reaktion på virkningerne af disse sundhedsskadelige agenser/faktorer, som underbygges af, at der er eksponering og/eller en biologisk virkning som fastsat af ministeriet for sundhed og familieanliggender
c)
dødelighed, udtrykt som de erhvervssygdomme, der er registreret på arbejdsstedet de sidste 15 år.
2.   Klassificeringen som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, skal være i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 7 og/eller, efter omstændighederne, artikel 8 og skal kumulativt opfylde kriterierne i stk. 1, litra a) og b), eller stk. 1, litra a) og c).«
26
Artikel 3, stk. 1, i afgørelse nr. 261/2001 fastsatte følgende:
»Klassificering som et arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, sker efter følgende metode, der består i at anvende følgende specifikke processer, helst i nævnte rækkefølge:
a)
klassifikation af det arbejdssted, der skal klassificeres som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, og fastlæggelse af kriterier for denne klassificering, som arbejdsgiveren foretager sammen med de lovbestemte repræsentative fagforeninger eller, hvor det er relevant, med arbejdstagerrepræsentanterne i udvalget for sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen, hvis et sådant findes
b)
sagkyndig undersøgelse vedrørende arbejdstagernes sikkerhed
c)
fastlæggelse af forekomsten af sundhedsskadelige agenser/faktorer i arbejdsmiljøet i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, hvorved oversigterne over disse mindst skal indeholde følgende oplysninger: enhed, sektion, værksted, arbejdssted, arbejdsskadevirkninger, målt værdi, tilladt grænseværdi, målemetoder
d)
anmodning fra arbejdsgiveren til de bemyndigede institutioner i Sundheds- og Familieministeriet om en fortegnelse over registrerede erhvervssygdomme eller en fortegnelse over lægeundersøgelser af personale, der arbejder på arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, med henblik på fastlæggelse af organisationens specifikke svar
e)
vurdering af de under litra a) nævnte arbejdssteder, som arbejdsgiveren har klassificeret sammen med de lovbestemte repræsentative fagforeninger eller, hvor det er relevant, med arbejdstagerrepræsentanterne i udvalget for sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen, hvis et sådant findes, jf. bilag 2 eller 3
f)
fastsættelse af tekniske, sundhedsmæssige og organisatoriske arbejdsbeskyttelsesforanstaltninger, der er afpasset arbejdsforholdene og de miljømæssige faktorer, der er specifikke for arbejdsstedet
g)
godkendelse fra det lokale arbejdstilsyn i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 4
i)
klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold i henhold til artikel 19, stk. 4, i lov nr. 19/2000.«
27
Artikel 4 i afgørelse nr. 261/2001 bestemte følgende:
»1.   Det lokale arbejdstilsyns godkendelse af en klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, gives på baggrund af følgende dokumenter:
a)
målinger af sundhedsskadelige agenser/faktorer, som udføres af de godkendte laboratorier, der er nævnt i bilag 1, og som kun udføres under tilstedeværelse af arbejdsinspektører, som attesterer, at der på tidspunktet for deres udførelse var truffet tekniske og organisatoriske foranstaltninger for at bringe arbejdsvilkårene i overensstemmelse med loven, at alle arbejdsbeskyttelsesforanstaltninger fungerede normalt i overensstemmelse med udkastet, og at de teknologiske processer foregik under normale forhold
b)
resultaterne fra de lokale arbejdstilsyn, som skal optages i et referat og som direkte skal henvise til efterlevelsen af bestemmelserne i de generelle regler for arbejdsbeskyttelse, de specifikke regler for arbejdssikkerhed og andre relevante lovgivningsmæssige retsakter
c)
kopier af fortegnelsen over erhvervssygdomme eller sammenfatningen af de medicinske analyser og evalueringsskemaet i bilag 2 eller 3.
2.   Godkendelsen er gyldig i højst tre år med mulighed for forlængelse.
[...]«
28
Artikel 8, stk. 1, i afgørelse nr. 261/2001 havde følgende ordlyd:
»Arbejdsgivere, der har udpeget arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, og som ikke er omfattet af artikel 7, er i en periode på seks år fra datoen for offentliggørelsen af denne afgørelse i Monitorul Oficial al României, del I, forpligtede til at træffe alle tekniske og organisatoriske foranstaltninger til at bringe arbejdsforholdene i overensstemmelse med lov nr. 90/1996 [som lov nr. 319/2006 erstattede], med de generelle regler for arbejdsbeskyttelse, de specifikke regler for arbejdssikkerhed eller andre bestemmelser, der gælder på dette område.«
29
Artikel 1 i Hotărârea Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (regeringsafgørelse nr. 246/2007 om de nærmere bestemmelser for forlængelse af godkendelserne af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold) af 7. marts 2007 (Monitorul Oficial al României, nr. 169 af 9.3.2007), bestemte følgende:
»1.   Fra datoen for ikrafttrædelsen af denne afgørelse kan godkendelser af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, som er gyldige indtil den 6. marts 2007, og som er tildelt i overensstemmelse med bestemmelserne i [afgørelse nr. 261/2001], som ændret og suppleret, forlænges i overensstemmelse med de nærmere bestemmelser i denne afgørelse.«
2.   Gyldighedsperioden for de godkendelser, der forlænges i henhold til denne afgørelse, kan højst gælde frem til den 31. december 2008.«
30
Artikel 2 i afgørelse nr. 246/2007 var affattet som følger:
»1.   Forlængelsen af godkendelsen af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, tildeles af det lokale arbejdstilsyn på grundlag af følgende dokumenter:
a)
en anmodning om forlængelse af godkendelsen af klassificeringen som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, underskrevet af arbejdsgiverens retlige repræsentant eller af en anden person, der er bemyndiget af arbejdsgiveren i overensstemmelse med loven, samt af repræsentanter for repræsentative fagforeninger, eller, efter omstændighederne, arbejdstagerrepræsentanter, indgivet senest 30 dage efter datoen for denne afgørelses ikrafttræden
b)
oversigter over sundhedsskadelige agenser/faktorer i arbejdsmiljøet udstedt af laboratorier, der ved lov er bemyndigede til at attestere, at grænseværdierne for erhvervsmæssig eksponering er blevet overskredet på arbejdssteder, der er klassificeret som værende arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, eller dokumenter, der attesterer den blotte tilstedeværelse af meget farlige kemiske agenser eller biologiske agenser, der ikke er underlagt en tilladt grænseværdi
c)
en forebyggelses- og beskyttelsesplan, der har til formål at forbedre niveauet for arbejdstagernes sikkerhed og sundhedsbeskyttelse, herunder trinvise foranstaltninger og tiltag, således at arbejdsstederne senest den 31. december 2008 kan klassificeres som arbejdssteder med normale forhold.
2.   Fastlæggelsen af sundhedsskadelige agenser/faktorer i arbejdsmiljøet må kun foretages i nærværelse af den arbejdsinspektør, som det lokale arbejdstilsyn har udpeget til dette formål.
3.   De i stk. 1, litra b) og c), omhandlede dokumenter kan indgives til det lokale arbejdstilsyn senest 120 dage efter datoen for den i stk. 1, litra a), omhandlede anmodning.
4.   Det lokale arbejdstilsyn kan forlænge godkendelsen af klassificeringen som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, senest 15 dage efter indgivelsen af den i stk. 1 omhandlede dokumentation.
5.   Manglende overholdelse af betingelserne i stk. 3 indebærer, at godkendelsen af klassificeringen som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, ikke forlænges.
[...]«
31
Artikel 4 i afgørelse nr. 246/2007 fastsatte følgende:
»Arbejdsgivere, der ikke har opnået en forlængelse af godkendelsen af klassificeringen som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, kan inden for 15 dage fra meddelelsen herom indgive en klage til arbejdstilsynet, der skal behandle klagen inden for 30 dage, eller henvende sig direkte til den i henhold til loven kompetente domstol.
[...]«
32
»Artikel 1 i Hotărârea Guvernului nr. 1622/2008 pentru modificarea și completarea Hotărârii Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (regeringsafgørelse nr. 1622/2008 om ændring og supplering af afgørelse nr. 246/2007 om de nærmere bestemmelser for forlængelse af godkendelserne af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold) af 10. december 2008 (Monitorul Oficial al României, nr. 862 af 20.12.2008), bestemte følgende:
»1.   Fra den 1. januar 2009 kan godkendelser af klassificeringer som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, der gælder indtil den 31. december 2008, forlænges i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afgørelse.
2.   Bestemmelserne i denne afgørelse finder kun anvendelse på arbejdsgivere, der er i besiddelse af en forlængelse den 31. december 2008, og som ikke på denne dato har truffet de nødvendige foranstaltninger til at bringe arbejdsvilkårene i overensstemmelse med loven.
3.   Gyldighedsperioden for de godkendelser, der forlænges i henhold til denne afgørelse, kan højst vare til og med den 31. december 2009.«
33
En sådan mulighed for årlig forlængelse af tidligere »godkendelser af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold«, blev efterfølgende og indtil 2014 indrømmet ved flere på hinanden følgende regeringsafgørelser.
34
Hotărârea Guvernului nr. 1014/2015 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (regeringsafgørelse nr. 1014/2015 om de nærmere bestemmelser for forlængelse af godkendelserne af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold) af 30. december 2015 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 986 af 31.12.2015), som fastsatte mulighed for en sådan forlængelse indtil den 31. december 2018, indeholdt en artikel 4 med følgende ordlyd: »Arbejdsgivere, der ikke har opnået forlængelse af godkendelsen af klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, kan anlægge sag direkte ved den kompetente ret i henhold til loven.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
35
Appellanten i hovedsagen har i mere end 30 år været ansat som speciallæge i lungesygdomme på hospitalet, der er en almennyttig sundhedsinstitution med status som juridisk person, som henhører under den lokale administrative myndighed.
36
Indtil den 31. december 2006 var appellanten i hovedsagens arbejdssted klassificeret som et arbejdssted, der udsatte hende for arbejdsforhold henhørende under gruppe II, og derefter som et arbejdssted, »der udsætter arbejdstagerne for belastende [arbejds]forhold« som omhandlet i de rumænske lovgivninger, der successivt fandt anvendelse på området for alderspension og socialsikring. En sådan klassificering gav appellanten i hovedsagen ret til supplerende årlige feriedage, en lavere pensionsalder og en forhøjelse af alderspensionspoint. Hospitalet skulle i sin egenskab af arbejdsgiver og henset til denne klassificering betale socialsikringsbidrag, der var højere end dem, som skulle betales for en arbejdstager, hvis arbejdssted var klassificeret som værende et arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »normale [arbejds]forhold«.
37
Fra den 1. januar 2007 blev appellanten i hovedsagens arbejdssted imidlertid klassificeret som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »normale [arbejds]forhold«, til trods for at hendes arbejdssted og arbejdsvilkår forblev uændrede, hvilket bevirkede, at hospitalet ikke længere var forpligtet til at betale højere socialsikringsbidrag for appellanten i hovedsagen.
38
Hospitalet var nemlig i besiddelse af en godkendelse fra Inspectoratul Teritorial de Muncă Iași (det lokale arbejdstilsyn i Iași, Rumænien) (herefter »det lokale arbejdstilsyn«), der var udstedt den 11. december 2001, og hvori klassificeringen af dets arbejdssteder som arbejdssteder, der udsatte arbejdstagerne for »belastende [arbejds]forhold«, blev godkendt, og hvori der blev fastsat en frist med udløb den 31. marts 2004 for gennemførelsen af de tekniske og organisatoriske foranstaltninger, der skulle sikre, at dets personale udøvede deres aktiviteter under »normale [arbejds]forhold«. Denne godkendelse blev forlænget ved en anden godkendelse udstedt den 29. marts 2004, i hvilken fristen for at bringe arbejdsforholdene i overensstemmelse med loven var fastsat til den 31. december 2006.
39
Da hospitalet imidlertid ikke opnåede en forlængelse af sidstnævnte godkendelse, meddelte det lokale arbejdstilsyn det ved skrivelse af 2. februar 2007, at den periode, for hvilken klassificeringsgodkendelsen af 29. marts 2004 var blevet givet, var udløbet, og at den derfor var ophørt med at have virkning den 31. december 2006.
40
I forlængelse af denne skrivelse traf hospitalet en afgørelse, hvorefter dets personale fra den 1. januar 2007 arbejdede under »normale [arbejds]forhold«. Samtidig henvendte hospitalet sig til Autoritatea de Sănătate Publică Iași (den offentlige sundhedsmyndighed i Iași, Rumænien) og bad om en udtalelse om, hvorvidt godkendelsen af klassificeringen som et arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »belastende forhold«, skulle opretholdes eller forlænges. Da myndigheden ikke svarede, sendte hospitalet den 19. marts 2007 endnu en skrivelse til samme myndighed, hvori det på ny anmodede om en udtalelse vedrørende virkningen af den erhvervsmæssige risiko på arbejdsstederne med henblik på forlængelse af den godkendelse af klassificeringen, som det lokale arbejdstilsyn havde givet den 29. marts 2004. Denne skrivelse forblev ligeledes ubesvaret. Hospitalet anmodede derudover ved skrivelse af 28. juni 2007 det lokale arbejdstilsyn om at forlænge den omhandlede klassificeringsgodkendelse med virkning fra den 1. januar 2007 og sendte den 27. december 2007 en tredje skrivelse til den offentlige sundhedsmyndighed i Iași. Sygehuset henvendte sig også til det lokale arbejdstilsyn og arbejdsministeriet.
41
Appellanten i hovedsagen, som tilfældigt havde fået kendskab til, at hospitalet siden den 1. januar 2007 ikke længere havde betalt de socialsikringsbidrag for hende, der svarede til klassificeringen af hendes arbejdssted som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »belastende [arbejds]forhold«, anlagde sag ved Tribunalul Iași (retten i første instans i Iași, Rumænien) med påstand om, at hendes arbejdssted blev klassificeret som arbejdssted, der udsatte hende for »belastende forhold«, og at hendes arbejdsgiver blev tilpligtet at betale de forhøjede socialsikringsbidrag, der skulle betales for den erhvervsmæssige beskæftigelse, som hun under de nævnte omstændigheder havde udøvet efter den 31. december 2006.
42
Ved dom af 15. juli 2022 frifandt Tribunalul Iași (retten i første instans i Iași) sagsøgte, idet den anførte, at den nationale lovgivning om klassificering af arbejdssteder, og navnlig regeringsafgørelse nr. 1014/2015, krævede, at arbejdsgiveren fulgte en særlig procedure med henblik på at opnå den krævede klassificering, herunder at vedkommende anmodede om og indhentede en klassificeringsgodkendelse fra det lokale arbejdstilsyn. Denne ret fremhævede ligeledes, at såfremt arbejdsgiveren ikke havde modtaget noget svar vedrørende klassificeringsanmodningen eller enhver anden anmodning, som vedkommende havde fremsat over for de nationale institutioner, kunne vedkommende anlægge sag mod de pågældende institutioner ved den kompetente ret med henblik på at pålægge dem at overholde deres forpligtelser, således at alle trin i proceduren med henblik på klassificering af arbejdsstederne som værende arbejdssteder, som udsætter arbejdstagerne for »belastende forhold«, og på udstedelse af en klassificeringsgodkendelse herom, blev overholdt.
43
Appellanten i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Curtea de Apel Iași (appeldomstolen i Iași, Rumænien), som er den forelæggende ret, idet hun bl.a. har gjort gældende, at hospitalet ikke har gennemført de foranstaltninger, der er fastsat i artikel 2 i afgørelse nr. 246/2007, således at hendes arbejdsgiver enten ved uagtsomhed eller i ond tro faktisk undlod at indlede proceduren med henblik på at opnå en godkendelse af klassificeringen af hendes arbejdssted som et arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »belastende forhold« med virkning fra 2007. Appellanten i hovedsagen har i denne henseende gjort gældende, at arbejdsvilkårene på hendes arbejdssted ikke har ændret sig. Siden hendes ansættelse er der ikke blevet færre risici forbundet med arbejdet, og ansvaret er heller ikke blevet mindre. Efter at have arbejdet i plejetjenesten for covid-19-patienter er hendes arbejde tværtimod blevet langt mere intensivt og krævende, hvilket dagligt bringer hendes og hendes pårørendes liv i fare.
44
Den forelæggende ret har anført, at klassificeringen af et arbejdssted som arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »belastende forhold«, har til formål at opveje de langsigtede virkninger af udførelsen af arbejdsopgaver på et arbejdssted, som til trods for alle de foranstaltninger, der er truffet for at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, fortsat udsætter dem for større erhvervsbetingede risici. Formålet med en sådan klassificering er at give arbejdstagerne supplerende kompenserende fordele. Deres alderspension vil således blive beregnet på grundlag af en beskæftigelsesperiode og dermed en bidragsperiode, der er kortere, end hvis de på deres arbejdssted havde været udsat for »normale [arbejds]forhold«. På samme måde har arbejdstagere, der udsættes for »belastende [arbejds]forhold«, ret til ekstra ferie, der skal gøre det muligt for dem at genvinde et tilfredsstillende helbred takket være en længere hvileperiode.
45
Den forelæggende ret har desuden anført, at den rumænske lovgiver har foreskrevet to typer af begrænsninger for klassificeringen af et arbejdssted som et arbejdssted, der udsætter arbejdstagerne for »belastende forhold«. Lovgiver har for det første indført proceduremæssige begrænsninger ved at gøre en sådan klassificering betinget af, bl.a. at der opnås en positiv udtalelse fra det lokale arbejdstilsyn. For det andet har den rumænske lovgiver tidsmæssigt begrænset muligheden for at opnå en sådan klassificering, idet denne alene kan tildeles arbejdsgivere, der eksisterede den 31. december 2002, uanset hvilken dato ansættelsesforholdet med de ansatte er begyndt. Desuden har det siden 2007 ikke længere været muligt igen at opnå en sådan klassificering. Kun en eksisterende klassificering kan forlænges, forudsat bl.a. at arbejdsgiveren er i besiddelse af en gyldig klassifikationsgodkendelse fra det lokale arbejdstilsyn på tidspunktet for anmodningen om forlængelse.
46
I øvrigt gør den nationale lovgivning det ikke muligt for arbejdstagerne at henvende sig til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller at anlægge sag ved de nationale domstole, hvis de er af den opfattelse, at arbejdsgiveren har undladt at opfyldt sine forpligtelser med hensyn til klassificeringen af deres arbejdssted som et arbejdssted, der udsætter dem for »belastende forhold«, uanset om der er tale om en udløbet eller kommende arbejdsperiode.
47
På grundlag af en streng fortolkning af den nationale lovgivning har Înalta Curte de Casaţie şi Justiţi (kassationsdomstol, Rumænien) navnlig fastslået, at der ikke efter de almindelige bestemmelser kunne anlægges sag med påstand om, at de forhold, som arbejdstagerne har arbejdet under efter den 1. april 2001, er »belastende [arbejds]forhold«, eller at arbejdsgiveren tilpligtes at klassificere arbejdsstederne som arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for sådanne forhold, når arbejdsgiveren ikke har opnået eller, efter omstændighederne, forlænget godkendelsen af en sådan klassificering. Înalta Curte de Casadvie i Justiție (kassationsdomstol) har ligeledes fastslået, at den omstændighed, at arbejdsgivere, der har ret til at indlede den administrative procedure for klassificering af et arbejdssted, ikke har gjort det eller ikke har afsluttet denne procedure rettidigt, ikke giver arbejdstageren ret til at påberåbe sig de almindelige retsregler med henblik på at få sit arbejdssted klassificeret som arbejdssted, der udsætter vedkommende for andre forhold end de »normale«, og en afgørelse herom truffet af de almindelige domstole ville være i strid med den gældende lovgivning og med princippet om magtens tredeling. Denne retspraksis er i øvrigt blevet anset for at være i overensstemmelse med den rumænske forfatning af Curtea Constituțională (forfatningsdomstol, Rumænien), der i denne henseende med henvisning til dom af 21. marts 2018, Podilă m.fl. (C-133/17 og C-134/17, EU:C:2018:203) i dom af 6. december 2018 har fastslået, at artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391 ikke kunne rejse tvivl om denne forenelighed.
48
Den forelæggende ret sætter imidlertid spørgsmålstegn ved, om den nationale lovgivning, således som den er blevet fortolket af disse øverste retsinstanser, er forenelig med artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 samt med chartrets artikel 31, stk. 1, og artikel 47. Den har i denne henseende præciseret, at selv om artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 er blevet gennemført i rumænsk ret ved artikel 18, stk. 7, i lov nr. 319/2006, er den regel, der fastsætter arbejdstagernes ret til at henvende sig til den myndighed, der er ansvarlig for sikkerhed og sundhed under arbejdet, med henblik på at få efterprøvet, om de foranstaltninger, der er truffet, og de midler, som arbejdsgiveren har anvendt, er tilstrækkelige til at sikre sikkerheden og sundheden under arbejdet, ikke blevet gentaget i den trinlavere lovgivning om vurdering af erhvervsbetingede risici for arbejdstagere på mellemlang eller lang sigt.
49
Ifølge den forelæggende ret er formålet med det søgsmål, som appellanten i hovedsagen har anlagt, til forskel fra den sag, der gav anledning til dom af 21. marts 2018, Podilă m.fl. (C-133/17 og C-134/17, EU:C:2018:203), ikke at fastsætte pensionsrettigheder, men at anerkende de erhvervsbetingede risici, der er særlige for de belastende arbejdsforhold, som hun undsættes for på sit arbejdssted. Selv om klassificeringen af appellanten i hovedsagens arbejdssted som arbejdssted, der udsætter hende for »belastende forhold«, indirekte påvirker retten til socialsikring, er formået med hendes søgsmål i det væsentlige, at en sådan klassificering anerkendes og får virkning for såvel fortiden som fremtiden, idet hendes arbejdsvilkår ikke har ændret sig siden hendes ansættelse. Appellanten i hovedsagen har således gjort gældende, at hun på sit arbejdssted har været og stadig er udsat for væsentlige risici for sit helbred, der overskrider grænseværdierne, uden dog at have adgang til retsmidler med henblik på at få fastslået såvel forekomsten som omfanget af sundhedsskadelige agenser/faktorer i arbejdsmiljøet, og klassificeret sidstnævnte som et arbejdssted, der udsætter hende for andre end »normale« arbejdsforhold.
50
Den forelæggende ret har endvidere anført, at selv om artikel 12 i lov nr. 319/2006 gennemfører artikel 9 i direktiv 89/391 i rumænsk ret, er arbejdsgivernes forpligtelser som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse ikke forbundet med en forpligtelse til præcist og nøjagtigt at klassificere arbejdsforholdene på virksomhedsniveau. Der findes desuden heller ingen nationale bestemmelser af lavere rang om følgerne af, at de virksomheder, der udsætter deres arbejdstagere for store sundhedsrisici, ikke overholder forpligtelserne til at vurdere og overvåge erhvervsbetingede risici. Selv om en tilsidesættelse af de forpligtelser, der er fastsat i artikel 12 i lov nr. 319/2006, kan medføre, at arbejdsgiveren pålægges en administrativ bøde, er der ikke andre retsvirkninger forbundet med en manglende korrekt vurdering af erhvervsbetingede risici på arbejdsstedet.
51
Endelig er den forelæggende ret af den opfattelse, at samspillet mellem EU-retten og den nationale ret bør afklares. Den forelæggende ret er navnlig af den opfattelse, at eftersom det er umuligt at foretage en overensstemmende fortolkning af de relevante bestemmelser i national ret, ønsker den oplyst, om artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 har en ubetinget, fuldstændig og præcis karakter, der kan give den direkte virkning, således at denne bestemmelse, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 1, og artikel 47, kan give arbejdstagere, såsom appellanten i hovedsagen, en effektiv domstolsbeskyttelse, når de personer, såsom arbejdsgiverne, som de lovbestemte forpligtelser påhviler, ikke overholder deres retlige forpligtelser, såsom forpligtelserne vedrører klassificering som arbejdssted, der udsætter arbejdstagere for »belastende forhold«.
52
På denne baggrund har Curtea de Apel Iași (appeldomstolen i Iași) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i [direktiv 89/391] til hinder for en bindende national lovgivning og praksis, hvorefter arbejdstagerne ikke har ret til direkte at henvende sig til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet, såfremt de skønner, at de foranstaltninger, der er truffet, og de midler, der er stillet til rådighed af arbejdsgiveren, ikke er tilstrækkelige til at garantere sikkerheden og sundheden under arbejdet, og heller ikke kan anlægge sag ved domstolene, såfremt de skønner, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til klassificering af arbejdssteder som arbejdssteder, der udsætter arbejdstagerne for belastende forhold, hverken for den arbejdsperiode, der allerede er gennemført, eller for den fremtidige periode af ansættelsesforholdet?
2)
Har artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 vertikal direkte virkning, og giver denne [bestemmelse], sammenholdt med [chartrets] artikel 31, stk. 1, og [...] artikel 47 [...], arbejdstagerne ret til domstolsbeskyttelse i tilfælde af, at de arbejdsgivere, som de lovbestemte forpligtelser påhviler, ikke opfylder disse forpligtelser?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
53
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning som fortolket af de nationale domstole, der udelukker en arbejdstager fra at henvende sig til den nationale kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller anlægge sag ved en national domstol med henblik på at få fastslået eller ændret den i disse bestemmelser omhandlede klassificering af sin arbejdsplads i forhold til de højere sundhedsrisici end normalt, som arbejdstageren er udsat for på arbejdspladsen, og fra i kraft af denne nye klassificering at opnå yderligere rettigheder med hensyn til pensionsrettigheder og årlig betalt ferie.
54
I denne henseende fremgår det af overskriften til direktiv 89/391 og dets artikel 1, stk. 1, at formålet med dette direktiv er at iværksætte foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Med henblik herpå, og som det fremgår af dette direktivs artikel 1, stk. 2, omfatter direktivet generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed, fjernelse af faktorer, der kan frembyde risici eller forårsage ulykker, oplysning, høring, afbalanceret deltagelse i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis samt oplæring af arbejdstagerne og deres repræsentanter, tillige med almindelige retningslinjer for iværksættelsen af nævnte principper. Direktivet afspejler og præciserer således den ret for enhver arbejdstager til sunde og sikre arbejdsforhold, som er fastsat i chartrets artikel 31, stk. 1.
55
For at nå dette mål pålægger artikel 4 i direktiv 89/391, sammenholdt med direktivets artikel 5, stk. 1, medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at arbejdsgiverne har pligt til at sikre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i alle forhold, der er forbundet med arbejdet.
56
Dette direktivs artikel 9, stk. 1, præciserer i denne henseende, at arbejdsgiveren skal have en vurdering af risici for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet til sin rådighed, herunder også risici for så vidt angår de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici, fastsætte de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes, føre en liste over arbejdsulykker, der for arbejdstageren har medført arbejdsudygtighed i mere end tre arbejdsdage, og udarbejde rapporter om de arbejdsulykker, der har ramt arbejdstagerne. Direktivets artikel 9, stk. 2, bestemmer, at medlemsstaterne under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse skal fastsætte de forpligtelser, som de forskellige kategorier af virksomheder skal opfylde i forbindelse med udarbejdelsen af dokumenterne vedrørende de forpligtelser, der er omhandlet i artikel 9, stk. 1.
57
Derudover bestemmer artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391, at arbejdstagerne skal have mulighed for at henvende sig til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet, såfremt de skønner, at arbejdsgiveren ikke har truffet tilstrækkelige foranstaltninger til at garantere sikkerheden og sundheden under arbejdet.
58
Hverken disse bestemmelser eller de øvrige bestemmelser i direktiv 89/391 pålægger medlemsstaterne at sikre, at arbejdsstederne klassificeres i forhold til betydningen af sundhedsrisiciene for de personer, der arbejder på de pågældende arbejdssteder, med henblik på i relevante tilfælde at give disse personer visse supplerende pensions- og ferierettigheder.
59
Det kan imidlertid ikke udelukkes, at en ordning med klassificering af arbejdsstederne i forhold til sådanne risici kan have en indvirkning på arbejdsgivernes forpligtelser i henhold til direktiv 89/391. I et sådant tilfælde skal medlemsstaternes gennemførelse af en sådan ordning være i overensstemmelse med forpligtelserne i henhold til dette direktiv. Dette kan ikke være tilfældet, når gennemførelsen af den omhandlede ordning har til følge, arbejdsgiveren fritages for nogle af disse forpligtelser (jf. i denne retning dom af 21.3.2018, Podilă m.fl., C-133/17 og C-134/17, EU:C:2018:203, præmis 42 og 44).
60
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den anvendelige nationale lovgivning består af to dele, som finder anvendelse parallelt.
61
Den første del består af lov nr. 319/2006. Som Domstolen allerede har fastslået, gennemfører denne lov direktiv 89/391 i rumænsk ret (dom af 21.3.2018, Podilă m.fl., C-133/17 og C-134/17, EU:C:2018:203, præmis 43). Navnlig gennemfører denne lovs artikel 12, stk. 1, litra a) og b), samt artikel 18, stk. 7, henholdsvis dette direktivs artikel 9, stk. 1 og 2, og artikel 11, stk. 6. Desuden fastsætter nævnte lovs artikel 39, stk. 4, sanktioner i tilfælde af arbejdsgiverens manglende overholdelse af de forpligtelser, der er fastsat i samme lovs artikel 12, stk. 1, litra a) og b). Den forelæggende rets spørgsmål vedrører imidlertid ikke denne gennemførelse, og det er i tvisten i hovedsagen ubestridt, at arbejdstagerne har mulighed for at henvende sig til den kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller anlægge sag ved de nationale domstole med henblik på at anfægte de foranstaltninger, som de finder utilstrækkelige til at sikre sikkerhed og sundhed under arbejdet.
62
Den anden del, som den forelæggende rets spørgsmål vedrører, giver arbejdsgiverne mulighed for at inddele arbejdsstederne i forskellige kategorier i forhold til de sundhedsrisici, som arbejdstagerne løber dér. Afhængigt af den kategori, som arbejdstagernes arbejdssted er klassificeret i, kan de nyde godt af visse yderligere pensions- og ferierettigheder. I henhold til de bestemmelser i national ret, der henhører under denne anden del, således som de er fortolket af Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol), er det imidlertid kun arbejdsgiveren, der kan anmode om en klassificering af arbejdsstedet i forhold til risici eller om en forlængelse heraf. Arbejdstageren kan ikke henvende sig til den kompetente nationale myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller anlægge sag ved en national domstol med henblik på at få fastslået, at vedkommendes arbejdsvilkår henhører under en kategori, der udsætter den pågældende for særlige risici, eller for at tvinge arbejdsgiveren til at klassificere arbejdsstedet som henhørende under en sådan kategori.
63
Appellanten i hovedsagen har anfægtet den manglende klassificering af hendes arbejdssted som et arbejdssted, der udsætter hende for »belastende [arbejds]forhold« fra og med den 1. januar 2007. Denne manglende klassificering har bl.a. til følge, at hun fra denne dato er frataget retten til et større antal årlige betalte feriedage samt supplerende alderspensionsrettigheder i form af dels en nedsættelse af pensionsalderen, dels en forhøjelse af antallet af point ved beregningen af pensionen, idet arbejdsgiveren så ville være forpligtet til at betale forhøjede socialsikringsbidrag.
64
Det skal derfor undersøges, om en national lovgivning, der fastsætter en ordning for klassificering af arbejdssteder i forhold til de sundhedsrisici, som arbejdstagerne udsættes for, har indvirkning på de forpligtelser, der påhviler arbejdsgiverne i henhold til direktiv 89/391, når anvendelsen af en sådan ordning kan føre til, at arbejdstagerne tildeles visse supplerende rettigheder med hensyn til pensionsrettigheder og årlig betalt ferie.
65
I denne henseende skal det, hvad for det første angår tildelingen af supplerende rettigheder med hensyn til alderspension, fremhæves, at tildelingen af sådanne rettigheder ikke bidrager til det formål om at forbedre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, der forfølges med dette direktiv. Som generaladvokaten har anført i punkt 49 i forslaget til afgørelse med hensyn til de supplerende pensionsrettigheder, der konkret er omhandlet i den omtvistede nationale lovgivning, vedrører forhøjelsen af antallet af point ved beregningen af alderspensionen ikke arbejdsvilkårene i arbejdstagernes beskæftigelsesperiode, men disse arbejdstageres vilkår i den efterfølgende periode. Desuden er nedsættelse af pensionsalderen for arbejdstagere, der udsættes for »belastende [arbejds]forhold«, ikke forbundet med gennemførelsen af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Disse rettigheder udgør faktisk en kompensation for den pådragne risiko, som ikke falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 89/931.
66
Hvad for det andet angår tildelingen af retten til yderligere årlig betalt ferie skal det fremhæves, at bestemmelserne i direktiv 89/391 skal sammenholdes med bestemmelserne i direktiv 2003/88. I henhold til artikel 1, stk. 4, i sidstnævnte direktiv finder bestemmelserne i direktiv 89/391 nemlig i fuld udstrækning anvendelse på aspekter af arbejdstiden, der er omfattet af direktiv 2003/88, med forbehold af strengere eller mere specifikke bestemmelser i sidstnævnte direktiv.
67
Direktiv 2003/88 har til formål at fastsætte minimumsforskrifter med henblik på at forbedre arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår ved indbyrdes tilnærmelse af de nationale bestemmelser med hensyn til bl.a. arbejdstidens længde. Denne harmonisering på EU-plan af arbejdstidens tilrettelæggelse har til formål at garantere en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed ved at sikre dem bl.a. minimumshvileperioder (jf. i denne retning dom af 19.12.2024, Loredas, C-531/23, EU:C:2024:1050, præmis 29 og 30 og den deri nævnte retspraksis).
68
Artikel 2, nr. 9), i direktiv 2003/88 definerer således begrebet »tilstrækkelig hvile« som det forhold, at arbejdstagere har regelmæssige, uafbrudte hvileperioder, udtrykt i tidsenheder, der er tilstrækkelig lange til at sikre, at de på grund af træthed eller andre uregelmæssige arbejdsrytmer ikke forårsager skader på sig selv, kolleger eller andre, og at de hverken på kort eller lang sigt skader deres helbred.
69
Det følger heraf, at tildelingen af supplerende årlige feriedage til en arbejdstager på grund af vanskelige arbejdsvilkår, som udsætter denne for risici for sin sundhed eller person, kan begrundes med henblik på at sikre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.
70
Som generaladvokaten ligeledes har anført i punkt 53 i forslaget til afgørelse, kræver direktiv 2003/88 imidlertid ikke tildeling af yderligere årlige feriedage af sådanne grunde.
71
I henhold til dette direktivs artikel 7, stk. 1, skal medlemsstaterne sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis. Det fremgår desuden udtrykkeligt af ordlyden af henholdsvis denne bestemmelse, det nævnte direktivs artikel 1, stk. 1, artikel 1, stk. 2, litra a), og artikel 15, at direktivet begrænser sig til at fastsætte minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og ikke berører medlemsstaternes adgang til at anvende nationale bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagerne.
72
Heraf følger for det første, at direktiv 2003/88 ikke er til hinder for nationale bestemmelser, som giver ret til årlig betalt ferie af en længere varighed end de fire uger, der er fastsat i dette direktivs artikel 7, stk. 1, på de betingelser for opnåelse og tildeling, der er fastsat i national ret, og for det andet, at den ret til årlig betalt ferie, som tildeles ud over det minimum, der er foreskrevet i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88, ikke reguleres af dette direktiv, men af national ret, uden for den i det nævnte direktiv fastsatte ordning (jf. i denne retning dom af 19.11.2019, TSN og AKT, C-609/17 og C-610/17, EU:C:2019:981, præmis 33 og 35 og den deri nævnte retspraksis).
73
Henset til disse betragtninger er den ret til yderligere årlig betalt ferie, som arbejdstagere tildeles på grund af klassificeringen af deres arbejdssted som arbejdssted, der udsætter dem for særlige erhvervsbetingede risici, ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2003/88 og 89/391.
74
En national lovgivning, der fastsætter en ordning for klassificering af arbejdssteder i forhold til de sundhedsrisici, som arbejdstagerne på disse arbejdssteder udsættes for, berører dermed ikke de forpligtelser, der påhviler arbejdsgiverne i henhold til direktiv 89/391, når anvendelsen af en sådan ordning kun kan føre til, at arbejdstagerne indrømmes visse supplerende rettigheder med hensyn til pensionsrettigheder og årlig betalt ferie.
75
Den forelæggende ret har imidlertid også anført, at appellanten i hovedsagen med sit søgsmål til prøvelse af den manglende klassificering af hendes arbejdssted som arbejdssted, der udsætter hende for »belastende forhold« som omhandlet i den rumænske lovgivning, ikke alene ønsker at opnå en ret til de nævnte pensionsrettigheder og til den årlige ferie, men også en anerkendelse hvad angår såvel fortiden som fremtiden af de erhvervsbetingede risici, der er særlige for de vilkår, hvorunder hun udøver sin aktivitet.
76
I denne henseende fremgår det af artikel 9, stk. 1, litra a), i direktiv 89/391, sammenholdt med denne bestemmelses litra b), at arbejdsgiveren skal råde over en vurdering af risiciene for sikkerheden og sundheden under arbejdet, herunder de risici, der vedrører de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici, for at arbejdsgiveren kan fastlægge de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes.
77
Det fremgår af denne doms præmis 59, at hvis den omstændighed, at appellanten i hovedsagens arbejdssted ikke er klassificeret som arbejdssted, der udsætter hende for »belastende forhold«, indebærer, at arbejdsgiveren undlader at foretage en risikovurdering med det resultat, at arbejdsgiveren ikke træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre sikkerheden og sundheden under arbejdet, vil denne manglende klassificering medføre, at arbejdsgiveren fritages for de forpligtelser, der følger af artikel 9, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 89/391, hvilket arbejdstagerne bør kunne indberette til den kompetente myndighed for sikkerhed og sundhed under arbejdet i overensstemmelse med dette direktivs artikel 11, stk. 6, og, efter omstændighederne, anlægge sag ved de nationale domstole med henblik på i overensstemmelse med chartrets artikel 47 at sikre en effektiv retsbeskyttelse af arbejdstagernes rettigheder i henhold til nævnte direktiv.
78
Som det fremgår af denne doms præmis 59 er det imidlertid ubestridt, at arbejdsgiveren efter gennemførelsen af artikel 9, stk. 1, litra a) og b), og artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 i rumænsk ret er forpligtede til at råde over en risikovurdering og til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre sikkerhed og sundhed under arbejdet, og at appellanten i hovedsagen ved den rumænske kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet og, efter omstændighederne, for de rumænske domstole kan anfægte utilstrækkeligheden af de foranstaltninger, som hendes arbejdsgiver har truffet, og de midler, der er stillet til rådighed af arbejdsgiveren til at sikre sikkerheden og sundheden under arbejdet, efter at der er foretage en risikovurdering i denne henseende.
79
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i direktiv 89/391 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke finder anvendelse på en national lovgivning som fortolket af de nationale domstole, der udelukker en arbejdstager fra at henvende sig til den nationale kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller anlægge sag ved en national domstol med henblik på at få fastslået eller ændret den i denne lovgivning omhandlede klassificering af sin arbejdsplads i forhold til de højere sundhedsrisici end normalt, som arbejdstageren er udsat for på arbejdspladsen, og fra i kraft af denne nye klassificering at opnå yderligere rettigheder med hensyn til pensionsrettigheder og årlig betalt ferie.
Det andet spørgsmål
80
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
Sagsomkostninger
81
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
Artikel 9 og artikel 11, stk. 6, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke finder anvendelse på en national lovgivning som fortolket af de nationale domstole, der udelukker en arbejdstager fra at henvende sig til den nationale kompetente myndighed med hensyn til sikkerhed og sundhed under arbejdet eller anlægge sag ved en national domstol med henblik på at få fastslået eller ændret den i denne lovgivning omhandlede klassificering af sin arbejdsplads i forhold til de højere sundhedsrisici end normalt, som arbejdstageren er udsat for på arbejdspladsen, og fra i kraft af denne nye klassificering at opnå yderligere rettigheder med hensyn til pensionsrettigheder og årlig betalt ferie.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.