Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 13. maja 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Skupni standardi in postopki v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Direktiva 2008/115/ES – Členi 6, 8 in 9 – Nezakonito prebivajoči državljani tretjih držav, ki prestajajo dolgotrajno oziroma dosmrtno zaporno kazen – Možnost izdaje odločbe o vrnitvi – Postopkovna jamstva “
V zadevi C‑877/24, [Shamsi](i),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Raad van State (državni svet, Nizozemska) z odločbo z dne 18. decembra 2024, ki je na Sodišče prispela istega dne, v postopku
X,
Y
proti
Minister van Asiel en Migratie, nekdanji Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos (poročevalec), predsednik senata, O. Spineanu-Matei, sodnica, S. Rodin, N. Piçarra in N. Fenger, sodniki,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za X M. F. Wijngaarden, advocaat,
–        za Y I. C. van Krimpen, advocaat,
–        za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in M. H. S. Gijzen, agentki,
–        za belgijsko vlado L. Jans in M. Van Regemorter, agentki,
–        za češko vlado A. Edelmannová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–        za nemško vlado J. Möller in R. Kanitz, agenta,
–        za Evropsko komisijo F. Blanc, A. Katsimerou, F. van Schaik in J. Vondung, agentke,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. januarja 2026
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 6, 8 in 9 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med X in Y, državljanoma tretjih držav, ter Minister van Asiel en Migratie (minister za azil in migracije, Nizozemska) (v nadaljevanju: minister), nekdanji Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, glede zakonitosti odločb o vrnitvi, izdanih v zvezi z njima.
Pravni okvir
3        V uvodni izjavi 4 Direktive 2008/115 je navedeno:
„Za učinkovito politiko vračanja je treba kot nujen sestavni del migracijske politike z dobrim upravljanjem določiti jasna, pregledna in poštena pravila.“
4        Člen 2 te direktive določa:
„1.      Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.
2.      Države članice se lahko odločijo, da te direktive ne uporabljajo za državljane tretjih držav, ki:
(a)      jim je bil zavrnjen vstop […] ali ki so jih pristojni organi prijeli ali prestregli pri nezakonitem prestopu kopenske, morske ali zračne zunanje meje države članice in po tem niso pridobili dovoljenja ali pravice do prebivanja v tej državi članici;
(b)      se morajo v skladu z nacionalno zakonodajo vrniti zaradi kazenske sankcije ali zaradi posledice kazenske sankcije ali pa so v postopku izročitve.
3.      Ta direktiva se ne uporablja za osebe, ki uživajo pravico Skupnosti do prostega gibanja […].“
5        Člen 3, točka 3, te direktive določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
3.      ‚vrnitev‘ pomeni proces vračanja državljana tretje države – bodisi prostovoljno izpolnitev obveznosti vrnitve ali prisilno vrnitev – v:
–        državo izvora, ali
–        državo tranzita, v skladu s sporazumi Skupnosti ali dvostranskimi sporazumi o ponovnem sprejemu ali drugimi sporazumi, ali
–        drugo tretjo državo, v katero se zadevni državljan tretje države vrne prostovoljno, pod pogojem, da ga ta država sprejme“.
6        Člen 5 iste direktive določa:
„Države članice pri izvajanju te direktive ustrezno upoštevajo:
(a)      največje koristi otroka,
(b)      družinsko življenje,
(c)      zdravstveno stanje zadevnega državljana tretje države,
in spoštujejo načelo nevračanja.“
7        Člen 6, od (1) do (5), Direktive 2008/115 določa:
„1.      Brez poseganja v izjeme iz odstavkov 2 do 5 države članice izdajo odločbo o vrnitvi vsakemu državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju.
2.      Državljani tretje države, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice in imajo veljavno dovoljenje za prebivanje ali drugo dovoljenje, ki jim daje pravico do prebivanja, ki ga je izdala druga država članica, morajo takoj oditi na ozemlje te druge države članice. Če zadevni državljan tretje države ne izpolni te zahteve ali če se njegov takojšnji odhod zahteva zaradi javnega reda ali državne varnosti, se uporabi odstavek 1.
3.      Države članice se lahko vzdržijo izdaje odločbe o vrnitvi državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju, če zadevnega državljana tretje države na podlagi dvostranskih sporazumov ali ureditev, ki veljajo na dan začetka veljavnosti te direktive, sprejme druga država članica. V tem primeru država članica, ki je sprejela zadevnega državljana tretje države, uporabi odstavek 1.
4.      Države članice se lahko kadar koli odločijo za izdajo nevezanega dovoljenja za prebivanje ali drugega dovoljenja, ki iz sočutja, humanitarnih razlogov ali drugih razlogov zagotavlja pravico do prebivanja državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju. V tem primeru se odločba o vrnitvi ne izda. Če je bila odločba o vrnitvi že izdana, se prekliče ali začasno razveljavi za čas trajanja veljavnosti dovoljenja za prebivanje ali drugega dovoljenja, ki daje pravico do prebivanja.
5.      Če je državljan tretje države, ki nezakonito prebiva na ozemlju države članice, vključen v še nedokončan postopek za izdajo njegovega dovoljenja za prebivanje ali drugega dovoljenja, ki daje pravico do bivanja, ta država članica preuči možnost, da odločbe o vrnitvi ne izda, dokler se postopek ne zaključi, brez poseganja v odstavek 6.“
8        Člen 8(1) te direktive določa:
„Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za izvršitev odločbe o vrnitvi, če ni bilo odobreno obdobje za prostovoljni odhod ali če obveznost vrnitve ni bila izpolnjena v obdobju za prostovoljni odhod […].“
9        Člen 9(1) in (2) navedene direktive določa:
„1.      Države članice odložijo odstranitev:
(a)      če bi odstranitev kršila načelo nevračanja, ali
(b)      toliko časa, za kolikor se v skladu s členom 13(2) zagotovi suspenzivni učinek.
2.      Države članice lahko ob upoštevanju posebnih okoliščin posameznega primera odložijo odstranitev za ustrezno obdobje. Pri tem upoštevajo zlasti:
(a)      fizično ali duševno stanje državljana tretje države;
(b)      tehnične razloge, kot je pomanjkanje prevoznih zmogljivosti, ali neizvedljivost odstranitve zaradi pomanjkanja identifikacijskih podatkov.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Položaj X
10      X je imel dovoljenje za stalno prebivanje na Nizozemskem. Nizozemsko sodišče ga je 19. januarja 2015 pravnomočno obsodilo na dosmrtno zaporno kazen za več umorov in ubojev, storjenih med 12. majem 2011 in 20. majem 2011.
11      Minister je z odločbo z dne 20. septembra 2018 X odvzel dovoljenje za prebivanje z retroaktivnim učinkom od 12. maja 2011 in mu odredil, naj nemudoma zapusti ozemlje Evropske unije, ter mu izrekel prepoved vstopa za obdobje desetih let. Minister je z odločbo z dne 27. julija 2020 zavrnil ugovor, ki ga je X vložil zoper odločbo z dne 20. septembra 2018.
12      X je zoper odločbo ministra z dne 27. julija 2020 vložil tožbo pri rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s-Hertogenbosch en Amsterdam (sodišče v Haagu, oddelka v ’s-Hertogenboschu in Amsterdamu, Nizozemska). To sodišče je s sodbo z dne 14. januarja 2022 to tožbo zavrnilo, med drugim z obrazložitvijo, da bi moral minister zoper X sprejeti odločbo o vrnitvi in da je bila ta odločba potrebna za zagotovitev njegove odstranitve, če bi bil X izpuščen na prostost, pri čemer bi do take izpustitve lahko prišlo po 25 letih prestane zaporne kazni.
13      X je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Raad van State (državni svet, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče.
Položaj Y
14      Y je na Nizozemsko vstopil 31. avgusta 2018. Nizozemsko sodišče ga je 16. novembra 2020 pravnomočno obsodilo na kazen 25 let zapora zaradi dveh poskusov umora s ciljem terorizma, ki ju je storil na dan vstopa na Nizozemsko.
15      Minister je z odločbo z dne 25. aprila 2023 ugotovil, da Y ne prebiva zakonito na Nizozemskem, mu odredil, naj nemudoma zapusti ozemlje Unije, in mu izrekel prepoved vstopa za obdobje 20 let.
16      Y je zoper to odločbo vložil tožbo pri rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (sodišče v Haagu, oddelka v ’s‑Hertogenboschu in Amsterdamu). To sodišče je s sodbo z dne 22. decembra 2023 tej tožbi ugodilo in navedeno odločbo odpravilo, ker je menilo, da minister ne more veljavno sprejeti odločbe o vrnitvi v položaju, v katerem zaradi izvrševanja dolgotrajne zaporne kazni ne more izvršiti odstranitve.
17      Minister je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču.
Preudarki, ki so skupni položajema X in Y
18      Predložitveno sodišče poudarja, da ni sporno, da X in Y nezakonito prebivata na Nizozemskem, da se nista sklicevala na načela, navedena v členu 5 Direktive 2008/115, in da ne spadata med izjeme od obveznosti sprejetja odločbe o vrnitvi iz člena 6, od (2) do (5), te direktive.
19      Vendar se stranke v postopku v glavni stvari ne strinjajo glede možnosti ministra, da zoper X in Y sprejme odločbo o vrnitvi v okoliščinah, v katerih ju minister ne more odstraniti in v katerih ta ne moreta izpolniti obveznosti vrnitve, ki jima je naložena, dokler ne poteče njuno pridržanje zaradi kazni, ki so jima bile izrečene.
20      V zvezi s tem predložitveno sodišče, na prvem mestu, navaja, da se sicer zdi, da je s členom 6(1) Direktive 2008/115 v položajih, kakršna sta ta v postopku v glavni stvari, naložena obveznost sprejetja odločbe o vrnitvi, ni pa s to direktivo jasno določena povezava med to obveznostjo in okoliščino, da je v takih položajih vsakršna možnost vrnitve v daljšem obdobju izključena. Po mnenju tega sodišča z analizo sodne prakse Sodišča ni mogoče rešiti težave pri razlagi navedene direktive, s katero se sooča.
21      Na drugem mestu, ob predpostavki, da minister v zadevah v glavni stvari ne bi bil pooblaščen za sprejetje odločbe o vrnitvi, želi predložitveno sodišče izvedeti, ali mora torej ta v skladu z Direktivo 2008/115 X in Y izdati dovoljenje za prebivanje, da tako prepreči nadaljnji obstoj položaja, v katerem v zvezi z zadevnima osebama ne bi bilo mogoče izvesti postopka vrnitve, čeprav na ozemlju zadevne države članice ne prebivata zakonito.
22      Na tretjem mestu, to sodišče se sprašuje, ali se je mogoče sklicevati na načelo sorazmernosti, da bi se nasprotovalo sprejetju odločb o vrnitvi, kakršni sta ti v postopku v glavni stvari.
23      V teh okoliščinah je Raad van State (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.      Ali Direktiva [2008/115], zlasti členi 6, 8 in 9 te direktive, nasprotuje temu, da se odločba o vrnitvi izda tujcu, ki zaradi izvrševanja dolgotrajne oziroma dosmrtne kazni zapora ne more izpolniti svoje obveznosti vrnitve in ga zaradi tega tudi ni mogoče odstraniti z ozemlja Evropske unije?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali mora država članica tujcu za čas prestajanja dolgotrajnega oziroma dosmrtnega odvzema prostosti na podlagi člena 6(4) Direktive [2008/115] izdati nevezano dovoljenje za prebivanje ali drugo dovoljenje za prebivanje?
3.      Ali je v okviru člena 6(1) Direktive [2008/115] – poleg izjem iz odstavkov od 2 do 5 ter načel in interesov iz člena 5 te direktive – mogoča presoja sorazmernosti v posameznem primeru?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in tretje vprašanje
24      Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 6, 8 in 9 Direktive 2008/115 v povezavi z načelom sorazmernosti razlagati tako, da nasprotujejo sprejetju odločbe o vrnitvi, ki se nanaša na nezakonito prebivajočega državljana tretje države, kadar ta zaradi izvršitve dolgotrajne ali dosmrtne zaporne kazni, na katero je bil obsojen, v daljšem obdobju ne bo mogel niti prostovoljno zapustiti ozemlja zadevne države članice niti biti odstranjen.
25      V skladu s členom 2(1) Direktive 2008/115 se ta direktiva uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.
26      Čeprav člen 2(2) in (3) te direktive določa nekatere obvezne ali fakultativne omejitve področja uporabe te direktive, saj člen 2(2)(b) navedene direktive državam članicam zlasti dovoljuje, da se odločijo, da te direktive ne bodo uporabljale za državljane tretjih držav, ki se jim naloži kazenska sankcija, ki določa ali ima za posledico njihovo vrnitev, je treba ugotoviti, da te določbe nikakor ne izključujejo uporabe te direktive za državljane tretjih držav, ki so obsojeni na zaporno kazen ali prestajajo tako kazen.
27      Iz člena 6(1) Direktive 2008/115 je razvidno, da mora biti po tem, ko je ugotovljena nezakonitost prebivanja, zoper vsakega državljana tretje države, brez poseganja v izjeme iz odstavkov od 2 do 5 tega člena 6 in ob strogem spoštovanju zahtev, določenih v členu 5 te direktive, sprejeta odločba o vrnitvi, v kateri mora biti med tretjimi državami iz člena 3, točka 3, navedene direktive opredeljena tista, v katero ga je treba odstraniti (sodba z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 53 in navedena sodna praksa).
28      V zvezi s tem je treba poudariti, da se nobena od izjem iz člena 6, od (2) do (5), te direktive ne nanaša – neposredno ali posredno – na državljane tretjih držav, ki so obsojeni na zaporno kazen ali tako kazen prestajajo.
29      Prav tako iz zahtev iz člena 5 Direktive 2008/115, ki državam članicam nalaga, da ustrezno upoštevajo nekatere interese in spoštujejo načelo nevračanja, ne izhaja, da bi se morala država članica na splošno vzdržati sprejetja odločbe o vrnitvi zoper nezakonito prebivajočega državljana tretje države, če je bil ta obsojen na zaporno kazen ali tako kazen prestaja.
30      Vendar je treba poudariti, da mora zadevna država članica po sprejetju odločbe o vrnitvi ob spoštovanju materialnih in postopkovnih jamstev, uvedenih z Direktivo 2008/115, in če obveznost vrnitve ni bila spoštovana v obdobju, odobrenem za prostovoljni odhod, v skladu s členom 8 te direktive izvesti odstranitev zadevnega državljana tretje države (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2024, Changu, C‑352/23, EU:C:2024:748, točka 57 in navedena sodna praksa). Tako iz dolžnosti lojalnosti držav članic kot iz zahtev po učinkovitosti, na katere je opozorjeno zlasti v uvodni izjavi 4 navedene direktive, izhaja, da je treba to obveznost odstranitve tega državljana tretje države izpolniti v najkrajšem možnem času (glej v tem smislu sodbi z dne 23. aprila 2015, Zaizoune, C‑38/14, EU:C:2015:260, točka 34, in z dne 15. februarja 2016, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, točka 76).
31      Kot pa poudarja predložitveno sodišče, država članica, ki pred koncem postopka vrnitve izvrši dolgotrajno ali dosmrtno zaporno kazen, izrečeno državljanu tretje države, ne bo izpolnila svoje obveznosti odstranitve tega državljana več let ali celo več desetletij, ta državljan tretje države pa v tem obdobju prav tako ne bo mogel prostovoljno zapustiti ozemlja te države članice.
32      Vendar taka ovira za hitro dokončanje postopka vrnitve pristojnim organom države članice ne preprečuje, da nezakonito prebivajočemu državljanu tretje države izrečejo dolgotrajno ali dosmrtno zaporno kazen in jo izvršijo.
33      Sodišče je glede tega sicer že razsodilo, da čeprav kazenska zakonodaja in predpisi kazenskega postopka načeloma spadajo v pristojnost držav članic, lahko pravo Unije kljub temu vpliva na to pravno področje. Sodišče je iz tega sklepalo, da države članice ne smejo uporabiti kazenske zakonodaje, ki lahko ogroža uresničitev ciljev, ki jim sledi Direktiva 2008/115, in ji tako odvzame polni učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2011, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, točka 33).
34      Vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da ta direktiva ne izključuje možnosti, da države članice z zaporno kaznijo kaznujejo nezakonito prebivajočega državljana tretje države za storitev drugih kaznivih dejanj, ki niso tista, ki se navezujejo zgolj na okoliščino nezakonitega vstopa, vključno v položajih, v katerih postopek vrnitve še ni bil končan (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, točka 65).
35      Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 40 sklepnih predlogov, možnost držav članic, da storitev takih kaznivih dejanj kaznujejo z zaporno kaznijo, ne zajema le možnosti naložitve take kazni, ampak tudi možnost izvršitve izrečene kazni.
36      V tem okviru je treba za odgovor na prvo in tretje vprašanje ugotoviti, ali obveznost zadevne države članice, da čim prej izvede odstranitev državljana tretje države, v zvezi s katerim je bila izdana odločba o vrnitvi, na katero je bilo opozorjeno v točki 30 te sodbe, nasprotuje sprejetju take odločbe v položaju, v katerem je po izreku in izvršitvi dolgotrajne ali dosmrtne zaporne kazni že ugotovljeno, da obveznost vrnitve v nobenem primeru ne bo izpolnjena v daljšem obdobju.
37      V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, poudariti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da sprejetje odločbe o vrnitvi v trenutku, ko pristojni organi še niso prepričani, da jo bodo lahko izvršili, ni nujno izključeno.
38      Tako je Sodišče razsodilo, da lahko država članica odločbo o vrnitvi sprejme hkrati z odločbo, s katero je bila na prvi stopnji zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito, čeprav bi morebitna vložitev pravnega sredstva zoper to zavrnitev za zadevno osebo načeloma pomenila dovoljenje, da ostane na ozemlju zadevne države članice do preučitve tega pravnega sredstva, ki bi izključevalo vsakršno možnost odstranitve te osebe (glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, točka 59).
39      Sprejetje odločbe o vrnitvi po ugotovitvi nezakonitosti prebivanja poleg tega spodbuja uresničevanje glavnega cilja Direktive 2008/115, in sicer vzpostavitev učinkovite politike odstranitve in repatriacije ob polnem spoštovanju temeljnih pravic in dostojanstva zadevnih oseb (glej v tem smislu sodbi z dne 19. junija 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, točka 48, in z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 88), zlasti s tem, da zagotavlja, da je mogoče preučiti morebitne ugovore v zvezi z zakonitostjo take odločbe, ne da bi se pretirano zavlačevala izpolnitev obveznosti vrnitve, in s tem, da se pristojnim organom omogoči, da imajo na voljo potreben čas za sprejetje ukrepov, ki v praksi omogočajo izvedbo odstranitve.
40      Na drugem mestu, vseeno je treba poudariti, da tudi če državljan tretje države nezakonito prebiva na ozemlju države članice, lahko predvidljiva nemožnost izpolnitve obveznosti vrnitve, ki se nanaša nanj, v nekaterih posebnih primerih ovira sprejetje odločbe o vrnitvi zoper tega državljana tretje države.
41      Sodišče je tako menilo, da odločbe o vrnitvi ni mogoče sprejeti v zvezi z mladoletnikom brez spremstva, ne da bi se predhodno preverilo, ali so v predvideni državi vrnitve izpolnjeni ustrezni pogoji za sprejem, ki dejansko omogočajo izpolnitev obveznosti vrnitve (glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vrnitev mladoletnika brez spremstva), C‑441/19, EU:C:2021:9, točke 55, 59 in 60).
42      Širše, Sodišče je razsodilo, da člen 5 Direktive 2008/115, ki je splošno pravilo, ki ga morajo države članice spoštovati takoj, ko prenesejo to direktivo, med drugim pristojni nacionalni organ zavezuje, da v vseh fazah postopka vračanja spoštuje načelo nevračanja, ki je kot temeljna pravica zagotovljeno v členu 18 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) v povezavi s členom 33 Konvencije o statusu beguncev, podpisane 28. julija 1951 v Ženevi (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), in v členu 19(2) Listine. Tako je zlasti, kadar namerava ta organ po zaslišanju zadevne osebe sprejeti odločbo o njeni vrnitvi (glej v tem smislu sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 55, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 49).
43      Sodišče je na podlagi tega sklepalo, da člen 5 Direktive 2008/115 nasprotuje temu, da se zoper državljana tretje države izda odločba o vrnitvi, če ta odločba kot namembno državo določa državo, v kateri obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil v primeru izvršitve navedene odločbe ta državljan izpostavljen resnični nevarnosti ravnanja, ki je v nasprotju s členom 18 ali členom 19(2) Listine (sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 56, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 50).
44      Vendar se okoliščine zadev, v katerih sta bili izdani sodbi, navedeni v točkah od 41 do 43 te sodbe, bistveno razlikujeta od položajev, kot sta ta v postopku v glavni stvari.
45      Ti sodbi se namreč nanašata na primere, v katerih na dan, ko je bila sprejeta odločba o vrnitvi, bodisi ni bilo ugotovljeno, da bi vrnitev zadevnega državljana tretje države v namembno državo lahko potekala, ne da bi bile kršene temeljne pravice tega državljana tretje države, bodisi je bilo ugotovljeno, da bi taka vrnitev pomenila resno tveganje za kršitev teh temeljnih pravic.
46      Nasprotno pa v obravnavanem primeru predložitveno sodišče ne navaja, da se zatrjuje ali je dokazano, da bi vrnitev v namembno državo lahko posegla v temeljne pravice zadevnih državljanov tretjih držav. V takih položajih naložitev obveznosti vrnitve in predvidljivi pogoji za izpolnitev te obveznosti na dan, ko je predvideno sprejetje odločbe o vrnitvi, ne morejo povzročiti tveganja za poseg v temeljne pravice teh državljanov tretjih držav, tako da razlogi, ki so v sodbah, navedenih v točkah od 41 do 43 te sodbe, upravičili izključitev sprejetja take odločbe, v obravnavanem primeru ne morejo privesti do enake rešitve.
47      Na tretjem mestu, poudariti je treba, da je zakonodajalec Unije izrecno predvidel, da v nekaterih primerih odločbe o vrnitvi ni mogoče izvršiti takoj, in opredelil pravno ureditev, ki se uporablja za te položaje.
48      Natančneje, člen 9(2) Direktive 2008/115 določa, da lahko države članice odstranitev odložijo za ustrezno obdobje, pri čemer upoštevajo posebne okoliščine posameznega primera. V tej določbi je pojasnjeno, da države članice med drugim upoštevajo fizično ali duševno stanje zadevnega državljana tretje države in tehnične razloge, kot je pomanjkanje prevoznih zmogljivosti, ali neizvedljivost odstranitve zaradi pomanjkanja identifikacijskih podatkov.
49      Navedena določba tako dovoljuje odlog odstranitve na podlagi posebnih okoliščin, pri čemer so navedeni nekateri primeri, ne da bi bili primeri, v katerih je mogoče odrediti tak odlog, izčrpno našteti.
50      Izrek zaporne kazni po storitvi kaznivega dejanja, ki ni tisto, ki inkriminira zgolj nezakonito prebivanje ali vstop, na eni strani in izvršitev te kazni na drugi strani pa je treba šteti za tako okoliščino, saj iz točk 34 in 35 te sodbe izhaja, da taki ukrepi spadajo v okvir izvrševanja kazenske pristojnosti države članice, ki ga Direktiva 2008/115 ne preprečuje.
51      Res je, da je Sodišče razsodilo, da izvajanje kazenskega pregona, ki mu po potrebi sledi zaporna kazen, ni med razlogi za odlog odstranitve, navedenimi v členu 9 Direktive 2008/115 (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2011, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, točka 45). Vendar se je to pojasnilo nanašalo na poseben primer, in sicer kazenski pregon zaradi nezakonitega prebivanja pred začetkom postopka vrnitve.
52      Poleg tega zahteve iz člena 9(2) Direktive 2008/115, v skladu s katero je treba odlog odstranitve odrediti za ustrezno obdobje, ni mogoče razumeti tako, da pomeni, da je tak odlog mogoče izvesti le za zagotovitev izvršitve kratkotrajne zaporne kazni.
53      Odločitev zakonodajalca Unije, da a priori ne določi najdaljšega trajanja obdobja, v katerem je mogoče odložiti odstranitev, in da se preprosto sklicuje na „ustrezno“ obdobje, namreč kaže na to, da je želel omogočiti določeno prožnost pri izvajanju člena 9(2) Direktive 2008/115, pri čemer je vseeno izključil možnost, da bi bil odlog odstranitve lahko daljši od obdobja, ki presega to, kar zahtevajo okoliščine, ki to upravičujejo.
54      Iz tega sledi, da v položaju, v katerem se po izreku dolgotrajne ali dosmrtne zaporne kazni in njene izvršitve za kaznivo dejanje, ki ni povezano zgolj z okoliščino nezakonitega prebivanja ali vstopa, obveznost vrnitve ne bo izvajala za daljše obdobje, člen 9(2) Direktive 2008/115 pristojnim organom dovoljuje, da odstranitev odložijo do izvršitve te kazni.
55      Glede na vse te elemente je treba ugotoviti, da v takem položaju ni mogoče šteti, da obveznost odstranitve državljana tretje države, v zvezi s katerim je bila izdana odločba o vrnitvi, navedena v točki 30 te sodbe, brez nepotrebnega odlašanja preprečuje sprejetje take odločbe.
56      Vendar v tem okviru nujno obstaja določen čas med trenutkom, ko so pristojni organi ob sprejetju te odločbe o vrnitvi presodili možnost naložitve obveznosti vrnitve v skladu s členom 5 Direktive 2008/115 in temeljnimi pravicami zadevnega državljana tretje države, in trenutkom, ko bo to obveznost dejansko mogoče izpolniti.
57      Zato obstaja tveganje, da bi na dan, ko bo lahko navedena obveznost dejansko izpolnjena, njena izvršitev postala nezdružljiva s tem členom 5 ali s temi temeljnimi pravicami, čeprav bi bila odločba o vrnitvi na dan njenega sprejetja v celoti združljiva z navedenim členom 5 in navedenimi temeljnimi pravicami.
58      Za preprečitev tega tveganja morajo na eni strani države članice zadevnim državljanom tretjih držav omogočiti, da se sklicujejo na vse spremenjene okoliščine, do katerih je prišlo po sprejetju odločbe o vrnitvi, ki bi lahko pomembno vplivale na presojo položaja zadevnega državljana tretje države, zlasti glede na člen 5 Direktive 2008/115 (glej v tem smislu sodbi z dne 19. junija 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, točka 64, in z dne 4. septembra 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, točka 65).
59      Na drugi strani morajo pristojni organi pred izvršitvijo odločbe o vrnitvi opraviti posodobljeno presojo tveganj, da bo zadevni državljan tretje države izpostavljen ravnanju, ki je v nasprotju z načelom nevračanja. Ta presoja, ki mora biti ločena in neodvisna od presoje, opravljene ob sprejetju te odločbe, mora pristojnim organom omogočiti, da se ob upoštevanju vseh spremenjenih okoliščin in vseh novih dokazov, ki jih po potrebi predloži ta državljan tretje države, prepričajo, da ne obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil navedeni državljan v primeru vrnitve v namembno državo izpostavljen takim tveganjem (glej v tem smislu sodbo z dne 17. oktobra 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, točka 38).
60      Pri tej posodobljeni presoji bo treba ustrezno upoštevati tudi vse interese iz člena 5 Direktive 2008/115, da se zagotovi, da ti interesi ne nasprotujejo izvršitvi odločbe o vrnitvi (glej v tem smislu sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 91, in z dne 4. septembra 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, točki 79 in 80).
61      Obveznosti, navedene v točkah od 58 do 60 te sodbe, se uporabljajo tudi, če je zoper zadevnega državljana tretje države izdana odločba o vrnitvi, ki je postala pravnomočna, tudi če te odločbe ni pravočasno izpodbijal (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, točka 63).
62      Če bi pristojni organi po posodobljeni presoji ugotovili, da je zadevni državljan tretje države zaradi odstranitve izpostavljen resnemu tveganju kršitve načela nevračanja, morajo ti organi v skladu s členom 9(1)(a) Direktive 2008/115 to odstranitev vsaj odložiti, dokler traja taka nevarnost (glej v tem smislu sodbo z dne 17. oktobra 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, točka 39). Navedeni organi nikakor ne morejo izvesti odstranitve tega državljana tretje države, če se izkaže, da ta odstranitev ne bi bila združljiva s členom 5 te direktive ali s temeljno pravico, zagotovljeno z Listino.
63      Poleg tega mora imeti zadevni državljan tretje države v skladu s členom 47 Listine na voljo učinkovito pravno sredstvo, ki mu omogoča izpodbijanje ugotovitve, do katere so pristojni organi prišli na podlagi njihove posodobljene presoje (glej po analogiji sodbo z dne 15. aprila 2021, État belge (Elementi, nastali po odločbi o predaji), C‑194/19, EU:C:2021:270, točka 35).
64      Poleg tega, čeprav je treba spoštovanje načela sorazmernosti zagotoviti v vseh fazah postopka vrnitve, vključno s fazo v zvezi s sprejetjem odločbe o vrnitvi (glej v tem smislu sodbo z dne 11. junija 2015, Zh. in O., C‑554/13, EU:C:2015:377, točka 49), za zgodnje sprejetje odločbe o vrnitvi v položajih, kakršna sta ta v postopku v glavni stvari, ni mogoče šteti, da je v nasprotju s tem načelom, če so jamstva iz točk od 56 do 63 te sodbe zadevnim državljanom tretjih držav dejansko zagotovljena.
65      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člene 6, 8 in 9 Direktive 2008/115 v povezavi z načelom sorazmernosti razlagati tako, da ne nasprotujejo sprejetju odločbe o vrnitvi, ki se nanaša na nezakonito prebivajočega državljana tretje države, kadar ta zaradi izvršitve dolgotrajne ali dosmrtne zaporne kazni, na katero je bil obsojen, v daljšem obdobju ne bo mogel niti prostovoljno zapustiti ozemlja zadevne države članice niti biti odstranjen, če nacionalna ureditev določa zadostna jamstva za zagotovitev spoštovanja člena 5 te direktive in Listine pri izvršitvi te odločbe.
Drugo vprašanje
66      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti le, če je iz odgovora na prvo vprašanje razvidno, da Direktiva 2008/115 nasprotuje sprejetju odločbe o vrnitvi v položajih, kot sta ta v postopku v glavni stvari.
67      Ker je iz tega odgovora razvidno, da je možnost sprejetja take odločbe odvisna od pogoja, katerega spoštovanje bo moralo preveriti predložitveno sodišče, je na drugo vprašanje potrebno odgovoriti.
68      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2008/115 razlagati tako, da državi članici nalaga, da državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njenem ozemlju, izda dovoljenje za prebivanje, kadar mora ta tam prestajati dolgotrajno ali dosmrtno zaporno kazen.
69      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da namen Direktive 2008/115 ni harmonizacija predpisov držav članic o prebivanju tujcev v celoti. Skupni standardi in postopki, uvedeni s to direktivo, se namreč nanašajo zgolj na sprejemanje in izvrševanje odločb o vrnitvi (sodba z dne 24. februarja 2021, M in drugi (Predaja v državo članico), C‑673/19, EU:C:2021:127, točka 43 in navedena sodna praksa).
70      Namen navedene direktive zlasti ni določiti posledice nezakonitega prebivanja državljanov tretjih držav, glede katerih ni mogoče sprejeti nobene odločbe o vrnitvi v tretjo državo, na ozemlju države članice (sodba z dne 24. februarja 2021, M in drugi (Predaja v državo članico), C‑673/19, EU:C:2021:127, točka 44 in navedena sodna praksa).
71      Natančneje, v zvezi s členom 6(4) iste direktive, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, ta določba je omejena na to, da državam članicam omogoča, da iz sočutja ali humanitarnih razlogov državljanom tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na njihovem ozemlju, na podlagi svojega nacionalnega prava, ne pa prava Unije, priznajo pravico do prebivanja (sodba z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 86).
72      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, je treba Direktivo 2008/115 razlagati tako, da državi članici ne nalaga, da državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njenem ozemlju, izda dovoljenje za prebivanje, kadar mora ta tam prestajati dolgotrajno ali dosmrtno zaporno kazen.
Stroški
73      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.      Člene 6, 8 in 9 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi z načelom sorazmernosti
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo sprejetju odločbe o vrnitvi, ki se nanaša na nezakonito prebivajočega državljana tretje države, kadar ta zaradi izvršitve dolgotrajne ali dosmrtne zaporne kazni, na katero je bil obsojen, v daljšem obdobju ne bo mogel niti prostovoljno zapustiti ozemlja zadevne države članice niti biti odstranjen, če nacionalna ureditev določa zadostna jamstva za zagotovitev spoštovanja člena 5 te direktive in Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pri izvršitvi te odločbe.
2.      Direktivo 2008/115 je treba razlagati tako, da državi članici ne nalaga, da državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njenem ozemlju, izda dovoljenje za prebivanje, kadar mora ta tam prestajati dolgotrajno ali dosmrtno zaporno kazen.
Podpisi
*      Jezik postopka: nizozemščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.