SODBA SODIŠČAz dne 22. oktobra 1987(*)„Nepristojnost
nacionalnih sodišč za razglasitev ničnosti aktov institucij Skupnosti –
Veljavnost odločbe o a posteriori izterjavah uvoznih dajatev “V zadevi 314/85_zaradi
predloga, ki ga je na podlagi člena 177 Pogodbe EGS vložilo
Finanzgericht Hamburg (Zvezna republika Nemčija), v postopku, ki poteka
pred tem sodiščem, med Foto-Frost, s sedežem v Ammersbeku_inHauptzollamt Lübeck-Ost_da
dobi sodbo o predhodnem vprašanju glede razlage člena 177 Pogodbe,
člena 5(2) Uredbe Sveta št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o a posteriori
izterjavah uvoznih dajatev, ki niso bile zahtevane od zavezanca za
plačila v zvezi z izdelki, prijavljenimi za carinjenje (UL L 197, str.
1), ter glede razlage Protokola o nemški notranji trgovini in povezanih
vprašanj z dne 25. marca 1957 in glede veljavnosti odločbe Komisije, ki
je bila 6. maja 1983 naslovljena na Zvezno republiko Nemčijo, da je
treba v obravnavani zadevi a posteriori plačati uvozne carine_SODIŠČE_v
sestavi Mackenzie Suart, predsednik, G. Bosco, J. C. Moitinho de
Almeida in G. C. Rodriguez Iglesias (predsedniki senatov), T.
Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, Y. Galmot, R. Joliet, T. F.
O’Higgins in F. Schockweiler, sodniki_generalni pravobranilec: G. F. Mancini_sodni tajnik: J. A. Pompe, namestnik sodnega tajnika_ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:–        za Foto-Frost J. Heemann, odvetnik iz Hamburga, skupaj s H. Frostom, izvedenec_–        za vlado Zvezne republike Nemčije M. Seidel, zastopnik_–        za
Komisijo Evropskih skupnosti J. Sack, član njenega pravnega oddelka,
zastopnik_ob upoštevanju zapisnika obravnave, ki je bil dopolnjen v ustnem postopku 16. decembra 1986_po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. maja 1987izreka naslednjoSodbo1        S
sklepom z dne 29. avgusta 1985, ki ga je Sodišče prejelo 18. oktobra
1985, je Finanzgericht Hamburg Sodišču v skladu s členom 177 Pogodbe EGS
postavilo več predhodnih vprašanj o razlagi člena 177 Pogodbe, člena
5(2) Uredbe Sveta št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o a posteriori
izterjavah uvoznih dajatev, ki niso bile zahtevane od zavezanca za
plačila v zvezi z izdelki, prijavljenimi za carinjenje (UL L 197, str.
1), ter v zvezi z razlago protokola o nemški notranji trgovini in
povezanimi vprašanji z dne 25. marca 1957 in glede veljavnosti odločbe
Komisije, ki je bila 6. maja 1983 naslovljena na Zvezno republiko
Nemčijo, da je treba v obravnavani zadevi a posteriori plačati uvozne carine.2        Ta
vprašanja so bila zastavljena v sporu med Hauptzollamt in podjetjem
Foto‑Frost s sedežem v Ammersbeku (Zvezna republika Nemčija), uvoznik,
izvoznik in veletrgovec s fotografskimi izdelki (v nadaljevanju: tožeča
stranka), za razveljavitev upravne odločitve Hauptzollamt Lübeck-Ost (v
nadaljevanju: tožena stranka) o a posteriori plačilu uvoznih
dajatev, ki na podlagi odločbe Komisije z dne 6. maja 1983, naslovljene
na Zvezno republiko Nemčijo, določa, da zavezanca v obravnavanem primeru
plačila uvoznih dajatev ni mogoče oprostiti.3        Poslovanje,
na katero se plačilo dajatev nanaša, je uvoz tožeče stranke
prizmatičnih daljnogledov s poreklom v Nemški demokratični republiki v
Zvezno republiko Nemčijo in sprostitev tega blaga v prosti promet.
Foto-Frost je daljnoglede kupil pri trgovcih na Danskem in v Združenem
kraljestvu, ki so mu jih iz carinskih skladišč na Danskem in Nizozemskem
poslali po zunanjem tranzitnem postopku.4        Pristojni
carinski uradi so na podlagi tega, da izdelki izvirajo iz Nemške
demokratične republike, najprej dovolili vnos izdelkov brez plačila
uvoznih dajatev. Po preverjanju pa je Haupzollamt Lübeck-Ost menil, da
bi bilo treba po nemški carinski zakonodaji plačati dajatev. Kljub temu
je zavzel stališče, da ni primerno a posteriori izterjevati
dajatev, ker so bile izpolnjene zahteve iz člena 5(2) Uredbe Sveta št.
1697/79, ki določa, da „pristojni organi lahko opustijo a posteriori
izterjavo uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih niso pobrali zaradi
napake pristojnih organov samih, ki je zavezanec, ki je deloval v dobri
veri in je upošteval vse veljavne določbe v zvezi s carinsko
deklaracijo, ni odkril“. Glede na sklep za predhodno odločanje je
Hauptzollamt zavzel stališče, da je Foto-Frost pravilno izpolnil
carinsko deklaracijo in od njega ni bilo mogoče pričakovati, da bo
napako odkril, ker tudi carinski uradi menijo, da na podlagi prejšnjih
podobnih postopkov ni razloga za plačilo carine.5        Ker
gre v tem primeru za znesek carine, večji od 2000 ekujev, Uredba
Komisije št. 1573/80 z dne 20. junija 1980 o določbah za izvajanje člena
5(2) iz prej omenjene Uredbe Sveta št. 1697/79 (UL L 161, str. 1)
Hauptzollamt ne dovoljuje odločati o odstopanju od a posteriori
izterjave. Zato je na zahtevo Hauptzollamt zvezni finančni minister
prosil Komisijo, naj na podlagi člena 6 prej omenjene Uredbe št. 1573/80
odloči, ali je mogoče odstopiti od zahteve za a posteriori izterjavo carine.6        Komisija
je 6. maja 1983 na Zvezno republiko Nemčijo naslovila negativno
odločbo. Utemeljila jo je s tem, da „zadevni carinski uradi niso
zagrešili napake pri uporabi določb, ki urejajo notranjo trgovino v
Nemčiji, ampak so nedvomno šteli, da so podatki na deklaraciji, ki jo je
izpolnil uvoznik, pravilni; to pa tem organom nikakor ne preprečuje, da
pozneje ne popravijo svoje napake, kar je izrecno navedeno v členu 10
Direktive Sveta 79/695/EGS z dne 24. julija 1979 o uskladitvi postopkov
za sprostitev blaga v prosti promet“ (UL L 205, str. 19). Dalje se
šteje, da „bi moral uvoznik okoliščine zadevnih uvoznih postopkov
pretehtati tudi v smislu določb, ki urejajo trgovino znotraj Nemčije in
na katere se je skliceval; ugotovljeno je bilo, da ni upošteval vseh
določb veljavnih predpisov, ki urejajo carinske deklaracije.“7        Na podlagi te odločbe je Hauptzollamt izdal upravno odločbo o a posteriori izterjavi carine, kar Foto-Frost v postopku v glavni stvari izpodbija.8        Foto-Frost
je Finanzgericht Hamburg zaprosil za odredbo o odložitvi izvršitve te
upravne odločbe. Finanzgericht je tej prošnji ugodilo z obrazložitvijo,
da vse kaže na to, da je bilo zadevno poslovanje del nemške notranje
trgovine, in zaradi tega po nemškem protokolu o notranji trgovini v tem
primeru carine ni treba plačati.9        Foto-Frost
je nato Finanzgericht Hamburg zaprosil za razveljavitev upravne odločbe
o a posteriori izterjavi carine. Finanzgericht je zavzelo
stališče, da je bila veljavnost odločbe Komisije z dne 6. maja 1983
sporna, z obrazložitvijo, da so bile izpolnjene vse zahteve iz člena
5(2) Uredbe Sveta št. 1697/79 za opustitev a posteriori
izterjave carine, ker pa je izpodbijana odločba temeljila na odločbi
Komisije, je Finanzgericht menilo, da bi lahko odločbo razveljavilo
samo, če bi bila odločba Komisije že sama po sebi neveljavna. Zato se je
Finanzgericht obrnilo na Sodišče s predlogom za predhodno odločanje o
naslednjih štirih vprašanjih:„1.      Ali
nacionalno sodišče lahko presoja veljavnost odločbe, ki jo je Komisija
sprejela v skladu s členom 6 Uredbe Komisije (EGS) št. 1573/80 z dne
20. junija 1980 (UL L 161, str. 1) glede opustitve izterjave
uvoznih dajatev v skladu s členom 5(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z
dne 24. julija 1979 (UL L 197, str. 1), s katero ugotavlja, da ni
nobenega razloga za opustitev izterjave uvoznih dajatev, in ali lahko,
če je to potrebno, v postopku, ki tako odločbo izpodbija, zagovarja
stališče, da je treba izterjavo dajatev opustiti?2.
Če nacionalno sodišče ne more
presojati veljavnosti odločbe Komisije, ali je odločba Komisije z dne 6.
maja 1983, sklic REC 3/83, veljavna?3.
Ali se v primeru, da nacionalno
sodišče lahko presoja veljavnost odločbe Komisije, člen 5(2) Uredbe št.
1697/79 razlaga tako, da podeljuje pravico do sprejemanja odločb po
prostem preudarku, ki jih potem lahko Sodišče presoja samo glede zlorabe
oblasti, in če je tako, za kakšne zlorabe lahko gre, brez možnosti
nadomestitve svoje odločbe, oziroma ali dopušča sprejetje ukrepa na
podlagi pravičnosti, katere zakonitost je v vseh njenih delih podvržena
presoji sodišča?4.
Ali se v primeru, da izterjave
carine ni mogoče opustiti v skladu s členom 5(2) Uredbe št. 1697/79,
izdelki, ki izvirajo iz Nemške demokratične republike in ki prihajajo v
Zvezno republiko Nemčijo skozi druge države članice po zunanjem
tranzitnem postopku Skupnosti, obravnavajo kot izdelki v nemški notranji
trgovini v skladu s protokolom o nemški notranji trgovini in povezanimi
vprašanji z dne 25. marca 1957, zaradi katerih pri uvozu v Zvezno
republiko Nemčijo zanje ni treba plačati niti carin niti uvoznega
prometnega davka, ali pa je treba take pristojbine zaračunavati kot v
primeru uvoza iz držav nečlanic, da se v skladu z ustrezno carinsko
zakonodajo in uvoznim prometnim davkom po členu 2(2) Šeste direktive
Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih v
Evropskih skupnostih na ta način obračunajo carine Skupnosti?“10      Popolnejši
opis dejstev in uporabljenih določb prava Skupnosti ter stališč, ki so
jih predložili Foto-Frost, Hauptzollamt Lübeck-Ost, vlada Zvezne
republike Nemčije in Komisija, je v poročilu o obravnavi. Prvo vprašanje11      S
prvim vprašanjem želi Finanzgericht izvedeti, ali je pristojno za
razglasitev neveljavnosti odločbe Komisije z dne 6. maja 1983.
Finanzgericht dvomi o veljavnosti te odločbe na podlagi tega, da so v
tej zadevi izpolnjene vse zahteve iz člena 5(2) Uredbe št. 1697/79 za
opustitev a posteriori izterjave carine. Finanzgericht meni, da
je glede na razdelitev pristojnosti med Sodiščem in nacionalnimi
sodišči, ki je opredeljena v členu 177 Pogodbe, za razglasitev
neveljavnosti ukrepov organov Skupnosti pristojno samo Sodišče.12      Po
členu 177 je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o razlagi Pogodbe
in aktov institucij Skupnosti ter o veljavnosti takih aktov. Drugi
odstavek tega člena določa, da se nacionalna sodišča s takimi vprašanji
lahko obrnejo na Sodišče, tretji odstavek istega člena pa jih k temu
zavezuje, če v nacionalnem pravu ni nobenega pravnega sredstva zoper
njihove odločitve.13      Člen
177 omogoča nacionalnim sodiščem, da se v primeru odločitev, zoper
katere v nacionalnem pravu obstaja pravno sredstvo, na Sodišče obrnejo s
predhodnim vprašanjem v zvezi z razlago ali veljavnostjo aktov, vendar
pa ne določa, ali lahko nacionalna sodišča sama razglasijo neveljavnost
aktov institucij Skupnosti.14      Nacionalna
sodišča lahko presojajo veljavnosti akta Skupnosti in lahko, če so
razlogi za neveljavnost, ki jih uveljavljajo stranke, neutemeljeni,
razloge zavrnejo in ugotovijo, da je posamezen akt v celoti veljaven. S
tem ne ogrozijo obstoja akta Skupnosti.15      Po
drugi strani nacionalna sodišča ne morejo aktov institucij Skupnosti
razglasiti za neveljavna. Kot Sodišče poudarja v svoji sodbi z dne 13.
maja 1981 (International Chemical Corporation, 66/80, Recueil, str.
1191), je glavni namen pristojnosti, ki jih ima Sodišče po členu 177,
zagotoviti, da nacionalna sodišča enotno uporabljajo pravo Skupnosti.
Zahteva po enotnosti je zlasti nujna, kadar gre za veljavnost aktov
Skupnosti. Razlike med sodišči držav članic glede priznavanja
veljavnosti aktov Skupnosti bi lahko ogrozile enotnost pravnega reda
Skupnosti in negativno vplivale na temeljno zahtevo po pravni varnosti. 16      Zahtevana
skladnost sistema sodnega varstva, določenega v Pogodbi, vodi k istemu
sklepu. V povezavi s tem je treba upoštevati, da so predlogi za
predhodno odločanje, kot so na primer postopki za razveljavitev,
sredstva za presojanje zakonitosti aktov institucij Skupnosti. Kot je
Sodišče opozorilo v sodbi z dne 23. aprila 1986 (Partie ecologiste
„les Verts“ proti Evropskemu parlamentu, 294/83, Recueil, str. 1339),
„je Pogodba s členoma 173 in 184 ter s členom 177 vzpostavila celovit
sistem pravnih sredstev in postopkov, ki Sodišču omogočajo presojanje
zakonitosti aktov institucij.“ 17      Ker
člen 173 daje Sodišču izključno pristojnost za razveljavitev akta
institucije Skupnosti, se zaradi skladnosti sistema zahteva, da je tudi v
primeru, če se akt Skupnosti izpodbija pred nacionalnim sodiščem, za
razveljavitev akta pristojno Sodišče.18      Poudariti
je treba tudi to, da ima Sodišče za odločanje o veljavnosti aktov
Skupnosti najboljše možnosti. V skladu s členom 20 Protokola o Statutu
Sodišča EGS lahko institucije Skupnosti, katerih akti se izpodbijajo,
sodelujejo v postopku in s tem branijo veljavnost izpodbijanih aktov. V
skladu z drugim odstavkom člena 21 tega protokola lahko Sodišče od držav
članic in institucij, ki v postopku ne sodelujejo, zahteva podatke, za
katere presodi, da so potrebni za zaključek postopka. 19      K
temu je treba dodati, da se na pravilo, da nacionalna sodišča sama ne
smejo razveljaviti aktov Skupnosti, ni treba sklicevati v določenih
okoliščinah v postopkih, ki se nanašajo na izvrševanje začasnih ukrepov,
vendar to v obravnavanem primeru ne pride v poštev. 20      Zato
je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da nacionalna sodišča sama niso
pristojna za odločanje o neveljavnosti aktov institucij Skupnosti. Drugo vprašanje21      Pri
drugem in tretjem vprašanju se domneva, da je v obravnavanih postopkih
treba plačati carine. Finanzgericht želi z drugim vprašanjem ugotoviti,
ali je v primeru, da je zgolj Sodišče samo pristojno za presojanje
veljavnosti odločbe Komisije, odločba Komisije veljavna.22      Upoštevati
je treba, da člen 5(2) Uredbe št. 1697/79 določa, da morajo biti
izpolnjeni trije posebni pogoji, preden se pristojni organi lahko
odrečejo a posteriori izterjavi carine. To določbo je treba
razlagati tako, da morajo biti izpolnjeni vsi trije pogoji za to, da
zavezanec pridobi pravico pričakovati odstop od izterjave obravnavane
carine.23      Presoditi
je treba, ali so v tej zadevi izpolnjeni trije pogoji, določeni v členu
5(2) Uredbe št. 1697/79. Sodišče je pristojno za ugotovitev dejstev, na
katerih temelji akt Skupnosti, in pravnih kvalifikacij, na podlagi
katerih je institucija Skupnosti odločala in za katere se v predlogu za
predhodno odločanje zatrjuje, da so nepravilni.24      Prvi
pogoj iz člena 5(2) je ta, da dajatev ni bila plačana zaradi napake
pristojnih organov. V zvezi s tem je treba zavrniti trditev Komisije, da
carinski organi napake niso zagrešili sami, ampak so v skladu s členom
10 Direktive Sveta 79/695/EGS samo šteli, da so bili podatki na
Foto-Frostovi deklaraciji pravilni. Glede na omenjeno določbo se lahko v
primeru, ko je bila dajatev določena na podlagi nepreverjenih podatkov
iz carinske deklaracije, deklaracija a posteriori preveri in
izračunana dajatev popravi. V tej zadevi je Komisija sama v pisnih
stališčih in v odgovoru na vprašanje, ki ji ga je zastavilo Sodišče,
potrdila, da so bili na Foto-Frostovi deklaraciji vsi podatki, ki so
potrebni za izvajanje ustreznih predpisov, in da so bili ti podatki
pravilni. V teh okoliščinah a posteriori preverjanje carinjenja,
ki so ga opravili nemški carinski organi, ni odkrilo nobenega novega
dejstva. Torej pri uvozu izdelkov dajatev ni bila obračunana zaradi
napake carinskih organov pri izvajanju ustreznih predpisov.25      Drugi
pogoj se nanaša na to, da je bil zavezanec v dobri veri oziroma, z
drugimi besedami, ni mogel odkriti napake carinskih organov. V zvezi s
tem je ugotovljeno, da so specializirani sodniki Finanzgericht Hamburg s
sklepom z dne 22. septembra 1983, s katerim so začasno odložili
izvršitev sklepa o popravku, izrazili svoje stališče, da je glede na
vrsto obravnavanih poslov plačilo carine zelo vprašljivo. Finanzgericht
je menilo, da taki posli spadajo v nemško notranjo trgovino in da so po
protokolu o taki trgovini v tem primeru oproščeni carin. Finanzgericht
je ugotovilo tudi to, da zaradi sodne prakse Sodišča in nacionalnih
sodišč položaj ni jasen. V teh okoliščinah se ne da upravičeno sklepati,
da bi trgovsko podjetje Foto-Frost lahko odkrilo napako carinskih
organov. To velja zlasti zato, ker so bili prejšnji podobni posli
oproščeni dajatev.26      Tretji
pogoj je, da mora odgovorna oseba pri carinski deklaraciji upoštevati
vse veljavne določbe. V zvezi s tem je treba upoštevati, da je v odgovor
na vprašanje Sodišča Komisija sama, v nasprotju z vsebino njene odločbe
z dne 6. maja 1983, priznala, da je Foto-Frost carinsko deklaracijo
pravilno izpolnil. Še več, v dokumentih pred sodiščem ni ničesar, kar bi
napeljevalo k sklepanju, da v tem primeru ni bilo tako.27      Iz
tega sledi, da so bili v tej zadevi izpolnjeni vsi pogoji iz člena 5(2)
Uredbe št. 1697/79 in da je zato Foto-Frost upravičen do
oprostitve a posteriori izterjave spornih dajatev.28      Zato
je odločba, ki je bila na Zvezno republiko Nemčijo naslovljena 6. maja
1983 in s katero Komisija ugotavlja, da je treba a posteriori izterjati uvozne dajatve, v obravnavani zadevi neveljavna.  Tretje vprašanje29      Finanzgericht
sprašuje, ali je, če je pristojno za razveljavitev odločbe Komisije,
uporaba člena 5(2) Uredbe št. 1697/79 odvisna od odločitve po prostem
preudarku, o kateri lahko nacionalno sodišče presoja samo glede zlorab
te oblasti („Ermessensfehler“), ali od ukrepa iz pravičnosti, o katerem v
vseh delih presoja to sodišče.30      Glede na odgovora na prvo in drugo vprašanje je odgovor na tretje vprašanje brezpredmeten. Četrto vprašanje31      Četrto
vprašanje je postavljeno za primer, če iz odgovorov na prva tri
vprašanja ne izhaja, da je Foto-Frost upravičen do oprostitve a posteriori
izterjave carine. Finanzgericht sprašuje, ali v tem primeru ti sporni
posli spadajo v nemško notranjo trgovino v smislu protokola o nemški
notranji trgovini, kar bi po njegovem mnenju pomenilo, da so prosti
carin.32      Glede na odgovor na drugo vprašanje je odgovor na četrto vprašanje brezpredmeten. Stroški33      Stroški,
ki sta jih imeli vlada Zvezne republike Nemčije in Komisija Evropskih
skupnosti, ki sta svoja stališča predložili Sodišču, se ne povrnejo. Ker
je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj
pred nacionalnim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v odgovor na vprašanja, ki jih je Finanzgericht Hamburg postavilo s sklepom z dne 29. avgusta 1985, razsodilo:1)      Nacionalna sodišča niso pristojna za odločanje o veljavnosti aktov institucij Skupnosti.2)      Odločba, naslovljena na Zvezno republiko Nemčijo 6. maja 1983, s katero je Komisija ugotovila, da je treba uvozne dajatve a posteriori izterjati, je v tem posebnem primeru neveljavna.Mackenzie Stuart Bosco       Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasKoopmans
EverlingBahlmann Galmot Joliet O’Higgins       SchockweilerRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. oktobra 1987.Sodni tajnik       Za predsednika A. J. Mackenzia StuartaP. Heim       G. Bosco             v funkciji predsednika * Jezik postopka: nemščina.