62013CC0088_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Cour de cassation (Belgija) s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe prosi za razlago člena 45 Direktive Sveta 85/611/EGS z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP).(2) Nacionalno sodišče sprašuje, ali je treba takrat, kadar se enote premoženja KNPVP tržijo v državi članici, ki ni tista, v kateri je KNPVP, člen 45 Direktive 85/611 razlagati tako, da se pojem „izplačilo imetnikom enot premoženja“ nanaša tudi na izročitev potrdil o enotah premoženja imetnikom enot premoženja s strani zastopnika KNPVP v tej drugi državi članici (v nadaljevanju: zastopnik).
2. Sodišče mora zaradi odgovora na to vprašanje proučiti dve vprašanji. Prvič, ali se lahko imetnik enot premoženja (v nadaljevanju: imetnik enot) v vzajemnem skladu, ki so se tržile v državi članici, ki ni tista, v kateri je sklad, sklicuje na člen 45 Direktive 85/611 zoper zastopnika, ki ga je sklad pooblastil za zagotavljanje „zmogljivosti“ iz člena 45 Direktive 85/611 v državi članici trženja, kadar v zvezi s tem vzajemnim skladom ni pogodbenega razmerja med zastopnikom in imetnikom enote? Drugič, ali je treba člen 45 Direktive 85/611 razlagati tako, da se pojem „izplačilo imetnikom enot premoženja“ nanaša tudi na izročitev potrdil o enotah premoženja imetnikom enot s strani istega zastopnika?
3. Direktiva 85/611 spada na za Sodišče sorazmerno neraziskano področje. Obstaja sodna praksa, zlasti v zvezi z davkom na dodano vrednost, pri kateri je bila Direktiva upoštevna, vendar kolikor vem, ni nobene sodne prakse, v kateri bi Sodišče razložilo materialne določbe Direktive.(3)
II – Pravni okvir, dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje
A – Uporabljive določbe
4. Namen Direktive 85/611 kot enega prvih ukrepov Skupnosti v zvezi s trgom vrednostnih papirjev je zagotoviti skupnostni okvir za zagotavljanje storitev v zvezi s KNPVP na podlagi načel nadzora matične države in vzajemnega priznavanja, vendar brez namena popolne uskladitve nacionalnih predpisov, ki se uporabljajo za KNPVP.(4) V skladu z enim zgodnejših komentarjev Direktive 85/611 je ta „nakazala pot k dokončanju težko pričakovanega enotnega trga finančnih storitev.“(5)
5. Pristop Direktive 85/611 k čezmejnim določbam za storitve KNPVP je razložen v njeni peti uvodni izjavi, v kateri je navedeno: „ker je uporaba teh splošnih pravil zadostno jamstvo, da se kolektivnim naložbenim podjemom v državah članicah, ob upoštevanju veljavnih predpisov o pretoku kapitala, dovoli trženje enot premoženja v drugih državah članicah, ne da bi imele te države članice možnost podrejati te podjeme ali enote njihovega premoženja kakršnim koli določbam, razen določbam, ki v teh državah ne spadajo na področje, ki ga pokriva ta direktiva; ker mora država članica, če kolektivni naložbeni podjem iz ene države članice trži svoje enote premoženja v drugi državi članici, kljub temu
sprejeti vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da lahko imetniki enot premoženja v tej drugi državi članici zlahka uveljavljajo svoje finančne pravice
in dobivajo potrebne podatke“ (moj poudarek).
6. Direktiva 85/611 se uporablja za splošne investicijske sklade, ki jih upravljajo družbe za upravljanje, vzajemne sklade (ki so za namene Direktive 85/611 vključeni v „splošne sklade“) in investicijske družbe (člen 1(3)).(6) Posebej pomembno je, da KNPVP opredeljuje tako njihov namen, to je skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje in/ali druga likvidna finančna sredstva po načelu razpršitve tveganj, kot njihovo bistveno načelo delovanja, ki temelji na tem, da morajo KNPVP na zahtevo imetnikov enot ponovno odkupiti ali izplačati enote iz sredstev KNPVP (člen 1(2)).
7. Za obravnavani primer sta posebej pomembni dve določbi Direktive 85/611. V skladu s členom 44 mora KNPVP, ki trži enote svojega premoženja v drugi državi članici, upoštevati veljavne zakone in druge predpise v tej državi, ki ne spadajo na področje, ki ga ureja ta direktiva (odstavek 1). Vendar lahko vsak KNPVP reklamira svoje enote v državi članici, v kateri se tržijo. Upoštevati mora določbe, ki urejajo reklamo v tej državi (odstavek 2).
8. Člen 45 Direktive 85/611, osrednja določba v tem predlogu za predhodno odločanje, določa da morajo KNPVP v „primeru iz člena 44 […] v skladu z zakoni in drugimi veljavnimi predpisi v državi članici, kjer tržijo, med drugim sprejeti ukrepe, ki so nujni za zagotovitev, da so v tej državi na razpolago zmogljivosti za izplačila imetnikom enot premoženja, ponovni odkup ali izplačilo enot premoženja in objavo podatkov, ki so jih KNPVP dolžni zagotoviti.“
9. V skladu s predlogom za sprejetje predhodne odločbe člen 130 belgijskega zakona z dne 20. julija 2004 o nekaterih oblikah kolektivnega upravljanja naložbenih portfeljev (prej zakon z dne 4. decembra 1990 o finančnih transakcijah in finančnih trgih, člen 138)(7) določa, da mora naložbeni podjem določiti organizacijo za zagotavljanje razdeljevanja imetnikom enot, prodajo in ponovni odkup enot in razpoložljivost informacij, ki jih mora zagotavljati kolektivni naložbeni podjem. V predlogu za sprejetje predhodne odločbe je navedeno tudi, da je bila s to zakonodajo prenesena Direktiva 85/611.
B – Dejansko stanje in postopek v glavni stvari
10. P. Gruslin, ki ima stalno prebivališče v Maleziji in je rezident Belgije ter tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je januarja 1996 vložil v investicijski sklad imenovan Citiportfolios, za katerega se uporablja luksemburško pravo. Sklad Citiportfolios upravlja družba Citiportfolios, njegova skrbniška banka pa je banka Citibank Luxembourg. Zadnji dve sta ustanovljeni po luksemburškem pravu.
11. Prospekt sklada Citiportfolios je v Belgiji objavila banka Citibank Belgium, zdaj banka Beobank SA/NV (v nadaljevanju: banka Beobank), tožena stranka v postopku v glavni stvari. Družba Citiportfolios je banko Citibank Belgium v skladu z drugim odstavkom člena 138 belgijskega zakona z dne 4. decembra 1990 o finančnih transakcijah in finančnih trgih pooblastila za zagotavljanje storitev, navedenih v členu 45 Direktive 85/611. V skladu s pisnimi navedbami P. Gruslina je prospekt pridobil od službe Citigold banke Citibank Belgium v Waterlooju.
12. Vendar je P. Gruslin zaradi izvedbe naložbe vpis opravil neposredno v Luksemburgu pri banki Citibank Luxembourg. Banka Citibank Belgium ni bila vpletena kot kraj vpisa, ni sklenila nobene pogodbe ali drugega pravnega posla s tožečo stranko, niti ni prejela nobene provizije kot taka. Kljub temu pa je izvršila bančno nakazilo v sklad Citiportfolios za plačilo vpisa.
13. Banka Citibank Luxembourg je 9. septembra 1996 z učinkom od 17. septembra 1996 odpovedala vse račune in poslovna razmerja z P. Gruslinom in ga prosila, naj s svojih računov dvigne vsa sredstva in vrednostne papirje. Banka Citibank Luxembourg je P. Gruslina obvestila, da bo, če ne bo dobila navodil glede transakcij, ki naj se izvršijo zaradi likvidacije enot premoženja v skladu Citiportfolios, te enote vpisala na njegovo ime v register enot premoženja izdajatelja. Ker od tožeče stranke ni prejela nobenih navodil, je banka Citibank Luxembourg 14. oktobra 1996 te enote vpisala v register.
14. P. Gruslin je decembra 1996 prosil banko Citibank Belgium, naj mu izroči vsa njegova prinosniška potrdila o enotah premoženja(8) zaradi dokazovanja lastništva enot premoženja sklada Citiportfolios, ki jih je kupil. Banka Citibank Belgium je odgovorila, da enot premoženja nima evidentiranih, ker so bile kupljene od banke Citibank Luxembourg, in ga napotila neposredno na banko Citibank Luxembourg. Na obravnavi pa je banka Citibank Belgium navedla, da je zaprosilo P. Gruslina posredovala banki Citibank Luxembourg.
15. Ker mu banka Citibank Belgium ni izročila zahtevanih potrdil o enotah premoženja, je P. Gruslin sprožil več pravnih postopkov pred belgijskimi sodišči za izdajo odredbe zoper banko Citibank Belgium, naj mu izroči potrdila o enotah, navedena v prospektu sklada Citiportfolios. P. Gruslin se je v podporo svojemu zahtevku opiral na Direktivo 85/611.
16. Cour d’appel de Bruxelles je 11. januarja 2011 zavrnilo zahtevek, ker ni ugotovilo niti pogodbenega razmerja med P. Gruslinom in banko Citibank Belgium niti kršitve nepogodbene obveznosti banke Citibank Belgium v zvezi z razdelitvijo prospekta za sklad Citiportfolios. P. Gruslin se je zoper to sodbo pritožil na belgijsko Cour de cassation.
C – Vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
17. Cour de cassation je prekinilo odločanje in Sodišču Evropske unije v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 45 Direktive [85/611] razlagati tako, da se pojem ‚izplačilo imetnikom enot premoženja‘ nanaša tudi na izročitev potrdil o imenskih enotah premoženja imetnikom enot premoženja?“
18. P. Gruslin, banka Beobank, vladi Kraljevine Belgije in Češke republike ter Komisija so predložili pisna stališča. Obravnave z dne 27. novembra 2013 so se udeležili zastopniki P. Gruslina, banke Beobank in Komisije.
III – Analiza
A – Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
19. Komisija je v svojih pisnih stališčih izrazila dvom glede dopustnosti vprašanja, ki ga je nacionalno sodišče predložilo v predhodno odločanje. To pa zato, ker je tožeča stranka enote premoženja sklada kupila neposredno v državi članici, v kateri je KNPVP, v tem primeru v Luksemburgu. Komisijo skrbi, da bi bila lahko uporabljivost člena 45 Direktive 85/611 odvisna od tega, ali je imetnik enote premoženja te enote pridobil prek zastopnika KNPVP v državi članici, v kateri se enote tržijo. Komisija sprašuje, ali je vprašanje za predhodno odločanje dopustno, če te povezave ni.
20. Na obravnavi pa je Komisija zavzela drugačno stališče. Trdila je, da pred sprožitvijo obveznosti iz člena 45 Direktive 85/611 ni potrebno nobeno predhodno pravno razmerje med imetnikom enot in zastopnikom.
21. Spomniti je treba, da v postopku na podlagi člena 267 PDEU le nacionalno sodišče presoja nujnost sprejetja predhodne odločbe in upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava EU, načeloma dolžno odločiti.(9) Za vprašanja o razlagi prava EU, ki jih predloži nacionalno sodišče, torej velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko predlog za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je precej očitno, da zahtevana razlaga prava EU nima nobene povezave z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore.(10)
22. V obravnavani zadevi predloženo vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na razlago določbe prava EU, in sicer člena 45 Direktive 85/611, ni nepovezano z dejanskim stanjem ali resničnim namenom postopka o glavni stvari. Člen 45 Direktive 85/611 je namreč del oddelka VIII navedene direktive z naslovom „Posebne določbe, ki se uporabljajo za KNPVP pri trženju enot svojega premoženja v drugih državah članicah.“ Sklad Citiportfolios je v Luksemburgu, njegove enote premoženja pa so se tržile v Belgiji, tako da je banka Citibank Belgium razdeljevala njegov prospekt in kataloge. Upoštevnosti Direktive 85/611 za obravnavano zadevo torej ni mogoče izključiti.
23. Zato menim, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
B – Analiza
24. Zaradi odgovora na vprašanje za predhodno odločanje je treba pojasniti področje uporabe člena 45 Direktive 85/611 v povezavi z njeno peto uvodno izjavo. Preden bom obravnaval to vprašanje obstaja še predhoden ključen preudarek za odgovor nanj. To je, ali Direktiva 85/611 določa način, na katerega imetniki enot izkazujejo lastništvo enot premoženja sklada v razmerju do KNPVP, njegovega zastopnika v državi članici, v kateri se enote premoženja tržijo, in tretjih oseb.
1. Izkazovanje lastništva enot premoženja skladov v razmerju do KNPVP in njegovega zastopnika
25. Način evidentiranja in dokazovanja lastništva je seveda posebej pomemben pri poslovanju imetnikov enot z njihovo družbo za upravljanje, v tem primeru luksemburško družbo za upravljanje Citiportfolios, in njeno skrbniško banko, v tem primeru banko Citibank Luxembourg. Brez dokaza o lastništvu ni mogoče izvrševati lastninske pravice. Podobno se vprašanje izkazovanja lastništva enot premoženja pojavi v razmerju do zastopnikov skladov in tretjih oseb nasploh pri transakcijah, kadar se enote premoženja tržijo v državi članici, ki ni tista, v kateri je sklad.
26. V zvezi s slednjim zadostuje ugotovitev, da Direktiva 85/611 temelji na načelu, da imetniki enot ekonomsko vrednost svoje naložbe ustvarijo z zahtevo, da KNPVP ponovno odkupi ali izplača njihove enote premoženja. Zato je način pridobitve lastninske pravice nad enotami premoženja za namene transakcij manj pomemben, čeprav Direktiva 85/611 nikakor ne onemogoča izdaje enot premoženja in/ali potrdil, ki jih predstavljajo, kot instrumentov, ki so lahko predmet pogajanj in ki jih je mogoče prodati tretjim osebam.
27. Na obravnavi je zastopnik banke Beobank omenil, da imetnik enot svoje upravičenje lahko izkaže na različne načine. To je lahko odvisno od tega, ali je imetnik vpisan v register enot premoženja sklada ali pa se lastništvo dokazuje s posestjo prenosljivih prinosniških potrdil, katerih predložitev omogoča izvrševanje pravic. Ugotavljam pa, da postaja dokazovanje lastništva enot premoženja vzajemnih skladov s predložitvijo prinosniških potrdil vedno redkejše. Lastništvo enot premoženja vzajemnega sklada se lahko dokaže tudi z imenskimi potrdili, katerih prenos z učinkom zoper družbo za upravljanje ni mogoč, ali pa se enote premoženja dematerializirajo, kar pomeni, da ponudniki finančnih storitev vodijo račune, na katere se vpišejo enote premoženja.
28. To seveda ni problematično, če imetnik enot kupi upoštevne enote premoženja sklada, ki je v državi članici, ki ni tista, v kateri so se tržile, pri njegovem zastopniku v tej državi članici, kot je navedeno v členu 45 Direktive 85/611.(11) Lahko pa je problematično, če imetnik enot teh ni vpisal prek zastopnika, ampak neposredno pri družbi za upravljanje v državi članici, v kateri je sklad. Prav ta problem pa se je pojavil v obravnavani zadevi, ker je P. Gruslin enote premoženja kupil pri banki Citibank Luxembourg in ne pri banki Citibank Belgium.
29. Menim, da je dokazovanje lastništva v vzajemnem skladu odvisno tako od njegovih pravil, ki jih morajo v skladu s členom 4(2) Direktive 85/611 odobriti pristojni organi države članice, v kateri je sklad, kot upoštevnega nacionalnega prava, ki je v tem primeru luksemburško pravo. To ni usklajeno s pravom EU.
30. Iz točke 1.10. Seznama A Priloge I k Direktivi 85/611 namreč izhaja, da je treba to urediti v pravilih sklada in nacionalno zakonodajo. V nasprotnem primeru imetniki enot dejansko ne bi imeli možnosti izvrševanja svojih pravic po Direktivi 85/611. Vendar menim, da ni podlage, na kateri bi bilo mogoče ta ali kateri koli drug del navedene direktive razlagati tako, da določa obvezujoča pravila glede načina, na katerega se v državah članicah dokaže ali evidentira lastništvo v vzajemnih skladih.(12)
31. Pri tem se ne strinjam s Komisijo v delu, v katerem je njen zastopnik na obravnavi trdil, da Direktiva 85/611 državam članicam nalaga obveznost, da zahtevajo, naj se imetnikom enot izdajajo potrdila o enotah premoženja, tako da se lahko izkažejo v razmerju do zastopnikov družb za upravljanje v državah članicah trženja, s katerimi prej niso bili v nobenem pravnem razmerju. To je po mnenju Komisije potrebno z vidika prostega pretoka kapitala.
32. Menim, da besedilo „originalni vrednostni papirji ali potrdila, ki dokazujejo upravičenost; vpis v register ali na račun“ v točki 1.10. Seznama A Priloge k Direktivi 85/611 opredeljuje štiri različne načine dokazovanja lastništva enot. Prva dva, in sicer prinosniško ali imensko potrdilo o enotah premoženja, sta upoštevna za sisteme, v katerih se (še vedno) uporabljajo materializirani vrednostni papirji, zadnja dva, to je vpis v register imetnikov enot premoženja ali na račun vrednostnih papirjev, pa sta upoštevna za dematerializirani sistem.
33. Nepredstavljivo je, da bi zakonodajalec Skupnosti leta 1985 nameraval naložiti obvezno uporabo potrdil o materializiranih enotah premoženja, ko pa so se v tistem času države članice že usmerjale proti popolnoma dematerializiranim sistemom za trgovanje z vrednostnimi papirji.(13) Naj spomnim, da je bila zakonodajna podlaga za francoski sistem SICOVAM sprejeta do leta 1980.(14) Poleg tega je v 80. letih prejšnjega stoletja veliko nacionalnih sistemov za trgovanje z vrednostnimi papirji in njihovo poravnavo temeljilo na tako imenovanih centralnih depotnih družbah (angl. Central Securities’ Depositories, pogosto poimenovanih CSD), ki so varovale materializirane vrednostne papirje. Te vrednostne papirje običajno niso fizično premikali zaradi poravnave transakcij, upravičenost do njih pa je temeljila na vpisih na račune vrednostnih papirjev pri finančnih institucijah. Zdi se, da je bil tak tudi položaj glede prinosniških potrdil o enotah premoženja P. Gruslina, ki so predstavljala njegove enote premoženja pred njihovim preoblikovanjem v registrirane enote.
34. Ne strinjam se niti s trditvami Komisije, da načelo prostega pretoka kapitala pomeni, da morajo biti imetnikom enot izročena potrdila o enotah premoženja, niti z načinom, na katerega se lahko izkažejo kot lastniki upoštevnih enot premoženja v razmerju do ponudnikov finančnih storitev v državah članicah, ki niso tiste, v katerih je sklad. Prost pretok kapitala je namreč zdaj precej bolj mogoč kot prej, ker so ga pospešili sodobni digitalizirani načini trgovanja z vrednostnimi papirji, njihove poravnave in registracije lastništva, brez potrebe po zastarelih, nezaščitenih in dragih načinih, ki temeljijo na potrdilih v fizični obliki.
35. K temu bi dodal tehnološki napredek, ki je posledica interneta. Ne samo, da je mogoče do finančnih informacij čezmejno dostopati lažje kot kadar koli prej, internet je tudi olajšal čezmejna plačila in naložbene transakcije. Mednarodni prenos denarja je zdaj mogoče prek interneta opraviti hitro, preprosto in poceni. Trditve Komisije v zvezi s potrebo po potrdilih o (materializiranih) enotah premoženja so v nasprotju s tem sodobnim razvojem. Nasprotno, danes so storitve lokalnih zastopnikov KNPVP manj pomembne za vlagatelje kot v 80. letih prejšnjega stoletja.
36. Zato se morajo države članice in posamezni KNPVP odločiti, ali se upravičenost do enot premoženja dokazuje s prinosniškimi potrdili o enotah premoženja, imenskimi potrdili o enotah premoženja, vpisom v register imetnikov enot premoženja ali vpisom na račun vrednostnih papirjev.
37. Zastopnik za trženje KNPVP v državi članici je zakonsko zavezan in po mojem mnenju upravičen zagotavljati, da je tisti, s katerim posluje, dejansko imetnik enot. Z drugimi besedami, brez ustreznega pogodbenega razmerja med imetnikom enot in zastopnikom, povezanega z vzajemnim skladom, se mora imetnik enot v razmerju do zastopnika izkazati na način, ki je glede tega določen v pravilih sklada in uporabljivem nacionalnem pravu. Družba za upravljanje bi težko pooblastila svojega lokalnega zastopnika za plačila in izvršitev izplačila ali ponovnega odkupa enot premoženja imetniku enot brez takega dokaza ali alternativno zahteve imetnika enot, da naj družba za upravljanje pooblasti lokalnega zastopnika, da mu izroči plačila.(15)
2. Področje uporabe člena 45 Direktive 85/611
38. Uporabljivost členov 44 in 45 Direktive 85/611 je odvisna od tega, ali se enote premoženja sklada tržijo v državi članici, ki ni tista, v kateri je vzajemni sklad.
39. Trženje po členu 44(1) Direktive 85/611 po mojem mnenju pomeni, da se vpis ali nakup enot premoženja omogoči v državi članici trženja, ne da bi vlagatelji morali storiti kar koli zunaj ozemlja te države članice. Če je trženje uspešno in vodi do vpisa, mora imeti družba za upravljanje lokalnega zastopnika, ki deluje zanjo za namene, navedene v členu 45 Direktive 85/611, in na katerega se lahko imetniki enot obrnejo. V obravnavani zadevi je nesporno, da je tako razmerje obstajalo med družbo Citiportfolios (Luksemburg) in banko Citibank Belgium.
40. Za pravilno razumevanje področja uporabe člena 45 Direktive 85/611 je treba proučiti vlogo te določbe v splošni strukturi Direktive, ob upoštevanju da je Direktiva namenjena omogočanju prostega zagotavljanja čezmejnih storitev v tem sektorju.
41. Ob tem je koristno ponovno citirati komentar Direktive, ki ga je Komisija objavila leta 1988. V njem je navedeno, da „kakor koli država članica, v kateri KNPVP trži svoje enote premoženja, ne bi mogla v nobenem primeru uporabiti pravila [iz člena 45] kot podlage za to, da ga zaveže, naj ima pravnega zastopnika na njenem ozemlju, ker bi to pomenilo, da pravico KNPVP do trženja njegovih enot premoženja v državi članici, ki ni tista, v kateri se nahaja, pogojuje s tem, da ima v njej poslovno enoto, kar bi bilo v nasprotju z idejo opravljanja storitev, kakor je določena v Pogodbi. Zato – da ne bi bilo dvoma – zahteve iz izvirne različice predloga Komisije, da mora imeti KNPVP finančno službo v državi članici, v kateri trži svoje enote premoženja, čeprav je splošno priznano, da je finančna služba zgolj upravna storitev in je drugače kakor pravnega zastopnika ni mogoče šteti za enakovredno poslovni enoti.“(16)
42. Poleg tega so področja odgovornosti držav članic gostiteljic (kot na primer plačilne zmogljivosti, izplačilo ali ponovni odkup enot premoženja KNPVP po členu 45 Direktive 85/611) strogo omejena, zato da se prepreči ovire za prosto opravljanje storitev med državami članicami. Menim torej, da člena 45 Direktive 85/611 ni mogoče razlagati široko.
43. Ugotavljam tudi, da so pravice do obveščenosti imetnikov enot v Direktivi 85/611 natančno opredeljene. S tem mislim predvsem na oddelek VI Direktive 85/611, ki vsebuje določbe o prospektu, periodičnih poročilih in drugih informacijah.
44. Vendar – in v nasprotju s trditvami belgijske vlade – izdajanja potrdil o enotah premoženja, čeprav gre za potrdila na ime imetnika enot, ni mogoče obravnavati kot izvrševanje obveznosti obveščanja po Direktivi 85/611. Gre za dejanje, ki je lahko zahtevano ali omogočeno po pravilih sklada in nacionalni zakonodaji, da se ugotovi ali dokaže upravičenost do enot premoženja.
45. Kot je na obravnavi navedla banka Beobank, je v oddelku VI Direktive 85/611 med drugim določena obveznost objave prospekta, letnega in polletnega poročila ter rednega objavljanja cene izdaje, prodaje, ponovnega odkupa ali izplačila njegovih enot premoženja. Vse te informacije odražajo, kar je zakonodajalec Skupnosti menil, da je potrebno za to, da se vlagatelj lahko utemeljeno odloči za naložbo ali pa se iz nje umakne. Na drugi strani pa oddelek VI Direktive 85/611 nikakor ni povezan z dokazovanjem lastništva enot premoženja.
46. Menim, da tudi izdaja ali izročitev potrdil o enotah premoženja ni vključena v pojem „izplačila imetnikom enot premoženja“ iz člena 45 Direktive 85/611. Izplačila pri tem pomenijo izvršitev denarne obveznosti, kot je plačilo obresti ali dividend iz enot premoženja, pri izplačilu ali ponovnem odkupu pa zneske za plačilo imetniku enot.
47. Kot je na obravnavi pojasnila banka Beobank, zastopnik v državi članici trženja zgolj zagotavlja finančno službo, ki jo je mogoče opredeliti kot zastopnika za plačila v tem smislu, da zneske, ki se plačajo iz sklada, posreduje lokalnemu imetniku enot. Zastopniki počakajo, da jim sklad plača, preden kar koli plačajo v zvezi z enotami premoženja. Poleg tega imetnike enot obveščajo o tem, do česar so upravičeni, in posredujejo zahteve za izplačilo ali ponovni odkup depozitarju sklada ter izplačajo vrednost enot premoženja imetnikom enot šele, ko jih prejmejo od sklada.
48. Z drugimi besedami, člen 45 Direktive 85/611 ne nalaga nobenih samostojnih obveznosti zastopnikom, ki so odgovorni za opravljanje nalog iz člena 45, vsaj ne brez sodelovanja sklada, natančneje družbe za upravljanje ali depozitarja, odvisno od primera. Kakršna koli drugačna razlaga bi bila v nasprotju z načelom, da gre za čezmejno finančno storitev, ki jo KNPVP zagotavlja iz države članice, v kateri je KNPVP, v državo članico trženja. Lokalnemu zastopniku torej ni mogoče naložiti, da izvrši plačila imetnikom enot, ponovno odkupi ali izplača enote premoženja, ali celo da daje na voljo informacije, ki so jih KNPVP dolžni zagotavljati, če sklad tega ne stori. Zato zastopnika iz člena 45 ni mogoče neizogibno zavezati, da izdaja ali izroča potrdila o enotah premoženja.
49. Sklepno, iz besedila „izplačila imetnikom enot premoženja“ v členu 45 Direktive 85/611 ni mogoče izpeljati obveznosti lokalnega zastopnika KNPVP v državi članici trženja, da potrdila o enotah premoženja izroči imetnikom enot.
IV – Predlog
50. Zato Sodišču predlagam, naj na predlog za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour de cassation (Belgija), odgovori:
Člen 45 Direktive Sveta 85/611/EGS z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) je treba razlagati tako, da se pojem „izplačila imetnikom enot premoženja“ ne nanaša na izdajo potrdil o imenskih enotah premoženja imetnikom enot premoženja.
(1) .
(2)
–	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 139, kakor je bila spremenjena. Priloga k Direktivi 85/611 je bila preimenovana v „Prilogo I“ in spremenjena z Direktivo 2001/107/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. januarja 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 287). Direktiva o KNPVP je bila 1. julija 2011 nadomeščena z Direktivo 2009/65/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) (UL L 302, str. 32). V obravnavani zadevi se ratione temporis
uporablja Direktiva 85/611.
(3)  –	Glej nedavno na področju DDV npr. sodbi Sodišča z dne 7. marca 2013 v zadevi Wheels Common Investment Fund Trustees Ltd in drugi (C‑424/11) in z dne 7. marca 2013 v zadevi GfBk (C‑275/11). Glej nedavno na področju prostega pretoka kapitala sodbo Sodišča z dne 7. junija 2012 v zadevi VBV-Vorsorgekasse AG (C‑39/11).
(4)
–	Glej „Towards a European Market for the Undertakings for Collective Investment in Transferable Securities. Commentary on the provisions of Council Directive 85/611/EEC of 20 December 1985“. Komisija Evropskih skupnosti, Urad za uradne publikacije Evropskih skupnosti (1988), str. 118. Vendar ta komentar, ki ga je napisal g. Vandamme, nekdanji vodja oddelka „borze in trgi vrednostnih papirjev“ Generalnega direktorata Komisije za finančne institucije in pravo družb, ne odraža nujno stališča Komisije.
(5)
–	Ibidem, str. 119.
(6)
–	KNPVP so bili pozneje izrecno izvzeti iz področja uporabe Direktive 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 263). Ta je določila celovit okvir prava EU za investicijske storitve. Člen 2(1)(h) določa, da se „[t]a direktiva […] ne uporablja za […] kolektivne investicijske podjeme in pokojninske sklade, usklajene na ravni Skupnosti ali ne, ter depozitarje in poslovodje takih podjemov“.
(7)
–	Loi du 20 juillet 2004 relative à certaines formes de gestion collective de portefeuilles d’investissement ( Moniteur belge
z dne 9. marca 2005, str. 9632); Loi du 4 décembre 1990 relative aux opérations financières et aux marchés financiers ( Moniteur belge
z dne 22. decembra 1990, str. 23800).
(8)
–	Zastopnik banke Beobank je na obravnavi navedel, da so enote premoženja P. Gruslina prvotno predstavljala prinosniška potrdila, ki so se za banko Citibank Luxembourg hranila pri osrednjem depozitarnem organu. Upravičenost P. Gruslina do njih je temeljila na vpisu vrednostnih papirjev na ta račun pri navedeni banki. Oktobra 1996 so bila prinosniška potrdila preoblikovana v registrirane enote premoženja, pri katerih je bil P. Gruslin v upoštevnem registru sklada vpisan kot lastnik.
(9)
–	Sodbi Sodišča z dne 21. februarja 2013 v zadevi ProRail (C‑332/11, točka 30 in navedena sodna praksa) in z dne 5. decembra 2013 v zadevi Nordecon in Ramboll Eesti (C‑561/12, točka 29 in navedena sodna praksa).
(10)
–	Zgoraj navedena sodba ProRail (točka 31 in navedena sodna praksa); sodba Sodišča z dne 11. aprila 2013 v zadevi Della Rocca (C‑290/12, točka 29 in navedena sodna praksa); zgoraj navedena sodba Nordecon (točka 30); sodbi Sodišča z dne 12. decembra 2013 v zadevi Soa Nazionale Costruttori (C‑327/12, točka 21) in z dne 12. decembra 2013 v zadevi Carratù (C‑361/12, točka 23 in navedena sodna praksa).
(11)
–	V skladu z Interpretativnim sporočilom Komisije z naslovom „Pristojnosti, ki jih obdržita matična država članica in država članica gostiteljica pri trženju KNPVP v skladu z oddelkom VIII Direktive KNPVP“ je trženje „naloga družbe za upravljanje KNPVP in v večini primerov lokalnih posrednikov, ki delujejo kot tretje stranke – distributerji“ (COM(2007) 112 final, str. 6, opomba 12).
(12)  –	V zgoraj navedenem Interpretativnem sporočilu Komisije je pojasnjeno, da so področja, ki jih zajema Direktiva 85/611, omejena, ne vsebuje pa nobene navedbe, da Direktiva 85/611 ureja dokaze o lastništvu v vzajemnih skladih. Ugotavljam tudi, da je to vprašanje ostalo neurejeno tudi z Direktivo 2009/65. Glej zlasti njeno poglavje XI, ki ustreza oddelku VIII Direktive 85/611.
(13)
–	Za sodoben pregled stanja sistemov imobiliziranih in nematerializiranih vrednostnih papirjev v Evropi v osemdesetih letih prejšnjega stoletja glej poročilo finske državne komisije za razvoj trgovanja z vrednostnimi papirji iz leta 1986 (Arvopaperikäsittelyn kehittämistoimikunnan mietintö, KM 1986:32, Helsinki 1986, str. 51-84).
(14)
–	Francoska organizacija Sicovam (Société interprofessionnelle pour la compensation des valeurs mobilières) je vrednostne papirje dematerializirala že leta 1982. Leta 2001 je po združitvi s podobnimi organizacijami v drugih državah članicah postala Euroclear France.
(15)
–	Banka Beobank je na obravnavi navedla, da je, potem ko je prejela zahtevo P. Gruslina za potrdila o enotah, to posredovala banki Citibank Luxembourg. Menim, da člen 45 Direktive 85/611 banke Citibank Belgium k temu ni zavezoval.
(16)
–	Vandamme, navedeno zgoraj, str. 93.