62005CC0241
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ANTONIA TIZZANA,
predstavljeni 27. aprila 2006 (
1
)
Zadeva C-241/05
Nicolae Bot
proti
Préfet du Val-de-Marne
„Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma — Člen 20(1) — Pogoji, ki veljajo za gibanje državljanov tretjih držav, za katere se ne zahteva vizum — Bivanje, ki ne presega treh mesecev v obdobju šestih mesecev od prvega vstopa na schengensko območje — Zaporedna bivanja — Pojem ‚prvi vstop‘“
1.
Conseil d’État (francoski državni svet) je z odločbo z dne 9. maja 2009 na podlagi členov 68 ES in 234 ES Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje o razlagi člena 20(1) Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (v nadaljevanju: Konvencija o izvajanju ali preprosto Konvencija), ki določa, koliko časa se največ lahko tujci, za katere se ne zahteva vizum, prosto gibljejo na ozemljih držav pogodbenic (v nadaljevanju tudi: schengensko območje).
2.
Conseil d’État posebej sprašuje o opredelitvi pojma „prvi vstop“, torej vstop, od katerega začne v smislu zgoraj navedenega člena 20(1) teči rok „tr[eh] mesece[v] v obdobju šestih mesecev“, ko se lahko v skladu s Konvencijo tujec prosto giblje v schengenskem območju.
I – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
Gibanje tujcev, za katere se v schengenskem območju ne zahteva vizum
3.
Kot je znano, so z namenom „odpravi[ti] kontrol[e] na skupnih mejah […] in olajša[ti] preto[k] blaga in storitev“ prek navedenih meja države članice Beneluksa, Francija in Nemčija leta 1985 sklenile Schengenski sporazum (
2
) in leta 1990 Konvencijo o izvajanju navedenega sporazuma (
3
) (v nadaljevanju skupaj: schengenski sporazumi). K tem sporazumom so pozneje pristopile še Italija, Španija, Portugalska, Grčija, Avstrija, Danska, Finska in Švedska. Schengenski sporazumi in konvencije o pristopu so del tako imenovanega schengenskega pravnega reda.
4.
Gibanje tujcev, za katere se v schengenskem prostoru ne zahteva vizum, ureja Konvencija o izvajanju.
5.
V skladu s členom 1 je „tujec“:
„oseba, ki ni državljan države članice Evropske skupnosti“.
6.
Člen 5(1) določa:
„Za bivanje, ki ni daljše od treh mesecev, se lahko dovoli vstop na ozemlje pogodbenic tujcu, ki izpolnjuje naslednje pogoje:
a)
ima veljavno listino ali listine za prehod meje, ki jih opredeli Izvršni odbor;
b)
ima veljaven vizum, če se ta zahteva;
c)
na zahtevo pokaže dokumente, ki pojasnjujejo namen in pogoje nameravanega bivanja, in ima zadostna sredstva za preživljanje v času nameravanega bivanja in za povratek v izvorno državo ali za tranzit v tretjo državo, v katero bo dejansko tudi lahko vstopil, ali ima možnost zakonito pridobiti taka sredstva;
d)
ni oseba, za katero je razpisan ukrep zavrnitve vstopa;
e)
ne pomeni nevarnosti za javni red, nacionalno varnost ali mednarodne odnose katere koli pogodbenice.“
7.
V tej zadevi je zlasti pomemben člen 20(1), ki določa:
„Tujci, za katere se ne zahteva vizum, se lahko prosto gibljejo na ozemljih pogodbenic največ tri mesece v obdobju šestih mesecev od prvega vstopa, če izpolnjujejo pogoje za vstop iz člena 5(1)(a), (c), (d) in (e).“
8.
Spomniti je tudi treba, da je Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o Evropski skupnosti, kot sta bili spremenjeni z Amsterdamsko pogodbo (
4
), priložen poseben protokol, s katerim je tako imenovani schengenski pravni red postal del institucionalnega in pravnega okvira Evropske unije. V ta namen je navedeni protokol trinajstim državam podpisnicam schengenskih sporazumov omogočil, da vzpostavijo tesnejše sodelovanje na področju uporabe takih sporazumov in z njimi povezanih določb. Svetu je tudi zaupal nalogo, da za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, določi pravno podlago v pogodbah.
9.
V smislu člena 2 priloge A k Sklepu Sveta 1999/436/ES (
5
) je pravna podlaga člena 20(1) Konvencije člen 62(3) ES.
Posebne določbe za romunske državljane
10.
Romunija je na seznamu držav, katerih državljani so na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 539/2001 (
6
) oproščeni vizuma „za bivanja, ki skupaj ne presegajo treh mesecev“ (glej prilogo II).
B – Nacionalno pravo
11.
V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je pogoje vstopa in bivanja tujcev v Franciji urejala uredba št. 45-2658 z dne 2. novembra 1945 (
7
).
12.
V členu 22 navedene uredbe je določeno:
„I –
Predstavnik države v departmaju oziroma v Parizu, načelnik policije, lahko z obrazloženo odredbo odloči, da se tujca spremi do meje v naslednjih primerih:
1)
če tujec ne more dokazati, da se zakonito nahaja na francoskem ozemlju, razen če ima veljavno dovoljenje za bivanje;
(…).
II –
Določbe točke 1 se uporabljajo za tujca, ki ni državljan države članice Evropske skupnosti:
a)
če ne izpolni pogojev, ki veljajo za vstop iz člena 5 [Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma];
b)
ali če, prihajajoč neposredno z ozemlja države pogodbenice te konvencije, ne more dokazati, da je vstopil na ozemlje celinske Francije v skladu z določbami iz členov 19(1) ali (2), 20(1), 21(1) ali (2) Konvencije [o izvajanju Schengenskega sporazuma];
(…)“.
II – Dejansko stanje in postopek
13.
Iz predložitvene odločbe izhaja, da je N. Bot, romunski državljan, večkrat vstopil na schengensko območje.
14.
N. Bot je prebival v Franciji od 15. avgusta do 2. novembra 2002, nato ponovno od konca novembra 2002 do konca januarja 2003. Potem ko se je 23. februarja 2003 prek Madžarske in nato, po njegovih navedbah, prek Avstrije in Nemčije vrnil v Francijo, ga je 25. marca 2003 ustavila policija.
15.
Načelnik policije Val-de-Marne je 26. marca 2003 na podlagi člena 22(2) (b) uredbe št. 45-2658 zanj izdal odredbo o spremstvu do meje.
16.
Ker je upravno sodišče v Melunu zavrnilo njegovo pritožbo za razveljavitev navedene odredbe, je N. Bot vložil pritožbo pri Conseil d’État. Slednje je v dvomih glede razlage člena 20(1) Konvencije o izvajanju predložilo Sodišču naslednje vprašanje za predhodno odločanje:
„Kako je treba razumeti besedno zvezo ‚datum prvega vstopa‘ v smislu določbe člena 20[1] Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma in zlasti, ali je treba obravnavati kot ‚prvi vstop‘ na ozemlje držav pogodbenic Konvencije vsak vstop, do katerega pride po koncu obdobja šestih mesecev, v katerem ni bilo nobenega drugega vstopa na to območje, ter, v primeru tujca, ki večkrat vstopi z namenom kratkoročnega prebivanja, vsak vstop, ki se opravi takoj po poteku obdobja šestih mesecev od datuma zadnjega znanega ‚prvega vstopa‘?“
17.
V tako sproženem postopku so pisna stališča predložile francoska, finska, češka in slovaška vlada ter Komisija.
III – Pravna presoja
18.
Kot smo že videli, člen 20(1) Konvencije določa, da se „[t]ujci, za katere se ne zahteva vizum, lahko prosto gibljejo na ozemljih pogodbenic največ tri mesece v obdobju šestih mesecev od prvega vstopa […]“.
19.
Finska vlada in Komisija sta iz razlogov, ki jih bomo podrobneje obravnavali v nadaljevanju (glej odstavke od 34 do 41), predložili vsaka svojo razlago pojma „od prvega vstopa“ iz navedene določbe. Po mnenju finske vlade naj bi se ta pojem nanašal na prvi vstop tujca na schengensko območje v obdobju šestih mesecev pred zadnjim vstopom. Po mnenju Komisije pa pomeni vstop tujca vsaj tri mesece po zadnjem izstopu. Komisija pojasnjuje, da bi bilo treba v primeru, da tujec vstopi na ozemlje prej kot tri mesece po zadnjem izstopu, pravico tujca do prebivanja izračunati glede na obdobja, ki jih je že preživel na schengenskem območju v zadnjih šestih mesecih.
20.
Francoska, češka in slovaška vlada pa menijo, da pojem „prvi vstop“ pomeni absolutno prvi vstop tujca na schengensko območje in vstope, ki se vrstijo vsaj šest mesecev eden od drugega.
21.
Sam se bolj nagibam k slednji razlagi, in to ne samo zaradi tega, ker je dobesedna in sistematična, ampak zato, ker se mi zdi najbolj skladna z zahtevo po pravni varnosti.
22.
Začenši z utemeljitvami menim, da francoska, češka in slovaška vlada, pa tudi Komisija, upravičeno poudarjajo, da iz iste obravnavane določbe izhaja, da „od prvega vstopa“ tujca na schengensko območje začne teči rok šestih mesecev, v katerem se lahko tujec prosto giblje na ozemlju pogodbenic „največ tri mesece“.
23.
V skladu s tako določbo začne torej v trenutku, ko tujec vstopi na schengensko območje, teči rok, ki se izteče po šestih mesecih. V teh šestih mesecih se lahko tujec prosto giblje na ozemlju držav pogodbenic; in sicer v strnjenem obdobju treh mesecev ali pa večkrat za krajša obdobja, ki pa v seštevku ne smejo presegati treh mesecev. Po izteku tako izračunanih treh mesecev mora tujec zapustiti ozemlje držav pogodbenic in se lahko vrne šele v prihodnjem polletju. Vrnitev tujca vsaj šest mesecev „od prvega vstopa“ predstavlja nov prvi vstop, od katerega se ponovno štejeta zgoraj navedena roka šestih in treh mesecev.
24.
V podporo taki razlagi bi lahko predložili tudi bolj sistematičen argument. Kot je namreč pripomnila francoska vlada, je zgoraj navedena rešitev skladna s tisto, ki jo še jasneje določa Konvencija za tiste tujce, za katere se zahteva vizum.
25.
V skladu s členom 19(1) Konvencije se namreč „[t]ujci, ki so imetniki enotnih vizumov […], med veljavnostjo njihovega vizuma lahko prosto gibljejo na ozemljih vseh pogodbenic […]“, ta veljavnost pa v skladu s členom 11 obsega „[…] enkratni ali večkratni vstop, če niti enkratno neprekinjeno bivanje niti skupno trajanje zaporednih bivanj, šteto od datuma prvega prihoda, ni daljše od treh mesecev na pol leta“ (
8
). Konvencija torej zelo jasno priznava tujcem, za katere se zahteva vizum, pravico do gibanja tri mesece „na pol leta“, šteto „od datuma prvega prihoda“.
26.
Po mojem mnenju bi bilo torej nelogično in nedosledno, če bi šteli, da se ta isti sistem, ki prav tako temelji na ločevanju zaporednih polletij, uporablja za tujce, za katere se zahteva vizum, ne pa za tiste, za katere se ne zahteva. Prav nasprotno, za slednje naj bi veljali bolj strogi načini izračuna, ki jih predlagata finska vlada in Komisija (in s katerimi se bomo v nadaljevanju podrobneje seznanili v odstavkih 40 in 41), posledica tega pa bi bila nesmiselna, in sicer, da bi se manj ugodna obravnava uporabljala za tiste subjekte, ki so v schengenskem sistemu v boljšem položaju. Tujci, za katere se zahteva vizum, so namreč tisti, ki prihajajo iz držav, katerim Skupnost „[…] s premišljeno, na konkretnih primerih utemeljeno presojo različnih meril, povezanih med drugim z ilegalnimi imigracijami, javnim redom in varnostjo ter zunanjimi odnosi Evropske unije […]“ priznava ugodnejšo obravnavo, in sicer oprostitev vizuma (glej peto uvodno izjavo Uredbe št. 539/2001).
27.
Po drugi strani se mi zdi predlagano besedilo bolj skladno z načelom pravne varnosti, ki, kot vemo, zahteva, da mora biti „zakonodaja Skupnosti jasna in njena uporaba […] predvidljiva za vse, ki jih zadeva“ (
9
). Dejansko razlaga, ki je že dolgo sprejeta v precej jasnem sistemu, ki po eni strani omogoča nacionalnim upravam, da z lahkoto in brez dvomov uporabljajo pravila Konvencije, po drugi pa tujcem, ki se želijo gibati v schengenskem prostoru, da so „povsem seznanjeni s svojimi pravicami in se, če je primerno, nanje lahko sklicujejo pred nacionalnimi sodišči“ (
10
).
28.
Ob upoštevanju tega moram še opozoriti, da tukaj sprejeta razlaga odpira dva pomembna ugovora, ki ju je treba upoštevati.
29.
Prvič, ugovarjali bi lahko, da bi imel z izračunavanjem pravic prostega gibanja v polletnih obdobjih, ločenih in zaporednih, tujec, ki se je v prvem polletju gibal več kakor tri mesece, v drugem polletju ponovno pravico gibati se še tri mesece. Kršitve, ki jo je zagrešil v prvem polletju, praktično ne bi bilo mogoče kaznovati v naslednjih polletjih.
30.
Prav to pa bi se na primer lahko zgodilo v primeru N. Bota. Ta je na schengensko območje vstopil 15. avgusta 2002. Z uporabo predlaganega sistema bi obdobje šestih mesecev poteklo 15. februarja 2003. V tem času je N. Bot prebival v Franciji več kakor tri mesece (od 15. avgusta 2002 do 2. novembra 2002 in od konca novembra 2002 do konca januarja 2003). Kljub temu bi v prihodnjem polletju (ki se začenja z novim „prvim vstopom“23. februarja 2003) v skladu z razlago, ki sem jo sprejel, imel N. Bot znova pravico do trimesečnega gibanja. Na dan, ko je bil prestrežen (25. marca 2003), bi imel torej možnost še skoraj dva meseca prebivati v Franciji, zato ga ne bi mogli izseliti.
31.
Po mojem mnenju pa je treba ta ugovor zavrniti.
32.
Dejansko po razlagi, s katero se strinjam, novo polletje z novim „prvim vstopom“ daje novo pravico do trimesečnega prebivanja (neprekinjenega ali po delih). Jasno pa je, da začetek novega polletja ne more „opravičiti“ pred tem zagrešene kršitve schengenskih predpisov. Taka kršitev obstaja še naprej in kot tako jo je mogoče kaznovati.
33.
Zato se tudi sam strinjam s francosko vlado, da lahko države članice zadevno osebo, čeprav je bila prestrežena v drugem semestru in ne v tistem, ko je zagrešila kršitev, kaznujejo s kaznimi, ki so predvidene v ta namen – seveda ob upoštevanju prava Skupnosti in zlasti načela sorazmernosti – v zadevnih ureditvah.
34.
Bolj občutljiv je videti drugi ugovor, ki sta ga podali finska vlada in Komisija.
35.
Finska vlada in Komisija izhajata iz pravilne predpostavke, da, ne glede na polletja, Konvencija in Uredba št. 539/2001 tujcem, za katere se ne zahtevajo vizumi, dovoljujeta prebivanje na schengenskem območju največ tri zaporedne mesece.
36.
Dejansko se v skladu s členom 5 Konvencije vstop na schengensko območje lahko dovoli tujcu, ki „ima veljaven vizum, če se ta zahteva“, samo „za bivanje, ki ni daljše od treh mesecev“. Tako absolutno prepoved potrjuje tudi člen 10, ki uvaja „[…] enotni vizum, ki velja za celotno ozemlje pogodbenic […] za obiske, ki niso daljši od treh mesecev“. Navedena omejitev je potem posebej poudarjena za tujce, za katere se ne zahteva vizum. Člena 1(2) in 2, prva alinea, Uredbe 539/2001 namreč določata, da so državljani tretjih držav, navedenih na ustreznem seznamu (med katerimi je tudi Romunija), oproščeni vizuma, vendar samo „za bivanja, ki skupaj ne presegajo treh mesecev“.
37.
Iz tega svežnja predpisov je torej jasno, da tujci, za katere se ne zahteva vizum, v nobenem primeru ne morejo prebivati več kakor tri mesece zaporedoma. Za daljša bivanja morajo pridobiti ustrezna dovoljenja ali nacionalne vizume, ki jih izdajajo države članice (
11
).
38.
Isto je mogoče zaključiti tudi iz člena 62(3) ES, ki v smislu Sklepa 1999/436/ES določa pravno podlago člena 20(1) Konvencije (glej odstavek 9 zgoraj). Ta določba namreč dovoljuje Skupnosti, da sprejme „ukrepe, ki določajo pogoje za svobodno potovanje državljanov tretjih držav na ozemlju držav članic med bivanjem, ki ni daljše od treh mesecev“ (
12
). Torej člena 20(1) v nobenem primeru ni mogoče razlagati tako, da bi tujcem, za katere se ne zahteva vizum, omogočal prebivanje v državah članicah za več kakor tri zaporedne mesece.
39.
Po mnenju finske vlade in Komisije pa bi se zgodilo prav to, če bi sledili razlagi člena 20(1), ki sem jo prikazal zgoraj.
40.
V ta namen dajeta naslednji primer. Pomislimo na tujca, ki prvič vstopi na schengensko območje 1. januarja 2006 in ga še isti dan zapusti. Taka oseba se potem vrne na schengensko območje 2. aprila in ostane do konca polletja, torej do 30. junija (torej dva meseca in trideset dni). Prvega julija se začne novo polletje, zato tujec ostane v schengenskem območju še nadaljnje tri mesece. Njegovo bivanje se je tako razširilo na skoraj šest zaporednih mesecev (in sicer en dan manj kakor šest mesecev), torej tri mesece več od zgoraj navedene omejitve.
41.
Da bi preprečili take primere, pa finska vlada in Komisija predstavljata dve različni razlagi člena 20(1) Konvencije.
42.
Po mnenju Finske bi se morala za „prvi vstop“ tujca uporabiti naslednja logika. Izhodišče je datum zadnjega vstopa tujca na schengensko območje. Od navedenega datuma se pregleda preteklih šest mesecev, da se preveri, ali je tujec že vstopil na schengensko območje. Če je tako, potem je „prvi vstop“ v smislu konvencije prvi vstop tujca na navedeno ozemlje v šestih mesecih pred zadnjim vstopom. Od tako določenega „prvega vstopa“ je treba potem izračunati roka treh in šestih mesecev iz člena 20(1) in se odločiti, ali je v trenutku zadnjega vstopa tujec že izkoristil število dni, ki jih ima na razpolago.
43.
Še bolj izdelana se mi zdi rešitev, ki jo je predlagala Komisija. Tudi ta rešitev kot izhodišče predvideva zadnji vstop tujca in preverja, ali je pred tem že vstopal na schengensko območje. Če je odgovor pritrdilen, Komisija predlaga naslednji možnosti: če je med zadnjim vstopom in zadnjim izstopom minilo več kakor tri mesece, zadnji vstop predstavlja „prvi vstop“ za namene Konvencije; če pa je minilo manj kot tri mesece, potem se od zadnjega vstopa pregleda preteklih šest mesecev in se preveri, ali je tujec v teh šestih mesecih že izkoristil tri mesece bivanja na schengenskem območju.
44.
Ob upoštevanju tega moram pripomniti, da me pravkar navedeni rešitvi ne prepričata popolnoma, četudi izhajata iz pravilne predpostavke.
45.
Dejansko za izračun rokov iz člena 20(1) obe ne upoštevata oziroma zanemarjata pojem „prvega vstopa“, ki se šteje kot referenčni datum v navedeni določbi, in namesto tega obravnavata pojem „zadnjega vstopa“, ki ga navedena določba sploh ne omenja.
46.
Poleg tega se mi zdita predlagani rešitvi zelo zapleteni, in tudi zaradi tega nedosledni s potrebami po jasnosti in pravni varnosti, ki jih, kot vidimo zgoraj (glej odstavek 27), zahteva zakonodaja Skupnosti in s tem tudi schengenski pravni red, ki je vključen v pravni red Skupnosti.
47.
Dejansko bi morala policija na dan, ko tujec pride na schengensko mejo (tako imenovani zadnji vstop), na podlagi razpoložljivih podatkov opraviti precej težavnih izračunov. Šele potem, ko bi take izračune opravili, bi še isti dan lahko in morali tujca obvestiti, koliko dni še ima na voljo, da se lahko prosto giblje v schengenskem območju, oziroma ali teh dni nima več na voljo. Izvajanje Konvencije bi postalo na ta način precej zapleteno za nacionalne uprave in precej nepredvidljivo za posameznike.
48.
Po drugi strani se mi zdi, da rešitvi, ki sem jih pravkar kritiziral, nista upravičeni, čeprav edini zagotavljata spoštovanje obdobja največ treh zaporednih mesecev, kot sem ga navedel zgoraj (glej odstavke od 34 do 36).
49.
Zdi se mi namreč, da v nasprotju s tem, kar trdi zlasti finska vlada, rešitev, s katero se strinjam in ki temelji na ločenih in zaporednih polletnih obdobjih, v okviru katerih ima tujec pravico do bivanja tri mesece (neprekinjeno ali po delih), sama po sebi preprečuje kršitev navedene omejitve.
50.
Naj razložim. V skladu z rešitvijo, ki jo tukaj predlagam, se določi „prvi vstop“ kot prvi prihod tujca na schengensko območje, nato pa naslednje prihode, med katerimi je minilo vsaj pol leta. To pomeni, da se po izteku prvega polletja drugo ne začne samodejno, ampak začne teči šele po novem „prvem vstopu“ tujca.
51.
Če tujec ostane ob izteku polletja, se torej novo polletje ne začne samodejno. To se zgodi samo, če ob izteku polletja tujec zapusti schengensko območje in se potem ponovno vrne. To prekine zaporednost polletij in torej izključi tveganje, da bi s seštevanjem zadnjih mesecev prvega polletja in prvih mesecev naslednjega tujec kršil absolutno omejitev treh zaporednih mesecev (glej primer iz člena 38).
52.
Po mnenju Komisije pa obveznost, da tujec zapusti schengensko območje ob izteku polletja, dejansko ne zadostuje, da bi zagotovila spoštovanje navedene omejitve. Tujec bi namreč lahko: i) prebival zadnja dva meseca in trideset dni v prvem polletju; ii) zapustil schengensko območje in se naslednji dan spet vrnil ter pričakoval, da se lahko prosto giblje še tri mesece. Na ta način bi tujcu omogočili, da se z lahkoto izogne schengenskim pravilom, saj bi si s tem, da je območje zapustil samo za en dan, omogočili prosto gibanje skoraj šest mesecev skupaj.
53.
Tudi v tem primeru ugovor Komisije temelji na pravilni predpostavki, in sicer na potrebi, da se prepreči prelahko izogibanje zakonodaji Skupnosti. Jasno je namreč, da uporabe določb Skupnosti „ni mogoče razširiti do te mere, da bi z njimi pokrili zlorabe“ posameznikov (
13
).
54.
Kljub temu se mi zdi, da je tako zahtevo mogoče izpolniti na drugi način, ne da bi bilo treba izkrivljati obseg uporabe člena 20(1) Konvencije.
55.
Namesto da bi ustvarjali zapleten mehanizem, ki poleg vsega še ni skladen z zadevno določbo, menim, da bi slednjo lahko razlagali tudi tako, da državnim upravam in nacionalnim sodiščem omogoča, da za vsak primer posebej preverijo, ali je tujec nameraval zlorabljati okoliščine, da bi si ustvaril pogoje, v katerih bi lahko izkoriščal pravice, ki jih ima, in v primeru, da ugotovijo, da je tako, mu navedenih pravic ne priznajo.
56.
V tej zvezi naj spomnim, da je Sodišče omenilo možnost kaznovanja zlorab in je v ta namen zahtevalo, da se preverita dva podatka. Po eni strani je treba preveriti „skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da čeprav so bili formalno spoštovani pogoji, ki jih določa ureditev Skupnosti, cilj te ureditve ni bil dosežen“ in po drugi strani „subjektivni element, katerega namen je pridobiti korist iz Skupnostne ureditve tako, da se umetno ustvarijo pogoji za njeno pridobitev“ (
14
).
57.
Na tej podlagi lahko državni organi in nacionalna sodišča presodijo, da je možnost (ki je, po pravici povedano, malo za lase privlečena), ki jo navaja Komisija, po kateri naj bi tujec ob izteku polletja zapustil schengensko območje in se vrnil naslednji dan, dokaz, da je poskusil zaobiti določbe Konvencije, da bi si pridobil nezakonito ugodnost, in sicer prebivati na zadevnem območju več od dovoljenega obdobja treh zaporednih mesecev. V tem primeru bi torej nacionalni organi lahko tujcu zavrnili vstop, oziroma bi ga, če je že vstopil, šteli za nezakonitega.
58.
Menim, da se s tem popravkom člen 20(1) Konvencije lahko razlaga na način, ki najbolj ustreza določbam, ne da bi naleteli na tveganja, ki jih navaja Komisija.
59.
Zato menim, da se mora za „prvi vstop“ v smislu člena 20(1) Konvencije šteti absolutno prvi prihod tujca, za katerega se ne zahteva vizum, na schengensko območje, in poznejši prihodi, ki so se vrstili vsaj šest mesecev eden od drugega.
IV – Predlog
60.
Glede na zgoraj navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja Conseil d’État odgovori:
„V smislu člena 20(1) Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma se mora za ‚prvi vstop‘ šteti absolutno prvi prihod tujca, za katerega se ne zahteva vizum, na schengensko območje, in poznejši prihodi, ki so se vrstili vsaj šest mesecev eden od drugega.“
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	Sporazum z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 13).
(
3
)	Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19).
(
4
)	Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije.
(
5
)	Sklep Sveta 1999/436/ES z dne 20. maja 1999 o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17).
(
6
)	Uredba Sveta (ES) št. 539/2001 z dne 15. marca 2001 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so oproščeni te zahteve (UL L 81, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) 2414/2001 z dne 7. decembra 2001 (UL L 327, str. 1).
(
7
)	Uredba št. 45-2658 z dne 2. novembra 1945 o pogojih vstopa in bivanja tujcev v Franciji, kot je bila nazadnje spremenjena z zakonom št. 2002-305 z dne 4. marca 2002.
(
8
)	Moj poudarek.
(
9
)	Glej med drugim sodbe z dne 22. februarja 1984 v zadevi Kloppenburg (70/83, Recueil, str. 1075, točka 11); z dne 15. decembra 1987 v zadevi Irska proti Komisiji (325/85, Recueil, str. 5041, točka 18); z dne 16. junija 1993 v zadevi Francija proti Komisiji (C-325/91, Recueil, str. I-3283, točka 26) in z dne 16. oktobra 1997 v zadevi Banque Indosuez in drugi (C-177/96, Recueil, str. I-5659, točka 27).
(
10
)	Sodba z dne 9. aprila 1987 v zadevi Komisija proti Italiji (363/85, Recueil, str. 1733, točka 7).
(
11
)	Glej v tem smislu člen 63(3)(a) ES in člen 18 Konvencije.
(
12
)	Moj poudarek.
(
13
)	Glej sodbi z dne 11. oktobra 1977 v zadevi Cremer (125/76, Recueil, str. 1593, točka 21) in z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland-Stärke (C-110/99, Recueil, str. I-11569, točka 51).
(
14
)	V zvezi s tem glej sodbo Emsland-Stärke, navedeno zgoraj, točke od 52 do 54. Glej tudi sodbe z dne 21. septembra 1983 v zadevi Deutsche Milchkontor in drugi (205/82 do 215/82, Recueil, str. 2633, točke od 17 do 25 in od 35 do 39); z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točke od 17 do 21); z dne 8. februarja 1996 v zadevi FMC in drugi (C-212/94, Recueil, str. I-389, točke od 49 do 51) in z dne 15. junija 2000 v zadevi ARCO Chemie Nederland in drugi (C-418/97 in C-419/97, Recueil, str. I-4475, točka 41).