Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 30. oktobra 2025(1)
Zadeva C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito in drugi
proti
Estado português
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska))
„ Predhodno odločanje – Odgovornost države članice za škodo, ki je posamezniku nastala zaradi kršitev prava Unije, ki jo je mogoče pripisati nacionalnemu sodišču zadnje stopnje – Dovolj resna kršitev prava Unije – Presoja – Prenosi podjetij – Varstvo pravic delavcev – Direktivi 77/187/EGS in 2001/23/ES – Člen 1(1) – Pojem ‚prenos obrata‘ – Člen 267, tretji odstavek, PDEU – Obveznost vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe “
I.      Uvod
1.        V sodbi
Köbler(2) je Sodišče jasno navedlo, da je država članica lahko odgovorna za škodo, ki jo zaradi sodnih zmot povzroči njeno sodišče zadnje stopnje. Taka odgovornost pa obstaja le, če navedene zmote pomenijo dovolj resno kršitev prava Unije. Vprašanje, ki še ni povsem pojasnjeno, je, kako k resnosti kršitve prispeva to, da taka sodišča ne vložijo predloga pri Sodišču na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU.
2.        To vprašanje je v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe postavilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska) v okviru nacionalnega spora, ki se je začel pred več kot tremi desetletji.
3.        Obravnavana zadeva je torej priložnost, da Sodišče pojasni, kakšno je razmerje med sodno prakso iz sodb Köbler in CILFIT,(3) ter da nadgradi svojo sodbo Consorzio.(4)
II.    Ozadje obravnavane zadeve, predložena vprašanja in postopek pred Sodiščem
4.        Obravnavana zadeva sega v leto 1993, ko je prenehala portugalska letalska družba Air Atlantis, SA (v nadaljevanju: AIA), ki je bila dejavna v sektorju posebnega zračnega prevoza (čarterski leti). Temu sta sledila dva postopka pred portugalskimi sodišči. Ker sta oba pomembna za razumevanje vprašanj, ki se postavljajo v obravnavani zadevi, ju bom v nadaljevanju na kratko opisala.
A.      Prvi postopek (v zvezi s trditvijo, da je prišlo do prenosa obrata)
5.        V postopku prenehanja družbe AIA so bili delavci navedene družbe kolektivno odpuščeni. Kmalu za tem pa so izvedeli, da je bilo nekaj zrakoplovov družbe AIA prenesenih na portugalsko letalsko družbo TAP Air Portugal (v nadaljevanju: TAP), ki je bila večinski delničar družbe AIA. Družba TAP je prav tako začela opravljati čarterske polete na progah, na katerih je te prej zagotavljala družba AIA. Navedeni zaposleni so torej menili, da je bil obrat družbe AIA prenesen na družbo TAP.
6.        Zato so nekdanji zaposleni družbe AIA v letih 1993 in 1994 vložili tožbe, s katerimi so pred Trabalho de Lisboa (delovno sodišče v Lizboni, Portugalska; v nadaljevanju: delovno sodišče v Lizboni) izpodbijali kolektivni odpust. Zahtevali so zlasti reintegracijo v družbi TAP ter izplačilo plač, ker naj bi šlo za prenos obrata.
7.        Odločitev o njihovih zahtevkih je med drugim temeljila na uporabi Direktive 77/187/EGS,(5) ki se je nanašala na varstvo pravic delavcev v primeru prenosa podjetja in ki jo je v času postopka nadomestila Direktiva 2001/23/ES.(6)
8.        Na podlagi direktiv 77/187 in 2001/23 imajo delavci v primeru spremembe delodajalca določene pravice. Zlasti velja, da se njihovo delovno razmerje neposredno prenese s prejšnjega na novega delodajalca, pri tem pa so zaščiteni pred odpovedjo zgolj iz razloga takega prenosa.(7)
9.        Vendar pa v skladu s členom 1(1) direktiv 77/187 in 2001/23 velja, da se ti dve direktivi uporabljata, če gre za „prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica pogodbenega prenosa ali združitve“. Navedeni pojem – ki ga bom imenovala „prenos obrata“ – je torej ključni pogoj, na podlagi katerega se v okviru navedenih direktiv delavcem priznajo pravice. Prvotno Direktiva 77/187 ni vsebovala opredelitve pojma „prenos obrata“, zato je razlago zagotovilo Sodišče. Navedena direktiva je bila pozneje spremenjena z Direktivo 98/50, v kateri je bila upoštevana sodna praksa Sodišča. Z Direktivo 2001/23 je bila kodificirana Direktiva 77/187, ne da bi se spremenila.(8)
10.      Potem ko so nekdanji delavci družbe AIA vložili tožbe, je delovno sodišče v Lizboni za odločitev o njihovih tožbah potrebovalo skoraj 15 let.(9) V sodbi z dne 6. februarja 2007(10) je navedeno sodišče ugotovilo, da je prišlo do prenosa obrata, ter družbi TAP
naložilo reintegracijo delavcev in izplačilo odškodnine ter izgubljenih plačil.
11.      Zoper navedeno sodbo so bile vložene pritožbe pri Tribunal da Relação de Lisboa (višje sodišče v Lizboni, Portugalska; v nadaljevanju: višje sodišče v Lizboni). V sodbi z dne 16. januarja 2008(11) je navedeno sodišče razveljavilo sodbo nižjega sodišča in zavrnilo tožbe, saj je ugotovilo, da ni prišlo do prenosa obrata z družbe AIA na družbo TAP.
12.      Delavci so zoper navedeno sodbo vložili pravna sredstva pri Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska; v nadaljevanju: portugalsko vrhovno sodišče). Pri tem so se med drugim sklicevali na sodno prakso Sodišča v zvezi z direktivama 77/187 in 2001/23 ter zahtevali vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču.
13.      Portugalsko vrhovno sodišče je s sodbo z dne 25. februarja 2009 (v nadaljevanju: sodba iz leta 2009)(12) navedena pravna sredstva zavrnilo. Zlasti je ugotovilo, da na podlagi dejanskega stanja zadeve ni mogoče ugotoviti, da gre za prenos obrata z družbe AIA na družbo TAP.(13) Navedeno sodišče je ugotovilo tudi, da ni zavezano vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, ter zavrnilo zahteve delavcev glede tega.(14)
B.      Drugi postopek (v zvezi z odškodninskim zahtevkom zoper portugalsko državo)
14.      Po zavrnitvi zadeve je J. F. Ferreira da Silva e Brito in 96 drugih nekdanjih delavcev družbe AIA vložilo odškodninsko tožbo zoper portugalsko državo pri Varas Cíveis de Lisboa (sodišče prve stopnje v Lizboni, Portugalska; v nadaljevanju: sodišče prve stopnje v Lizboni). Navedene tožeče stranke so se v tožbah sklicevale na domnevne kršitve prava Unije, ki naj bi jih storilo portugalsko vrhovno sodišče v svoji sodbi iz leta 2009.
15.      Trdili so, da je navedena sodba očitno nezakonita, ker je portugalsko vrhovno sodišče napačno razlagalo pojem „prenos obrata“ v smislu Direktive 2001/23 in ker navedeno sodišče ni izpolnilo obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe glede razlage navedenega pojma.
16.      V okviru navedenega postopka je sodišče prve stopnje v Lizboni pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe. Na podlagi navedenega predloga je bila izdana sodba z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi (v nadaljevanju: sodba Ferreira I).(15)
17.      V navedeni sodbi je Sodišče zlasti ugotovilo, da pojem „prenos obrata“ v smislu člena 1(1) Direktive 2001/23 „zajema položaj, v katerem podjetje, ki deluje na trgu čarterskih poletov, preneha na podlagi odločitve večinskega delničarja, prav tako podjetja, ki deluje v letalskem sektorju, in v katerem zadnjenavedeno prevzame položaj podjetja, ki je prenehalo, v pogodbah o najemu letal in pogodbah o čarterskih poletih, ki se izvajajo, opravlja dejavnost, ki jo je prej opravljalo podjetje, ki je prenehalo, dopusti vrnitev nekaterih delavcev, ki so bili dotlej zaposleni pri navedenem podjetju, na delo in jih določi za izvrševanje enakih nalog kot prej ter od navedenega podjetja prevzame manjšo opremo“.(16)
18.      Sodišče je ugotovilo, da je treba v sektorju letalskih prevozov prenos opredmetenih sredstev šteti za ključni dejavnik, pa tudi drugi dejavniki so močno kazali na to, da je šlo za prenos.(17) Sodišče se je sklicevalo tudi na sodbo Klarenberg(18) – ki je bila izdana nekaj dni pred sodbo iz leta 2009 – ter ugotovilo, da je pomembna ohranitev funkcionalne povezave med različnimi prenesenimi elementi, tudi če so po prenosu vključeni v novo in drugačno organizacijsko sestavo.(19)
19.      Poleg tega je Sodišče v sodbi Ferreira I ugotovilo, da mora nacionalno sodišče zadnje stopnje v okoliščinah, kot so bile tiste v zadevnem postopku v glavni stvari, ki so jih zaznamovale hkrati odločitve nižjih sodišč, ki se razhajajo glede razlage tega pojma, in ponavljajoče se težave pri razlagi tega pojma v več državah članicah, na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe glede razlage pojma „prenos obrata“.(20) Sodišče je poudarilo, da je na zadevnem področju razlaga navedenega pojma povzročila negotovost številnih nacionalnih sodišč, ki so ugotovila, da je treba vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe; ta negotovost kaže „ne le na težave pri razlagi, ampak tudi na tveganja za razhajanja v sodni praksi na ravni Unije“, zato mora sodišče zadnje stopnje izpolniti svojo obveznost predložitve zadeve Sodišču, „da se prepreči tveganje napačne razlage prava Unije“.(21)
20.      Nato je Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (okrožno sodišče v Lizboni, Portugalska; v nadaljevanju: okrožno sodišče v Lizboni), ki je očitno med tem nasledilo sodišče prve stopnje v Lizboni, s sodbo z dne 20. januarja 2020(22) zavrnilo tožbo in ugotovilo, da ni bila dokazana dovolj resna kršitev prava Unije.(23)
21.      Nekatere od navedenih tožečih strank so zoper navedeno sodbo vložile pritožbo pri višjem sodišču v Lizboni. Navedeno sodišče je s sodbo z dne 16. marca 2023(24) pritožbo zavrnilo. Ugotovilo je, da bi portugalsko vrhovno sodišče sicer moralo vložiti predlog pri Sodišču, vendar pa da navedeno sodišče ni uporabilo napačne razlage pojma „prenos obrata“. Posledično je ugotovilo, da ni prišlo do dovolj resne kršitve prava Unije.(25)
22.      J. F. Ferreira da Silva e Brito in več drugih tožečih strank (v nadaljevanju: tožeče stranke) so zoper navedeno sodbo vložili pritožbo pri portugalskem vrhovnem sodišču, ki je predložitveno sodišče v obravnavani zadevi.
23.      Navedeno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbi Ferreira I presojalo, ali lahko dejansko stanje predmetne zadeve spada na področje uporabe pojma „prenos obrata“ v smislu Direktive 2001/23, ne da bi se sklicevalo na datum izdaje sodbe iz leta 2009, torej 25. februar 2009. To bi pomenilo, da bi bilo treba upoštevati sodno prakso Sodišča, kot je obstajala na navedeni datum. Predložitveno sodišče nadalje poudarja, da je Sodišče v sodbi Ferreira I ugotovilo, da je portugalsko vrhovno sodišče kršilo člen 267 PDEU, saj je v sodbi iz leta 2009 zavrnilo vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe. Vendar pa Sodišče v navedeni sodbi ni odločalo o tem, ali je bila taka kršitev dovolj resna, saj mu tako vprašanje ni bilo postavljeno.
24.      S tem predlogom predložitveno sodišče torej sprašuje, ali odgovor iz sodbe Ferreira I velja tudi za čas, ko je bila izdana sodba iz leta 2009, s katero je bilo domnevno kršeno pravo Unije.
25.      Navedeno sodišče tudi sprašuje, ali je v sodbi iz leta 2009 prišlo do dovolj resne kršitve prava Unije, bodisi zaradi napačne razlage pojma „prenos obrata“ glede na pravo Unije bodisi zaradi neizpolnitve obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe.(26)
26.      Poleg tega, če bi Sodišče ugotovilo, da je prišlo do dovolj resne kršitve prava Unije, predložitveno sodišče sprašuje, ali je za namene presoje pogoja, ki se nanaša na vzročno zvezo, nacionalna zakonodaja, ki se uporablja(27) in ki je določala, da če delavec sprejme odpravnino, pomeni, da se strinja z odpovedjo, zato tak delavec ne mogel več izpodbijati odpovedi, v nasprotju z določbami Direktive 77/187, kar je bilo pravo Unije, ki se je v zadevnem času uporabljalo.
27.      V teh okoliščinah je portugalsko vrhovno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:
„1.      Ali je bilo treba, ob upoštevanju zgoraj navedenih dokazanih dejstev in sodne prakse Sodišča na dan 25. februarja 2009, [Direktivo 77/187] in [Direktivo 2001/23], zlasti člen 1(1) [Direktive 2001/23], s katerim je bil pojasnjen pojem ‚prenos‘, na ta dan razlagati tako, da je navedeni pojem ‚prenos obrata‘ zajemal položaj, v katerem je podjetje, ki je delovalo na trgu čarterskih poletov, prenehalo na podlagi odločitve večinskega delničarja, prav tako podjetja, ki je delovalo v letalskem sektorju, in ki je v okviru likvidacije izvedlo dejanja, ki so podrobneje opisana v zgoraj navedenih dokazanih dejstvih?
2.      Če je odgovor pritrdilen in ob upoštevanju zgoraj navedenih dokazanih dejstev ter sodne prakse Sodišča na dan 25. februarja 2009, ali odločitev iz sodbe, ki jo je na ta datum izdalo Supremo Tribunal de Justiça [(vrhovno sodišče)], ki je odločalo na zadnji stopnji in je ob upoštevanju dejstev, s katerimi je bilo seznanjeno, menilo, da je treba zgoraj navedene direktive, zlasti člen 1(1) [Direktive 2001/23] z dne 12. marca 2001, razlagati tako, da pojem ‚prenos obrata‘ ne zajema položaja, opisanega v prejšnjem vprašanju, pomeni dovolj resno kršitev prava Unije?
3.      Ali je ob upoštevanju zgoraj navedenih dokazanih dejstev in sodne prakse Sodišča na dan 25. februarja 2009 odločitev iz sodbe, ki jo je na ta datum izdalo Supremo Tribunal de Justiça [(vrhovno sodišče)], ki je odločalo na zadnji stopnji in je ob upoštevanju dejstev, s katerimi je bilo seznanjeno, menilo, da je treba člen 234 PES (zdaj člen 267 PDEU) razlagati tako, da navedeno vrhovno sodišče ob upoštevanju dejanskega stanja, opisanega v prvem vprašanju, in okoliščine, da so nižja nacionalna sodišča, ki so odločala o zadevi, izdala odločbe, ki so si nasprotovale, ni bilo zavezano Sodišču predložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe v zvezi s pravilno razlago pojma ‚prenos obrata‘ v smislu člena 1(1) [Direktive 2001/23], dovolj resna kršitev prava Unije?
4.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in če je odgovor na eno od prejšnjih vprašanj ali na obe vprašanji pritrdilen, pri čemer se ugotovi obstoj dovolj resne kršitve prava Unije, ali je treba v primeru, kakršen je obravnavani, v katerem je dokazano, da so delavci privolili v to, da bodo prejeli odpravnino zaradi kolektivnega odpusta, saj so bili prepričani, da bo družba Air Atlantis, njihov delodajalec, neizogibno prenehala, in da niso vedeli, da bo po prenehanju njihovih pogodb o zaposlitvi tožena družba TAP izvedla vsaj del dejavnosti čarterskih poletov, ki jih je do takrat opravljala družba Air Atlantis, in da bo del opreme navedene družbe, vključno z letali, prenesen na družbo TAP, člen 3(1) [Direktive 77/187] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakršen je člen 23(3) Decreto-Lei n.° 64-A/89 (uredba-zakon št. 64-A/89) z dne 27. februarja [1989], ki je bila medtem razveljavljena, vendar se je uporabljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, v skladu s katero je ‚sprejetje odpravnine iz tega člena s strani delavca enakovredno sprejetju odpovedi‘?“
28.      Sodišču so pisna stališča predložile tožeče stranke, portugalska vlada in Evropska komisija.
29.      Obravnava je potekala 16. junija 2025, na njej pa so vse navedene zainteresirane strani ter nemška in španska vlada svoja stališča tudi ustno predstavile.
III. Analiza
30.      V obravnavani zadevi je sodišče predložilo štiri vprašanja. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje naslednje. Prvič, ali gre pri ugotovitvi v sodbi iz leta 2009, da ni prišlo do prenosa obrata, za kršitev prava Unije, ki se uporablja? Drugič, če je bila navedena ugotovitev napačna, ali gre za dovolj resno kršitev, zaradi katere bi bila država odškodninsko odgovorna? Tretjič, ali gre v primeru ugotovitve portugalskega vrhovnega sodišča, da ni bilo zavezano vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe, za dovolj resno kršitev? Četrtič, ali določbe Direktive 77/187 nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki delavcem onemogoča uveljavljanje pravice do izpodbijanja kolektivnega odpusta, če sprejmejo odpravnino, do katere so upravičeni?
31.      Kot je želelo Sodišče, se bom v tej analizi osredotočila na tretje vprašanje.
32.      Ker se pri odgovoru na vprašanje, ali gre pri kršitvi prava Unije za dovolj resno kršitev, domneva, da je do kršitve sploh prišlo, bom analizo oprla na domnevo, da bi Sodišče v odgovor na prvo vprašanje ugotovilo, da je do take kršitve res prišlo.
33.      V nadaljevanju bom pojasnila, zakaj kršitev obveznosti predložitve sama po sebi ne more pomeniti, da je država odškodninsko odgovorna. Glede na to ni najustrezneje postaviti ločenega vprašanja, ali je kršitev obveznosti predložitve dovolj resna kršitev. Posledično torej tretje vprašanje razumem tako, da predložitveno sodišče sprašuje, kako kršitev obveznosti predložitve prispeva k ugotovitvi, da je kršitev prava Unije, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, dovolj resna kršitev.
34.      Analizo bom začela z obravnavo pojma dovolj resna kršitev in sodne prakse Köbler. Ugotovila bom, da lahko kršitev obveznosti predložitve, ki je v navedeni sodni praksi opredeljena kot eden od upoštevnih dejavnikov, na podlagi katerih se lahko ugotovi, da je kršitev prava Unije dovolj resna, prispeva k taki ugotovitvi v primerih, v katerih sodišče zadnje stopnje nenamerno stori sodno zmoto. V zvezi s tem je dovolj resna kršitev posledica napačne razlage ali uporabe prava Unije, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, ter kršitve obveznosti predložitve (A).
35.      Obveznost predložitve lahko prispeva k resnosti kršitve le, če v posamezni zadevi taka obveznost obstaja. Z analizo sodne prakse CILFIT, kakor je bila nedavno dopolnjena v sodbi Consorzio, bom opredelila, kdaj obstaja obveznost predložitve. Obravnavala bom vprašanje, na katerega sodba Consorzio ne daje odgovora, in sicer ali ima sodišče zadnje stopnje obveznost predložitve le, če obstaja razumen dvom o pravilni razlagi prava Unije, v nasprotju s pravilno uporabo, kot se zdi, da je bistveno v obravnavani zadevi. Menim, da ni mogoče učinkovito ločevati med razlago in uporabo, tako da za nekatere sodne odločbe obveznost predložitve ne bi veljala. To pomeni, da lahko tudi kršitev obveznosti predložitve glede uporabe prava Unije prispeva k ugotovitvi, da gre za dovolj resno kršitev (B).
36.      Vendar pa, kot bom obravnavala v oddelku (C), se kršitev obveznosti predložitve lahko opraviči, če je sodišče zadnje stopnje navedlo sprejemljive razloge za odločitev, da ne bo vložilo predloga Sodišču, vključno s pojasnilom, zakaj meni, da je v okoliščinah posamezne zadeve njegova uporaba prava Unije, vključno z upoštevno sodno prakso Sodišča, pravilna.
37.      Nazadnje, v oddelku (D) bom svojo analizo uporabila v obravnavani zadevi pri odgovoru na vprašanje, ali je portugalskemu vrhovnemu sodišču mogoče opravičiti odločitev iz sodbe iz leta 2009, da ne vloži predloga pri Sodišču.
A.      Dovolj resna kršitev prava Unije
1.      Standard iz sodbe Köbler(28)
38.      V sodbi Köbler(29) je Sodišče razširilo načelo odškodninske odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije (v nadaljevanju: bom to imenovala: odgovornost države), ki je bilo predhodno razvito in se je uporabljalo
v zvezi z nacionalnimi izvršilnimi in zakonodajnimi organi,(30) na primere, ko je kršitev prava Unije mogoče pripisati nacionalnim sodiščem zadnje stopnje.
39.      Kot je ugotovilo Sodišče, pogoji za ugotovitev take odgovornosti ostajajo enaki: namen kršenega pravnega pravila mora biti podeliti pravice posameznikom; kršitev mora biti dovolj resna; ter obstajati mora neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države članice in škodo, ki je nastala oškodovancem.(31)
40.      Odgovornost države, ne glede na institucijo države članice, ki se ji pripisuje kršitev, torej ne obstaja za vsako kršitev prava Unije, ampak le za tiste kršitve, ki jih je mogoče opredeliti kot dovolj resne. To pomeni, da se škoda, nastala posamezniku, ne povrne vedno, ko so njegove pravice, ki izhajajo iz prava Unije, kršene. Pri konceptu odgovornosti države, kot je bil razvit v pravu Unije, sta uravnoteženi
potreba po zagotavljanju učinkovitega varstva pravic posameznikov na eni strani in potreba po zagotavljanju nemotenega delovanja državnih institucij, kadar te izvajajo svoje javne naloge, na drugi strani.(32)
41.      Sodišče je v sodbi Köbler, v kateri je tako ravnovesje uporabilo v primeru odgovornosti države, ki jo je mogoče pripisati sodiščem zadnje stopnje, ugotovilo, da je treba pri opredelitvi meril za dovolj resno kršitev upoštevati posebno naravo sodne funkcije. Sodišče je torej ugotovilo, da odgovornost za sodno zmoto nastopi „le izjemoma, in sicer če je sodišče očitno kršilo pravo, ki bi ga moralo uporabiti“.(33) Standard iz sodbe Köbler je torej očitna kršitev prava Unije.
42.      Ugotoviti je torej mogoče, da če sodišče pri izvrševanju svojih nalog v dobri veri stori napako pri razlagi ali uporabi prava Unije, odgovornost države ni podana.
2.      Dejavniki za presojo resnosti kršitve
43.      Seveda ne obstaja enačba, ki bi jo bilo mogoče uporabiti v vseh primerih in na podlagi katere bi bilo mogoče opredeliti, ali gre za očitno kršitev. Zato je Sodišče opredelilo več dejavnikov, ki so pri tem lahko v pomoč.(34) Večina navedenih dejavnikov – stopnja jasnosti in natančnosti kršenega pravila, namernost kršitve, opravičljivost pravne zmote oziroma stališče, ki ga je v posameznem primeru zavzela institucija Unije – je bila že omenjena v sodni praksi, ki se ne nanaša na kršitve sodišč zadnje stopnje, ampak drugih nacionalnih organov.(35) Sodišče je temu seznamu dodalo še neizpolnitev dolžnosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe po členu 267, tretji odstavek, PDEU.
44.      Kršitev obveznosti predložitve je torej eden od dejavnikov, ki lahko vplivajo na opredelitev napačne razlage prava Unije s strani nacionalnega sodišča za dovolj resno kršitev. Za razliko od drugih navedenih dejavnikov je ta upošteven le v primeru odgovornosti države, ki jo je mogoče pripisati sodišču zadnje stopnje.
45.      Kršitev obveznosti predložitve, ki jo lahko storijo le sodišča zadnje stopnje, lahko vpliva na težo preostalih dejavnikov pri presoji, ali gre za dovolj resno kršitev. Stopnja jasnosti kršenega pravila se na primer presoja drugače, če tako kršitev stori upravni oziroma zakonodajni organ, kot pa v primeru ko sodišče zadnje stopnje zaradi nejasnosti pravila uporabi napačno razlago in napačno uporabi pravilo. Če pravilo ni jasno, mora nacionalno sodišče zadnje stopnje pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe. Nasprotno pa drug državni organ, na primer ministrstvo, ne more Sodišča prositi za pojasnilo. Nejasnost pravila je v takem primeru lahko opravičljiv razlog za kršitev takega pravila v primeru nacionalnega upravnega organa,(36) ne more pa biti opravičljiv razlog v primeru nacionalnega sodišča zadnje stopnje, ki ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe.
46.      Menim, da je glavno vprašanje, ki se postavlja pri presoji, ali gre za dovolj resno kršitev, v bistvu vprašanje, ali je napaka, ki jo zagreši državni organ, vključno s sodiščem zadnje stopnje, opravičljiva ali ne.(37)
47.      Jasno je, da kršitev ni opravičljiva, če sodišče zadnje stopnje namerno uporabi pravilo Unije v nasprotju z njegovim jasnim pomenom. To vključuje tudi očitne kršitve sodne prakse Sodišča.(38) K temu bi dodala tudi primere, v katerih sodišče zadnje stopnje ne upošteva prava Unije, vključno s sodno prakso Sodišča, in pri odločanju o zadevi uporabi le nacionalno pravo, zlasti v okoliščinah, ko se stranke v postopku pred navedenim sodiščem sklicujejo na pravo Unije. Tak primer bi se lahko štel za namerno izogibanje pravu Unije, kar bi pomenilo očitno kršitev.
3.      Prispevek kršitve obveznosti predložitve k ugotavljanju, ali gre za dovolj resno kršitev
48.      Kadar pa kršitev, ki jo pomeni napačna razlaga prava Unije, kot je bilo uporabljeno v obravnavani zadevi, ni bila namerna, je na podlagi sodne prakse Köbler mogoče ugotoviti, da jo je kljub temu mogoče šteti za dovolj resno, če sodišče zadnje stopnje v nasprotju s svojo obveznostjo iz člena 267, tretji odstavek, PDEU ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe.
49.      Glede na okoliščine se sodišču zadnje stopnje torej načeloma lahko oprosti napačna razumevanje prava Unije, zaradi katere tako sodišče sprejme napačno odločbo, vendar se mu taka napaka ne more oprostiti, če Sodišča ni prosilo za razlago v okviru postopka predhodnega odločanja, čeprav je bilo k temu zavezano.
50.       S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je bila kršitev obveznosti portugalskega vrhovnega sodišča vložiti predlog pri Sodišču dovolj resna. To vprašanje je sprožilo razpravo med udeleženci tega postopa, in sicer ali je država lahko odgovorna že samo na podlagi kršitve obveznosti predložitve.
51.      Menim, da kršitev obveznosti predložitve sama po sebi ne more povzročiti odgovornosti države.
52.      Tožba, ki temelji na odgovornosti države, je namenjena odpravi škodljivih posledic kršitve pravic posameznika, ki izhajajo iz prava Unije. Če je taka kršitev posledica sodne zmote nacionalnega sodišča zadnje stopnje, mora biti kršena določba prava Unije namenjena podeljevanju pravic posameznikom.
53.      Obveznost predložitve, ki jo ima nacionalno sodišče zadnje stopnje, ni obveznost do stranke. Z drugimi besedami, kot so v tem postopku trdile tožeče stranke ter nemška in španska vlada, pri členu 267, tretji odstavek, PDEU ne gre za pravilo, katerega namen je podeliti pravice posamezniku.(39) Ker ne gre za pravico, tudi kršitev pravice ni mogoča in posledično država ne more biti odgovorna za tako kršitev. Na kratko – odškodninska tožba zaradi odgovornosti države ni način izvrševanja obveznosti predložitve.(40)
54.      V okviru navedene tožbe kršitev obveznosti predložitve postane upoštevna le kot dejavnik, ki prispeva k ugotovitvi, da je napačna razlaga ali uporaba prava Unije, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, dovolj resna, da povzroči odgovornost države.(41) Če sodišče zadnje stopnje ni vložilo predloga pri Sodišču, čeprav bi to moralo storiti, vendar je kljub temu pravilno razlagalo in uporabilo pravo Unije, škoda, ki jo je mogoče povrniti, ni nastala, posledično pa tudi ne odgovornost države.
55.      Če pa sodišče zadnje stopnje napačno razlaga ali uporabi pravo Unije, s čimer posameznika prikrajša za pravice, ki jih ima ta na podlagi prava Unije, se taka kršitev šteje za dovolj resno, če sodišče napačno ni vložilo predloga pri Sodišču. Razlog je v tem, da do kršitve pravic posameznika ne bi prišlo, če bi sodišče izpolnilo svojo obveznost predložitve, s čimer bi Sodišču omogočilo zagotoviti pravilno razlago prava Unije.
56.      V skladu s tem se zdi, da je enačba za presojo, ali je nenamerna kršitev prava Unije, ki jo zagreši sodišče zadnje stopnje, dovolj resna, naslednja: kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice posameznikom + kršitev obveznosti predložitve = dovolj resna kršitev.
57.      Iz navedene enačbe izhajata dve vprašanji, pomembni za odgovor na tretje vprašanje, ki ju bom obravnavala v nadaljevanju. Prvič, ali ima sodišče zadnje stopnje obveznost predložitve, če ni prepričano o pravilni uporabi, ne pa o pravilni razlagi prava Unije? Če dvomi o uporabi ne sprožijo obveznosti predložitve, to, da sodišče ni vložilo predloga pri Sodišču, ne more biti dejavnik, ki vodi do dovolj resne kršitve. Drugič, če sodišče zadnje stopnje krši svojo obveznost predložitve, se je mogoče vprašati, ali je tako kršitev kljub temu mogoče opravičiti, tako da ni podana dovolj resna kršitev.
58.      V slednjem primeru bi bilo treba enačbo nekoliko prilagoditi: kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice posameznikom + neopravičljiva kršitev obveznosti predložitve = dovolj resna kršitev.
59.      Če povzamem, za namene ugotavljanja, ali gre pri sodni zmoti sodišča zadnje stopnje za dovolj resno kršitev, da povzroči odgovornost države, je kršitev obveznosti predložitve šteti le en dejavnik, ki ga je treba upoštevati. Kršitev obveznosti predložitve sama po sebi še ne more utemeljiti odgovornosti države. Če sodišče napačno ne vloži predloga pri Sodišču, vendar pravo Unije pravilno uporabi, taka odgovornost ne more nastati. Če sodišče namerno napačno uporabi pravo Unije, je kršitev že sama po sebi dovolj resna. V primeru nenamerne kršitve prava Unije, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, pa je taka kršitev dovolj resna, če je sodišče kršilo svojo obveznost predložitve na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU.
B.      Kdaj obstaja obveznost predložitve
1.      Zadeva CILFIT
60.      Člen 267, tretji odstavek, PDEU določa obveznost nacionalnih sodišč zadnje stopnje predložiti Sodišču vprašanja glede razlage (ali veljavnosti) prava Unije, na katera potrebujejo odgovor, da lahko odločijo o zadevi, ki jim je predložena.
61.      V sodbi
CILFIT je Sodišče opredelilo tri primere – neupoštevnost, acte éclairé in acte clair –
v katerih nacionalna sodišča zadnje stopnje nimajo obveznosti predložitve.(42)
62.      Če preskočimo prvi
primer, ki v obravnavani zadevi ni upošteven, gre za primer acte éclairé, kadar je Sodišče že zagotovilo razlago upoštevnega pravila prava Unije v enakih ali podobnih okoliščinah, četudi zadevna vprašanja niso povsem enaka.(43) Primer
acte clair
je podan, kadar je pravilna uporaba prava Unije tako očitna, „da ne dopušča nobenega prostora za kakršen koli upravičen dvom o načinu reševanja postavljenega vprašanja“.(44)
63.      V obravnavani zadevi ne morem z gotovostjo reči, ali je mogoče odločitev portugalskega vrhovnega sodišča, da ne bo vložilo predloga pri Sodišču, potencialno upravičiti kot primer acte éclairé ali acte clair. Ko je portugalsko vrhovno sodišče izdalo sodbo iz leta 2009, je že obstajalo več sodb, v katerih je Sodišče zagotovilo razlago pojma „prenos obrata“ v smislu direktiv 77/187 in 2001/23. Vendar pa okoliščine, v katerih je Sodišče zagotovilo navedene razlage, niso bile enake okoliščinam obravnavane zadeve.
64.      Če bi bile okoliščine, v katerih je Sodišče že zagotovilo razlago pojma „prenos obrata“, dovolj podobne, bi bilo mogoče vprašanje, ali gre za kršitev obveznosti predložitve, presojati glede na primer
acte éclairé. V nasprotnem primeru pa bi bilo mogoče šteti, da obstoječa sodna praksa prispeva k jasnosti pojma, tako da v trenutku, ko je portugalsko vrhovno sodišče izdalo sodbo iz leta 2009, ni bilo več nobenega upravičenega dvoma o tem, kako je navedeni pojem treba uporabiti v novih okoliščinah obravnavane zadeve. Vprašanje, ali gre za kršitev obveznosti predložitve, bi se tako presojalo glede na primer acte clair.(45)
65.      Menim, da obravnavane zadeve ni treba uvrstiti v okvir enega od navedenih dveh primerov. Ker je primarni namen obveznosti predložitve zagotoviti enotnost prava Unije, je vprašanje, na katerega je treba odgovoriti, da se lahko ugotovi, ali je bila kršena obveznost predložitve, enako: ali je portugalsko vrhovno sodišče lahko ugotovilo, da v specifičnih okoliščinah spora, ki ga je obravnavalo, ne obstaja noben upravičen dvom glede tega, da bi Sodišče ali sodišča zadnje stopnje drugih držav članic enako razlagala pojem „prenos obrata“.
66.      Če je odgovor na navedeno vprašanje pritrdilen, ni bilo kršitve obveznosti predložitve, posledično pa tudi kršitve prava Unije ni mogoče šteti za dovolj resno, razen če gre za namerno kršitev.
2.      Zadeva Consorzio: razlaga v primerjavi z uporabo
67.      Sodna praksa CILFIT je bila podrobneje opredeljena v sodbi
Consorzio. V navedeni zadevi je Sodišče potrdilo tri primere iz zadeve CILFIT, vendar je navedlo tudi dve potencialno pomembni razliki.
68.      Prvič, v sodbi
Consorzio je Sodišče, kot navaja stroka, spremenilo besedilo, v skladu s katerim vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ni potrebna, če je pravilna razlaga prava Unije (in ne pravilna uporaba prava Unije) tako očitna, da ne dopušča nikakršnega razumnega dvoma.(46) Vprašanje, ki je ostalo neodgovorjeno, je, ali je Sodišče želelo izključiti obveznost predložitve v okoliščinah, ko ima sodišče zadnje stopnje dvome glede pravilne uporabe prava Unije.
69.      Drugič, Sodišče je ugotovilo, da mora sodišče zadnje stopnje, ki se odloči, da ne bo vložilo predloga Sodišču, svojo odločitev obrazložiti glede na tri primere iz zadeve CILFIT.(47) Menim, da je mogoče na podlagi take ustrezne obrazložitve opravičiti kršitev obveznosti predložitve, kar posledično pomeni, da ne gre za dovolj resno kršitev.
70.      Sprememba formulacije z uporabe na razlago v sodbi
Consorzio je sprožila živahno strokovno razpravo o tem, ali je Sodišče sprejelo predlog generalnega pravobranilca M. Bobka v navedeni zadevi, ki se je skliceval na razlikovanje med razlago in uporabo prava Unije.(48) Ta je predlagal, da imajo sodišča zadnje stopnje obveznost predložitve le, če je to potrebno zaradi enotne razlage prava Unije, ne pa kadar imajo dvome glede pravilne uporabe prava Unije.(49)
71.      Generalni pravobranilec M. Bobek je pojasnil, da se namen postopka predhodnega odločanja, ki je v pomoči nacionalnim sodiščem pri uporabi prava Unije, uresničuje s pooblastilom sodišč, da vložijo predlog; to je razlog, zakaj lahko katero koli nacionalno sodišče kadar koli vloži predlog. Postopek predhodnega odločanja pa ima tudi splošni cilj zagotoviti enotno razlago prava Unije; to je razlog, zakaj sodišča zadnje stopnje morajo vložiti predlog. Generalni pravobranilec M. Bobek je menil, da je obveznost iz člena 267, tretji odstavek, PDEU namenjena slednjemu cilju in da sodišč zadnje stopnje ne bi smela zavezovati k vložitvi predloga vsakokrat, ko bi uporaba prava Unije lahko pomenila težavo. Povedano drugače, če sodišče zadnje stopnje uporabi pravo Unije, glede katerega je že bila zagotovljena razlaga oziroma ki je že samo po sebi jasno, potem ne obstaja obveznost predložitve.
72.      Stroka se ne strinja glede pomembnosti spremembe formulacije v sodbi
Consorzio. Nekateri menijo, da iz navedene zadeve izhaja, da je Sodišče sprejelo predlog generalnega pravobranilca M. Bobka glede razlikovanja med razlago in uporabo,(50) drugi pa so bolj previdni in pojasnjujejo, da izraz „pravilna razlaga prava Unije“ vključuje tudi pravilno uporabo prava Unije.(51)
73.      Zakaj je navedeno vprašanje upoštevno v obravnavani zadevi?
74.      Načeloma potrebujejo nacionalna sodišča razlago prava Unije, ki jo zagotovi Sodišče, da lahko uporabijo pravo Unije in odločijo o sporu, ki jim je bil predložen. Vprašanje razlage prava Unije je vedno povezano z dejanskim stanjem zadeve. Generalni pravobranilec M. Bobek je menil, da morebitne razlike v tem, kako različna nacionalna sodišča uporabljajo pravo Unije, ne bi smele povzročati pomislekov glede cilja zagotavljanja enotne razlage prava Unije. Po njegovem mnenju torej sodišče, ki potrebuje pomoč Sodišča, da bi uporabilo pravo Unije, nima obveznosti predložitve. Iz tega bi torej sledilo, da če ne obstaja obveznost predložitve, ne more biti kršitve navedene obveznosti, ki bi jo bilo mogoče upoštevati pri presoji, ali je kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice posameznikom, dovolj resna, da je podana odgovornost države.
75.      Če sprejmemo navedeni predlog, bi bilo treba v okviru sodne odločbe o tožbi glede odgovornosti države opredeliti, ali je sodišče zadnje stopnje storilo napako pri razlagi ali uporabi prava Unije. V slednjem primeru je mogoče izključiti kršitev obveznosti predložitve kot dejavnik, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da je bila kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice posameznikom, dovolj resna.
76.      Če pa Sodišče pri spremembi formulacije v sodbi
Consorzio ni izključilo vprašanj uporabe prava Unije iz obveznosti predložitve, ni treba ugotavljati, ali je sodišče zadnje stopnje razlagalo ali uporabljalo pravo Unije.
77.      Napako portugalskega sodišča zadnje stopnje v sodbi iz leta 2009 bi bilo mogoče razumeti kot napako pri uporabi prava Unije, saj je navedeno sodišče upoštevalo pojem „prenos obrata“ iz zakonodaje Unije, kakor ga je Sodišče razlagalo v upoštevni sodni praksi, nato pa ga je napačno uporabilo v zadevi, o kateri je odločalo.(52) Če uporaba prava Unije ne sproži obveznosti predložitve, kršitev take obveznosti ni upoštevna kot dejavnik pri presoji resnosti kršitve.(53)
78.      Vendar to ni bila ugotovitev Sodišča v sodbi
Ferreira I. Ugotovilo je namreč, da bi portugalsko vrhovno sodišče moralo vložiti predlog.(54) Na podlagi tega ugotavljam, da bodisi Sodišče ne razlikuje med razlago in uporabo v primeru obveznosti predložitve, bodisi meni, da je portugalsko vrhovno sodišče storilo napako v razlagi in ne napake v uporabi.
79.      Pojasnilo Sodišča glede spremembe formulacije v sodbi
Consorzio bi torej lahko vplivalo na odgovor predložitvenemu sodišču.
80.      Ob tem pa me ne prepriča trditev, da bi moralo Sodišče uporabiti razlikovanje med razlago in uporabo kot merilo za potrditev ali izključitev obveznosti predložitve. Za to obstajata dva glavna razloga.
81.      Prvi razlog je, da navedenega razlikovanja ni mogoče utemeljiti na podlagi objektivnega pravila. Razlago je mogoče opredeliti kot postopek, ki omogoča razumevanje pomena pravila. Uporabo pa je mogoče razumeti kot silogizem, pri katerem je premissa maior splošno pravno pravilo, premissa minor pa dejansko stanje zadeve. Kot je navedel generalni pravobranilec F. Capotorti v zadevi CILFIT, je težava v tem, da uporaba brez razlage ni mogoča; sodišče mora pravilo najprej razložiti, da ga lahko uporabi za dejansko stanje zadeve, če ne zaradi drugega pa vsaj, da ugotovi, da je pomen pravila popolnoma jasen.(55) Če želi torej sodišče ugotoviti, da je premissa maior jasna v smislu primera acte clair, mora najprej navedeno premiso razložiti.
82.      Posledično torej razmejitve med razlago in uporabo, ki bi temeljila na neki v naprej določeni ravni splošnosti, ni mogoče določiti. Različne osebe lahko različno presodijo, kje se konča razlaga in začne uporaba.(56)
83.      Drugi razlog, zakaj menim, da Sodišče ne bi smelo razlikovati med razlago in uporabo, je, da so lahko razlike v uporabi prav tako upoštevne z vidika enotnosti prava Unije.
84.      Vzemimo primer generalnega pravobranilca M. Bobka glede uporabe prava Unije, v zvezi s katero nacionalno sodišče zadnje stopnje ne bi smelo imeti obveznosti predložitve: ali se trčenje letala s ptico šteje za izredne razmere, zaradi katerih je letalska družba na podlagi prava Unije, ki se uporablja,(57) oproščena
obveznosti plačila odškodnine potnikom, katerih let je bil odpovedan ali prestavljen.(58) Poudaril je, da je Sodišče že zagotovilo razlago pojma „izredne razmere“ kot „dogodek, ki […] ni neločljivo povezan z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in ki […]
ni opazen pri dejanskem nadzoru“.(59) Po njegovem mnenju sodišče pri odločanju o tem, ali gre pri trčenju letala s ptico za izredne razmere, uporabi pravo Unije.
85.      Tudi če bi se strinjala, da gre za primer uporabe (če bi bilo razlikovanje med razlago in uporabo sprejeto), pa bi bilo v takem primeru treba vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, da se zagotovi enotnost prava Unije. Prav mogoče je, da eno sodišče ugotovi, da je trčenje letala s ptico neločljivo povezano z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika (nenazadnje, letala letijo), četudi na to ne more vplivati, in da zato ne gre za izredne razmere. Drugo sodišče pa bi lahko odločilo drugače in ugotovilo, da gre pri takem trčenju za izredne razmere, saj se to ne zgodi pogosto, v vsakem primeru pa letalski prevoznik tega ne more predvideti. Posledično bi prvo sodišče, ki bi – kot vemo danes – storilo napako,(60) letalski družbi naložilo plačilo odškodnine, drugo sodišče pa ne. Potniki in letalske družbe, ki bi se torej znašli v enakih okoliščinah, bi bili obravnavani različno.
86.      Splošni cilj zagotavljanja enotnosti prava Unije ni sam sebi namen; enotnost je potrebna, da se omogoči enako obravnavanje subjektov prava Unije v enakih okoliščinah. To pomeni, da bi morala sodišča z vidika cilja zagotavljanja enotnosti prava Unije v zgoraj navedenem primeru vložiti predlog Sodišču, četudi so zgolj uporabljala pravo Unije.
87.      Če povzamem, menim, da se Sodišče ne bi smelo sklicevati na razlikovanje med razlago in uporabo, da bi uporabo izključilo iz obveznosti predložitve na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU.(61) Če je sodišče zadnje stopnje nepravilno uporabilo pravo Unije, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, bi tako lahko nevložitev predloga vodila do dovolj resne kršitve za namene ugotavljanja odgovornosti države. Z drugimi besedami, nepravilna uporaba lahko pomeni drugi element v enačbi iz točke 56 teh sklepnih predlogov.
88.      V obravnavani zadevi, tudi če se šteje, da je portugalsko vrhovno sodišče uporabilo in ne razlagalo pojem „prenos obrata“ iz prava Unije, to sodišče ne bi smelo biti zgolj na podlagi tega oproščeno obveznosti predložitve. Njegovo odločitev, da ne bo vložilo predloga, je mogoče upravičiti le, če je navedeno sodišče ugotovilo, da bi Sodišče in druga sodišča zadnje stopnje navedeni pojem v okoliščinah obravnavane zadeve uporabila enako.
89.      Kot sem pojasnila, je Sodišče v sodbi
Ferreira I ugotovilo, da bi portugalsko vrhovno sodišče v okoliščinah obravnavane zadeve moralo vložiti predlog pri Sodišču. Iz tega je mogoče sklepati, da je kršilo svojo obveznost predložitve na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, kar bi vodilo do zaključka, da je bila njegova nepravilna uporaba pojma „prenos obrata“ iz prava Unije dovolj resna.
90.      Še vedno pa se je mogoče vprašati, ali je mogoče opravičiti kršitev obveznosti predložitve.
91.      Menim, da je sodišču zadnje stopnje dejansko mogoče opravičiti nevložitev predloga, tudi če Sodišče pozneje ugotovi, da bi tak predlog moralo vložiti. To pomeni, da poznejša ugotovitev Sodišča sama po sebi še ne pomeni, da gre za neopravičljivo kršitev obveznosti predložitve.
92.      Če je sodišče zagotovilo razumno obrazložitev, zakaj je v času sprejetja odločbe menilo, da v okoliščinah zadeve taka obveznost ne obstaja, njegova kršitev obveznosti predložitve ne pomeni dovolj resne kršitve uporabe prava Unije. S tem pa smo pri drugi novosti iz sodbe Consorzio, v skladu s katero morajo sodišča zadnje stopnje pojasniti, zakaj ne bodo vložila predloga.
C.      Pomembnost obrazložitve
93.      Tudi če menim, da ni mogoče koristno razlikovati med razlago in uporabo, da se sodišča zadnje stopnje razbremeni obveznosti predložitve, pa menim, da je treba takim sodiščem pustiti dovolj svobode pri razlagi in uporabi prava Unije.
94.      Kot je bilo že ugotovljeno v sodbi
van Gend & Loos,(62) so nacionalna sodišča del sodstva Unije. V nedavni sodni praksi je bil njihov položaj kot sodišča Unije še poudarjen in okrepljen.(63)
95.      V takem sistemu mora razmerje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči temeljiti na vzajemnem zaupanju. Načeloma ni nobenega razloga za dvom v to, da bodo sodišča zadnje stopnje vložila predlog pri Sodišču, če bodo menila, da je to pomembno z vidika enotnosti prava Unije. Zato menim, da so strahovi glede neenotnosti kot posledica kršitev obveznosti predložitve pretirani.(64)
96.      Menim, da obveznost obrazložitve, ki zavezuje nacionalna sodišča na podlagi člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in ki je bila v sodbi
Consorzio okrepljena v zvezi z obrazložitvijo odločitve, da se ne vloži predlog pri Sodišču, zadostuje za zagotovitev, da bodo sodišča pri odločanju o predložitvi v posamezni zadevi upoštevala interese enotnosti prava Unije.
97.      Kot je bilo že navedeno, je Sodišče v sodbi
Consorzio ugotovilo, da morajo sodišča zadnje stopnje navesti razloge za odločitev, zakaj niso vložila predloga, in sicer glede na tri primere iz zadeve CILFIT. Menim, da je taka obrazložitev primeren način za zagotavljanje enotnosti prava Unije, hkrati pa se zagotavlja tudi učinkovito varstvo pravic posameznikov.
98.      Kot sem navedla v sklepnih predlogih v zadevi Remling,(65) je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, če ustrezno pojasni razloge, zaradi katerih ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, lahko oproščeno odgovornosti iz sodbe Köbler.
99.      Kakšna mora biti obrazložitev, da se z njo lahko opraviči odločitev o nevložitvi predloga pri Sodišču? Z ustrezno obrazložitvijo se zahteva, da sodišče zadnje stopnje pojasni, zakaj ob upoštevanju sodne prakse o razlagi določenega pravila Unije meni, da ne obstajajo razumni dvomi o uporabi tega pravila na določen način za specifično dejansko stanje.
100. Če sodišče pojasni, zakaj meni, da je taka uporaba pravilna, s tem izrazi tudi svoje mnenje, da Sodišče ali sodišča zadnje stopnje drugih držav članic ne bi odločila drugače.
101. Sodiščem ni mogoče pripraviti kontrolnega seznama ustreznih pojasnil, saj so ta odvisna od okoliščin posamezne zadeve. Mogoče pa je opredeliti, kaj se ne šteje za ustrezno obrazložitev – na primer prazna trditev, da sodišče nima dvomov glede pravilne uporabe prava Unije brez razlage, zakaj meni tako, ali pa mehansko naštevanje upoštevnih sodb Sodišča brez kakršne koli razlage, zakaj je sodišče v specifični zadevi na njihovi podlagi odločilo, kot je.
102. Obravnavana zadeva izhaja iz časa, ko še ni veljala obveznost sodišč zadnje stopnje, v skladu s katero morajo ta ob upoštevanju meril iz zadeve CILFIT navesti razloge za svojo odločitev o nevložitvi predloga in ki pred sodbo Consorzio še ni bila izrecno opredeljena.
103. Vendar pa obveznost obrazložitve v nobenem primeru ne temelji na členu 267 PDEU, ampak na členu 47 Listine kot del pravice do nepristranskega sodišča, njen namen pa je zagotoviti, da stranke postopka razumejo, zakaj je bila sprejeta določena odločitev.(66) Načeloma bi ustrezna obrazložitev, zakaj je bilo določeno pravilo uporabljeno na določen način, vključevala tudi obrazložitev, zakaj sodišče ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, pa četudi ne izrecno.
104. Tudi če bi Sodišče, kot v obravnavani zadevi, pozneje ugotovilo, da bi sodišče zadnje stopnje moralo vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, to tako še ne pomeni, da (zdaj očitna) kršitev obveznosti predložitve samodejno pomeni, da je kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice posameznikom, dovolj resna.
105. Z ustrezno obrazložitvijo nepredložitve je mogoče opravičiti kršitev obveznosti predložitve in taka obrazložitev ne bi vodila do dovolj resne kršitve.
106. Taka razlaga razmerja med kršitvijo prava Unije, ki podeljuje pravice, in kršitvijo obveznosti predložitve je skladna z rezultatom v sodbi
Köbler. V navedeni zadevi je Sodišče ugotovilo, da je avstrijsko sodišče zadnje stopnje napačno uporabilo pravo Unije in da bi moralo vztrajati pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Vendar je Sodišče kljub temu ugotovilo, da je odločitev o nevložitvi predloga mogoče opravičiti, ker je sodišče napačno razumelo upoštevno sodbo Sodišča. Posledično je Sodišče ugotovilo, da ne gre za dovolj resno kršitev.(67)
107. Za konec tega dela analize, če sodišče zadnje stopnje zagotovi razumno obrazložitev, zakaj je na določen način uporabilo pravo Unije, vključno z upoštevno sodno prakso, je, tudi če se pozneje ugotovi, da taka uporaba ni bila pravilna, odločitev sodišča o nevložitvi predloga mogoče opravičiti in ta
ne vodi do ugotovitve dovolj resne kršitve za namene odgovornosti države.
D.      Uporaba v obravnavani zadevi
108. V obravnavani zadevi ugotavljam, da kadar je rešitev zadeve odvisna od uporabe pojmov, katerih pomen je močno odvisen od dejanskega stanja, kot je na primer pojem „prenos obrata“, je mogoče, da dva sodnika na podlagi istih okoliščin sprejmeta različno odločitev o tem, ali gre za prenos obrata.(68)
109. Dejansko sta portugalsko vrhovno sodišče v sodbi iz leta 2009 in Sodišče v sodbi
Ferreira I odločila različno.
110. Če Sodišče v odgovor na prvo vprašanje potrdi, da je portugalsko vrhovno sodišče nepravilno uporabilo pojem „prenos obrata“ iz prava Unije, bi odločitev navedenega sodišča v sodbi iz leta 2009, da ne bo vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, lahko prispevala k ugotovitvi, da je šlo pri navedeni nepravilni uporabi za dovolj resno kršitev. Vendar pa bi bilo tako le, če navedeno sodišče ni zagotovilo ustrezne obrazložitve v sodbi iz leta 2009, zakaj je na podlagi sodne prakse Sodišča ugotovilo, da v okoliščinah zadeve ni prišlo do prenosa obrata.
111. Čeprav je Sodišče v sodbi
Ferreira I ugotovilo, da bi portugalsko vrhovno sodišče moralo vložiti predlog, to še ne pomeni, da take kršitve ni mogoče opravičiti. V sodbi
Ferreira I Sodišče ni odločalo o tem, kako kršitev obveznosti predložitve prispeva k ugotovitvi, da gre za dovolj resno kršitev za namene odgovornosti države.
112. Zdi se mi, da je portugalsko vrhovno sodišče upoštevalo ustrezno sodno prakso Sodišča ter je pojasnilo, zakaj je na podlagi navedene sodne prakse ugotovilo, da v okoliščinah zadeve ni prišlo do prenosa obrata (glej točko 13 teh sklepnih predlogov).(69) Vendar pa mora to preveriti predložitveno sodišče na podlagi obrazložitve v sodbi iz leta 2009.
113. Prav tako menim, da je portugalsko vrhovno sodišče prav na podlagi navedene sodne prakse Sodišča ugotovilo, da vložitev predloga ni potrebna. Menilo je, da pomen pojma „prenos obrata“ dovolj jasno izhaja iz razlage Sodišča, da je mogoče odločiti o zadevi.
114. Sodišče pa je v sodbi
Ferreira I ugotovilo, da je eden od razlogov, zakaj bi portugalsko vrhovno sodišče moralo vložiti predlog, prav dejstvo, da so druga nacionalna sodišča ugotovila, da je pojem „prenos obrata“ kompleksen in so pogosto vložila predlog glede tega (glej točko 19 teh sklepnih predlogov). Sodišče je torej nekoliko paradoksalno ugotovilo, da so prav številne razlage, ki jih je zagotovilo v različnih zadevah, razlog, zakaj bi moralo portugalsko vrhovno sodišče ponovno vložiti predlog. Navedeno sodišče pa je nasprotno menilo, da so navedene razlage razlog, zakaj vložitev novega predloga ni potrebna, saj je ugotovilo, da je na podlagi obstoječe sodne prakse dovolj poučeno, da lahko navedeni pojem uporabi v novih okoliščinah zadeve, ki jo je obravnavalo.
115. Menim, da je stališče portugalskega vrhovnega sodišča sprejemljivo
pojasnilo, zakaj je ugotovilo, da vložitev predloga ni potrebna. Vendar pa to velja, če je dejansko pojasnilo, zakaj obstoječa sodna praksa ne dopušča razumnega dvoma glede pomena pojma „prenos obrata“ za namene uporabe navedenega pojma v okoliščinah zadeve.
IV.    Predlog
116. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Supremo Tribunal de Justiça (vrhovno sodišče, Portugalska), odgovori:
Pri ugotavljanju, ali sodna zmota sodišča zadnje stopnje pomeni dovolj resno kršitev, da se ugotovi odgovornost države, je kršitev obveznosti predložitve le eden od dejavnikov, ki jih je treba upoštevati. Kršitev obveznosti predložitve lahko prispeva k ugotovitvi, da je kršitev prava Unije, ki podeljuje pravice, dovolj resna, ne more pa sama po sebi utemeljiti odgovornosti države.
Ne glede na to, ali je sodišče zadnje stopnje nepravilno razlagalo ali nepravilno uporabilo pravo Unije, ki podeljuje pravice posameznikom, lahko nevložitev predloga pomeni dovolj resno kršitev za namene odgovornosti države.
Če pa sodišče zadnje stopnje zagotovi ustrezno obrazložitev, zakaj je na določen način uporabilo pravo Unije, vključno z ustrezno sodno prakso, je mogoče njegovo odločitev o nevložitvi predloga opravičiti in ne pomeni dovolj resne kršitve za namene odgovornosti države.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Sodba z dne 30. septembra 2003 (C‑224/01, EU:C:2003:513; v nadaljevanju: sodba Köbler).
3      Sodba z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:335; v nadaljevanju: sodba CILFIT).
4      Sodba z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in
Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799; v nadaljevanju: sodba Consorzio).
5      Direktiva Sveta z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov obratov (UL 1977, L 61, str. 26). Navedena direktiva je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998 (UL 1998, L 201, str. 88).
6      Direktiva Sveta z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 5, zvezek 4, str. 98).
7      Glej v zvezi s tem člena 3 in 4 ter drugo uvodno izjavo Direktive 77/187; pa tudi člena 3 in 4 ter uvodno izjavo 3 Direktive 2001/23.
8      Glej v zvezi s tem člen 1(1)(b) ter uvodne izjave 1, 7 in 8 Direktive 2001/23.
9      Zaradi dolgotrajnosti postopka je Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP) ugotovilo kršitev člena 6(1) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) zaradi preseženega razumnega roka ter kršitev člena 13 EKČP, ker ni bilo zagotovljeno učinkovito pravno sredstvo za pritožbo nad predolgim trajanjem postopka. Glej ESČP, 22. maj 2012, Ferreira da Silva e Brito in drugi proti Portugalski, CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10      Glej zlasti str. od 74 do 79 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika).
11      Glej zlasti str. od 49 do 57 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika).
12      Glej zlasti str. od 157 do 181 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika). Navedena sodba je povzeta v predložitveni odločbi v obravnavani zadevi.
13      V sodbi iz leta 2009 je portugalsko vrhovno sodišče v bistvu razsodilo tako. Prvič, navedeno sodišče je opredelilo zakonodajni okvir, ki ureja prenos obrata, pri čemer je upoštevalo cilje nacionalne zakonodaje ter določbe direktiv 77/187 in 2001/23, pa tudi sodno prakso Sodišča glede presoje vprašanja, ali gre za prenos obrata ali ne. Drugič, navedeno sodišče je opravilo zadevno presojo v predmetni zadevi, ob upoštevanju meril iz nacionalne zakonodaje in prava Unije. Med drugim je ugotovilo, da ne obstaja noben formalni akt o prenosu med družbama AIA in TAP in da prav tako ne gre za dejanski prenos več ločenih elementov, ki bi bili ponovno organizirani v okviru družbe TAP kot avtonomna poslovna enota, pa tudi če bi se domnevalo, da bi bilo mogoče na podlagi ločenega prenosa premoženja ponovno oblikovati obrat kot gospodarsko enoto znotraj prejemnika, to v predmetni zadevi ni bilo dokazano. Prav tako je upoštevalo več elementov in ugotovilo, da iz nobenega ne izhaja, da gre za prenos obrata z družbe AIA na družbo TAP, pri čemer se je sklicevalo na sodno prakso Sodišča.
14      V sodbi iz leta 2009 je portugalsko vrhovno sodišče v bistvu razlogovalo tako. Prvič, na podlagi vsebine zadevnih direktiv, njihove razlage s strani Sodišča in elementov predmetne zadeve naj ne bi obstajal noben razumen dvom o razlagi, na podlagi katerega bi bilo treba vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe. Drugič, Sodišče je oblikovalo ustaljeno sodno prakso glede razlage pojma „prenos obrata“, saj Direktiva 2001/23 odraža konsolidacijo pojmov iz navedene sodne prakse, ki so odslej jasni v smislu razlage s strani sodišč (nacionalnih sodišč in sodišč Unije), kar naj bi pomenilo, da predhodno posvetovanje s Sodiščem ni bilo potrebno. Tretjič, vprašanje skladnosti nekaterih določb nacionalnega prava z navedeno direktivo naj ne bi moglo biti vprašanje predloga za sprejetje predhodne odločbe. Četrtič, Sodišče naj ne bi moglo ugotavljati, ali se pravilo prava Unije uporablja v določenih okoliščinah, ki jih obravnava nacionalno sodišče države članice; posledično torej vprašanja, ali je razlaga Sodišča glede direktiv 77/187 in 2001/23 skladna z razlago in uporabo nacionalne zakonodaje o prenosu obrata s strani višjega sodišča v Lizboni, ni mogoče predložiti Sodišču.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Sodba Ferreira I (točka 35).
17      Glej sodbo Ferreira I (točke od 29 do 31).
18      Sodba z dne 12. februarja 2009 (C‑466/07, EU:C:2009:85; v nadaljevanju: sodba Klarenberg). Če spomnim, sodba iz leta 2009 je bila izdana 25. februarja 2009.
19      Glej sodbo Ferreira I (točke od 32 do 34).
20      Glej sodbo Ferreira I (točka 45). V zvezi s tem je Sodišče v točkah 41 in 42 navedene sodbe jasno navedlo, da zgolj obstoj nasprotujočih si odločb, ki so jih izdala nižja sodišča, ne more biti odločilni element, zaradi katerega bi nastala obveznosti predložitve zadeve Sodišču. To je bilo v skladu s sodbo z dne 9. septembra 2015, X in van Dijk (C‑72/14 in C‑197/14, EU:C:2015:564, točke od 52 do 63), o kateri je isti senat Sodišča odločal na isti dan kot v sodbi
Ferreira I; v sodbi
X in van Dijk je Sodišče ugotovilo, da sodišče zadnje stopnje ni zavezano predložiti zadeve Sodišču zgolj na podlagi dejstva, da je nižje sodišče v podobni zadevi vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, prav tako sodišče zadnje stopnje ni zavezano počakati, dokler Sodišče ne zagotovi odgovora na navedeno vprašanje.
21      Glej sodbo Ferreira I (točki 43 in 44).
22      Glej zlasti strani od 203 do 215 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika).
23      V navedeni sodbi je okrožno sodišče v Lizboni ugotovilo, da ni prišlo do napake pri razlagi pojma „prenos obrata“ na podlagi Direktive 2001/23. Med drugim je poudarilo, da je portugalsko vrhovno sodišče svojo odločitev ob upoštevanju prava Unije temeljito obrazložilo in priznalo, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča opraviti celovito analizo okoliščin zadeve. Tudi naj ne bi bilo mogoče trditi, da je portugalsko vrhovno sodišče storilo napako, ko se ni sklicevalo na sodbo Klarenberg, saj je to vprašanje na splošno obravnavalo. Navedeno sodišče je ugotovilo tudi, da je portugalsko vrhovno sodišče logično in koherentno obrazložilo svojo odločitev, da ne bo vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, ter da tudi če bi se na podlagi informacij, ki so postale znane pozneje, izkazalo, da je bila ta odločitev napačna, naj take napake ne bi bilo mogoče šteti za dovolj resno kršitev prava Unije.
24      Glej zlasti strani od 318 do 382 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika).
25      Višje sodišče v Lizboni je v navedeni sodbi ugotovilo, da glede na celovito presojo vseh dejavnikov in okoliščin, ki jo je treba opraviti na podlagi sodne prakse Sodišča, portugalsko vrhovno sodišče ni uporabilo napačne razlage pojma „prenos obrata“. Med drugim je poudarilo, da sodba Klarenberg ne spremeni navedene presoje ter da je nacionalno sodišče tisto, ki je pristojno odločiti, ali je v specifični zadevi prišlo do prenosa obrata. Ugotovilo je
tudi, da je portugalsko vrhovno sodišče kršilo obveznost predložitve, saj ni pravilno presodilo, ali res obstajajo razlogi za neupoštevanje take obveznosti, vendar to v specifičnih okoliščinah zadeve ni bilo očitno. Zlasti je poudarilo, da je portugalsko vrhovno sodišče upoštevalo določbe zadevnih direktiv ter sodno prakso Sodišča v zvezi s pojmom „prenos obrata“.
26      V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbi
Köbler in v sodbi z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602) ugotovilo, da ni prišlo do dovolj resne kršitve prava Unije.
27      Člen 23(3) uredbe-zakona št. 64-A/89 z dne 27. februarja 1989 o pravni ureditvi prenehanja individualne pogodbe o zaposlitvi in sklenitve ter izteka pogodbe o zaposlitvi za določen čas določa, da če delavci, katerih delovno razmerje je prenehalo na podlagi kolektivnega odpusta, sprejmejo odpravnino, se šteje, da se strinjajo z odpovedjo.
28      Če si izposodim izraz iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, točka 131).
29      Glej sodbo Köbler (zlasti točke od 30 do 50).
30      Glej zlasti sodbi z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428), in z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame (C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Glej sodbo Köbler (točki 51 in 52).
32      Glej po analogiji, v zvezi z nepogodbeno odgovornostjo Unije, sodbo z dne 10. septembra 2019, HTTS/Svet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, točka 34), v kateri je Sodišče ugotovilo, da „zahteva po tem, da gre za dovolj resno kršitev pravila prava Unije, izhaja […] iz potrebe po uravnoteženju varstva posameznikov pred nezakonitimi ravnanji institucij na eni strani in polja proste presoje, ki mora biti priznano zadnjenavedenim, da njihovo ukrepanje ne bi bilo onemogočeno“.
33      Sodba Köbler (točka 53; moj poudarek). Sodišče je to ponovilo tudi v drugih zadevah glede odgovornosti države, ki jo je mogoče pripisati nacionalnim sodiščem zadnje stopnje. Glej na primer sodbe z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točki 32 in 42); z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 24), in z dne 29. julija 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, točka 41).
34      Glej sodbo Köbler (točka 55). Podobni dejavniki so bili navedeni tudi v poznejših sodbah v zvezi z odgovornostjo države, ki jo je mogoče pripisati nacionalnim sodiščem zadnje stopnje. Glej na primer sodbi z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 43), in z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 25).
35      Glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame (C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 56).
36      Poveden primer je sodba z dne 24. septembra 1998, Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, zlasti točke od 30 do 33), v kateri je Sodišče ugotovilo, da v primeru, ko nacionalni upravni organ napačno uporabi direktivo Unije s področja obdavčitve in napačno razvrsti obdavčljivi proizvod, ne gre za dovolj resno kršitev.
37      Posledično torej velja, da čeprav so vsi dejavniki navedeni skupaj, se zdi, da je osrednjega pomena dejavnik, ki se nanaša na opravičljivost kršitve, saj ta vključuje vse ostale. Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, točka 139) in v zadevi Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, točka 71).
38      Tako razumem navedbo Sodišča v sodbi Köbler (točka 56), da je „[k]ršitev prava [Unije] […] v vsakem primeru dovolj huda, kadar je bila zadevna odločba sprejeta z očitno kršitvijo sodne prakse Sodišča v zadevi“.
39      Glej v tem smislu moje sklepne predloge v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točki 46 in 47).
40      Ker je bila obveznost predložitve uvedena v splošnem interesu zagotavljanja enotnosti prava Unije, jo je mogoče izvrševati s tožbo za ugotavljanje kršitve na podlagi členov od 258 do 260 PDEU. Glej na primer sodbi z dne 4. oktobra 2018, Komisija/Francija (Davčni odtegljaj) (C‑416/17, EU:C:2018:811), in z dne 14. marca 2024, Komisija/Združeno kraljestvo (Sodba vrhovnega sodišča) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Glej v zvezi s tem nedavno sodbo sodišča Efte z dne 5. junija 2025 v zadevi Dartride AS proti Norveški državi (E-25/24, točka 36), v kateri je navedeno sodišče ugotovilo: „Člen 267, tretji odstavek, PDEU je torej treba upoštevati pri presoji resnosti kršitve, ni pa eden od bistvenih elementov za obstoj odgovornosti […]“.
42      Glej sodbo CILFIT (točke 10, 13, 14 in 16).
43      Glej sodbo CILFIT (točki 13 in 14).
44      Glej sodbo CILFIT (točka 16). Navedena tri merila iz sodbe CILFIT sem podrobneje obravnavala v svojih sklepnih predlogih v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točke od 24 do 35).
45      V zvezi s tem menim, da merilo acte clair ne pomeni, da je mogoče v okoliščinah zadeve samodejno uporabiti jasno pravilo Unije. Pomeni namreč, da mora sodišče zadnje stopnje razlagati pravo Unije, ki se uporablja, v skladu s pravili razlage, kot jih je uporabilo Sodišče (merila iz zadeve CILFIT), ter odločiti, ali obstaja upravičen dvom, da bi Sodišče, če bi uporabilo ista pravila razlage, ugotovilo drugače. Glej v zvezi s tem Petrić, D., „How to make a unicorn or“there never was an‘acte clair’ in EU law“ Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, zv. 17, 2021, str. od 307 do 328.
46      Primerjaj sodbo CILFIT (točki 16 in 21) s sodbo Consorzio (točke 33, 39 in 66).
47      Glej sodbo Consorzio (točka 51). Glej nadalje moje sklepne predloge v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, zlasti točke od 43 do 61), v katerih sem obravnavala razloge in pravno podlago take obveznosti.
48      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, zlasti točke od 131 do 181).
49      Generalni pravobranilec M. Bobek je v sklepnih predlogih v zadevi Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točka 134) predlagal, da ima nacionalno sodišče zadnje stopnje obveznost predložitve le, če se v zadevi postavlja: (i) splošno vprašanje glede razlage prava Unije (ne pa glede njegove uporabe), (ii) v zvezi s katerim je, objektivno gledano, mogoče razumno navesti več razlag in (iii) na katero ni mogoče podati odgovora, ki bi izhajal iz obstoječe sodne prakse Sodišča (oziroma v zvezi s katerim se namerava predložitveno sodišče oddaljiti od te sodne prakse).
50      Glej na primer Broberg, M. in Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, zv. 59, št. 3, 2022, str. od 711 do 738, zlasti strani 735 in 736, v katerem sta avtorja navedla, da je Sodišče s spremembo formulacije podprlo razlago, v skladu s katero je cilj člena 267 PDEU zagotoviti enotno razlago, ne pa vključiti Sodišča v vsak primer težavne uporabe prava Unije, s katerim se spoprijemajo sodišča zadnje stopnje.
51      Glej na primer Cecchetti, L. in Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ‚CILFIT Strategy‘ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, zv. 15, št. 3, 2022, str. od 29 do 61, zlasti strani 52 in 53.
52      Na primer Broberg, M. in Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2021, str. od 216 do 218, menita, da je zadeva Ferreira I  primer uporabe prava Unije.
53      Sodbo Sodišča Ferreira I je mogoče razumeti tudi kot uporabo prava Unije, saj je Sodišče pojem „prenos obrata“ razlagalo v okviru specifičnih okoliščin navedene zadeve (glej točko 17 teh sklepnih predlogov). Ker pa je porazdelitev nalog v postopku predhodnega odločanja opisana tako, da Sodišče razlaga, nacionalna sodišča pa nato uporabijo pravo Unije, je verjetno, da bi bil odgovor Sodišča v navedeni zadevi opredeljen kot razlaga prava Unije.
54      Glej točko 19 teh sklepnih predlogov.
55      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. Capotortija v zadevi Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:267, točka 4; 1982 ECR 3432, zlasti str. 3435). Navedeni argument je uporabil za zavrnitev teorije acte clair, v skladu s katero je veljalo, da če je pravilo jasno, ga ni treba razlagati, ampak zgolj uporabiti.
56      Generalni pravobranilec M. Bobek je v svojih sklepnih predlogih v zadevi Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točka 149) dejansko potrdil to nevšečnost, ko je navedel, da ne trdi, „da se je treba pregovorne igle v senu znebiti in jo nemudoma nadomestiti z drugo“.
57      Uredba (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL 2004, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 7, zvezek 8, str. 10).
58      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točka 140).
59      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točka 140, opomba 115, v kateri se sklicuje zlasti na sodbo z dne 22. decembra 2008, Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, točka 23)).
60      Danes vemo, da gre pri trčenju letala s ptico za izredne razmere, kot je ugotovilo Sodišče v sodbi z dne 4. maja 2017, Pešková in Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, točka 26).
61      To pa ne pomeni, da Sodišče v okviru svoje sodne politike ne more zagotoviti bolj splošnega odgovora na vprašanje o razlagi prava Unije. Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, zlasti točke od 8 do 21 in 48), ki je predlagal slednji pristop, med drugim, ko je obravnaval razlago pojma „prenos obrata“ s strani Sodišče.
62      Sodba z dne 5. februarja 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
63      Glej na primer sodbo z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Strinjam pa se, da je bilo morda v času izdaje sodbe CILFIT drugače. Glej na primer Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair strategy in CILFIT
Or: acte clair, of course! But what does it mean?“, European Law Review, zv. 40, št. 4, 2015, str. od 475 do 489 (v navedenem članku je poobjavljen starejši članek, objavljen v European Law Review, zv. 9, 1984, str. od 242 do 259).
65      Glej moje sklepne predloge v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točka 50). Glej tudi Krommendijk, J., „‚Open sesame!‘: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer“, European Law Journal, zv. 42, št. 1, 2017, str. od 46 do 62, zlasti str. 59, opomba 104, v kateri avtor ugotavlja: „Prav tako je za nacionalno sodišče, ki obravnava zahtevek na podlagi sodbe Köbler, lažje presoditi, ali je sodišče dejansko izpolnilo merila za odgovornost. Ne zdi se nerazumno domnevati, da če nacionalna sodišča navedejo razloge za svojo odločitev, da ne bodo vložila predloga, se lažje izognejo odgovornosti, saj ne ravnajo v slabi veri.“
66      Glej moje sklepne predloge v zadevi Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točki 52 in 59).
67      Glej sodbo Köbler (točki 123 in 124).
68      Glej na primer Beltzer, R.M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?“, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, zv. 23, št. 1, 2007, str. od 139 do 155, zlasti str. 141 in 142, v katerem avtor meni, da tudi če Sodišče zagotovi določene dejavnike za razlago, „je mogoče, da na primer dva sodnika v odgovor na vprašanje, ali gre za prenos obrata, sprejmeta različno odločitev na podlagi istega dejanskega stanja. Tako subjektivno odločitev je skoraj nemogoče predložiti evropskemu sodišču, saj je presoja dejavnikov iz sodbe Spijkers vprašanje dejanskega stanja in ne pravne presoje.“
69      V zvezi s tem neupoštevanje sodbe Klarenberg, ki jo je Sodišče sprejelo zgolj nekaj dni pred izdajo sodbe iz leta 2009, nima pomembnega vpliva na presojo, ali je portugalsko vrhovno sodišče lahko ugotovilo, da vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ni potrebna. Navedena sodba je bila le ena izmed več sodb, v katerih je bil pojasnjen pojem „prenosa obrata“ v različnih okoliščinah.