62023CC0097
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 27. marca 2025 (
1
)
Zadeva C‑97/23 P
WhatsApp Ireland Ltd
proti
Evropskemu odboru za varstvo podatkov
„Pritožba – Varstvo osebnih podatkov – Uredba (EU) 2016/679 – Člen 65 – Mehanizem za skladnost – Reševanje sporov Evropskega odbora za varstvo podatkov – Ničnostna tožba – Člen 263, prvi odstavek, PDEU – Pojem ‚izpodbojni akt‘ – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Neposredno nanašanje – Pojma ‚pripravljalni akt‘ in ‚vmesni akt‘ – Vprašanje nemožnosti uveljavljanja odločitve zoper fizično ali pravno osebo – Diskrecijska pravica organa, ki to odločitev izvaja“
I. Uvod
1.
Ta pritožba odpira ponavljajoče se vprašanje razlage in uporabe pogojev za dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vložijo tožeče stranke, ki so fizične ali pravne osebe. Natančneje, zadeva se nanaša na pojma „izpodbojni akt“ v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU in „neposredno nanašanje“ v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.
2.
To vprašanje se pojavlja v okviru mehanizma za skladnost, določenega z Uredbo (EU) 2016/679. (
2
) Ta mehanizem vključuje sestavljeni postopek, v katerem sodelujejo nacionalni nadzorni organi in Evropski odbor za varstvo podatkov (v nadaljevanju: EOVP).
3.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu ugotovilo nedopustnost tožbe, ki jo je družba WhatsApp Ireland Ltd (v nadaljevanju: WhatsApp ali pritožnica) vložila zoper Zavezujočo odločitev 1/2021 (v nadaljevanju: izpodbijana odločitev) (
3
) EOVP, sprejeto v okviru navedenega mehanizma. (
4
) Zato je bila vložena ta pritožba. (
5
)
4.
Sodišče ima v tej konkretni zadevi poleg pritožbe priložnost, da splošneje pojasni, kako je treba uporabljati pravila o dopustnosti ničnostne tožbe v sestavljenih postopkih.
II. Dejansko stanje
5.
Obravnavana zadeva izhaja iz mehanizma za skladnost, ki je bil uveden s SUVP. Natančneje, nanaša se na del tega mehanizma iz člena 65 SUVP, v skladu s katerim je EOVP pooblaščen za sprejemanje zavezujočih odločitev, s katerimi rešuje nekatere vrste sporov, ki nastanejo med nacionalnimi nadzornimi organi pri izvrševanju pravil SUVP.
6.
Mehanizem za skladnost je eden od številnih „sestavljenih upravnih postopkov“, ki so določeni v sekundarnem pravu Unije. (
6
)
7.
Ta izraz se uporablja za opis postopkov, v katerih se sprejemanje odločitev izvaja v več korakih, v katere so vključene institucije in organi na ravni Unije in na nacionalni ravni. (
7
)
8.
Eno od pravnih vprašanj, ki se pojavljajo v zvezi s takimi postopki, je, kateri akti, ki jih v tem postopku sprejme več akterjev, so „izpodbojni akti“, in nato, pred katerimi sodišči je treba te akte izpodbijati. (
8
)
9.
To pritožbo je treba postaviti v tak kontekst. Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče napačno razsodilo, da odločitev, ki je bila sprejeta na podlagi odločitve EOVP, sprejete v okviru mehanizma za skladnost, ni akt, ki ga je mogoče izpodbijati pred sodišči Unije.
A.
Mehanizem za skladnost iz SUVP
10.
Za spremljanje in izvrševanje pravil SUVP so zadolženi različni nadzorni organi držav članic na svojih ozemljih. (
9
)
11.
Za soočanje z morebitno razdrobljenostjo izvajanja pravil v zvezi z varstvom podatkov v Evropski uniji, ki bi lahko nastala zaradi takšne „decentralizirane“ ureditve, je v SUVP določeno sodelovanje med nacionalnimi nadzornimi organi. (
10
)
12.
Kadar postopek obdelave podatkov poteka na čezmejni ravni, mora organ, pristojen za zadevnega obdelovalca ali upravljavca – vodilni nadzorni organ (v nadaljevanju: VNO) – zadevnim nadzornim organom drugih držav članic razposlati svoj osnutek odločitve o izvršitvi pravil SUVP zoper obdelovalca ali upravljavca, za katerega je pristojen.
13.
Če se ti drugi organi strinjajo z razlago SUVP in izvršilnimi ukrepi, ki jih je predlagal VNO, lahko zadnjenavedeni sprejme končno odločitev, ki zadevnega upravljavca ali obdelovalca zavezuje.
14.
Vendar če ti drugi nadzorni organi podajo ustrezne in utemeljene razloge za ugovore, s katerimi se VNO ne strinja ali jih šteje za neustrezne ali neutemeljene, mora VNO zadevo predložiti EOVP, da ta sprejme odločitev. (
11
)
15.
EOVP intervenira v sporu med vpletenimi nacionalnimi nadzornimi organi in posamezno zadevo reši z zavezujočo odločitvijo. (
12
)
16.
V skladu s členom 65(2) SUVP se ta odločitev naslovi na VNO in druge zadevne nadzorne organe ter jih zavezuje. (
13
) Odločitev se tudi objavi na spletnem mestu EOVP. (
14
)
17.
VNO mora v predpisanih rokih (
15
) in na podlagi te zavezujoče odločitve EOVP sprejeti svojo končno odločitev, (
16
) o kateri nato obvesti zadevnega upravljavca ali obdelovalca.
B.
Dogodki, na podlagi katerih poteka ta zadeva
18.
WhatsApp je družba, ki zagotavlja internetne storitve za klicanje in pošiljanje sporočil (v nadaljevanju: storitev za pošiljanje sporočil).
19.
Da uporabnik pri tej družbi ustvari račun za uporabo storitev pošiljanja sporočil, se mora strinjati z njenimi pogoji uporabe storitev in pravilnikom o zasebnosti. (
17
)
20.
Družba WhatsApp je 24. maja 2018 spremenila svoj pravilnik o zasebnosti, da bi upoštevala spremembe, uvedene s SUVP, ki naj bi se začele uporabljati 25. maja 2018. (
18
) Obstoječim uporabnikom je bila ponujena možnost, da te spremembe sprejmejo ali pa prenehajo uporabljati storitev za pošiljanje sporočil pritožnice.
21.
Irish Data Protection Commission (irska komisija za varstvo podatkov, v nadaljevanju: irski nadzorni organ) je nato od posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, prejel številne pritožbe v zvezi z dejavnostmi obdelave podatkov pritožnice. (
19
)
22.
Irski nadzorni organ je decembra 2018 po predhodni oceni pritožb začel preiskavo o tem, ali je družba WhatsApp izpolnila svoje obveznosti glede preglednosti iz SUVP v skladu s členi od 12 do 14 te uredbe v zvezi z zagotavljanjem informacij za uporabnike in neuporabnike njene storitve za pošiljanje sporočil in v zvezi s preglednostjo teh informacij. (
20
)
23.
Ker storitev za pošiljanje sporočil družbe WhatsApp vključuje čezmejno obdelavo po vsej Uniji, je irski nadzorni organ v skladu s svojimi obveznostmi, ki izhajajo iz SUVP, svoj osnutek odločitve razposlal drugim zadevnim nacionalnim nadzornim organom. (
21
)
24.
Irski nadzorni organ je v odgovor prejel ugovore nadzornih organov Nemčije (zvezna raven), Madžarske, Nizozemske, Poljske, Francije, Italije, Portugalske in nemške zvezne dežele Baden-Württemberg. (
22
) Poleg tega je od avstrijskih, nizozemskih, danskih, poljskih, belgijskih, francoskih in hamburških nadzornih organov prejel več pripomb na ta osnutek odločitve. (
23
)
25.
Ker so številni nadzorni organi podali ustrezne in utemeljene ugovore na osnutek odločitve, s katerimi se irski nadzorni organ ni strinjal, je ta ugovore predložil v reševanje EOVP. (
24
)
26.
EOVP je 28. julija 2021 sprejel izpodbijano odločitev ter nato o tem obvestil irski nadzorni organ in druge zadevne nadzorne organe. (
25
)
27.
EOVP je v izpodbijani odločitvi irskemu nadzornemu organu naročil, naj spremeni nekatere ugotovitve iz osnutka odločitve in zviša globe, predlagane v osnutku odločitve.
28.
Z izpodbijano odločitvijo se irskemu nadzornemu organu v bistvu nalaga, naj ugotovi, da so „izgubno zgoščeni podatki“ (
26
) osebni podatki v smislu člena 4(1) SUVP (
27
) in da je pritožnica kršila pravila glede preglednosti iz člena 5(1)(a), člena 13(1)(d) in (2)(e) ter člena 14 te uredbe. (
28
)
29.
Kar zadeva postopkovne ugotovitve in globe, se z izpodbijano odločitvijo zahteva, naj se rok za izpolnitev obveznosti pritožnice skrajša s šestih mesecev na tri mesece, ter navaja, da irski nadzorni organ ni pravilno razlagal merila glede zneska glob in da bi bilo treba zneske glob, ki jih je ta organ določil, zvišati. (
29
)
30.
Irski nadzorni organ je na podlagi teh navodil spremenil svoj osnutek odločitve in 20. avgusta 2021 sprejel končno nacionalno odločitev. (
30
)
31.
Pritožnica je 1. novembra 2021 pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razveljavitev izpodbijane odločitve.
32.
Splošno sodišče je 7. decembra 2022 sprejelo izpodbijani sklep, s katerim je tožbo pritožnice zavrglo kot nedopustno.
33.
Splošno sodišče je v tem sklepu v bistvu ugotovilo, da izpodbijana odločitev ni izpodbojni akt v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU in da se ta odločitev ne nanaša neposredno na pritožnico v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.
34.
Izpodbijani sklep je strukturiran tako:
–
Splošno sodišče je v točki 40 ugotovilo, da se izpodbijana odločitev nanaša na pritožnico posamično.
–
Navedeno sodišče je v točkah od 42 do 49 obravnavalo vprašanje, ali je izpodbijana odločitev izpodbojni akt v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU, in ugotovilo, da ta ni takšen akt.
–
Splošno sodišče je v točki 40 ugotovilo, da se izpodbijana odločitev na pritožnico nanaša posamično.
–
V točkah od 50 do 65 je preizkusilo, ali se izpodbijana odločitev neposredno nanaša na pritožnico v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Ugotovilo je, da ta ne vpliva neposredno na pravni položaj pritožnice in da se s to odločitvijo irskemu nadzornemu organu prepušča diskrecijska pravica, tako da pogoji za neposredno nanašanje niso izpolnjeni.
–
Splošno sodišče je zato v točkah od 66 do 71 ugotovilo nedopustnost ničnostne tožbe pritožnice in dodatno pojasnilo, kako naj bi bila njegova ugotovitev skladna z logiko sistema pravnih sredstev, določeno s Pogodbama.
C.
Postopek pred Sodiščem
35.
Pritožnica s pritožbo, vloženo 17. februarja 2023, Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razveljavi, ugotovi dopustnost tožbe, zadevo vrne Splošnemu sodišču, da to meritorno odloči, in EOVP naloži plačilo stroškov.
36.
Nemška vlada je kot intervenientka sodelovala v podporo EOVP.
37.
Na obravnavi, ki je potekala 26. novembra 2024, sta pritožnica in EOVB ustno podala navedbe.
III. Analiza
38.
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga. S prvim pritožbenim razlogom trdi, da Splošno sodišče ni pravilno razlagalo pojmov izpodbojnega akta, kot je določen v členu 263, prvi odstavek, PDEU, in neposrednega nanašanja, kot je določen v četrtem odstavku tega člena. Ta napaka naj bi v obravnavani zadevi privedla do napačne uporabe člena 263 PDEU, zaradi česar naj bi Splošno sodišče izpodbijano odločitev napačno opredelilo kot akt, ki ga pritožnica ne more izpodbijati. Z drugim pritožbenim razlogom pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabilo člen 65(1) SUVP v povezavi z izpodbijano odločitvijo.
39.
V teh sklepnih predlogih Sodišču predlagam, naj ugotovi, da je Splošno sodišče analizo, ki se zahteva v skladu s členom 263, prvi in četrti odstavek, PDEU, napačno uporabilo za mehanizem za skladnost, določen s SUVP. Prvi pritožbeni razlog je zato treba sprejeti in izpodbijani sklep razveljaviti. Drugega pritožbenega razloga zato ni treba obravnavati.
40.
Menim pa, da se v obravnavani zadevi poleg neposrednega konteksta te pritožbe odpira tudi vprašanje bolj horizontalne narave: to je vprašanje, katere korake analize je treba uporabiti za določitev dopustnosti ničnostne tožbe, vložene zoper akt, ki je bil sprejet v okviru sestavljenega postopka.
41.
Sestavljeni postopki se med seboj znatno razlikujejo, saj je vsak oblikovan posebej na podlagi sekundarnega akta Unije in je uveden tako, da ustreza namenu, ki ga ta poseben postopek izpolnjuje na določenem področju upravnega odločanja, ki temelji na pravu Unije.
42.
Če se koraki analize pri ugotavljanju dopustnosti ničnostnih tožb fizičnih ali pravnih oseb zoper akte, sprejete v takšnih postopkih, napačno razumejo, obstaja verjetnost, da bo Splošno sodišče v prihodnjih zadevah v zvezi z različnimi vrstami sestavljenih postopkov tem osebam ponovno neupravičeno zavrnilo dostop do sodišč Unije.
43.
Vendar kljub navedenim različnim strukturam pogoji iz člena 263 PDEU ostajajo enaki. Zato bi bilo treba splošna pravila o dopustnosti tožb, ki jih vložijo fizične ali pravne osebe zoper akte, sprejete v okviru sestavljenega postopka, uporabljati na enak način in z uporabo enakih korakov analize za vse take sestavljene postopke, obenem pa bi bilo treba upoštevati posebnosti vsakega od teh postopkov.
44.
Kot bom poskusila prikazati v svoji analizi, je Splošno sodišče – ki se je oprlo na posebnosti mehanizma za skladnost iz SUVP – pri presoji pogojev dopustnosti na podlagi člena 263 PDEU uvedlo nekatere nepotrebne (in zavajajoče) korake analize. Po mojem mnenju se na primer z vprašanjem, ali je izpodbijana odločitev vmesni akt v okviru tega postopka, odvrača pozornost od upoštevnega vprašanja, ali je ta odločitev končen in zavezujoč akt, kar je edino primerno vprašanje, ki ga je treba postaviti v okviru analize, ki jo je treba opraviti na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU. Podobno se tudi z ugotavljanjem, ali je izpodbijano odločitev mogoče uveljavljati neposredno zoper pritožnico, odvrača pozornost od vprašanja analize, ali ta odločitev sama po sebi vpliva na pravni položaj pritožnice, kot se to zahteva s členom 263, četrti odstavek, PDEU.
45.
Sodišče se pri utemeljevanju ugotovitve o (ne)dopustnosti v določeni zadevi pogosto sklicuje na posebnosti sestavljenega postopka, ki je bil predmet obravnavane zadeve, in te posebnosti pogosto razlikuje od značilnosti drugega postopka, v katerem je ugotovilo drugače. (
31
) Takih pojasnil Sodišča ni mogoče posplošiti in mehanično prenesti na nove zadeve. (
32
)
46.
Splošno sodišče se je pri analizi oprlo na več sodb Sodišča, zlasti na sodbi v zadevah IBM (
33
) in Deutsche Post. (
34
)
47.
Sodišču bom predlagala, naj ponovno preuči nekatere od navedenih sodb in pojasni, da namen določenih trditev v teh sodbah ni bil dodajati k pogojem, ki so določeni v Pogodbi DEU. Njihov namen je bil namreč pojasniti uporabo pravil Pogodbe v posebnem položaju, ki je podlaga za navedene zadeve. Avtomatično ponavljanje izjav Sodišča iz prejšnjih zadev, ki so nastale na podlagi drugačnih okoliščin, v poznejših sodbah, lahko Splošno sodišče privede – kot se je to zgodilo v obravnavani zadevi – do napačne ugotovitve v zvezi z dopustnostjo ničnostne tožbe.
48.
Sodišče ima tako v obravnavani zadevi priložnost, da ponovno pojasni korake analize, ki so potrebni in zadostujejo za ugotovitev, ali posameznik lahko vloži neposredno ničnostno tožbo.
49.
V zvezi s tem je po mojem mnenju pomembno, da Sodišče jasno razlikuje med dvema korakoma analize, na katerih temeljijo pogoji dopustnosti iz člena 263 PDEU: prvič, med analizo vprašanja, ali je akt izpodbojni akt v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU, in drugič, kadar je ta akt izpodbojen, analizo na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU v zvezi s tem, ali je posamezna tožeča stranka, ki je fizična ali pravna oseba, upravičena izpodbijati ta akt.
50.
Glede na zgoraj navedeno je moja analiza strukturirana, kot sledi. Začela bom s predhodnim vprašanjem, da temeljna tožba ni bila vložena prepozno (A). Nato bom obravnavala vsebino pritožbe in navedla razloge, zakaj menim, da bi moralo Sodišče izpodbijani sklep razveljaviti. V skladu s strukturo prvega pritožbenega razloga bom najprej pojasnila, da je Splošno sodišče zamenjalo pogoje za ugotovitev, ali je izpodbijana odločitev izpodbojni akt, s pogoji za ugotovitev neposrednega nanašanja na pritožnico. Na podlagi tega menim, da je to sodišče napačno ugotovilo, da izpodbijana odločitev ni izpodbojni akt (B). Nato bom pojasnila, da je Splošno sodišče prav tako napačno uporabilo pravo, ko je štelo, da se izpodbijana odločitev ne nanaša neposredno na pritožnico (C). Nazadnje bom pokazala, da, v nasprotju s stališčem Splošnega sodišča, logika sistema pravnih sredstev, kot je zasnovana v Pogodbah in kot jo razlaga Sodišče, zahteva, da se o veljavnosti izpodbijane odločitve odloča z direktno tožbo pred sodišči Unije (D).
A.
Zadeva ni bila vložena prepozno
51.
EOVP v svojem odgovoru trdi, da je bila tožba pritožnice vložena prepozno. (
35
) EOVP se sklicuje na dopis iz spisa Sodišča z dne 16. avgusta 2021, iz katerega naj bi izhajalo, da je irski nadzorni organ pritožnico že 13. avgusta 2021 obvestil o „upoštevni vsebini“ izpodbijane odločitve, preden jo je EOVP objavil na svojem spletnem mestu. EOVP zato trdi, da se je rok za vložitev ničnostne tožbe iztekel „najpozneje 25. oktobra 2021“, torej pred 1. novembrom 2021, ko je bila tožba vložena pri Splošnem sodišču.
52.
Po mojem mnenju je treba ta argument zavrniti.
53.
Iz sodne prakse je jasno, da je sklicevanje – iz člena 263, šesti odstavek, PDEU – na dan, ko je tožeča stranka izvedela za akt, podredno glede na merila objave ali obvestitve o istem aktu. (
36
)
54.
V obravnavani zadevi pritožnica ni bila obveščena o izpodbijani odločitvi. EOVP ima zgolj obveznost, da o svoji odločitvi neposredno obvesti irski VNO in zadevne nacionalne nadzorne organe. (
37
)
55.
Zato je treba ugotoviti, ali je bila izpodbijana odločitev objavljena v smislu člena 263, šesti odstavek, PDEU.
56.
Člen 263 PDEU ne določa nobenih posebnih pogojev v zvezi z objavo akta.
57.
Ker pa je Sodišče dalo prednost razlagi rokov, določenih v Pogodbah, na način, ki preprečuje vsakršno neupravičeno omejevanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva, (
38
) je treba pojem „objava“ razumeti široko. (
39
)
58.
V zvezi s tem je Sodišče že imelo priložnost ugotoviti, da objava na spletnem mestu, kadar je predpisana s sekundarnim pravom Unije, izpolnjuje zahtevo po „objavi“ iz člena 263, šesti odstavek, PDEU. (
40
)
59.
V obravnavani zadevi je objava zavezujočih odločitev EOVP, kot je izpodbijana odločitev, predpisana s tretjim stavkom člena 65(5) SUVP.
60.
Ker je pritožnica izpodbijano odločitev izpodbijala v veljavnih rokih od njene objave na spletnem mestu EOVP (2. septembra 2021), dejstvo, da je bila morda seznanjena tudi z materialno vsebino te odločitve pred njeno predpisano objavo, za dopustnost te ničnostne tožbe ni upoštevno. (
41
)
61.
Glede na zgoraj navedeno ni treba določiti točnega časa, ko je bila pritožnica seznanjena z vsebino izpodbijane odločitve.
62.
Sodišču zato predlagam, naj zavrne argument EOVP, da je bila tožba pred Splošnim sodiščem vložena prepozno.
B.
Izpodbijana odločitev je izpodbojni akt
1. Dve ločeni vprašanji v analizi
63.
Pritožnica s prvim in drugim argumentom prvega pritožbenega razloga trdi, da v nasprotju s stališčem Splošnega sodišča za vprašanje, ali je akt izpodbojen, ni potrebna analiza, ali ta akt bistveno spreminja pravni položaj pritožnice.
64.
S pritožnico se strinjam. Vprašanje, ali je ukrep izpodbojni akt, se razlikuje od vprašanja, ali določena tožeča stranka, ki je fizična ali pravna oseba, ta akt – če je izpodbojni akt – sploh lahko izpodbija.
65.
Vprašanje, ali je akt izpodbojen, se nanaša na analizo na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU. Za to je potrebna drugačna in ločena metoda analize, s katero se postavljajo drugačna vprašanja od tistih, ki so upoštevna za ugotovitev, ali akt vpliva na pravni položaj tožeče stranke (ki se nanaša na člen 263, četrti odstavek, PDEU).
66.
Ta ugotovitev izhaja iz besedila, strukture in zgodovine člena 263 PDEU (a) in ni v nasprotju s sodno prakso Sodišča (b).
a) Besedilo, struktura in zgodovina člena 263 PDEU
67.
Obstaja več razlogov, zaradi katerih bi morala biti presoja vprašanja, ali je izpodbijana odločitev vrsta akta, za katero lahko sodišča Unije opravijo presojo veljavnosti, ločena od vprašanja, ali ta akt vpliva na pravni položaj pritožnice.
68.
Prvič, določitev vrste akta, ki ga je mogoče izpodbijati pred sodišči Unije, je navedena v členu 263, prvi odstavek, PDEU. Ta določitev je navedena neodvisno od osebe, ki ta akt izpodbija.
69.
Zato mora biti odgovor na vprašanje, ali je akt izpodbojni akt, enak ne glede na to, ali je ničnostno tožbo vložila privilegirana (kot so naštete v členu 263, drugi odstavek, PDEU), polprivilegirana (kot so naštete v členu 263, tretji odstavek, PDEU) ali neprivilegirana (kot sta našteti v členu 263, četrti odstavek, PDEU) tožeča stranka.
70.
Drugič, za odgovor na vprašanje, ali je akt izpodbojen, je treba presoditi, ali ima ta akt lahko zavezujoče pravne učinke za tretjo osebo. (
42
) Ni nujno, da je ta oseba ista oseba, ki je vložila zadevno ničnostno tožbo.
71.
Kot bom pojasnila v nadaljevanju, ta zahteva temelji na sedanjem besedilu člena 263, prvi odstavek PDEU, ki je rezultat več sprememb, in na sodni praksi Sodišča, ki je ena od gonilnih sil teh sprememb.
72.
Člen 263, prvi odstavek, PDEU v sedanji različici kot izpodbojne akte določa (i) zakonodajne akte, (ii) akte Sveta, Komisije in Evropske centralne banke, razen priporočil in mnenj, ter (iii) akte Evropskega parlamenta in Evropskega sveta ter organov, uradov ali agencij Unije s pravnim učinkom za tretje osebe.
73.
V prvotni Pogodbi EGS niso bili našteti akti, ki jih je mogoče izpodbijati, ampak so bili le negativno opredeljeni kot „pravni akti Komisije in Sveta razen priporočil in mnenj“. (
43
)
74.
Ker Pogodba priporočila in mnenja opredeljuje kot nezavezujoče akte, (
44
) je Sodišče sklenilo, da so vsi akti (institucij in drugih organov Unije), ne glede na njihovo obliko ali ime, ki imajo zavezujoče pravne učinke, izpodbojni akti. (
45
)
75.
Če akt nima zavezujočih pravnih učinkov, tožba ni dopustna ne glede na to, ali so jo vložile privilegirane ali neprivilegirane tožeče stranke. (
46
)
76.
Zato ni potrebe po nadaljnjem vprašanju, ali akt vpliva na pravni položaj tožeče stranke v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU. (
47
)
77.
Iz sodne prakse in besedila člena 263, prvi odstavek, PDEU izhaja, da je akt pravno zavezujoč, če ima pravne učinke v razmerju do tretjih oseb. Kaj to pomeni?
78.
Da bi se štelo, da ima akt zavezujoče pravne učinke v razmerju do tretjih oseb, mora imeti pravne učinke zunaj institucije ali organa, ki ga je sprejel. Če akt ustvarja obveznosti samo „navznoter“, torej za isto institucijo, ki ga je sprejela, ne pa tudi „navzven“, torej za tretje osebe, tak akt ni izpodbojni akt. (
48
)
79.
Ni nujno, da je tretja oseba, za katero ima akt pravno zavezujoče učinke, tožeča stranka. (
49
)
80.
Sodišče je dalje pojasnilo, da ima akt učinke „zunaj“ institucije le, če je ta institucija, ki ga je sprejela, s tem aktom izrazila svoje končno stališče. (
50
)
81.
Stališče je končno, če ga institucija ali organ, ki je akt sprejel, ne more več spremeniti, kar pomeni, da bi lahko pravne učinke, ki iz njega izhajajo, preprečil le z odpravo tega akta. (
51
) Če avtor končnega akta ne odpravi, se njegovi pravni učinki lahko izničijo le z razveljavitvijo tega akta v sodnem postopku.
82.
Na podlagi zgoraj navedenega to za obravnavano zadevo pomeni: za ugotovitev, ali je izpodbijana odločitev izpodbojni akt, je bilo nujno in dovolj, da Splošno sodišče ugotovi, da izpodbijana odločitev pomeni končno stališče EOVP in da je s to odločitvijo nekomu zunaj tega organa naložena obveznost; v obravnavani zadevi irskemu nadzornemu organu.
83.
Za to presojo ni bilo treba presojati, ali ta akt tudi bistveno spreminja pravni položaj pritožnice. Zadnjenavedeno vprašanje se nanaša na neposredno nanašanje in ne na izpodbojnost akta. (
52
)
84.
Ali sodna praksa, na katero se opira Splošno sodišče, nakazuje na drugačno ugotovitev?
b) Sodna praksa, ki navidezno združuje oba pogoja
85.
Splošno sodišče je v točki 41 izpodbijanega sklepa razložilo, da je treba preizkusiti vprašanje, „ali ima izpodbijana odločitev pravne učinke, ki bistveno spreminjajo pravni položaj družbe WhatsApp, in
ali se neposredno nanaša na družbo WhatsApp v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU“. (
53
)
86.
Zdi se, da ugotovitev Splošnega sodišča, da sta presoja, ali izpodbijana odločitev bistveno spreminja pravni položaj družbe WhatsApp na eni strani, in presoja, ali se ta odločitev neposredno nanaša na to družbo na drugi strani, dve ločeni analizi, ki ju je treba opraviti, temelji na sodni praksi, ki jo navaja, in sicer iz sodb v zadevah IBM in Deutsche Post. (
54
)
87.
Zato bom te sodbe ponovno obravnavala.
88.
Sodišče je v točki 9 sodbe IBM navedlo, da „ukrepi, ki imajo zavezujoče pravne učinke za in vplivajo na interese tožeče stranke, saj bistveno spreminjajo njen pravni položaj, pomenijo akte ali odločitve, zoper katere se lahko vloži ničnostna tožba v smislu člena 173 ES“. (
55
)
89.
To besedilo, ki sta ga Sodišče (
56
) in Splošno sodišče (
57
) ponovila v mnogih sodbah, ki so sledile, je mogoče razlagati in se je razlagalo tako, da pomeni, da vprašanje, ali je akt izpodbojni akt na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU, vključuje tudi presojo, ali ta akt vpliva na pravni položaj tožeče stranke. (
58
) Zdi se, da je Splošno sodišče tako razumelo tudi točko 9 iz sodbe IBM (glej točko 86 teh sklepnih predlogov).
90.
Po mojem mnenju to ni pravilno (ali koristno) razumevanje te točke.
91.
Točko 9 iz sodbe IBM razumem tako, da je Sodišče – v enem stavku – izrazilo vse pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da ima lahko neprivilegirana tožeča stranka dostop do sodišč Unije: torej pogoje, ki izhajajo iz člena 263, prvi odstavek, PDEU na eni strani, in pogoje, ki izhajajo iz člena 263, četrti odstavek, PDEU na drugi strani.
92.
Sodišče s tem stavkom ne obravnava vprašanja učinkov akta na tožečo stranko kot del presoje glede izpolnjevanja pogojev iz člena 263, prvi odstavek, PDEU. Namreč, akt se lahko še vedno šteje za izpodbojni akt na splošno, tudi če ga v konkretni zadevi določena neprivilegirana tožeča stranka ne more izpodbijati, ker ne spreminja bistveno pravnega položaja tožeče stranke.
93.
Po mojem mnenju je Sodišče morebitno zmedo, nastalo zaradi večkrat uporabljenega besedila iz sodbe IBM, poskusilo odpraviti v zadevi Deutsche Post, in sicer v teh točkah:
„36.
Iz ustaljene sodne prakse, razvite na področju ničnostnih tožb držav članic ali institucij, izhaja, da so izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke […].
37.
Sodišče je že večkrat odločilo, da lahko fizična ali pravna oseba vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ga je izdala ena od institucij, le če ima ta akt zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj (napotitve na sodbe so izpuščene) […]. (
59
)
38.
Vendar je treba poudariti, da je bila sodna praksa, navedena v prejšnji točki, razvita v okviru tožb, ki so jih pri sodišču Unije vložile fizične in pravne osebe zoper akte, ki so bili naslovljeni nanje. Kadar pa kot v zadevi, v kateri je bil izdan zgoraj navedeni sklep Deutsche Post proti Komisiji[ (
60
)], neprivilegirana tožeča stranka vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, se zahteva, da morajo zavezujoči pravni učinki izpodbijanega ukrepa vplivati na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj, prekriva s pogoji, določenimi v členu 263, četrti odstavek, PDEU.“ (
61
)
94.
Po mojem mnenju je Sodišče v sodbi Deutsche Post želelo pojasniti, da se točka 9 sodbe IBM nanaša na položaj, v katerem je naslovnica izpodbijanega akta neprivilegirana tožeča stranka. V takem položaju je namreč za odgovor na vprašanje, ali ima akt zavezujoč pravni učinek v razmerju do tretjih oseb, nujno potrebna presoja, ali ima ta akt učinke v razmerju do tožeče stranke kot naslovnice akta. V takem položaju je vprašanje, ali ima akt zavezujoče pravne učinke, in vprašanje, ali spreminja pravni položaj tožeče stranke, isto vprašanje.
95.
Vendar če neprivilegirana tožeča stranka ni naslovnica zadevnega akta, je vprašanje, ali ta akt bistveno spreminja njen pravni položaj, vprašanje, ki se nanaša na neposredno nanašanje in ga je treba presojati glede na člen 263, četrti odstavek, PDEU – in ne glede na člen 263, prvi odstavek, PDEU.
96.
Pogosto napačno navajano besedilo, v skladu s katerim se vprašanje, ali ima akt pravne učinke, ki povzročajo bistveno spremembo, „prekriva“ z zahtevo po neposrednem nanašanju iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, dejansko izraža razumevanje Sodišča, da je treba vprašanje neposrednega nanašanja presojati ločeno in poleg vprašanja, ali ima akt zavezujoče pravne učinke.
97.
Sodišče je v novejši sodni praksi po navedbi točke 38 iz sodbe Deutsche Post običajno nadaljevalo z analizo, ali se zadevni akt neposredno nanaša na neprivilegirano tožečo stranko, ki ni naslovnica izpodbijanega akta. (
62
)
98.
Sodbe IBM se zato, kot je pojasnjeno v sodbi Deutsche Post, ne sme razlagati tako, da združuje zahteve iz člena 263, prvi in četrti odstavek, PDEU za položaje, v katerih je akt naslovljen na osebo, ki ni tožeča stranka.
99.
V takem položaju, torej kadar je akt naslovljen na nekoga drugega kot na tožečo stranko, je zahteva, da je akt pravno zavezujoč, ločena od zahteve, da ta akt bistveno spreminja pravni položaj tožeče stranke.
100.
V obravnavani zadevi za odgovor na vprašanje, ali je tožba, ki jo je vložila tožeča stranka, dopustna, ne zadostuje, da ima zadevni akt zavezujoče pravne učinke za naslovnika ali za koga drugega; nasprotno, Sodišče mora presoditi tudi, ali zadevni akt vpliva na pravni položaj tožeče stranke. To se zahteva v skladu z dodatnim pogojem dopustnosti, ki izhaja iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
101.
Sodišče je v sodbi Deutsche Post sledilo točno tej metodologiji in v dveh ločenih korakih ugotovilo, najprej, da je ukrep pravno zavezujoč, in šele nato, da se neposredno nanaša na neprivilegirano tožečo stranko. Pomembno je tudi, da Sodišče v delu analize, ki se nanaša na vprašanje, ali je ukrep pravno zavezujoč, ni štelo za upoštevno, ali je bil ta ukrep pripravljalni v okviru širšega postopka, v katerem je bil sprejet. (
63
) Po mnenju Splošnega sodišča je bilo za navedeno analizo pomembno, da je imela odločitev samostojne pravne učinke, zaradi česar je bila lahko predmet ničnostne tožbe. (
64
) Šele po tem, ko je Sodišče ugotovilo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da izpodbijani akt zaradi svoje pripravljalne narave ni pravno zavezujoč, (
65
) je to nadaljevalo z drugim korakom analize in ugotovilo, da se je ta ukrep tudi neposredno in posamično nanašal na zadevno neprivilegirano tožečo stranko, v tistem primeru družbo Deutsche Post AG. (
66
)
102.
Po mojem mnenju je zato namen treh točk iz sodbe Deutsche Post, navedenih v točki 93 teh sklepnih predlogov, prav odpraviti morebitno zmedo, ki izhaja iz sodbe IBM, in ločiti analizo glede pravno zavezujoče narave izpodbijanega akta od analize glede tega, ali navedeni akt vpliva na pravni položaj tožeče stranke.
103.
V obravnavani zadevi Splošno sodišče ni razlikovalo med tema korakoma analize. Splošno sodišče je s tem, da je štelo, da izpodbijana odločitev sama po sebi ne vpliva na pravni položaj pritožnice, napačno ugotovilo, da izpodbijana odločitev ni izpodbojni akt. V navedeni analizi se Splošno sodišče ni osredotočilo na vprašanje, ali ima izpodbijana odločitev pravno zavezujoči učinek za tretje osebe. To sodišče se je namesto tega osredotočilo na vprašanje, ali je treba ta akt z vidika tožeče stranke obravnavati kot vmesni akt. (
67
) Splošno sodišče je s tem storilo podobno napako kot pred mnogimi leti v sklepu v zadevi Deutsche Post/Komisija (
68
), ki ga je Sodišče s sodbo Deutsche Post razveljavilo.
104.
Po mojem mnenju je vprašanje, ali je akt „vmesni“ ali „pripravljalni“, nepotrebno in po nepotrebnem zaplete analizo na podlagi člena 263, prvi in četrti odstavek, PDEU. Kot je razvidno iz obravnavane zadeve, lahko dogmatično opiranje na te pojme dejansko privede do napačne ugotovitve v zvezi z dopustnostjo ničnostne tožbe. To vprašanje bom obravnavala v nadaljevanju.
2. Nepotrebni vprašanji, ali je akt „pripravljalni“/„vmesni“ in ali ga „je mogoče uveljavljati“
105.
Splošno sodišče je v točki 42 izpodbijanega sklepa štelo, da je za presojo dopustnosti upoštevno, da je izpodbijana odločitev (i) „pripravljalni“ ali „vmesni“ akt v postopku, ki se mora končati s končno odločitvijo nacionalnega nadzornega organa, in (ii) da te odločitve ni mogoče neposredno uveljavljati zoper pritožnico.
106.
Nobeden od teh elementov, „pripravljalna“ ali „vmesna“ narava akta ali celo možnost neposrednega uveljavljanja tega akta zoper pritožnico, z vidika analize ni upošteven za odgovor na vprašanje, ali je navedeni akt izpodbojni akt v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU.
107.
Ti elementi prav tako niso upoštevni pri presoji, ali se ta akt neposredno nanaša na pritožnico na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU (kar bom obravnavala v razdelku C spodaj).
108.
Vprašanje, ali je zadevni akt „končen“, torej ali se z njim določen sestavljeni postopek konča ali pa bo sledil „drug“ akt istega ali drugega organa, ni upoštevno za določitev, ali je zadevni akt mogoče izpodbijati. Kot sem namreč pojasnila v točki 78 teh sklepnih predlogov, je pravilno vprašanje, ki si ga je treba zastaviti v zvezi s presojo, ali je akt mogoče izpodbijati, to, ali ima zadevni akt samostojne pravne učinke – ki jih ima lahko le, če je z vidika institucije ali organa, ki ga je sprejel, dokončen ali končen.
109.
Vendar se je Splošno sodišče v izpodbijanem sklepu oprlo na točko 10 sodbe IBM in ugotovilo, da obstaja načelo, v skladu s katerim vmesni akti niso akti, ki jih je mogoče izpodbijati. (
69
) Splošno sodišče je ob uvedbi tega načela pojasnilo, da je možnost izpodbijanja vmesnega akta izjema, ki obstaja, kadar ima tak akt samostojne pravne učinke. (
70
)
110.
Vendar je Sodišče v točki 10 sodbe IBM določilo: „načeloma je akt lahko predmet nadzora samo, če je ukrep, ki dokončno določa stališče Komisije ali Sveta o koncu tega postopka.“ (
71
) V skladu s tem je Sodišče pojasnilo, da se je treba pri analizi izpodbojnosti akta osredotočiti na vprašanje, ali zadevni akt izraža dokončno stališče institucije z vidika te institucije.
111.
Sodba IBM torej ni razkrila obstoja načela, v skladu s katerim vmesni akti niso izpodbojni akti.
112.
Poleg tega se sodba IBM sploh ni nanašala na sestavljeni postopek, temveč na postopek, ki ga je izvajala izključno Komisija. Sodišče je v okviru navedenega postopka presojalo upoštevnost različnih faz notranjega postopka Komisije, da bi ugotovilo, da dopis, ki se je v navedeni zadevi izpodbijal, ni izražal dokončnega stališča te institucije. (
72
)
113.
Tako je izraz „vmesni“ ali „pripravljalni“ lahko upošteven le, če se uporablja v nasprotju z izrazom „dokončni“ ali „končni“ v okviru notranjega postopka institucije ali organa. (
73
)
114.
Če bi se akt razumel kot „vmesni“ in ga zato ne bi bilo mogoče izpodbijati zgolj zaradi njegove umeščenosti v sestavljenem postopku, v katerem bo z vidika tožeče stranke sledil drug akt, ki bo naslovljen na to tožečo stranko, posameznik nikoli ne bi mogel izpodbijati dejanskega akta, ki vpliva na njegov pravni položaj in se torej na tega posameznika neposredno nanaša. To bi bilo v nasprotju s členom 263, četrti odstavek, PDEU.
115.
Osredotočenost Splošnega sodišča na „vmesno“ ali „pripravljalno“ naravo izpodbijane odločitve na način, kot je v obravnavani zadevi, analizo tako odvrača od edinega upoštevnega vprašanja na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU: in sicer, ali je stališče EOVP, kot je izraženo v izpodbijani odločitvi, končno stališče tega organa, ki je zavezujoče v razmerju do tretje osebe ne glede na to, da bo za „zaključek“ postopka, določenega v mehanizmu za skladnost iz SUVP, sledil drug akt.
116.
V obravnavani zadevi je izpodbijana odločitev akt EOVP. Z navedeno odločitvijo je ta organ sprejel končno stališče o vprašanju, prvič, ali so „izgubno zgoščeni podatki“ ki jih je uporabila pritožnica, osebni podatki v smislu SUVP, in drugič, ali je pritožnica kršila pravila glede preglednosti iz SUVP. Obe končni ugotovitvi imata tak pravni učinek, da irski nadzorni organ v vlogi VNO obvezujeta, da spremeni svoj osnutek odločitve (torej tiste odločitve, v kateri je ta organ predhodno predlagal nasprotno ugotovitev). EOVP z izpodbijano odločitvijo temu organu nalaga tudi obveznost, da skrajša zadevne roke za izpolnjevanje obveznosti in da zavezujoča navodila glede načina izračuna zadevnih glob. Zadnjenavedeno bo privedlo do zvišanja teh glob v primerjavi z globami, ki jih je nameraval naložiti irski nadzorni organ. Te ugotovitve so z vidika EOVP končne v smislu, da določajo dokončno stališče tega organa o vprašanjih, ki so mu bila predložena. S tem za irske nadzorne organe ustvarjajo obveznost, (
74
) ki jo je mogoče izničiti le, če EOVP svojo odločitev odpravi ali če jo sodišča Unije razveljavijo.
117.
Ker je ta odločitev končna in ker ima zavezujoče pravne učinke zunaj organa, ki jo je sprejel, torej v razmerju do irskega nadzornega organa, bi moralo Splošno sodišče ugotoviti, da izpodbijana odločitev izpolnjuje pogoje na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU, in bi jo bilo torej treba opredeliti kot izpodbojni akt.
118.
Drugi nepotreben element, ki ga je Splošno sodišče vključilo v svojo analizo, je možnost neposrednega uveljavljanja odločitve EOVP zoper družbo WhatsApp.
119.
To lahko strnjeno pojasnim: glede na to, da določitev, ali je akt mogoče izpodbijati, ni odvisna od tega, ali oziroma kako spreminja pravni položaj tožeče stranke, vprašanje možnosti neposrednega uveljavljanja izpodbijane odločitve zoper družbo WhatsApp ne more biti upoštevno za analizo na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU. Poleg tega, kot bom utemeljila pozneje, možnost neposrednega uveljavljanja zoper to stranko kot merilo za presojo, ali se odločitev EOVP neposredno nanaša na to družbo, prav tako ni upoštevna.
3. Vmesni predlog
120.
Za odgovor na vprašanje, ali je akt institucije ali organa Evropske unije izpodbojni akt pred sodišči Unije v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU, je treba presoditi, ali ta akt izraža dokončno stališče te institucije ali organa, ki ima zavezujoče pravne učinke za osebo zunaj te institucije ali organa.
121.
Za odgovor na vprašanje, ali je akt mogoče izpodbijati pred sodišči Unije, ni treba, da je tretja oseba, za katero ima akt zavezujoče pravne učinke, ista kot tista, ki je vložila ničnostno tožbo.
122.
Vprašanje, ali ima oseba, ki je vložila tožbo zoper izpodbojni akt, procesno upravičenje za izpodbijanje tega akta, se rešuje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU in ne na podlagi člena 263, prvi odstavek, PDEU.
123.
Za ugotovitev, ali je akt izpodbojen, je upoštevno, da ta akt pomeni „vmesno“ fazo sestavljenega postopka.
124.
Splošno sodišče je s tem, da se je osredotočilo na dejstvo, da izpodbijana odločitev EOVP ni končna odločitev v okviru mehanizma za skladnost, določenega s SUVP, in je zato, namesto da bi opravilo presojo, ali je ta odločitev končna ali dokončna odločitev EOVP, ki ima zavezujoče pravne učinke za irski nadzorni organ, v izpodbijanem sklepu storilo napako pri presoji pogojev iz člena 263, prvi odstavek, PDEU.
125.
Sodišču zato predlagam, naj prvima argumentoma prvega pritožbenega razloga ugodi.
C.
Izpodbijana odločitev se na pritožnico neposredno nanaša
126.
Pritožnica s tretjim in četrtim argumentom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da se izpodbijana odločitev nanjo ne nanaša neposredno.
127.
Po mnenju pritožnice Splošno sodišče sicer pravilno navaja sodno prakso Sodišča, v skladu s katero morata biti izpolnjena dva pogoja za ugotovitev, da se akt neposredno nanaša na fizično ali pravno osebo, ki ni naslovnica tega akta, (
75
) vendar naj bi Splošno sodišče to sodno prakso napačno uporabilo.
128.
V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki jo je Splošno sodišče navedlo, „pogoj, da se ukrep, ki je predmet tožbe fizične ali pravne osebe, nanjo neposredno nanaša, zahteva, da sta kumulativno izpolnjena dva pogoja, in sicer, prvič, da ima ta ukrep neposredne učinke na pravni položaj te osebe in, drugič, da naslovnikom, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne pušča nobene proste presoje, saj je ta izvedba povsem samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije, brez uporabe drugih vmesnih pravil“. (
76
)
129.
Obravnava teh dveh meril kot „kumulativnih“ izhaja iz sodne prakse, v kateri je izpodbijani akt potreboval izvedbene ukrepe. (
77
)
130.
V takem položaju bi izpodbijani ukrep lahko neposredno vplival na pravni položaj tožeče stranke le, če izvajalski organ ne bi imel izbire, ali in kako bo izvajal ta ukrep. (
78
)
131.
Tako je v obravnavani zadevi. Izpodbijana odločitev, ki se nanaša na pritožnico, je naslovljena na irski nadzorni organ in ne na pritožnico. S to odločitvijo se od irskega organa zahteva, naj pri sprejetju končne odločitve, ki je naslovljena na pritožnico, spremeni svoj osnutek odločitve tako, da se z njo sprejmejo ugotovitve iz izpodbijane odločitve. Zato je za ugotovitev neposrednega nanašanja na pritožnico upoštevno vprašanje, ali je bilo irskemu nadzornemu organu po tem, ko je EOVP sprejel izpodbijano odločitev, dopuščena diskrecijska pravica.
132.
Pritožnica v zvezi s tem trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 263, četrti odstavek, PDEU na dva načina. Prvič, Splošno sodišče naj bi pri presoji prvega pogoja za neposredno nanašanje uporabilo merili „možnosti uveljavljanja“ in „zadnjega koraka v postopku“, ki nista upoštevni za ugotavljanje neposrednega nanašanja. Drugič, Splošno sodišče naj bi pri presoji drugega pogoja za neposredno nanašanje napačno uporabilo merilo diskrecijske pravice za izpodbijano odločitev.
133.
S pritožnico se strinjam v obeh točkah.
1. Možnost uveljavljanja izpodbijane odločitve zoper pritožnico
134.
Prva napačna razlaga, ki jo pritožnica očita Splošnemu sodišču, je, da je to v točki 52 izpodbijanega sklepa štelo, da pogoj, da izpodbijana odločitev neposredno vpliva na pravni položaj družbe WhatsApp, ni izpolnjen, ker tega akta ni mogoče uveljavljati zoper njo.
135.
Pogoj „možnosti uveljavljanja“ ni naveden v členu 263, četrti odstavek, PDEU, niti ne izhaja iz sodne prakse Sodišča.
136.
Za to obstajajo tehtni razlogi. V večini položajev, v katerih je potreben izvedbeni ukrep na ravni Unije ali nacionalni ravni, odločbe Unije, ki se izvaja, same po sebi ni mogoče uveljavljati zoper fizične ali pravne osebe, tudi če so te osebe naslovnice tega ukrepa. Izvedbeni ukrep je pogosto potreben zato, ker zadevni ukrep Unije sam po sebi ne more „doseči“ tožeče stranke. V teh položajih je zoper fizično ali pravno osebo mogoče uveljavljati samo izvedbeni ukrep.
137.
Če bi bila „možnost neposrednega uveljavljanja“ ukrepa zoper fizično ali pravno osebo pogoj za neposredno nanašanje, praktično ne bilo položajev, v katerih bi neprivilegirane tožeče stranke lahko izpodbijale akt Unije, ki zahteva izvedbene ukrepe.
138.
Za vprašanje v zvezi z neposrednim nanašanjem namreč ni pomembno, ali je zoper fizično ali pravno osebo mogoče uveljavljati le zadevni izvedbeni ukrep in ne ukrep, katerega veljavnost ta oseba izpodbija pred sodišči Unije. Če je izvedbeni ukrep zgolj reprodukcija ukrepa, ki je predmet tožbe, ker izvajalski organ ni imel izbire, ali in kako oblikovati svojo odločitev, je jasno, da je izpodbijani ukrep pravi razlog za vplivanje na pravni položaj tožeče stranke.
139.
V obravnavani zadevi to pomeni, da je Splošno sodišče storilo napako, ko je upoštevalo možnost uveljavljanja izpodbijane odločitve zoper pritožnico kot upoštevni element za presojo, ali se ta odločitev nanjo neposredno nanaša.
2. Izpodbijani ukrep ni zadnji korak postopka, določenega v mehanizmu za skladnost
140.
Splošno sodišče je v isti točki 52 izpodbijanega sklepa štelo, da se izpodbijana odločitev ne nanaša neposredno na pritožnico, ker navedena odločitev ni zadnji korak postopka, določenega z mehanizmom za skladnost iz SUVP, temveč da zahteva izvedbene ukrepe na nacionalni ravni.
141.
Iz zgornje razprave že izhaja, da se lahko ukrep neposredno nanaša na osebo, tudi če ta ukrep potrebuje izvedbene ukrepe. (
79
)
142.
Drugi pogoj za ugotovitev neposrednega nanašanja iz sodne prakse Sodišča (glej točko 128 teh sklepnih predlogov), ki ga je Splošno sodišče v izpodbijanem sklepu navedlo kot pravo, ki se uporablja, (
80
) bi bil nesmiseln, če neposredno nanašanje ne bi moglo obstajati, kadar izpodbijani akt potrebuje izvedbene ukrepe.
143.
Poleg tega se s to razlago ne upošteva razlikovanje med zahtevo, da predpis ne potrebuje izvedbenih ukrepov, in zahtevo po neposrednem nanašanju, ki morata biti izpolnjeni, da lahko neprivilegirana tožeča stranka dokaže procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. (
81
)
144.
Splošno sodišče je torej napačno štelo, da je dejstvo, da mora irski nadzorni organ v okviru mehanizma za skladnost sprejeti odločitev o izvajanju izpodbijane odločitve, upoštevno merilo za analizo, ali se zadnjenavedena odločitev neposredno nanaša na pritožnico.
145.
Navedeno sodišče je poskušalo razlikovati položaj v obravnavani zadevi od položajev, ki nastanejo na področju državnih pomoči, v katerih Komisija ugotovi nezdružljivost pomoči z notranjim trgom in zadevni državi članici odredi izterjavo zadevne pomoči. (
82
) Sodišče je v takih položajih ugotovilo, da se zadevna odločba Komisije neposredno nanaša na prejemnike pomoči, tudi če je morala to odločbo izvajati zadevna država članica in jo je bilo mogoče izvršiti le na podlagi navedenih izvedbenih ukrepov. (
83
)
146.
S pritožnico se strinjam, da se je Splošno sodišče napačno oprlo na navedene zadeve, da bi razlikovalo obravnavani položaj in da bi ugotovilo, da se izpodbijana odločitev ne nanaša neposredno na družbo WhatsApp. (
84
)
147.
Ravno nasprotno, te zadeve pravzaprav prispevajo k argumentom v prid ugotovitvi, da se izpodbijana odločitev neposredno nanaša na družbo WhatsApp. Ta odločitev je povzročila spremembo pravnega položaja pritožnice ne glede na to, da mora irski nadzorni organ sprejeti „izvedbeno“ odločitev. V bistvu gre za točno to logiko, ki jo je Sodišče uporabilo v sodni praksi, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točki 64 izpodbijanega sklepa.
148.
Splošno sodišče je po mojem mnenju prav tako napačno ugotovilo, da izpodbijana odločitev ni podobna odločbam Komisije, s katerimi se zahteva izterjava pomoči, ker naj z izpodbijano odločitvijo ne bi bil končan zadevni upravni postopek na nacionalni ravni. (
85
) Vendar je bil postopek, ki ureja mehanizem za skladnost, glede vprašanj, o katerih je EOVP odločil z izpodbijano odločitvijo, dejansko končan, saj irski nadzorni organ ne more spremeniti ugotovitev iz izpodbijane odločitve. Dejstvo, da mora ta organ morda odločiti tudi o nekaterih dodatnih vprašanjih, ki v izpodbijani odločitvi niso zajeta, ne spremeni „končnosti“ ugotovitev iz izpodbijane odločitve v zvezi z vprašanji, ki so bila z njo rešena.
149.
Glede na navedeno se mi zdi jasno, da izpodbijana odločitev vpliva na pravni položaj pritožnice, ker, prvič, njen postopek „izgubnega zgoščevanja“ v njej opredeljuje kot postopek, ki vključuje osebne podatke, in, drugič, se v njej ugotavlja, da ta družba s svojo prakso krši nekatera pravila glede preglednosti, ki so upravljavcem naložena s SUVP.
150.
Že ta ugotovitev ustvarja pravno obveznost pritožnice, da spremeni svojo prakso. Poleg tega predstavlja pravno podlago za to, da irski nadzorni organ pritožnici naloži višje globe. Brez izpodbijane odločitve ta organ tega ne bi mogel storiti. Navedeni organ je te ugotovitve vključil v svojo končno odločitev, naslovljeno na pritožnico, le zato, ker ga je k temu zavezovala izpodbijana odločitev. Po mojem mnenju je iz tega povsem jasno, da je resnični razlog za spremembo pravnega položaja pritožnice izpodbijana odločitev in ne, kot je Splošno sodišče napačno ugotovilo, odločitev irskega nadzornega organa.
3. Diskrecijska pravica irskega nadzornega organa
151.
Če akt, ki je predmet ničnostne tožbe, potrebuje izvedbene ukrepe, se šteje, da se neposredno nanaša na tožečo stranko le, če organ, ki sprejme te izvedbene ukrepe, nima nikakršne diskrecijske pravice, temveč mora avtomatično uporabiti ugotovitve iz izpodbijane odločitve.
152.
V obravnavani zadevi bi to pomenilo, da bi se izpodbijana odločitev neposredno nanašala na družbo WhatsApp, če irski nadzorni organ ne bi imel diskrecijske pravice glede tega, ali oziroma kako naj to odločitev izvaja.
153.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu štelo, da je irski nadzorni organ imel diskrecijsko pravico in da se zato izpodbijana odločitev na pritožnico ni neposredno nanašala, temveč da se je nanjo nanašala le končna odločitev tega organa. (
86
)
154.
S pritožnico se strinjam, da je Splošno sodišče storilo napako tudi pri tej presoji.
155.
Prvič, ugotovitev EOVP, da „izgubno zgoščevanje“ pomeni obdelavo osebnih podatkov in da je pritožnica kot upravljavka podatkov kršila svoje obveznosti iz členov 5, 13 in 14 SUVP, je bilo treba prenesti v končno odločitev irskega nadzornega organa, tako da zadnjenavedeni ni imel nobene diskrecijske pravice, da bi sprejel nasprotno odločitev.
156.
Drugič, z izpodbijano odločitvijo je bila irskemu nadzornemu organu naložena brezpogojna obveznost, da zviša globe in uporabi metode izračuna, navedene v odločitvi EOVP, čeprav sta bila končni izračun in naložitev zneska teh glob prepuščena irskemu nadzornemu organu. To pomeni, da ta organ kot „izvajalski organ“ ni imel nikakršne diskrecijske pravice, da prvotne globe ohrani ali jih zniža. (
87
)
157.
Zato irski nadzorni organ v zvezi s temi vidiki izpodbijane odločitve ni imel nobene diskrecijske pravice glede tega, ali oziroma kako naj odloči v zvezi s pritožnico.
158.
Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je imel irski nadzorni organ v zvezi s temi vidiki diskrecijsko pravico. (
88
)
159.
EOVP v skladu s členom 65(1)(a) SUVP odloča le o tistih vidikih uporabe SUVP, ki so jim drugi nadzorni organi ugovarjali in jih sodelujoči nadzorni organi niso rešili. Irski nadzorni organ zato dejansko ima diskrecijsko pravico, da odloči o tistih vprašanjih, ki niso bila predložena EOVP, vendar so kljub temu sestavni del končne nacionalne odločitve. (
89
)
160.
Ali je to upoštevno za ugotovitev, da se izpodbijana odločitev neposredno nanaša na pritožnico?
161.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu trdilo, da je omejeno področje uporabe izpodbijane odločitve pomembno, saj končna odločitev irskega nadzornega organa pomeni celoto, ki je ni mogoče ločiti glede na tiste vidike, za katere je irski nadzorni organ imel diskrecijsko pravico, in tiste, za katere je ni imel. (
90
)
162.
Po mojem mnenju, ki je ponovno enako mnenju pritožnice, ta element ni pomemben za vprašanje, ali se izpodbijana odločitev neposredno nanaša na to stranko.
163.
Za presojo vprašanja neposrednega nanašanja je treba izhajati iz vsebine izpodbijanega akta. (
91
) V zvezi s tem zadostuje, da vsebina izpodbijane odločitve, ki vpliva na pravni položaj pritožnice, irskemu nadzornemu organu v teh točkah ni dopuščala nobene diskrecijske pravice, čeprav so bila v njegovi končni odločitvi obravnavana tudi druga vprašanja.
164.
Namreč, kot bom pojasnila v naslednjem delu teh sklepnih predlogov, če pritožnica izpodbijane odločitve ne bi izpodbijala pred Splošnim sodiščem, bi izgubila možnost uveljavljanja neveljavnosti te odločitve kot dela izpodbijanja končne odločitve irskega nadzornega organa pred pristojnimi irskimi sodišči.
165.
Kot je pritožnica pojasnila na obravnavi, tak postopek dejansko teče pred irskimi sodišči. Pritožnica v njem zahteva razveljavitev končne odločitve irskega nadzornega organa tudi za tiste vidike, ki niso obravnavani v izpodbijani odločitvi. Pritožnica pa je istočasno izpodbijala odločitev EOVP pred Splošnim sodiščem, da bi zavarovala svojo pravico do uveljavljanja neveljavnosti tistih delov odločitve irskega nadzornega organa, glede katerih ta organ ni mogel izvajati nikakršne diskrecijske pravice.
166.
Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče prav tako napačno ugotovilo, da se izpodbijana odločitev na pritožnico ne nanaša neposredno, ker naj bi imel irski nadzorni organ pri „izvajanju“ izpodbijane odločitve diskrecijsko pravico, saj naj bi končna nacionalna odločitev vsebovala tudi vidike, ki naj jih izpodbijana odločitev ne bi zajemala.
4. Vmesni predlog
167.
Splošno sodišče je napačno uporabilo pogoje za presojo obstoja neposrednega nanašanja iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
168.
Prvič, pri presoji se je oprlo na neobstoječe pogoje, da je izpodbijani akt (i) mogoče neposredno uveljavljati zoper tožečo stranko v postopku za razglasitev ničnosti in da (ii) ne potrebuje izvedbenih ukrepov.
169.
Drugič, Splošno sodišče je napačno presodilo, da je izpodbijana odločitev izvajalskemu organu prepuščala diskrecijsko pravico, v tej zadevi irskemu nadzornemu organu.
170.
Nazadnje, Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da je vsebovanost delov v končni odločitvi irskega nadzornega organa, ki jih v izpodbijani odločitvi ni, upoštevna za vprašanje, ali izpodbijana odločitev temu organu ne prepušča nobene diskrecijske pravice.
171.
Sodišču zato predlagam, naj tretjemu in četrtemu argumentu prvega pritožbenega razloga ugodi.
D.
Logika sistema pravnih sredstev Unije v obravnavani zadevi zahteva dopustnost tožbe
172.
Pritožnica s petim argumentom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno navedlo postopkovne zahteve sistema pravnih sredstev Unije.
173.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu štelo, da je treba v postopku, določenem z mehanizmom za skladnost, pravno sredstvo zoper končno odločitev nacionalnega nadzornega organa vložiti pri pristojnih nacionalnih sodiščih. Po mnenju Splošnega sodišča logika celotnega sistema pravnih sredstev kaže v prid nacionalnemu sodišču kot ustreznemu sodišču, (
92
) ki bi nato pri Sodišču začelo postopek predhodnega odločanja glede veljavnosti dela nacionalne odločitve, ki temelji na upoštevni odločitvi EOVP.
174.
Stališče Splošnega sodišča glede tega, da se zahteva koncentracija vseh tožb pri enem sodišču, je smiselno. Rešitev, ki jo predlaga, bi namreč odpravila sedanjo postopkovno neugodnost, v skladu s katero se od tožeče stranke dejansko zahteva, da vloži dve ločeni tožbi, eno pred Splošnim sodiščem in drugo pred nacionalnim sodiščem, če ta stranka želi zagotoviti učinkovito varstvo vseh pravic na podlagi prava Unije. To dejansko ni najučinkovitejši način varstva pravic posameznika.
175.
V obravnavani zadevi je pritožnica storila prav to: vložila je dve tožbi, eno pred Splošnim sodiščem in drugo pred pristojnimi irskimi sodišči. Vendar sistem pravnega varstva Unije, vsaj v svoji sedanji strukturi – kot bom pojasnila – ne določa nobene druge rešitve.
1. Razmerje med direktnimi tožbami in posrednimi pravnimi sredstvi zoper akt Unije
176.
Prvič, kot vemo, nacionalna sodišča niso pristojna za razveljavitev aktov institucij in drugih organov Unije. Če torej menijo, da je akt Unije neveljaven, morajo pri Sodišču začeti postopek predhodnega odločanja in od Sodišča pridobiti potrditev o tej neveljavnosti. (
93
)
177.
Drugič, nacionalno sodišče ne more izpodbijati veljavnosti akta Unije, če stranka, ki se sklicuje na to neveljavnost, izpolnjuje pogoje za procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU, vendar tega akta ni izpodbijala pred sodišči Unije v roku, določenem v členu 263, šesti odstavek, PDEU. To izhaja iz sodbe v zadevi TWD Textilwerke Deggendorf (
94
) in je bilo potrjeno v poznejših sodbah, vključno s sodbo v zadevi Georgsmarienhütte in drugi, (
95
) o kateri so razpravljale stranke v tem postopku.
178.
V zadnjenavedeni sodbi je Sodišče odločilo, da „kadar ima oseba, ki želi izpodbijati akt Unije, nedvomno procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU, mora izkoristiti pravno sredstvo iz te določbe in tožbo vložiti pri Splošnem sodišču“. (
96
) Če oseba, ki je imela možnost vložiti ničnostno tožbo, tega ni storila v roku, ki je določen v členu 263, šesti odstavek, PDEU, nacionalno sodišče ne more ugoditi ugovoru neveljavnosti akta Unije, ki ga je vložila ta oseba, temveč mora šteti, da je izpodbijani akt v razmerju do nje končen. (
97
) Če bi nacionalno sodišče v takem položaju pri Sodišču začelo postopek predhodnega odločanja, bi to moralo predlog za sprejetje predhodne odločbe zavreči kot nedopusten, saj bi odgovarjalo na vprašanje, ki ga predložitveno sodišče ne more uporabiti.
179.
Sodba v zadevi Iccrea Banca je nedavni primer, ki vključuje sestavljene postopke. (
98
) Sodišče je v navedeni sodbi razsodilo, da del predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), pred katerim je banka Iccrea Banca izpodbijala izračun zneska svojega prispevka v Enotni sklad za reševanje, ni dopusten. Sodišče je trdilo, da se je sklep EOR – ki je bil podlaga za določitev zneska teh prispevkov – na to banko neposredno in posamično nanašal, vendar da zoper ta sklep ni vložila ničnostne tožbe pred Splošnim sodiščem. (
99
) Iccrea Banca je torej izgubila priložnost, da pred nacionalnim sodiščem posredno uveljavlja ugovor neveljavnosti sklepa EOR, zato je moralo Sodišče predlog za sprejetje predhodne odločbe na tisti točki zavreči kot nedopusten.
180.
Če to sodno prakso uporabimo v obravnavanem primeru, v katerem je imela družba WhatsApp procesno upravičenje, da izpodbijano odločitev izpodbija pred Splošnim sodiščem, je jasno, da neveljavnosti odločbe EOVP ne bi bilo mogoče uveljavljati pred nacionalnim sodiščem, če družba WhatsApp te odločitve ne bi poskušala izpodbijati tudi z direktno tožbo pred Splošnim sodiščem v roku, določenem v členu 263, šesti odstavek, PDEU. (
100
)
181.
Ker se izpodbijana odločitev, prvič, neposredno nanaša na pritožnico in ker, drugič, kot je tudi Splošno sodišče ugotovilo, se izpodbijana odločitev posamično nanaša na pritožnico, (
101
) je torej treba pritožbo zoper izpodbijano odločitev vložiti pred sodišči Unije in ne pred nacionalnimi sodišči.
182.
Nazadnje, v uvodni izjavi 143 SUVP se potrjuje, da je treba v položaju, kot je ta v obravnavani zadevi, sodni nadzor ustrezno načrtovati tako, da se izvede z ničnostno tožbo pred Splošnim sodiščem. (
102
) Čeprav ta uvodna izjava ni zavezujoča, kot to pravilno navaja EOVP, so v njej vseeno opisane posledice, ki izhajajo iz uporabe zavezujočih norm Pogodbe v zvezi z organizacijo sodnih postopkov.
183.
Nazadnje lahko k zgornjim argumentom dodam, da je direktna tožba pred Splošnim sodiščem, v kateri je stranka v postopku organ Unije, ki je avtor izpodbijane odločitve, po mojem mnenju primernejši način za odločanje o veljavnosti njegove odločitve. Navsezadnje bi bila procesna vloga tega organa pred nacionalnim sodiščem odvisna od upoštevnih nacionalnih postopkovnih pravil, kar bi mu lahko onemogočilo dostop do razprave v zvezi z njegovim aktom. (
103
)
2. Druga postopkovna vprašanja
184.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu izrazilo tudi zaskrbljenost zaradi morebitnih različnih odločitev na ravni Unije in na nacionalni ravni, ki bi lahko nastale zaradi prekrivanja sodnih postopkov. (
104
)
185.
To področje ni novo. Kot je Sodišče pojasnilo v sodbi v zadevi Masterfoods in HB, imajo nacionalna sodišča, kadar se veljavnost akta Unije izpodbija tako pred nacionalnimi sodišči kot pred sodišči Unije, na podlagi načela lojalnega sodelovanja obveznost, da ne sprejmejo odločitve, ki bi lahko bila v nasprotju z obstoječo ali prihodnjo odločitvijo sodišč Unije. (
105
) Kadar torej pred Splošnim sodiščem poteka postopek z ničnostno tožbo in se v okviru vzporedne tožbe v nacionalnem postopku zastavi vprašanje veljavnosti, se v skladu z delitvijo pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči lahko zahteva, da nacionalno sodišče postopek prekine. (
106
) To je bila očitno odločitev pristojnih irskih sodišč v obravnavani zadevi. (
107
)
186.
Če bi nacionalno sodišče začelo postopek predhodnega odločanja pred Sodiščem, kljub temu da pred Splošnim sodiščem poteka postopek z ničnostno tožbo, bi lahko Sodišče na podlagi člena 54 Statuta Sodišča Evropske unije in načela dobrega upravljanja prekinilo svoj postopek, da bi dalo prednost postopku s to ničnostno tožbo. (
108
)
3. Vmesni predlog
187.
Logika sistema pravnega varstva, uvedenega s Pogodbama, ne zahteva, da se ničnostna tožba, ki jo je pritožnica vložila pri Splošnem sodišču, razglasi za nedopustno.
188.
Sodišču zato predlagam, naj tudi petemu argumentu prvega pritožbenega razloga ugodi.
189.
Glede na vse zgoraj navedene argumente Sodišču predlagam, naj prvemu pritožbenemu razlogu pritožnice ugodi.
E.
Posledice
190.
Sodišče lahko v skladu s členom 61 Statuta Sodišča Evropske unije, če to dopušča stanje postopka, samo dokončno odloči o zadevi.
191.
V obravnavani zadevi je ta pogoj izpolnjen v delu, v katerem se nanaša na dopustnost direktne tožbe, vložene pri Splošnem sodišču.
192.
Prvič, izpodbijana odločitev je izpodbojni akt v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU. Drugič, izpodbijana odločitev se na pritožnico neposredno nanaša v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Tretjič, kot je Splošno sodišče ugotovilo v izpodbijanem sklepu, se izpodbijana odločitev na pritožnico posamično nanaša. (
109
) Iz tega izhaja, da so pogoji iz člena 263, prvi in četrti odstavek, PDEU izpolnjeni. Tožba je torej dopustna.
193.
Ker pa Splošno sodišče ni preučilo utemeljenosti tožbe, o kateri je odločalo, katere določitev zahteva podrobno pravno in dejansko presojo, stanje postopka Sodišču ne dopušča, da bi odločalo o utemeljenosti tožbe pritožnice.
194.
Zato je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču in pridržati odločitev o stroških.
IV. Predlog
195.
Sodišču predlagam, naj:
–
sklep z dne 7. decembra 2022, WhatsApp Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov (T‑709/21, EU:T:2022:783), razveljavi;
–
ugotovi, da je ničnostna tožba pritožnice dopustna;
–
zadevo vrne Splošnemu sodišču, da to meritorno odloči, in
–
pridrži odločitev o stroških.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Člena 63 in 65 Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL 2016, L 119, str. 1) (v nadaljevanju: SUVP).
(
3
)	Zavezujoča odločitev 1/2021 o sporu, ki je nastal glede osnutka odločitve irskega nadzornega organa v zvezi z družbo WhatsApp Ireland v skladu s členom 65(1)(a) SUVP (v nadaljevanju: izpodbijana odločitev), objavljena na https://www.edpb.europa.eu/our-work-tools/our-documents/binding-decision-board-art-65/binding-decision-12021-dispute-arisen_en.
(
4
)	Sklep z dne 7. decembra 2022, WhatsApp Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov (T‑709/21, v nadaljevanju: izpodbijani sklep, EU:T:2022:783).
(
5
)	V času pisanja teh sklepnih predlogov pred Splošnim sodiščem poteka postopek še glede sedem drugih zadev zoper zavezujoče odločitve, ki jih je EOVP izdal v okviru mehanizma za skladnost, ki so jih vložili obdelovalci podatkov, upravljavci in nacionalni nadzorni organi. Glej zadeve T‑682/22 Meta Platforms Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov; T‑70/23 Data Protection Commission/Evropski odbor za varstvo podatkov; T‑84/23 Data Protection Commission/Evropski odbor za varstvo podatkov; T‑128/23 Meta Platforms Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov; T‑129/23 Meta Platforms Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov; T‑111/23 Data Protection Commission/Evropski odbor za varstvo podatkov, in T‑153/23 WhatsApp Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov. V treh dodatnih zadevah, glede katerih poteka postopek, se izpodbijata odločitvi EOVP, sprejeti zunaj okvira mehanizma za skladnost; glej zadeve T‑325/23, Meta Platforms Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov, T‑1030/23, Tiktok Technology/Evropski odbor za varstvo podatkov, in T‑8/24, Meta Platforms Ireland/Evropski odbor za varstvo podatkov.
(
6
)	Glede poskusov kategorizacije glej Eliantonio, M., „Access to justice in composite procedures for the implementation of EU law: The story so far“, v Van Creynenbreugel, P., in Wildemeersch, J. (ur.), Questions choisies de droit européen des affaires/Selected Issues in European Business Law: 60 ans d’études juridiques européennes à Liège/60 years of European legal studies at Liège, Bruylant, 2023, strani od 189 do 221.
(
7
)	Hofmann H. C. H. pojasnjuje, da so „sestavljeni postopki postopki v več korakih, v katerih sodelujejo upravni akterji iz različnih jurisdikcij, ki sodelujejo bodisi vertikalno med institucijami in organi Unije ter institucijami in organi držav članic bodisi horizontalno med različnimi institucijami in organi držav članic ali v okviru tristranskih postopkov z različnimi institucijami in organi na ravni Unije in na ravni držav članic“. Glej Hofmann, H. C. H., „Composite decision making procedures in EU administrative law“, v Hofmann, H. C. H., in Türk, A., Legal Challenges in EU Administrative Law, Cheltenham: Edward Elgar, Cheltenham, 2009, str. 136.
(
8
)	Za nedavni prikaz teoretičnih in praktičnih vprašanj, ki jih odpirajo sestavljeni postopki, glej Bastos, F. B., Judging Composite Decision-Making: The Transformation of European Administrative Law, Hart Publishing, Oxford, 2024.
(
9
)	Člen 55(1) SUVP določa, da je „vsak nadzorni organ […] na ozemlju svoje države članice pristojen za opravljanje dodeljenih nalog in izvajanje prenesenih pooblastil v skladu s to uredbo“.
(
10
)	Glej v tem smislu uvodne izjave 9, 10 in 13 SUVP.
(
11
)	Glej člen 60(4) SUVP.
(
12
)	V zvezi s tem se vloga EOVP razlikuje od vloge njegove predhodnice, Delovne skupine iz člena 29, ki je bila ustanovljena v skladu s členom 29(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES Z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355) in je imela zgolj svetovalni status.
(
13
)	Glej tudi uvodno izjavo 136 te uredbe.
(
14
)	Člen 65(5) SUVP.
(
15
)	Člen 65(6) SUVP določa, da je treba takšno nacionalno odločitev sprejeti najpozneje en mesec po tem, ko EOVP uradno obvesti zadevni nadzorni organ o svoji zavezujoči odločitvi.
(
16
)	Če se nacionalni nadzorni organ ne strinja z zavezujočo odločitvijo EOVP, lahko izpodbija njeno veljavnost pred Splošnim sodiščem. Glej na primer tožbe, na podlagi katerih je bila izdana sodba z dne 29. januarja 2025, Data Protection Commission/EOVP (T‑70/23, T‑84/23 in T‑111/23, EU:T:2025:116).
(
17
)	S pravilnikom o zasebnosti naj bi bila izpolnjena pravila pritožnice glede preglednosti, ki izhajajo iz členov od 12 do 14 SUVP ter domnevno iz člena 8 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Glej na splošno Delovno skupino iz člena 29, Smernice o preglednosti po Uredbi 2016/679, sprejete 29. novembra 2017 (WP260).
(
18
)	Glej člen 99(2) SUVP.
(
19
)	Glej Data Protection Commission, Decision of the Data Protection Commission made pursuant to Section 111 of the Data Protection Act, 2018 and Articles 60 and 65 of the General Data Protection Regulation, 2021 (IN-18-12-2) (v nadaljevanju: končna nacionalna odločitev), točka 3, dostopno na https://www.dataprotection.ie/sites/default/files/uploads/2022-03/Full_decision_WhatsApp_Ireland-August_2021.pdf.
(
20
)	Glej končno nacionalno odločitev, točka 4.
(
21
)	Glej izpodbijani sklep, točka 4. Glej tudi končno nacionalno odločitev, točka 23.
(
22
)	Glej izpodbijani sklep, točka 5. Glej tudi končno nacionalno odločitev, točka 23.
(
23
)	Glej izpodbijani sklep, točka 5. Glej tudi končno nacionalno odločitev, točka 24.
(
24
)	Glej izpodbijani sklep, točka 5. Glej tudi končno nacionalno odločitev, točka 25.
(
25
)	Končna nacionalna odločitev, točka 25.
(
26
)	Po mojem razumevanju postopek „izgubnega zgoščevanja“ pritožnice v bistvu pomeni tehniko šifriranja za pretvorbo telefonskih številk uporabnikov in neuporabnikov njene storitve za pošiljanje sporočil v številčne kode. Pritožnica naj bi nato številčne kode delila s tretjimi osebami. EOVP je v nasprotju z osnutkom odločitve irskega nadzornega organa štel, da ker je pritožnica lahko posameznike, na katere se nanašajo osebni podatki, tudi na podlagi teh „zgoščenih“ kod razločila in jih tako ponovno identificirala, so „zgoščeni“ podatki pomenili osebne podatke v smislu SUVP. Glej v tem smislu izpodbijano odločitev, točke od 141 do 157.
(
27
)	Glej v tem smislu izpodbijani sklep, točka 11, in izpodbijano odločitev, točki 427 in 428.
(
28
)	Glej v tem smislu izpodbijani sklep, točka 11, ter izpodbijano odločitev, točki 426 in 428.
(
29
)	Glej v tem smislu izpodbijani sklep, točka 11, in izpodbijano odločitev, točki 429 in 430.
(
30
)	Glej v zvezi s tem izpodbijani sklep, točka 9.
(
31
)	Tako je na primer v sodbi z dne 18. junija 2024, Komisija/EOR (C‑551/22 P, EU:C:2024:520) (v nadaljevanju: sodba Komisija/EOR), Sodišče pojasnilo, da ugotovitev iz sodbe z dne 6. maja 2021, ABLV Bank in drugi/ECB (C‑551/19 P in C‑552/19 P, EU:C:2021:369), ni mogoče samodejno prenesti na položaj, nastal v navedeni zadevi. V zadnjenavedeni sodbi je Sodišče ugotovilo, da odločitev Evropske centralne banke, da banka propada ali bo verjetno propadla, ni izpodbojni akt, saj Enotnega odbora za reševanje (v nadaljevanju: EOR) ne zavezuje, tako da bi bilo treba zoper akt, ki ga je sprejel EOR, vložiti ničnostno tožbo. Vendar to ne pomeni, da je akt, ki ga sprejme EOR v postopku reševanja, vedno izpodbojni akt. Kadar je akt, ki ga je ta organ sprejel, sprejet v drugi fazi postopka reševanja, ni izpodbojni akt, če nima zavezujočih pravnih učinkov za Evropsko komisijo, ki je v okviru tega sestavljenega postopka pristojna za sprejetje končne odločitve.
(
32
)	Sodišče mora zato včasih pojasniti, zakaj njegovih ugotovitev iz prejšnjih sodb ni mogoče uporabiti v sodbi, ki se obravnava. Glej v zvezi s tem sodbo Komisija/EOR, točka 92.
(
33
)	Sodba z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija (60/81, v nadaljevanju: sodba IBM, EU:C:1981:264, točka 9)
(
34
)	Sodba z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija (C‑463/10 P in C‑475/10 P__ v nadaljevanju: sodba Deutsche Post, EU:C:2011:656).
(
35
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso so vprašanja v zvezi z dopustnostjo ničnostne tožbe vprašanja javnega reda, ki jih je vedno mogoče preučiti, tudi če ni bila vložena nasprotna pritožba na podlagi člena 176(2) Poslovnika Sodišča. Glej, ex multis, sodbi z dne 2. septembra 2021, Ja zum Nürburgring/Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, točki 52 in 53 ter navedena sodna praksa), in z dne 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products in drugi/Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
(
36
)	Glej, ex multis, sodbi z dne 10. marca 1998, Nemčija/Svet (C‑122/95, EU:C:1998:94, točka 35) in z dne 26. septembra 2024, WEPA Hygieneprodukte in drugi/Komisija (C‑795/21 P in C‑796/21 P, EU:C:2024:807, točki 63 in 73).
(
37
)	Glej prvi stavek člena 65(5) SUVP.
(
38
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 5. aprila 1979, Orlandi/Komisija (117/78, EU:C:1979:109, točka 11) in z dne 26. septembra 2013, PPG in SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, točka 33).
(
39
)	Glej, ex multis, sodbo z dne 26. septembra 2024, WEPA Hygieneprodukte in drugi/Komisija (C‑795/21 P in C‑796/21 P, EU:C:2024:807, točke od 68 to 71).
(
40
)	Glej po analogiji sodbo z dne 26. septembra 2013, PPG in SNF/Komisija (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, točke od 29 to 33) (ki se je nanašala na objavo seznama snovi izključno na spletnem mestu Evropske agencije za kemikalije in jo je Sodišče kljub temu štelo za objavljeno odločbo.)
(
41
)	Glej v tem smislu, ex multis, sodbo z dne 26. septembra 2024, Covestro Deutschland in Nemčija/Komisija (C‑790/21 P in C‑791/21 P, EU:C:2024:792, točka 82) in z dne 26. septembra 2024, WEPA Hygieneprodukte in drugi/Komisija (C‑795/21 P in C‑796/21 P, EU:C:2024:807, točki 72 in 73), pri čemer je v zadnjenavedeni sodbi pojasnjeno, da je treba roke za vložitev tožbe zaradi pravne varnosti določiti objektivno in zanesljivo za vse stranke, ki o tej odločbi niso bile obveščene, ne glede na morebitno predhodno seznanjenost tožeče stranke z ukrepom).
(
42
)	V zvezi z morebitno praktično razliko med opiranjem na zavezujoče pravne učinke ali zgolj na pravne učinke za določitev, ali je akt mogoče izpodbijati, glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Belgija/Komisija (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, točka 59 in naslednje).
(
43
)	Glej člen 173 Pogodbe EGS (moj poudarek). Dodam lahko, da je člen 33 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo določal pozitiven seznam izpodbojnih aktov, v katerem so bile naštete „odločitve“ in „priporočila“. V skladu s členom 14 te pogodbe so bili ti akti opredeljeni kot pravno zavezujoči akti. Sodišče je zato v svoji zgodnji sodni praksi, ki je vplivala na njegovo poznejšo sodno prakso, za odločitev, ali je ukrep lahko podlaga za ničnostno tožbo, preverjalo njegovo „zavezujočo“ naravo. Glej na primer sodbe z dne 16. julija 1956, Fédération charbonnière de Belgique/High Authority (8/55, EU:C:1956:7, str. 256); z dne 10. decembra 1957, Société des usines à tubes de la Sarre/High Authority (1/57 in 14/57, EU:C:1957:13, točka 114) in z dne 15. marca 1967, CBR in drugi/Komisija (od 8/66 do 11/66, EU:C:1967:7, str. 91).
(
44
)	Tako so priporočila in mnenja zdaj opredeljena v členu 288 PDEU, enaka opredelitev pa je bila navedena v členu 189 EGS.
(
45
)	V sodbi z dne 31. marca 1971, Komisija/Svet (22/70, EU:C:1971:32, točka 39), se je Sodišče sklicevalo na ukrepe, ki imajo „pravne učinke“. V njegovi nedavni sodni praksi pa je ta izraz postal izraz za enega od ukrepov, ki imajo „zavezujoče pravne učinke“. Glej na primer sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 62 in navedena sodna praksa).
(
46
)	V zvezi s privilegiranimi tožečimi strankami glej, na primer, sklep z dne 17. maja 1989, Italija/Komisija (151/88, EU:C:1989:201, točki 22 in 23), in sodbo z dne 25. oktobra 2017, Slovaška/Komisija (C‑593/15 P in C‑594/15 P, EU:C:2017:800, točke od 63 do 65).
(
47
)	Kadar tožbo vloži privilegirana tožeča stranka, to vprašanje nikakor ni upoštevno. Vendar, kot sem že pojasnila, mora Sodišče določiti, ali je izpodbijani akt pravno zavezujoč tudi za privilegirane tožeče stranke. V dveh odločbah Sodišča – ki se po mojih informacijah nista nikoli več ponovili – je Sodišče sicer zavrnilo tožbo privilegirane tožeče stranke (v obeh primerih je bila tožeča stranka nizozemska vlada), ker odločba Komisije, katere razglasitev ničnosti je zahtevala, za
tožečo stranko ni imela zavezujočih pravnih učinkov. Glej v zvezi s tem sodbi z dne 5. oktobra 1999, Nizozemska/Komisija (C‑308/95, EU:C:1999:477, točki 26 in 29), in z dne 28. januarja 2004, Nizozemska/Komisija (C‑164/02, EU:C:2004:54, točki 18 in 22). Za kritičen razmislek o teh sodbah glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Italija/Komisija (C‑301/03, EU:C:2005:550, točki 52 in 53).
(
48
)	Glej v zvezi s tem sodno prakso glede notranjih navodil in smernic, Lenaerts, K., Gutman, K., in Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izdaja, Oxford European Union Law Library, Oxford, 2023, str. 286, točke od 7.21 do 7.22.
(
49
)	To očitno izhaja iz sodne prakse na področju državnih pomoči, v skladu s katero je odločba, s katero Komisija obstoječo pomoč razglasi za nezdružljivo z notranjim trgom in državi članici naloži izterjavo te pomoči, pravno zavezujoča le za to državo članico, vendar jo lahko izpodbija tudi prejemnik navedene pomoči. Glej na primer sodbo z dne 19. oktobra 2000, Italija in Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 in C‑105/99, EU:C:2000:570, točke od 31 do 37).
(
50
)	Glej v tem smislu sodbo IBM, točka 10, in sodbo z dne 26. januarja 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, točka 58).
(
51
)	Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca K. Roemerja v združenih zadevah CBR in drugi/Komisija (od 8/66 do 11/66, neobjavljeno, EU:C:1967:2, str. 103).
(
52
)	Glej glede tega najbolj nedavno sodbo z dne 13. februarja 2025, Swissgrid/Komisija (C‑121/23 P, EU:C:2025:83, točka 46) (v kateri je pojasnjeno, da kadar tožeča stranka v postopku z ničnostno tožbo ni naslovnica izpodbijanega akta, „zadostuje ugotovitev, da je namen tega akta ustvariti zavezujoče pravne učinke“ zlasti za njegove naslovnike, saj v tej fazi „ni treba preveriti, ali lahko ti pravni učinki vplivajo na interese pritožnice tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj“, saj se ta element določi v fazi preučitve pogoja iz člena 26, četrti odstavek, PDEU).
(
53
)	Moj poudarek.
(
54
)	Glej točki 38 in 39 izpodbijanega sklepa. Splošno sodišče se poleg sodbe IBM opira tudi na sodbo z dne 18. novembra 2010, NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, točka 45), v kateri je sklicevanje na druge zadeve, v katerih se tudi navaja točka 9 iz sodbe IBM.
(
55
)	Moj poudarek.
(
56
)	Glej, na primer, ex multis, sodbe z dne 31. marca 1998, Francija in drugi/Komisija (C‑68/94 in C‑30/95, EU:C:1998:148, točka 62), z dne 17. julija 2008, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, točka 29); z dne 26. januarja 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, točka 51), in sodbo Komisija/EOR, točka 65.
(
57
)	Glej, ex multis, sklep z dne 3. julija 2007, Commune de Champagne in drugi/Svet in Komisija (T‑212/02, EU:T:2007:194, točki 86 in 88), ter sodbi z dne 26. novembra 2018, Shindler in drugi/Svet (T‑458/17, EU:T:2018:838, točka 30), in z dne 10. marca 2021, ViaSat/Komisija (T‑245/17, EU:T:2021:128, točka 68).
(
58
)	Glej na primer sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Reynolds Tobacco in drugi/Komisija (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, točki 102 in 103), v katerih poudarja, da se zdi, da je Sodišče zahtevo, da je akt zavezujoč za zadevno tožečo stranko, dodalo zahtevi, da je akt zavezujoč na splošno (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, točki 102 in 103).
(
59
)	Napotila na sodno prakso so izpuščena.
(
60
)	Sklep z dne 14. julija 2010, Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, neobjavljen, EU:T:2010:311).
(
61
)	Deutsche Post, točke od 36 do 38 (napotitve izpuščene).
(
62
)	Glej na primer sodbo z dne 21. decembra 2021, Algebris (UK) in Anchorage Capital Group/EOR (C‑934/19 P, EU:C:2021:1042, točka 87 in naslednje).
(
63
)	Glej v tem smislu sodbo Deutsche Post, točke od 40 do 47.
(
64
)	Sodba Deutsche Post, točka 54.
(
65
)	Sodba Deutsche Post, točka 63.
(
66
)	Sodba Deutsche Post, točke od 66 do 75.
(
67
)	Izpodbijani sklep, točke od 42 do 49.
(
68
)	Sklep z dne 14. julija 2010, Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, neobjavljen, EU:T:2010:311).
(
69
)	Glej v tem smislu izpodbijani sklep, točki 43 in 44 (kjer je najprej določeno, da vmesni akti v sestavljenih postopkih načeloma niso akti, ki jih je mogoče izpodbijati, nato pa, da „izjeme od [tega] načela […] zadevajo primere, v katerih ima vmesni ukrep samostojne pravne učinke“).
(
70
)	Izpodbijani sklep, točka 44.
(
71
)	Sodba IBM, točka 10, moj poudarek.
(
72
)	Enako je mogoče reči tudi glede navedbe Sodišča v točki 52 sodbe z dne 26. januarja 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40), na katero se je v točki 43 izpodbijanega sklepa Splošno sodišče tudi oprlo.
(
73
)	Čeprav Sodišče pri opisu dejanskega stanja v določeni zadevi navaja pojem „pripravljalni“ akt v sestavljenem postopku, ne izključuje možnosti izpodbijanja takega akta, če se ugotovi, da ima v navedenem postopku samostojne pravne učinke. Glej na primer sodbo v zadevi Komisija/EOR, (točka 93), v kateri pojasnjuje, da „v takem zapletenem postopku zoper akte, ki se sprejmejo v pripravljalnih fazah do sprejetja končnega akta, ni mogoče vložiti ničnostne tožbe, če nimajo samostojnih pravnih učinkov“ (moj poudarek).
(
74
)	Kot sem že pojasnila, so zavezujoči učinki odločitve EOVP, sprejete v okviru mehanizma za skladnost, za zadevne nacionalne nadzorne organe določeni v členu 65(1) SUVP.
(
75
)	Izpodbijani sklep, točka 51.
(
76
)	Glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 43 in navedena sodna praksa).
(
77
)	Po mojem mnenju je prva zadeva, ki se sklicuje na „kumulativno“ naravo teh meril, sodba z dne 10. septembra 2009, Komisija/Ente per le Ville vesuviane in Ente per le Ville vesuviane/Komisija (C‑445/07 P in C‑455/07 P, EU:C:2009:529, točka 45), ki se nanaša na finančno pomoč, dodeljeno iz Evropskega sklada za regionalni razvoj ob pomoči nacionalnih organov.
(
78
)	V praksi se najpogosteje pojavlja položaj, v katerem je za ukrep Unije potreben dodaten izvedbeni ukrep, da se „doseže“ tožeča stranka. Vendar tak položaj ni edini, v katerem se lahko akt neposredno nanaša na fizično ali pravno osebo. Nekateri akti vplivajo na pravni položaj posameznika, ne da bi bil za to potreben izvedbeni ukrep. To velja za splošne akte, kot so uredbe. V zvezi s tem upoštevaj, na primer, položaj, ki se je obravnaval v sodbi z dne 1. aprila 2004, Komisija/Jégo-Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210). V okoliščinah navedene zadeve je bila ribiški družbi tožeče stranke neposredno naložena obvezna uporaba mrež z najmanjšo velikostjo mrežnega očesa za zmanjšanje ulova nedoraslih osličev, ne da bi bili za to potrebni kakršni koli izvedbeni ukrepi. Na podlagi zadnje spremembe člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki je nastala z Lizbonsko pogodbo, je z ničnostno tožbo mogoče izpodbijati tudi regulativne akte, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov, ne da bi bilo treba dokazati posamično nanašanje. Tožeča stranka pa mora še vedno dokazati, da se izpodbijani ukrep nanjo neposredno nanaša. Tak dokaz ne bo potreboval drugega „kumulativnega“ merila, ki izhaja iz sodne prakse – in sicer glede izvedbenih ukrepov – saj v takem položaju ni izvedbenih ukrepov, ki bi imeli premostitveno vlogo med izpodbijanim ukrepom in tožečo stranko.
(
79
)	Za nedavno potrditev v zvezi z direktivami, ki vedno potrebujejo izvedbene ukrepe, glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 70).
(
80
)	Glej izpodbijani sklep, točka 51.
(
81
)	Glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točke od 71 do 74).
(
82
)	Izpodbijani sklep, točka 64.
(
83
)	Glej na primer sodbi z dne 19. oktobra 2000, Italija in Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 in C‑105/99, EU:C:2000:570, točki 31 in 34), in z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, točka 39).
(
84
)	Enako velja tudi za sodno prakso, na katero se Splošno sodišče opira v točki 65 izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na odločbo Komisije, naslovljeno na državo članico, s katero je bilo tej državi naloženo, naj zmanjša nekatera finančna sredstva Unije, zagotovljena podjetju. Sodišče je ugotovilo, da se odločba Komisije neposredno nanaša na podjetje v takem položaju, ne glede na potrebo po izvedbenih ukrepih države članice.
(
85
)	Točka 64 izpodbijanega sklepa.
(
86
)	Točka 53 izpodbijanega sklepa.
(
87
)	Pritožnica poleg tega izpodbija pristojnost EOVP, da posega bodisi v metodo izračuna bodisi v višino glob, in trdi, da je v skladu s SUVP to pristojnost nacionalnega nadzornega organa na podlagi pravil, ki jih določa nacionalna zakonodaja. Glede tega zadnjega očitka bo treba opraviti preizkus utemeljenosti in Sodišče se o tem vprašanju ne more izreči v okviru te pritožbe.
(
88
)	Glej točke od 57 do 59 izpodbijanega sklepa. Dejstvo, da EOVP ni izrazil svojega stališča o tem, ali je družba WhatsApp v zvezi z osebnimi podatki, ki izhajajo iz „postopka izgubnega zgoščevanja“, delovala kot upravljavka ali obdelovalka, ne spremeni dejstva, da je irski nadzorni organ zavezan ugotovitvi EOVP, da ta postopek pomeni obdelavo osebnih podatkov.
(
89
)	Splošno sodišče je v točkah 55 in 56 izpodbijanega sklepa navedlo tista vprašanja, o katerih je odločil EOVP, in tista vprašanja, o katerih je dodatno odločil irski nadzorni organ v končni nacionalni odločitvi.
(
90
)	Glej izpodbijani sklep, točka 60.
(
91
)	Glej, ex multis, sodbi z dne 3. junija 2021, Madžarska/Parlament (C‑650/18, EU:C:2021:426, točka 38 in navedena sodna praksa), in sodbo Komisija/EOR (točka 65 in navedena sodna praksa).
(
92
)	Splošno sodišče se v zvezi s tem opira na sodbo z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 40); glej tudi izpodbijani sklep, točka 68.
(
93
)	Glej sodbo z dne 22. oktobra 1987, Foto-Frost (314/85, EU:C:1987:452, točka 17).
(
94
)	Sodba z dne 9. marca 1994 (C‑188/92, EU:C:1994:90, točka 26).
(
95
)	Sodba z dne 25. julija 2018 (C‑135/16, EU:C:2018:582, točka 17 in navedena sodna praksa).
(
96
)	Sodba z dne 25. julija 2018, Georgsmarienhütte in drugi (C‑135/16, EU:C:2018:582, točka 18).
(
97
)	Glej v tem smislu, na primer, sodbo z dne 10. marca 2021, Von Aschenbach & Voss (C‑708/19, EU:C:2021:190, točki 33 in 49).
(
98
)	Sodba z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, v nadaljevanju: Iccrea Banca, EU:C:2019:1036).
(
99
)	Sodba Iccrea Banca, točki 72 in 74.
(
100
)	Vendar gre v moji trditvi za „kavelj 22“. Kar pojasnjujem, velja le, če je družba WhatsApp „brez vsakega dvoma“ dejansko imela procesno upravičenje pred sodišči Unije. Če pa, nasprotno, družba WhatsApp ni bila upravičena izpodbijati veljavnosti izpodbijane odločitve pred Splošnim sodiščem, kot je trdilo navedeno sodišče, tej družbi kljub temu ne bi smelo biti onemogočeno, da uveljavlja ugovor neveljavnosti pred nacionalnim sodiščem in tako zagotovi, da ima Sodišče končno besedo in pristojnost odgovoriti na vprašanje veljavnosti izpodbijane odločitve.
(
101
)	Glej izpodbijani sklep, točka 40.
(
102
)	V upoštevnem delu uvodne izjave 143 SUVP je navedeno: „Kadar se odločitve odbora […] nanašajo neposredno in posamično na upravljavca, obdelovalca ali pritožnika, lahko ta vloži ničnostno tožbo zoper te odločitve, to pa mora v skladu s členom 263 PDEU storiti v dveh mesecih od objave teh odločitev na spletnem mestu odbora.“
(
103
)	Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Georgsmarienhütte in drugi (C‑135/16, EU:C:2018:120, točka 43). Glej tudi argumente generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v sklepnih predlogih v zadevi Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, točka 40 in naslednje), ki še vedno veljajo.
(
104
)	Glej izpodbijani sklep, točka 70.
(
105
)	Glej sodbo z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, točka 39 in navedena sodna praksa).
(
106
)	Sodbi z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, točka 57), in z dne 25. julija 2018, Georgsmarienhütte in drugi (C‑135/16, EU:C:2018:582, točka 24 in navedena sodna praksa).
(
107
)	Glej zadevo Meta Platforms Ireland Ltd/Data Protection Commission (approved) [2024] IEHC 264 z dne 10. maja 2024, kjer je v točki 49 navedeno, da bosta „pritožba in postopek sodnega nadzora na splošno odložena, da se počaka izid postopka v zadevi WhatsApp, ki trenutno teče pred Sodiščem EU“.
(
108
)	Glej sodbo z dne 25. julija 2018, Georgsmarienhütte in drugi (C‑135/16, EU:C:2018:582, točka 25).
(
109
)	Izpodbijani sklep, točka 40.