Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 09/30/2015 
Spisová značka: 29 Cdo 1029/2014 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2015:29.CDO.1029.2014.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Pravomoc soudu 
Dotčené předpisy: čl. 5 odst. 1 bod a Nařízení (ES) č. 44/2001 
§ 337 obch. zák. 
Kategorie rozhodnutí: C EU 
 
29 Cdo 1029/2014  
 
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Petra Šuka a soudců 
JUDr. Filipa Cilečka a JUDr. Marka Doležala v právní věci navrhovatele Ing. V. Z., 
zastoupeného Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Na Florenci 2116/15, 
PSČ 110 00, za účasti Metallbau Wastler GmbH & Co. KG, se sídlem v Linzi, Pachmayrstrasse 
2, 4040, Rakouská republika, registrační číslo FN 132839 b, zastoupené Dr. Alexandrem 
Haschem, advokátem, se sídlem v Českých Budějovicích, Holečkova 2628/3a, PSČ 370 04, o 
zaplacení částky 1.508.000 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Českých 
Budějovicích pod sp. zn. 31 EVCm 17/2011, o dovolání společnosti Metallbau Wastler GmbH & 
Co. KG proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. srpna 2013, č. j. 7 Cmo 358/2012-144, 
takto:  
 
Dovolání se zamítá.  
 
Odůvodnění: 
 
V záhlaví označeným usnesením Vrchní soud v Praze k odvolání společnosti Metallbau Wastler 
GmbH & Co. KG (dále jen „společnost“) potvrdil usnesení ze dne 4. června 2012, č. j. 31 EVCm 
17/2011-59, kterým Krajský soud v Českých Budějovicích zamítl námitku nepříslušnosti 
Krajského soudu v Českých Budějovicích.  
Odvolací soud vyšel z toho, že:  
1) Na základě společenské smlouvy ze dne 30. května 2007 ve spojení s usnesením valné 
hromady společnosti Stavební technika plus, s. r. o., identifikační číslo osoby 25167162, ze dne 9. 
července 2007, převedl navrhovatel (dle svého tvrzení) obchodní podíl ve společnosti Stavební 
technika plus, s. r. o. (dále též jen „obchodní podíl“) na společnost, sídlící v Rakousku.  
2) Návrhem (ze dne 29. listopadu 2011) na vydání evropského platebního rozkazu se navrhovatel 
domáhal zaplacení částky 1.508.000 Kč s příslušenstvím z titulu neuhrazené ceny obchodního 
podílu.
3) Spolu s odporem proti evropskému platebnímu rozkazu vznesla společnost námitku 
(mezinárodní) nepříslušnosti Krajského soudu v Českých Budějovicích, majíc za to, že 
příslušným je – při neexistenci prorogační doložky ve smyslu čl. 23 Nařízení Rady (ES) č. 
44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (dále též jen „nařízení Brusel I“ či „nařízení“) – obecný soud 
společnosti podle článku 2 nařízení Brusel I (tedy soud v Rakousku).  
Na takto ustaveném základu odvolací soud (přitakávaje soudu prvního stupně) uzavřel, že 
mezinárodní příslušnost českých soudů plyne z článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I, neboť 
předmětem sporu je nárok na zaplacení ceny obchodního podílu dle uzavřené smlouvy, přičemž 
uplatněný závazek měl být splněn na území České republiky. Věcná a místní příslušnost 
Krajského soudu v Českých Budějovicích pak plyne z občanského soudního řádu.  
Proti usnesení odvolacího soudu podala společnost dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 
zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), majíc za to, že napadené 
rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného práva, která v rozhodování dovolacího soudu 
dosud nebyla vyřešena, a to, kde je – s ohledem na § 339 odst. 1 zákona č. 513/1991 Sb., 
obchodníku zákoníku (dále též jen „obch. zák.“) – místo plnění peněžitého závazku ve výši 
1.508.000 Kč.  
Dovolatelka považuje závěr odvolacího soudu, podle něhož je místem plnění peněžitého závazku, 
jehož zaplacení se navrhovatel domáhá, bydliště navrhovatele, za nesprávný. Odvolací soud podle 
dovolatelky pominul § 339 obch. zák. a zejména § 4 odst. 1 zákona č. 254/2004 Sb., o omezení 
plateb v hotovosti. Je zjevné, že pohledávku uplatněnou návrhem by dovolatelka (pokud by 
uznávala její oprávněnost) neplnila v hotovosti (a to ani v případě, že by tak činila ve splátkách), 
ale bezhotovostně, tedy v souladu s výše označenými ustanoveními na účet navrhovatele. Proto 
má za to, že místem plnění závazku, jehož zaplacení se navrhovatel domáhá, je místo, kde je 
veden účet věřitele (navrhovatele).  
Dovolatelka dovozuje, že mezi účastníky bylo (ať už konkludentně či výslovně) sjednáno, že 
závazek bude uhrazen bezhotovostně, tedy, bylo ve smyslu § 337 obch. zák. dohodnuto ohledně 
místa placení jinak.  
Vzhledem k argumentaci navrhovatele pak dovolatelka dodává, že navrhovatel nedoložil soudu 
splnění podmínek mezinárodní příslušnosti českých soudů (totiž že má v tuzemsku účet u banky), 
a začal tak činit až po vznesení námitky nedostatku příslušnosti českých soudů. Dovolatelka 
mohla tuto námitku vznést s ohledem na článek 24 nařízení Brusel I pouze v úvodu řízení; proto 
dovozuje, že „při rozhodování o příslušnosti soudu … platí velmi přísná pravidla a ostré lhůty, 
jejichž nedodržení je sankcionováno právě ztrátou jakékoliv dodatečné nápravy ze strany 
účastníka řízení“. V této souvislosti dovolatelka vznáší otázku, zda navrhovatel může doplňovat 
„tvrzení a podklady odůvodňující příslušnost soudu“ kdykoliv v průběhu řízení. Přitom námitku 
vznesla právě proto, že z návrhu ani jeho příloh neplynuly žádné skutečnosti, z nichž by bylo 
možno dovodit příslušnost českých soudů.  
Navrhovatel považuje dovolání za nepřípustné, resp. nedůvodné, a navrhuje, aby je Nejvyšší soud 
odmítl, popř. zamítl.  
Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř., a to pro řešení (dovoláním otevřené) otázky příslušnosti 
soudu prvního stupně k řízení o nároku na zaplacení ceny za převod obchodního podílu, 
uplatněného proti obchodní společnosti se sídlem v jiném členském státu Evropské unie, v 
judikatuře dovolacího soudu dosud neřešené.
Řízení o návrhu na zaplacení ceny za převod obchodního podílu ve společnosti s ručením 
omezeným je věcí občanskou a obchodní podle článku 1 odst. 1 nařízení Brusel I (k výkladu 
pojmu „věci občanské a obchodní“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení srov. např. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 27. září 2012, sp. zn. 33 Cdo 3793/2011, uveřejněné pod číslem 12/2013 
Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a tam citovanou judikaturu Soudního dvora Evropské 
unie, popř. z novější judikatury Soudního dvora jeho rozsudky ze dne 12. září 2013, C-49/12, ve 
věci Sunico ApS, či ze dne 23. října 2014, C-302/13, ve věci flyLAL-Lithuanian Airlines AS, v 
likvidaci). Řízení bylo zahájeno (doručením návrhu) dne 29. listopadu 2011; spadá tak do (věcné i 
časové) působnosti nařízení Brusel I. A jelikož zde není jiného právního nástroje ve smyslu 
kapitoly VII nařízení Brusel I, určí se příslušnost soudu v projednávané věci podle tohoto 
nařízení.  
Na úvod se sluší poznamenat, že nařízení Brusel I upravuje jak mezinárodní, tak (v některých 
ustanoveních) i místní příslušnost soudů členských států Evropské unie. Tam, kde určuje pouze 
příslušnost mezinárodní (pravomoc), hovoří o „příslušnosti soudů státu“ (srov. např. článek 2 a 
článek 22), tam, kde určuje (vedle mezinárodní) i příslušnost místní, stanoví, že příslušný je „soud 
místa“ (např. článek 5 odst. 1 až 3, odst. 5, článek 6 odst. 1), či prostě „soud“ v jednotném čísle 
(např. článek 5 odst. 4, článek 6 odst. 2 až 4, článek 23 – v závislosti na znění prorogační doložky 
– či článek 24). Nelze tudíž odvolacímu soudu přisvědčit v závěru, podle něhož nařízení řeší 
toliko otázku mezinárodní příslušnosti. Tam, kde nařízení upravuje i místní příslušnost, je 
přednostně aplikovatelné před ustanoveními národního práva upravujícími místní příslušnost 
soudů (zpravidla ustanoveními občanského soudního řádu).  
V projednávané věci nejde o řízení, k němuž by byly české soudy výlučně příslušné podle článku 
22 nařízení Brusel I.  
Společnost nezaložila příslušnost soudu prvního stupně podle článku 24 nařízení Brusel I tím, že 
by se vyjádřila k nároku uplatněnému návrhem na zahájení řízení, aniž by nejpozději současně s 
takovým vyjádřením vznesla námitku nedostatku příslušnosti procesního soudu (k příslušnosti 
podle článku 24 nařízení Brusel I srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. září 2008, sp. zn. 29 
Nd 336/2007, uveřejněné pod číslem 14/2009 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a v 
aktuální judikatuře Soudního dvora např. rozsudek ze dne 13. června 2013, C-144/12, ve věci 
Goldbet Sportwetten GmbH, bod 37, či rozsudek ze dne 27. února 2014, C-1/13, ve věci Cartier 
parfums – lunettes SAS, bod 36).  
Mezi účastníky nebyla uzavřena dohoda o volbě soudu ve smyslu článku 23 nařízení Brusel I, a 
nejde ani o žádný z případů tzv. obligatorní příslušnosti ve smyslu kapitoly II, oddílu 3, 4 a 5 
nařízení.  
Z napadeného rozhodnutí ani z obsahu spisu se nepodává, že by společnost, vůči níž směřuje 
návrh na zahájení řízení, měla na území České republiky „bydliště“ ve smyslu článku 60 odst. 1 
nařízení Brusel I, tedy že by zde měla zapsané sídlo, ústředí či hlavní provozovnu; příslušnost 
českých soudů tudíž neplyne ani z článku 2 nařízení Brusel I.  
Zbývá posoudit, zda je soud prvního stupně příslušný k projednání a rozhodnutí věci podle 
některého z pravidel upravujících tzv. zvláštní příslušnost podle článků 5 až 7 nařízení Brusel I. 
Označené články dávají žalobci (navrhovateli) možnost zahájit řízení (vedle soudů státu, v němž 
má žalovaný bydliště) i u soudů v nich označených. Tyto články tak upravují příslušnost danou na 
výběr žalobci (navrhovateli).  
Návrhem na zahájení řízení se navrhovatel domáhá zaplacení částky 1.508.000 Kč s 
příslušenstvím z titulu nezaplacené ceny za převod obchodního podílu, opíraje svůj nárok o
smlouvu uzavřenou se společností a dovozuje, že společnost dobrovolně převzala závazek cenu za 
převod obchodního podílu zaplatit. Jde tak o „nárok ze smlouvy“ ve smyslu článku 5 odst. 1 
nařízení Brusel I (k výkladu uvedeného pojmu srov. v aktuální judikatuře Soudního dvora např. 
rozsudek ze dne 14. března 2013, C-419/11, ve věci Česká spořitelna, a. s., body 46 až 48). 
Jelikož je „žalovaným“ (osobou, vůči níž návrh směřuje) společnost se sídlem v Rakouské 
republice, tedy v jiném členském státu Evropské unie, lze určit (mezinárodní a místní) příslušnost 
soudu podle článku 5 odst. 1 nařízení Brusel I.  
Článek 5 odst. 1 nařízení určuje:  
Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě 
žalována,  
a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o 
nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;  
b) pro účely tohoto ustanovení, a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného 
závazku:  
- v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo 
mělo být dodáno,  
- v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly 
nebo měly být poskytnuty,  
c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a).  
Nejvyšší soud považuje za zjevné, že obchodní podíl ve společnosti s ručením omezeným nelze 
považovat za „zboží“ ve smyslu článku 5 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel I; v tomto směru má 
označené ustanovení za „acte claire“ (k výkladu pojmu zboží pro účely volného pohybu zboží 
srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1968, 7/68, ve věci Komise proti Italské 
republice). Proto je na místě určit příslušnost podle článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I [viz 
článek 5 odst. 1 písm. c) nařízení].  
Pouze na okraj pak Nejvyšší soud poznamenává, že bylo-li by možno považovat obchodní podíl 
ve společnosti s ručením omezeným za zboží ve smyslu článku 5 odst. 1 písm. b) nařízení, byl by 
mezinárodně a místně příslušný soud, v jehož obvodu je zapsána společnost Stavební technika 
plus, s. r. o. (tedy Krajský soud v Českých Budějovicích), neboť pouze tam by bylo možno 
uvažovat o místě, kam podle smlouvy „zboží bylo nebo mělo být dodáno“ ve smyslu posledně 
označeného článku. Jinými slovy aplikace článku 5 odst. 1 písm. b) nařízení by vedla k určení 
příslušnosti téhož soudu, jako aplikace článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení (viz dále).  
Závazek, jehož splnění se navrhovatel domáhá a jenž je tudíž „závazkem, o nějž se jedná“ ve 
smyslu článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení, je závazek nabyvatele obchodního podílu zaplatit cenu 
za jeho převod.  
Místo, kde tento závazek byl nebo měl být splněn, se určí podle práva, kterým se podle kolizních 
norem soudu, jemuž byla věc předložena, uvedený závazek řídí (rozsudek Soudního dvora ze dne 
14. března 2013, C-419/11, ve věci Česká spořitelna, a. s., bod 54, a tam citovaná judikatura 
Soudního dvora).
Navrhovatel svůj nárok opírá o smlouvu ze dne 30. května 2007. S ohledem na článek 1 odst. 2 
písm. e) Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (sdělení č. 64/2006 Sb. m. s. 
Ministerstva zahraničních věcí) je třeba rozhodné právo určit podle zákona č. 97/1963 Sb., o 
mezinárodním právu soukromém.  
Ustanovení § 10 odst. 1 tohoto zákona určuje:  
Nezvolí-li účastníci rozhodné právo, řídí se jejich vztahy právním řádem, jehož použití odpovídá 
rozumnému uspořádání daného vztahu.  
Jelikož si účastníci rozhodné právo (podle dovolatelky i obsahu spisu) nezvolili, řídí se jejich 
vztah právem českým, jehož použití (jde-li o právní úkon, na jehož základě mělo dojít – dle 
tvrzení navrhovatele – k převodu obchodního podílu ve společnosti se sídlem v České republice) 
odpovídá rozumnému uspořádání vztahu (mezi převodcem s bydlištěm v tuzemsku a nabyvatelem 
se sídlem v Rakousku). Je tedy třeba posoudit, ve kterém místě měl být závazek zaplatit cenu za 
převod obchodního podílu splněn dle českého práva.  
Podle § 261 odst. 3 písm. a) obch. zák. se vztahy ze smluv, jimiž se převádí obchodní podíl, řídí 
třetí částí obchodního zákoníku.  
Podle § 337 odst. 1 obch. zák. peněžitý závazek plní dlužník na své nebezpečí a náklady v sídle 
nebo místě podnikání, popřípadě bydlišti věřitele, nestanoví-li smlouva nebo tento zákon jinak.  
Podle § 339 odst. 1 obch. zák., ve znění účinném do 31. října 2009, peněžitý závazek lze též platit 
u banky věřitele ve prospěch jeho účtu, jestliže to není v rozporu s platebními podmínkami 
sjednanými mezi stranami (odstavec první). Peněžitý závazek placený prostřednictvím banky 
nebo provozovatele poštovních služeb je splněn připsáním částky na účet věřitele vedený u banky 
nebo vyplacením částky věřiteli v hotovosti (odstavec druhý).  
Jelikož si v projednávané věci (jak se podává z obsahu spisu i dovolání) strany smlouvy místo 
plnění závazku zaplatit cenu za převod obchodního podílu nesjednaly, byl dlužník (dovolatelka) 
podle § 337 obch. zák. povinen zaplatit označený peněžitý závazek v bydlišti věřitele 
(navrhovatele).  
Na uvedeném závěru ničeho nemění ani možnost daná dlužníkovi ustanovením § 339 obch. zák. 
poskytnout plnění třetí osobě – bance, která vede účet věřitele – a to s účinky splnění závazku (k 
výkladu citovaného ustanovení srov. důvody rozsudku velkého senátu občanskoprávního a 
obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 16. ledna 2013, sp. zn. 31 Cdo 3065/2009, 
uveřejněného pod číslem 42/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Je tomu tak již proto, 
že citované ustanovení dlužníku neukládá povinnost plnit na účet věřitele, ale pouze mu dává 
možnost tak učinit a pro tento případ upravuje „alternativní“ místo plnění. Ostatně dovolatelka 
pomíjí, že § 339 obch. zák. umožňuje plnit peněžitý závazek nejen prostřednictvím banky, ale 
taktéž prostřednictvím provozovatele poštovních služeb, přičemž v druhém případě nelze za místo 
plnění považovat účet věřitele.  
Opačný závěr nelze dovozovat – jak činí dovolatelka – ani ze zákona č. 254/2004 Sb., o omezení 
plateb v hotovosti, a to již proto, že se na platby prováděné dovolatelkou (společností se sídlem v 
Rakousku) nevztahuje (§ 3 odst. 1 zákona č. 254/2004 Sb.). Dovolatelka navíc přehlíží, že 
označený zákon umožňuje provést platby překračující limit upravený v § 4 zákona č. 254/2004 
Sb. nejen prostřednictvím osoby oprávněné poskytovat platební služby (tedy na účet věřitele), ale 
taktéž prostřednictvím provozovatele poštovních služeb formou poštovního poukazu (§ 1 a § 2 
odst. 1 zákona č. 254/2004 Sb.). Jinými slovy ani ze zákona č. 254/2004 Sb. neplyne povinnost
dlužníka plnit peněžitý závazek na účet věřitele vedený bankou, a tedy ani závěr, že místem 
plnění je pro účely určení příslušnosti soudu podle článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení nutno 
rozumět místo, kde má sídlo pobočka banky, jež vede účet věřitele.  
K tvrzením dovolatelky o sjednání jiného místa placení (resp. o tom, že platba bude provedena 
bezhotovostně na účet navrhovatele), Nejvyšší soud nemohl přihlédnout, neboť byla uplatněna v 
rozporu se zákazem formulovaným v § 241a odst. 6 o. s. ř.  
Nejvyšší soud tudíž uzavírá, že místem, kde závazek, o nějž se v projednávané věci jedná, měl být 
splněn [ve smyslu článku 5 odst. 1 písm. a) nařízení], je bydliště navrhovatele; mezinárodní 
příslušnost k projednání a rozhodnutí návrhu na zahájení řízení tudíž svědčí českým soudům a 
místně příslušným je s ohledem na bydliště navrhovatele Krajský soud v Českých Budějovicích 
(Příloha 2, bod 3, Příloha 3, bod 8 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích); k věcné 
příslušnosti, jíž nařízení neupravuje, srov. § 9 odst. 3 písm. g) o. s. ř., ve znění účinném do 31. 
prosince 2013.  
Nad rámec výše uvedeného Nejvyšší soud – s ohledem na argumentaci dovolatelky, podle které 
lze z článku 24 nařízení dovodit, že žalobce (navrhovatel) nesmí po podání návrhu na zahájení 
řízení uvádět a prokazovat další skutečnosti, z nichž lze dovodit příslušnost procesního soudu – 
dodává:  
Článek 24 nařízení vychází z toho, že účast žalovaného na řízení může být považována za 
konkludentní souhlas s příslušností soudu, jemuž byl spor předložen, a tedy za ujednání o jeho 
příslušnosti (srov. např. rozsudek Soudního dvora ze dne 27. února 2014, C-1/13, ve věci Cartier 
parfums – lunettes SAS, bod 34). Jinými slovy jde o prorogaci sui generis, která založí 
(mezinárodní i místní) příslušnost soudu, k němuž byl podán návrh na zahájení řízení; k dohodě o 
volbě soudu dochází podáním žaloby (projev vůle žalobce) a vyjádřením žalovaného ve věci 
samé, aniž by nejpozději současně s tímto vyjádřením vznesl námitku nedostatku příslušnosti 
soudu (projev vůle žalovaného, nařízením označovaný jako „účast na řízení“).  
Článek 24 nařízení však nikterak nebrání žalobci (navrhovateli) – a dovolatelka se mýlí, usuzuje-li 
opačně – aby poté, kdy je (včas, tj. dříve, než je příslušnost soudu založena postupem podle 
označeného článku) žalovaným (dalším účastníkem řízení) zpochybněna příslušnost soudu, k 
němuž podal žalobu (návrh), dodatečně uvedl (a osvědčil) skutečnosti, z nichž příslušnost soudu 
podle nařízení Brusel I vyplývá.  
Zbývá dodat, že Nejvyšší soud se nezabýval (a ani nemohl zabývat) důvodností uplatněného 
nároku.  
Protože se dovolatelce prostřednictvím uplatněného dovolacího důvodu a jeho obsahového 
vymezení správnost právního posouzení věci odvolacím soudem zpochybnit nepodařilo, Nejvyšší 
soud dovolání podle § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.  
O nákladech dovolacího řízení rozhodne soud prvního stupně v rozhodnutí, jímž se řízení končí (§ 
151 odst. 1 o. s. ř.).  
Rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení (do 31. prosince 2013) se podává z 
části první, čl. II bodu 7 zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský 
soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony.  
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 30. září 2015 
 
 
JUDr. Petr Šuk 
předseda senátu