null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne
26. února 2026(1)
Věc C‑234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
proti
Verein für Konsumenteninformation
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná
Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Práva spotřebitelů – Výjimky z práva odstoupit od smlouvy – Zánik práva odstoupit od smlouvy – Digitální služba – Digitální obsah – Předplatné streamovací služby – Kvalifikace takové služby“
I.      Úvod
1.        V posledních letech zaznamenáváme velký nárůst užívání platforem kontinuálního vysílání
(dále jen „streamování“) a současně se značně rozšířila i jejich nabídka: spotřebitelé dnes mají přístup ke značnému množství platforem poskytujících stále více obsahů. Přestože je každá z těchto platforem něčím specifická, určité hlavní charakteristiky mají společné.
2.        Poskytnutím streamovací služby jsou spotřebitelům zpřístupněny takové obsahy, jako jsou například videa nebo hudební skladby, za účelem jejich zhlédnutí či poslechu. Tyto obsahy jsou uloženy na serveru, ke kterému se mohou spotřebitelé pomocí svého koncového zařízení připojit prostřednictvím hypertextového odkazu nebo aplikace. Mohou tak sledovat nebo poslouchat dílo, jež si vyberou z obsahů zpřístupněných na internetu, a to buď live nebo
on demand podle podmínek svého předplatného a podle poskytnuté nabídky.
3.        Poskytnutím streamovací služby získává spotřebitel zpravidla i možnost stažení vybraného obsahu, aby jej mohl zhlédnout nebo poslouchat dokonce i bez připojení k internetu. V takovém případě je tedy vybrané
dílo uloženo na vlastní úložiště a může být shlédnuto nezávisle na on-line přístupu, obvykle po omezenou dobu, po jejímž uplynutí již není umožněn přístup k dotyčnému obsahu formou stažení a tento obsah je nadále dostupný on-line.
4.        Při zveřejnění na platformě bývá nabídka obsahů ke zhlédnutí či poslechu často také personalizována pro jednotlivé spotřebitele, a to různými
playlisty, například přehledy probíhajících zhlédnutí či poslechů nebo personalizovanými návrhy na základě již zobrazených obsahů.
5.        Tyto platformy jsou i hlavním tématem této věci, která je pro Soudní dvůr příležitostí k určení, zda musí být poskytnutí streamovací služby považováno
ve smyslu ustanovení směrnice
2011/83/EU(2) „za nabídku ‚digitálního obsahu‘ nebo za ‚digitální služby‘ “.
6.        Nejedná se přitom o čistě formální kvalifikaci. Právo odstoupit od smlouvy, jež tato směrnice stanoví, může totiž v případě poskytnutí „digitální služby“ podle ustanovení této směrnice zaniknout před uplynutím lhůty 14 dnů, kterou v zásadě stanoví, ovšem v případě nabídky „digitálního obsahu“ tomu tak není.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Směrnice 2019/770
7.        Body
19 a 57 odůvodnění směrnice (EU) 2019/770(3) uvádějí:
„(19)      Touto směrnicí by měly být řešeny problémy, které vyvstávají v různých kategoriích digitálního obsahu a digitálních služeb a jejich poskytování. S cílem zohlednit rychlý technologický vývoj a zachovat odolnost pojmu digitálního obsahu nebo digitálních služeb vůči budoucím změnám by se tato směrnice měla vztahovat mimo jiné na počítačové programy, aplikace, videosoubory, audiosoubory, hudební soubory, digitální hry, e-knihy a ostatní elektronické publikace, a rovněž na digitální služby, které umožňují vytvářet, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo k nim mít přístup, včetně technologie software-as-a-service, jako je sdílení videa a audiozáznamů a jiných souborů, zpracování textu nebo her nabízených v prostředí cloud computingu a sociálních médií. Jelikož existuje mnoho způsobů poskytování digitálního obsahu nebo digitálních služeb, jako je přenos na hmotném nosiči, stažení do zařízení spotřebitelů, přenos po internetu, umožnění přístupu k úložným kapacitám digitálního obsahu nebo přístup k používání sociálních médií, měla by se tato směrnice použít bez ohledu na nosič použitý pro přenos nebo zpřístupnění digitálního obsahu nebo digitální služby. Tato směrnice by se však neměla vztahovat na služby přístupu k internetu.
[...]
(57)      Digitální obsah nebo digitální služby by mohly být rovněž poskytovány nepřetržitě po určitou dobu. Toto nepřetržité poskytování může zahrnovat případy, kdy obchodník zajistí spotřebitelům dostupnost digitální služby na stanovenou dobu nebo na dobu neurčitou, například v případě dvouleté smlouvy o poskytnutí cloudového úložiště nebo časově neomezeného členství v platformě sociálního média. Určujícím prvkem této kategorie je skutečnost, že digitální obsah nebo digitální služba jsou spotřebitelům dostupné nebo přístupné pouze po určitou dobu nebo dokud je v platnosti smlouva uzavřená na dobu neurčitou. Je tudíž odůvodněné, aby v takových případech byl obchodník odpovědný pouze za případy nesouladu, ke kterým dojde během uvedeného období. Prvek nepřetržitého poskytování by neměl vždy nutně znamenat, že jde o poskytování dlouhodobé. Jako na nepřetržité poskytování po určitou dobu by mělo být nahlíženo na případy, jako jsou on-line
streaming videa, a to bez ohledu na skutečnou délku příslušného audiovizuálního souboru. Případy, kdy jsou určité prvky digitálního obsahu nebo digitální služby poskytovány pravidelně nebo při několika příležitostech po určitou dobu stanovenou ve smlouvě nebo po dobu platnosti smlouvy uzavřené na dobu neurčitou, by měly být rovněž považovány za nepřetržité poskytování po určitou dobu, například pokud smlouva stanoví, že kopie antivirového softwaru může být používána po dobu jednoho roku a automaticky se aktualizuje vždy prvního dne každého měsíce v průběhu tohoto období, nebo pokud obchodník vydává aktualizace vždy, když jsou k dispozici nové funkce digitální hry, a spotřebitelé mohou získat digitální obsah nebo digitální službu nebo k nim získat přístup pouze po dobu stanovenou ve smlouvě nebo po dobu platnosti smlouvy uzavřené na dobu neurčitou.“
8.        Článek
2 této směrnice, který je nadepsán „Definice“, v bodech
1 a 2 stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)      ‚digitálním obsahem‘ data, která jsou vytvořena a poskytována v digitální podobě;
2)      ‚digitální službou‘:
a)      služba, která umožňuje spotřebiteli vytvářet, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo k nim mít přístup, nebo
b)      služba, která umožňuje sdílení dat v digitální podobě nahraných nebo vytvořených spotřebitelem či jinými uživateli této služby nebo jakoukoli jinou interakci s těmito daty.“
9.        Článek
3 uvedené směrnice, který je nadepsán „Oblast působnosti“, v odst. 5 písm. g) stanoví:
„5.      Tato směrnice se nepoužije na smlouvy týkající se:
[...]
g)      poskytování digitálního obsahu, při němž je digitální obsah učiněn dostupným široké veřejnosti jinak než přenosem signálu jako součást představení nebo akce, jako například digitální kinematografické projekce.“
10.      Článek
5 téže směrnice, který je nadepsán „Poskytování digitálního obsahu nebo digitální služby“, stanoví:
„1.      Obchodník poskytuje digitální obsah nebo digitální službu spotřebiteli. Pokud se strany nedohodly jinak, obchodník poskytne digitální obsah nebo digitální službu bez zbytečného odkladu po uzavření smlouvy.
2.      Povinnost obchodníka poskytnout digitální obsah nebo digitální službu se považuje za splněnou, pokud:
a)      je digitální obsah nebo jakýkoli prostředek vhodný k přístupu či stažení digitálního obsahu učiněn dostupným či přístupným spotřebiteli nebo fyzickému či virtuálnímu zařízení, které si spotřebitel pro tento účel zvolil;
b)      je digitální služba zpřístupněna spotřebiteli nebo fyzickému či virtuálnímu zařízení, které si spotřebitel pro tento účel zvolil.“
2.      Směrnice (EU) 2019/2161
11.      Body
30 a 38 odůvodnění
směrnice
(EU) 2019/2161(4) uvádějí:
„(30)      Definice digitálního obsahu a digitálních služeb ve [směrnici
2011/83] by měly být uvedeny do souladu s příslušnými definicemi ve [směrnici
2019/770]. Digitální obsah, na který se vztahuje [směrnice
2019/770], se týká jediného úkonu poskytnutí, sledu jednotlivých úkonů poskytování nebo nepřetržitého poskytování po určitou dobu. Prvek nepřetržitého poskytování by neměl vždy nutně znamenat, že jde o poskytování dlouhodobé. Jako na nepřetržité poskytování po určitou dobu by mělo být nahlíženo na případy, jako jsou on-line
streaming videa, a to bez ohledu na skutečnou délku příslušného audiovizuálního souboru. Může být tedy obtížné rozlišit mezi určitými typy digitálního obsahu a digitálních služeb, neboť obojí může zahrnovat nepřetržité poskytování ze strany obchodníka po celou dobu trvání smlouvy. Mezi příklady digitálních služeb patří sdílení videa a audiozáznamů a jiné sdílení souborů, zpracování textu nebo hry nabízené v cloudu, ukládání dat v cloudu, internetový e-mail, sociální média a cloudové aplikace. Nepřetržité zapojení poskytovatele služeb odůvodňuje uplatňování ustanovení o právu odstoupit od smlouvy uvedených ve [směrnici
2011/83], která fakticky umožňují spotřebiteli vyzkoušet si službu a během 14 dnů od uzavření smlouvy se rozhodnout, zda si ji ponechá. Smlouvy o poskytování digitálního obsahu, který není poskytován na hmotném nosiči, se často vyznačují jediným úkonem poskytnutí spotřebiteli konkrétní položky nebo položek digitálního obsahu, například konkrétních hudebních nebo video souborů. Na smlouvy o poskytování digitálního obsahu, který není poskytován na hmotném nosiči, se nadále vztahuje výjimka z práva odstoupit od smlouvy podle čl. 16 prvního pododstavce písm. m) [směrnice
2011/83], které stanoví, že spotřebitelovo právo odstoupit od smlouvy zaniká, jakmile začalo plnění smlouvy, například stažením nebo streamováním obsahu, za podmínky, že spotřebitel poskytl svůj předchozí výslovný souhlas k zahájení plnění smlouvy během lhůty pro odstoupení od smlouvy a vzal na vědomí, že tím jeho právo odstoupit od smlouvy zaniká. Existují-li pochybnosti ohledně toho, zda se jedná o smlouvu o poskytování služeb nebo o smlouvu o poskytování digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, měla by se uplatnit ustanovení o odstoupení od smlouvy pro smlouvy o poskytování služeb.
[...]
(38)      Ustanovení čl. 16 prvního pododstavce písm. m) [směrnice
2011/83] stanoví výjimku z práva odstoupit od smlouvy týkající se digitálního obsahu, který není poskytován na hmotném nosiči, pokud dal spotřebitel předchozí výslovný souhlas se zahájením plnění ještě před uplynutím lhůty pro odstoupení od smlouvy a vzal na vědomí skutečnost, že tím jeho právo odstoupit od smlouvy zaniká. V článku 14 odst. 4 písm. b) uvedené směrnice je stanovena smluvní sankce při nesplnění tohoto požadavku obchodníkem, totiž že spotřebitel nemusí za spotřebovaný digitální obsah platit. Požadavek na získání předchozího výslovného souhlasu spotřebitele a jeho vzetí na vědomí se tedy týká pouze digitálního obsahu, jenž je poskytován za úplatu. Je tedy nezbytné změnit čl. 16 první pododstavec písm. m) tak, aby se požadavek, že obchodníci musí získat předchozí výslovný souhlas a potvrzení spotřebitele, vztahoval pouze na smlouvy, které stanoví povinnost spotřebitele zaplatit.“
3.      Směrnice 2011/83
12.      Směrnice
2011/83 byla změněna směrnicí
2019/2161. Lhůta k provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu uplynula dne
28. listopadu 2021 a vnitrostátní prováděcí ustanovení musejí být používána ode dne
28. května 2022.
13.      Článek
2 směrnice
2011/83 ve znění směrnice 2019/2161
stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
6)      ‚smlouvou o poskytování služeb‘ jakákoli smlouva jiná než kupní smlouva, na jejímž základě obchodník poskytuje službu, včetně digitální služby, spotřebiteli nebo se zavazuje k jejímu poskytnutí;
[...]
11)      ‚digitálním obsahem‘ digitální obsah ve smyslu čl. 2 bodu 1 [směrnice
2019/770];
[...]
16)      ‚digitální službou‘ digitální služba ve smyslu v čl. 2 bodu 2 [směrnice
2019/770];
[...]“
14.      Článek
14 této směrnice ve znění směrnice 2019/2161, který je nadepsán „Závazky spotřebitele v případě odstoupení od smlouvy“, stanoví:
„[...]
2a.      V případě odstoupení od smlouvy se spotřebitel zdrží používání digitálního obsahu nebo digitální služby a jejich poskytování třetím stranám.
3.      Pokud spotřebitel uplatní právo odstoupit od smlouvy po předložení žádosti podle čl. 7 odst. 3 nebo čl. 8 odst. 8, zaplatí obchodníkovi částku úměrnou rozsahu služeb poskytnutých do doby, kdy spotřebitel informoval obchodníka o uplatnění práva odstoupit od smlouvy, a to v porovnání s celkovým rozsahem smlouvy. Úměrná částka, kterou má spotřebitel zaplatit obchodníkovi, se vypočítá na základě celkové ceny dohodnuté ve smlouvě. Je-li celková cena nepřiměřeně vysoká, úměrná částka se vypočítá na základě tržní hodnoty dodaného zboží nebo poskytnuté služby.
4.      Spotřebitel nenese žádné náklady na:
[...]
b)      plné nebo částečné dodání digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, pokud
i)      spotřebitel nedal předchozí výslovný souhlas k zahájení jeho poskytování před uplynutím čtrnáctidenní lhůty nebo třicetidenní lhůty
uvedené v článku 9;
ii)      spotřebitel nevzal na vědomí, že poskytnutím souhlasu ztrácí své právo odstoupit od smlouvy nebo
iii)      obchodník neposkytl potvrzení podle čl. 7 odst. 2 nebo čl. 8 odst. 7.
[...]“
15.      Článek
16 uvedené směrnice ve znění směrnice 2019/2161 stanoví:
„Členské státy nestanoví právo odstoupit od smlouvy vymezené v článcích 9 až 15 v případě smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory, pokud jde o:
a)      smlouvy o poskytování služeb poté, co tyto služby byly v plném rozsahu poskytnuty, avšak jestliže smlouva stanoví povinnost spotřebitele zaplatit, pouze pokud plnění těchto smluv začalo s předchozím výslovným souhlasem spotřebitele a s jeho vědomím, že jakmile obchodník své závazky ze smlouvy zcela splní, zaniká jeho právo odstoupit od smlouvy;
[...]
i)      dodání audiozáznamů nebo videozáznamů či počítačových programů v originálních obalech, které byly spotřebitelem porušeny;
j)      dodání novin, periodik nebo časopisů, s výjimkou smluv o předplatném na dodávání takovýchto publikací;
[...]
m)      smlouvy o poskytování digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, pokud plnění již začalo a, jestliže smlouva stanoví povinnost spotřebitele zaplatit, pokud:
i)      spotřebitel poskytl svůj předchozí výslovný souhlas k zahájení plnění během lhůty pro odstoupení od smlouvy;
ii)      spotřebitel vzal na vědomí, že tím jeho právo odstoupit od smlouvy zaniká; a
iii)      obchodník poskytl potvrzení podle čl. 7 odst. 2 nebo čl. 8 odst. 7.
[...]“
B.      Rakouské právo
16.      Ustanovení §3 Bundesgesetz über Fernabsatz- und außerhalb von Geschäftsräumen geschlossene Verträge (Fern- und Auswärtsgeschäfte-Gesetz – FAGG) (spolkový zákon o obchodních transakcích uzavřených na dálku a mimo obchodní prostory)(5) stanoví tyto definice:
„[...]
4.      ‚digitálním plněním‘ [se rozumí] digitální obsah nebo digitální služba;
5.      ‚digitálním obsahem‘ data, která jsou vytvořena a poskytována v digitální podobě, včetně dat vytvořených na základě pokynů spotřebitele;
6.      ‚digitální službou‘:
a)      služba, která umožňuje spotřebiteli vytvářet, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo mít přístup k datům v digitální podobě, nebo
b)      služba, která umožňuje sdílení dat v digitální podobě nahraných nebo vytvořených spotřebitelem či jinými uživateli této služby nebo jakoukoli jinou interakci s těmito daty,
a to vždy včetně služeb vytvořených na základě pokynů spotřebitele.
[…]“
17.      Ustanovení §18 tohoto zákona, který je nadepsán „Výjimky z práva odstoupit od smlouvy“, stanoví:
„(1)      Spotřebitel nemá právo odstoupit od smlouvy v případě smluv uzavřených na dálku nebo mimo obchodní prostory, které se týkají
1.      služeb, pokud obchodník službu poskytl v plném rozsahu, přičemž v případech, kdy je spotřebitel podle smlouvy povinen platit, právo odstoupit od smlouvy zaniká pouze tehdy, pokud navíc obchodník s plněním smlouvy začal s předchozím výslovným souhlasem spotřebitele a spotřebitel
a)      buď před zahájením poskytování služby potvrdil, že vzal na vědomí, že jakmile bude smlouva v plném rozsahu splněna, ztratí své právo odstoupit od smlouvy,
b)      nebo obchodníka výslovně požádal, aby opravu provedl přímo na místě,
[...]
11.      poskytnutí digitálních obsahů, které nemají být dodány na hmotném nosiči, pokud obchodník začal s plněním smlouvy, přičemž v případech, kdy je spotřebitel podle smlouvy povinen platit, právo odstoupit od smlouvy zaniká pouze tehdy, pokud navíc
a)      spotřebitel výslovně souhlasil se zahájením plnění smlouvy před uplynutím lhůty pro odstoupení od smlouvy,
b)      spotřebitel potvrdil, že vzal na vědomí, že v důsledku předčasného zahájení plnění smlouvy ztratí své právo odstoupit od smlouvy, a
c)      obchodník spotřebiteli poskytl vyhotovení [smlouvy] nebo potvrzení podle §5 odst. 2 nebo §7 odst. 3.
[…]“
III. Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
18.      Sky Österreich Fernsehen GmbH (dále jen „Sky Österreich“), soukromá televizní společnost usazená v Rakousku, nabízí na tomto území zejména streamovací služby. Digitální obsahy, které jsou zpřístupněny za účelem zhlédnutí, se nacházejí na serveru, ke kterému se mohou zákazníci připojit pomocí svého koncového zařízení prostřednictvím odkazu nebo aplikace, aby mohli programy, které jsou zahrnuty v jejich předplatném, prostřednictvím internetu sledovat live i on demand. V závislosti na jednotlivých poskytovatelích licence je rovněž možné stahování.
Při něm lze digitální obsahy uložit na vlastní úložiště a přehrát je nezávisle na on-line přístupu. Stažený pořad lze sledovat pouze jednou a musí být celý zhlédnut do 48 hodin od zahájení přehrávání.
19.      On-line sjednání předplatného streamovacích služeb je možné pouze tehdy, pokud zákazník kliknutím odsouhlasí následující smluvní ujednání:
„Při objednávce předplatného: Beru na vědomí poučení o odstoupení od smlouvy o využívání služeb platformy Sky X.
Souhlasím s tím, aby společnost Sky začala s plněním smlouvy již před uplynutím 14denní lhůty pro odstoupení od smlouvy, a proto v případě objednání předplatného ztrácím své právo odstoupit od smlouvy.“
20.      Verein für Konsumenteninformation (dále jen „VKI“), sdružení na ochranu spotřebitelů, má za to, že toto poučení o právu na odstoupení od smlouvy, které je poskytnuta spotřebitelům, je nedostatečné. Předplatné streamovací služby podle něj představuje „digitální službu“, takže k zániku práva na odstoupení od smlouvy vede až poskytnutí služby v plném rozsahu, pokud spotřebitel vzal na vědomí, že tím jeho právo odstoupit od smlouvy zaniká. Naproti tomu Sky Österreich má za to, že streamovací služba představuje „digitální obsah“, v důsledku čehož právo odstoupit od smlouvy zaniká již okamžikem zahájení plnění smlouvy.
21.      Žaloba, jejímž prostřednictvím se VKI domáhalo toho, aby bylo společnosti Sky Österreich uloženo nepoužívat v obchodním styku se spotřebiteli výše uvedené smluvní ujednání, byla v prvním stupni zamítnuta. Odvolací soud však vyhověl odvolání, které VKI podalo, a změnil rozsudek vydaný v prvním stupni v tom smyslu, že považoval streamovací službu, kterou poskytuje
Sky Österreich, za „digitální službu“, v jejímž případě právo odstoupit od smlouvy zaniká nikoli již při zahájení plnění smlouvy, nýbrž až poskytnutím služby v plném rozsahu.
22.      Na základě kasačního opravného prostředku, který podala Sky Österreich, se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko), který je v této věci předkládajícím soudem, táže na kritéria, která umožňují určit, zda musí být streamovací služby, jejichž předmětem jsou obdobná plnění jako v případě společnosti Sky Österreich, kvalifikovány jako smlouvy o poskytování digitálních obsahů, nebo digitálních služeb.
23.      Předkládající soud je toho názoru, že plnění, které poskytuje Sky Österreich, splňuje podmínku „vytvoření a poskytování dat v digitální podobě“, a naplňuje tak definici „digitálního obsahu“. Uvádí, že streamování označuje pouze postup přenosu dat, v jehož rámci lze daná data sledovat nebo poslouchat již během přenosu. Toto plnění by však rovněž mohlo být považováno za „uchovávání dat v digitální podobě nebo umožnění přístupu k nim“, a potažmo představovat „digitální službu“, neboť není poskytováno jednorázově, zpravidla je spojeno s příslušnými aktualizacemi nabídky a individuálními doporučeními v závislosti na chování dotyčného uživatele a v zásadě bývá zamýšleno jako plnění poskytované po určitou dobu.
24.      Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 16 písm. m) ve spojení s čl. 2 bodem 11 [směrnice
2011/83] vykládán v tom smyslu, že nabízení streamovacích služeb, v jejichž rámci se digitální obsahy, které jsou zpřístupněny za účelem zhlédnutí, nacházejí na serveru, ke kterému se mohou zákazníci pomocí svého koncového zařízení připojit prostřednictvím odkazu nebo aplikace a následně mohou programy, které jsou zahrnuty v jejich předplatném, prostřednictvím internetu sledovat live i on demand, respektive si digitální obsahy popřípadě mohou stáhnout a uložit je na vlastní úložiště a nezávisle na on-line přístupu je do 48 hodin jednou zhlédnout, představuje dodání ‚digitálního obsahu‘ ve smyslu těchto ustanovení?“
25.      Písemná vyjádření předložily VKI, Sky Österreich, italská a polská vláda a Evropská komise. Ústní jednání se v této věci nekonalo.
IV.    Analýza
26.      Podstatou jediné předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 2 bod
11 a čl. 16 písm. m) směrnice
2011/83 vykládány v tom smyslu, že
streamovací služba, v jejímž rámci se obsah, který je zpřístupněn spotřebitelům, nachází na serveru, ke kterému se mohou zákazníci připojit
prostřednictvím hypertextového odkazu
nebo aplikace, aby jej mohli zhlédnout
live nebo
on demand, případně nezávisle na on-line přístupu po jeho stažení,
představuje nabídku „digitálního obsahu“, u níž se za určitých podmínek nemusí použít právo odstoupit do 14 dnů od smlouvy, které je stanoveno touto směrnicí.
27.      Sky Österreich předkládá tvrzení, že služba, kterou poskytuje, musí být kvalifikována jako „nabídka ‚digitálního obsahu‘ “, u níž může být stanoveno, že se právo spotřebitele odstoupit do 14 dnů od smlouvy nepoužije, pod podmínkou, že o tom bude spotřebitel informován a se zánikem tohoto práva souhlasí. Všechny ostatní zúčastnění naopak tvrdí, že taková streamovací služba, jako je služba dotčená v původním řízení, je nabídkou „digitální služby“, na kterou nelze použít výjimku z práva odstoupit od smlouvy stanoveného v čl. 16 písm. m) směrnice
2011/83, takže spotřebitelům musí být poskytnuta lhůta 14 dnů, aby mohli případně od svého předplatného odstoupit.
A.      K pojmům „digitální obsah“ a „digitální služba“
28.      Pojmy „digitální obsah“ a „digitální služba“ jsou definovány v čl. 2 bodě
11, respektive v čl. 2 bodě
16 směrnice
2011/83, která odkazuje na definice uvedené v čl. 2 bodech
1 a 2 směrnice
2019/770.
29.      Podle ustálené judikatury je pro výklad těchto ustanovení třeba vzít v úvahu nejen jejich znění, ale i jejich kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž jsou součástí(6).
1.      Doslovný výklad
30.      Podle definice obsažené v čl. 2 bodech
11 a 16 směrnice
2011/83 se „digitálním obsahem“ rozumí „data, která jsou vytvořena a poskytována v digitální podobě“ a „digitální službou“ služba, která
„umožňuje spotřebiteli vytvářet, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo k nim mít přístup“, nebo
„umožňuje sdílení dat v digitální podobě nahraných nebo vytvořených spotřebitelem či jinými uživateli této služby nebo jakoukoli jinou interakci s těmito daty“.
31.      Je třeba konstatovat, že znění směrnice 2011/83 neumožňuje přesně určit, co spadá do digitálního obsahu a co do digitální služby. Jak zdůrazňuje předkládající soud, nabídka streamování může být považována jak za „poskytování digitálního obsahu“, neboť umožňuje zpřístupnit a zhlédnout data vytvořená v digitální podobě, tak za „poskytování digitální služby“, které umožňuje spotřebiteli mít přístup k údajům a dočasně je uchovávat.
32.      Unijní normotvůrce ostatně připouští, že mohou nadále přetrvávat pochybnosti ohledně otázky, zda určitá smlouva představuje smlouvu o poskytování služeb nebo smlouvu o poskytování digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči(7).
33.      Je tedy třeba provést systematický a teleologický výklad těchto ustanovení, aby bylo možné zjistit rozdíl mezi poskytováním digitálního obsahu ve smyslu čl. 2 bodu
11 směrnice
2011/83 ve znění směrnice 2019/2161 a poskytováním digitálních služeb ve smyslu čl. 2 bodu
16 této směrnice.
2.      Systematický výklad
34.      V prvé řadě, přestože z pouhého znění čl. 2 bodů
11 a 16 směrnice
2011/83 nelze přesně vyvodit, co spadá do pojmu „digitální obsah“ nebo do pojmu „digitální služba“, užitečná vodítka poskytují právě směrnice
2011/83 a 2019/2161, zvláště pak body jejich odůvodnění.
35.      Pokud jde zaprvé o digitální obsah, v bodě
19 odůvodnění směrnice
2011/83 v původním znění se uvádí jako příklady „počítačové programy, aplikace, hry, hudba, videa či texty, bez ohledu na to, zda jsou získána stahováním, metodou streamingu, z hmotného nosiče či jiným způsobem“. Co se zadruhé týče digitálních služeb, bod
30 odůvodnění směrnice
2019/2161 odkazuje na „sdílení videa a audiozáznamů a jiné sdílení souborů, zpracování textu nebo hry nabízené v cloudu, ukládání dat v cloudu, internetový e-mail, sociální média a cloudové aplikace“.
36.      Přestože v bodě 30 odůvodnění směrnice
2019/2161 normotvůrce znovu připustil, že „[m]ůže být [...] obtížné rozlišit mezi určitými typy digitálního obsahu a digitálních služeb“, poskytuje prostřednictvím těchto různých příkladů určitá vodítka pro vymezení nabídky „digitálního obsahu“ v porovnání s nabídkou „digitální služby“. Prvně jmenovaná nabídka je totiž velmi konkrétní, časově omezená a týká se nabízeného obsahu, zatímco u druhé se předpokládá určité trvání a závazek ze strany obchodníka, takže plnění nemůže spočívat v pouhém dodání určitého obsahu.
37.      Totéž ostatně vyplývá i z upřesnění, jež poskytl normotvůrce opět v bodech odůvodnění směrnic 2011/83, 2019/770 a 2019/2161. Je v nich totiž uvedeno, že digitální obsah „se týká jediného úkonu poskytnutí, sledu jednotlivých úkonů poskytování nebo nepřetržitého poskytování po určitou dobu“(8), zatímco u digitálních služeb se předpokládá „[n]epřetržité zapojení poskytovatele služeb“(9). Právě na základě tohoto rozhodujícího kritéria lze tedy podle mého názoru rozlišit, co spadá do pojmu „digitální obsah“ a co do pojmu „digitální služba“.
38.      Jak zdůrazňuje Komise, nepřetržité zapojení poskytovatele služeb svědčí o určité dynamice, a to jak ve vztahu ke zpřístupněnému obsahu, tak i ve vztahu k plněním poskytovaným současně s tímto zpřístupněním. Jinými slovy, nabídka digitální služby nemůže být, na rozdíl od nabídky digitálního obsahu, omezena pouze na konkrétní a omezené poskytnutí přístupu.
39.      Mám ostatně za to, že takový výklad je potvrzen i zněním čl. 2 bodů
11 a 16 směrnice
2011/83 ve světle čl. 16 písm. m) této směrnice, podle něhož se právo odstoupit od smlouvy za určitých podmínek nepoužije na smlouvy o dodání digitálního obsahu.
40.      Taková výjimka z práva odstoupit od smlouvy je totiž odůvodněna skutečností, že v případě nabídky digitálního obsahu ví spotřebitel přesně, jaký obsah bude sledovat nebo poslouchat, neboť se jedná o konkrétní, zvláštní nabídku. Zpřístupněný obsah již ostatně po svém zhlédnutí či poslechu není pro spotřebitele příliš zajímavý, neboť byl v plném rozsahu využit. Neexistuje zde tedy žádné období, v němž by si mohl spotřebitel zpřístupněný obsah vyzkoušet.
41.      Jinak je tomu v případě nabídky digitální služby. V takovém případě je totiž existence práva odstoupit od smlouvy plně odůvodněna, a to s ohledem na zapojení obchodníka a na plnění související se zpřístupněním obsahu. V rámci předplatného streamovací platformy si zákazník může v tomto smyslu platformu „vyzkoušet“, aby se seznámil s katalogem nabízených děl, se strukturou platformy a s nabízenými možnostmi sledování či poslechu, jakož i s možnou personalizací platformy podle užívaného obsahu. V této situaci nejde tedy o pouhé užívání nabízeného obsahu, ale spíše o zjištění, zda služba, kterou obchodník nabízí, jako taková danému spotřebiteli vyhovuje. V opačném případě může uplatnit své právo odstoupit od smlouvy.
42.      Z řešení, pro které se rozhodl Soudní dvůr v rozsudku PE Digital(10), každopádně vyplývá, že čl. 16 písm. m) směrnice
2011/83 představuje výjimku z práva odstoupit od smlouvy, která musí být jako ustanovení unijního práva, které omezuje práva přiznaná za účelem ochrany spotřebitelům, vykládána restriktivně(11). Jinými slovy, pojem „digitální obsah“, u něhož se předpokládá použití práva odstoupit od smlouvy, nesmí být vykládán široce a podle mého mínění musí být tedy omezen pouze na konkrétní úkony dodání. Pokud je tedy daná služba poskytována nad rámec takového úkonu, měla by být kvalifikována jako „digitální služba“ ve smyslu čl. 2 bodu
16 této směrnice.
43.      Za těchto podmínek mám za to, že ze systematického výkladu čl. 2 bodů
11 a 16 a čl. 16 písm. m) směrnice
2011/83 vyplývá, že taková streamovací služba, jako je služba dotčená v této věci, nepředstavuje nabídku „digitálního obsahu“.
44.      Ve prospěch tohoto závěru hovoří i teleologický výklad těchto ustanovení.
3.      Teleologický výklad
45.      Cílem směrnice
2011/83 je nastolit „správn[ou]
rovnováh[u] mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků“(12).
46.      Jak rozhodl Soudní dvůr, právo odstoupit od smlouvy má spotřebitele chránit ve specifické situaci prodeje na dálku, ve které
před uzavřením smlouvy nemá možnost si ve skutečnosti prohlédnout daný výrobek nebo se seznámit s vlastnostmi dané služby. Právo odstoupit od smlouvy tedy má vyvážit nevýhodu, která pro spotřebitele plyne ze smlouvy uzavřené na dálku tím, že mu poskytuje přiměřenou dobu na rozmyšlenou, během níž má možnost nabyté zboží prozkoumat a vyzkoušet(13).
47.      Účelem výjimky z práva odstoupit od smlouvy stanovené v čl. 16 písm. m) směrnice 2011/83 je chránit obchodníka v případě, že nabízí známý obsah, který může být ihned využit. Jak zdůrazňuje italská vláda, v takové situaci spotřebitel plně požívá veškerých výhod spojených s plněním, a to v okamžiku jeho uskutečnění. Jak ostatně uvádí Sky Österreich, v souvislosti s digitálním obsahem nelze zajistit obnovení předchozího stavu v zájmu obchodníka, takže pokud by bylo spotřebiteli umožněno následně odstoupit od smlouvy, pro obchodníka by to v konečném důsledku znamenalo, že poskytl digitální obsah zdarma.
48.      Za těchto podmínek je tedy právě delší poskytování „digitální služby“, které na rozdíl od pouhého dodání „digitálního obsahu“ vyžaduje nepřetržité zapojení obchodníka, důvodem k tomu, aby byla spotřebiteli poskytnuta možnost uplatnit právo odstoupit od smlouvy v případě, že nebude se službou spokojen poté, co si ji předem vyzkoušel. Naproti tomu je právě konkrétní a zvláštní povaha „digitálního obsahu“ důvodem k tomu, aby spotřebiteli nebylo umožněno si jej vyzkoušet, pokud před zpřístupněním dotyčného obsahu zná konkrétní plnění, které obdrží.
49.      Z analýzy cílů směrnice
2011/83 ve znění směrnice 2019/2161 vyplývá, že taková streamovací služba, jako je služba dotčená v této věci, nepředstavuje nabídku „digitálního obsahu“, u něhož se nemusí použít právo odstoupit do 14 dnů od smlouvy, které je stanoveno touto směrnicí.
B.      K možnosti zneužití
50.      Takový závěr nelze podle mého názoru zpochybnit ani argumentem Sky Österreich, podle něhož by umožnění spotřebiteli uplatnit jeho právo odstoupit od smlouvy v rámci předplatného takové streamovací nabídky, jako je nabídka dotčená v původním řízení, vedlo zcela jistě k zneužívajícím případům předplatného.
51.      Sky Österreich v tomto smyslu uvádí, že největší zájem o předplatné streamovací služby bývá zpravidla v době uvedení první nebo poslední řady oblíbených seriálů nebo v okamžiku rozhodujících utkání fotbalových ligových soutěží. Upozorňuje na to, že pokud by měl spotřebitel možnost odstoupit od svého předplatného bezprostředně poté, co využil obsah, znamenalo by to, že daný obsah mohl zhlédnout v podstatě zdarma.
52.      Jak nicméně zdůrazňuje Komise, tuto možnost zneužití vzal normotvůrce výslovně v úvahu v čl. 14 odst. 3 směrnice
2011/83 ve znění směrnice 2019/2161, kde se stanoví, že „[p]okud spotřebitel uplatní právo odstoupit od smlouvy […],
zaplatí obchodníkovi částku úměrnou rozsahu služeb poskytnutých do doby, kdy spotřebitel informoval obchodníka o uplatnění práva odstoupit od smlouvy, a to v porovnání s celkovým rozsahem smlouvy“.
53.      Totéž řešení se použije i v případě, že spotřebitel odstoupí od svého předplatného streamovací platformy: obchodník obdrží náhradu odpovídající zpřístupnění obsahu během období, kdy k němu měl spotřebitel přístup.
54.      Sky Österreich je nicméně toho názoru, že taková náhrada není dostatečná ve světle judikatury Soudního dvora, podle níž je pro určení poměrné částky, která má být zaplacena spotřebitelem obchodníkovi, pokud spotřebitel výslovně požádal, aby plnění uzavřené smlouvy začalo během lhůty pro odstoupení od smlouvy, a odstoupil od této smlouvy, v zásadě třeba zohlednit cenu dohodnutou v uvedené smlouvě za všechna plnění, která jsou předmětem téže smlouvy, a vypočítat dlužnou částku prorata temporis(14). V takovém výpočtu by ovšem nebyly zohledněny různé hodnoty nabízených obsahů, neboť závěrečná část sportovní soutěže má jinou ekonomickou hodnotu než každodenní zpravodajství.
55.      Nelze totiž opomíjet skutečnost, že by se spotřebitelé mohli ocitnout v pokušení využít své právo odstoupit od smlouvy k jedinému cíli, jímž je přístup ke konkrétnímu zajímavému obsahu, a že by takový výpočet prorata temporis, jako je výpočet uvedený v judikatuře, nemusel vést ke spravedlivé náhradě pro obchodníka.
56.      Je však třeba uvést zaprvé, že čl. 14 odst. 3 směrnice
2011/83 stanoví zaplacení částky úměrné
rozsahu poskytnutých
služeb, aniž by jakkoli zmiňoval dobu, po kterou byla dotyčná služba poskytována. Zadruhé, řešení, pro které se rozhodl Soudní dvůr v rozsudku PE Digital(15), je podle mého názoru odůvodněno skutečností, že ekonomická hodnota služby, která byla v této věci nabízena – seznamovacích stránek – měla stálou a neměnnou povahu. Jinými slovy, pro spotřebitele nebylo zajímavější předplatit si tuto službu v konkrétním okamžiku, aby mohl využívat určitý obsah.
57.      S ohledem na tyto úvahy mám za to, že toto řešení nelze plně vztáhnout na situaci finanční náhrady, kterou má zaplatit spotřebitel, který uplatnil své právo odstoupit od smlouvy poté, co si sjednal předplatné streamovací platformy, neboť v této náhradě by podle mého mínění mohla být společně s dobou, po kterou spotřebitel tuto platformu užíval, zohledněna rovněž ekonomická hodnota jednotlivých obsahů, které byly zpřístupněny a zhlédnuty(16).
58.      Za těchto podmínek je třeba potvrdit závěr uvedený v bodě
49 tohoto stanoviska.
V.      Závěry
59.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) odpověděl následovně:
„Článek
2 body
11 a 16 a čl. 16 písm. m) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne
25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/2161
ze dne
27. listopadu 2019,
musí být vykládány v tom smyslu, že
streamovací služba, v jejímž rámci se obsah, který je zpřístupněn spotřebiteli, nachází na serveru, ke kterému se mohou zákazníci připojit prostřednictvím hypertextového odkazu nebo aplikace, aby jej mohli sledovat live,
on demand nebo nezávisle na on-line přístupu prostřednictvím stažení, nepředstavuje nabídku ‚digitálního obsahu‘.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne
25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
3      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne
20. května 2019 o některých aspektech smluv o poskytování digitálního obsahu a digitálních služeb (Úř. věst. 2019, L 136, s. 1).
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne
27. listopadu 2019, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/6/ES, 2005/29/ES a 2011/83/EU, pokud jde o lepší vymáhání a modernizaci právních předpisů Unie na ochranu spotřebitele (Úř. věst. 2019, L 328, s. 7).
5      BGBl. I č. 109/2022.
6      Rozsudky ze dne
17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12); ze dne 22. prosince 2022, Sambre & Biesme a Commune de Farciennes (C‑383/21 a C‑384/21, EU:C:2022:1022, bod 54); ze dne 15. ledna 2026, AVR-Afvalverwerking (C‑692/23, EU:C:2026:4, bod
37), a ze dne
15. ledna 2026, Ambito territoriale di caccia Ancona 2 (C 615/24, EU:C:2026:10, bod 23).
7      Bod
30 odůvodnění směrnice
2019/2161.
8      Bod
30 odůvodnění směrnice
2019/2161.
9      Bod
30 odůvodnění směrnice
2019/2161.
10      Rozsudek ze dne
8. října 2020 (C‑641/19, EU:C:2020:808).
11      Rozsudek ze dne
8. října 2020, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808, bod
43).
12      Bod
4 odůvodnění směrnice 2011/83 a bod
2 odůvodnění směrnice
2019/770.
13      Rozsudek ze dne
23. ledna 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, bod
45).
14      Rozsudek ze dne
8. října 2020, PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808).
15      Rozsudek ze dne
8. října 2020 (C‑641/19, EU:C:2020:808).
16      Posouzení ekonomické hodnoty konkrétního obsahu se mi v tomto ohledu nejeví jako obtížné, pokud je takový obsah současně dostupný i ke koupi nebo k rezervaci mimo předplatné. Poskytnutí takové možnosti samozřejmě vede k tomu, že by již obchodníci neuzavírali se spotřebiteli pouze dlouhodobější smlouvy o předplatném, zato ale umožňuje přesně vyčíslit hodnotu šířených obsahů.