62024CJ0634
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
12. února 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Překročení vnějších hranic členských států – Nařízení (EU) 2018/1806 – Vnitrostátní právní úprava ukládající státnímu příslušníkovi několika třetích zemí, na něhož se vztahuje bezvízový režim, povinnost předložit dodatečný doklad za účelem získání povolení k přechodnému pobytu – Komplexní hospodářská a obchodní dohoda mezi Kanadou na jedné straně a Evropskou unií na straně druhé – Přímý účinek“
Ve věci C‑634/24 [Lenaimon] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) ze dne 25. září 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 30. září 2024, v řízení
M. P.
proti
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: C. Lycourgos (zpravodaj), předseda senátu, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra a N. Fenger, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za litevskou vládu: K. Dieninis a V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: F. Blanc, C. Hermes a J. Jokubauskaitė, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 30.6 Komplexní hospodářské a obchodní dohody mezi Kanadou na jedné straně a Evropskou unií a jejími členskými státy na straně druhé, podepsané v Bruselu dne 30. října 2016 [(Úř. věst. 2017, L 11, s. 23), rovněž známé pod zkratkou CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), dále jen „dohoda CETA“], a čl. 4 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1806 ze dne 14. listopadu 2018, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni (Úř. věst. 2018, L 303, s. 39).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. P. a Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (odbor pro migraci při ministerstvu vnitra Litevské republiky, dále jen „odbor pro migraci“), týkajícího se legality rozhodnutí uvedeného odboru o odmítnutí udělit M. P. povolení k přechodnému pobytu na litevském území (dále jen „rozhodnutí, o které se jedná ve věci v původním řízení“).
Právní rámec
Mezinárodní právo
3
Článek 1.2 dohody CETA stanoví:
„Není-li stanoveno jinak, pro účely této dohody se rozumí:
občanem:
a)
v případě Kanady fyzická osoba, která je občanem Kanady podle kanadských právních předpisů;
[…]“
4
Kapitola deset této dohody je nadepsaná „Dočasný vstup a pobyt fyzických osob za účelem podnikání“ a obsahuje články 10.1 až 10.10 této dohody.
5
Článek 10.1 uvedené dohody stanoví:
„Pro účely této kapitoly se rozumí:
[…]
klíčovými zaměstnanci obchodní návštěvy pro investiční účely, investoři nebo osoby převedené v rámci společnosti:
[…]
b)
investory fyzické osoby, které zřizují, rozvíjejí nebo spravují provoz investice v dozorčí nebo výkonné funkci a kterým osoba nebo podnik zaměstnávající tyto osoby svěřila/svěřil nebo hodlá svěřit značný kapitál, a
[…]
fyzické osoby za účelem podnikání, čímž se rozumějí klíčoví zaměstnanci, smluvní poskytovatelé služeb, nezávislí odborníci nebo krátkodobé obchodní návštěvy občanů některé strany.“
6
Článek 10.2 téže dohody stanoví:
„1.   Tato kapitola zohledňuje preferenční obchodní vztahy mezi stranami, jakož i oboustranný cíl usnadnit obchod se službami a investice tím, že umožní dočasný vstup a pobyt fyzických osob za účelem podnikání a tím, že zajistí transparentnost tohoto postupu.
2.   Tato kapitola se vztahuje na opatření přijatá nebo zachovávaná některou stranou a týkající se dočasného vstupu klíčových zaměstnanců, smluvních poskytovatelů služeb, nezávislých odborníků a krátkodobých obchodních návštěv na její území a jejich pobytu na něm. Tato kapitola se nevztahuje na opatření týkající se fyzických osob, jež usilují o přístup na trh práce některé strany, ani na opatření týkající se občanství, trvalého pobytu nebo zaměstnání v trvalém pracovním poměru.
3.   Žádné ustanovení této hlavy [kapitoly] nebrání stranám, aby uplatňovaly opatření pro regulaci vstupu fyzických osob na své území nebo jejich dočasného pobytu, včetně opatření potřebných pro ochranu integrity fyzických osob a zajištění jejich spořádaného pohybu přes své hranice, pokud tato opatření nejsou uplatňována způsobem, který by rušil nebo omezoval výhody, jež některá strana nabývá na základě podmínek této kapitoly. Pouhý vízový požadavek pro fyzické osoby z určité země a nikoli pro fyzické osoby z jiných zemí se nepovažuje za úkon, jež ruší nebo omezuje výhody vyplývající z této kapitoly.
4.   Pokud v této kapitole nebyly přijaty jiné závazky, všechny ostatní požadavky právních předpisů stran upravující vstup a pobyt platí i nadále, včetně předpisů týkajících se doby pobytu.
[…]“
7
Článek 10.3 odst. 1 dohody CETA zní:
„Každá strana povolí dočasný vstup za účelem podnikání fyzickým osobám druhé strany, které jinak splňují imigrační opatření použitelná na dočasný vstup v souladu s touto kapitolou.“
8
Článek 10.6 odst. 1 této dohody stanoví:
„Tato dohoda nezavazuje žádnou stranu, pokud jde o její opatření v oblasti přistěhovalectví, s výjimkou případů konkrétně stanovených v této kapitole a v kapitole dvacet sedm (Transparentnost).“
9
Článek 10.7 uvedené dohody stanoví:
„1.   Každá strana povolí dočasný vstup a pobyt klíčovým zaměstnancům druhé strany s podmínkou výhrad a výjimek uvedených v příloze 10-B.
2.   Žádná strana nepřijme ani nezachová omezení celkového počtu klíčových zaměstnanců druhé strany, jimž povolí dočasný vstup, v podobě početního omezení nebo testu ekonomické potřebnosti.
[…]
4.   Každá strana povolí dočasné zaměstnání na svém území osobám převedeným v rámci společnosti a investorům druhé strany.
5.   Povolená délka pobytu klíčových zaměstnanců je následující:
[…]
c)
investoři: jeden rok s možností prodloužení podle uvážení strany, jež povoluje dočasný vstup a pobyt;
[…]“
10
Článek 28.3 odst. 2 téže dohody stanoví:
„Pro účely kapitoly […] deset (Dočasný vstup a pobyt fyzických osob za účelem podnikání) […], a to s výhradou požadavku, aby tato opatření nebyla použita způsobem, který by představoval prostředek svévolné nebo neoprávněné diskriminace mezi stranami v podobných převládajících podmínkách, nebo skryté omezení obchodu se službami, nelze žádné ustanovení této dohody vykládat tak, že by některé straně bránilo přijímat nebo vymáhat opatření:
nutná pro ochranu veřejné bezpečnosti či veřejných mravů nebo pro udržení veřejného pořádku […]
nutná pro ochranu života nebo zdraví lidí, zvířat a rostlin […]
nutná pro zajištění souladu s právními předpisy, jež nejsou neslučitelné s ustanoveními této dohody, včetně ustanovení týkajících se:
[…]
iii)
bezpečnosti.“
11
Článek 28.6 dohody CETA stanoví:
„Žádné ustanovení této dohody nelze vykládat tak, že:
[…]
b)
brání některé straně učinit jakékoliv opatření, které považuje za potřebné pro ochranu svých zásadních bezpečnostních zájmů:
[…]
ii)
přijaté v době války nebo jiné mimořádné situace v mezinárodních vztazích nebo
[…]
c)
kterékoli straně brání přijmout opatření za účelem splnění jejích mezinárodních povinností v zájmu zachování mezinárodního míru a bezpečnosti.“
12
Článek 30.6 této dohody zní:
„1.   Žádné ustanovení této dohody nelze vykládat tak, že osobám uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiné než ty, které mezi sebou strany založily podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje přímo se domáhat ustanovení této dohody v domácích právních řádech stran.
2.   Strany nesmí ve svých domácích právních předpisech stanovit právo na soudní ochranu proti druhé straně na základě důvodu, že určité opatření druhé strany je v rozporu s touto dohodou.“
Unijní právo
Rozhodnutí (EU) 2017/38
13
Body 4 a 6 odůvodnění rozhodnutí Rady (EU) 2017/38 ze dne 28. října 2016 o prozatímním provádění Komplexní hospodářské a obchodní dohody (CETA) mezi Kanadou na jedné straně a Evropské unii a jejími členskými státy na straně druhé (Úř. věst. 2017, L 11, s. 1080) uvádějí:
„(4)
Části dohody spadající do pravomoci [Evropské] [u]nie mohou být prováděny prozatímně až do dokončení postupů k jejímu uzavření.
[…]
(6)
V souladu se svým čl. 30.6 odst. 1 dohoda neuděluje práva ani neukládá povinnosti, kterých se [l]ze přímo dovolávat u soudů Unie nebo členského státu.“
14
Článek 1 tohoto rozhodnutí stanoví:
„1.   Unie provádí [dohodu CETA] prozatímně, jak je stanoveno v čl. 30.7 odst. 3 dohody, až do dokončení postupů k jejímu uzavření a s výhradou těchto ustanovení:
[…]“
Schengenský hraniční kodex
15
Článek 6 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1240 ze dne 12. září 2018 (Úř. věst. 2018, L 236, s. 1) (dále jen „Schengenský hraniční kodex“) zní:
„Pro předpokládané pobyty na území členských států, které nepřesáhnou 90 dní během jakéhokoli období 180 dnů, kterým se rozumí období 180 dnů bezprostředně předcházející každému dni pobytu, platí pro vstup státních příslušníků třetích zemí tyto podmínky:
[…]
b)
mají platné vízum, pokud je požadováno na základě nařízení [2018/1806], ledaže jsou držiteli platného povolení k pobytu nebo platného dlouhodobého víza;
[…]“
Vízový kodex
16
Článek 1 odst. 1 a 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 ze dne 13. července 2009 o kodexu Společenství o vízech (vízový kodex) (Úř. věst. 2009, L 243, s. 1) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1155 ze dne 20. června 2019 (Úř. věst. 2019, L 188, s. 25) (dále jen „vízový kodex“) stanoví:
„1.   Toto nařízení stanoví postupy a podmínky udělování víz pro předpokládané pobyty na území členských států nepřesahující 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.
[…]
3.   Toto nařízení rovněž uvádí třetí země, po jejichž státních příslušnících se jako výjimka ze zásady volného průjezdu, kterou stanoví příloha 9 […] úmluvy [o mezinárodním civilním letectví, podepsané v Chicagu dne 7. prosince 1944 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 15, č. 102), a která vstoupila v platnost dne 4. dubna 1947], vyžaduje, aby měli letištní průjezdní vízum, a stanoví postupy a podmínky udělování víz pro účely průjezdu přes mezinárodní tranzitní prostory letišť členských států.“
17
Článek 2 vízového kodexu stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
[…]
2)
‚vízem‘ oprávnění udělené členským státem pro
a)
předpokládaný pobyt na území členských států nepřesahující 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů, nebo;
b)
průjezd přes mezinárodní tranzitní prostory na letištích členských států;
[…]“
Nařízení 2018/1806
18
Článek 3 odst. 1 nařízení 2018/1806 stanoví:
„Státní příslušníci třetích zemí uvedených na seznamu v příloze I jsou povinni mít při překračování vnějších hranic členských států vízum [(dále jen ‚schengenské vízum‘)].“
19
Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Státní příslušníci třetích zemí uvedených na seznamu v příloze II jsou osvobozeni od vízové povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 pro pobyty, jejichž celková délka nepřekročí 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.“
20
Článek 6 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Členský stát může stanovit výjimky z vízové povinnosti stanovené v článku 3 nebo z osvobození od vízové povinnosti stanoveného v článku 4, pokud jde o:
a)
držitele diplomatických pasů, služebních/úředních pasů nebo zvláštních pasů;
b)
členy civilních leteckých a námořních posádek při plnění jejich pracovních povinností;
c)
členy civilních námořních posádek, kteří vystupují na břeh a jsou držiteli průkazu totožnosti námořníka vydaného v souladu s úmluvami [(č. 108) týkající se národních osobních dokladů námořníků, která byla přijata dne 13. května 1958 během 41. zasedání generální konference Mezinárodní organizace práce (MOP) a vstoupila v platnost dne 19. února 1961,] nebo [(č. 185) týkající se národních osobních dokladů námořníků (revidovaná), která byla přijata dne 19. června 2003 během 91. zasedání generální konference MOP a vstoupila v platnost dne 9. února 2005] nebo v souladu s Úmluvou [o usnadnění mezinárodní námořní dopravy, která byla podepsána v Londýně dne 9. dubna 1965 a vstoupila v platnost dne 5. března 1967 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 591, č. 265)];
d)
posádky a členy nouzových nebo záchranných misí v případě pohromy nebo nehody;
e)
členy civilních posádek lodí plavících se v mezinárodních vnitrozemských vodách;
f)
držitele cestovních dokladů vydaných mezinárodními mezivládními organizacemi, jejichž členem je alespoň jeden členský stát, nebo jinými subjekty, které dotčené členské státy uznaly za subjekty mezinárodního práva, zaměstnancům těchto organizací nebo subjektů.
[…]
3.   Členský stát může učinit výjimky z osvobození od vízové povinnosti stanovené v článku 4, pokud jde o osoby, které vykonávají během svého pobytu výdělečnou činnost.“
21
Příloha I téhož nařízení uvádí seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou povinni mít při překračování vnějších hranic členských států vízum. Mezi tyto třetí země patří Ruská federace.
22
Příloha II nařízení 2018/1806 uvádí seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od vízové povinnosti osvobozeni při překračování vnějších hranic členských států pro pobyty, jejichž celková délka nepřekročí 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů. Mezi tyto třetí země patří Kanada a Izrael.
Litevské právo
Zákon o cizincích
23
Článek 40 odst. 1 bod 16 Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (zákon Litevské republiky č. IX-2206, o právním postavení cizinců), ze dne 29. dubna 2004 (Žin., 2004, č. 73-2539), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o cizincích“), stanoví, že povolení k přechodnému pobytu může být vydáno nebo prodlouženo, pokud je dotyčná osoba státním příslušníkem Austrálie, Japonska, Spojeného království, Spojených států, Kanady, Nového Zélandu nebo Jižní Koreje a hodlá v Litevské republice vykonávat pracovní činnost nebo vykonávat jinou zákonnou činnost.
Zákon o omezujících opatřeních
24
Podle článku 1 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (zákon Litevské republiky č. XIV-1888 o zavedení omezujících opatření z důvodu vojenské agrese vůči Ukrajině) ze dne 20. dubna 2023 (TAR, 2023, č. 2023–7804, dále jen „zákon o omezujících opatřeních“) má tento zákon chránit zájmy v oblasti národní bezpečnosti a zahraniční politiky Litevské republiky a dosáhnout cílů stanovených v čl. 1 odst. 1 Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (zákon Litevské republiky č. IX-2160 o mezinárodních sankcích) ze dne 22. dubna 2004 (Žin., 2004, č. 68–2369) zavedením omezujících opatření uplatňovaných v Litvě z důvodu vojenské agrese cizích států vůči Ukrajině.
25
Podle čl. 3 odst. 1 a 2 zákona o omezujících opatřeních se pozastavuje přijímání žádostí státních příslušníků Ruské federace a Běloruské republiky o udělení víza orgány Litevské republiky příslušnými pro udělování víz v zahraničí, s výjimkou případů, kdy ministerstvo zahraničních věcí Litevské republiky vystupuje jako prostředník pro podání příslušné žádosti, a dále se pozastavuje přijímání žádostí státních příslušníků Ruské federace a Běloruské republiky o udělení národního víza prostřednictvím externího poskytovatele služeb v zahraničí.
26
Článek 3 odst. 3 tohoto zákona stanoví, že přijímání žádostí státních příslušníků Ruské federace o vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě prostřednictvím externího poskytovatele služeb v zahraničí se pozastavuje, s výjimkou státních příslušníků Ruské federace, za které jedná orgán zmocněný litevskou vládou jako zprostředkovatel v případech stanovených litevskou vládou. Příjem těchto žádostí je rovněž pozastaven v Litvě, s výjimkou žádostí státních příslušníků Ruské federace, kteří jsou držiteli platného schengenského nebo národního víza, které bylo uděleno v zahraničí nebo v Litvě orgánem Litevské republiky příslušným pro udělování víz, nebo platného povolení k pobytu vydaného v Litevské republice nebo jiném členském státě Unie.
27
Článek 4 odst. 1 uvedeného zákona stanoví, že omezující opatření stanovená v článku 3, s výjimkou omezujícího opatření stanoveného v čl. 3 odst. 2 tohoto zákona, budou uplatňována po dobu jednoho roku ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona.
28
Podle článku 5 zákona o omezujících opatřeních nabývá tento zákon účinnosti dne 3. května 2023 a pozbývá platnosti dne 2. května 2024.
Zákon ze dne 25. dubna 2024
29
Článek 2 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (zákon č. XIV-2581, kterým se mění články 3, 4 a 5 zákona Litevské republiky č. XIV-1888 o zavedení omezujících opatřeních z důvodu vojenské agrese vůči Ukrajině) ze dne 25. dubna 2024 (TAR, 2024, č. 2024-8222k, dále jen „zákon ze dne 25. dubna 2024“), změnil zejména čl. 4 odst. 1 zákona o omezujících opatřeních tak, že omezující opatření stanovená v tomto článku 3, s výjimkou opatření uvedeného v jeho odstavci 8, se uplatňovala od 3. května 2024 do 2. května 2025.
30
Článek 3 zákona ze dne 25. dubna 2024 změnil článek 5 zákona o omezujících opatřeních tak, že stanovil, že posledně uvedený zákon pozbývá platnosti dne 2. května 2025.
31
Článek 4 odst. 1 zákona ze dne 25. dubna 2024 stanoví, že tento zákon nabývá účinnosti dne 3. května 2024, s výjimkou jeho čl. 1 odst. 5 a čl. 4 odst. 3.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
32
M. P., který je současně kanadským, ruským i izraelským státním příslušníkem, vstoupil na území Litvy s kanadským cestovním pasem. Příslušné litevské orgány tudíž od něj nevyžadovaly, aby měl pro vstup na území tohoto členského státu vízum.
33
Dne 13. října 2023 podal M. P. žádost o bezodkladné vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě s odvoláním na čl. 40 odst. 1 bod 16 zákona o cizincích. Tvrdil, že je kanadským státním příslušníkem, že vlastní podíly ve společnosti, která vykonává svou činnost v Litvě, a že do Litvy přicestoval za účelem výkonu pracovní činnosti. Spolu s dalšími dokumenty přiložil žalobce v původním řízení kopie svých kanadských, ruských a izraelských pasů.
34
Dne 19. října 2023 oddělení odboru pro migraci v Klaipėda (Litva) přijalo jeho žádost k posouzení.
35
Odbor pro migraci požádal dne 20. října 2023 M. P., aby upřesnil, na základě jaké státní příslušnosti žádá o povolení k přechodnému pobytu v Litvě. M. P. opětovně uvedl, že o toto povolení žádá jako kanadský státní příslušník.
36
Rozhodnutím, o které se jedná ve věci v původním řízení, které bylo M. P. doručeno dne 30. listopadu 2023, odbor pro migraci zrušil rozhodnutí oddělení v Klaipėda, kterým byla přijata k posouzení žádost M. P. o vydání povolení k pobytu, z důvodu, že M. P. není pouze kanadským státním příslušníkem, ale také ruským státním příslušníkem a že ke své žádosti nepřiložil žádný z dokladů uvedených v čl. 3 odst. 3 zákona o omezujících opatřeních, a sice platné schengenské nebo národní vízum udělené orgánem Litevské republiky příslušným pro udělování víz nebo platné povolení k pobytu na území některého členského státu.
37
M. P. podal k Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (regionální správní soud, pobočka Vilnius, Litva) odvolání znějící zejména na zrušení rozhodnutí, o které se jedná ve věci v původním řízení. Po zamítnutí jeho odvolání rozsudkem ze dne 2. dubna 2024 podal M. P. kasační opravný prostředek proti tomuto rozsudku k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy), který je předkládajícím soudem.
38
M. P. tvrdí, že ačkoliv litevské orgány uznaly, že je kanadským státním příslušníkem, uplatnily na něj bezvízový režim při jeho vstupu na litevské území a přijaly k posouzení jeho žádost o vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě podanou v tomto postavení, se následně rozhodly zohlednit jeho ruskou státní příslušnost, aby na něj uplatnily ustanovení zákona o omezujících opatřeních. Žádný předpis přitom nezakazuje osobě, která je státním příslušníkem několika třetích zemí, aby si ze svých státních příslušností vybrala státní příslušnost, které se hodlá dovolávat při podání žádosti o vydání povolení k pobytu u litevských orgánů.
39
Podle M. P. se v tomto ohledu přehlíží jeho kanadská státní příslušnost, ačkoliv podle článků 10.1 a 10.6 až 10.9 dohody CETA musí strany této dohody umožnit některým státním příslušníkům těchto stran, jako jsou podnikatelé, investoři, vedoucí pracovníci podniků nebo odborníci, vstoupit a pobývat v dané zemi bez dalšího povolení, jakož i vykonávat pracovní činnost v podnicích, které jsou v ní usazeny, nebo v ní vykonávat hospodářskou činnost. M. P. má za to, že dohoda CETA přiznává takovým kanadským státním příslušníkům právo získat povolení k přechodnému pobytu v Litvě, přičemž toto pravidlo je na vnitrostátní úrovni provedeno čl. 40 odst. 1 bodem 16 zákona o cizincích. V případě rozporu mezi dohodou CETA a čl. 3 odst. 3 zákona o omezujících opatřeních by měla mít přednost tato dohoda.
40
Odbor pro migraci tvrdí, že zákon o omezujících opatřeních nevylučuje ze své působnosti ruské státní příslušníky, kteří mají vedle ruské státní příslušnosti státní příslušnost jiné země. Tomuto odboru nepřísluší, aby rozhodoval o státní příslušnosti osoby, která podala žádost o vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě, ale uvedený odbor se má omezit na posouzení dokumentů přiložených k této žádosti.
41
Předkládající soud zaprvé uvádí, že článek 30.6 dohody CETA stanoví, že žádné ustanovení této dohody nelze vykládat tak, že osobám uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiné než ty, které mezi sebou strany založily podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje přímo se domáhat ustanovení této dohody v domácích právních řádech stran, což Soudní dvůr potvrdil v posudku 1/17 (Dohoda CETA EU-Kanada) ze dne 30. dubna 2019 (EU:C:2019:341).
42
Vzhledem k tomu, že se věc, v níž byl vydán tento posudek, liší od věci v původním řízení, je však třeba určit, zda musí být článek 30.6 dohody CETA vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby se M. P. dovolával ustanovení této dohody před předkládajícím soudem.
43
Zadruhé tento soud uvádí, že podle čl. 3 odst. 1 a přílohy I nařízení 2018/1806 musí mít ruští státní příslušníci, kteří chtějí vstoupit na litevské území, vízum, kdežto podle čl. 4 odst. 1 a přílohy II tohoto nařízení jsou kanadští státní příslušníci od takové povinnosti osvobozeni, pokud se jedná o pobyty, jejichž celková délka nepřekročí 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.
44
Ačkoli v projednávané věci litevské orgány uplatnily při vstupu M. P., jakožto kanadského státního příslušníka, na území Litvy režim osvobození od vízové povinnosti, následně mu při podání žádosti o vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě uložily povinnost předložit buď schengenské nebo vnitrostátní vízum nebo platné povolení k pobytu vydané Litevskou republikou nebo jiným členským státem. Kromě toho podle čl. 3 odst. 1 a 2 zákona o omezujících opatřeních nemůže M. P. jakožto ruský státní příslušník získat národní vízum.
45
Podle předkládajícího soudu navíc M. P. nespadá do žádné ze situací, na které by se mohly vztahovat výjimky z osvobození od vízové povinnosti uvedené v čl. 6 odst. 1 písm. a) až f) nařízení 2018/1806. I když čl. 6 odst. 3 uvedeného nařízení též umožňuje členským státům stanovit takové výjimky, pokud jde o osoby, které vykonávají během svého pobytu výdělečnou činnost, účel, za jakým M. P. vstoupil na litevské území, je pro účely použití zákona o omezujících opatřeních irelevantní. Předkládající soud má tedy za to, že ani tento čl. 6 odst. 3 se v projednávané věci nepoužije.
46
Za těchto podmínek se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 30.6 [dohody CETA] vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby se osoba, která má kanadskou, izraelskou a ruskou státní příslušnost, mohla za takových okolností, jako jsou okolnosti [věci v původním řízení], dovolávat ustanovení této dohody v rámci opravného prostředku podaného k vnitrostátnímu soudu ve věci týkající se povolení k přechodnému pobytu v Litvě?
2)
Musí být čl. 4 odst. 1 nařízení [2018/1806] ve spojení s přílohou II tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti [věci v původním řízení], nebrání vnitrostátní právní úpravě platné po omezenou dobu, podle níž ruský státní příslušník, který chce podat žádost o vydání povolení k přechodnému pobytu v Litvě, podléhá povinnosti předložit platné vízum nebo povolení k pobytu, a to bez ohledu na skutečnost, že taková osoba vstoupila na území Litevské republiky v rámci bezvízového režimu jako státní příslušník [země] uvedené v příloze II [uvedeného nařízení], přičemž současně nastoluje otázku slučitelnosti těchto ustanovení [tohoto nařízení] s dohodou CETA?“
47
Dopisem ze dne 8. července 2025 zaslala soudní kancelář Soudního dvora předkládajícímu soudu žádost o vysvětlení. V odpovědi na tuto žádost předkládající soud uvedl zaprvé, že podle jeho názoru lze M. P. považovat za „investora“ ve smyslu článku 10.1 dohody CETA, zadruhé, že čl. 3 odst. 3 zákona o omezujících opatření nemá za následek pozastavení přijímání žádostí ruských státních příslušníků o vydání povolení k přechodnému pobytu, pokud mají povolení k pobytu na litevském území nebo na území jiného členského státu, a zatřetí, že podle Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (zákon č. XV-170, kterým se mění články 3, 4 a 5 zákona Litevské republiky č. XIV-1888 o zavedení omezujících opatřeních z důvodu vojenské agrese vůči Ukrajině) ze dne 17. dubna 2025 (TAR, 2025, č. 2025–7432) jsou opatření stanovená v tomto čl. 3 odst. 3 uplatnitelná do 2. května 2026.
K předběžným otázkám
K první otázce
48
Z úvah předkládajícího soudu týkajících se jeho první otázky v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a jeho odpovědi na žádost o vysvětlení, kterou mu zaslal Soudní dvůr, vyplývá, že předkládající soud se zamýšlí nad otázkou, zda se ustanovení kapitoly deset dohody CETA může před ním dovolávat jednotlivec, který má postavení kanadského investora ve smyslu článku 10.1 této dohody.
49
Z toho vyplývá, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 30.6 dohody CETA vykládán v tom smyslu, že ustanovení této kapitoly deset mají přímý účinek.
50
Zaprvé je třeba zdůraznit, jak podotkla Evropská komise, že uvedená kapitola deset spadá do pravomoci Unie a je v souladu s článkem 1 rozhodnutí 2017/38 prozatímně prováděna od 21. září 2017. Otázka, zda ustanovení obsažená v téže kapitole 10 mají přímý účinek, nemůže proto být rozhodnuta výlučně vnitrostátními soudy na základě jejich vnitrostátního práva (rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Dior a další, C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:688, bod 48; ze dne 11. září 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, body 34 a 47, a ze dne 8. března 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, body 32 a 33).
51
Zadruhé z ustálené judikatury vyplývá, že pouze v případě, že dotčená mezinárodní dohoda neupravila otázku svého přímého účinku, přísluší Soudnímu dvoru rozhodnout o této otázce, a to zejména na základě ducha, systematiky nebo znění této dohody (rozsudek ze dne 13. ledna 2015, Rada a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P až C‑403/12 P, EU:C:2015:4, bod 53 a citovaná judikatura).
52
Jak přitom uvádí litevská vláda a Komise, článek 30.6 dohody CETA jednoznačně vylučuje, že se jednotlivci mohou ustanovení této dohody přímo domáhat před vnitrostátním soudem. Z toho vyplývá, že je třeba mít za to, že ustanovení kapitoly deset uvedené dohody nemají přímý účinek [v tomto smyslu viz posudek 1/17 (Dohoda CETA EU-Kanada) ze dne 30. dubna 2019, EU:C:2019:341, body 181 a 198].
53
Zatřetí je však za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu třeba dodat, že pokud spor v původním řízení spadá do působnosti unijního práva, musí být použitelné vnitrostátní právo vykládáno v co největším možném rozsahu v souladu s mezinárodní dohodou, která je součástí unijního práva, i když tato dohoda nemá přímý účinek [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 113; ze dne 8. listopadu 2022, Deutsche Umwelthilfe (Schvalování motorových vozidel), C‑873/19, EU:C:2022:857, bod 66, a ze dne 11. ledna 2024, Societatea Civilă Profesională de AvocaÑi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, body 76 a 82 a citovaná judikatura].
54
Taková povinnost konformního výkladu má však určité meze. Povinnost vnitrostátního soudu přihlížet při výkladu a uplatňování relevantních pravidel vnitrostátního práva k obsahu mezinárodní dohody je tak omezena obecnými právními zásadami a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem [obdobně viz rozsudky ze dne 20. února 2024, X (Neuvedení důvodů ukončení pracovní smlouvy), C‑715/20, EU:C:2024:139, bod 70, a ze dne 27. února 2024, EUIPO v. The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, bod 74].
55
Z toho vyplývá, že i bez ohledu na neexistenci přímého účinku ustanovení obsažených v kapitole deset dohody CETA, kdyby se ustanovení litevského práva, které je relevantní pro výsledek sporu v původním řízení, ukázalo jako neslučitelné s těmito ustanoveními, bylo by na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda lze při dodržení mezí připomenutých v předchozím bodě tohoto rozsudku vykládat jeho vnitrostátní právo v souladu s uvedenými ustanoveními, přičemž by vzal v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použil by jím uznané metody výkladu (rozsudek ze dne 15. října 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, bod 51).
56
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že článek 30.6 dohody CETA musí být vykládán v tom smyslu, že ustanovení kapitoly deset této dohody nemají přímý účinek, což však nevylučuje, že mohou sloužit jako základ pro konformní výklad dotčených vnitrostátních právních předpisů.
K druhé otázce
57
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 1 nařízení 2018/1806 ve spojení s přílohou II tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle níž je získání povolení k přechodnému pobytu na jeho území ruským státním příslušníkem podmíněno tím, že tento státní příslušník předloží vízum udělené orgány tohoto členského státu nebo povolení k pobytu vydané jakýmkoli členským státem, pokud uvedený státní příslušník vstoupil na území prvního z těchto členských států, aniž musel předložit vízum, a to z důvodu, že je rovněž státním příslušníkem jedné ze zemí uvedených v příloze II uvedeného nařízení. Předkládající soud se zamýšlí také nad slučitelností těchto ustanovení nařízení 2018/1806 s dohodou CETA.
58
V první řadě z čl. 6 odst. 1 Schengenského hraničního kodexu zaprvé vyplývá, že povolení k pobytu přiznané tímto kodexem státním příslušníkům třetích zemí opravňuje tyto příslušníky pouze k pobytu na území schengenského prostoru v délce maximálně 90 dní během jakéhokoliv období 180 dnů [rozsudek ze dne 5. února 2020, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nalodění námořníků v přístavu Rotterdam), C‑341/18, EU:C:2020:76, bod 58].
59
Zadruhé tento článek 6 stanoví mimoto pro některé z těchto státních příslušníků třetích zemí povinnost mít platné vízum k tomu, aby mohli požívat takového práva krátkodobého pobytu.
60
Jak vyplývá z článku 1 vízového kodexu, jeho cílem je tak stanovit postupy a podmínky udělování víz pro průjezd přes území členských států nebo předpokládané pobyty na tomto území nepřesahující 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů. Článek 2 bod 2 písm. a) a b) uvedeného kodexu definuje pojem „vízum“ pro účely tohoto kodexu jako „oprávnění udělené členským státem“ v prvním případě pro „předpokládaný pobyt na území členských států nepřesahující 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“ a ve druhém případě pro „průjezd přes mezinárodní tranzitní prostory na letištích členských států“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2017, X a X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, bod 41).
61
Z téhož hlediska stanoví nařízení 2018/1806 seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci podléhají takové vízové povinnosti nebo jsou od ní osvobozeni.
62
Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení v tomto ohledu stanoví, že státní příslušníci třetích zemí uvedení v seznamu v příloze II uvedeného nařízení nejsou povinni mít vízum pro překročení vnějších hranic Unie za účelem pobytu, jehož délka nepřesahuje 90 dnů během jakéhokoli období 180 dnů.
63
Z toho vyplývá, že toto ustanovení osvobozuje státní příslušníky některých třetích zemí, včetně Kanady, nikoli však Ruské federace, od povinnosti mít vízum za účelem krátkodobého pobytu na území schengenského prostoru.
64
S ohledem na informace poskytnuté předkládajícím soudem se přitom ve věci v původním řízení nejedná o takový krátkodobý pobyt. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že se M. P. domáhá práva přechodného pobytu za účelem výkonu pracovní činnosti v Litvě po dobu zjevně delší, než je doba pobytu přiznaného na základě Schengenského hraničního kodexu. Z tohoto rozhodnutí dále nijak nevyplývá, že se spor v původním řízení týká oprávněnosti vstupu M. P. na litevské území nebo rozhodnutí litevských orgánů, kterým by bylo předčasně ukončeno jeho právo krátkodobého pobytu na tomto území, jak je zaručeno Schengenským hraničním kodexem.
65
Vzhledem k tomu, že se nařízení 2018/1806 netýká přiznání takového práva přechodného pobytu, jako je právo, o které se jedná ve věci v původním řízení (obdobně viz rozsudek ze dne 16. ledna 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, bod 41), nemůže toto nařízení bránit takové právní úpravě, jako je právní úprava popsaná ve druhé předběžné otázce.
66
V druhé řadě z toho vyplývá, že ve zbývající části není nutné zkoumat soulad čl. 4 odst. 1 nařízení 2018/1806 a jeho přílohy II s dohodou CETA.
67
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 4 odst. 1 nařízení 2018/1806 ve spojení s přílohou II tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle níž je získání povolení k přechodnému pobytu na jeho území ruským státním příslušníkem podmíněno tím, že tento státní příslušník předloží vízum udělené orgány tohoto členského státu nebo povolení k pobytu vydané jakýmkoli členským státem, pokud uvedený státní příslušník vstoupil na území prvního z těchto členských států, aniž musel předložit vízum, a to z důvodu, že je rovněž státním příslušníkem jedné ze zemí uvedených v příloze II uvedeného nařízení.
K nákladům řízení
68
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Článek 30.6 Komplexní hospodářské a obchodní dohody mezi Kanadou na jedné straně a Evropskou unií a jejími členskými státy na straně druhé, podepsané v Bruselu dne 30. října 2016,
musí být vykládán v tom smyslu, že
ustanovení kapitoly deset této dohody nemají přímý účinek, což však nevylučuje, že mohou sloužit jako základ pro konformní výklad dotčených vnitrostátních právních předpisů.
2)
Článek 4 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1806 ze dne 14. listopadu 2018, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni, ve spojení s přílohou II tohoto nařízení
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání právní úpravě členského státu, podle níž je získání povolení k přechodnému pobytu na jeho území ruským státním příslušníkem podmíněno tím, že tento státní příslušník předloží vízum udělené orgány tohoto členského státu nebo povolení k pobytu vydané jakýmkoli členským státem, pokud uvedený státní příslušník vstoupil na území prvního z těchto členských států, aniž musel předložit vízum, a to z důvodu, že je rovněž státním příslušníkem jedné ze zemí uvedených v příloze II uvedeného nařízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: litevština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.