Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 06/16/2020 
Spisová značka: 20 Cdo 1152/2020 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2020:20.CDO.1152.2020.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Dovolání 
Exekuce 
Uznání cizích rozhodnutí 
Rozhodnutí cizích soudů 
Výkon rozhodnutí cizozemského soudu 
Dotčené předpisy: čl. 54 Nařízení () č. 44/2001 
čl. 32 Nařízení () č. 44/2001 
čl. 38 Nařízení () č. 44/2001 
§ 14 předpisu č. 91/2012Sb. 
§ 15 předpisu č. 91/2012Sb. 
§ 16 předpisu č. 91/2012Sb. 
čl. 34 Nařízení () č. 44/2001 
čl. 36 Nařízení () č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
 
20 Cdo 1152/2020-444 
 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zbyňka Poledny a soudců JUDr. 
Miroslavy Jirmanové, Ph.D., a JUDr. Karla Svobody, Ph.D., v exekuční věci oprávněné 
International Property Invest, spol. s r. o., se sídlem v Praze 1, Náměstí Republiky č. 1078/1, 
identifikační číslo osoby 64581748, zastoupené JUDr. Danielem Weinholdem, Ph.D., advokátem 
se sídlem v Praze 1, Na Florenci č. 2116/15, proti povinné Atos IT Solutions and Services, s. r. 
o., se sídlem v Praze 4, Doudlebská č. 1699/5, identifikační číslo osoby 44851391, zastoupené 
JUDr. Otou Kunzem, advokátem se sídlem v Praze 3, Vinohradská č. 89/90, o návrhu na 
prohlášení vykonatelnosti a exekučním návrhu pro pohledávku ve výši 1 307 427,88 EUR s 
příslušenstvím, pro náhradu nákladů rakouského řízení ve výši 5 225,44 EUR a pro náklady 
tohoto exekučního řízení, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 13 EXE 1004/2015, 
o dovolání oprávněné proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 29. listopadu 2019, č. j. 12 
Co 185/2019-305, t a k t o :  
 
I. Dovolání oprávněné se odmítá.  
II. Oprávněná je povinna zaplatit povinné na náhradě nákladů dovolacího řízení 2 178 Kč do 3 
dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Oty Kunze, advokáta se sídlem v Praze 3, 
Vinohradská č. 89/90.  
O d ů v o d n ě n í : 
 
Obvodní soud pro Prahu 4 usnesením ze dne 18. dubna 2019, č. j. 13 EXE 1004/2015-250, zamítl 
návrh oprávněné na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí vydaného Okresním soudem ve 
Floridsdorfu, Rakouská republika, ze dne 14. listopadu 2014, sp. zn. 12 E 1396/14g-2 (dále též jen 
„rakouské rozhodnutí“), na území České republiky, jakož i na nařízení exekuce a pověření 
soudního exekutora a uložil oprávněné povinnost zaplatit povinné náhradu nákladů řízení. Dospěl 
k závěru, že návrhu oprávněné nelze vyhovět, neboť rakouským rozhodnutím bylo povoleno vést 
exekuci pouze v rámci Rakouské republiky, a to na základě rozsudků vydaných soudem v
Lichtenštejnském knížectví, jedná se tedy o nařízení exekuce ve členském státě Evropské unie 
(dále též jen „EU“) na základě rozhodnutí soudu v nečlenském státě EU a takový výrok o nařízení 
exekuce nelze prohlásit vykonatelným na území České republiky. Chce-li oprávněná vést exekuci 
ve více členských státech EU, musí v každém z nich samostatně požádat o prohlášení 
vykonatelnosti exekučního titulu. Soud dále dospěl k závěru, že návrhu na prohlášení 
vykonatelnosti nelze vyhovět ani ohledně výroku o nákladech rakouského exekučního řízení, 
neboť tento výrok je vykonatelný v rámci nařízené exekuce a nejedná se o nový exekuční titul, 
který by byl vykonatelný mimo probíhající vykonávací řízení a tedy i mimo území státu, v němž 
exekuce probíhá.  
K odvolání oprávněné Městský soud v Praze usnesením ze dne 29. listopadu 2019, č. j. 12 Co 
185/2019-305, potvrdil usnesení soudu prvního stupně a uložil oprávněné povinnost zaplatit 
povinné náhradu nákladů odvolacího řízení. Odvolací soud se zcela ztotožnil s odůvodněním 
napadeného usnesení, a k námitce oprávněné uvedl, že vydání osvědčení podle čl. 54 nařízení 
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen „Nařízení“) sice je jednou z podmínek 
návrhu o prohlášení vykonatelnosti, avšak z tohoto osvědčení nelze dovozovat, že by jím byly 
zhojeny zásadní nedostatky bránící v prohlášení rozhodnutí za vykonatelné. Ohledně výroku o 
nákladech rakouského exekučního řízení odvolací soud dovodil, že se jedná o závislý výrok 
vztahující se výlučně k povolení exekuce rakouským soudem na základě lichtenštejnských 
exekučních titulů, přičemž bylo na povinné, aby tvrdila a prokázala, z jakého důvodu by daný 
výrok měl být samostatným exekučním titulem, neboť český soud není povinen znát znění 
rakouského práva.  
Usnesení odvolacího soudu napadla oprávněná dovoláním, jehož přípustnost shledávala v tom, že 
napadené usnesení závisí na vyřešení následujících otázek procesního práva:  
1) zda české soudy byly oprávněné odmítnout prohlásit vykonatelným rozhodnutí o nařízení 
exekuce vydané soudem jiného členského státu EU,  
2) zda české soudy byly oprávněné posoudit, jestli rozhodnutí, k němuž bylo soudem jiného 
členského státu vydáno osvědčení podle čl. 54 Nař��zení, spadá do režimu čl. 32 Nařízení,  
3) zda je povinností českých soudů předložit věc SDEU jako předběžnou otázku, protože 
rozhodují-li o ní soudy různých členských států rozdílně, nelze ji považovat za acte clair,  
4) zda je povinností českých soudů zjišťovat obsah cizího práva.  
K otázkám ad 1) a ad 2) dovolatelka uvedla, že české soudy nesmí posoudit závaznost osvědčení 
podle čl. 54 Nařízení jinak než rakouský soud, neboť tím by zpochybnily samotný význam tohoto 
osvědčení, které je pro soud státu výkonu závazné a v této souvislosti dovolatelka odkazovala na 
rozsudek Soudního dvora Evropské unie (dále též jen „SDEU“) ze dne 28. února 2019, č. j. C-
579/17 ve věci rozsudek SDEU ve věci C-579/17 BUAK Bauarbeiter-Urlaubs-u. 
Abfertigungskasse vs Gradbeništvo Korana d. o. o. ze dne 28. února 2019 (dále též jen „BUAK vs 
Korana“), ze kterého dovolatelka dovozovala, že pouze rakouskému soudu příslušelo potvrdit 
vykonatelnost rozhodnutí. Podle dovolatelky proto soud prvního stupně i odvolací soud (a rovněž 
Nejvyšší soud v usnesení ze dne 11. prosince 2018, č. j. 20 Cdo 3689/2018-210) věc nesprávně 
právně posoudily, když dospěly k závěru, že rakouské rozhodnutí není rozhodnutím ve smyslu čl. 
32 Nařízení, neboť tímto přezkoumaly povahu tohoto rozhodnutí, k tomu však soud ve státě 
výkonu není příslušný, a věc by proto měla být dovolacím soudem posouzena jinak. Dovolatelka 
navrhla odchýlení od ustálené judikatury dovolacího soudu i s ohledem na rozsudky SDEU ze dne 
9. března 2017, sp. C 551/15 a ze dne 7. května 2020 vydaného ve spojených věcech C-267/19 a
C-323/19, ze kterých dovozovala, že rozhodnutí o nařízení (povolení) exekuce vydané soudem 
členského státu je rozhodnutím ve smyslu Nařízení Brusel I bis (s tím, že pojem „rozhodnutí“ se v 
Nařízení Brusel I a Nařízení Brusel I bis neliší) a jako takové musí být prohlášeno za vykonatelné 
a vykonáno na území ostatních členských států. K otázce ad 4) dovolatelka namítala, že odvolací 
soud se odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, když nezjistil obsah cizího 
práva, čímž rozhodl v rozporu např. s usnesením Nejvyššího soudu ze dne 31. března 2016, sp. zn. 
29 Cdo 1115/2014, podle kterého má soud zásadně zjišťovat obsah cizího práva a to jakýmkoli 
dostupným a spolehlivým způsobem. Dovolatelka navrhla, aby dovolací soud usnesení odvolacího 
soudu i soudu prvního stupně zrušil a věc vrátil Obvodnímu soudu pro Prahu 4 k dalšímu řízení.  
Povinná se ve svém vyjádření k dovolání zcela ztotožnila se závěrem odvolacího soudu i soudu 
prvního stupně, že rozhodnutí o nařízení exekuce v Rakouské republice nemůže být exekučním 
titulem pro exekuci v České republice. Okresní soud ve Floridsdorfu nerozhodoval ve věci samé, 
ale toliko o exekuci na území Rakouské republiky a nelze na něj nahlížet jako na exekuční akt ve 
smyslu čl. 32 Nařízení, a ani osvědčení podle čl. 54 Nařízení neumožňuje, aby exekuce nařízená 
soudem jednoho členského státu byla fakticky provedena na území jiného členského státu, neboť 
tím by bylo zasaženo do jeho svrchovanosti. V projednávané věci by prohlášením vykonatelnosti 
rakouského rozhodnutí o nařízení exekuce došlo k akceptování výkonu rozhodnutí cizího státu, se 
kterým Česká republika nemá vzájemnost při rozhodování, a navzájem si neuznávají soudní 
rozhodnutí, a tím by podle povinné došlo k rozporu s veřejným pořádkem České republiky. 
Povinná navrhla, aby dovolací soud dovolání oprávněné odmítl nebo zamítl.  
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění 
účinném od 30. září 2017 (srov. část první čl. II bod 2 zákona č. 296/2017 Sb.), a dospěl k závěru, 
že dovolání není přípustné.  
V této věci oprávněná podala návrh na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí Okresního soudu ve 
Floridsdorfu, Rakouská republika, ze dne 14. listopadu 2014, č. j. 12 E 1396/14g-2, kterým byla 
nařízena exekuce přikázáním pohledávky z účtu povinné a prodejem movitých věcí povinné, to 
vše pro vymožení pohledávky oprávněné ve výši 1 307 427,88 EUR s příslušenstvím, a rovněž 
jím byly stanoveny náklady oprávněné na částku ve výši 5 225,44 EUR, avšak exekuce byla 
nařízena podle vykonatelných rozsudků Knížecího soudu ve Vaduzu, Lichtenštejnské knížectví, 
ze dne 30. prosince 2003, sp. zn. 02 CG.2001.408 ON 65, ze dne 25. srpna 2004, sp. zn. 02 
CG.2001.408 ON 79, ze dne 2. června 2005, sp. zn. 02 CG.2001.408 ON 92, ze dne 11. prosince 
2006, sp. zn. 01 CG.2005.194 ON 56, ze dne 29. ledna 2009, sp. zn. 01 CG 2005.194 ON 106, ze 
dne 3. září 2009, sp. zn. 01 CG.2005.194 ON 120, ze dne 12. listopadu 2008, sp. zn. 08 
CG.2006.27 ON 92, ze dne 20. května 2010, sp. zn. 08 CG.2006.27 ON 102. Vedle toho 
oprávněná navrhla nařízení exekuce a pověření soudního exekutora jejím provedením.  
Projednávanou věc je třeba i v současné době posuzovat podle nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze 
dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a 
obchodních věcech – s ohledem na to, že se v dané věci jedná o návrh na prohlášení 
vykonatelnosti rozhodnutí (exekučních titulů), která byla vydána v řízení zahájeném před 10. 
lednem 2015 (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. října 2016, sp. zn. 20 Cdo 3795/2016).  
Nejvyšší soud k dovolací otázce ad 1) předně uvádí, že projednávanou věcí se zabýval již v 
usnesení ze dne 11. prosince 2018, č. j. 20 Cdo 3689/2018-210 (uveřejněném pod č. 108/2019 
Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), proti němuž podaná ústavní stížnost byla usnesením 
Ústavního soudu ze dne 20. března 2019, sp. zn. IV. ÚS 902/19, odmítnuta, ve kterém dovolací 
soud uvedl, že výrok o nařízení exekuce podle cizozemského rozhodnutí vydaný soudem jiného 
členského státu Evropské unie nelze prohlásit vykonatelným na území České republiky, protože 
účinky nařízení exekuce ve členském státě Evropské unie nelze rozšiřovat na území jiného
členského státu Evropské unie a vzhledem k tomu nebylo na místě zcela vyhovět návrhu 
oprávněné na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí. Vlastní výrok o nařízení exekuce nespadá do 
režimu čl. 32 Nařízení, neboť to přichází v úvahu pouze ohledně výroků, které jsou titulem pro 
jiné, samostatné exekuční řízení, jako je například výrok o nákladech výkonu rozhodnutí k 
vymožení nepeněžitého plnění, jestliže oprávněný nenavrhl výkon rozhodnutí též k jejich 
vymožení. Chce-li oprávněná vést exekuci ve více členských státech Evropské unie, musí v 
každém z nich samostatně požádat o prohlášení vykonatelnosti exekučního titulu, protože 
prohlášení vykonatelnosti je omezeno pouze na stát, v němž k němu došlo. Následně vedená 
exekuce může být provedena pouze v rámci státu, v němž byla nařízena. Rozhodnutí o exekučním 
postižení peněžních prostředků povinné na účtech v České republice může učinit pouze český 
soud v exekuci nařízené jím na podkladě cizozemského exekučního titulu, jenž byl v České 
republice prohlášen vykonatelným. Uvedený závěr, že se nejedná se o exekuční titul, který by 
bylo možné vykonat na území České republiky, vyplývá již ze samotného rozhodnutí, které 
oprávněná navrhuje prohlásit vykonatelným, protože podle výroku rakouského rozhodnutí byly 
rozsudky lichtenštejnského soudu prohlášeny vykonatelnými „pro exekuci v Rakousku“, jinými 
slovy byly prohlášeny za vykonatelné toliko pro exekuci v Rakouské republice.  
Dovolací soud neshledal důvod pro odchýlení od výše uvedeného rozhodnutí, a opětovně proto 
dovodil, že české soudy byly oprávněné odmítnout prohlásit vykonatelným rozhodnutí o nařízení 
exekuce vydané soudem jiného členského státu EU. Namítala-li dovolatelka, že z rozsudků SDEU 
ze dne 9. března 2017, sp. C-551/15 a ze dne 7. května 2020 vydaného ve spojených věcech C-
267/19 a C-323/19, je zřejmé, že rozhodnutí o nařízení (povolení) exekuce vydané soudem 
členského státu je rozhodnutím ve smyslu Nařízení Brusel I bis a jako takové musí být prohlášeno 
za vykonatelné a vykonáno na území ostatních členských států, dovolací soud uvádí, že v 
uvedených rozhodnutích SDEU uzavřel, že usnesení o nařízení exekuce vydávaná chorvatskými 
notáři nemohou být v jiném členském státě uznána a vykonána. dovolacího soudu z uvedeného 
nevyplývá závěr uváděný dovolatelkou. Kromě toho dovolací soud v projednávané věci shledal 
existenci dalších překážek bránících v prohlášení rozhodnutí za vykonatelné, a k dovolatelkou 
nastolené otázce ad 1) tak dále uvádí následující:  
Podle článku 38 odst. 1 Nařízení rozhodnutí vydané v jednom členském státě, které je v tomto 
státě vykonatelné, bude vykonáno v jiném členském státě poté, co zde bylo na návrh kterékoli 
zúčastněné strany prohlášeno za vykonatelné, avšak podle čl. 34 odst. 1 Nařízení se rozhodnutí 
neuzná, je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o 
uznání žádá. Ustálená soudní praxe SDEU normuje, že výhradu veřejného pořádku jako důvod 
pro neuznání rozhodnutí lze použít jen ve výjimečných případech, ve kterých by uznání účinků 
cizího rozhodnutí bylo ve zjevném rozporu s veřejným pořádkem státu, ve kterém má k uznání 
dojít (srov. například rozsudek Evropského soudního dvora ze dne 4. února 1988, ve věci 145/86 
H. L., M. H. proti A. K.). Ochrana základních práv jednotlivce patří k ústředním principům 
právního řádu v České republice a představuje jeho klíčový prvek; proto uznání rozhodnutí, které 
neobstojí z hlediska ochrany základních práv, by bylo v rozporu s veřejným pořádkem a v 
konečném důsledku i se samotným ústavním pořádkem (srov. například usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 12. srpna 2016, sp. zn. 20 Cdo 1877/2016); půjde tedy o porušení podstatné právní 
zásady, jež nese znaky práva základního. Dovolací soud má za to, že právě o takový případ se zde 
jedná, neboť prohlášením rakouského rozhodnutí za vykonatelné v České republice by z dále 
uvedených důvodů došlo k porušení práva povinné na spravedlivý proces. Jestliže by totiž české 
soudy oprávněné vyhověly a prohlásily rakouské rozhodnutí o nařízení exekuce za vykonatelné na 
území České republiky a na základě něj by byla nařízena exekuce a pověřen soudní exekutor, 
faktickým exekučním titulem by byly rozsudky Knížecího soudu ve Vaduzu, přičemž 
Lichtenštejnské knížectví není členským státem EU, Česká republika s ním nemá uzavřenou 
smlouvu upravující uznání a výkon rozhodnutí, a rovněž mezi nimi neexistuje formální a 
materiální vzájemnost. Nejvyšší soud přitom již ve svém usnesení ze dne 1. července 2016, sp. zn.
20 Cdo 1349/2016, uvedl, že nařídit výkon cizího rozhodnutí, které bylo vydáno ve státě, s nímž 
Česká republika není vázána žádnou mezinárodní smlouvou upravující uznávání a výkon, lze 
pouze na základě rozhodnutí českého soudu, které je třeba odůvodnit, a jelikož pověření soudního 
exekutora daný požadavek nesplňuje, nelze než uzavřít, že jeho prostřednictvím není možné 
akceptovat uznání vykonatelnosti takovéhoto cizího rozhodnutí na našem území. Jinými slovy 
výkon cizího rozhodnutí, jež podléhá úpravě podle ustanovení §§ 14 až 16 zákona č. 91/2012 Sb., 
o mezinárodním právu soukromém (dále též jen „ZMPS“), lze provést jen soudním výkonem 
rozhodnutí, přičemž exekuci prostřednictvím zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a 
exekuční činnosti (exekuční řád), lze v takovémto případě provést pouze podle cizího rozhodnutí, 
které bylo uznáno na základě zvláštního rozhodnutí českého soudu podle ustanovení § 16 odst. 2 
ZMPS, tedy rozsudkem, který je třeba odůvodnit, a to jak v případě vyhovění návrhu na uznání 
cizího rozhodnutí, tak i v případě jeho zamítnutí. Osoba, proti níž směřuje výkon rozhodnutí, se 
může dovolat překážek uznání podle § 15 ZMPS, a například podle § 15 odst. 1 písm. f) ZMPS 
nelze uznat pravomocné cizí rozhodnutí směřující proti české právnické osobě, jestliže není 
zaručena vzájemnost; přičemž (jak již bylo uvedeno výše) v projednávané věci faktický exekuční 
rozsudek směřuje právě proti české právnické osobě a byl vydán soudem ve státě, se kterým není 
zaručena vzájemnost. Prohlášením vykonatelnosti rakouského rozhodnutí o nařízení exekuce by 
tak došlo k situaci, kdy by cizí rozhodnutí, podléhající úpravě podle ustanovení §§ 14 až 16 
ZMPS, bylo uznáno bez zvláštního řízení, a osoba, proti níž směřuje výkon rozhodnutí, by neměla 
možnost dovolat se překážek uznání podle § 15 ZMPS, jejichž rozsah je širší, než v případě 
překážek pro uznání podle čl. 34 Nařízení, čímž by došlo k porušení práva povinné na spravedlivý 
proces, a tedy i k rozporu s veřejným pořádkem České republiky, což je podle čl. 34 odst. 1 
Nařízení důvod pro neuznání rozhodnutí.  
V rámci dovolací otázky ad 2) dovolatelka namítala, že české soudy přezkoumaly cizí rozhodnutí 
ve věci samé, a že odvolací soud se při posuzování charakteru osvědčení podle čl. 54 Nařízení 
odchýlil od rozhodnutí SDEU ve věci BUAK vs KORANA. Dovolací soud považuje za podstatné 
předně uvést, že SDEU se v rozhodnutí BUAK vs KORANA zabýval otázkou, zda do působnosti 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen 
„Nařízení Brusel I bis“) patří žaloba na zaplacení pohledávky, kterou tvoří příplatky za náhradu 
mzdy za dobu dovolené, kterou má kolektivní orgán veřejného práva vůči zaměstnavateli z 
důvodu vyslání pracovníků do členského státu, ve kterém se nenachází jejich obvyklé pracoviště, 
tedy rozhodoval o zcela jiné otázce, než která je řešena v projednávané věci. Je pravda, že SDEU 
při zkoumání své příslušnosti uvedl, že osvědčení podle čl. 54 Nařízení představuje základ pro 
uplatnění zásady přímé vymahatelnosti rozhodnutí vydaného v členských státech, je tedy 
nezbytnou náležitostí pro volný pohyb rozhodnutí v evropském soudním prostoru a jeho vydáním 
se ověřuje, že spor spadá do oblasti působnosti Nařízení. K vydání osvědčení je příslušný soud, 
který ve věci rozhodoval, a zná tak spor nejlépe. Z uvedeného však nelze dovozovat, že by SDEU 
rozhodl, že po vydání osvědčení dle čl. 54 Nařízení bude rozhodnutí jednoho členského státu vždy 
a bez dalšího prohlášeno vykonatelným v jiném členském státě, neboť SDEU rovněž zdůraznil 
možnost povinné vznést proti uznání nebo výkonu rozhodnutí námitky (podle čl. 34 Nařízení), 
což se také v projednávané věci stalo, a české soudy tak byly povinny se uvedenými námitkami 
zabývat, přičemž dospěly k výše uvedeným závěrům. Namítala-li dále oprávněná, že české soudy 
porušily čl. 36 nařízení Brusel I, podle kterého cizí rozhodnutí nesmí být v žádném případě 
přezkoumáváno ve věci samé, Nejvyšší soud podotýká, že ve své ustálené rozhodovací praxi 
opakovaně uvedl, že věcnou správností exekučního titulu, kterou se odvolací soud nemůže 
zabývat (čl. 36, čl. 45 odst. 2 nařízení Brusel I) se rozumí správnost a úplnost skutkových zjištění, 
o která se exekuční titul opírá, jakož i správnost a úplnost právního posouzení zjištěného skutku a 
jejich promítnutí do výroku exekučního titulu (srov. například usnesení ze dne 10. července 2018, 
sp. zn. 20 Cdo 5769/2017, nebo usnesení ze dne 6. února, 2019, sp. zn. 20 Cdo 3031/2019), 
přičemž ničeho z uvedeného se odvolací soud nedopustil. Skutečnost, že soudu v zemi výkonu
nepřísluší zpochybňovat vykonatelnost podkladového rozhodnutí, ovšem nelze vyložit tak, že by 
český soud měl ignorovat fakt, že uznání účinků cizího rozhodnutí by bylo ve zjevném rozporu s 
veřejným pořádkem České republiky.  
Jde-li o dovolací otázku ad 3), i zde setrvává dovolací soud na svém závěru uvedeném v usnesení 
ze dne 11. prosince 2018, č. j. 20 Cdo 3689/2018-210, že není povinen předložit předběžnou 
otázku SDEU, neboť nejsou dány jakékoli pochybnosti o správnosti výkladu projednávané 
otázky, a jedná se tedy o tzv. acte clair, kdy předmětná otázka výkladu unijního práva je zřejmá. 
„V rozporu s tímto závěrem není ani skutečnost, že soud prvního stupně a odvolací soud o věci 
rozhodly odlišným způsobem, neboť Ústavní soud ve svém nálezu ze dne 11. září 2018, sp. zn. II. 
ÚS 3432/17, uvedl, že z praktického hlediska je vznik automatické povinnosti soudu poslední 
instance položit předběžnou otázku při rozdílném výkladu práva Evropské unie přinejmenším v 
rámci stejného řízení obtížně udržitelný, a že kritéria plynoucí z rozhodnutí CILFIT nelze vnímat 
absolutně a míru naplnění acte clair je vhodné posuzovat spíše materiálně, přičemž efektivnější je 
chybu v podobě neudržitelného výkladu unijního práva nižším soudem napravit přímo. Rovněž 
SDEU ve svém rozhodnutí ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva, C-160/14, uvedl, že samotná 
existence protichůdných rozhodnutí vydaných ostatními vnitrostátními soudy nemůže být v tomto 
ohledu rozhodujícím prvkem pro uložení povinnosti stanovené v čl. 267 třetím pododstavci 
SFEU. Soud rozhodující v posledním stupni může mít totiž bez ohledu na určitý výklad některého 
ustanovení unijního práva podaný nižšími soudy za to, že jím navrhovaný výklad uvedeného 
ustanovení, který se liší od výkladu podaného těmito soudy, je mimo jakoukoli rozumnou 
pochybnost jediným správným". K námitce oprávněné, že v dané věci jsou dány pochybnosti, 
když rakouské soudy rozhodly odlišně od českých, dovolací soud uvádí, že nelze dospět k závěru, 
že by soudy různých členských států nahlížely na uvedenou otázku rozdílným způsobem, neboť 
každý z nich rozhodoval o zcela jiné věci. Český soud by de facto rozhodoval o stejné věci jako 
rakouský soud teprve v případě, že by k němu oprávněná podala návrh na uznání 
lichtenštejnských rozsudků a navrhla by podle nich nařízení exekuce či výkonu rozhodnutí, 
zatímco rakouský soud rozhodoval o nařízení exekuce cizozemského rozhodnutí na základě 
bilaterální úmluvy mezi Lichtenštejnským knížectvím a Rakouskou republikou o uznávání 
soudních rozhodnutí, a jelikož (jak již bylo uvedeno výše) obdobná bilaterální úmluva mezi 
Lichtenštejnským knížectvím a Českou republikou neexistuje a Lichtenštejnské knížectví není 
členským státem EU, český soud by proto postupoval podle ZMPS, což by mohlo vést k 
rozdílnému rozhodnutí oproti rozhodnutí rakouského soudu, avšak nikoli kvůli spornému výkladu 
unijního práva.  
Ohledně dovolací otázky ad 4) dovolatelka namítala odchýlení odvolacího soudu od ustálené 
rozhodovací praxe dovolacího soudu, když dospěl k závěru, že dovolatelka byla povinna doložit 
obsah cizího práva. Odvolací soud skutečně dovodil, že bylo na povinné, aby tvrdila a prokázala, 
že výrok o nákladech rakouského řízení je samostatným exekučním titulem, avšak dovolací soud 
se zcela ztotožňuje se závěrem odvolacího soudu a soudu prvního stupně, že již ze samotného 
znění rakouského rozhodnutí vyplývá, že výrok o nákladech exekučního řízení je vykonatelný v 
rámci nařízené exekuce, a nejedná se tak o nový exekuční titul, nýbrž o závislý výrok vztahující 
se toliko k povolení exekuce rakouským soudem, a nelze jej proto prohlásit vykonatelným na 
území České republiky. Ve světle uvedeného tak ani námitka dovolatelky ohledně odchýlení 
odvolacího soudu od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nemůže založit přípustnost 
dovolání.  
S ohledem na výše uvedené Nejvyšší soud dovolání oprávněné podle ustanovení § 243c odst. 1 o. 
s. ř. odmítl.  
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle ustanovení § 243c odst. 3, § 
224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř. Povinné přísluší jako procesně úspěšné straně
sporu právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení. Tarifní hodnota, z níž se 
vypočítává mimosmluvní odměna za úkon právní služby v dovolacím řízení, činí v souladu s 
ustanovením § 9 odst. 1 vyhlášky č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za 
poskytování právních služeb (advokátní tarif) částku 10 000 Kč (srov. usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 1. října 2015, sp. zn. 26 Cdo 3078/2015). Odměna za zastoupení z tarifní hodnoty je 
vypočtena v souladu s ustanovením § 7 bod 4. advokátního tarifu na částku ve výši 1 500 Kč za 
jeden úkon právní služby. Odměna byla v souladu s ustanovením § 11 odst. 1 písm. k) přiznána za 
1 úkon, a to za podání vyjádření k dovolání, tedy ve výši 1 500 Kč, dále náklady zastoupení činí 1 
x 300 Kč za hotové výdaje podle ustanovení § 13 odst. 3 advokátního tarifu a částku 378 Kč 
představující 21 % daň z přidané hodnoty z částky 1 800 Kč. Celkem byly náklady za právní 
zastoupení povinné v dovolacím řízení určeny částkou ve výši 2 178 Kč.  
P o u č e n í: Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.  
 
V Brně dne 16. 6. 2020 
 
 
JUDr. Zbyněk Poledna 
předseda senátu