Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 05/23/2012
Spisová značka: 23 Cdo 1051/2012
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:23.CDO.1051.2012.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Pravomoc soudu
Dotčené předpisy: § 7 odst. 1 o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí: D EU
23 Cdo 1051/2012
U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Dese a 
soudců JUDr. Kateřiny Hornochové a JUDr. Ing. Jana Huška ve věci žalobkyně KOVOSVIT 
MAS, a.s., se sídlem v Sezimově Ústí II, náměstí Tomáše Bati 419, PSČ 391 02, IČO 26047284, 
zastoupené JUDr. Ivo Beránkem, advokátem, se sídlem v Praze 9, Na Jetelce 69/2, proti 
žalovanému A. B., zastoupenému Mgr. Janem Turkem, advokátem, se sídlem v Praze 2, Karlovo 
náměstí 2097/10, o zaplacení částky 5 096,20 EUR s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v 
Českých Budějovicích pod sp. zn. 13 Cm 918/2008, o dovolání žalobkyně proti usnesení 
Vrchního soudu v Praze ze dne 18. listopadu 2011, č. j. 8 Cmo 408/2011-203, takto:
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 18. listopadu 2011, č. j. 8 Cmo 408/2011-203, a 
usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 29. července 2011, č. j. 13 Cm 
918/2008-183, ve výrocích pod body II, III a IV se zrušují a věc se vrací Krajskému soudu v 
Českh Budějovicích k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :
Krajský soud v Českých Budějovicích usnesením ze dne 29. července 2011, č. j. 13 Cm 
918/2008-183, zamítl námitku žalovaného ze dne 10. 3. 2009, že věc má být podle smlouvy 
projednána před rozhodci (výrok pod bodem I), zastavil řízení (výrok pod bodem II), rozhodl o 
náhradě nákladů řízení (výrok pod bodem III) a o vrácení soudního poplatku (výrok pod bodem 
IV).
Soud prvního stupně dospěl k závěru, že v dané věci se jedná o věc obchodní s cizím prvkem a 
řízení o ní bylo zahájeno po 1. 5. 2004. Z prodejní smlouvy uzavřené mezi účastníky dne 15. 8. 
1994 soud zjistil, že oblastí činnosti dle smlouvy je Spolková republika Německo. Dle 
jednotlivých faktur byla místem vykládky pokaždé město Wehingen ve Spolkové republice 
Německo. 
Na posouzení mezinárodní pravomoci českých soudů aplikoval soud prvního stupně Nařízení 
Rady ES č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a 
obchodních věcech (dále jako „nařízení Brusel I“). K dohodě o příslušnosti soudu mezi účastníky 
podle čl. 23 odst. 1 nařízení Brusel I nedošlo. Příslušnost českých soudů není založena ani podle 
čl. 22, ani podle článku 2 nařízení Brusel I. Podle čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel I může být 
osoba, která má bydliště na území některého členského státu, žalována v jiném členském státě, 
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž 
se jedná, byl nebo měl být splněn. Pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění závazku z
prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být 
dodáno. Z obsahu smlouvy soud prvního stupně dovodil, že místem plnění smlouvy je Spolková 
republika Německo. Proto soud prvního stupně uzavřel, že ani podle článku 5 nařízení Brusel I 
nejsou české soudy pravomocné k rozhodování ve věci, a postupem podle § 104 odst. 1 o. s. ř. 
řízení zastavil. 
K odvolání žalobkyně Vrchní soud v Praze usnesením ze dne 18. listopadu 2011, č. j. 8 Cmo 
408/2011-203, potvrdil usnesení soudu prvního stupně ve výroku pod bodem II, III a IV (výrok 
pod bodem I) a rozhodl o náhradě nákladů řízení (výrok pod bodem II).
Odvolací soud posuzoval mezinárodní pravomoc podle čl. 5 nařízení Brusel I. Úprava čl. 5 odst. 1 
písm. b) nařízení Brusel I sjednocuje rozhodné místo plnění pro určení příslušnosti v případě 
smluv o prodeji zboží. Z toho důvodu se odvolací soud neztotožnil s názorem žalobkyně, že 
pravomoc českých soudů měla být – jde-li o nárok na zaplacení kupní ceny – hodnocena ve vazbě 
na místo placení a rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil.
Usnesení odvolacího soudu napadla žalobkyně dovoláním. Přípustnost dovolání zakládá na § 239 
odst. 2 písm. a) o. s. ř. V dovolání uplatňuje dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř, 
tj. nesprávné právní posouzení věci.
Dovolatelka namítá nesprávný výklad čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel I. Oba obecné soudy 
dovodily, že místem plnění v daném věci byl Wehingen v Německu. S odkazem na rozhodnutí 
Nejvyššího soudu ze dne 29. listopadu 2011, sp. zn. 23 Cdo 3689/2011, dovolatelka namítá, že při 
určení mezinárodní pravomoci soudů České republiky podle článku 5 odst. 1 písm. b) nařízení 
Brusel I mělo být postupně u každé kupní smlouvy zkoumáno, zda místo dodání zbožvyplývá z 
ujednání stran a poté případně, zda konkrétní smluvená doložka umožňuje účinně upřesnit místo 
dodání. Za situace, kdy místo dodání zboží nevyplývá z ujednání stran, mělo být postupně u každé 
dílčí kupní smlouvy zkoumáno, kde došlo k předání zboží nebo mělo být fyzicky kupujícímu 
předáno a tento nabyl nebo měl nabýt oprávnění skutečně s tímto zbožím nakládat.
Jelikož soudy nesprávně určily místo dodání, je závěr soudů o tom, že mezinárodní pravomoc 
českých soudů není dána, nesprávný. Z toho důvodu žalobkyně navrhla, aby Nejvyšší soud zrušil 
rozhodnutí odvolacího soudu i soudu prvního stupně ve výrocích pod body II, III a IV a věc vrátil 
soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Žalovaná se k dovolání nevyjádřila.
Nejvyšší soud České republiky (dále jen „Nejvyšší soud“), jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.), po 
zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno včas 
oprávněnou osobou, obsahuje stanovené náležitosti a je přípustné podle § 239 odst. 2 písm. a) o. s. 
ř., přezkoumal napadené usnesení odvolacího soudu podle § 242 odst. 1 a 3 o. s. ř. z hlediska 
uplatněných dovolacích důvodů, jimiž je vázán i co se týče jejich obsahového vymezení, a dospěl 
k závěru, že dovolání je důvodné.
Žalobkyně v dovolání namítá nesprávný výklad čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel I. K výkladu 
tohoto ustanovení ve vazbě na judikaturu Soudního dvora Evropské unie se vyjádřil Nejvyšší soud 
již v rozhodnutí ze dne 29. listopadu 2011, sp. zn. 23 Cdo 3689/2011, a to ve sporu mezi týmiž 
stranami. Nejvyšší soud nemá důvod se od svého názoru na posuzování místa dodání podle čl. 5 
nařízení Brusel I vyjádřeného v citovaném rozhodnutí odchylovat. Citované rozhodnutí vychází z 
rozsudku Soudního dvora ze dne 25. února 2010, ve věci Car Trim proti KeySafety Systéme Srl, 
C-381/08, podle nějž se smluvní strany mohou dohodnout na místě dodání, přičemž toto místo 
dodání musí být ze smlouvy vyvoditelné způsobem, aniž by bylo nutno odkázat na hmotné právo
použitelné na smlouvu. V návaznosti na to v rozsudku ze dne 3. března 2011, ve věci Electrosteel 
Europe sa proti Edil Centro SpA, C-87/10, Soudní dvůr dovodil, že „INCOTERMS a srovnatelné 
obchodní doložky s konkrétně definovaným významem mohou být v zásadě smluvními 
ustanoveními, na jejichž základě může být určeno místo dodání ve smyslu článku 5 bodu 1 písm. 
b) Nařízení“.
Při posuzování místa plnění ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I je tedy nezbytné 
vycházet především ze smluvních ujednání ohledně místa dodání zboží. V daném případě soud 
prvního stupně dovodil, že podle smluv je místem vykládky pokaždé město Wehingen ve 
Spolkové republice Německo, aniž by se zabýval výkladem sjednané dodací podmínky. Odvolací 
soud se zkoumáním, kde se nacházelo podle smlouvy místo dodání, nezabýval vůbec. Takový 
postup odvolacího soudu je nesprávný, jelikož soudy se měly nejprve zabývat tím, jaké místo 
dodání zboží je ve skutečně ve smlouvě smluveno, a to s ohledem na sjednanou dodací paritu.
Pokud si strany podmínky dodání zboží dohodly odkazem na dodací podmínku INCOTERMS, jak 
vyplývá ze spisu, pak musí soudy zkoumat, zda konkrétní smluvená dodací podmínka popisuje i 
místo dodání zboží, tj. zda lze takovýmto způsobem smluvně stanovit místo plnění. V tomto 
konkrétním případě nelze dovodit, aniž by byl řádně proveden výklad obsahu dodací podmínky, 
že místo dodání zboží podle smlouvy ležve Spolkové republice Německo. V dodacích 
podmínkách INCOTERMS jsou povinnosti kupujícího a prodávajícího vztahující se k dodání 
zboží (tzv. „delivery“) upraveny v části A4 a B4. Zde se u jednotlivých dodacích podmínek 
popisuje, jak a v jakém místě prodávající splní svou povinnost dodat zboží (zda dodáním 
kupujícímu, zda předáním prvnímu dopravci k přepravě, zda nachystáním zboží k odběru ve svém 
závodě atd.). Místo, které je uvedeno u dodací podmínky, tudíž nemusí označovat sjednané místo 
dodání zboží, ale kupř. místo, kam je prodávající povinen hradit dopravu, místo přechodu 
nebezpečí na zboží atd. Pokud soud dospěje k závěru, že zvolená dodací podmínka popisuje místo 
dodání zboží, resp. je na jejím základě možné určit, kde prodávající splnil povinnost dodat zboží, 
pak je z takto ujednaného místa dodání zboží nutné vycházet při určování mezinárodní 
příslušnosti soudů ve smyslu článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I. Pokud toto není možné z 
dodací podmínky určit, pak vzhledem ke skutečnosti, že pravidlo o soudní příslušnosti stanovené 
v článku 5 bodě 1 písm. b) nařízení Brusel I má autonomní povahu, je třeba místo dodání zboží 
určit v závislosti na jiném určovateli, který respektuje genezi, cíle a systematiku nařízení Brusel I 
(rozsudek Soudního dvora ze dne 25. února 2010, ve věci Car Trim GmbH proti KeySafety 
Systéme Srl, C-381/08, bod 57). Je třeba postupovat podle zásady „pragmatického určení místa 
plnění“ na základě faktických zjištění (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. června 2011, ve věci 
Electrosteel Europe sa proti Edil Centro SpA, C-87/10, bod 46, 47.) S ohledem na závěr Soudního 
dvora vyslovený v jeho rozsudku ze dne 25. února 2010, ve věci Car Trim GmbH proti KeySafety 
Systéme Srl, C-381/08, pak místu dodání ve smyslu článku 5 bodu 1 písm. b) nařízení Brusel I 
odpovídá nejlépe místo, kde došlo k předání zboží nebo mělo fyzicky být kupujícímu předáno, na 
základě něhož kupující nabyl nebo měl nabýt oprávnění skutečně s tímto zbožím nakládat.
Ze shora uvedeného vyplývá, že usnesení odvolacího soudu není z hlediska uplatněných 
dovolacích důvodů správné. 
Nejvyšší soud proto usnesení odvolacího soudu podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty za 
středníkem o. s. ř. zrušil. Protože důvody, pro které bylo zrušeno usnesení odvolacího soudu, platí 
i pro usnesení soudu prvního stupně ve výroku pod bodem II, Nejvyšší soud podle § 243b odst. 2 
o. s. ř. v tomto rozsahu a v závislých výrocích o náhradě nákladů řízení a o vrácení soudního 
poplatku [srov. § 242 odst. 2 písm. b) o. s. ř.] zrušil i usnesení soudu prvního stupně a věc mu 
vrátil k dalšímu řízení.
O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o 
věci (§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek. 
V Brně 23. května 2012
JUDr. Zdeněk Des
předseda senátu