62007CC0239
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 12. juunil 2008 (
1
)
Kohtuasi C-239/07
Põhiseaduslikkuse järelevalve menetlus,
mille algatasid
Julius Sabatauskas jt
„Elektrienergia siseturg — Direktiiv 2003/54/EÜ — Artikkel 20 — Edastus- ja jaotusvõrgud — Kolmandate isikute juurdepääs — Liikmesriikide kohustused — Kolmandate isikute vaba juurdepääs elektrienergia edastus- ja jaotusvõrkudele”
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju (edaspidi „direktiiv 2003/54”) (
2
), reguleerib muu hulgas kolmandate isikute juurdepääsu elektrivõrkudele. Direktiivi ülevõtvas siseriiklikus õigusaktis sätestatud võrguühenduse tingimuste hindamise raames palub Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Leedu Vabariigi konstitutsioonikohus) direktiivi tõlgendada.
2.
Vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid näevad ette, et tarbijad tuleb esmajoones ühendada jaotusvõrguga. Tarbija saab vahetu juurdepääsu edastusvõrgule ainult siis, kui jaotusvõrgu haldur keeldub tema võrguga ühendamisest tehnilistel põhjustel. Teatavatele tarbijatele oleks aga soodsam, kui nad saaksid ühendust edastusvõrguga vabalt valida, sest siis ei peaks nad kandma jaotusvõrguga seotud transpordikulusid. Ei ole selge, kas kolmandate isikute juurdepääsu sätestav direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1 võimaldab sellise valiku tegemist.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
3.
Direktiivi 2003/54 artikkel 2 määratleb muu hulgas järgmised mõisted:
„3.
edastamine – elektrienergia transport vastastikku seotud ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrkudes, mille eesmärk on edastada see lõpptarbijatele või jaotajatele, kuid mitte tarnimine;
[…]
5.
jaotamine – elektrienergia transport kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrkudes, mille eesmärk on edastada see klientidele, kuid mitte tarnimine;
[…]
12.
vabatarbijad – tarbijad, kes saavad vabalt osta elektrienergiat oma valitud tarnijatelt käesoleva direktiivi artikli 21 tähenduses;
[…]
18.
võrgukasutajad – füüsilised või juriidilised isikud, kes tarnivad elektrit edastus- või jaotusvõrku või kellele edastus- või jaotusvõrgust elektrit tarnitakse;
19.
tarnimine – elektrienergia müük, kaasa arvatud edasimüük tarbijatele;
[…]”
4.
Direktiivi artikkel 3 reguleerib avalike teenuste osutamise kohustust, mille liikmesriigid võivad elektriettevõtjatele kehtestada, ja tarbijakaitset. Kõnealuse artikli lõiked 2, 3, 5 ja 8 on sõnastatud järgmiselt:
„2.   Liikmesriigid võivad asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhusus ja kliimakaitse. Need kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama EL elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale. […]
3.   Liikmesriigid tagavad, et kõikidele kodutarbijatele ja, kui liikmesriigid seda vajalikuks peavad, väikestele ettevõtetele (st ettevõtted, millel on kuni 50 töötajat ja mille aastakäive või bilansimaht ei ületa 10 miljonit eurot) osutataks universaalteenust, mis tähendab, et neil on õigus saada oma territooriumil kindlaksmääratud mahus elektritarneid mõistliku, hõlpsasti ja selgelt võrreldava ning läbipaistva hinnaga. […] Liikmesriigid kehtestavad jaotusettevõtetele kohustuse ühendada tarbijad võrku sellistel tingimustel ja selliste tariifidega, mis on kehtestatud artikli 23 lõikes 2 sätestatud korras.
[…]
5.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et kaitsta lõpptarbijaid ja tagada tarbijakaitse kõrge tase ning tagavad eelkõige kaitsetumate tarbijate piisava kaitse, sealhulgas kohased meetmed nende võrgust väljajäämise vältimiseks. […] Neil tuleb tagada tarbijakaitse kõrge tase, eriti seoses lepingutingimuste läbipaistvuse, üldise teabe ning vaidluste lahendamise mehhanismidega. Liikmesriigid tagavad vabatarbijatele reaalse võimaluse tarnijat vahetada. Vähemalt kodutarbijate osas peaksid need meetmed hõlmama A lisas sätestatud meetmeid.
[…]
8.   Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohaldada artiklite 6, 7, 20 ja 22 sätteid, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et see otsus ei mõjuta kaubanduse arengut sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega. Kooskõlas käesoleva direktiiviga ja asutamislepingu artikliga 86 hõlmavad ühenduse huvid muu hulgas ka konkurentsi vabatarbijate leidmiseks.”
5.
Direktiivi artikkel 5 sisaldab järgmisi tehnilisi eeskirju:
„Liikmesriigid tagavad, et määratletakse tehnilised ohutusnõuded ning koostatakse ja tehakse üldsusele kättesaadavaks tehnilised eeskirjad, millega nähakse ette tootmisrajatiste, jaotusvõrkude, otseühenduses tarbijate seadmete, ühendusahelate ja otseliinide süsteemiga ühendamise projekteerimise ja kasutamise tehnilised miinimumnõuded. Need tehnilised eeskirjad peavad tagama võrkude koostalitlusvõime ning olema objektiivsed ja mittediskrimineerivad. […]”
6.
Direktiivi artikkel 20 reguleerib kolmandate isikute juurdepääsu edastus- ja jaotusvõrkudele järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et rakendatakse kolmandate isikute edastus- ja jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteemi, mis põhineb avaldatud, kõikide vabatarbijate suhtes kohaldatavatel tariifidel ning mida kohaldatakse objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata. Liikmesriigid tagavad nimetatud tariifid või nende arvutamise aluseks olev metoodika kiidetakse enne nende jõustumist heaks vastavalt artiklile 23 ning et need tariifid ja, kui heaks kiidetakse üksnes metoodika, see metoodika avaldatakse enne nende jõustumist.
2.   Edastus- või jaotusvõrgu haldur võib keelduda juurdepääsu võimaldamast, kui tal puudub vajalik võimsus. Keeldumist tuleb nõuetekohaselt põhjendada, pidades eelkõige silmas artiklit 3. Vajadusel ning juurdepääsu võimaldamisest keeldumise korral tagavad liikmesriigid, et edastus- või jaotusvõrgu haldur annab asjakohast teavet meetmete kohta, mida oleks vaja võrgu tugevdamiseks. Isikult, kes teavet nõuab, võib võtta mõistlikku tasu, mis peegeldab teabe andmise kulusid.”
7.
Direktiivi artikli 21 lõige 1 näeb ette turu järkjärgulise avanemise. Selle kohaselt kohustusid liikmesriigid laiendama vabatarbijate ringi sel viisil, et vabatarbijad on alates 1. juulist 2004 ka kõik mitte-kodutarbijad ja alates kõik tarbijad.
B. Siseriiklik õigus
8.
Direktiivi 2003/54 ülevõtmiseks muudeti alates 10. juulist 2004 elektrituruseaduse sõnastust. Nimetatud seaduse artikli 15 lõige 2 sätestab:
„Edastusvõrgu haldur on kohustatud tagama, et tingimused elektrienergia tootjate, jaotusvõrkude haldurite ja tarbijate elektripaigaldiste ühendamiseks edastusvõrguga vastavad seaduses sätestatud nõuetele ega ole diskrimineerivad. Tarbija elektripaigaldisi tohib edastusvõrku ühendada üksnes siis, kui jaotusvõrgu haldur keeldub tema tegevuspiirkonnas tegutseva tarbija elektripaigaldisi tehnilistel või käitamisega seotud põhjustel jaotusvõrku ühendamast.”
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
9.
Leedus on enamiku tarbijate elektripaigaldised ühendatud kahest jaotusvõrgu haldurist ühe jaotusvõrku. Lisaks sellele omavad viis tööstusettevõtjat jaotuslitsentsi ja haldavad kohalikke võrke omaenda struktuuriüksuste või elanike varustamiseks elektrienergiaga väga väikesel territooriumil. Edastusvõrku on peale jaotusvõrgu haldurite (
3
) ühendatud veel kuus tööstusettevõtjat, kelle elektrienergiatarve on väga suur. Viimased ühendati veel Nõukogude Liidu eksisteerimise ajal, kui ei tehtud vahet edastus- ja jaotusvõrkude vahel. Pärast elektrituruseaduse uue redaktsiooni vastuvõtmist 2004. aastal jäid need ettevõtjad endiselt ühendatuks edastusvõrguga. Edaspidised ühendamised kõnealuse võrguga toimuvad sellest ajast alates ainult sama seaduse artikli 15 lõike 2 alusel.
10.
28. oktoobril 2004 esitas rühm Seimase (Leedu parlament) saadikuid – edaspidi „taotlejad” – Konstitucinis Teismasele taotluse, milles nad palusid hinnata elektrituruseaduse artikli 15 lõike 2 kooskõla põhiseaduse ja direktiiviga 2003/54.
11.
Taotlejad on seisukohal, et direktiivist tuleneb tarbija õigus valida ise võrk, millega ta soovib oma elektripaigaldisi ühendada. Seimas teise poolena on seevastu seisukohal, et direktiiv ei puuduta kõnealust küsimust ja seda võivad liikmesriigid reguleerida siseriiklike õigusnormidega. Sellega seoses viidatakse energeetikavoliniku A. Piebalgsi 21. detsembri 2005. aasta kirjale D/1255. Volinik vastas ühe ettevõtja küsimusele järgmiselt: „Direktiiv 2003/54 ei kohusta andma tarbijale õigust valida oma äranägemisel ühendus edastusvõrguga või jaotusvõrguga. Tarbijal on õigus võrguühendusele; konkreetse teostuse üle tuleb otsustada subsidiaarsuse põhimõtte alusel.”
12.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 sõnastus kinnitab taotlejate seisukohta. Teiselt poolt viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus sotsiaalsetele aspektidele, mida ühenduse seadusandja peab silmas eeskätt direktiivi artiklis 3. Seda võtavad arvesse siseriiklikud õigusnormid, kaitstes väiksemaid tarbijaid võrgu kasutamise kallinemise eest. Tasu võrguteenuste eest arvestatakse asjaomase võrgu kaudu elektrienergiat saavatele isikutele samadel alustel. Kui suurtarbijaid saaks lasta ennast jaotusvõrgu asemel piiramatult ühendada edastusvõrguga, siis tooks see kaasa jaotusvõrku läbiva elektrienergia koguse vähenemise ja võrguga seotud kulude suurenemise ülejäänud tarbijate jaoks.
13.
Tõlgendamisega seotud kahtluste tõttu esitas Konstitucinis Teismas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ, artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid on kohustatud kehtestama õigusnormid, mille alusel on kolmandatel isikutel õigus oma äranägemisel, eeldusel et elektrivõrgul on „vajalik võimsus”, valida edastusvõrk või jaotusvõrk, millega ühendamist nad soovivad, ning asjaomase võrgu halduril on kohustus võimaldada võrgule juurdepääs?”
14.
Euroopa Kohtu menetluses esitasid kirjalikke märkusi põhikohtuasja taotlejad, Leedu, Itaalia ja Soome valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon, kohtuistungil esitasid suulisi märkusi kõik nimetatud peale Itaalia valitsuse.
IV. Õiguslik hinnang
A. Vastuvõetavus
15.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb EÜ artiklist 234, et siseriiklikul kohtul on õigus pöörduda Euroopa Kohtu poole üksnes juhul, kui vaidlus on selles kohtus pooleli ja kui tema ülesanne on teha otsus menetluses, mille lõpptulemus peab olema kohtuotsus. (
4
)
16.
Konstitucinis Teismase kohtustaatuses ei ole kahtlust. Ka konstitutsioonikohtud kuuluvad EÜ artikli 234 tähenduses kohtu mõiste alla. (
5
)
17.
Lisaks on Konstitucinis Teismase ülesanne põhikohtuasjas teha otsus menetluses, mille lõpptulemuseks peab olema kohtuotsus. Seejuures ei ole oluline, kas rühma Seimase saadikute taotluse alusel toimuv õigusnormide seaduslikkuse kontrollimise menetlus on võistlev menetlus. (
6
) Pigem on esmalt oluline, et asjaomane menetlus ei ole haldusmenetlus, milles osalevad eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ametiasutus ja üksikisik. (
7
) Teisalt ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus toimida puhtalt nõuandva organina. (
8
)
18.
Seoses sellega tuleb märkida, et põhikohtuasja esemeks on jõustunud seaduse kontrollimine. Tegemist ei ole niisiis konstitutsioonikohtu seisukoha ärakuulamisega seadusloome käigus. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses märkis, võib konstitutsioonikohus õigusnormide seaduslikkuse kontrollimise menetluses pigem saavutada siseriiklike õigusaktide erga omnes mõjuga kohaldamata jätmise.
19.
Järelikult tuleb eelotsusetaotlus lugeda vastuvõetavaks.
B. Eelotsuse küsimus
20.
Enne elektrituru liberaliseerimist olid mitmes liikmesriigis elektritarnijate territoriaalsed monopolid. Üks ettevõtja osutas asjaomasel territooriumil kõiki tarbijate elektriga varustamiseks vajalikke teenuseid. Ta tootis ja turustas elektrit ning jaotas seda oma elektrivõrkude kaudu kõigile selle võrguga ühendatud tarbijatele.
21.
Elektrituru liberaliseerimise eesmärgil nägi juba direktiiv 96/92 (
9
) ette, et järk-järgult peaks üha enam elektritarbijaid saama vabatarbijatena elektrienergia tarnijat vabalt valida. Praegu on liberaliseerimise keskne põhimõte sätestatud direktiivi 2003/54 põhjendustes 4 ja 20:
„(4)
Euroopa Liidu kodanikele asutamislepinguga tagatud vabadused – kaupade vaba liikumine, teenuste osutamise vabadus ja asutamisvabadus – on võimalikud üksnes täiesti avatud turul, kus kõik tarbijad saavad vabalt valida tarnijaid ja kõik tarnijad saavad vabalt teenindada oma tarbijaid.
[…]
(20)
Elektritarbijad peaksid saama tarnijat vabalt valida. […]”
22.
Selleks et tarbijatel oleks võimalik tarnijat vabalt valida, tuleks kaotada olemasolevate ettevõtjate loomulik monopol, mis avaldub elektrivõrgu üle teostatavas kontrollis, ja tagada kolmandate isikute mittediskrimineeriv juurdepääs võrgule. Nagu rõhutab seadusandja eelkõige direktiivi 2003/54 põhjenduses 7, on võrkude avamine kolmandatele isikutele elektrienergia siseturu loomise põhitingimus. (
10
) Sellisel juhul ei sõltu tarbija enam üksnes selle ettevõtja tarnest, kelle võrguga ta on ühendatud, vaid ta võib valida teise tarnija, kellelt ta saab elektrit sama võrgu kaudu.
23.
Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1, mis sätestab kolmandate isikute juurdepääsu, ei ole siiski mitmes suhtes sõnastatud täiesti ühemõtteliselt. Kõigepealt tuleb selgitada, kas kolmanda isiku mõiste hõlmab ainult elektritootjaid ja -tarnijaid või ka tarbijaid. Põhiküsimus on, mida tuleb mõista jaotusvõrkudele ja edastusvõrkudele juurdepääsu all. Vaidlust ei ole põhimõtteliselt selle üle, kas see hõlmab ka tarbija õigust valida vabalt võrk, millega ühendamist ta soovib.
Kolmanda isiku mõiste direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 tähenduses
24.
Soome valitsus on seisukohal, et direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 kohaselt on kolmandad isikud tootjad või tarnijad, kes ei kuulu vertikaalselt integreeritud ettevõtja juurde, kes haldab asjaomast võrku ja ühendab endas lisaks tootmise ja tarnimise funktsioone. (
11
) Kõnealune säte keelab vertikaalselt integreeritud ettevõtjal seada nimetatud kolmandad isikud võrkudele juurdepääsu võimaldamise osas halvemasse olukorda võrreldes ettevõtja enda tootmis- ja tarnimisüksustega. Kõnealune säte ei reguleeri tarbija juurdepääsuõigusi.
25.
Näib, et direktiivi artikli 20 lõike 1 saksakeelne sõnastus seda tõlgendust ei välista. Eeskätt võib tekstiosa „die Zugangsregelung gilt für alle zugelassenen Kunden” mõista nii, et kolmandateks isikuteks olevate tootjate ja tarnijate juurdepääs kehtib kõigi vabatarbijate varustamist silmas pidades. (
12
) Teisisõnu: võrgu haldur võib keelduda juurdepääsu võimaldamisest tootjatele või tarnijatele, kes teenindavad teisi tarbijaid peale vabatarbijate. (
13
) Mõne muu keeleversiooni kohaselt näib, et viide vabatarbijatele puudutab ainult võrgu kasutamise tasu tariifide regulatsiooni, mitte aga juurdepääsuõigust. (
14
)
26.
Tsiteeritud tekstiosa ei saa aga kontekstist välja rebida. Pigem tuleb arvesse võtta seda, et sätte sõnastus jätkub järgmiselt: „juurdepääsu süsteemi, […] mida kohaldatakse objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata” [kohtujuristi kursiiv].
27.
Taotlejad väidavad õigustatult, et direktiivi 2003/54 artikli 2 punkti 18 kohaselt hõlmab võrgukasutaja mõiste nii neid isikuid, kes tarnivad elektrit edastus- või jaotusvõrku, kui ka neid, kellele sealt elektrit tarnitakse. Öeldust tuleneb, et direktiivi artikli 20 lõige 1 annab tarbijatele õiguse nõuda mittediskrimineerivat juurdepääsu võrgule ka seetõttu, et selle kohaldamisalasse kuuluvad kõik võrgukasutajad.
28.
Nagu märgib kõnealuses kontekstis Leedu valitsus, tuleb selleks, et saavutada direktiivi eesmärk – tarbijate võimalus tarnijat vabalt valida (
15
) – tagada kõnealuse õigussuhte mõlemale poolele avatud takistusteta juurdepääs võrgule. (
16
) Kui asjaomasel tarbijal puuduks juurdepääs võrgule, siis ei oleks ka tarnijal juurdepääsust kasu.
29.
Soome valitsuse vastupidine seisukoht tuleb seega tagasi lükata.
Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 ettekirjutused, mis puudutavad juurdepääsu võrgule ja võrguga ühendamist
30.
Elektrituruseaduse artikli 15 lõike 2 kohaselt tekib edastusvõrguga mittediskrimineeriva ühendamise nõudeõigus ainult sel juhul, kui jaotusvõrgu haldur on keeldunud tarbijat jaotusvõrguga ühendamast. Enne kui hinnata, kas võrgu valiku piiramine on vastuolus direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1, tuleb selgitada, kas asjaomane säte üldse reguleerib võrguga ühendamist.
31.
Leedu ja Soome valitsus ning komisjon on erinevalt taotlejatest ja Itaalia valitsusest seisukohal, et ühendamist ja juurdepääsu tuleb käsitleda eraldi, sest direktiivi artikkel 20 reguleerib ainult juurdepääsu. Kirjalikes märkustes jagas komisjon veel taotlejate seisukohta, et võrguga ühendamise valiku piirang on vastuolus mittediskrimineeriva juurdepääsu õigusega direktiivi artikli 20 tähenduses. Kohtuistungil komisjon siiski loobus oma sellekohasest väitest ning ühines Leedu ja Soome valitsuse seisukohaga.
32.
Leedu ja Soome valitsuse ning komisjoni seisukoht leiab kinnitust direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 sõnastuses, kus on nimetatud ainult juurdepääsu. Seejuures ei saa mõisteid „juurdepääs” ja „ühendamine” käsitleda sünonüümidena. Nagu eelnevalt nimetatud pooled õigustatult märgivad, on neil mõistetel direktiivis erinev tähendus.
33.
Öeldu nähtub eriti selgelt direktiivi artikli 23 lõike 2 punktist a, mis teeb reguleerivatele asutustele ülesandeks enne asjaomaste tingimuste jõustumist kehtestada või heaks kiita „siseriiklike võrkudega ühendamine ja juurdepääs neile, sealhulgas edastamise ja jaotamise tariifid”. Kui ühendamise ja juurdepääsu mõisted oleksid samatähenduslikud, ei oleks vajadust neid kõrvuti ära märkida.
34.
Võrgule juurdepääsu mõiste hõlmab õigust kasutada elektrivõrku elektrienergia transpordiks või elektrienergia saamiseks tasu eest. Artikkel 20 on direktiivi keskne säte võrgule juurdepääsu reguleerimisel, ilma milleta ei oleks elektrituru liberaliseerimine võimalik. Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 kohaselt võib edastus- või jaotusvõrgu haldur keelduda juurdepääsu võimaldamisest üksnes siis, kui võrgul puudub vajalik võimsus.
35.
Võrguühendust puudutav erisäte sisaldub direktiivi artikli 3 lõike 3 kolmandas lauses, mis paneb jaotusettevõtetele (avaliku teenuse osutamise) kohustuse ühendada oma võrku kodutarbijad ja teised väiketarbijad. Lisaks teeb direktiivi artikkel 5 liikmesriikidele ülesandeks koostada süsteemiga ühendamise tehnilised eeskirjad, mis peavad tagama võrkude koostalitlusvõime ning olema objektiivsed ja mittediskrimineerivad. Lõpuks peavad reguleerivad asutused direktiivi artikli 23 lõike 1 punktide c ja f kohaselt teostama järelevalvet võrguga ühendamise tingimuste teatavate aspektide üle.
36.
Kõikide eeltoodud sätete vaatlemisel selgub, et ühendamise mõistega on silmas peetud füüsilise seose loomist võrgu ja tarbijate elektripaigaldiste, tootmisrajatiste, teiste võrkude ning muude rajatiste vahel.
37.
Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 sõnastuse kohaselt ei reguleeri see säte vahetult võrguga ühendamist. Esmalt tuleb aga uurida, kas piiramatu õigus edastusvõrguga ühendamiseks tuleneb võrguühendust reguleerivatest sätetest. (
17
) Teisalt võivad direktiivi artikli 20 lõikest 1 tuleneda kaudsed ettekirjutused ühendamiseks, sest võrguühendus on juurdepääsuõiguse teostamise eeldus.
38.
Võrguühendust puudutavad sätted on peamiselt tehnilist laadi ega anna üldist õigust ühendamiseks tarbija valitud võrguga. Ainult direktiivi artikli 3 lõike 3 kolmandast lausest võib tuleneda teatavate tarbijate õigus nõuda ühendamist jaotusvõrguga, kuid mitte edastusvõrguga.
39.
Artikkel 5 kohustab koostama võrguühenduse mittediskrimineerivad tehnilised eeskirjad. Öeldust tuleneb, et teatavate võrkudega tuleb samadel tingimustel ühendada võrreldavad tarbijad, st eelkõige võrreldava tarbimiskoguse ja -parameetritega tarbijad. Kui asjaomased siseriiklikud õigusnormid diskrimineerimiskeeldu rikuvad, võivad ebasoodsamasse olukorda seatud tarbijad vahetult direktiivile tuginedes nõuda, et neid koheldaks võrdselt soodsamas olukorras olevate isikutega, mida saab siiski hinnata ainult konkreetsete asjaolude alusel.
40.
Lõpuks võib sätetest, mis sisalduvad direktiivi artikli 20 lõikes 1 ja puudutavad võrgule juurdepääsu, kaudselt tuleneda õigus võrku valida, kui ilma asjaomase valikuvõimaluseta oleks juurdepääs takistatud.
41.
Nagu juba märgitud, on kolmandatele isikutele võrgule juurdepääsu avamise eesmärk selles, et tarbija saab vabalt valida ettevõtja, kes talle elektrienergiat tarnib. Tarnija vaba valik ei ole aga otseselt seotud võrguga, millega on tarbija ühendatud. Nagu tuleneb direktiivi artikli 2 punktist 3, võivad ka lõpptarbijad põhimõtteliselt saada elektrienergiat edastusvõrgust. Siiski on tarnija valik tagatud ka sellisel juhul, kui tarbija on ühendatud jaotusvõrku. Nimelt on tarnijal õigus tarnida elektrienergiat tarbijale nii edastus- kui ka jaotusvõrgu kaudu.
42.
Edastus- ja jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteem kolmandatele isikutele, mille liikmesriigid peavad direktiivi artikli 20 lõike 1 kohaselt sisse seadma, ei eelda seega, et igal tarbijal on õigus ühineda edastusvõrguga. Pigem võivad liikmesriigid tehnilisi asjaolusid arvestades korraldada süsteemi sel viisil, et iga tarbija ühendatakse sobiva võrguga, mille kaudu ta saab elektrienergiat enda valitud tarnijalt.
43.
Seejuures võib liikmesriik arvesse võtta avalikku huvi, näiteks infrastruktuuri ühtlast koormamist ja võrguga seotud kulude kohast jaotamist, ilma et oleks vaja kohaldada direktiivi artikli 3 lõikes 8 sätestatud erandit. See oleks vajalik ainult juhul, kui siseriiklikud õigusnormid erineksid artikli 20 lõike 1 sätetest.
44.
Direktiivi artikli 20 lõike 1 esimese lause teise poole alusel kohaldatakse kolmandate isikute edastus- ja jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteemi objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata. Öeldu ei välista, et teatavatel tarbijatel on edastusvõrgule vahetu juurdepääs (näiteks jaotusvõrgu haldurid ja teatavad suurtarbijad), samal ajal kui teistel on edastusvõrgule üksnes kaudne juurdepääs jaotusvõrgu kaudu. Asjaomane võrguhaldur ei saa edastus- või jaotusvõrkudele vahetu juurdepääsu võimaldamist otsustada siiski meelevaldselt, vaid peab lähtuma objektiivsetest kriteeriumidest, nagu tarbimise maht või parameetrid.
45.
Taotlejad märgivad veel, et 2004. aasta elektrituruseaduse alusel on võimalik jaotusvõrkude halduskulude kindlaksmääramisel manipuleerida. Põhjendamatuid võrgukulusid saab vältida, kui tarbija elektripaigaldised ühendatakse jaotusvõrgu asemel edastusvõrguga.
46.
Eeltoodud arvamus ei ole leidnud kajastamist eelotsusetaotluses ega muudaks – isegi kui see oleks õige – küsitavaks siinkohal esitatud lahendust. Direktiiviga 2003/54 on kehtestatud tasude regulatsioon, et tagada võrgu kasutamisega seotud tasu kohane kujundamine ja kontroll tasu komponentide üle, mida tuleb arvesse võtta. Seevastu „võrkudevaheline konkurents” ei ole mõistlik lahendus võrguga seotud kulude struktuuri kuritarvitamise vältimiseks. Võrgu vahetamine teise (edastusvõrgu) vastu, kus tasude arvestamine on korrektne ja milleks teatavad suurtarbijad oleksid tehniliselt valmis, ei muudaks midagi ülejäänud tarbijate põhjendamatus koormamises, vaid isegi suurendaks seda.
V. Ettepanek
47.
Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismase eelotsuse küsimusele tuleb seega vastata järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ, artikli 20 lõikega 1 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad mittediskrimineerival viisil, et tarbija elektripaigaldised tuleb ühendada edastusvõrku ainult siis, kui jaotusvõrgu haldur keeldub tema tegevuspiirkonnas tegutseva tarbija elektripaigaldisi tehnilistel või käitamist puudutavatel põhjustel jaotusvõrku ühendamast.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (ELT L 176, lk 37; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211).
(
3
)	Eelotsusetaotlusest ei selgu üheselt, kas kõik jaotuslitsentsi omavad ettevõtjad, seega ka viis nimetatud tööstusettevõtjat, on ühendatud edastusvõrguga.
(
4
)	5. märtsi 1986. aasta määrus kohtuasjas 318/85: Greis Unterweger (EKL 1986, lk 955, punkt 4); . aasta otsus kohtuasjas C-111/94: Job Centre (EKL 1995, lk I-3361, punkt 9); . aasta otsus kohtuasjas C-178/99: Salzmann (EKL 2001, lk I-4421, punkt 14); . aasta otsus kohtuasjas C-165/03: Längst (EKL 2005, lk I-5637, punkt 25) ja . aasta otsus kohtuasjas C-96/04: Standesamt Niebüll (EKL 2006, lk I-3561, punkt 13).
(
5
)	Nii esitasid näiteks Austria Verfassungsgerichtshof ja Belgia Cour d’arbitrage, nüüdsest Cour constitutionnelle, Euroopa Kohtule korduvalt eelotsusetaotluse, ilma et nende kohtustaatuses oleks tekkinud kahtlusi (vt nt 20. mai 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-465/00, C-138/01 ja C-139/01: Österreichischer Rundfunk jt, EKL 2003, lk I-4989, ja . aasta otsus kohtuasjas C-212/06: Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement wallon, EKL 2008, lk I-1683).
(
6
)	17. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C-18/93: Corsica Ferries (EKL 1994, lk I-1783, punkt 12) ja eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Standesamt Niebüll, punkt 13.
(
7
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Job Centre, punkt 11; eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Salzmann, punkt 15, ja eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Standesamt Niebüll, punkt 14.
(
8
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Greis Unterweger, punkt 4.
(
9
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta direktiiv 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta (EÜT L 27, lk 20; ELT eriväljaanne 12/02, lk 3).
(
10
)	Põhjendus 7 sätestab: „Elektrienergia siseturu täielikuks väljakujundamiseks on esmatähtis mittediskrimineeriv juurdepääs edastusvõrgu või jaotusvõrgu halduri võrgule. Edastus- või jaotusvõrgu halduriks võivad olla üks või mitu ettevõtjat.” Vt ka 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C-439/06: citiworks (EKL 2008, lk I-3913, punktid 42–44) ning kohtujurist Mazáki . aasta ettepanek nimetatud kohtuasjas, punktid 72–74. Vt üldisemalt kolmandate isikute mittediskrimineeriva võrgule ligipääsu olulisuse kohta ka . aasta otsus kohtuasjas C-17/03: VEMW jt (EKL 2005, lk I-4983, punktid 42–46).
(
11
)	Vt mõiste „vertikaalselt integreeritud ettevõtja” määratlemise kohta direktiivi 2003/54 artikli 2 punkt 21.
(
12
)	Vt selle kohta ka nt prantsuskeelne versioon: „Les États membres veillent à ce que soit mis en place, pour tous les clients éligibles, un système d'accès des tiers aux réseaux de transport et de distribution. Ce système, fondé sur des tarifs publiés, doit être appliqué objectivement et sans discrimination entre les utilisateurs du réseau.”
(
13
)	Kuna direktiivi 2003/54 nõuetekohase rakendamise korral on alates 1. juulist 2007 kõik tarbijad vabatarbijad, ei ole sellel olukorral enam praktilist tähtsust.
(
14
)	Vt nt direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 esimese lause itaalia- ja hispaaniakeelseid versioone:
„Gli Stati membri garantiscono l'attuazione di un sistema di accesso dei terzi ai sistemi di trasmissione e di distribuzione basato su tariffe pubblicate, praticabili a tutti i clienti idonei, ed applicato obiettivamente e senza discriminazioni tra gli utenti del sistema.”
„Los Estados miembros garantizarán la aplicación de un sistema de acceso de terceros a las redes de transporte y distribución basado en tarifas publicadas, aplicables a todos los clientes cualificados de forma objetiva y sin discriminación entre usuarios de la red.”
(
15
)	Vt eespool punkt 22.
(
16
)	Vt selle kohta eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas citiworks, punkt 43, viitega kohtujurist Mazaki ettepanekule nimetatud kohtuasjas, punkt 72.
(
17
)	On tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole palunud tõlgendada direktiivi 2003/54 muid sätteid peale artikli 20. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et Euroopa Kohus võib eelotsuse küsimuse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks arvestada ka selliseid ühenduse õigusnorme, millele siseriiklik kohus ei ole oma taotluses viidanud (20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 35/85: Tissier, EKL 1986, lk 1207, punkt 9; . aasta otsus kohtuasjas C-107/98: Teckal, EKL 1999, lk I-8121, punkt 39, ja . aasta otsus kohtuasjas C-2/07: Abraham jt, EKL 2008, lk I-1197, punkt 24).