62022CC0566
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 12. oktoobril 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑566/22
Inkreal s. r. o.
versus
Dúha reality s. r. o.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Kohaldamisala – Artikkel 25 – Kohtualluvuse kokkulepe – Lepingu pooled, kelle alaline elu- või asukoht on samas liikmesriigis ja kes lepivad kokku muu liikmesriigi kohtute pädevuses sellest lepingust tulenevate vaidluste lahendamiseks – Välismaine element
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab sisuliselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
2
) artikli 25 lõike 1 tõlgendamist.
2.
Taotlus on esitatud kahe samas liikmesriigis asuva äriühingu vahelises kohtuvaidluses selle kohtu määramise üle, kes on territoriaalselt pädev menetlema nõudeid, mis tulenevad selles liikmesriigis sõlmitud kahe taolise rahalise laenu lepingu täitmata jätmisest, milles on vaidluste lahendamine määratud teise liikmesriigi kohtu pädevusse.
3.
Euroopa Kohtule esitatud uudne küsimus seisneb selles, kas kohtualluvuse kokkuleppe olemasolu on iseenesest piisav välismaine element määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõike 1 kohaldamiseks.
4.
Erinevate õigusteaduslike argumentide ja Euroopa eri kohtute praktikal põhinevate argumentide analüüsi tulemusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku anda sellele küsimusele eitav vastus ja selgitada, millise hetke seisuga tuleb hinnata rahvusvahelise olemuse tingimust.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
5.
Määruse nr 1215/2012 põhjenduses 3 on märgitud:
„[Euroopa] Liit on seadnud eesmärgiks säilitada ning arendada vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, lihtsustades muu hulgas õiguskaitse kättesaadavust eelkõige tsiviilasjades tehtud kohtuotsuste ja kohtuväliste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kaudu. Sellise ala järkjärguliseks loomiseks peab liit võtma eelkõige siseturu nõuetekohaseks toimimiseks vajalikud meetmed seoses õigusalase koostööga piiriülese toimega tsiviilasjades.“ (
3
)
6.
Määruse artikli 25 (
4
) lõikes 1 on sätestatud:
„Kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. […]“
B.
Tšehhi õigus
7.
Seaduse nr 99/1963 tsiviilkohtumenetluse seadustiku kohta (zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád; edaspidi „tsiviilkohtumenetluse seadustik“) artikli 11 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui asi kuulub Tšehhi kohtute pädevusse ja kui territoriaalse pädevuse tingimused puuduvad või neid ei ole võimalik kindlaks määrata, määrab Nejvyšší soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim kohus) kohtu, kes asja läbi vaatab ja lahendab.“
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimus
8.
Slovakkia residendist FD kui laenuandja ja Slovakkias alalist asukohta omav äriühing Dúha reality s. r. o. (
5
) kui laenuvõtja sõlmisid vastavalt 29. juunil 2016 ja 11. märtsil 2017 kaks rahalise laenu lepingut.
9.
8. detsembri 2021. aasta nõuete loovutamise lepinguga loovutas FD oma nõuded nende rahalise laenu lepingute alusel Slovakkias alalist asukohta omavale äriühingule Inkreal.
10.
Pooled olid mõlemas lepingus kokku leppinud, et „kõik lepingust tulenevad ning sellega seotud erimeelsused ja vaidlused lahendatakse eelkõige vastastikuste läbirääkimiste teel ning püütakse saavutada mõlemale poolele vastuvõetav lahendus. Kui pooled ei jõua niisuguses vaidluses kokkuleppele, lahendab selle vaidluse Tšehhi Vabariigi kohus, kes on esemeliselt ja territoriaalselt pädev [tsiviilkohtumenetluse seadustiku] kohaselt selle kehtivas redaktsioonis“.
11.
Kuna Dúha reality kõnealuseid rahalisi laene tagasi ei maksnud, pöördus Inkreal 30. detsembril 2021 nimetatud klausli alusel, mida ta peab kohtualluvuse kokkuleppeks, mis annab Tšehhi Vabariigi kohtutele pädevuse lahendada rahalise laenu lepingutest tulenevaid vaidlusi, hagiga Nejvyšší soudi (kõrgeim kohus) poole. Inkreal taotleb esiteks põhinõuete rahuldamist ja teiseks tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 11 lõike 3 alusel territoriaalselt pädeva Tšehhi kohtu määramist.
12.
Oma selle taotluse põhjenduseks väidab Inkreal, et ta tegutseb vastavalt määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikele 1 välismaise elemendiga eraõiguslikus suhtes kehtiva kohtualluvuse kokkuleppe alusel, võttes arvesse, et selle määruse kohaselt puudub muu valikuline või erandlik kohtualluvus.
13.
Arvestades Euroopa Kohtu praktikat, (
6
) kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas olukorras, kus ainus asjaolu, mida võib pidada välismaiseks, on asjaolu, et samas liikmesriigis elavad lepingupooled lepivad kokku teise liikmesriigi kohtute pädevuses, on määrus nr 1215/2012 ja järelikult ka selle artikli 25 lõige 1 kohaldatav.
14.
Peamised argumendid nimetatud määruse kohaldamise kasuks on lepingupoolte autonoomia olulisus, kõnealuse määruse artikli 25 ühetaoline tõlgendamine ja ühtlustatud kohaldamine ning ebaloogilised või ebamõistlikud tagajärjed, kui seda sätet ei oleks võimalik kohaldada.
15.
Seevastu peamine põhjus järeldamaks, et see määrus ei ole kohaldatav, on välismaise elemendi puudumine ja sellest tulenevalt kohtuasja puhtalt riigisisene olemus. See järeldus põhineb seisukohal, et poolte pelk tahe määrata teise liikmesriigi kohus pädevaks ei saa tuua kaasa kõnealuse olukorra „välismaistumist“.
16.
Neil asjaoludel ja arvestades lahknevaid seisukohti õiguskirjanduses ja kohtupraktikas, mis ilmnesid konsulteerimisel teatavate teiste liikmesriikide kõrgeimate kohtutega, otsustas Nejvyšší soud (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas välismaise elemendi olemasolu seisukohast, mis on määruse [nr 1215/2012] kohaldamise vajalik tingimus, võib nimetatud määruse kohaldamise alus olla ainuüksi asjaolu, et kaks poolt, kelle asukoht on samas liikmesriigis, lepivad kokku muu Euroopa Liidu liikmesriigi kohtualluvuses?“
17.
Kirjalikud seisukohad esitasid Dúha reality, Tšehhi ja Šveitsi valitsus ning Euroopa Komisjon.
IV. Analüüs
A.
Sissejuhatavad märkused
18.
Esimesena tuleb märkida, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 sätted, mis käsitlevad kokkuleppest tulenevat kohtualluvust, on osaliselt samaväärsed varasemates õigusaktides (
7
) sisaldunud sätetega. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt kehtib tõlgendus, mille ta on ühele neist andnud, ka teistele. (
8
)
19.
Teisena tuleb märkida, et kuna põhikohtuasja vaidlus on tekkinud nõuete loovutamise kontekstis, on minu arvates samuti kasulik rõhutada esiteks Euroopa Kohtu märgitut, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikes 1 ei ole täpsustatud, kas kohtualluvuse kokkuleppe võib väljaspool lepinguosaliste ringi kanda üle kolmandale isikule, kes on hilisema lepingu pool ja kellele on täielikult või osaliselt üle läinud algse lepingu ühe poole õigused ja kohustused. (
9
) Teiseks on Euroopa Kohus otsustanud, et ainult juhul, kui asja sisule kohaldatava riigisisese õiguse kohaselt lähevad kõik algse lepingupoole õigused ja kohustused üle kolmandale isikule, saaks olla tema suhtes siduv selline kohtualluvuse kokkulepe, millele ta ei ole enda nõusolekut andnud. (
10
) Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud menetlusest, et Inkreal, kes on kõnealust kohtualluvuse kokkulepet sisaldava lepingu suhtes kolmas isik, leiab, et see kokkulepe on tema jaoks siduv.
B.
Sisulised küsimused
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma eelotsusetaotluses sisuliselt teada, kas määruse nr 1215/2012 artiklit 25 tuleb tõlgendada nii, et see määrus on puhtalt riigisiseses olukorras kohaldatav ka ainuüksi seetõttu, et pooled, kelle alaline elu- või asukoht on samas liikmesriigis, on määranud teise liikmesriigi kohtu või kohtud lahendama vaidlusi, mis nende vahel on tekkinud või võivad tekkida.
21.
Nimetatud kohus on õigesti ära toonud kaks vastandlikku seisukohta, mida toetatakse õiguskirjanduses ja millest on lähtunud liikmesriikide kohtud ning mis tulenevad sellest, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikes 1 puudub välismaise elemendi nõue, kusjuures olukord ei ole muutunud võrreldes varasemate õigusnormidega, mida on kohaldatud kohtualluvuse kokkulepete suhtes alates Brüsseli konventsiooni (
11
) jõustumisest, millele järgnes määrus nr 44/2001. (
12
)
22.
Nende sätete sõnastusest ei saa tõepoolest välja lugeda ühtegi argumenti. Võib vaid märkida, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikes 1 ei ole sätestatud tingimust, et vähemalt ühe poole alaline elukoht peab olema liikmesriigis, et saaks kokku leppida liikmesriigi kohtu või kohtute pädevuses. Lisaks hõlmab kohtualluvuse kokkulepe ainuüksi vaidlusi, mis tekivad sellest õigussuhtest, mille raames see kokkulepe sõlmiti. (
13
)
23.
Järelikult ei ole poolte valik selleks, et määrata teatava liikmesriigi kohus rahvusvaheliselt pädevaks, seotud ühegi muu nõudega, näiteks seosega määratud kohtu ja vaidluse vahel. (
14
) Piisab sellest, kui selles kokkuleppes on nimetatud need objektiivsed tegurid, mille põhjal on pooled kokku leppinud kohtus või kohtutes, kellele nad nende vahel tekkinud või tekkida võivad erimeelsused lahendada annavad. Need kriteeriumid peavad olema piisavalt täpsed, et asja arutav kohus saab kindlaks teha, kas asja menetlemine kuulub tema alluvusse. (
15
)
24.
See paindlikkus põhineb alates Brüsseli konventsioonist soovil tagada seoses kokkuleppest tuleneva kohtualluvusega poolte autonoomse tahte täielik tunnustamine, (
16
) kujutamata minu arvates siiski endast erandit määruse nr 1215/2012 kohaldamise tingimustest, sealhulgas välismaise elemendi nõudest. (
17
)
25.
Selle suhtes võib kõigepealt märkida, et erinevalt teatavatest teistest määrustest, (
18
) kuid samamoodi nagu enamikus määrustes, mis käsitlevad tsiviilkoostööd perekonna-, ülalpidamis- või maksejõuetusasjades, ei sisalda määrus nr 1215/2012 ühtegi sätet asjaomase olukorra rahvusvahelise olemuse kohta, olgugi et see on selle kohaldatavuse tingimus. (
19
)
26.
Samuti on Euroopa Kohus selles kontekstis täpsustanud, et „Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse eeskirjade kohaldamine […] eeldab […] välismaise elemendi esinemist“. (
20
) Seda põhimõtet on määruste nr 44/2001 (
21
) ja nr 1215/2012 (
22
) osas kinnitatud mitmes teises kohtuotsuses.
27.
Lõpuks tuleneb taoline tõlgendus kõnealuse määruse õiguslikest alustest, (
23
) isegi kui sellega läbiviidud määruse nr 44/2001 uuesti sõnastamise eesmärk oli edendada kohtuotsuste vaba liikumist ja tunnustamist Euroopa õigusruumis ilma vaidluse rahvusvahelise laadi tõttu esinevate piiranguteta (
24
) ja kohtualluvuse kokkulepete osas nende universaalset kohaldamist, mis on uudne. (
25
)
28.
Määruse nr 1215/2012 õiguslikuks aluseks oleva ELTL artikli 81 lõike 1 esimeses lauses on sätestatud, et „[l]iit arendab õigusalast koostööd piiriülese toimega tsiviilasjades, lähtudes kohtuotsuste ja kohtuväliste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttest“ (
26
).
29.
Kuna selle määruse eesmärk on ühtlustada kohtualluvuse kollisiooninorme, mitte asendada liikmesriikide riigisiseseid õigusnorme, mis reguleerivad riigisiseseid vaidlusi, eeldab nimetatud määruse ja seega selle artikli 25 kohaldatavus, et kõnealune olukord on liidu õiguse piires rahvusvaheline. (
27
)
30.
Millistele kriteeriumidele tuleks neil asjaoludel tugineda?
31.
Pooldan teatavate autorite poolt saksa (
28
), inglise (
29
) ja prantsuse (
30
) keeles välja töötatud ning teatavate liikmesriikide kõrgeimate kohtute järgitavat (
31
) seisukohta, mis välistab selle, et käesolevas asjas vaidluse all olev olukord on pelgalt poolte tahtest tulenevalt rahvusvaheline, ja seda viiel peamisel põhjusel.
32.
Esimesena, kui määruse nr 1215/2012 sättele tuginemine eeldab vastavust rahvusvahelise olemuse tingimusele, ei oleks loogiline jaatada, et see tingimus on a priori täidetud ainuüksi puhtalt riigisiseses olukorras olevate poolte tahte tõttu. Selline tõlgendus tähendaks täielikku loobumist nõudest, et rahvusvahelise olemuse tingimus peab olema täidetud objektiivsete kriteeriumide alusel. (
32
)
33.
Teisena, piiriüleses olukorras, mille puhul kohaldatakse määruses nr 1215/2012 ette nähtud kindlaid kohtualluvuse erinorme, on selle määruse artiklis 25 ette nähtud kohtualluvuse kokkulepe mõeldud selleks, et pooled saaksid ühisel kokkuleppel otsustada nendest imperatiivsetest normidest kõrvale kalduda. (
33
) Riigisiseses olukorras oleks sellise kohtualluvuse kokkuleppe eesmärk või tagajärg riigisisestest kohtualluvust ja kohtu valikut käsitlevatest õigusnormidest mööda minna. (
34
) Isegi kui võtta arvesse, et see määrus kuulub vastastikuse usalduse tugevdamise ja kollisiooninormide ühtlustamise konteksti, (
35
) ei saa selle tagajärg olla igasuguse vaheteo kaotamine riigisiseste pädevuse jaotuse ja liidu õigusega reguleeritud rahvusvahelise kohtualluvuse normide vahel. (
36
)
34.
Sellest tulenevalt tuleb minu arvates tagasi lükata neli määruse nr 1215/2012 artiklil 25 põhinevat grammatilist või teleoloogilist laadi vastupidist argumenti. Esimese argumendiga seoses olgu märgitud, et selle määruse kohaldamise tingimuste tõttu (
37
) ei saa järeldada, et asjaolust, et kohtualluvuse kokkuleppe võib sõlmida ilma, et ühe poole alaline elukoht looks liikmesriigiga seose, (
38
) et ainus liidu seadusandja poolt nõutav välismaine element on liikmesriigi kohtu valimine.
35.
Teisese argumendiga seoses olgu märgitud, et poolte tahteautonoomiale, millega tavaliselt õigustatakse kohtualluvuse kokkuleppelist valikut, ei saa tugineda nii suures ulatuses, et see annab pooltele võimaluse minna mööda kõnealuse määruse kohaldamisalast, mis piirdub rahvusvaheliste, mitte puhtalt riigisiseste olukordadega.
36.
Kolmanda argumendiga seoses olgu märgitud, et määruse nr 1215/2012 artiklis 25 sisalduv selgitus kohtualluvuse kokkuleppe sisulise kehtivuse suhtes kohaldatava õiguse kohta, mis on kahtlemata väga oluline, ei saa siiski õigustada selle määruse kohaldatavust, (
39
) ilma et lähtutaks selle kohaldamise tulemusel põhinevast tõlgendusest.
37.
Neljanda argumendiga seoses olgu märgitud, et kuigi on vaieldamatu, et liidu seadusandja eesmärk määruse nr 44/2001 artikli 23 muutmisel määrusega nr 1215/2012 oli edendada kohtualluvuse kokkulepete kasutamist (
40
) ja nende tõhusust, et tagada pooltele õiguskindlus, (
41
) ei saa nimetatud eesmärk siiski õigustada seda, et lubada pooltel kalduda kõrvale riigisisestest kohtualluvuse eeskirjadest ilma igasuguste piiranguteta või seoseta. (
42
) Rõhutan sellega seoses, et kuigi põhikohtuasjas kõne all olevat olukorda saab võrrelda pangandusvaidlustega, (
43
) märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt, et puuduvad muud välismaised elemendid peale teise liikmesriigi kohtu valiku. (
44
)
38.
Kolmandana, mis puudutab Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt võib välismaine element tuleneda vaidluse esemest, kui selline olukord tõstatab oma olemuse tõttu kohtute rahvusvahelise pädevuse kindlakstegemisega seotud küsimusi, (
45
) siis ei jaga ma Tšehhi Vabariigi ega komisjoni seisukohta tagajärgede kohta, mille nad sellest tuletavad. See kohtupraktika põhineb objektiivsetel kriteeriumidel (näiteks vaidlusaluste asjaolude asetleidmine kolmandas riigis (
46
) või kostja välisriigi kodakondsus ilma teadaoleva elukohata (
47
)), millele võib lisada kohustuse täitmise koha. (
48
)
39.
Seega ei saa järeldada, et viidatud kohtupraktika on põhikohtuasja menetluse suhtes kohaldatav ainuüksi seetõttu, et selle ese on määrata kindlaks, milline kohus on pädev seoses sellise liikmesriigi kohtu valikuga, kus ei ole poolte alaline elu- või asukoht. Minu arvates peab eelotsusetaotluse esitanud kohus seoses talle esitatud taotlusega kontrollima, kas määruse nr 1215/2012 artikkel 25 on kohaldatav. Teisisõnu on selle kohtu ülesanne hinnata oma rahvusvahelise pädevuse üle otsustamisel vaidlusaluse olukorra rahvusvahelist olemust, mitte analüüsida kõnealuse tingimuse õiguspärasust, arvestades eelkõige määruses nr 1215/2012 ette nähtud kaitsvaid kohtualluvuse eeskirju. (
49
)
40.
Neljandana, mis puudutab ühtlustamist teiste õigusaktidega, siis esiteks nõustun ma teatavate autorite seisukohaga, mille kohaselt ei tohi määruse nr 1215/2012 artikli 25 tõlgendamisel kasutada võrdlusalusena Rooma I määruse artikli 3 punkti 3, (
50
) mis käsitleb riigisiseses olukorras kohaldatava õiguse valikut. (
51
)
41.
Ühelt poolt on viimati nimetatud määrus selle artikli 1 lõikes 1 sätestatud kriteeriumi „seaduste konflikti korral“ kohaselt (
52
) kohaldatav olukorras, mis ei ole tingimata rahvusvaheline, nagu nähtub ka selle määruse artikli 3 lõike 3 eesmärgist. (
53
) Teiselt poolt ei muuda kõnealune säte selliste puhtalt riigisiseste olukordade olemust, mille puhul on valitud välisriigi õigus, kuna nende suhtes kohaldatakse jätkuvalt imperatiivseid riigisiseseid õigusnorme. Ehk teisisõnu ei taga määruse nr 1215/2012 artikkel 25 konkreetset kohtualluvust. Kokkuvõttes tuleb riigisisestes olukordades eristada Rooma I määrust, mis käsitleb poolte tahtest tulenevat kollisiooni, ja määrust nr 1215/2012, mis oma kohaldatavuse tingimuste tõttu ei käsitle poolte valikust tulenevat kohtualluvuse konflikti.
42.
Teiseks toetan mõtet, et Euroopa Kohtu tõlgenduses tuleks arvesse võtta kohtualluvuse kokkuleppeid käsitlevas 30. juuni 2005. aasta Haagi konventsioonis tehtud valikuid. (
54
) Tulenevalt selle konventsiooni ja määruse nr 1215/2012 vastastikmõjust, millele viidatakse otsuse 2014/887 põhjendustes 4 ja 5, tuleb eelistada lahendust, mis on kooskõlas nimetatud konventsiooni artikli 1 lõikes 2 sätestatud eeskirjaga, mille kohaselt „on rahvusvahelised juhtumid mis tahes juhtumid, mille puhul ei ole tegemist olukorraga, kus kohtuvaidluse poolte elu- või asukoht on ühes ja samas osalisriigis ning kus kohtuvaidluse pooled ja kohtuvaidlusega seotud muud asjaolud on olenemata valitud kohtu asukohast seotud üksnes kõnealuse osalisriigiga“. (
55
)
43.
Viiendana lisan, et kuna neil asjaoludel võib rahvusvahelisus tuleneda erinevatest teguritest, (
56
) peaks asja menetlev kohus neid hindama igal üksikjuhul paindlikult või laias tõlgenduses. (
57
)
44.
Kõik need argumendid ajendavad mind tegema Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 kohaldamine sõltub välismaisuse tingimusest, mis ei ole täidetud ainuüksi liikmesriigi kohtu valimisest tulenevalt.
45.
Võttes arvesse sellise tõlgenduse praktilisi tagajärgi, tuleks seda lahendust minu arvates täiendada Euroopa Kohtu otsuse põhjendustes selgitusega selle kohta, millal tuleb hinnata olukorra rahvusvahelist olemust, (
58
) et täielikult täita eesmärki anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. (
59
)
46.
Olukorra rahvusvahelisus võib aga aja jooksul muutuda. Käsitlen järgnevalt võimalust, et olukord muutub kohtuvaidluse staadiumis rahvusvaheliseks. (
60
) Märgin ka, et olukorras, kus määruses nr 1215/2012 ei ole seda küsimust täpsemalt käsitletud, (
61
) on õigusteaduslikud analüüsid ja liikmesriikide kohtute otsused lahknevad. (
62
)
47.
Täheldan, et valdav enamik autoritest pooldab seda, et kohus hindaks olukorda kohtualluvuse kokkuleppe sõlmimise aja, (
63
) mitte poolte määratud kohtu poole pöördumise hetke (
64
) seisuga. Argumendid, mis puudutavad kohtualluvuse kindlaksmääramise lepingulist olemust (
65
) ja õiguskindlust, (
66
) on minu arvates veenvad, erinevalt etteaimatavusel (
67
) põhinevast argumendist. Olen ka tõdenud, et liikmesriikide kohtupraktika on erisuunaline. (
68
)
48.
Välistan rahvusvahelise olemuse hindamise kriteeriumi kohtusse pöördumise etapis, mis minu arvates ei vasta õiguskindluse nõuetele ja suurendab forum shopping’u ohtu, samas kui alguses oli asjaomane olukord puhtalt riigisisene. (
69
)
49.
Võttes aga arvesse kõnealuse kokkuleppe menetluslikku eesmärki, nimelt kohtu valikut liidu määruse kontekstis ja selle eesmärke, on minu meelest mõeldav alternatiivne lahendus. (
70
) Nimelt võib nõustuda, et kui tegemist on riigisisese olukorraga, mis võib muutuda rahvusvaheliseks, (
71
) lepivad pooled lepingu sõlmimisel oma tahet väljendades piisavalt täpselt kokku pädeva liikmesriigi kohtu määramises (
72
) ja näevad ette riigisiseste kohtute ainupädevuse juhuks, kui tekib kahtlus rahvusvahelise olemuse kriteeriumi täidetuses. Ainult neil asjaoludel on minu arvates võimalik tagada õiguskindlus. (
73
) Sellisel juhul peaks määratud kohus olukorras, kus on tema poole pöördutud, hindama, kas poolte arvesse võetud eeldused on täitunud.
V. Ettepanek
50.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Nejvyšší soudi (Tšehhi Vabariigi kõrgeim kohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 25
tuleb tõlgendada nii, et
puhtalt riigisiseses olukorras ei ole see kohaldatav ainuüksi asjaolu tõttu, et pooled, kelle alaline elu- või asukoht on samas liikmesriigis, on määranud nendevahelistest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks pädevaks teise liikmesriigi kohtu või kohtud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2012, L 351, lk 1.
(
3
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
4
)	Vt sellele artiklile eelnenud sätete meeldetuletamiseks käesoleva ettepaneku 7., 11. ja 12. joonealune märkus.
(
5
)	Eeldan, et eelotsusetaotluse esitanud Nejvyšší soud (kõrgeim kohus) on kasutanud Dúha reality ja Inkreal s. r. o. (vt käesoleva ettepaneku punkt 9) kohta mõistet „alaline asukoht“ määruse nr 1215/2012 artikli 63 punkti 1 tähenduses.
(
6
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsusele Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punktid 25 ja 26) ning 7. mai 2020. aasta kohtuotsusele Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, punktid 30–35).
(
7
)	Vt Brüsselis 27. septembril 1968 allkirjastatud konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud hilisemate konventsioonidega uute liikmesriikide selle konventsiooniga liitumise kohta (EÜT 1998, C 27, lk 1; edaspidi „Brüsseli konventsioon“), artikkel 17 ning nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikkel 23.
(
8
)	Vt 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, punkt 34, mis käsitleb ühtlasi tõlgendamise kooskõla 30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni, mille sõlmimine on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 1; edaspidi „Lugano II konventsioon“), identsete sätetega).
(
9
)	Vt eelkõige 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 40).
(
10
)	Vt 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	Vt Brüsseli konventsiooni artikli 17 esimese lõigu esimene lause redaktsioonis, mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta selle konventsiooniga artikliga 11 (EÜT 1978, L 304, lk 1) ning 26. mai 1989. aasta konventsiooni Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta selle konventsiooniga (EÜT 1989, L 285, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 3) artikliga 7 ning milles on sätestatud, et „[k]ui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud ainupädevad“.
(
12
)	Vt selle määruse artikli 23 lõige 1, milles on sätestatud: „Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. […]“
(
13
)	Vt 21. mai 2015. aasta kohtuotsus CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 8. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punkt 30).
(
14
)	Vt 17. jaanuari 1980. aasta kohtuotsus Zelger (56/79, EU:C:1980:15, punkt 4) ja 16. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt siiski sama üldreegel, mis on esitatud määruste nr 44/2001 ja nr 1215/2012 vastavalt põhjendustes 8 ja 13. Võrdluseks vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107), artikkel 5. Vt ka nõukogu 24. juuni 2016. aasta määruse (EL) 2016/1103, millega rakendatakse tõhustatud koostööd kohtualluvuse, kohaldatava õiguse ning otsuste tunnustamise ja täitmise valdkonnas abieluvararežiime käsitlevates asjades (ELT 2016, L 183, lk 1), artikkel 7.
(
15
)	Vt 9. novembri 2000. aasta kohtuotsus Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, punkt 15) ja 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 43).
(
16
)	Vt määruse nr 1215/2012 põhjendused 14 ja 15 ning 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 44) ja 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punkt 38).
(
17
)	Vt ühtlasi meeldetuletamiseks, et vaidlus peab kuuluma tsiviil- ja kaubandusasjade valdkonda määruse nr 1215/2012 tähenduses, Nourissat, C., „L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement “Bruxelles I bis““, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy-les-Moulineaux, 2014, lk 567–579, eelkõige lk 570.
(
18
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT 2006, L 399, lk 1), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 861/2007, millega luuakse Euroopa väiksemate kohtuvaidluste menetlus (ELT 2007, L 199, lk 1), artikli 3 lõige 1. Vt määruse nr 1896/2006 kohta 7. mai 2020. aasta kohtuotsus Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 33). Võrdluseks vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrus (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6) (edaspidi „Rooma I määrus“), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määrus (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) (ELT 2007, L 199, lk 40) (edaspidi „Rooma II määrus“) ja nõukogu 20. detsembri 2010. aasta määrus (EL) nr 1259/2010 tõhustatud koostöö rakendamise kohta abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas (ELT 2010, L 343, lk 10) (edaspidi „Rooma III määrus“). Nende määruste artikli 1 lõike 1 kohaselt on nende kohaldatavuse kriteerium „seaduste konflikt“ (või Rooma III määruses „rahvusvahelise eraõiguse kohaldamine“). Nende artiklite saksakeelses versioonis kasutatakse väljendit „Verbindung zum Recht verschiedener Staaten“, mis viitab seosele mitme riigi õigusega.
(
19
)	Vt 7. mai 2020. aasta kohtuotsus Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 35).
(
20
)	Vt 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 25).
(
21
)	Vt 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 29).
(
22
)	Vt 25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 32) ja 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkt 27).
(
23
)	Vt selle määruse eesmärkide kohta ELL artikli 3 lõige 2 ja ELTL artikkel 67.
(
24
)	Määruse nr 1215/2012 põhjenduse 26 kohaselt „tuleks liikmesriigi kohtu tehtud kohtuotsust kohelda kui otsust, mis on tehtud taotluse saanud liikmesriigis“.
(
25
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 22.
(
26
)	Kohtujuristi kursiiv. Vt ka määruse nr 1215/2012 põhjendused 3 ja 5.
(
27
)	Vt Audit, B. ja d’Avout, L., Droit international privé, 9. trükk, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariis, 2022, punkt 625 (lk 539–540) ja punkt 628 (lk 544). Vt ka Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. trükk, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection « Droit des affaires », Pariis, 2018, punkt 82 (lk 117) ja punkt 141 (lk 189). Vt selle tingimuse selgitamise vajaduse kohta Milieu SRL poolt komisjoni tellimusel koostatud uuring „Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation)“, edaspidi „komisjonile koostatud uuring“, jaanuar 2023, lk 14, lk 54–59 ning lk 263 ja 264. Vt lisaks analüüsi pealkirjaga „Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union“, mis on 31. juuli 2022. aasta kuupäeva kandev üksikasjalik analüüs kõigi praeguste liikmesriikide ja Ühendkuningriigi riigisiseste praktikate kohta seoses määruse nr 1215/2012 artikli 25 kohaldamisega ning mis viidi läbi samade küsimuste alusel kui komisjonile koostatud uuring (küsimused 41–49) Internationaal Juridisch Instituuti poolt komisjoni rahastatud projekti JUDGTRUST raames, lk 34–38 ja 163–176.
(
28
)	Vt Mankowski, P., „Article 25 Brüssel Ia-VO“, teoses Rauscher, T. ja Leible, S., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia-Verordnung, 5. trükk, Otto Schmidt, Köln, 2021, eelkõige punktid 32 ja 35; Hausmann, R., „Gerichtsstands-und Schiedsvereinbarungen“, teoses Reithmann, C. ja Martiny, D., Internationale Vertragsrecht, 9. trükk, Otto Schmidt, Köln, 2022, punkt 7.19 jj; Dörner, H., „Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]“, teoses Saenger, I., Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar, 9. trükk, Nomos, Baden-Baden, 2021, eelkõige punkt 6. Vastupidise lähenemisviisi poolt vt Staudinger, H., „Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen“, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berliin, 2011, punkt 241; Geimer, R., „Artikel 25 EuGVVO“, teoses Zöller, R., Zivilprozessordnung, 33. trükk, Otto Schmidt, Köln, 2020, punkt 3.
(
29
)	Vt Brosch, M. ja Kahl, L.‑M., „Article 25“, teoses Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, lk 344–374, eelkõige punkt 25.03, ja vastupidine seisukoht Magnus, U. „Article 25“, teoses Magnus, U. ja Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis
Regulation, 2. trükk, Otto Schmidt, Köln, 2023, lk 579–642, eelkõige punkt 25 (lk 599).
(
30
)	Vt Schlosseri aruanne, mis käsitleb 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning Euroopa Kohtu protokolli selle tõlgendamise kohta (EÜT 1979, C 59, lk 71), punkt 174; Gothot, P. ja Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Pariis, 1985, punkt 167 (lk 99); Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op. cit., punkt 141 (lk 189); laiemalt Sindres, D., „Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012“, JurisClasseur
Droit international, LexisNexis, Pariis, 2. november 2021, jaotis 584–125, punkt 27; Audit, B. ja d’Avout, L., op. cit., punkt 675 (lk 587 ja 588). Vt vastupidine seisukoht P. Jenardi aruanne Brüsseli konventsiooni kohta (EÜT 1979, C 59, lk 1), lk 38; Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Pariis, 1972, punkt 207 (lk 129 ja 130); Beraudo, J.‑P. ja Beraudo, M.‑J., „Convention de Bruxelles/Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001/Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application“, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Pariis, 24. märts 2023, jaotis 2100–15, punkt 46.
(
31
)	Mulle teadaolevalt tuleneb see eelkõige järgmistest otsustest, milles on võetud olukorra rahvusvaheliseks lugemisel arvesse erinevaid tegureid: Saksamaal seoses 16. septembril 1988 Luganos sõlmitud kohtualluvust ja kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades käsitleva konventsiooniga (EÜT 1988, L 319, lk 9) Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) 23. juuli 1998. aasta kohtuotsus (II ZR 286/97); Prantsusmaal Cour de cassationi (kassatsioonikohus, Prantsusmaa) 1. tsiviilkolleegiumi 4. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus (nr 02–12.959) ja 30. septembri 2020. aasta kohtuotsus (nr 19‑15.626); Itaalias Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) ühendatud kolleegiumide 30. detsembri 1998. aasta kohtuotsus (nr 12907), 14. veebruari 2011. aasta kohtuotsus (nr 3568, punkt 5.2) ja 10. mai 2019. aasta kohtuotsus (nr 12585, punkt 5); ning Portugalis Supremo Tribunal de Justiça (Portugali kõrgeim kohus) 26. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus (540/14.4TVLSB.S1) ja 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus (536/14.6TVLSB.L1.S1). Vastupidisest seisukohast lähtudes on tehtud järgmised kohtuotsused: Austrias Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) 5. juuni 2007. aasta kohtumäärus (10 Ob 40/07s) ja 29. juuni 2020. aasta kohtumäärus (2 Ob 104/19m, punkt 2) ning Madalmaades Gerechtshof Arnhem-Leeuwardeni (Arnhem-Leeuwardeni apellatsioonikohus) 27. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus (200.157.017/01, punktid 3.10 ja 3.12) ning rechtbank Rotterdami (Rotterdami esimese astme kohus, Madalmaad) 1. aprilli 2016. aasta kohtuotsus (4080627 CV EXPL 15–3441, punkt 3.4). Vt siiski rechtbank Amsterdami (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) 11. aprilli 2019. aasta teistsugune kohtuotsus (7342297 CV EXPL 18–25262, punktid 9–11). Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) ei ole ühtegi otsust teinud.
(
32
)	Vt selle kohta Stark, L., L’internationalité en droit international privé, 28. novembril 2020 kaitstud doktoriväitekiri, lk 27 ja 28.
(
33
)	Vt 24. juuni 1986. aasta kohtuotsus Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punkt 13) ja 8. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punkt 24).
(
34
)	Vt selle kohta Stark, L., op. cit., lk 261, ja samamoodi Sindres, D., op. cit., punkt 27.
(
35
)	Vt Rooma I, II ja III määrus.
(
36
)	Vt selle kohta Mailhé, F., „Convention attributive de juridiction“, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Brüssel, 2020, lk 476–480, eelkõige punkt 571 (lk 478), mille kohaselt „liikmesriikide kohtute „asendatavus“ kehtib endiselt ainult selliste õigussuhete puhul, mis välismaise elemendi olemasolu tõttu iseenesest ei kuulu enam liikmesriigi kohtute ainupädevusse“.
(
37
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 29.
(
38
)	Vt Magnus, U., op. cit., punkt 25 (lk 599).
(
39
)	Määruse nr 1215/2012 artikli 25 laia tõlgendamise olulisuse kohta selle ühtse standardi kohaldamisel, millele komisjon viitab, vt Magnus, U., op. cit., punktid 25 ja 26 (lk 599 ja 600). Vt seoses riigisisese õiguse ja rahvusvaheliste lepingute kohaldamisega, mis piirdub kolmanda riigi kohtuid hõlmavate kohtualluvuse kokkulepetega, Mailhé, F., op. cit., punkt 571 (lk 477), kusjuures see kommentaar kehtib juhul, kui kohtualluvuse kokkuleppe rahvusvahelise olemuse tingimus on täidetud (vt punkt 571, lk 478). Vt ka Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op. cit., punkt 139 (lk 185 ja 186). Sellest olulisusest tuleneva argumendi kasutamise kohta vt ka komisjonile koostatud uuring, lk 263 ja 264.
(
40
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 27.
(
41
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 36.
(
42
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 33. Vt õiguste võimaliku kuritarvitamise kontrolli kohta ka Mankowski, P., op. cit., punkt 35, ning Stein, F. ja Jonas, M., „Artikel 25“, Kommentar zur Zivilprozessordnung, 12. köide EuGVVO, 23. trükk, 2022, Mohr Siebeck, Tübingen, punkt 23.
(
43
)	Vt pangandusklauslite eripära kohta Gaudemet-Tallon, H., „Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions“, Journal du droit internationale (Clunet), LexisNexis, Pariis, nr 3, lk 734–743, eelkõige lk 739 ja 740. Vt ka Kleiner, C., „L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi-réglementaires“, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, actes du colloque du 21 novembre 2019 au Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), Laazouzi, M. juhtimisel, éditions Panthéon-Assas, Pariis, 2021, lk 47–73, eelkõige lk 48–55.
(
44
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.
(
45
)	Vt 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 26); 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 30), ja 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkt 28).
(
46
)	Vt 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkt 26) ja 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punktid 26 ja 31).
(
47
)	Vt 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 34). Vrd 7. mai 2020. aasta kohtuotsus Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, punkt 33) ning 3. juuni 2021. aasta kohtuotsus Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (C‑280/20, EU:C:2021:443, punktid 30–37), milles oli tegemist asjaoluga, et vähemalt ühe poole alaline elu- või asukoht või peamine elukoht oli muus liikmesriigis kui see, kus asus asja menetlev kohus.
(
48
)	Vt Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991“, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11.–12. märts 1991, Butterworths, London, 1992, lk 253–271, eelkõige lk 263. Vt ka Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op cit., punkt 142 (lk 190).
(
49
)	Vt selle kohta 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 31).
(
50
)	Selle artikli üle peetud õigusteaduslike arutelude meeldetuletuseks vt Stark, L., op. cit., lk 137.
(
51
)	Vt Magnus, U., op. cit., punkt 26 (lk 599) ja punkt 40 (lk 606), ning Calvo Caravaca, A.‑L. ja Carrascosa González, J., Tratado de derecho internacional privado, II köide, Tirant lo Blanch, Valencia, 2020, lk 2538. Vt vastupidist seisukohta Francq, S., „La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence“, Revue de droit commerciale belge, 2013, lk 307–333, eelkõige lk 319 ja 70. joonealune märkus.
(
52
)	Vt sellekohast analüüsi Stark, L., op. cit., eelkõige lk 47–49.
(
53
)	Vt ka Rooma II määruse artikli 14 lõige 2.
(
54
)	Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta otsuse 2009/397/EÜ kohtualluvuse kokkuleppeid käsitlevale konventsioonile Euroopa Ühenduse nimel allakirjutamise kohta (ELT 2009, L 133, lk 1) I lisas esitatud konventsioon on heaks kiidetud nõukogu 4. detsembri 2014. aasta otsusega 2014/887/EL kohtualluvuse kokkuleppeid käsitleva 30. juuni 2005. aasta Haagi konventsiooni Euroopa Liidu nimel heakskiitmise kohta (ELT 2014, L 353, lk 5), mis jõustus liikmesriikides 1. oktoobril 2015, välja arvatud Taani Kuningriik (1. septembril 2018) (edaspidi „2005. aasta Haagi konventsioon“), kättesaadav veebisaidil: https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/full-text/?cid=98. 2005. aasta Haagi konventsiooni artikli 1 lõikes 1 on sätestatud, et seda konventsiooni kohaldatakse rahvusvaheliste juhtumite puhul tsiviil- ja kaubandusasjade valdkonnas sõlmitud erandliku kohtualluvuse kokkulepete suhtes. Vt määruse nr 1215/2012 ja selle konventsiooni vahelise seose kohta Magnus, U., op. cit., punkt 10 (lk 590–592).
(
55
)	Vt selle kooskõla kohta 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus A1 ja A2 (lõbusõidulaeva kindlustus) (C‑352/21, EU:C:2023:344, punkt 46).
(
56
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 38. Vt erinevate võimalike kriteeriumide ülevaadet Stark, L., op. cit., lk 33 ja 34. Vt näiteks välismaiseid elemente, mille kohta Supremo Tribunal de Justiça (Portugali kõrgeim kohus) oli palunud Euroopa Kohtult seisukohta oma eelotsusetaotluse kolmandas küsimuses kohtuasjas, milles tehti Euroopa Kohtu presidendi 10. märtsi 2017. aasta määrus Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, ei avaldata, EU:C:2017:237), kustutatud Euroopa Kohtu registrist, ning Kleiner, C., op. cit., lk 59–61. Vt ka määruste nr 1896/2006 ja 1215/2012 tõlgendamise ühtlustamise kohta 7. mai 2020. aasta kohtuotsus Parking ja Interplastics (C‑267/19 ja C‑323/19, EU:C:2020:351, punktid 34 ja 35).
(
57
)	Vt selle kohta 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, punktid 25–29). Vt ka selle kohtuotsuse analüüs, mille esitas Stark, L., op. cit., eelkõige lk 32 ja 33. Vt ka Audit, B. ja d’Avout, L., op. cit., lk 586–596, eelkõige punkt 675 (lk 588) ja 258. joonealune märkus. Vt lisaks kokkuvõte teatavate kohtute poolt kasutatud kriteeriumidest, mis on esitatud komisjonile koostatud uuringus, lk 58–59.
(
58
)	Stark, L., op. cit., lk 385 leiab, et rahvusvahelisuse hindamise hetke kindlaksmääramine on „esmatähtis“. Vt selle kohta määruste nr 1896/2006 ja nr 861/2007 artikli 3 lõikes 3 sisalduvad täpsustused.
(
59
)	Täpsustan, et käesoleva ettepaneku 56. joonealuses märkuses viidatud kohtumäärusest C‑136/16 (kustutatud Euroopa Kohtu registrist) nähtuvalt võib sellega seoses tekkida veel üks küsimus. Nimelt, kas kohtualluvuse kokkulepet on võimalik kohaldamata jätta. Eelotsusetaotluse esitanud kohus käsitles oma eelotsusetaotluses olukorda, kus kohtualluvuse valik teise liikmesriiki kui selle kohtute kasuks, mille residendid pooled on, põhjustab ühele neist tõsiseid ebamugavusi ning puudub igasugune teise poole huvi, mis seda valikut õigustaks.
(
60
)	Vt nt 30. septembri 2021. aasta kohtuotsus Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, punktid 39 ja 59).
(
61
)	Sama kehtib ka määruse nr 650/2012 (artikkel 5) ja määruse 2016/1103 (artikkel 7) ning 2005. aasta Haagi konventsiooni (artikkel 1) puhul. Selle konventsiooni läbirääkimistel konsensuse puudumise kohta vt Ancel, M.‑E., „L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori“, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Paris, 2008, lk 21–47, eelkõige lk 36, ja seoses selles küsimuses seisukohtade puudumisega Van Loon, H., „Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions“, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17. aasta, 2004–2006, Éditions A. Pedone, Pariis, 2008, lk 227–253. Seevastu, mis puudutab nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määrust (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (ELT 2009, L 7, lk 1), vt selle artikli 4 lõike 1 esimene ja teine lõik, milles on sätestatud, et pädeva kohtu määramise tingimused peavad olema täidetud kohtu valikut käsitleva kokkuleppe sõlmimise ajal või kohtuasja algatamise ajal.
(
62
)	Vaidlused on samalaadsed nagu need, mis puudutavad määruse nr 1215/2012 artiklile 25 eelnevates artiklites sätestatud alalise elu- või asukoha tingimust. Vt selle kohta Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991“, op. cit., eelkõige lk 262, ja Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op. cit., punkt 136 (lk 181 ja 182).
(
63
)	Vt Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op. cit., punkt 143 (lk 191), ja Kleiner, C., op. cit., lk 61, ja Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Coimbra, 2006, lk 60 ja 61, ning Ferreira Pinto, A., „Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável“, teoses Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E. ja Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, I kd, Universidade Católica Editora, Lissabon, lk 799–824, eelkõige lk 805.
(
64
)	Vt selle kriteeriumi poolt Hausmann, R., op. cit., § 7 punkt 7.23, ning Calvo Caravaca, A‑L. ja Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, I kd, op. cit., lk 122 (nende autorite sõnul tuleb arvesse võtta „rahvusvahelise“ elemendi kadumist pärast kohtualluvuse kokkuleppe sõlmimist).
(
65
)	Vt selles tähenduses 24. juuni 1986. aasta kohtuotsus Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punkt 14).
(
66
)	Vt määruse nr 1215/2012 põhjendus 3 ja 10. märtsi 1992. aasta kohtuotsus Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, punkt 20). Järelikult, kui rahvusvahelise olemusega olukord on vaidluse ajal muutunud riigisiseseks, on kohtualluvuse kokkulepe kehtiv.
(
67
)	Vt selle kohta määruse nr 1215/2012 põhjendus 15, milles märgitakse, et „poolte autonoomia eeldab teistsugust seost“ kui kostja alaline elukoht, ja Treppoz, E., „L’imprévisibilité du juge élu“, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, op. cit., lk 91–105, eelkõige punkt 1 ja 1. joonealune märkus. Vt siiski 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Apple Sales International jt (C‑595/17, EU:C:2018:854, punkt 34).
(
68
)	Minu arvamus põhineb järgmistel kõige konkreetsematel lahenditel, mida mul õnnestus leida: Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 4. oktoobri 2005. aasta otsus (nr 02–12.959) ja Sąd Apelacyjny w Katowicachi (Katowice apellatsioonikohus, Poola) 21. jaanuari 2016. aasta määrus (V ACz 52/16). Siiski pooldasid olukorra hindamist hagi esitamise staadiumis järgmised kohtud: Saksamaal Oberlandesgericht Müncheni (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa) 31. märtsi 1987. aasta kohtumäärus (6 W 788/87); Austrias Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) 5. juuni 2007. aasta kohtumäärus (10 Ob 40/07s), mille tulemusel kehtestati õigusnormina Rechtssatz; Itaalias Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 4. märtsi 2019. aasta kohtuotsus (nr 6280) vastavalt riigisiseses õiguses kehtivale perpetuatio jurisdictionis’e reeglile.
(
69
)	Vastupidise seisukoha kohta vt Stark, L., op. cit., lk 394. Kui peaks eelistatama kõnealuse lepingutingimuse menetluslikku aspekti, tuleb hinnata võrdluseks 13. novembri 1979. aasta kohtuotsust Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, punktid 6 ja 7, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni üleminekusätete tõlgendamist), millele tuginevad käesoleva ettepaneku 64. ja 68. joonealuses märkuses viidatud analüüsid ja otsused, samuti 24. novembri 2022. aasta kohtuotsust Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, punkt 30, mis käsitleb Lugano II konventsiooni ajalist kohaldamist Ühendkuningriigis). Võttes arvesse nende kohtulahendite eset, võib nende kohaldamisala piirduda liidu õiguse ajalist kohaldamist käsitlevate sätete tõlgendamisega.
(
70
)	Vt sellekohaste õigusteaduslike kaalutluste kohta Ancel, M.‑E., op. cit., eelkõige punkti 18 lõpuosa (lk 36), ja Stark, L., op. cit., eelkõige lk 393–396.
(
71
)	Vt Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑E., op. cit., punkt 143 (lk 191) koos 67. joonealuses märkuses viidatud teosega Gothot, P. ja Holleaux, D., op. cit., punkt 168 (lk 100).
(
72
)	Täpsuse nõude kohta vt 16. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punkt 48) ja käesoleva ettepaneku 15. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika. Vt näiteks ka Kleiner, C., op. cit., lk 61, mille kohaselt võib asjakohane kriteerium olla tulevane sündmus, nagu ka täitmata kohustuse täitmise koht. Selle lahenduse kriitikat vt Stark, L., op. cit., lk 393.
(
73
)	Selline lahendus võiks oma loomult vastata reservatsioonidele, mida on soovitanud Geimer, R., „EuGVVO Art. 25“, teoses Geimer, R. ja Schütze, R. A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, 4. trükk, C.H. Beck, München, 2020, eelkõige punkt 39.