62011CC0292
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NIILO JÄÄSKINEN
esitatud 16. mail 2013 (
1
)
Kohtuasi C‑292/11 P
Euroopa Komisjon
versus
Portugali Vabariik
„Apellatsioonkaebus — ELTL artikkel 258 — Euroopa Kohtu otsuse täitmine — Portugali Vabariigi poolt kohustuste rikkumist tuvastava kohtuotsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmata jätmine — ELTL artikkel 260 — Euroopa Kohtu otsus, millega kohustati Portugali Vabariiki tasuma karistusmakse — Komisjoni hinnang meetmetele, mis liikmesriik on võtnud Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks — Seoses ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse täitmisega komisjonile kuuluv pädevus”
1.
Käesolevas kohtuasjas lahendab Euroopa Kohus esimest korda probleeme, mis on seotud ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuste täitmise viisidega. Käesoleva juhtumi põhiraskus seisneb asjaolus, et EL toimimise lepingus ei ole ühtegi erisätet, mis reguleeriks menetlust, mida tuleb järgida liikmesriigi ja Euroopa Komisjoni erimeelsuste korral seoses niisuguse kohtuotsuse alusel tasumisele kuuluvate summade sissenõudmisega.
2.
Käesoleva kohtuasja aluseks olev vaidlus puudutab asjaolu, et Portugali Vabariik ei ole võtnud nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (
2
) õigesti üle, mistõttu esitas komisjon selle liikmesriigi vastu EÜ artikli 226 (nüüd ELTL artikkel 258) alusel hagi. 14. oktoobri 2004. aasta otsusega kohtuasjas komisjon vs. Portugal (
3
) (edaspidi „liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutav 2004. aasta kohtuotsus”) tuvastas Euroopa Kohus, et kuna Portugali Vabariik jättis kehtetuks tunnistamata 21. novembri 1967. aasta dekreetseaduse nr 48 051, millega seatakse isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, hüvitise maksmine sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest (edaspidi „dekreetseadus nr 48 051”), siis on Portugali Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi. Asudes seisukohale, et Portugali Vabariik ei täitnud kõnealust kohtuotsust, esitas komisjon seejärel hagi EÜ artikli 228 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 260 lõige 2) alusel. Euroopa Kohus tuvastas 10. jaanuari 2008. aasta otsusega kohtuasjas C‑70/06: komisjon vs. Portugal (edaspidi „kohtuotsuse täitmist puudutav 2008. aasta kohtuotsus”) (
4
), et liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavat 2004. aasta kohtuotsust ei ole täidetud, ning määras Portugali Vabariigile karistusmakse, mida tuleb tasuda kuni liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse täieliku täitmiseni.
3.
Kõnealuse kohtuotsuse täitmise üle järelevalvet teostades ning lähtudes oma EÜ artikli 274 (nüüd ELTL artikkel 317) kohasest eelarvepädevusest, võttis komisjon 25. novembril 2008 vastu otsuse K(2008) 7419 lõplik, mis käsitleb nõuet tasuda karistusmaksed, mis võlgnetakse Euroopa Kohtu 10. jaanuari 2008. aasta otsuse kohtuasjas C-70/06: komisjon vs. Portugal (EKL 2006, lk I-1) alusel (
5
) (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Portugali Vabariigi ja komisjoni vaheliste erimeelsuste tõttu nende meetmete ulatuse osas, mis võeti liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks, esitas Portugali Vabariik Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks.
4.
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu 29. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑33/09: Portugal vs. komisjon (
6
) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus rahuldas Portugali Vabariigi hagi ning tühistas vaidlusaluse otsuse. Apellatsioonkaebuses esitab komisjon kaks väidet. Esimese väite esimeses osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi sellega, et ta piiras põhjendamatult komisjoni ja Üldkohtu vastavat pädevust ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuste täitmisel. Esimese väite teises osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane rikkus veel ühte õigusnormi, kui ta tõlgendas kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni osaliselt ja kitsalt. Lõpuks leiab komisjon oma teises väites, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on ebapiisavad ja vastuolulised.
5.
Käesolev kohtuasi puudutab seega seni lahendamata küsimust, milline on komisjoni pädevuse ulatus, kui komisjon hindab siseriiklike ametivõimude poolt rikkumise lõpetamise eesmärgil võetud meetmete täielikkust, selleks et vajaduse korral oleks võimalik tõdeda, et karistusmakse tasumise kohustus on lõppenud. Nii palutakse Euroopa Kohtul lahendada küsimus, milline on liikmesriigil lasuvate ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse resolutsioonist tulenevate täitmiskohustuste laad ja ulatus.
I. Liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutav 2004. aasta kohtuotsus ja kohtuotsuse täitmist puudutav 2008. aasta kohtuotsus ning hilisem menetlus
6.
Euroopa Kohus leidis liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas 2004. aasta kohtuotsuses:
„Jättes kehtetuks tunnistamata […] dekreetseaduse nr 48 051 […], on Portugali Vabariik rikkunud direktiivi[st] 89/665/EMÜ […] tulenevaid kohustusi.”
7.
Euroopa Kohus leidis kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse punktides 16 ja 17, et arvestades liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse resolutsiooni sõnastust, tuleb kontrollimaks, kas Portugali Vabariik võttis selle kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed, kindlaks teha, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud. Nii tuvastas kohus selle otsuse punktis 19, et kuupäevaks, mil lõppes 13. juulil 2005 saadetud põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg, ei olnud Portugali Vabariik dekreetseadust veel kehtetuks tunnistanud. Euroopa Kohus märkis lisaks selle otsuse punktis 36, et nagu kinnitas Portugali valitsuse esindaja 5. juuli 2007. aasta kohtuistungil, oli kõnealune dekreetseadus sellel kuupäeval veel jõus.
8.
Seetõttu otsustas Euroopa Kohus:
„1.
Jättes kehtetuks tunnistamata […] dekreetseaduse nr 48 051 […], ei ole Portugali Vabariik võtnud vajalikke meetmeid [liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse] täitmiseks ja on seega rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista Portugali Vabariigilt […] [k]omisjoni [kasuks] […] välja trahv summas 19392 eurot iga [liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse] täitmise tagamiseks vajalike meetmete rakendamisega hilinetud päeva eest, alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni nimetatud […] 2004. aasta kohtuotsuse […] täitmiseni.
[…]”
9.
Komisjoni esindajatega 28. jaanuaril 2008 peetud koosolekul väitsid Portugali ametivõimud, et 31. detsembril 2007 vastu võetud ja dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistanud seaduse 67/2007 heakskiitmisega võttis Portugali Vabariik kõik meetmed, mis olid vajalikud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks. Järelikult peab kõnealune liikmesriik tasuma karistusmakseid kõige enam ajavahemiku eest, mis kestis 2008. aasta kohtuotsuse täitmise kohta kuulutamise kuupäevast ehk 10. jaanuarist 2008 kuni seaduse 67/2007 jõustumise kuupäevani ehk 30. jaanuarini 2008. Omalt poolt kaitses komisjon sisuliselt seisukohta, et seadus 67/2007 ei olnud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks sobiv ja täielik meede.
10.
Komisjon saatis 15. juulil 2008 Portugali ametivõimudele kirja (
7
), milles palus ta neil lähtuvalt kohtuotsuse täitmist puudutavast 2008. aasta kohtuotsusest tasuda 2753664 eurot, mis vastab ajavahemiku 10. jaanuarist kuni 31. maini 2008 eest võlgnetavate karistusmaksete summale, põhjendusel et kõnealused ametivõimud ei olnud veel võtnud kõiki vajalikke meetmeid liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse (
8
) täitmiseks.
11.
Portugali ametivõimud vastasid komisjoni võlateatele 4. augusti 2008. aasta kirjaga. Ametivõimud kordasid oma seisukohta, et seaduse nr 67/2007 avaldamise ja jõustamisega on nad võtnud kõik meetmed, mis on vajalikud, et täita liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutav 2004. aasta kohtuotsus. Ametivõimud teatasid, et nad on siiski nõustunud muutma seadust nr 67/2007 ja vastu võtma 17. juuli 2008. aasta seaduse nr 31/2008, muutes esimest korda seadust nr 67/2007, et vältida vaidluse jätkumist ja ületada komisjoniga tekkinud erimeelsused seaduse nr 67/2007 tõlgendamise küsimuses. Veel märkisid Portugali ametivõimud, et seaduse nr 31/2008 artiklis 2 on ette nähtud selle seaduse tagasiulatuv kohaldamine alates 30. jaanuarist 2008. Järelikult on Portugali õiguskord alates 30. jaanuarist 2008 kooskõlas liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsusega. Seetõttu palusid Portugali ametivõimud sisuliselt karistusmakse summa ümber hinnata, võttes lähtekuupäevana aluseks 30. jaanuari 2008.
12.
Vaidlusaluses otsuses, mis tehti Portugali Vabariigile teatavaks peasekretariaadi 26. novembri 2008. aasta kirjaga, märkis komisjon sisuliselt, et tema arvates ei kujuta seadus 67/2007 endast liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse sobivat täitmist ning et seevastu seadusega 31/2008 täitsid Portugali ametivõimud kõnealuse kohtuotsuse ning et kuna nimetatud seadus jõustus 18. juulil 2008, loetakse rikkumise lõppemise kuupäevaks 18. juuli 2008. Sellest tulenevalt kinnitas komisjon siseturu ja teenuste peadirektoraadi 15. juuli 2008. aasta kirjas esitatud karistusmakse tasumise nõuet. Lisaks nõudis komisjon täiendavalt summat suurusega 911424 eurot, mis vastab ajavahemikule 1. juunist kuni 17. juulini 2008.
II. Üldkohtu otsus ja Euroopa Kohtu menetlus käesolevas kohtuasjas
13.
Portugali Vabariik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. jaanuaril 2009 ja milles ta palus vaidlusaluse otsuse tühistada.
14.
Vaidlustatud kohtuotsuses tunnistas Üldkohus kõigepealt ennast pädevaks lahendama kõnealust hagi EÜ artikli 225 lõike 1 esimese lõigu (nüüd ELTL artikli 256 esimene lõik) alusel. Siiski täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66 ja 67, et selle pädevuse teostamine ei võimalda tal sekkuda Euroopa Kohtule EÜ artiklitega 226 ja 228 (nüüd ELTL artiklid 258 ja 260) antud ainupädevusse ning teha otsust küsimuses, mis puudutab liikmesriigi poolt EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmist ning mida ei ole Euroopa Kohus eelnevalt lahendanud.
15.
Sisu osas otsustas Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68‑70, tuginedes kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni sõnastusele koostoimes põhjendustega, mis Euroopa Kohus esitas viimati nimetatud otsuse punktides 16‑19, et liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse järgimiseks piisab, kui Portugali Vabariik tunnistab kehtetuks dekreetseaduse nr 48 051, ning et karistusmakset tuleb tasuda kuni nimetatud kehtetuks tunnistamiseni. Sellest järeldas kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71 ja 72, et komisjon jättis tähelepanuta kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni, kui viimane tõdes, et esiteks ei kujuta seaduse 67/2007 vastuvõtmine, millega tunnistatakse kõnealune dekreetseadus kehtetuks, endast liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse nõuetekohast täitmist ning teiseks täitis Portugali Vabariik kõnealust kohtuotsust alles alates 18. juulist 2008, kui jõustus seadus 31/2008. Sel põhjusel otsustas Üldkohus, et vaidlusalune otsus tuleb tühistada.
16.
Teiseks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 ja sellele järgnevates punktides tagasi komisjoni argumendi, mille kohaselt liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas 2004. aasta kohtuotsuses ja kohtuotsuse täitmist puudutavas 2008. aasta kohtuotsuses ei piirdunud Euroopa Kohus sellega, et ta nõudis Portugali Vabariigilt dekreetseaduse nr 48 051 tühistamist, vaid palus ka kõnealuse rikkumise lõpetamiseks viia siseriiklikud õigusnormid kooskõlla direktiivi 89/665 nõuetega.
17.
Kolmandaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, et kui komisjonile anda laiem kaalutlusruum EÜ artikli 228 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuste täitmise meetmete hindamisel, siis võib tagajärg olla see, et kui liikmesriik vaidlustab Üldkohtus komisjoni hinnangu, mis läheb Euroopa Kohtu otsuse resolutsiooni sõnastusest endast kaugemale, peab Üldkohus vältimatult tegema otsuse siseriikliku õiguse kooskõla kohta liidu õigusega. Selline hindamine ei kuulu aga Üldkohtu, vaid Euroopa Kohtu ainupädevusse.
18.
Neid kaalutlusi kogumis arvestades rahuldas Üldkohus Portugali Vabariigi hagi ning tühistas vaidlusaluse otsuse.
19.
Komisjon esitas 9. juunil 2011 apellatsioonkaebuse, mille põhjendamiseks esitab ta käesoleva ettepaneku punktis 4 kirjeldatud kaks väidet. Euroopa Kohtu presidendi 27. oktoobri 2011. aasta määrusega lubati Tšehhi Vabariigil, Saksamaa Liitvabariigil, Kreeka Vabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil, Madalmaade Kuningriigil, Poola Vabariigil ja Rootsi Kuningriigil astuda menetlusse Portugali Vabariigi toetuseks.
20.
Tšehhi, Kreeka, Hispaania, Prantsuse ja Rootsi valitsus, Portugali Vabariik ja komisjon kuulati ära 5. märtsil 2013 toimunud kohtuistungil.
III. Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa, mis puudutab õigusnormi rikkumist Euroopa Kohtu otsuse resolutsiooni kitsal tõlgendamisel
21.
Arvestades esimese väite teises osas komisjoni viidatud probleemide tundlikkust, hakkan ma komisjoni esimest väidet analüüsima teisest väiteosast alustades. Nimelt leian ma, et vastus teisele väiteosale mõjutab oluliselt esimese väite esimesele osale antavat vastust.
A. Poolte argumendid
22.
Oma esimese väite teises osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi sellega, et ta tõlgendas kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni osaliselt ja formaalselt, ning sel viisil piiras Üldkohus õigusvastaselt selle rikkumise eset, mille Euroopa Kohus tuvastas liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas 2004. aasta kohtuotsuses ja kohtuotsuse täitmist puudutavas 2008. aasta kohtuotsuses. Nimelt tegi Üldkohus vea, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, et tulenevalt sellest resolutsioonist on liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks piisav, kui Portugali Vabariik tunnistab dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks, ning et karistusmakset tuleb tasuda kuni nimetatud kehtetuks tunnistamiseni.
23.
Komisjon leiab vastupidi, et liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse resolutsioonis nõutakse selgelt, et Portugali Vabariik peab võtma selle kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed. Seda asjaolu oleks Üldkohus pidanud kontrollima, mitte piirduma tuvastamisega, et kõnealune dekreetseadus on kehtetuks tunnistatud, mille tulemusel oleks pealegi tekkinud Portugali õiguses õiguslünk.
24.
Komisjoni arvates toimis ta õigesti, kui ta analüüsis seaduse 67/2007 kooskõla direktiiviga 89/665, selleks et kontrollida, kas Portugali Vabariik on täitnud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse, mis jäeti jõusse kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsusega, ning kui ta olles tuvastanud, et Portugali õigusnormide kohaselt on hüvitise maksmine jätkuvalt seatud sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest, järeldas sellest, et liikmesriik rikub jätkuvalt oma kohustusi. (
9
)
25.
Portugali Vabariik leiab omakorda, et Üldkohus tõlgendas Euroopa Kohtu kõnealuste otsuste ulatust õigesti. Pannes nimelt Portugali Vabariigile kohustused, mille täitmise eest ta ei vastuta, ning tehes otsuse seni lahendamata küsimuses seaduse 67/2007 kooskõla kohta liidu õigusega, ületas komisjon käesoleva täitmismenetluse raames oma vastavat pädevust.
B. Hinnang
26.
Kõigepealt on minu arvates oluline täpsustada konteksti, millesse kuulub kontroll, mida peab komisjon teostama pärast nende otsuste kuulutamist, mille on Euroopa Kohus teinud ELTL artiklite 258 ja 260 raames.
27.
Nagu on leidnud kohtujurist Roemer, ei ole liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul „tegemist süü ega moraali küsimusega, vaid lihtsalt õigusliku olukorra kindlakstegemisega” (
10
). Ometi on täiesti selge, et aastate jooksul on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses toimunud olulised muutused ning sellest on saanud normatiivse ja objektiivse kontrolli instrument (
11
). Üha enam kujutab menetlus endast mitte üksnes õigusnormide puudumise, vaid ka siseriiklike võimude tegevuse ja praktika vaidlustamist. Selle arengu kaks iseloomulikku näidet on rikkumine, mis seisneb halduspraktikas (
12
), ning struktuurse ja üldistatud rikkumise mõiste (
13
). Seega on selge, et ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse resolutsioon võib hõlmata vägagi erinevaid õiguslikke või faktilisi nähtusi, mis kujutavad endast liidu õiguse rikkumisi, minnes kaugemale pelgast tuvastamisest, et siseriiklik õigusnorm ei ole kooskõlas liidu õigusega. Järelikult võib Euroopa Kohus määratleda liikmesriigi kohustuste rikkumise mitmesugusel viisil.
28.
Ma leian, et aluspõhimõte, millest peab komisjon juhinduma oma kontrollipädevuse teostamisel pärast ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse kuulutamist, on täitmise põhimõte – nimelt tuleb tõhusalt rakendada ELTL artikli 258 alusel tehtud esimese kohtuotsuse resolutsiooni sõnastust. Järelikult ei tohi komisjon väljuda rikkumise raamidest, nagu Euroopa Kohus on selle oma esimeses otsuses tuvastanud.
29.
See tähendab, et komisjoni pädevuse ulatus tuleneb tingimata ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse ja seejärel ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse resolutsiooni sõnastusest. See ei välista olenevalt olukorrast, et resolutsiooni sõnastust tuleb tõlgendada kohtuotsuse põhjendusi arvesse võttes. Niisuguse tõlgendusega ei saa selle sätte ulatust siiski laiendada, kuna Euroopa Kohtu otsuse seadusjõu põhimõtte objektiivne ulatus ei või minna resolutsioonist kaugemale. (
14
) Mis puudutab kohtuotsust, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine, siis tuleb selle resolutsiooni tõlgendada eelkõige lähtuvalt komisjoni hagist ning viisist, kuidas Euroopa Kohus sellele vastas.
30.
Erinevalt kohtuistungil eelkõige Prantsuse ja Rootsi valitsuse väidetust ei tule seevastu minu arvates kasutada täiendavaid kriteeriume, nagu Euroopa Kohtu otsuse resolutsiooni ilmselgelt täitmata jätmine või kitsas tõlgendamine. Tegemist on lihtsalt sellega, et tõlgendatakse liikmesriigi kohustust tegutseda õigustlooval või faktilisel tasandil, nagu Euroopa Kohus on määratlenud ELTL artikli 258 alusel tehtud otsuses, millega tuvastati liikmesriigi kohustuste rikkumine.
31.
Seega, mis puudutab eelkõige niinimetatud õigustloova tasandi rikkumisi, siis tuleb minu hinnangul eristada kahte juhtumit. Esiteks olukord, kus Euroopa Kohus leiab, et liidu õiguse rikkumine seisneb siseriiklikus õiguskorras niisuguse sätte jõussejätmises, mis on vastuolus liidu õigusega. Kohus otsustab seega, et kuna liikmesriik ei ole seda sätet kehtetuks tunnistanud, on ta rikkunud liidu õigusest tulenevaid kohustusi.
32.
Teiseks olukord, kus rikkumine seisneb liidu õigusakti ebaõiges ülevõtmises, olgu see siis ülevõtva siseriikliku normi puudumise, ebatäieliku ülevõtmise või ka puuduliku ülevõtmise tõttu. Euroopa Kohus tuvastab seega vajaduse korral vastavad asjakohased siseriiklikud õigusnormid. Tuvastatud rikkumise kõrvaldamiseks peab liikmesriik võtma meetmed, mis seisnevad nii kõnealuse sätte kehtetuks tunnistamises kui uue, liidu õigusega kooskõlas oleva õigusakti vastuvõtmises.
33.
Harv ei ole juhus, kui need kaht liiki rikkumised kattuvad, näiteks kui liikmesriik, kes jätab jõusse direktiiviga vastuolus oleva siseriikliku normi, jätab vastu võtmata direktiivi ülevõtmiseks vajalikud sätted.
34.
Üldisemalt võib kohustus, nagu see on piiritletud Euroopa Kohtu otsuse resolutsioonis, tähendada kohustust saavutada konkreetne tulemus nii normatiivsel tasandil, mis seisneb õigus- ja haldusnormide kehtetuks tunnistamises ja/või vastuvõtmises (
15
), kui ka faktilisel tasandil (
16
). Sellest järeldub esiteks, et komisjonil on õigus kontrollida, kas võetud uued siseriiklikud meetmed on sellised, mida nõuab liidu kõnealuse õigusnormi täielik ülevõtmine. Sellest järeldub teiseks, et komisjonil on õigus kontrollida faktilisi asjaolusid, mis on sageli nii keskkonna valdkonnas.
35.
Lisaks ei anna niisuguse tegutsemiskohustuse täitmine, nagu on määratletud Euroopa Kohtu otsuses, komisjonile mingit vastavat pädevust, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 õigesti rõhutas. Komisjon peab nimelt veenduma, et asjaomane liikmesriik ei ole piirdunud selliste meetmete võtmisega, millel on tegelikult Euroopa Kohtu otsuse esemeks olevate meetmetega sama sisu. Nii ei saa kõnealuse liikmesriigi tehtud „kosmeetiline” muudatus ilmselgelt komisjoni kontrolli alt välja jääda.
36.
Samamoodi leian ma, et niisuguse kohtuotsuse nõuetekohane täitmine, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine, mis on määratletud kui konkreetsete siseriiklike õigusnormide kehtetuks tunnistamata jätmine, ei pruugi olla piisav, et tagada asjaomase direktiivi nõuetekohane ülevõtmine. Teisisõnu võib liidu õigusnormi täielikul ja nõuetekohasel ülevõtmisel, mis on ELTL artikli 258 kohase menetluse ese, olla nõutavad meetmed, mis lähevad kaugemale kõnealuste siseriiklike meetmete kehtetuks tunnistamisest. Ometi ei laienda viimati nimetatud tõdemus sellise kohtuotsuse objektiivset ulatust, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine, kuna täitmiskohustuse ulatus sõltub tingimata viisist, kuidas Euroopa Kohus on etteheidetud rikkumise piiritlenud.
37.
See lähenemine on minu hinnangul ainus viis tagada õiguskindlus ja Euroopa Kohtu otsuste autoriteet. Õiguskindluse nõue on seda olulisem, kui tegemist on, nagu käesoleval juhul, liikmesriikidele pandud rahaliste kohustustega.
38.
Käesoleval juhul tunnistas Euroopa Kohus liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas 2004. aasta kohtuotsuses selgelt liidu õigusega vastuolus olevaks asjaolu, et Portugali õiguskorras on jõusse jäetud dekreetseadus nr 48 051, milles vastuolus direktiivi 89/665 sätetega seatakse isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, hüvitise maksmine sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest.
39.
Vastab tõele, et komisjoni hagiavalduse nõuded on sõnastatud laiemalt, kuivõrd ta palus Euroopa Kohtul tuvastada, et „kuna Portugali Vabariik ei ole nõuetekohaselt ja täielikult üle võtnud direktiivi 89/665 […], on Portugali Vabariik rikkunud ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi”.
40.
Siiski nähtub liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse punktist 18, et vaidluse raamid piiritleti selgelt kohtueelse menetluse staadiumis. Põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel leidis komisjon, et „liikmesriigi kohustuste rikkumine piirdub dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistamise jätmisega”. Peale selle märkis Euroopa Kohus selle otsuse punktis 20, et „komisjon leiab, et Portugali Vabariik oleks pidanud kehtetuks tunnistama” selle dekreetseaduse, et viia siseriiklik õigus direktiiviga 89/665 kooskõlla.
41.
Euroopa Kohus otsustas seega 2004. aasta otsuses liikmesriigi kohustuste rikkumise kohta, et „kuna Portugali Vabariik ei ole kehtetuks tunnistanud dekreetseadust nr 48 051, siis on ta rikkunud direktiivi 89/665 artikli 1 lõikest 1 ja artikli 2 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi”.
42.
Niisugune oli seega komisjoni lähtepunkt Portugali Vabariigi vastu EÜ artikli 228 alusel hagiavalduse esitamisel. Komisjon leidis tõepoolest, et „Portugali Vabariik on dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistamata jätmisega jätnud võtmata [liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse] täitmiseks vajalikud meetmed” (
17
). Lisaks näib, et direktiivi 89/665 ülevõtmise kvaliteeti puudutavat vaidlust alustas komisjon juba ELTL artikli 260 alusel esitatud hagis. (
18
)
43.
Siiski otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse punktis 17, et „käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames on selleks, et kontrollida, kas Portugali Vabariik võttis meetmed [liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse] täitmiseks”, oluline kindlaks teha, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud. Euroopa Kohus lükkas samuti tagasi Portugali ametivõimude argumendi, mille kohaselt oli ülevõtmine tagatud juba teiste siseriiklike õigusnormidega. Nii leidis Euroopa Kohus kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse punktis 23, et etteheidetav rikkumine seisnes asjaolus, et dekreetseadus nr 48 051 kehtis siseriiklikus õiguskorras edasi.
44.
Järelikult tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuses täitis Üldkohus nõuetekohaselt oma kontrollikohustust.
45.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 seega õigesti, et tühistamishagi menetlemisel ei saa ta lahendada küsimust, mis puudutab liikmesriigi poolt talle EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmist ning mille suhtes ei ole Euroopa Kohus varem otsust teinud. Puudub igasugune vajadus tõendada, et selle küsimuse lahendamine, kas seadus 67/2007 on liidu õigusega kooskõlas, viiks selleni, et Üldkohus sekkuks ainupädevusse, mis on Euroopa Kohtul tulenevalt ELTL artiklist 258.
46.
Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 samuti õigesti, et „Euroopa Kohtu selle otsuse täitmise raames, millega määrati liikmesriigile karistusmakse, peab komisjon saama hinnata meetmeid, mis liikmesriik võttis Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks, eelkõige selleks, et vältida seda, et liikmesriik, kes on oma kohutusi rikkunud, ei piirduks selliste meetmete võtmisega, millel on tegelikult sama sisu kui nendel, mis olid Euroopa Kohtu otsuse esemeks”. Siiski lisas Üldkohus – rikkumata õigusnormi – kõnealuse otsuse punktis 82, et „sellise kaalutlusõiguse kasutamine ei mõjuta liikmesriikide õigusi, ega eelkõige menetlusõigusi, mis on seotud EÜ artikliga 226 kehtestatud menetlusega, ega Euroopa Kohtu ainuõigust otsustada, kas siseriiklik õigus on kooskõlas ühenduse õigusega”.
47.
Eespool toodut arvestades teen ma seega ettepaneku lükata komisjoni esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
IV. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa, mis puudutab nii komisjoni kui ka Üldkohtu pädevuse liigset piiramist
A. Poolte argumendid
48.
Esimese väite esimeses osas vaidleb komisjon sisuliselt vastu tõlgendusele, mille Üldkohus andis tema selle pädevuse ulatusele, mis tal on kontrollimisel, kas liikmesriik täidab ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsust. Komisjon heidab Üldkohtule ette, et viimane leidis, et sellise uue õigusakti sisu hindamine, mille liikmesriik on vastu võtnud sel alusel tehtud kohtuotsuse täitmiseks, kuulub igal juhul Euroopa Kohtu ainupädevusse ning komisjoni ja kõnealuse liikmesriigi erimeelsuste korral peaks see hindamine toimuma ELTL artikli 258 kohases uues menetluses.
49.
Esiteks on komisjon seisukohal, et kuna Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87–89 komisjoni ilma võimalusest hinnata seaduse 67/2007 sisu, et kontrollida, kas Portugali Vabariik on täitnud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse ja on seega rikkumise lõpetanud, vähendas Üldkohus alusetult komisjoni pädevuse pelga „puhtformaalse kontrollini”, mille eesmärk on kindlaks teha, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud või mitte.
50.
Lisaks kahjustataks liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste ja eriti karistusmakse tõhusust, kui komisjoni ja liikmesriigi erimeelsuste korral küsimuses, kas liikmesriigi vastuvõetud õigusakt võimaldab tal täita ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsust, oleks komisjon sunnitud – nagu leiab Üldkohus – esitama Euroopa Kohtule ELTL artikli 258 alusel uue hagi, et viimane uusi sätteid kontrolliks.
51.
Teiseks heidab komisjon Üldkohtule ette, et ta piiras alusetult omaenda pädevust vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse kontrollimisel. Täpsemalt oleks Üldkohus pidanud analüüsima hinnangut, mille komisjon andis Portugali Vabariigi vastuvõetud uuele õigusaktile, et konkreetselt kontrollida, kas vaidlusaluses otsuses jäi komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise eseme raamidesse ega teinud rikkumise edasikestmise hindamisel vigu.
52.
Portugali Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu ja väidab, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega ja selle kohta seisukoha võtmisega, kas seadus 67/2007 on kooskõlas liidu õigusega, laiendas komisjon vaidluse eset ja ületas oma pädevust selle kontrollimisel, kas kohtuotsuse täitmist puudutav 2008. aasta kohtuotsus on täidetud. Eelistades otsuse vastuvõtmist EL toimimise lepingus ette nähtud kohtumenetlusele rikkus komisjon ka Portugali Vabariigi kaitseõigusi, kuivõrd ta võttis liikmesriigilt võimaluse ennast kaitsta ELTL artiklis 258 ette nähtud kohtueelses menetlusstaadiumis. Peale selle märgib Portugali Vabariik Üldkohtu pädevuse väidetavalt põhjendamatu piiramise kohta, et see, kui esimese astme kohus hindaks seaduse 67/2007 vastavust liidu õigusele, ei sobiks see kokku ELTL artikli 260 lõikes 2 ette nähtud menetluse täidesaatva laadiga.
B. Hinnang
1. Sissejuhatavad märkused
53.
Arvestades, et kõnealuses hagis tõstatatud probleeme ei ole varem käsitletud, ja vaatamata käesoleva apellatsioonimenetluse menetluslikele piiridele, leian ma, et Euroopa Kohus ei saa jätta käsitlemata eelnevat küsimust, mis puudutab selle pädevuse laadi, mis on komisjonile antud seoses ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuste täitmisega. Hoolimata asjaolust, et komisjoni pädevust nõuda Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmist tulenevalt talle ELTL artikliga 317 antud eelarvepädevusest (
19
), ei ole ükski pooltest põhimõtteliselt vaidlustanud, väärib selle lähenemisviisi mõju Üldkohtu ja Euroopa Kohtu vahelisele pädevuse jaotusele põhjalikku kaalumist. Käesolevas asjas on see küsimus tihedalt seotud komisjoni pädevuse ulatuse probleemiga, mis on käesoleva vaidluse keskmes.
54.
Poolte vahel ei ole vaidlust selle üle, et huve kahjustava akti vastuvõtja pädevuse puudumine kujutab endast avalikul huvil põhinevat väidet, mille Euroopa Kohus võib tõstatada omal algatusel. (
20
) Nimelt, „[m]is puudutab järeldust komisjoni pädevuse kohta, siis peab [pädevuse puudumise] tõstatama kohus omal algatusel, isegi kui ükski pooltest ei ole palunud tal seda teha”. (
21
)
55.
Lõpuks ilmneb selgelt nii kirjalikest seisukohtadest kui ka kohtuistungil esitatust, et kuna aluslepingutes ei ole seda küsimust reguleeritud, on liikmesriigid mures Euroopa Kohtu poolt käesolevas kohtuasjas antava vastuse tagajärgede pärast seoses nende kaitseõiguste tagamise, kaalul olevate finantshuvide ja nende nõrga menetlusseisundiga pärast seda, kui Euroopa Kohus on ELTL artikli 260 alusel teinud otsuse, milles neile on määratud karistusmakse.
56.
Selles suhtes on minu hinnangul vaja anda täpsed juhised raamide seadmiseks ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuste täitmise kontrollimisele ning täpsustada komisjoni sellekohase pädevuse piire.
57.
Peale selle ei tohi unustada, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et komisjonil puudub pädevus, mis võimaldaks tal seoses ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuste täitmisega võtta vastu liikmesriikide huve kahjustavaid otsuseid, tuleb komisjoni apellatsioonkaebus jätta tervikuna tulemusetuse tõttu rahuldamata. Nimelt selleks, et Üldkohtule saaks ette heita, et ta tõlgendas komisjoni pädevust liiga kitsalt, on vaja, et see pädevus oleks üldse eksisteerinud.
2. Komisjoni ja Üldkohtu pädevuse ulatus
a) Üldkohtu lähenemisviis vaidlustatud kohtuotsuses
58.
Vaidlustatud kohtuotsuse analüüsimisel tõden ma kõigepealt, et Üldkohus kaugeltki ei võtnud üldist seisukohta komisjoni pädevuse ulatuse kohta ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuste täitmise menetluses, vaid piirdus konkreetse juhtumi põhjaliku uurimisega. Seetõttu nõustun ma seisukohaga, mida kaitsevad eelkõige Portugali, Tšehhi, Hispaania ja Rootsi valitsus ja mille kohaselt näib komisjoni apellatsioonkaebus põhinevat vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel, kuivõrd selles kaebuses heidetakse Üldkohtule ette, et ta piiras komisjoni pädevust üldiselt.
59.
Üldkohus hoidus nimelt hoolikalt üldise teooria sõnastamisest komisjoni vastava pädevuse ulatuse kohta. Seevastu analüüsis ta pädevuse andmise põhimõtet järgides õigesti Portugali Vabariigi kohustuste ulatust lähtuvalt ELTL artikli 258 alusel tehtud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse resolutsioonist, mis jäeti muutmata ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsusega.
60.
Järelikult ei vähendanud Üldkohus komisjoni pädevust pelga „puhtformaalse kontrollini”, nagu komisjon väidab, vaid leidis, et käesoleval juhul pidi tema pädevus piirduma siseriikliku õigusakti kehtetuks tunnistamise kontrollimisega, ilma et ta kontrolliks siseriiklikku õigust lähtuvalt direktiivist 89/665.
b) ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuste täitmise kontekstis komisjonil oleva pädevuse kaks aspekti ning tagajärjed Üldkohtu ja Euroopa Kohtu vahelisele pädevuse jaotusele
61.
Komisjon keskendub apellatsioonkaebuses küsimusele, millise ulatusega on tema pädevus menetluses, milles kontrollitakse Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmist, milles on tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine ja määratud rahaline karistus.
62.
Sellega seoses tuleb eristada kahte aspekti, mis on ometi omavahel seotud, ehk ühelt poolt seda, kas komisjonil on pädevus nõuda ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsust täites sisse liidu eelarvesse võlgnetavad summad, ning teiseks seda, kas komisjonil on pädevus võtta ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud kohtuotsuste resolutsiooni täites vastu liikmesriikide huve kahjustavaid otsuseid, milles ta annab hinnangu nende liikmesriikide võetud meetmetele.
63.
Vastuses apellatsioonkaebusele väidab Portugali Vabariik nimelt, et tema ja komisjoni vahel Üldkohtus aset leidnud vaidlus ei puudutanud mitte Euroopa Kohtu otsuse täitmist, vaid uut küsimust selle kohta, kas siseriiklik õigus on liidu õigusega kooskõlas. Seetõttu leiab Portugali Vabariik, et komisjon valis vale tee ning et ta oleks pidanud kasutama ELTL artiklis 258 ette nähtud kohtumenetlust.
64.
Seega olen ma seisukohal, et käesoleva menetluse keskmes olev küsimus on see, mida hõlmab mõiste „Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmine, milles on tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine”. See tähendab, et kõigepealt tuleb analüüsida liikmesriikidele sel eesmärgil kättesaadavaks tehtud vahendeid ning kohustusi, mis neil lasuvad tulenevalt ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse kuulutamisest. Teiseks tuleb määratleda täitmine sellise menetluse aspektist, mida tuleb järgida pärast Euroopa Kohtu poolt ELTL artikli 260 alusel otsuse tegemist, ning tuvastada selleks pädev asutus.
65.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et vastavalt ELTL artiklitele 280 ja 299 on Euroopa Kohtu otsused täitmisele pööratavad. Need sätted on siiski kohaldatavad üksnes „muudele isikutele peale riikide”. Seega juhul, kui rahaline karistus on jäetud tasumata või kui esinevad erimeelsused ELTL artikli 258 või 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise osas, on liikmesriigi suhtes sundtäitmine välistatud nii tulenevalt ELTL artikli 299 sõnastusest kui ka riikide suveräänsuse ja kohtuliku immuniteedi tõttu.
66.
Samuti tuleb meenutada, et ELTL artikli 260 lõikes 2 ette nähtud menetlus on Euroopa Kohtu otsuste täitmiseks mõeldud spetsiaalne kohtumenetlus. (
22
) Nimelt, erinevalt ELTL artikli 258 alusel tehtud deklaratiivsest kohtuotsusest, mille eesmärk on tuvastada asjaomase liikmesriigi toime pandud rikkumine ja teha sellele lõpp, on ELTL artiklis 260 sätestatud menetluse eesmärk üksnes panna rikkuv liikmesriik täitma esimest liikmesriigi kohustuste rikkumise kohta tehtud kohtuotsust, kohaldades vajaduse korral sobivaid rahalisi karistusi. (
23
)
67.
Mis puudutab kõigepealt esimest aspekti ehk võlgnetavate summade sissenõudmist, siis ei tekita komisjoni sellekohane pädevus mingeid probleeme. See pädevus kuulub loogiliselt ülesande juurde, mis on komisjonile antud ELTL artikliga 317, mille kohaselt komisjon täidab liidu eelarvet. (
24
) Nimelt, nagu mis tahes poolel, kelle kasuks on Euroopa Kohus otsuse teinud, peab Euroopa Liidul, keda esindab eelarve täitmise eest vastutav institutsioon, olema võimalik nõuda talle võlgnetavate summade, sealhulgas karistusmaksete tasumist.
68.
Komisjonil on seega õigus esitada ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse resolutsiooni alusel liikmesriigile „arve”. Seoses sellega ei ole oluline, kas arve koostamine eeldab arvutamist või muid samalaadseid toiminguid. Kohtuotsuse nõuetekohane täitmine eeldab nimelt sageli selliseid toiminguid, näiteks intressi arvutamist või maksekohustuse täpse ulatuse kindlakstegemist, kui täitmisele kuuluvas kohtuotsuses on see määratletud abstraktsemalt.
69.
Käesoleval juhul mõistis Euroopa Kohus kohtuotsuse täitmist puudutavas 2008. aasta kohtuotsuses Portugali Vabariigilt komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite” kontole kandmiseks välja karistusmakse. Euroopa Kohus ise määratles komisjoni karistusmakse saamiseks pädeva institutsioonina. Seetõttu on kõnealusel institutsioonil õigus mitte ainult tuvastada kohustus tasuda teatud suurusega rahaline karistus, mis kuulub tasumisele kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse täitmata jätmise tõttu, vaid ka nõuda asjaomaselt liikmesriigilt selle tasumist.
70.
Komisjoni sellise pädevuse möönmine vastab minu hinnangul liikmesriikide kohtuliku kaitsmise nõudele, kuna komisjoni otsus ilmselgelt kuulub kontrollimisele Üldkohtu poolt.
71.
Mis puudutab seevastu teist aspekti ehk komisjoni pädevust analüüsida Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks võetud meetmeid, siis nagu ma juba märkisin, peab kõnealune analüüs vastama liikmesriigi kohustuste rikkumise esemele, nagu see nähtub ELTL artikli 258 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse resolutsioonist, vajaduse korral tõlgendatuna lähtuvalt selle kohtuotsuse põhjendustest.
72.
Mis puudutab Üldkohtu pädevuse ulatust kõnealuses kontekstis, siis olgu lihtsalt märgitud, et viimasele võidakse anda Euroopa Kohtu poolt ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud kohtuotsuste tõlgendamise pädevus. (
25
) Üldkohtule antakse seega sõltumatu pädevus hinnata faktilisi järeldusi, mis on liikmesriigi kohustuste rikkumiste tuvastamise aluseks ja mille Euroopa Kohus on eelnevalt teinud. Kuna suur osa liikmesriigi kohustuste rikkumisi on faktilist laadi, peab Euroopa Kohus nimelt arvesse võtma, et faktiküsimused võivad jääda tema pädevusest välja apellatsioonkaebuse puhul, mis on esitatud Üldkohtu otsuse peale, milles on võetud seisukoht komisjoni sellise otsuse õiguspärasuse kohta, mis käsitleb Euroopa Kohtu otsuse täitmise edenemist ning vajadust jätkata karistusmakse tasumist.
c) Õiguskaitsevahendid ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise staadiumis toimuva vaidluse korral – uue hagi esitamine ELTL artikli 258 alusel
73.
Vastab tõele, et Euroopa Kohus võib asuda seisukohale, et erimeelsuste korral, mis puudutavad ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmist, millega on määratud karistusmakse, on komisjon kohustatud esitama vastavalt ELTL artiklile 258 uuesti liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Kuigi selline lähenemisviis on range ja õiguslikult põhjendatud, on see minu hinnangul siiski kõige pikem ja teatud määral tülikas moodus. See võiks ka nõrgendada rahaliste karistuste mõju ja Euroopa Kohtu enda otsuste autoriteeti ning oleks vaieldav kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte seisukohalt.
74.
Olukord oleks siiski teistsugune, kui komisjon oleks kohustatud esitama liikmesriigi kohustuste rikkumise uue hagi, kui ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse täitmise staadiumis liikmesriigiga toimuv vaidlus puudutaks meetmeid, mis on küll Euroopa Kohtu tuvastatud rikkumisega seotud, ületavad rikkumise objektiivse raamistiku, nagu see nähtub liikmesriigi kohustuste rikkumise kohta tehtud esimese kohtuotsuse resolutsioonist.
75.
Minu arvates ongi käesolevas asjas tegemist sellise juhuga.
76.
Käesolevas menetluses tõi Saksamaa valitsus esile võimaluse esitada ELTL artikli 258 alusel uuesti liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, et analüüsida seadusest 31/2008 tuleneva Portugali uue vastutusrežiimi vastavust direktiivile 89/665. Sellist lähenemisviisi pooldab ka Portugali valitsus.
77.
Minu hinnangul on selge, et Euroopa Kohus ei analüüsinud Portugali õiguskorda sisse viidud uut vastutusrežiimi, et kontrollida selle vastavust liidu õigusele. Ma leian aga, et komisjon on kohustatud esitama ELTL artikli 258 alusel uuesti liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, kui komisjoni ja liikmesriigi vaheline vaidlus väljub ELTL artikli 258 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse resolutsioonis piiritletud raamidest.
78.
Minu arvates on see liikmesriikide kaitseõiguste säilitamiseks vältimatult vajalik. Nagu Saksamaa valitsus õigesti märgib, tuleb ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi korral algatada uus menetlus, kui esitatakse uusi etteheiteid meetmete kohta, mis on vastu võetud menetluse ajal selleks, et parandada komisjoni vastuväidete aluseks olnud olukorda. (
26
)
79.
Lisaks ilmneb Tšehhi valitsuse seisukohtadest selgelt komisjoni vastava pädevuse ulatusega seotud probleem. Valitsuse sõnul seisnesid Portugali õigusnormid sellisel kujul, nagu need jäid kehtima pärast kohtuotsuse täitmist puudutava 2008. aasta kohtuotsuse kuulutamist, kahjuhüvitise saamise võimaluse allutamises tingimusele, et tõendatakse süü või tahtluse esinemist. Probleem, mille Euroopa Kohus tuvastas liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas 2004. aasta kohtuotsuses, puudutas aga tõendamiskoormist, mitte süü esinemise nõuet ennast. Seaduse 67/2007 vastuvõtmisega loodi Portugali õiguskorras süü eeldusel põhinev vastutusrežiim. Järelikult väljuvad komisjoni etteheited süü esinemise nõude enda liidu õigusega vastavuse kohta tingimata liikmesriigi kohustuste rikkumise raamidest, mille Euroopa Kohus tuvastas esimeses liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas otsuses. Igal juhul ei kummuta seda järeldust Euroopa Kohtu hilisem praktika, milles kinnitati süü esinemise nõude vastuolu liidu õigusega. (
27
) Minu hinnangul puudub igasugune kahtlus, et Üldkohus ei tohi otsustada seda liiki probleemide üle komisjonile antud eelarvepädevuse teostamise kontrollimisel.
80.
Võttes arvesse vaidluse eseme muutmist, toimis Üldkohus seega õigesti, kui ta hoidus võtmast seisukohta uute siseriiklike õigusnormide suhtes. Vastasel juhul oleks Üldkohus sekkunud ELTL artiklist 258 tulenevasse Euroopa Kohtu ainupädevusse.
d) Õiguskaitsevahendid ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise etapis toimuva vaidluse korral – uue hagi esitamine ELTL artikli 260 lõike 2 alusel
81.
Kreeka valitsus on seisukohal, et kui komisjoni ja võlglasest liikmesriigi vahel esinevad erimeelsused kohtuotsuse täitmise suhtes, tuleb ELTL artikli 260 lõike 2 alusel algatada uus menetlus kiirendatud menetluse kujul. Valitsuse hinnangul peab sellises olukorras otsuse tegema vahetult Euroopa Kohus. (
28
) Rootsi valitsuse esindaja avaldas kohtuistungil samuti poolehoidu võimalusele esitada sellises olukorras hagi ELTL artikli 260 alusel.
82.
Sellega seoses olgu meenutatud, et nn rikkumisest tulenevate kohustuste rikkumise menetlus on kohaldatav juhul, kui „liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid kohtuotsuse täitmiseks”, ilma et selle menetluse kohaldamisala oleks piiratud ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsustega. ELTL artikli 260 lõikes 1 on vastupidi viidatud mis tahes liiki otsusele, milles Euroopa Kohus on leidnud, et liikmesriik „ei ole täitnud aluslepingutest tulenevat kohustust”, ning järelikult võib see artikkel olla kohaldatav ka muudele sätetele, nagu ELTL artikli 108 lõige 2 ja ELTL artikkel 348. Seetõttu ei ole minu hinnangul esmapilgul välistatud ELTL artiklis 260 ette nähtud menetluse kaalumine variandina, mida kasutada sama artikli alusel tehtud kohtuotsuse täitmise saavutamiseks. Sellega seoses tuleb siiski käsitleda järgmist kahte aspekti.
83.
Esiteks olgu märgitud, et Euroopa Kohus on juba liigitanud ELTL artiklis 260 sätestatud karistusmakse ja põhisumma karistusena, mille suhtes non bis in idem põhimõte üldjuhul kehtib. (
29
) Vaatamata sellele seisukohale pooldas kohtujurist Kokott kohtuasjas komisjon vs. Luksemburg (
30
) tehtud ettepanekus kõnealuste sunnimeetmete korduvat kohaldamist. Nimelt, arvestades asjaolu, et ELTL artikli 260 lõikes 2 sätestatud menetlus kujutab endast täitmise viisi, võivad ette nähtud karistused teoreetiliselt olla kohaldatavad enam kui üks kord.
84.
Minu hinnangul ei saa Euroopa Kohus teises ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud otsuses non bis in idem põhimõtet rikkumata suurendada põhisummat ega karistusmakset, mis jooksis ajavahemikus selle sätte alusel tehtud esimese kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast kuni teise kohtuotsuse kuulutamise kuupäevani. Ma nõustun siiski kohtujurist Kokotti arvamusega osas, milles ta leiab, et „[k]ohtuotsuse täitmiseks ette nähtud karistus erineb oma olemuselt repressiivsetest karistustest. Sama kohtuotsust ei saa küll kahel korral täide viia, kuid sunnimeetmeid võib vajaduse korral korrata, kui see on asjaomase otsuse täitmiseks vajalik”. (
31
)
85.
Sellest järeldub, et ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud esimese kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast (kuupäev X) hilisemal kuupäeval (kuupäev Y) võib alates kuupäevast Y karistusmakse suurust vähendada või suurendada kohtuotsuse seadusjõudu ja non bis in idem põhimõtet järgides. Mulle tundub, et sunnimeetmete valdkonnas on küllaltki levinud see, et nähakse ette võimalus muuta karistusmakset ex nunc mõjuga olenevalt kohtu- või haldusotsuses ette nähtud kohustuse täitmise seisust.
86.
Teiseks tuleb selles kontekstis meenutada kohtuotsuse seadusjõu ulatust, mille kohaldatavust ELTL artikli 258 alusel esitatud hagide suhtes on Euroopa Kohus kinnitanud (
32
), ning kindlaks teha, kas kohtuotsuse seadusjõuga võib olla vastuolus see, kui komisjon esitab ELTL artikli 260 alusel teise hagi seoses kohtuotsusega, mis on juba tehtud sama artikli alusel.
87.
Ma olen seisukohal, et kui ELTL artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse resolutsioon ei tekita mingeid põhjendatud kahtlusi, on komisjon kohustatud esmalt saatma liikmesriigile otsuse, milles on märgitud karistusmakse summa, mis kuulub tulenevalt ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsusest tasumisele esimese ajajärgu eest. Seega võiks väita, et etteheidetava rikkumise edasikestmise korral võib komisjon uuesti ELTL artikli 260 alusel hagi esitada ja nõuda teisel korral suurema karistusmakse määramist. Niisuguse lähenemisviisi eelis on see, et tegemist on lühema ja tõhusama variandiga, kuivõrd Lissaboni lepingu jõustumise tulemusel piirdub ELTL artikli 260 kohane kohtueelne menetlus märgukirja saatmisega.
88.
Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Luksemburg aluseks oleva arutluskäigu mutatis mutandis ülevõtmine paneb mind siiski arvama, et ELTL artikli 260 lõike 2 alusel esitatud teist hagi tuleks pidada vastuvõetamatuks, kuivõrd see oleks fakti- ja õigusküsimuste poolest identne ELTL artikli 260 alusel tehtud varasema kohtuotsusega, ehk teisisõnu kuna ELTL artikli 260 alusel esitatud teine hagi seisneb liikmesriigi kohustuste rikkumise kohta ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse täitmata jätmise tuvastamise pelgas kordamises. Kui aga ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud varasem kohtuotsus kujutab endast täitmise viisi, ei saa selline kohtuotsus iseenesest välistada eespool nimetatud piirides sama artikli alusel tehtud uut kohtuotsust.
89.
Seega ei välista ma teist ELTL artikli 260 lõike 2 kohast menetlust juhul, kui vaidluse ese on ilmselgelt muutunud, kuna liikmesriik on võtnud meetmed, mis on ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuse täitmiseks väga ebapiisavad. See kehtib ka juhul, kui keerulise faktilise rikkumise tuvastanud kohtuotsuse täitmine on edenenud nii kaugele, et on õigustatud tulevikus tasumisele kuuluva karistusmakse vähendamine, ilma et oleks vaja seda meedet käsitleda. Vastavalt lojaalse koostöö põhimõttele, mis kehtib kohtupraktika kohaselt ka institutsioonidele, on eelistatav, et selle kohta teeks otsuse Euroopa Kohus, mitte komisjon vastavalt oma eelarvepädevuse julgele tõlgendusele.
90.
Võttes arvesse kõiki neid kaalutlusi ja kehtivat liidu õigust, olen ma seisukohal, et Üldkohus tühistas komisjoni vaidlusaluse otsuse õigustatult, kuivõrd selles otsuses analüüsis komisjon selliste siseriiklike meetmete vastavust liidu õigusele, mida liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava 2004. aasta kohtuotsuse resolutsioon ei hõlmanud, kuigi ta oleks pidanud selles küsimuses algatama ELTL artikli 258 alusel uue menetluse.
91.
Lisaks olgu meenutatud, et vastavalt kohtupraktikale Meroni vs. ülemamet (
33
) on liidu institutsioonilist ülesehitust reguleerivaks põhimõtteks pädevuse andmise põhimõte. Üldkohus piiras oma pädevust seega õigesti, kui ta leidis, et ta ei saa lahendada küsimusi, mida ei ole veel läbi vaadanud Euroopa Kohus, kes ainsana on pädev tegema liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi menetlemisel otsust siseriiklike meetmete ja liidu õiguse suhte kohta.
92.
Kõiki eespool toodud argumente silmas pidades teen ma ettepaneku lükata komisjoni esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
V. Apellatsioonkaebuse teine väide, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on ebapiisavad ja vastuolulised
A. Poolte argumendid
93.
Teises väites on komisjon seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnorme, kuivõrd Üldkohus tühistas vaidlusaluse otsuse ebapiisavate ja vastuoluliste põhjenduste alusel.
94.
Põhjenduste ebapiisavuse kohta leiab komisjon, et vaidlusaluse otsuse tühistamiseks tugines Üldkohus ainuüksi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 esile toodud asjaolule, et seadus 67/2007 võib muuta vähem keeruliseks kahjuhüvitise saamise pakkujatele, kellele on hankija õigusvastase aktiga kahju tekitatud. Komisjon on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 86 ja sellele järgnevad punktid ei sisalda põhjendust kui sellist, kuivõrd Üldkohus on nendes punktides esitanud oma kitsa tõlgenduse komisjoni pädevuse kohta.
95.
Põhjenduste vastuolulisuse kohta väidab komisjon, et kuigi Üldkohus kinnitas küll vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et komisjonil peab olema võimalik hinnata meetmeid, mis liikmesriik on võtnud Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks, et vältida seda, et liikmesriik ei piirduks selliste meetmete võtmisega, millel on sama sisu kui nendel, mille kohta tehti kõnealune kohtuotsus, piiras ta seejärel siiski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 komisjoni pädevuse puhtformaalse kontrollini, mille eesmärk on üksnes kindlaks teha, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud või mitte.
96.
Portugali Vabariik vastab väidetavalt ebapiisavate põhjenduste kohta, et Üldkohus põhjendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–91 vaidlusaluse otsuse tühistamist küllaldaselt. Põhjenduste vastuolulisuse kohta leiab Portugali Vabariik, et vastab tõele, et Üldkohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 komisjoni pädevust hinnata meetmeid, mis liikmesriik on võtnud Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks. Üldkohus meenutas siiski sama otsuse järgmises punktis selle pädevuse piire ehk seda, et hindamisel ei tohi kahjustada poolte menetluslikke õigusi ega Euroopa Kohtu pädevust.
B. Hinnang
97.
Olgu kõigepealt märgitud, et arvestades vaidlustatud kohtuotsuse selgeid ja tõenditega kinnitatud põhjendusi, ei saa komisjoni teise väitega nõustuda. Ma olen seisukohal, et kuivõrd komisjon omistab vaidlustatud kohtuotsusele ekslikult liiga laia ulatuse, tuleneb kohtuotsuse ebapiisavaid ja vastuolulisi põhjendusi puudutav kriitika sellest väärast tõlgendusest.
98.
Tuleb meenutada, et apellatsioonimenetluses peab Euroopa Kohus eelkõige kontrollima, kas Üldkohus vastas õiguslikult piisavalt kõigile hageja esitatud argumentidele. (
34
) Üldkohtu põhjendused võivad seega olla kaudsed tingimusel, et need võimaldavad huvitatud isikutel mõista põhjusi, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning tagavad, et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks. (
35
)
99.
Sellega seoses leian ma, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57–91 vastas Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud argumentidele. Üldkohtu antud vastused on selged ja üheselt mõistetavad ning võimaldavad aru saada, millistele tõenditele viimane oma hinnangu rajas. Asjaolu, et Üldkohus jõudis sisu osas märkimisväärselt erinevale järeldusele kui komisjon, ei tähenda iseenesest, et vaidlustatud kohtuotsus on puudulikult põhjendatud. (
36
)
100.
Mis puudutab komisjon argumenti, mille kohaselt Üldkohus rääkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81, 84 ja 87 endale vastu, kui ta tunnistas komisjoni pädevust ning seejärel piiras selle ulatust, siis tuleb tõdeda, et see väide lähtub vaidlustatud kohtuotsuse ilmselgelt ebaõigest tõlgendusest. Nimelt lükkas Üldkohus selles küsimuses oma põhjendustega vastuollu minemata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 tagasi komisjoni väite oma võimaliku pädevuse kohta seaduse 67/2007 analüüsimiseks. Oma analüüsi põhjendamiseks täpsustas Üldkohus hiljem komisjoni pädevuse piire, arvestades ulatust, mis on liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutaval 2004. aasta kohtuotsusel ja kohtuotsuse täitmist puudutaval 2008. aasta kohtuotsusel, milles Euroopa Kohus ei võtnud seisukohta seaduse 67/2007 direktiivile 89/665 vastavuse suhtes. Kuna aga liikmesriikide õiguste ja kohustuste kindlaksmääramine ja nende tegevuse hindamine saavad toimuda üksnes otsuses, mille teeb Euroopa Kohus ELTL artiklite 258–260 alusel, leidis Üldkohus õigesti, et komisjon oli kohustatud algatama ELTL artikli 258 alusel uue menetluse.
101.
Järelikult on komisjoni teine väide tervikuna ilmselgelt põhjendamatu.
VI. Ettepanek
102.
Kokkuvõtteks teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt;
—
jätta menetlusse astunud liikmesriikide kohtukulud nende endi kanda.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT L 395, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246.
(
3
)	14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑275/03: komisjon vs. Portugal.
(
4
)	10. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-70/06: komisjon vs. Portugal (EKL 2008, lk I-1).
(
5
)	Seda otsust Euroopa Liidu Teatajas ei avaldatud.
(
6
)	29. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-33/09: Portugal vs. komisjon (EKL 2011, lk II-1429).
(
7
)	15. juuli 2008. aasta kiri viitenumbriga MARKT/C 2/PMS/bmgF/(2008) 13692.
(
8
)	Komisjoni 15. juuli 2008. aasta kirja peale Portugali Vabariigi esitatud hagi, mis registreeriti Üldkohtu kantseleis 15. septembril 2008 numbri T‑378/08 all, kustutati registrist Üldkohtu kolmanda koja esimehe 5. märtsi 2009. aasta määrusega.
(
9
)	Komisjon tugineb sellega seoses kohtujurist Mazáki ettepanekule (eelkõige ettepaneku punkt 54) kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal.
(
10
)	Kohtujurist Roemeri ettepanek kohtuasjas 7/71: komisjon vs. Prantsusmaa, milles otsus tehti 14. detsembril 1971 (EKL 1971, lk 1003, 1035).
(
11
)	Puissochet, J‑P., „L’action en manquement peut‑elle encore se parer de ses justes vertus?”Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, 2003, lk 569–580.
(
12
)	Vt eelkõige 9. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 21/84: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1985, lk 1355); 26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-212/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2001, lk I-4923); 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-441/02: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2006, lk I-3449); 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-342/05: komisjon vs. Soome (EKL 2007, lk I-4713) ja 22. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑150/07: komisjon vs. Portugal.
(
13
)	Vt selle kohta eelkõige ettepanek kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa, milles otsus tehti 12. juulil 2005 (EKL 2005, lk I-6263). Vt samuti Wenneras, P., „A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC”, CMLRev., 2006, 43. aastakäik.
(
14
)	Nagu kohtujurist Kokott märkis oma ettepanekus (punkt 38) kohtuasjas C-526/08: komisjon vs. Luksemburg, milles otsus tehti 29. juunil 2010 (EKL 2010, lk I-6151), „[k]ohtuotsuse seadusjõud välistab seega uue hagi esitamise, kui on oht, et oma uue otsusega tuvastab Euroopa Kohus varasema kohtuotsusega tuvastatud faktilised ja õiguslikud asjaolud senisest erinevalt. See laieneb ka kohtuotsuse põhjendustele, mis on kohtuotsuse resolutsiooni toetamiseks vajalikud ja viimasest seetõttu lahutamatud”.
(
15
)	Vt eelkõige 25. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑387/11: komisjon vs. Belgia ja 6. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑286/12: komisjon vs. Ungari.
(
16
)	Vt 12. veebruari 1998. aasta otsus kohtuasjas C-92/96: komisjon vs. Hispaania (EKL 1998, lk I-505), mis käsitles suplusvee kvaliteeti, ning 25. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-278/01: komisjon vs. Hispaania (EKL 2003, lk I-14141). Vt veel hiljutisem 7. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑517/11: komisjon vs. Kreeka.
(
17
)	Vt kohtuotsuse täitmist puudutav 2008. aasta kohtuotsus (punkt 12).
(
18
)	Idem.
(
19
)	Vt sellega seoses kriitikat, mis esitati komisjoni pädevuse kohta kohtuasjas, milles tehti Üldkohtu 19. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas T-139/06: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 2011, lk II-7315). Selle otsuse peale apellatsioonkaebust siiski ei esitatud.
(
20
)	Vt 17. detsembri 1959. aasta otsus kohtuasjas 14/59: Société des fonderies de Pont-à-Mousson vs. ülemamet (EKL 1959, lk 445, 473) ja 30. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 108/81: Amylum vs. nõukogu (EKL 1982, lk 3107, punkt 28). Vt samuti Üldkohtu 24. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T-182/94: Marx Esser ja Del Amo Martinez vs. parlament (EKL AT 1996, lk I-A-411 ja lk II‑1197, punkt 44) ja 21. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-315/01: Kadi vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II-3649, punkt 61 jj).
(
21
)	13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-210/98 P: Salzgitter vs. komisjon (EKL 2000, lk I-5843, punkt 56).
(
22
)	Eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (punkt 92).
(
23
)	Vt selle kohta 21. septembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-514/07 P, C-528/07 P ja C-532/07 P: Rootsi jt vs. API ja komisjon (EKL 2010, lk I-8533, punkt 119).
(
24
)	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon.
(
25
)	Olgu siiski meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „ei puuduta Euroopa Kohtu otsuse nõuetekohase täitmise küsimus selle otsuse tõlgendamist [Euroopa Liidu Kohtu põhikirja] artikli 43 tähenduses”. Vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-503/04: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2007, lk I-6153, punkt 15) ja kohtujurist Geelhoedi ettepanek (punkt 43) kohtuasjas C-177/04: komisjon vs. Prantsusmaa, milles otsus tehti 14. märtsil 2006 (EKL 2006, lk I-2461).
(
26
)	22. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-221/03: komisjon vs. Belgia (EKL 2005, lk I-8307, punkt 41).
(
27
)	30. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-314/09: Strabag jt (EKL 2010, lk I-8769).
(
28
)	Kreeka valitsus viitab sellega seoses eespool viidatud kohtuotsusele Prantsusmaa vs. komisjon, mille ese oli Prantsuse Vabariigi hagi komisjoni otsuse K(2006) 659 (lõplik) peale, mis käsitles nõuet tasuda karistusmaksed Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vastavalt ELTL artiklile 260.
(
29
)	Vt eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (punkt 84).
(
30
)	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg.
(
31
)	Kohtujurist Kokotti ettepanek (punkt 33) eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Luksemburg.
(
32
)	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg.
(
33
)	Euroopa Kohus töötas institutsioonilise tasakaalu põhimõtte välja seoses ESTÜ asutamislepinguga tehtud otsustes (12. juuli 1957. aasta otsus liidetud kohtuasjades 7/56 ja 3/57-7/57: Algera jt vs. ESTÜ ühisassamblee (EKL 1957, lk 81) ja 13. juuni 1958. aasta otsus kohtuasjas 9/56: Meroni vs. ülemamet (EKL 1958, lk 9). Seda põhimõtet käsitatakse „aluslepingutega looduna” (22. mai 1990. aasta otsus kohtuasjas C-70/88: parlament vs. nõukogu, EKL 1990, lk I-2041, punkt 21).
(
34
)	Vt 31. märtsi 2011. aasta määrus kohtuasjas C‑367/10 P: EMC Development vs. komisjon (punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt 15. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas C‑493/11 P: United Technologies vs. komisjon (punkt 48) ja 13. detsembri 2012. aasta määrus kohtuasjas C‑593/11 P: Alliance One International vs. komisjon.
(
36
)	Vt analoogia alusel 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-362/05 P: Wunenburger vs. komisjon (EKL 2007, lk I-4333, punkt 80).