62004CC0411
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 12. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-411/04 P
Salzgitter Mannesmann GmbH, endine Mannesmannröhren-Werke GmbH
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
Sisukord
I. Sissejuhatus
II. Vaidlusalune otsus
III. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
V. Apellandi väited ja menetlusosaliste argumendid
A. Esimene väide: rikutud on õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
1. Esimese Astme Kohtu põhjendused
2. Apellandi etteheited
3. Komisjoni argumendid
4. Hinnang
B. Apellatsioonkaebuse teine väide: EÜ artikli 81 ekslik kohaldamine vaidlusaluse otsuse artiklile 2
1. Kohtu põhjendused
2. Apellandi etteheited
3. Komisjoni argumendid
4. Hinnang
C. Apellatsioonkaebuse kolmas väide: võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine määratud trahvide arvutamisel
1. Vaidlustatud kohtuotsuse asjakohased lõigud
2. Apellandi etteheited
3. Komisjoni argumendid
4. Hinnang
VI. Kohtukulud
VII. Ettepanek
„Apellatsioonkaebus — Konkurents — Kartellikokkulepe — Õmbluseta terastorude turg — Õiglane kohtumenetlus — Anonüümse päritoluga tõendid — Trahv — Koostöö — Võrdne kohtlemine”
I. Sissejuhatus
1.
Käesoleva kohtuasja esemeks on apellatsioonkaebus, mille Salzgitter Mannesmannröhren-Werke GmbH (varem Mannesmannröhren-Werke AG; edaspidi „Mannesmann”) esitas Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsuse peale kohtuasjas T-44/00: Mannesmannröhren-Werke AG vs. Euroopa Ühenduste Komisjon. (
2
).
2.
Vaidlustatud kohtuotsusega vähendas Esimese Astme Kohus trahvi, mis oli apellandile määratud komisjoni 8. detsembri 1999. aasta otsusega 2003/382/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 menetlemise kohaldamise kohta (juhtum IV/E-1/35.860-B — õmbluseta terastorud) (
3
), (edaspidi „otsus”), ja jättis kõnealuse otsuse tühistamise hagi ülejäänud osas rahuldamata.
II. Vaidlusalune otsus
3.
Vaidlusaluse otsuse aluseks olevate asjaoludega seoses viitan ma oma ettepaneku, mille ma esitasin liidetud kohtuasjades C-403/04 P ja C-405/04 P: Sumitomo Metal Industries Ltd ja Nippon Steel Corp. vs. Euroopa Ühenduste Komisjon, punktidele 3–12.
4.
Niivõrd kuivõrd see on käesoleva apellatsioonkaebuse seisukohast oluline, on otsuse resolutiivosa tekst järgmine:
„Artikkel 1
1.   Mannesmannröhren-Werke AG […] on rikkunud EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 1 sätteid, osaledes põhjendustes kirjeldatud viisil ja mahus lepingus, millega nähakse muu hulgas ette ettevõtjate siseriiklike turgude austamine õmbluseta OCTG-standardtorude ja projektikohaste magistraaltorude puhul.
2.   Mannesmannröhren-Werke AG rikkumine kestis alates 1990. aastast kuni 1995. aastani […].
Artikkel 2
1.   Mannesmannröhren-Werke AG […] [rikkus] EÜ asutamislepingu artikli 81 lõiget 1, sõlmides artiklis 1 nimetatud rikkumise raames lepinguid, mille tulemusel jagati siledate OCTG-torude tarned British Steel Limited’ile […].
2.   […] Mannesmannröhren-Werke AG rikkumine kestis 9. augustist 1993 kuni 24. aprillini 1997.
[…]
Artikkel 4
Artiklis 1 loetletud ettevõtjatele määratakse nimetatud artiklis sedastatud rikkumise eest järgmised trahvid:
1.
Mannesmannröhren-Werke AG
13 500 000 eurot
[…]”.
III. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
5.
Seitse kaheksast trahvi saanud ettevõtjast, sealhulgas apellant, esitasid vaidlusaluse otsuse tühistamiseks seitse hagiavaldust, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse ajavahemikus 28. veebruarist kuni 3. aprillini 2000.
6.
Apellant palus vaidlusaluse otsuse tühistada või teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
7.
Vaidlustatud kohtuotsusega Esimese Astme Kohus
—
tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 2, kuna selles tuvastati, et Mannesmann osales nimetatud artiklis süüks arvatud rikkumises enne 1. jaanuari 1991;
—
määras apellandile trahviks 12600000 eurot;
—
jättis ülejäänud osas hagi rahuldamata;
—
jättis kohtukulud iga poole enda kanda.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
8.
Apellatsioonkaebuses palub apellant
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles jäeti rahuldamata vaidlusaluse otsuse peale esitatud hagi;
—
tühistada vaidlusalune otsus;
—
teise võimalusena vähendada vaidlusaluse otsuse artiklis 4 määratud trahvi;
—
vähendada vaidlusaluse otsuse artiklis 5 määratud viivitusintresse;
—
kolmanda võimalusena saata asi Esimese Astme Kohtusse uue otsuse tegemiseks Euroopa Kohtu otsuse põhjal;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
9.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
V. Apellandi väited ja menetlusosaliste argumendid
10.
Apellant esitab vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise põhjenduseks kolm väidet: rikutud on õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, EÜ artikli 81 ekslik kohaldamine vaidlusaluse otsuse artiklile 2 ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine.
11.
Alljärgnevalt käsitlen apellandi väiteid eespool toodud järjekorras.
A. Esimene väide: rikutud on õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
1. Esimese Astme Kohtu põhjendused
12.
Apellant vaidlustas Esimese Astme Kohtus jagamispõhimõtete dokumendi vastuvõetavuse tõendina vaidlusaluses otsuses sedastatud EÜ artikli 81 rikkumise kohta. Kuna komisjon ei ole avaldanud asjaomase dokumendi autori isikuandmeid, on põhjust kahelda dokumendi autentsuses ja tõendusjõus.
13.
Komisjon oleks pidanud täpsustama vähemalt neid olusid, milles ta hankis asjaomase dokumendi, millele tugineti kui otsesele tõendile ebaseadusliku tegevuse kohta.
14.
Kuna ükski asjaomastest ettevõtjatest ei ole tunnistanud selle dokumendi autentsust ja komisjon ei suutnud seda ka muul viisil tõendada, ei oleks komisjon tohtinud seda apellandi vastu kasutada. Sellega rikutakse kaitseõigusi ning see on piisav põhjus vaidlusaluse otsuse tühistamiseks.
15.
Esimese Astme Kohus käsitles põhjalikult oma otsuse punktides 81–85 neid väiteid, mis olid esitatud jagamispõhimõtete dokumendi tõendina vastuvõetavuse vastu:
„81.
Kõigepealt tuleb märkida, et komisjon tugineb vaidlustatud otsuse põhjendustes, milles käsitletakse otsuse artiklis 1 sedastatud rikkumise olemasolu, väga suures ulatuses Verluca 17. septembri 1996. aasta avaldusele […]. Kuigi sellega seoses tugineb komisjon jagamispõhimõtete dokumendile eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 85 ja 86, tuleb järeldada, et viimati nimetatul on vaidlustatud otsuse ülesehituses vähem tähtsust kui Verluca avaldusel.
82.
Järelikult tuleb kohe lükata tagasi [apellandi] argument, mille kohaselt komisjon on tuginenud peamiselt asjaomasele dokumendile, et sedastada vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud rikkumise olemasolu. […]
83.
[Selle punkti all kordab Esimese Astme Kohus osaliselt vaidlustatud otsuse punkte 85 ja 86, milles selgitatakse seda, kuidas komisjon sai jaotamispõhimõtete dokumendi oma valdusse ja mis on selle dokumendi põhisisu].
84.
Kõigepealt tuleb märkida seoses jagamispõhimõtete dokumendi vastuvõetavusega vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud rikkumise tõendina, et ühenduse õiguses on ülekaalus tõendite vaba hindamise põhimõte ja ainus kriteerium esitatud tõendite hindamiseks on nende usaldusväärsus (vt kohtujuristi ülesannetes oleva kohtunik B. Vesterdorfi ettepanek 24. oktoobri 1991. aasta otsusele kohtuasjas T-1/89: Rhône-Poulenc vs. komisjon, EKL 1991, lk II-867, II-869, II-954; vt selle kohta ka 23. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-310/98 ja C-406/98: Met-Trans ja Sagpol, EKL 2000, lk I-1797, punkt 29, ja 7. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-141/99, T-142/99, T-150/99 ja T-151/99: Vela ja Tecnagrind vs. komisjon, EKL 2002, lk II-4547, punkt 223). Lisaks võib komisjonil olla vaja teavitajate anonüümsust kaitsta (vt selle kohta […] kohtuotsus Adams vs. komisjon, punkt 34)[ (
4
)] ja sellest asjaolust ei piisa, et kohustada komisjoni jätma arvestamata tema valduses olev tõend.
85.
Kuigi [apellandi] argumendid võivad olla asjakohased jagamispõhimõtete dokumendi usaldusväärsuse ja järelikult tõendusjõu hindamisel, ei tule seega järeldada, et see on vastuvõetamatu tõend, mille peaks toimikust kõrvaldama.”
2. Apellandi etteheited
16.
Selle väite toetuseks esitab apellant peamiselt kaks argumenti:
—
a)
Esimese Astme Kohus ei tõlgendanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 õigesti Euroopa Kohtu ega Esimese Astme Kohtu enda asjassepuutuvat praktikat. Vastavalt kõnealusele kohtupraktikale tuleb tõendite hindamisel kontrollida tõendite päritolu;
—
b)
lubades kasutada jagamispõhimõtete dokumenti tõendina, ei arvestanud Esimese Astme Kohus Euroopa Inimõiguste Kohtu asjassepuutuvat praktikat Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 6 kohta selles osas, mis puudutab anonüümsete tunnistajate ja anonüümsete tõendite vastuvõetavust.
17.
Seoses sellega viitab apellant kohtuotsuse Vela ja Tecnagrind vs. komisjon (
5
) punktile 223 ja väidab, et tõendite hindamisel tuleb ühenduse õiguse kohaselt kontrollida nende päritolu.
18.
Haldusuurimise käigus peab kaitse saama kontrollida nii dokumendi sisu usaldusväärsust kui ka teavitaja usaldusväärsust. Vastasel juhul ei saa ta kindlaks teha, kas teavitaja räägib tõtt või on tegemist kolmandate isikute manipulatsioonidega, millega soovitakse kahjustada asjaomast ettevõtjat. Nende tõendite kasutamine, mille autor või päritolu ei ole teada, on pealegi vastuolus õigusriigi põhimõttega, nagu on sätestatud Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikes 1.
19.
Ka kohtuotsuses Adams vs. komisjon, (
6
) kus on tegemist „anonüümsete” teavitajatega, keda kasutati uurimise käigus, et leida teisi, vastuvõetavaid tõendeid, ei väideta vastupidist.
20.
Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikest 2 tuleneb, et ühenduse õiguse kohaldamisel tuleb silmas pidada EIÕK-st tulenevaid põhiõigusi. Seda kinnitas uuesti ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta. (
7
) Harta artiklid 46 ja 47 langevad kokku EIÕK artikliga 6 ja tagavad asjaomastele kodanikele õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele.
21.
Peale selle nähtub harta artikli 52 lõikest 3, et harta tõlgendamine kohtute poolt peab tagama sellisel tasemel kaitse, mis ei jääks alla EIÕK-ga pakutud kaitsele. Ametlikes selgitustes märgitakse artikli 52 lõike 3 kohta ka, et EIÕK-le viitamine hõlmab ka asjassepuutuvat Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat.
22.
Euroopa Inimõiguste Kohus on oma praktikas seadnud korduvalt selged piirid anonüümsete kolmandate isikute ütluste kasutamisele. Nimetatud kohtupraktika kohaselt peab kaitsel olema võimalus vaidlustada mitte ainult niisuguste ütluste usaldusväärsust, vaid ka anonüümsusega kaitstava isiku usaldusväärsust. Sellega seoses viitab apellant Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustele kohtuasjades Kostovski vs. Madalmaad, (
8
) Van Mechelen vs. Madalmaad (
9
) ja Windisch vs. Austria (
10
).
23.
See kohtupraktika kinnitab muu hulgas, et isegi kui anonüümsete ütluste kasutamine on menetluse uurimisfaasis lubatav, siis ei saa neid ütlusi kasutada tõendina süüdistatava vastu.
24.
Euroopa Inimõiguste Kohus on oma hiljutises kohtuotsuses Visser vs. Madalmaad (
11
) sedastanud dokumendi kohta, mis sisaldab anonüümse tunnistaja ütlusi, kokkuvõtvalt järgmist: sellist dokumenti tohib tõendina kasutada ainult juhul, kui a) kaitse ei taotlenud mitte üheski menetlusfaasis luba asjaomase tunnistaja küsitlemiseks, b) süüdimõistmine tugines suurel määral teistele tõenditele, mis ei pärine anonüümsetest allikatest ja c) asjaomane kohus selgitas põhjalikult, et ta kasutas anonüümse tunnistaja ütlusi ettevaatlikult ja hoolikalt.
25.
Käesoleval juhul ei ole Esimese Astme Kohus neid tingimusi täitnud. Siinjuures ei ole oluline see, kui suurt tähtsust omistas Esimese Astme Kohus jagamispõhimõtete dokumendile tõendina. Pealegi ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 85–94, et nimetatud dokumendil oli tõendamisel keskne koht.
26.
Seega rikkus Esimese Astme Kohus apellandi väitel jagamispõhimõtete dokumenti tema vastu kasutades õiglase kohtuliku arutamise põhimõtet. Selle põhimõtte järgi võib kaitseõigusi piirata ainult niivõrd, kuivõrd see on vajalik ja proportsionaalne. (
12
) Kuna Esimese Astme Kohtule ei olnud teada ei anonüümse teavitaja identiteet ega motivatsioon, ei saanud kohus otsustada, kas kaitseõiguste piiramine oli käesoleval juhul õigustatud.
3. Komisjoni argumendid
27.
Komisjon peab seda väidet vastuvõetamatuks, sest apellant väitis esimest korda alles apellatsioonimenetluses, et EIÕK-d ja hartat on rikutud. Esimese Astme Kohtus väitis apellant ainult, et jagamispõhimõtete dokumendi tõendina vastuvõetavaks pidamine kujutab endast kaitseõiguse rikkumist. Igatahes ei saanud apellant Esimese Astme Kohtus komisjonile ette heita harta rikkumist. Harta kuulutati välja alles 7. detsembril 2000. aastal, samal ajal kui vaidlusalune otsus võeti vastu 8. detsembril 1999.
28.
Põhjendatuse osas vaidlustab komisjon selle, et Esimese Astme Kohus rikkus kaitseõigust. Apellandi viidatud kohtupraktikast (
13
) ei saa mingil juhul järeldada, et juhul, kui autor ei ole teada, ei tohi dokumenti tõendina kasutada. Dokumendi päritolu on kohtupraktika kohaselt üks paljudest kriteeriumidest, mille alusel tuleb hinnata selle tõendusjõudu.
29.
Nii nagu kaitse peab ka Esimese Astme Kohus hindama kogu olemasoleva teabe põhjal, kas tõend on autentne või mitte ja kas selle sisu kajastab fakte õigesti või valesti.
30.
Siinjuures on oluline, kas apellandil on olnud võimalik enne seda, kui kohus tegi sellekohase otsuse, esitada oma seisukoht Esimese Astme Kohtu poolt hinnatud tõendite autentsuse ja usaldusväärsuse kohta. Käesolevas asjas olid asjaolud sellised nii menetluses, mis viis komisjoni otsuseni, kui ka kohtumenetluses.
31.
Komisjoni arvates võib dokumendi tõendusjõudu mõjutada küll see, kui selle autor, adressaat ja dokumendi koostamise asjaolud ei ole teada või komisjon ei tohi neid EÜ asutamislepingu artiklis 287 sätestatud ametisaladuse pidamise kohustuse kohaselt avalikustada.
32.
Esimese Astme Kohus on võtnud seda siiski vaidlustatud kohtuotsuses tõendite hindamisel nõuetekohaselt arvesse, omistades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 jagamispõhimõtete dokumendile esiteks ainult piiratud tõendusjõu, sest selle koostamise asjaolud ei ole teada, ja sedastades teiseks selle punktides 87 ja 94, et dokumendil on seetõttu selline — piiratud — tõendusjõud, kuna ta sisaldab eriteavet, mis langeb kokku muudes dokumentides sisalduva teabega.
33.
Peale selle on apellandi poolt kohtuotsuse Adams vs. komisjon (
14
) põhjal tehtud järeldused puudulikud. Nimetatud kohtuotsuse kohaselt on komisjonil küll konfidentsiaalsuskohustus juhul, kui teavitaja taotleb anonüümsust, kuid see kohustus muutub aktuaalseks alles sel momendil, kui komisjon tahab asjaomast teavet kasutada.
34.
Komisjon vaidlustab väite, et Esimese Astme Kohus rikkus EIÕK artiklit 6 ja harta artikleid 47 ja 48.
35.
Harta kohta märgib komisjon, et see ei ole — veel — õiguslikult siduv. (
15
) Lisaks ei ole õigusel õiglasele kohtulikule arutamisele, nii nagu on sätestatud harta artikli 47 lõikes 2, iseseisvat tähendust, sest nimetatud säte ei lähe artikli 52 lõike 3 kohaselt kaugemale kui EIÕK artikkel 6. Seetõttu ei ole vaja sellega seoses eraldi käsitleda ka harta artiklit 47.
36.
Kuigi EIÕK ei ole ühenduse õiguse osa (
16
), kuulub õigus õiglasele kohtulikule arutamisele põhiõiguste hulka, mis moodustavad ühenduse õiguse lahutamatu osa ja mille tõlgendamisel tuleb ühenduse kohtute praktikas arvesse võtta Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat. (
17
)
37.
Apellandi tsiteeritud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika puudutab anonüümsete tunnistajate ütluste kasutamist kriminaalmenetluses, samal ajal kui käesolev kohtuasi käsitleb teadmata autoriga dokumendi kasutamist trahvide määramise menetluses konkurentsiõiguse alusel.
38.
Apellant võrdsustas vääralt tunnistaja ütlused dokumentaalsete tõenditega. Mitte ühestki apellandi viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsusest (
18
) ei nähtu, et dokumente tohib kasutada üksnes siis, kui nende autor on teada ning kaitse ja pädev kohus saavad teda küsitleda.
39.
Komisjoni väitel kasutatakse kirjeldatud kohtupraktikas lähenemisviisi, mille kohaselt tuleb põhimõtteliselt kõik tõendid esitada avaliku arutamise käigus, eesmärgiga võimaldada võistlevat menetlust. (
19
)
40.
Haldusuurimise käigus ei ole komisjonil õigust sundida isikuid tunnistajana ütluste andmiseks. Seetõttu põhinevad konkurentsiasjades tehtud otsused eelkõige dokumentaalsetel tõenditel. Menetluse kõnealuseid eripärasid silmas pidades järgib komisjon eespool rõhutatud lähenemisviisi, tehes kogu tõendusmaterjali kättesaadavaks, et asjaomane ettevõtja saaks selle teadmiseks võtta ning selle kohta kas kirjalikult või suuliselt märkusi teha. See on võistlev menetlus, mida komisjon peab nimetatud põhimõtte rakendamisel haldusmenetluses võimaldama.
41.
Lisaks vaidlustab komisjon apellandi väite, et jagamispõhimõtete dokument etendas tõendamisel keskset osa.
42.
Selle väite lükkas Esimese Astme Kohus ümber juba vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82. Punktis 87 arendab kohus seda seisukohta edasi, sedastades, et tõendid võivad üksteist vastastikku tugevdada, kuna jagamispõhimõtete dokument sisaldab erilist teavet, mis on kooskõlas muudes dokumentides sisalduva teabega, eelkõige Verluca avaldustega. (
20
)
4. Hinnang
43.
Kas ühenduse õiguse üldpõhimõtet, et ühenduse konkurentsiõiguse kohaldamise raames on igaühel õigus nõuda õiglast kohtulikku arutamist, tuleb tõlgendada nii, et dokumendid, mis sisaldavad asjaomaseid ettevõtjaid kahjustavat teavet, on sel juhul tõenditena vastuvõetamatud, kui nii nende autorite isikuandmed kui ka dokumendi komisjonile edastanud isiku andmed peavad jääma saladusse?
44.
See on sisuliselt see õiguslik küsimus, mille apellant tõstatab oma apellatsioonkaebuse esimese väites ja millele on Esimese Astme Kohus vastanud tema väitel vääralt.
45.
Euroopa Kohus on korduvalt tunnustanud ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt on igaühel õigus õiglasele kohtulikule arutamisele, tuginedes seejuures liikmesriikide ühesugustele põhiseaduslikele tavadele ning EIÕK-le. (
21
)
46.
Eelmise punkti viimast lauseosa silmas pidades ei pea ma oluliseks asjaolu, et apellant ei tuginenud Esimese Astme Kohtu menetluses selgelt EIÕK artiklile 6.
47.
Nagu Euroopa Kohus on alati rõhutanud, on õiglase kohtuliku arutamise põhimõte ühenduse õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb põhiõigustest, mille aluseks on ka EIÕK ja eelkõige selle artikkel 6.
48.
Seega võib eeldada, et kui ühenduse kohtus tuginetakse õiglase kohtuliku arutamise põhimõttele, nagu tegi apellant Esimese Astme Kohtus, (
22
) võib seetõttu selles sisalduda ka kaudne viide EIÕK artiklile 6.
49.
Seetõttu pean ma nimetatud väidet vastuvõetavaks.
50.
Õiglase kohtuliku arutamise põhimõtet on EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumist käsitleva komisjoni haldusuurimise raames aja jooksul pidevalt edasi arendatud ja täpsustatud. See põhimõte on kujunenud ühenduse kohtute, oma halduspraktikat rakendava komisjoni ja ühenduse seadusandja, kes kodifitseeris halduspraktika väljatöötamise ja kohtupraktika asjaomastesse menetlusnormidesse, koostöö tulemusel. (
23
)
51.
Õiglase kohtuliku arutamise põhimõte tähendab uurimisesemeks olevate ettevõtjate jaoks vähemalt järgmisi õigusi:
—
nende vastuväidete, millele asjaomane ettevõtja peab vastama, eelneva teatavakstegemise tagamine; (
24
)
—
toimikutega tutvumise õigus: komisjon peab avalikustama dokumentides sisalduva tõendusmaterjali, millele ta oma väited rajab, välja arvatud juhul kui see tõendusmaterjal sisaldab ärisaladusi või muud konfidentsiaalset teavet, mida ei tohi avaldada; (
25
)
—
vastuväidetele kirjalikult vastamise õigus; (
26
)
—
õigus suulisele ärakuulamisele. Asjaomased ettevõtjad võivad nende vastu esitatud väidete suhtes avaldada oma arvamust suulise ärakuulamise käigus. (
27
)
52.
Konkurentsiasjades tõendite esitamisele on iseloomulikud eriprobleemid; need on Euroopa Kohus hiljuti võtnud veel kord kokku kohtuotsuses Aalborg-Portland: (
28
)
—
konkurentsivastase eesmärgiga tegevuse ja kokkulepete raames on tavapärane, et tegevus toimub varjatult, kohtumised korraldatakse salaja ja enamasti mõnes kolmandas riigis ning sellega seotud dokumente on vähendatud miinimumini;
—
isegi need vähesed dokumendid, mis kinnitavad selgelt ettevõtjatevahelisi õigusvastaseid kontakte, on lünklikud ja napid;
—
enamikul juhtudel tuleb konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis koostoimes ja muu loogilise seletuse puudumise korral võivad tõendada konkurentsieeskirjade rikkumist.
53.
Nendele loomupärastele tõendamisprobleemidele lisanduvad veel komisjonile oma uurimispädevuse teostamisel kehtestatud piirangud. Ma pean siinkohal muu hulgas silmas nimetatud pädevuse territoriaalset piiramist ratione loci ühenduse jurisdiktsiooniga ning samuti piiranguid, mis on tingitud uurimise adressaatide õigusest vaikida ja mitte end kahjustada, mis etendas oma osa ka uurimismenetluses, mis viis käesoleva kohtuasja esemeks oleva komisjoni otsuseni. (
29
)
54.
Üks komisjoni õigustele kehtestatud piirangutest konkurentsivastase tegevuse uurimisel seisnes selles, et tal ei olnud õigust küsitleda isikuid, et koguda uuritava küsimusega seotud olulist teavet. Alates määruse nr 1/2003 jõustumisest on tal see õigus küll olemas, kuid juhul kui asjaomased isikud selleks nõusoleku annavad. (
30
) Kõnealuse õiguse suhteline nõrkus ilmneb asjaolust, et komisjon ei tohi isikuid ametlikult ütluste andmisele kutsuda ega neid vande all üle kuulata ja trahvi määrata, kui esitatud informatsioon on vale või eksitav.
55.
Järelikult saavad siseriiklikus kriminaalmenetluses tähtsal kohal olevad tunnistused, mida käsitleb apellandi viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika, etendada konkurentsivastaste tegevuste uurimisel ja karistamisel üksnes teisejärgulist osa.
56.
Seepärast peab tõendamise põhirõhk ühenduse konkurentsiõiguse raames toimuval uurimisel ja selle õiguse rakendamisel olema asetatud kirjalikele dokumentidele, kuigi praktikas on neid raske hankida.
57.
Kirjalikel dokumentidel rajaneva tõendamise korral tekib veel seegi probleem, et need võivad sisaldada ärisaladusi või muud teavet, mida ei tohi avaldada või mille avaldamine on lubatud üksnes oluliste piirangutega. Kui on tegemist materjaliga, mis pärineb uurimisesemeks olevatelt ettevõtjatelt, siis on õiglase kohtuliku arutamise põhimõtte üheks aspektiks konfidentsiaalsuse säilitamine ettevõtja õiguspäraste huvide kaitseks. Ühenduse kohtud jälgivad rangelt selle järgimist. (
31
)
58.
Peale uurimisesemeks olevate ettevõtjate võivad ka teistel füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kes on uurimismenetlusega seotud kahju kandnud isiku, hageja või teavitajana, olla ilmsed majanduslikud või õiguslikud huvid nende poolt esitatud teabe konfidentsiaalsuse või identiteedi salastatuse suhtes. Seda on oma praktikas tunnistanud ka Euroopa Kohus. (
32
)
59.
Pidades silmas ühelt poolt tähtsust, mida võivad omada kolmandate isikute esitatud kirjalikud tõendid konkurentsivastaste kokkulepete ning praktika uurimisel ja niisuguste kokkulepete ning praktika olemasolu tõendamisel, ning teiselt poolt asjaomaste kolmandate isikute huvi selle vastu, et nende isikut puudutavad andmed või nende antud teave, mille põhjal on võimalik järeldada nende isikut puudutavaid andmeid, hoitaks saladuses, olen ma arvamusel, et apellandi viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat, mis puudutab anonüümsete tunnistajate ütluste või selliseid ütlusi sisaldavate dokumentide lubamist kriminaalmenetluses, ei saa kasutada selleks, et vaidlustada väidet, mille kohaselt on kolmandate isikute poolt, kelle anonüümsus tuleb garanteerida, hangitud dokumendid tõenditena vastuvõetavad.
60.
Hoolimata sellest, et Euroopa Inimõiguste Kohtu asjaomastes otsustes puuduvad eeldused kriminaalasjades anonüümsete tunnistajate ütluste jaoks kindlaks määratud kriteeriumide (
33
) kohaldamiseks kirjalike dokumentide suhtes, mida esitatakse rikkumiste tõendamiseks ühenduse konkurentsiõigusega seonduvas haldusmenetluses uurimise ja konkurentsiõiguse kohaldamise käigus, võib niisugune analoogia põhjal kohaldamine tõsiselt raskendada kõnealuse õiguse rikkumise ilma selletagi vaevarikast tõendamist.
61.
Selle kohta märgiksin veel, et ka nende kirjalike dokumentide autorit ja päritolu, mis ei pärine kolmandatelt isikutelt, vaid end kaitsvatelt ettevõtjatelt, ei ole tingimata alati võimalik tuvastada, sest nende varjamiseks on omad põhjused.
62.
Eelöeldu ei vähenda õiglase kohtuliku arutamise põhimõtte järgimise võimalust. Selleks peab olema täidetud kolm tingimust.
63.
Esiteks peab ettevõtjal olema võimalus tutvuda tema vastu tõendusmaterjalina kasutatavate dokumentidega, mille allikas peab jääma tundmatuks, ja esitada nende kohta oma kirjalikud ja suulised märkused ning neil peab olema ka võimalus esitada nende ümberlükkamiseks dokumente või muid tõendeid.
64.
Teiseks peab nii komisjon oma uurimismenetluses kui ka Esimese Astme Kohus oma hinnangu andmisel esimese astme menetluses niisuguste dokumentide tõendusjõu kontrollimisse kriitiliselt suhtuma ja hoolikalt ning põhjalikult uurima igat asjaolu, mis seab kahtluse alla dokumendi usaldusväärsuse ja autentsuse.
65.
Kolmandaks tuleb kohtupraktikas tunnustatud tõendite vaba hindamise põhimõtte rakendamisel (
34
) jälgida seda, et EÜ asutamislepingu konkurentsisätete rikkumist ei tõendataks mitte eranditult või ülekaalukalt dokumentidega, mille päritolu või autor peab jääma kaitsele teadmata.
66.
Käsitletud väite hindamise kokkuvõtteks sedastan ma, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuses need kolm tingimust täitnud.
67.
Apellandil oli võimalus esitada väiteid jagamispõhimõtete dokumendi tõendusjõu vastu.
68.
Esimese Astme Kohus on neid väiteid kontrollinud ja jõudnud selle põhjal vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 järelduseni, „et asjaomase [jagamispõhimõtete] dokumendi usaldusväärsust vähendab kindlasti see, et selle koostamise kontekst on suuresti teadmata ja et komisjoni esitatud kinnitusi selle kohta ei saa kontrollida.”
69.
Lõpuks sedastas Esimese Astme Kohus punktis 94 selgelt, et jagamispõhimõtete dokumendil on tõendite hindamisel vaieldava rikkumise olemasolu kohta üksnes aktsessoorne tähendus: „Kõigest eespool esitatust tuleb järeldada, et jagamispõhimõtete dokument säilitab teatava tõendusjõu, et kinnitada komisjoni kasutatud ühtsete tõendite kogumi raames teatavaid Verluca avaldustes sisalduvaid olulisi kinnitusi õmbluseta OCTG-torude turgu mõjutava turgude jagamise lepingu olemasolust. […]”
70.
Seega jõuan ma kokkuvõttes järeldusele, et apellandi esimene väide on põhjendamatu.
B. Apellatsioonkaebuse teine väide: EÜ artikli 81 ekslik kohaldamine vaidlusaluse otsuse artiklile 2
1. Kohtu põhjendused
71.
Apellatsioonkaebuse teine väide on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse selle osa vastu, kus Esimese Astme Kohus sedastas, et apellant pani tõepoolest toime vaidlusaluse otsuse artiklis 2 nimetatud rikkumise.
72.
Siinjuures on tegemist vaidlustatud kohtuotsuse mahukate lõikudega (punktid 135–206), mida ei ole käesolevas ettepanekus võimalik täielikult edasi anda.
73.
Lühidalt kokkuvõetuna sedastas Esimese Astme Kohus, et apellant rikkus Corusega siledate OCTG-torude tarnimise kokkulepet sõlmides keeldu sõlmida — horisontaalseid — konkurentsi piiravaid kokkuleppeid. Selle järelduse tegemisel tugines Esimese Astme Kohus faktile, et Vallourec ja Dalmine olid umbes kaks aastat varem sõlminud Corusega samasuguse lepingu. Sel viisil jagasid kolm Euroopa tootjat omavahel ära Coruse varustamise siledate OCTG-torudega. (
35
)
74.
Esimese Astme Kohus käsitles lisatõenditena konkurentsi piiravate kokkulepete olemasolu kohta järgmisi asjaolusid:
—
sarnaste hinna kindlaksmääramise valemite olemasolu Corusega sõlmitud tarnelepingutes; (
36
)
—
23. märtsi 1990. aasta VAM lepingu kaalutluste memorandumi olemasolu, mille sisu langeb täpselt kokku lepingutega, mis Corus kolme teise Euroopa tootjaga hiljem sõlmis; (
37
)
—
nelja Euroopa tootja kohtumine 1993. aastal oma seisukohtade kooskõlastamiseks ning ka eesseisva Coruse keermestamistehase sulgemise arutamiseks; (
38
)
—
Coruse ja kolme teise Euroopa tootja vahel sõlmitud tarnelepingute ebatavaliselt pikk kestus. (
39
)
75.
Peale selle sedastas kohus, et määrust nr 2790/1999 (
40
) ei saa kohaldada apellandile süüks pandud rikkumise suhtes, sest vaidlusalune otsus võeti vastu 8. detsembril 1999 ja selle artiklis 2 viidatakse apellandi puhul ajavahemikule 1993–1997 ehk ajavahemikule, mis eelnes määruse nr 2790/1999 asjakohaste sätete jõustumisele 1. juunil 2000. aastal. Isegi kui seda määrust aluseks võttes võiks kõne alla tulla erandi andmine, nõuaks see määruse nr 17 artikli 4 kohast taotlust. Kui sellist taotlust ei ole esitatud, ei ole tarvis EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldatavust kontrollida. (
41
)
2. Apellandi etteheited
76.
Apellant esitab neli etteheidet vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 tehtud Esimese Astme Kohtu sedastusele, mille kohaselt leidis komisjon õigesti, et tarnelepingud moodustavad vaidlusaluse otsuse artiklis 2 sedastatud rikkumise ja tuvastavad selle olemasolu õiguslikult piisavalt ja et komisjoni valduses olevad lisatõendid kinnitavad komisjoni väite õigsust, mille kohaselt on asjaomased lepingud osa laiemast ühisest poliitikast, mis mõjutab keermestatud OCTG-standardtorude turgu.
77.
Esiteks ei ole piisavalt tõendatud, et asjaomased tootjad oleksid olnud teadlikud üksteise Corusega sõlmitud tarnelepingutest. Esimese Astme Kohus ei esitanud asjassepuutuvate tõendite hindamisel – kõrgeid – nõudmisi, mida tuleb kohtupraktika (
42
) kohaselt esitada kooskõlastatud tegevuse olemasolu tõendamise kohta.
78.
Teiseks ei omistanud Esimese Astme Kohus ebaõigesti mingit tähtsust asjaolule, et Valloureci, Dalmine ja Mannesmanni tarnelepinguid Corusega ei sõlmitud ühel ja samal ajal.
79.
Kolmandaks järeldas Esimese Astme Kohus lepingute ajalise pikkuse ja nendega seotud hinna kindlaksmääramise valemite põhjal vääralt asjaomaste tarnijate vahelise horisontaalse kooskõlastatud tegevuse olemasolu.
80.
Neljandaks on Esimese Astme Kohtu selgitused määruse nr 2790/1999 kohaldatavuse kohta väärad või ebatäielikud. Kohus oleks oma kaalutlustes pidanud arvesse võtma tollal kehtinud määrusi nr 1983/83 ja nr 1984/83 (
43
) ega oleks seega tohtinud apellandi ja Coruse vahelise lepingu suhtes kohaldada EÜ artikli 81 lõiget 1.
3. Komisjoni argumendid
81.
Komisjon on arvamusel, et apellatsioonkaebuse väide ei ole loogiliselt veenev niivõrd, kuivõrd see on esitatud Esimese Astme Kohtu järelduste vastu tarnelepingute horisontaalse iseloomu kohta. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179 sedastab Esimese Astme Kohus, et vaidlusaluse otsuse artiklis 2 sedastatud rikkumine on õiguslikult piisavalt tuvastatud ja komisjoni järeldust nelja Euroopa tootja vahelise kooskõlastatud tegevuse kohta ei ole ilmtingimata vaja enam kontrollida.
82.
Ainult kaks argumenti on loogiliselt veenvad, nimelt see, et lepingutes sisalduv hinna kindlaksmääramise valem ei tekita kahtlusi konkurentsisuhte seisukohast, ning väide, et kohus ei oleks Corusega sõlmitud tarnelepingu õiguspärasust pidanud hindama mitte üksnes EÜ artikli 81 lõike 1 alusel, vaid ka EÜ artikli 81 lõike 3 alusel ning eelkõige grupierandi tegemise määruste nr 1983/83 ja nr 1984/83 alusel.
83.
Mis puudutab apellandi kolme esimese etteheite vastuvõetavust, siis märgib komisjon, et need on suunatud peamiselt tema otsuse vastu, mitte Esimese Astme Kohtu poolt tõendite tõendusjõule antud hinnangu vastu. Niivõrd kuivõrd nimetatud etteheited on selgelt esitatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu, vaidlustatakse nendega üksnes kohtu poolt faktidele antud hinnanguid, näitamata seda, et kohus kaalus faktide hindamisel eri tõendite tõendusjõudu vääralt.
84.
Siin on komisjoni arvates tegelikult asi varjatud katses saavutada Esimese Astme Kohtu poolt kaalutud faktiliste asjaolude uut hindamist. Sellega väljuksid need etteheited apellatsioonimenetluse raamest, mille puhul Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt tuleb piirduda ainult õigusküsimustega.
85.
Sama kehtib täies ulatuses ka apellandi väidete kohta, mis ta esitas Esimese Astme Kohtu järelduste vastu lepingutes sisalduva hinna kindlaksmääramise valemi kohta.
86.
Etteheide, mille kohaselt oleks Esimese Astme Kohus pidanud ise vabastama tarnelepingu EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 1 kohaldamisest, esitati esimest korda alles apellatsioonimenetluses ja on seetõttu vastuvõetamatu.
4. Hinnang
87.
Komisjon viitas minu arvates õigusega sellele, et suur osa käesoleva apellatsiooni toetamiseks esitatud etteheidetest ei ole loogiliselt veenvad. See puudutab etteheiteid, millega apellant soovib tõestada, et Esimese Astme Kohus jõudis ebaõigesti järeldusele, et Corusega 1993. aastal sõlmitud siledate OCTG-torude tarnimise leping oli osa horisontaalkokkuleppest, millega neli Euroopa tootjat jagasid omavahel ära Ühendkuningriigi siledate OCTG-torude turu.
88.
Kohtu sedastus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, et vaidlusaluse otsuse artiklis 2 sedastatud rikkumine on õiguslikult piisavalt tuvastatud, millest tuleneb, et „ei ole ilmtingimata vaja enam kontrollida komisjoni järeldust nelja Euroopa tootja vahelise kooskõlastatud tegevuse kohta”, ei võimalda jõuda muu järelduseni, kui et Esimese Astme Kohtu arvates on need komisjoni põhjendused teisejärgulise tähtsusega.
89.
Seda kinnitatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206, mis kõlab järgmiselt: „Eeltoodust lähtudes tuleb järeldada, et komisjon on vaidlustatud otsuses leidnud õigesti, et tarnelepingud moodustavad vaidlustatud otsuse artiklis 2 sedastatud rikkumise ja tuvastavad selle olemasolu õiguslikult piisavalt. [Igaks juhuks] (
44
) tuleb veel märkida, et komisjoni valduses olevad lisatõendid kinnitavad komisjoni väite õigsust, et asjaomased lepingud on osa laiemast ühisest poliitikast, mis mõjutavad keermestatud OCTG-standardtorude turgu.” [Kohtulahendite kogumikus avaldatud tõlget on täpsustatud.]
90.
Seega olen seisukohal, et asjaomased etteheited, nimelt eespool ettepaneku punktides 77 ja 78 esitatud väited ja ka punktis 79 kirjeldatud väite niivõrd, kuivõrd see puudutab tarnelepingute kestust, võib jätta ebatõhusana arvesse võtmata.
91.
Seda osa ettepaneku punktis 79 kirjeldatud etteheitest, mis puudutab Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 165 ja 167 esitatud järeldusi tarnelepingutes sisalduvate hinna kindlaksmääramise valemite kohta, pean ma vastuvõetamatuks.
92.
Apellant rajab nimetatud väite veidi lakoonilisele tõdemusele, et hinna kindlaksmääramise valem ei riku konkurentsiõigust. Apellandi väitel ei ole komisjon ega Esimese Astme Kohus tõendanud asjaosaliste vahelist lubamatut informatsioonivahetust.
93.
Kuna apellant jätab siinkohal selgitamata, kas ja milliseid vigu tegi Esimese Astme Kohus nende tõendite hindamisel, millele ta oma järeldustes tugines, ei näe ma asjaomase etteheite selles osas midagi rohkemat kui varjatud taotlust faktiliste asjaolude uuesti hindamiseks Esimese Astme Kohtu poolt. Niisugune taotlus on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt vastuvõetamatu. (
45
)
94.
Viimast etteheidet, mida kirjeldatakse eespool punktis 80, pean ma samuti vastuvõetamatuks, sest see esitati liiga hilja.
95.
Esimese Astme Kohtu poolt kohtuotsuse punktides 172 ja 173 esitatud vastus apellandi argumendile, mis põhineb määrusel nr 2790/1999, on minu arvates sellisena vaidlustamatu.
96.
Ma ei pea õigeks argumenti, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud omal algatusel veel kontrollima, kas tarnelepingute sõlmimise ajal kehtinud määrused nr 1983/83 ja nr 1984/83 olid nende lepingute suhtes kohaldatavad.
97.
Selle argumendi jaoks ei leia ma kohtupraktikast tuge, küll aga leian ma kohtupretsedente, mis räägivad selle vastu. (
46
)
98.
Kui apellant oli arvamusel, et tarnelepingute suhtes oleks pidanud kohaldama määrustes nr 1983/83 ja nr 1984/83 sätestatud grupierandeid, siis oleks ta pidanud esitama selle argumendi haldusuurimise käigus ja Esimese Astme Kohtu menetluses.
99.
Apellandi ja komisjoni arutelu kohtuistungil küsimuse üle, kas nimetatud tarnelepingud kuuluvad oma eseme ja eesmärgi tõttu asjaomaste grupierandite kohaldamisalasse, tõestab üksnes seda, et see küsimus esitati valel ajal ja vales kohtuastmes.
100.
Niisiis sedastan ma, et apellandi teine väide on osaliselt vastuvõetamatu ja ülejäänud osas loogiliselt mitteveenev.
C. Apellatsioonkaebuse kolmas väide: võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine määratud trahvide arvutamisel
1. Vaidlustatud kohtuotsuse asjakohased lõigud
101.
Kohtuotsuse punktis 295 ja sellele järgnevates punktides käsitleb Esimese Astme Kohus põhjalikult apellandi väidet, et ta tegi koostööd komisjoni teostatud uurimisel, mis viis vaidlusaluse otsuse tegemiseni. Komisjon ei võtnud seda tegevust piisavalt arvesse
—
võrreldes Valloureciga, kelle trahvi vähendati koostöö tegemise eest 40%;
—
võrreldes Dalminega, kelle trahvi vähendati koostöö tegemise eest 20%.
Peale selle pani komisjon apellandile ebaõigesti süüks seda, et ta esitas komisjoni ühe otsuse peale määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 kohaselt Esimese Astme Kohtusse hagi, (
47
) samal ajal kui Dalmine osas, kes esitas samasuguse hagi, oli komisjon palju leebem.
102.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 297–301 võrdleb Esimese Astme Kohus koostööd, mida tegi Vallourec Verluca avalduste näol, komisjoni läbiviidud uurimise käigus koostööga, mida tegi Mannesmann Becheri avalduste näol.
103.
Esimese Astme Kohus sedastab punktis 302, et teavet, mille Mannesmann komisjonile esitas enne vastuväiteteatise saatmist, ei saa võrrelda Valloureci esitatud teabega.
104.
Punktides 303–305 võrdles Esimese Astme Kohus seejärel Dalmine ja komisjoni koostööd apellandi ja komisjoni koostööga ja jõudis punktis 306 tulemusele, et apellandi argument ei õigusta koostööteatise punkti D2 teise taande kohaldamist talle määratud trahvi vähendamiseks.
105.
Punktides 307–309 selgitab Esimese Astme Kohus lisaks, miks ei ole põhjust trahvi vähendamiseks vastavalt trahvide arvutamise suuniste punktile 3.
106.
Lõpuks hindab Esimese Astme Kohus apellandi käitumist menetlusosalisena kohtuasjas T-112/98 ja hindab seda punktis 312 tervikuna kui mittetõhusat koostööd.
2. Apellandi etteheited
107.
Selle väite toetamiseks esitab apellant kolm etteheidet, millest kaks esimest puudutavad tema arvates põhjendamatuid erinevusi Valloureci ja Dalmine käitumise hindamisel, võrreldes tema käitumisega haldusmenetluse ajal. Kolmas etteheide puudutab Esimese Astme Kohtu järeldusi menetluse kohta kohtuasjas T-112/98.
108.
Tuginedes võrdse kohtlemise põhimõttele trahvide kindlaksmääramisel konkurentsiõiguse menetluses, nii nagu see on välja arendatud kohtupraktikas, (
48
) väidab apellant, et Esimese Astme Kohus vähendas tema panust, mida ta andis komisjoni uurimismenetlusse, võrreldes Valloureci panusega.
109.
Eelkõige ei järginud Esimese Astme Kohus reeglit, et koostööteatise kohaldamisel tuleb arvesse võtta iga panust, mis lihtsustab komisjoni tööd enne vastuväiteteatise saatmist. (
49
)
110.
Käesoleval juhul edastas apellant Becheri selgituse, milles ta möönis oma osalemist oletatavas konkurentsieeskirjade rikkumises, enne komisjoni vastuväiteteatise saatmist. Apellandi väitel nähtub otsusest muu hulgas, et Becheri selgitus oli komisjoni jaoks oluline tõend.
111.
Kuigi Verluca selgitus võis olla üksikasjalikum ja põhjalikum, ei õigusta see — väike — erinevus sellist sisuliselt ebavõrdset kohtlemist trahvi määramisel, kus Esimese Astme Kohus pidas õigeks vähendada Valloureci trahvi 40%, kuid jätta apellandi trahv vähendamata.
112.
Esimese Astme Kohus alahindas apellandi käitumist ka Dalminega võrreldes. Apellant ei vaidlustanud tegelikult vastuväiteid, samal ajal kui Dalmine nendega sõnaselgelt nõustus. Apellandi arvates ei nõua koostööteatise punkti D2 teine taane nii selget vastuväidete omaksvõttu. Igatahes hinnati apellandi arvates nende kahe käitumisviisi pelgalt formaalset erinevust suurel määral üle, vähendades Dalmine trahvi 20% ja jättes apellandi trahvi vähendamata.
113.
Kolmanda etteheite esitab apellant Esimese Astme Kohtu järelduse vastu apellandi poolt komisjoni 15. mai 1998. aasta otsuse peale esitatud hagi kohta kohtuasjas T-112/98. Seda asjaolu, et ta nimetatud kohtuasjas end edukalt kaitses, ei tohiks talle määratud trahvi mõistlikkuse hindamisel kasutada tema vastu.
3. Komisjoni argumendid
114.
Komisjoni arvates on apellatsioonkaebuse kolmanda väite kõik kolm etteheidet vastuvõetamatud, kuna küsimusele vastamine, kas ettevõtja tegi konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamisel koostööd, ja sellise koostöö tähtsuse hindamine teiste ettevõtjate koostööga võrreldes, on faktilise iseloomuga ning seisneb faktide hindamises. (
50
) Selline õigus on ainult Esimese Astme Kohtul ja mitte Euroopa Kohtul apellatsioonimenetluses.
115.
Peale selle ei ole apellant väitnud, et Esimese Astme Kohus on faktide ja tõendite hindamisel tuvastanud faktilisi asjaolusid vääralt.
116.
Komisjon viitab lisaks väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt Euroopa Kohus ei saa apellatsioonimenetluses asendada Esimese Astme Kohtu hinnangut trahvisumma õigluse kohta enda omaga. (
51
)
117.
Põhjendatuse osas vaidlustab komisjon apellandi esimese etteheite, väites, et kohus hindas kohtuotsuse punktides 299 ja 300 hoolikalt koostööd, mida Vallourec Verluca avalduste näol ja apellant Becheri avalduste näol komisjoniga tegi. Lisaks ei ole apellant tõendanud, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnorme, kui ta uuris seda, kuidas komisjon teostas oma kaalutlusõigust trahvide määramisel.
118.
Ka teine etteheide on ilmselgelt põhjendamatu, sest see põhineb koostööteatise punkti D2 teise taande vääriti tõlgendamisel. Kõnealuse sätte kohaselt saab ettevõtja trahvi vähendamine 10%–50% kõne alla tulla juhul, kui ta teatab komisjonile pärast vastuväiteteatise saamist, et ta ei vaidlusta komisjoni süüdistuste aluseks olevate faktide sisulist õigsust.
119.
Võttes arvesse õiguslike tagajärgede erinevust, mis on ühenduse konkurentsiõiguses seotud sellega, kas asjas tähtsust omavaid fakte on selgelt mööndud või mitte, (
52
) ei olnud käesoleval juhul tegemist ebavõrdse kohtlemisega, mida Esimese Astme Kohus oleks pidanud korrigeerima.
120.
Kuna kolmas etteheide käsitleb Esimese Astme Kohtu täiendavaid põhjendusi, ei ole see komisjoni arvates veenev ning on seetõttu vastuvõetamatu.
121.
Peale selle on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 311 ja 312 esitanud ja hinnanud asjaolusid õigesti, millest tal oli õigus järeldada, et apellant ei teinud haldusmenetluse ajal tõhusat koostööd.
4. Hinnang
122.
Esitasin menetlusosaliste etteheited ja argumendid eespool üsna põhjalikult, et anda sellega edasi osaliste esitatud argumentide faktilist iseloomu.
123.
Argumentide faktiline iseloom tuleneb sellest, et Esimese Astme Kohtu tehtud vaidlustatud kohtuotsuse trahvide arvutamist ja vähendamist käsitlevate osade analüüs on eelkõige seotud faktide ja asjaolude hindamisega, mida ei saa apellatsioonimenetluse käigus uuesti hinnata.
124.
Seda arvestades on komisjoni väited kõigi kolme etteheite vastuvõetavuse vastu prima facie veenvad.
125.
Ainult prima facie usutava tõendi olemasolu korral selle kohta, et Esimese Astme Kohus on kõnealuse hindamise käigus teinud ilmseid vigu ja jätnud näiteks ebaõigesti arvesse võtmata fakte ja asjaolusid, mis oleksid andnud tulemuseks teistsuguse lõpphinnangu, saaks seda apellatsioonimenetluses korrigeerida. (
53
)
126.
Esimese Astme Kohus ei ole esimeses astmes esitatud etteheite hindamisel, mille kohaselt komisjon kohtles koostööteatise kohaldamisel apellanti teisiti kui Valluoreci, ega Mannesmanni reaktsiooni võrdlemisel Dalmine reaktsiooniga vastuväiteteatisele, jätnud tähele panemata fakte, mis võiksid toetada argumenti, et trahvide määramisel rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet.
127.
Apellandi ja Valloureci võrdlemisel selgitab Esimese Astme Kohus punktides 299–301 veenvalt, miks koostöö Valloureciga Verluca avalduste näol oli kvalitatiivselt ja kvantitatiivselt teistsuguse tähtsusega kui koostöö apellandiga Becheri avalduste näol.
128.
Apellandi ja Dalmine võrdlemisel teeb Esimese Astme Kohus, võttes arvesse koostööteatise punkti D2 teise taande sõnastust, õige järelduse selle fakti põhjal, et vastupidi Dalminele ei teatanud apellant sõnaselgelt komisjonile, et ta ei vaidlusta selgelt vastuväiteteatise aluseks olevaid asjaolusid. Arvestades erinevaid õiguslikke tagajärgi, mis on seotud mõlema ettevõtja eri reaktsiooniga, (
54
) ei kujuta trahvi erinev suurus endast seega õiguslikult olulist ebavõrdset kohtlemist.
129.
Kolmandat etteheidet pean ma vastuvõetamatuks, kuna see on esitatud Esimese Astme Kohtu täiendavate põhjenduste vastu, mistõttu pole see loogiliselt veenev.
130.
Täielikkuse huvides lisan, et Esimese Astme Kohtul oli õigus asuda seisukohale, et käitumine, mis viis selleni, et apellant ei esitanud mitte kunagi informatsiooni, mille ta pidi esitama hoolimata hagist, mille ta esitas asjaomase komisjoni otsuse peale ja mis viis otsuseni kohtuasjas T-112/98, ei olnud koostööd soosiv.
131.
Seetõttu sedastan ma, et apellatsioonkaebuse kolmas väide on kõikides selle osades vastuvõetamatu.
VI. Kohtukulud
132.
Kuna kõik apellandi väited on vastuvõetamatud ja komisjon on taotlenud kohtukulude väljamõistmist apellandilt, on ka minu ettepanek kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt sellega vastavuses.
VII. Ettepanek
133.
Tuginedes eelnevale teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
Jätta apellatsioonkaebus täielikult rahuldamata;
2.
Jätta apellatsioonkaebuse kulud apellandi kanda.
(
1
)	Algkeel: hollandi.
(
2
)	EKL 2004, lk II-2223, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”.
(
3
)	ELT 2003 L 140, lk 1.
(
4
)	Euroopa Kohtu 7. novembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 145/83 (EKL 1985, lk 3539).
(
5
)	Viidatud punktis 15.
(
6
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud.
(
7
)	EÜT 2000, C 364, lk 1.
(
8
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 20. novembri 1989. aasta otsus, A-seeria, nr 166.
(
9
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. aprilli 1997. aasta otsus, Recueil des arrêts et décisions 1997-III.
(
10
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 27. septembri 1990. aasta otsus, A-seeria, nr 186.
(
11
)	Euroopa Inimõiguste Kohtu 14. veebruari 2002. aasta otsus, Recueil des arrêts et décisions 2002, punkt 32.
(
12
)	Sellega seoses viitab apellant Euroopa Kohtu 11. juuli 1989. aasta otsusele kohtuasjas 265/87: Schräder vs. Hauptzollamt Gronau (EKL 1989, lk 2237, punkt 21).
(
13
)	Viidatud punktis 15 ja 4. joonealuses märkuses.
(
14
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud.
(
15
)	Esimese Astme Kohtu 15. jaanuari 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-377/00, T-379/00, T-380/00, T-260/01 ja T-272/01: Philip Morris jt vs. komisjon (EKL 2003, lk II-1, punkt 122).
(
16
)	Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T-112/98: Mannesmannröhren-Werke AG vs. komisjon (EKL 2001, lk II-729, punkt 59).
(
17
)	Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P, C-252/99 P ja C-254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (EKL 2002, lk I-8375, punktid 273 ja 274).
(
18
)	Komisjon viitab siin eespool 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusele Kostovski vs. Madalmaad, punkt 41, 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusele Van Mechelen vs. Madalmaad, punkt 51, 10. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusele Windisch vs. Austria, punkt 26 ning ka 26. aprilli 1991. aasta kohtuotsusele Äsch vs. Austria (A-seeria, nr 203, punkt 27) ja 15. juuni 2002. aasta kohtuotsusele Lüdi vs. Šveits (A-seeria, nr 238, punkt 47).
(
19
)	See lähenemisviis ilmneb kõigis eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsustes.
(
20
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 87 on sõna-sõnalt järgmine: „Kuna jagamispõhimõtete dokument sisaldab erilist teavet, mis on kooskõlas muudes dokumentides, eelkõige Verluca avaldustes sisalduva teabega, tuleb siiski järeldada, et asjaomased üksikasjad võivad üksteist vastastikku tugevdada”.
(
21
)	Kirjeldatud kohtupraktika kinnituseks vt uuemast ajast Euroopa Kohtu 2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-301/04: Eurofood IFSC Ltd. (EKL 2006, lk I-3813, punkt 65).
(
22
)	Vt täpsemalt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 77.
(
23
)	See ilmneb selgelt nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruses (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) ja komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruses (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaste menetluste teostamist komisjonis (ELT L 123, lk 18; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81).
(
24
)	Nõuded, millele peab vastuväidetest teatamine vastama, on juba varakult ulatuslikus kohtupraktikas välja töötatud; sh Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 41/69: ACF Chemiefarma vs. komisjon, nn hiniini kohtuotsus (EKL 1970, lk 661, punktid 90–96); 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: ICI vs. komisjon, nn värvainete kohtuotsus (EKL 1972, lk 619, punktid 21–25) ja 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion Française vs. komisjon (EKL 1983, lk 1825, punktid 12–17). Nüüd on need sätestatud 23. joonealuses märkuses viidatud määruse nr 773/2004 artikli 11 lõikes 2.
(
25
)	Euroopa Kohus on seda õigust põhimõtteliselt tunnustanud oma 13. veebruari 1979. aasta otsuses kohtuasjas 85/76: Hoffman-La Roche vs. komisjon (ELT 1979, lk 461, punkt 11); eespool 24. joonealuses märkuses viidatud 7. juuni 1983. aasta otsuses liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion Française vs. komisjon, punktid 24–30, ja 7. jaanuari 2004. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C 204/00 P, C 205/00 P, C 211/00 P, C 213/00 P ja C 219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon (EKL 2004, lk I-123, punkt 68). Toimikutega tutvumise õigus on nüüdsest põhistatud määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikes 2 ja määruse nr 773/2004 artiklis 15 (eespool 23. joonealuses märkuses viidatud).
(
26
)	See õigus on nüüd kodifitseeritud 23. joonealuses märkuses viidatud määruse nr 773/2004 artiklis 10.
(
27
)	See õigus on nüüd kodifitseeritud määruse nr 773/2004 artiklis 12.
(
28
)	Eespool 25. joonealuses märkuses viidatud, punktid 55–57.
(
29
)	Vt eespool 16. joonealuses märkuses viidatud Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T-112/98: Mannesmanröhren-Werke vs. komisjon.
(
30
)	Määruse nr 1/2003 artikli 19 lõige 1 ja määruse nr 773/2004 artikkel 3 (määrustele on viidatud 23. joonealuses märkuses).
(
31
)	Vt mh Esimese Astme Kohtu 19. juuni 1996. aasta määrus liidetud kohtuasjades T-134/94, T-136/94, T-137/94, T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 ja T-157/94: NMH Stahlwerke jt vs. komisjon (EKL 1996, lk II-537).
(
32
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Kohtu 7. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 145/83: Adams vs. komisjon ja 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C-310/93 P: BPB Industries ja British Gypsum vs. komisjon (EKL 1995, lk I-865, punkt 26).
(
33
)	Need kriteeriumid on loetletud eespool 11. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsuses kohtuasjas Visser vs. Madalmaad, punkt 32, kus Madalmaade Hoge Raad võttis kokku Euroopa Inimõiguste Kohtu varasema praktika.
(
34
)	Vt selle kohta eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtunik B. Vesterdorfi (kohtujuristi ülesannetes) ettepanek kohtuasjas T-I/89: Rhône-Poulenc vs. komisjon (EKL 1991, lk II-867, II-869II-869 ja II-954) ja samas joonealuses märkuses viidatud Euroopa Kohtu 23. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-310/98 ja C-406/98: Met-Trans ja Sagpol, punkt 27.
(
35
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 188.
(
36
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 165 ja 166.
(
37
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 182 ja 183.
(
38
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 187.
(
39
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 164.
(
40
)	Komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määrus (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (EÜT L 336, lk 21; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364).
(
41
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 172 ja 173.
(
42
)	Apellant viitab siinjuures Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsusele kohtuasjas T-347/94: Mayr-Meinhof vs. komisjon (EKL 1998, lk II-1751, punkt 65) ja 15. märtsi 2000. aasta otsusele liidetud kohtuasjades T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon (EKL 2000, lk II-491, punkt 4027).
(
43
)	Komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrus (EMÜ) nr 1983/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku tarnelepingu liikide suhtes (EÜT L 173, lk 1) ja komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrus (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (EÜT L 173, lk 5).
(
44
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
45
)	Nüüdseks mahuka kohtupraktika puhul piirdun ma viitega Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsusele kohtuasjas C-182/99 P: Salzgitter vs. komisjon (EKL 2003, lk I-10761, punkt 43).
(
46
)	Euroopa Kohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-265/97 P: VBA vs. Florimex (EKL 2000, lk I-2061, punkt 114).
(
47
)	Eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke AG vs. komisjon.
(
48
)	Vt mh Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-45/98 ja T-47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vs. komisjon (EKL 2001, lk II-3757, punkt 237) ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-31/99: ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon (EKL 2002, lk II-1881, punkt 240).
(
49
)	Apellandi väitel kinnitas Esimese Astme Kohus selle reegli olemasolu oma 29. aprilli 2004. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-236/01, T-239/01, T-244/01, T-246/01, T-251/01 ja T-252/01: Tokai Carbon jt vs. komisjon (EKL 2004, lk II-1181, punkt 435).
(
50
)	Euroopa Kohtu 17. septembri 1996. aasta määrus kohtuasjas C-19/95 P: San Marco vs. komisjon (EKL 1996, lk I-4437, punkt 39).
(
51
)	Euroopa Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-338/00 P: Volkswagen vs. komisjon (EKL 2003, lk I-9198, punkt 151).
(
52
)	Vt Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-297/98 P: SCA Holding vs. komisjon (EKL 2000, lk I-10101, punkt 39) ja Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T-224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs. komisjon (EKL 2003, lk II-2597, punkt 227).
(
53
)	Vt mh 11. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-390/95 P: Antillean Rice Mills (EKL 1999, lk I-769, punkt 29) ja 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-352/98 P: Bergaderm jt (EKL 2000, lk I-5291, punkt 49).
(
54
)	Vaata eespool, punkt 119, ja 52. joonealune märkus.