62006CO0163
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)
21. juuni 2007 (
*1
)
Kohtuasjas C-163/06 P,
mille esemeks on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 23. märtsil 2006 esitatud apellatsioonkaebus,
Soome Vabariik, esindaja: E. Bygglin, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
apellatsioonkaebuse esitaja,
teine menetlusosaline:
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: G. Wilms ja P. Aalto, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
kostja Esimese Astme Kohtus,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja esimees E. Juhász, kohtunikud J. Malenovský ja T. von Danwitz (ettekandja),
kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kohtusekretär: R. Grass,
olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on andnud järgmise
määruse
1
Apellatsioonkaebuses palub Soome Vabariik tühistada Esimese Astme Kohtu 9. jaanuari 2006. aasta määrus kohtuasjas T-177/05: Soome vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud määrus”), millega Esimese Astme Kohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata tühistamishagi Euroopa Ühenduste Komisjoni (eelarve peadirektoraat) otsuse peale, mis sisaldus 28. veebruari 2005. aasta kirjas ja 25. aprilli 2005. aasta kinnitavas kirjas, millega komisjon keeldus alustamast Soome Vabariigiga läbirääkimisi tagasiulatuvalt nõutava tollimaksu ja sellele kuni tasumise kuupäevani lisandunud intressi tingimusliku tasumise üle, mida komisjon nõudis Soome Vabariigilt EÜ artikli 226 alusel algatatud rikkumismenetluse nr 2003/2180 raames.
Õiguslik raamistik
2
Nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), II jaotises „Omavahendite raamatupidamisarvestus” asuv artikkel 6 näeb ette, et omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb vastavalt vahendite liigile. Artikkel määrab kindlaks kõnealuse raamatupidamisarvestuse üksikasjaliku korra ja teabe, mis tuleb edastada komisjonile.
3
Määruse nr 1150/2000 III jaotises „Omavahendite kasutatavaks tegemine” asuva artikli 9 lõige 1 sätestab:
„Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas või liikmesriigi määratud asutuses.
See konto on tasuta.”
4
Kõnealuse määruse artikli 11 kohaselt peavad „[a]sjaomased liikmesriigid […] kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”
Vaidluse taust
5
Vaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud on Esimese Astme Kohus esitanud vaidlustatud määruse punktides 1–9 järgmiselt:
„1.
Komisjon algatas 17. oktoobril 2003 Soome Vabariigi vastu rikkumismenetluse, misjärel ta esitas EÜ artikli 226 alusel põhjendatud arvamuse, milles leidis, et kuna Soome Vabariik jättis välja arvutamata ja komisjonile kättesaadavaks tegemata aastatel 1998–2002 toimunud sõjavarustuse impordiga seotud omavahendid ning keeldus maksmast vastavat viivitusintressi, on see liikmesriik rikkunud ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi.
2.
Soome Vabariik vaidlustas komisjoni õigusliku hinnangu, leides, et EÜ artikkel 296 annab liikmesriigile õiguse jätta oluliste julgeolekuhuvide tagamiseks edastamata konfidentsiaalse informatsiooni sõjavarustuse impordi kohta ja lisaks sellele jätta rikkumismenetluses käsitletava ajavahemiku eest sisse nõudmata tollimaksu kõnealuselt impordilt.
3.
Selleks et katkestada määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 […] artiklis 11 ette nähtud tingimustel kohaldatava viivitusintressi lisandumine, palus Soome Vabariik 25. jaanuaril 2005 komisjonil alustada temaga läbirääkimisi tagasiulatuvalt nõutava tollimaksu ja sellele kuni tasumise kuupäevani lisandunud viivitusintressi tingimusliku tasumise üle. Liikmesriik tugines Euroopa Kohtu praktikale sellise tingimusliku makse tegemise võimaluse kohta. Liikmesriik avaldas soovi sõlmida komisjoniga kokkulepe kõnealuse tingimusliku makse tegemise kohta.
4.
Komisjon teatas Euroopa eelarveküsimustega tegeleva komisjoni liikme 8. veebruari 2005. aasta kirjaga Soome Vabariigile, et see liikmesriik võib vastavalt Euroopa Kohtu praktikale teha tingimusliku makse, mis tagab liikmesriigi õigused kuni Euroopa Kohtu otsuse tegemiseni. Komisjon palus Soome ametiasutustel makse tegemise praktiliste üksikasjadega seoses võtta ühendust komisjoni eelarve peadirektoraadiga.
5.
Pärast telefoni teel toimunud kontakti teatas komisjon eelarve peadirektoraadi peadirektori 28. veebruari 2005. aasta kirjaga (esimene vaidlustatud kiri), et arvestades liikmesriikide kohustusi seoses ühenduste omavahenditega, puudub komisjonil juriidiliselt õigus Soome ametiasutuste poolt soovitud laadi kokkuleppe sõlmimiseks ja et komisjonil ei ole võimalik pidada läbirääkimisi ühe või teise makse tegemise konkreetsete tingimuste üle, välja arvatud tõsiste arvutusraskuste korral, millele käesolevas asjas tuginetud ei ole.
6.
Eelarve peadirektoraadi peadirektor […] kinnitas Soome ametiasutustele, et liikmesriik võib teha Euroopa Kohtu praktika tähenduses tingimusliku makse. Ta täpsustas praktilisi korralduslikke üksikasju, mida tuleb sellise makse tegemisel järgida ja kõnealuse makse tegemise tagajärgi seoses kohtumenetlusega.
7.
Soome Vabariik tuletas 18. märtsi 2005. aasta kirjas komisjonile meelde, et vaidlusküsimus rikkumismenetluses käsitleb seda, kas EÜ artikkel 296 võimaldab liikmesriigil jätta edastamata konfidentsiaalse teabe sõjalise varustuse impordi kohta ja peatada sellelt tollimaksu tasumine, ning et tingimusliku makse eesmärk on just nimelt katkestada määruses nr 1150/2000 ette nähtud viivitusintressi lisandumine.
8.
Peale selle rõhutasid Soome ametiasutused, et teevad tingimusliku makse kahel tingimusel: esiteks kohustub komisjon esitama asja Euroopa Kohtule ja teiseks antakse Soome ametiasutustele tagatis selle kohta, et nad võivad makse teha tavamenetlusest kõrvale kaldudes, st ilma kohustuseta edastada teavet, mis seab ohtu liikmesriigi olulised julgeolekuhuvid.
9.
Eelarve peadirektoraadi peadirektori 25. aprilli 2005. aasta kirjas (teine vaidlustatud kiri) märkis komisjon Soome ametiasutustele uuesti, et komisjonil on võimatu pidada läbirääkimisi taotletava kokkuleppe üle ja kinnitas lisaks 28. veebruari 2005. aasta kirjas esitatud tingimusi.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud määrus
6
Soome valitsus esitas 11. mail 2005 hagi, mille alusel anti vaidlustatud määrus.
7
Komisjon, kes esitas vastuvõetamatuse vastuväite, palus tunnistada hagi vastuvõetamatuks või teise võimalusena jätta hagi sisulistel põhjustel rahuldamata.
8
Soome Vabariik palus Esimese Astme Kohtul tunnistada hagi vastuvõetavaks ja tühistada komisjoni otsus, mis sisaldub 28. veebruari 2005. aasta kirjas ja seda kinnitavas 25. aprilli 2005. aasta kirjas (edaspidi koos „vaidlusalused kirjad”), millega komisjon keeldus alustamast läbirääkimisi Soome Vabariigiga tagasiulatuvalt nõutava tollimaksu ja sellele kuni tasumise kuupäevani lisandunud intressi tingimusliku tasumise üle, mille tasumist Soome Vabariigilt nõutakse EÜ artikli 226 alusel algatatud rikkumismenetluses nr 2003/2180.
9
Kodukorra artikli 114 alusel antud vaidlustatud määrusega otsustas Esimese Astme Kohus suulist menetlust avamata jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
10
Esimese Astme Kohus otsustas, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelses etapis Soome Vabariigile saadetud vaidlusalused kirjad ei sisalda mingit otsust, millel oleks selliseid siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis mõjutaksid liikmesriigi huve.
11
Esimese Astme Kohus märgib vaidlustatud määruse punktis 32, et keeldumine alustada läbirääkimisi ei kujuta endast otsust, mis on tehtud liikmesriigi kahjuks. Isegi kui eeldada, et komisjon oleks olnud pädev sellega nõustuma, ei oleks käesolevas asjas kõne all olevate läbirääkimiste alustamine iseenesest saanud mõjutada Soome Vabariigi õiguslikku olukorda, kuna üksnes lepingu sõlmimisel läbirääkimiste lõpus – kui need osutuvad tulemuslikuks – oleks taoline mõju.
12
Vaidlustatud määruse punktis 33 tõdeb Esimese Astme Kohus, et ühenduste omavahendite valdkonnas ei tulene ei määruse nr 1150/2000 sätteist ega ka Euroopa Kohtu praktikast komisjoni pädevus pidada liikmesriikidega mis tahes läbirääkimisi.
13
Tingimusliku makse osas tuletab Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 34 meelde, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt seisneb makse „tingimuslikkus” selles, et makse tegemisele vaatamata kinnitatakse lahkarvamuste olemasolu liikmesriigi ja komisjoni vahel selle institutsiooni poolt nõutava võla aluste üle.
14
Järgmiseks tõdeb Esimese Astme Kohus selle määruse punktides 35 ja 36, et ta ei keeldunud rikkumismenetluse esemeks oleva tollimaksu Soome Vabariigi poolt tingimuslikust tasumisest, vaid vastupidi osundas Soome ametiasutuste võimalusele teha see makse Euroopa Kohtu praktika kohaselt. Komisjon märkis, et on piisav, kui Soome ametiasutused arvutavad välja tasumata jäänud tollimaksu summa ja teevad komisjonile tema omavahendite kontol kättesaadavaks vastava summa, mis võrdub põhimaksega, selleks et komisjon saaks arvutada viivitusintressi ajavahemiku eest, mis jääb hetke, mil kõnealune tollimaks tuli kättesaadavaks teha (liikmesriigi edastatud teave), ja tegeliku makse tegemise päeva vahele. Lõpuks, kui Soome Vabariik võidab liikmesriigi kohustuste rikkumist käsitleva kohtuvaidluse, mida Euroopa Kohus praegu menetleb, siis tagastab komisjon tingimuslikult tasutud summa.
15
Vaidlustatud määruse punktides 37–40 lükkab Esimese Astme Kohus tagasi kaks „tingimust”, mille Soome valitsus on tingimusliku maksega seoses esitanud, nimelt tingimuse, et komisjon võtaks kohustuse esitada Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ja konfidentsiaalse teabe esitamise kohustusest vabastamise tingimuse. Esiteks välistab kaalutluspädevus, mis komisjonil on seoses võimalusega esitada Euroopa Kohtule selline hagi, mis tahes muu isiku õiguse nõuda, et komisjon võtaks teatava seisukoha. Teiseks ei nõudnud komisjon tingimusliku makse tegemisel sellise konfidentsiaalse teabe esitamist, mis võiks seada ohtu liikmesriigi olulised julgeolekuhuvid.
16
Seega leidis Esimese Astme Kohus, et neil tingimustel ei ole vaidlusalused kirjad otsused EÜ artikli 230 tähenduses ja ei saa selle tõttu olla nende tühistamisele suunatud taotluse esemeks; seega tuleb tühistamishagi jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Poolte nõuded
17
Soome Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud määrus,
—
tunnistada Soome Vabariigi EÜ artikli 230 alusel esitatud hagi vastuvõetavaks ja
—
saata kohtuasi Esimese Astme Kohtule sisulise otsuse tegemiseks ja samuti mõista komisjonilt välja Soome Vabariigi kohtukulud seoses apellatsioonkaebusega.
18
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
19
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 119 võib Euroopa Kohus suulist menetlust avamata pärast kohtujuristi ärakuulamist jätta apellatsioonkaebuse mis tahes ajal põhistatud määrusega täielikult või osaliselt läbi vaatamata, kui see on ilmselgelt vastuvõetamatu või rahuldamata, kui see on ilmselgelt põhjendamatu.
20
Oma nõuete toetuseks, mille eesmärk on vaidlustatud määruse tühistamine, esitab Soome valitsus üheainsa väite, mis on jagatud neljaks osaks. Väite kohaselt kohaldas Esimese Astme Kohus valesti materiaalõigusnormi, keeldudes tunnistamast vaidlusaluseid kirju otsuseks, mille peale saab EÜ artikli 230 alusel esitada hagi.
21
Komisjon märgib, et vaidlusalused kirjad on üksnes tavalised teatised, milles selgitatakse kõnealuses asjas komisjoni poolt järgitavat lähenemist ja komisjoni sõnul ei mõjuta kumbki neist Soome Vabariigi huve ega muuda selle õiguslikku olukorda võrreldes olukorraga enne kirjade kättesaamist. Seega, kuna Soome Vabariik ei ole tõendanud, et komisjon on materiaalõigusnormi valesti kohaldanud, on komisjon seisukohal, et Esimese Astme Kohus on ühenduse õigust õigesti kohaldanud.
Väite teine ja kolmas osa, mis tulenevad valest hinnangust komisjoni pädevuse puudumisele ja vaidlusaluste kirjade siduvale õiguslikule mõjule
Soome valitsuse argumendid
22
Soome valitsus vaidlustab vaidlustatud määruse punktides 28–36 sisalduva Esimese Astme Kohtu järelduse, et esiteks puudub komisjonil pädevus alustada liikmesriikidega läbirääkimisi ja et teiseks puudub sellisteks läbirääkimisteks vajadus.
23
Soome valitsuse arvates ei saa määruse nr 1150/2000 alusel anda hinnangut võimalusele teha rikkumismenetluse raames tingimuslik makse, kuna see määrus ei sisalda muude maksete kohta mingeid muid menetluslikke sätteid kui need, mis on seotud ühendusele kättesaadavaks tehtavate omavahenditega.
24
Ühenduse õigusega ei ole kehtestatud süsteemi, mille kohaselt saaks teha tingimusliku makse nii, et liikmesriigi õigused on tagatud. Seoses sellega tõdeb Soome valitsus, et ei ole selgelt ette nähtud, kuidas liikmesriik võiks veenduda, et komisjon esitab siis, kui põhisumma ja intress on makstud, asja Euroopa Kohtusse, ega seda, kuidas toimida siis, kui komisjon keeldub hagi esitamast, kuna ühenduse õigus ei näe ette liikmesriigile tema tingimusliku makse tagastamise tagatist.
25
Soome valitsus leiab eelkõige väite kolmandas osas, et valed on Esimese Astme Kohtu seisukohad vaidlustatud määruse punktides 35 ja 36 ja Esimese Astme Kohtu järeldus selle määruse punktis 42, mille kohaselt vaidlusalustel kirjadel puudub mis tahes siduv õiguslik mõju, kuna komisjon ei keeldunud tingimuslikust maksest.
26
Neil asjaoludel leiab Soome valitsus, et liikmesriigil peab olema võimalus leppida komisjoniga kokku tingimusliku makse tegemise üksikasjalikus korras ja ta peab makse teostamise seisukohalt vajalikuks läbirääkimiste alustamist selleks, et sõlmida kokkulepe tingimusliku makse tegemise kohta. See tuleneb nii EÜ artiklis 10 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõttest kui ka õiguskindluse põhimõttest.
Euroopa Kohtu hinnang
27
Kõigepealt tuleb nentida, et väite teist ja kolmandat osa tuleb käsitleda koos. Mis puutub selle tõendamisse, kas keeldumine alustada läbirääkimisi tingimusliku makse tegemise üle kujutab endast vaidlustatavat akti EÜ artikli 230 tähenduses, siis on need kaks väite osa sisuliselt seotud komisjoni pädevusega alustada selliseid läbirääkimisi ja vajadusega läbirääkimiste järele.
28
Esiteks tuleb märkida, et väide määruse nr 1150/2000 asjasse puutumatuse kohta on asja lahendi suhtes tähtsuseta. Isegi kui see määrus oleks asjassepuutuv, kuna selle eesmärk on reguleerida ühenduste omavahendite süsteemi, ei ole selles määruses seevastu ühtki sätet selliste läbirääkimiste kohta, nagu need, mida nõuab Soome valitsus. Määruse nr 1150/2000 20. põhjenduse teisest lausest nähtub, et komisjon „peab kasutama oma volitusi vastavalt käesolevale määrusele”.
29
Seega on Esimese Astme Kohus põhjendatult leidnud, et kõnealune määrus ei anna komisjonile pädevust alustada mis tahes läbirääkimisi liikmesriikidega.
30
Teiseks tuleb märkida, et tulenevalt väljakujunenud kohtupraktikast, millele Esimese Astme Kohus on tuginenud vaidlustatud määruse punktis 33, on kohustus määrata kindlaks ühenduse omavahendid, kohustus kanda need õigeaegselt komisjoni arvele ning kohustus maksta viivitusintressi omavahel lahutamatult seotud (vt ka 15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-392/02: komisjon vs. Taani, EKL 2005, lk I-9811, punkt 67). Kuna need elemendid on omavahel lahutamatult seotud, ei saa komisjon alustada neist mõne üle eraldi läbirääkimisi.
31
Euroopa Kohus on samast argumentatsioonist lähtudes sedastanud, et viivitusintressi tasumist saab nõuda vastavalt nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/736/EMÜ (EÜT L 155, lk 1), artiklile 11, mis on võetud määrusesse nr 1150/2000 (vt eelkõige 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-363/00: komisjon vs. Itaalia, ELK 2000, lk I-5767, punkt 23), sõltumata sellest, mis põhjustas viivituse omavahendite komisjoni kontole kandmisel (vt selle kohta eelkõige 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-96/89: komisjon vs. Madalmaad, EKL 1991, lk I-2461, punkt 38, eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 44, ja 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-460/01: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2005, lk I-2613, punkt 91).
32
Seega ei saanud komisjon teha muud, kui teavitada Soome valitsust sellest, et komisjonil ei ole ühenduse õiguse ja Euroopa Kohtu praktika alusel pädevust pidada läbirääkimisi omavahendite maksmise tingimuste ja makse tegemise üksikasjaliku korra üle. Sellest tuleneb, et kuna vaidlusalused kirjad on puhtalt informatiivsed aktid, milles piirdutakse tingimuslikku makset puudutava õiguse selgitamisega, ei saa need mõjutada Soome Vabariigi huve ega muuta tema õiguslikku olukorda võrreldes olukorraga enne nende kirjade kättesaamist.
33
Seoses liikmesriigi kohustuste rikkumise hagiga, mis järgneb rikkumismenetlusele, mida on mainitud käesoleva määruse punktis 8 ja mille raamesse kuulub küsimus tingimusliku makse tegemise üle peetavate läbirääkimiste alustamise kohta, tuleb täpsustada, et komisjon peab kohaldama kahe vaidlusaluse kirja saatmise ajal kehtinud õigust (vt selle kohta 1. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-361/02 ja C-362/02: Tsapalos ja Diamantakis, EKL 2004, lk I-6405, punkt 19, ja 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-293/04: Beemsterboer Coldstore Services, EKL 2006, lk I-2263, punkt 19). Seega ei saa seda hinnangut mõjutada Euroopa Kohtu otsus, millega lahendatakse sellele liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ja mis on seega nende kahe kirja saatmisest hilisem.
34
Soome valitsus rõhutab, et lojaalse koostöö ja õiguskindluse põhimõtted koos nõuavad, et komisjon alustaks läbirääkimisi. Soome valitsuse sõnul mõjutab neis kirjades sisalduv keeldumine astuda läbirääkimistesse seetõttu Soome Vabariigi huve Euroopa Kohtu praktika tähenduses (vt 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C-147/96: Madalmaad vs. komisjon, EKL 2000, lk I-4723, punkt 25 ja viidatud kohtupraktika ning 9. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-123/03 P: komisjon vs. Greencore, EKL 2004, lk I-11647, punkt 44). Selle argumendiga ei saa nõustuda.
35
Kohtupraktikast tuleneb tõepoolest, et komisjon ei saa keelduda andmast liikmesriigile võimalust teha tingimuslik makse (vt selle kohta eespool viidatud 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad, punkt 17, ja 12. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-359/97: komisjon vs. Ühendkuningriik, EKL 2000, lk I-6355, punkt 31). Kuid selle võimaluse tunnustamine on allutatud ühenduse normidele, mis piiritlevad tingimuslikku makset. Ühenduse õigus ei kohusta komisjoni sõlmima asjaomase liikmesriigiga lepingut, milles kinnitatakse juba olemasolevaid ühenduse kohustusi liikmesriigi kasuks. Võimalus pidada läbirääkimisi makse tegemise tingimuste ja üksikasjaliku korra üle on omavahendite süsteemiga vastuolus. Selles osas on Euroopa Kohus eelkõige rõhutanud ühenduse omavahendite kiire ja tõhusa kättesaadavaks tegemise olulisust (5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-378/03: komisjon vs. Belgia, EKL 2006, lk I-9805, punkt 48 ja viidatud kohtupraktika).
36
Seega ei anna lojaalse koostöö ja õiguskindluse põhimõtted Soome Vabariigile õigust nõuda, et sel eesmärgil alustataks läbirääkimisi.
37
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et väite teine ja kolmas osa on asja lahendi suhtes tähtsuseta ja tuleb seega ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Väite esimene osa, mis tuleneb valest hinnangust läbirääkimistest keeldumisele
Soome valitsuse argumendid
38
Soome valitsus leiab, et vale on vaidlustatud määruse punktis 32 olev Esimese Astme Kohtu hinnang, mille kohaselt keeldumine taotluse alusel läbirääkimiste alustamisest ei ole selle liikmesriigi kahjuks tehtud otsus. Üksnes läbirääkimiste tulemusel lepingu sõlmimine võiks endast kujutada sellist liikmesriigi kahjuks tehtud otsust.
39
Soome valitsuse sõnul ei saa läbirääkimiste tulemusel mingit kokkulepet sõlmida, kui selliseid läbirääkimisi pole üldse alustatud. Keeldudes EÜ artiklit 10 rikkudes alustamast läbirääkimisi, jättis komisjon Soome Vabariigi ilma võimalusest teha tingimuslik makse Euroopa Kohtu praktika tähenduses (eespool viidatud 16. mai 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, punkt 17, ja kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, punkt 31). Seega on kõnealune otsus tehtud Soome Vabariigi kahjuks.
Euroopa Kohtu hinnang
40
Kõigepealt tuleb meenutada, nagu tegi Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 30, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab tühistamishagi EÜ artikli 230 tähenduses esitada vaid selliste toimingute või otsuste peale, mis tekitavad selliseid siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus olukorras (vt eespool viidatud kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon, punkt 25, ja kohtuotsus komisjon vs. Greencore, punkt 44).
41
Esimese Astme Kohus ei teinud viga, kui ta sedastas, et vaidlusalustes kirjades sisalduv läbirääkimiste alustamisest keeldumine ei kujuta endast otsust, mis on tehtud liikmesriigi kahjuks. Nagu on rõhutanud Soome valitsus, on läbirääkimiste alustamine võimalikule kokkuleppele jõudmise vältimatu eeltingimus. Kuid kuna on selge, et läbirääkimistele asumine ei taga, et läbirääkimised lõpevad tulemuslikult, on ainult tulemus ise see, mis võib mõjutada Soome Vabariigi huve. Tulemuse küsimus ei saa aga kerkida, kuna komisjonil puudub pädevus nii sellise tulemusega kokkuleppe sõlmimiseks kui ka sel eesmärgil läbirääkimiste alustamiseks.
42
Seega tuleb ka väite esimese osa kohta sedastada, et Soome Vabariik ei ole suutnud tõendada, et vaidlusalused kirjad on otsused Euroopa Kohtu praktika tähenduses. Seega on väite esimene osa asja lahendi suhtes tähtsuseta ja tuleb ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Väite neljas osa, mis tugineb tingimusliku makse tegemise kahe tingimuse valele analüüsile
Soome valitsuse argumendid
43
Soome valitsus on vastu sellele, kuidas Esimese Astme Kohus on vaidlustatud määruse punktides 37–41 analüüsinud kahte Soome Vabariigi esitatud tingimusliku makse tegemise tingimust, nimelt komisjoni kohustumine esitada Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ja selle liikmesriigi vabastamist kohustusest esitada konfidentsiaalset teavet, mis kahjustab selle liikmesriigi olulisi julgeolekuhuve – tingimused, mille kohta Esimese Astme Kohtu arvates ei saa kokkulepet sõlmida.
Euroopa Kohtu hinnang
44
Esimese Astme Kohtu sedastustest vaidlustatud määruse punktides 39 ja 40 ilmneb põhjendatult, et Soome valitsus ei saa nõuda, et asjaomane makse tehakse tingimusel, et komisjon kohustub pöörduma Euroopa Kohtusse ja ilma, et komisjon nõuaks määruse nr 1150/2000 artiklis 6 ette nähtud teavet.
45
Ei võimalik komisjoni kohustus esitada Euroopa Kohtusse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ega kohustus loobuda määruses nr 1150/2000 ette nähtud väidetavalt konfidentsiaalse teabe nõudmisest ei tähenda, et eksisteeriks kohustus pidada läbirääkimisi neil tingimustel tehtava makse üle. Isegi kui eeldada, et komisjon peab neid tingimusi täitma, ei kohusta need tingimused alustama taotletud läbirääkimisi, nagu käesoleva määruse punktis 35 meelde tuletatakse.
46
Järelikult ei saa vaidlusalused kirjad ei sellega, et komisjon keeldub pidamast läbirääkimisi makse üle, mis tehtaks tingimusel, et komisjon pöördub Euroopa Kohtusse, ega sellega, et komisjon keeldub nõustumast määruses nr 1150/2000 ette nähtud teabe edastamata jätmisega mõjutada Soome Vabariigi huve, kuna need kirjad ei muuda selgelt tema õiguslikku olukorda. Neid kirju ei saa seega pidada otsusteks, mille peale saab esitada tühistamishagi. Seega on Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 37 põhjendatult leidnud, et ühegi sellise „tingimuse” kohta ei saa kokkulepet sõlmida.
47
Seega on ka väite neljas osa asja lahendi suhtes tähtsuseta ja tuleb ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
48
Kõigest eespool esitatust tuleneb, et väide on kõikides osades ilmselgelt põhjendamatu.
Kohtukulud
49
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on Soome Vabariigilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Soome Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja Soome Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) määrab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: soome.