Mål C‑157/13
Nickel & Goeldner Spedition GmbH
mot
”Kintra” UAB
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EG) nr 1346/2000 – Artikel 3.1 – Begreppet ’avgöranden som är direkt hänförliga till insolvensförfaranden och har nära samband med dem’ – Förordning (EG) nr 44/2001 – Artikel 1.2 b – Begreppet konkurs – Talan om betalning av en skuld väckt av konkursförvaltaren – Skuld som har uppkommit med anledning av en internationell godstransport – Förhållandet mellan förordningarna nr 1346/2000 och 44/2001 och konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR-konventionen)”
Sammanfattning – Domstolens dom (första avdelningen) av den 4 september 2014
1.        Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 44/2001 – Tillämpningsområde – Privaträtt – Begrepp – Talan om betalning av en skuld till följd av tillhandahållande av transporttjänster som väckts av förvaltaren för ett företag i konkurs, vilken utsetts i ett insolvensförfarande som inletts i en medlemsstat, och som är riktad mot tjänstemottagaren, etablerad i en annan medlemsstat – Omfattas – Förordning nr 1346/2000 ej tillämplig
(Rådets förordning nr 1346/2000, artikel 3.1, och nr 44/2001, artikel 1.1 och 1.2 b)
2.        Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 44/2001 – Förhållandet till konventioner på särskilda områden – Konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR) – Konventionens tillämplighet – Den nationella domstolens bedömning
(Rådets förordning nr 44/2001, artikel 71)
1.        Artikel 1.1 i förordning nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att en talan om betalning av en skuld till följd av tillhandahållande av transporttjänster som väckts av förvaltaren för ett företag i konkurs – vilken utsetts i ett insolvensförfarande som inletts i en medlemsstat – och som är riktad mot tjänstemottagaren, etablerad i en annan medlemsstat, omfattas av begreppet ”privaträttens område” i den mening som avses i den bestämmelsen.
Det avgörande kriteriet för domstolen när den fastställer vilket område en talan tillhör är följaktligen inte talans processuella sammanhang, utan dess rättsliga grund. I enlighet med det tillvägagångssättet ska domstolen pröva huruvida den rätt eller skyldighet som ligger till grund för talan i detta fall hänför sig till privaträttens allmänna regler eller till undantagsregler som är specifika för insolvensförfaranden.
En talan om betalning för tillhandahållande av tjänster till följd av ett transportavtal hade kunnat väckas av borgenären själv, innan denne fråntagits rådigheten över sin egendom genom att ett insolvensförfarande inleddes avseende denne. Om så hade skett, hade de ordinarie bestämmelserna om domstols behörighet på privaträttens område gällt i det målet. Att talan om betalning väcks, efter inledandet av ett insolvensförfarande mot tjänsteleverantören, av den förvaltare som utsetts inom detta insolvensförfarande och att förvaltaren handlar i borgenärernas intresse påverkar inte den åberopade fordrans karaktär, vilken fortfarande styrs av samma materiella regler. En sådan talan har således inte ett direkt samband med insolvensförfarandet mot klaganden. Talan omfattas därför inte av tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 och rör därmed inte heller konkurs i den mening som avses i artikel 1.2 b i förordning nr 44/2001. Det behöver därvid inte prövas huruvida det finns ett nära samband mellan talan och insolvensförfarandet.
(se punkterna 27–32 i domskälen samt punkt 1 i domslutet)
2.        Artikel 71 i förordning nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att för det fall en tvist omfattas av tillämpningsområdet för såväl den förordningen som konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR), undertecknad i Genève den 19 maj 1956, i dess lydelse enligt protokoll undertecknat i Genève den 5 juli 1978, kan en medlemsstat med stöd av artikel 71.1 i förordningen tillämpa reglerna om domstols behörighet i artikel 31.1 i denna konvention.
Det ankommer på den nationella domstol där talan väckts om betalning för transporttjänster att pröva huruvida dessa tjänster uppfyller tillämpningsvillkoren i CMR-konventionen, såsom de framgår av artikel 1 i konventionen.
(se punkterna 36 och 42 i domskälen samt punkt 2 i domslutet)