62022CJ0160
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2024. gada 26. septembrī (
*1
)
Apelācija – Publiski pakalpojumu līgumi – Publiskā iepirkuma procedūras pārkāpumi – Eiropas Komisijas lēmums par atgūšanu, kas pieņemts pēc līguma parakstīšanas – Juridiskā būtība – Lēmums, kas nerada sekas vienīgi saistībā ar šo līgumu – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Administratīvi pasākumi – Publiskās varas prerogatīvu īstenošana – Atcelšanas prasība – LESD 263. pants – Savienības tiesas kompetence
Apvienotās lietas C‑160/22 P un C‑161/22 P
par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 3. martā iesniegusi
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja B. Araujo Arce, J. Baquero Cruz un J. Estrada de Solà, pārstāvji, vēlāk – J. Baquero Cruz, F. Blanc, J. Estrada de Solà un P. Ortega Sánchez de Lerín, pārstāvji,
prasītāja,
otrs lietas dalībnieks –
HB, ko pārstāv L. Levi, advokāte,
prasītājs pirmajā instancē,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda trešās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] (referents), N. Jēskinens [N. Jääskinen] un M. Gavalecs [M. Gavalec],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore
ņemot vērā rakstveida procesu un 2023. gada 27. septembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2024. gada 25. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzībām Eiropas Komisija lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 21. decembra spriedumu HB/Komisija (T‑795/19, turpmāk tekstā – pirmais pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:917) un 2021. gada 21. decembra spriedumu HB/Komisija (T‑796/19, turpmāk tekstā – otrais pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:918) (turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie spriedumi”), ar kuriem tā kā nepieņemamas noraidīja HB prasības atcelt attiecīgi Komisijas Lēmumu C(2019) 7319 final (2019. gada 15. oktobris) par saistībā ar līgumu CARDS/2008/166‑429 maksājamo summu samazināšanu un nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu (turpmāk tekstā – “CARDS atgūšanas lēmums”), kā arī Komisijas Lēmumu C(2019) 7318 final (2019. gada 15. oktobris) par saistībā ar līgumu TACIS/2006/101‑510 maksājamo summu samazināšanu un nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu (turpmāk tekstā – “TACIS atgūšanas lēmums”) (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgie lēmumi”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
2
Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 (1995. gada 18. decembris) par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV 1995, L 312, 1. lpp.) 1. panta 2. punktā ir noteikts:
““Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
3
Šīs regulas 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Administratīvās pārbaudes, pasākumus un sodus piemēro tiktāl, ciktāl tie vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas tiesību aktu pareizu piemērošanu. Tiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem ar nodarījumu un jāattur no pārkāpumiem, tādējādi pietiekami jāaizsargā Kopienas finansiālās intereses.”
4
Saskaņā ar minētās regulas 4. panta 1. punktu:
“Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
–
uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
–
pilnīgi vai daļēji liedzot garantijas, kas dotas, atbalstot lūgumu piešķirt labumu, vai avansa saņemšanas brīdī.”
2002. gada Finanšu regula
5
Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (2006. gada 13. decembris) (OV 2006, L 390, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada Finanšu regula”), kas tika atcelta no 2012. gada 31. decembra, 103. pantā bija paredzēts:
“Ja atklājas, ka līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā ir pieļautas nopietnas kļūdas, pārkāpumi vai krāpšana, iestādes procedūru aptur, un tās var veikt visus vajadzīgos pasākumus, tostarp anulēt procedūru.
Ja pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas atklājas, ka piešķiršanas procedūrā vai līguma izpildē ir pieļautas nopietnas kļūdas, pārkāpumi vai krāpšana, tad – atkarībā no procedūras stadijas – iestādes var atturēties no līguma noslēgšanas vai apturēt līguma izpildi, vai, attiecīgos gadījumos, izbeigt līgumu.
Ja šādas kļūdas, pārkāpumus vai krāpšanu ir izdarījis līgumslēdzējs, iestādes – samērā ar kļūdas, pārkāpuma vai krāpšanas smagumu – turklāt var atteikties izdarīt maksājumus, var atgūt jau samaksātās summas vai izbeigt visus līgumus, kas noslēgti ar šo līgumslēdzēju.”
2018. gada Finanšu regula
6
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “2018. gada Finanšu regula”), 21. panta “Piešķirtie ieņēmumi” 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
“Iekšējos piešķirtos ieņēmumus veido šādi ieņēmumi:
[..]
b)
ieņēmumi no nepareizi samaksātu summu atmaksas saskaņā ar 101. pantu”.
7
2018. gada Finanšu regulas 131. panta “Apturēšana, izbeigšana un samazināšana” 2. un 4. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja pēc piešķiršanas atklājas, ka piešķiršanas procedūrā ir pieļauti pārkāpumi vai krāpšana, atbildīgais kredītrīkotājs var:
a)
atteikties parakstīt juridiskās saistības vai atcelt godalgas piešķiršanu;
b)
apturēt maksājumus;
c)
apturēt juridisko saistību izpildi;
d)
attiecīgā gadījumā izbeigt juridiskās saistības pilnībā vai attiecībā uz vienu vai vairākiem saņēmējiem.
[..]
4.   Papildus 2. vai 3. punktā minētajiem pasākumiem atbildīgais kredītrīkotājs samērīgi pārkāpumu, krāpšanas vai pienākumu neizpildes smagumam var samazināt dotāciju, godalgu, iemaksu saskaņā ar iemaksu nolīgumu vai cenu, kas maksājama saskaņā ar līgumu, tostarp ja attiecīgās darbības netika īstenotas vai tika īstenotas slikti, daļēji vai novēloti.
[..]”
Tiesvedību priekšvēsture
8
Abu attiecīgo tiesvedību priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir izklāstījusi attiecīgi pirmā pārsūdzētā sprieduma 1.–29. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 1.–24. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
9
Attiecībā uz lietu, kurā tika pasludināts otrais pārsūdzētais spriedums, 2006. gada 25. janvārī Eiropas Savienība, ko pārstāvēja tās delegācija Ukrainā, izsludināja konkursu, lai noslēgtu līgumu par tehniskās palīdzības pakalpojumu sniegšanu Ukrainas iestādēm, lai tuvinātu Ukrainas tiesību aktus Savienības tiesību aktiem. Šis līgums bija daļa no tehniskās palīdzības programmas Neatkarīgo Valstu Sadraudzībai (TACIS), kuras mērķis bija veicināt pāreju uz tirgus ekonomiku un stiprināt demokrātiju un tiesiskumu Austrumeiropas un Vidusāzijas partnervalstīs.
10
2006. gada 17. jūlijā no astoņiem pretendentiem, kas bija iesnieguši piedāvājumus, līguma TACIS/2006/101‑510 (turpmāk tekstā – “TACIS iepirkums”) slēgšanas tiesības tika piešķirtas HB koordinētajam konsorcijam. Ar to saistītais līgums (turpmāk tekstā – “TACIS līgums”) tika parakstīts tajā pašā dienā par maksimālo līguma vērtību 4410000 EUR.
11
Attiecībā uz lietu, kurā tika pasludināts pirmais pārsūdzētais spriedums, 2007. gada 24. oktobrī Savienība, ko pārstāvēja Eiropas Rekonstrukcijas aģentūra (ERA), izsludināja uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, lai noslēgtu līgumu par tehniskās palīdzības pakalpojumu sniegšanu Augstajai tieslietu padomei Serbijā. Šis līgums bija daļa no Kopienas atbalsta programmas rekonstrukcijai, attīstībai un stabilizācijai (CARDS), kuras mērķis bija sniegt atbalstu Dienvidaustrumeiropas valstīm, lai tās varētu piedalīties stabilizācijas un asociācijas procesā ar Eiropas Savienību.
12
2008. gada 10. jūnijā no pieciem pretendentiem, kas bija iesnieguši piedāvājumus, līguma CARDS/2008/166–429 (turpmāk tekstā – “CARDS iepirkums”) slēgšanas tiesības tika piešķirtas konsorcijam, kuru koordinēja HB. Ar to saistītais līgums (turpmāk tekstā – “CARDS līgums”) tika parakstīts 2008. gada 30. jūlijā par līguma maksimālo vērtību 1999125 EUR.
13
Gan CARDS līgumā, gan TACIS līgumā (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgie līgumi”) tostarp bija noteikts, ka jebkuru jautājumu, uz kuru neattiecas attiecīgais līgums, regulē Beļģijas tiesības un ka visi strīdi saistībā ar šo līgumu, kurus nevar atrisināt ar izlīgumu, ir Briseles (Beļģija) tiesu ekskluzīvā kompetencē. Gadījumā, ja Savienības līgumpartneris līguma slēgšanas tiesību piešķiršanā būtu vainojams kļūdu, nelikumību vai krāpšanas izdarīšanā, šajos līgumos bija paredzēts, ka Savienība, pirmkārt, varētu atteikties veikt pienākošos maksājumus un/vai proporcionāli atgūt jau samaksātās summas un, otrkārt, izbeigt līgumu, it īpaši gadījumā, ja otra līgumslēdzēja puse būtu vainojama kādā ar profesionālo darbību saistītā smagā pārkāpumā.
14
Pēc izmeklēšanas misijas, ko veica Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), 2009. gada 7. aprīļa ziņojumā tas norādīja uz smagiem pārkāpumiem un iespējamu korupciju saistībā ar HB dalību konkursos gan attiecībā uz CARDS, gan TACIS iepirkumu. Gala izmeklēšanas ziņojumos, kas Komisijai tika nosūtīti attiecīgi 2010. gada 19. aprīlī un 2011. gada 28. novembrī, OLAF apstiprināja šos pārkāpumus un korupciju un ieteica izbeigt strīdīgos līgumus, kuru izpilde pa to laiku bija apturēta, kā arī atgūt nepamatoti samaksātās summas.
15
2013. gada 19. martā delegācija Ukrainā informēja HB, ka TACIS līgumu var uzskatīt par izpildītu pēc galīgā ziņojuma apstiprināšanas, galīgā rēķina samaksas un bankas garantijas atmaksas. 2018. gada 24. maijā šī delegācija paziņoja HB par savu nodomu atgūt visas saskaņā ar šo līgumu izmaksātās summas, kopā 4241507 EUR. Pēc HB iebildumiem minētā delegācija 2018. gada 5. decembra vēstulē apstiprināja šo nodomu.
16
2019. gada 15. oktobrī Komisija pieņēma TACIS atgūšanas lēmumu.
17
2014. gada 11. jūlijā Savienības delegācija Serbijā, kurai CARDS līgums tika nodots pēc ERA likvidēšanas, informēja HB par savu nodomu izbeigt šo līgumu saistībā ar nopietnām apsūdzībām par CARDS iepirkuma nelikumīgu piešķiršanu un ar 2015. gada 8. maija vēstuli šo nodomu apstiprināja. 2015. gada 9. novembrī šī delegācija nosūtīja HB piedziņas rīkojumu par summu 1197055,86 EUR.
18
2019. gada 15. oktobrī Komisija pieņēma CARDS atgūšanas lēmumu.
19
Ar strīdīgajiem lēmumiem, kuros tostarp ir norādes uz 2002. gada Finanšu regulas 103. pantu, 2018. gada Finanšu regulas 131. pantu un Regulas Nr. 2988/95 4. pantu, Komisija uzskatīja, ka CARDS un TACIS iepirkuma procedūras ir bijušas tāda pārkāpuma priekšmets šī 103. un 131. panta izpratnē, kurā vainojami attiecīgie konsorciji, kurus koordinē HB (1. pants). Tādēļ šo līgumu summas tika samazinātas līdz nullei euro (2. pants), un visi maksājumi, kas veikti saistībā ar minētajiem līgumiem, tika uzskatīti par nepamatoti izmaksātiem un atgūstamiem (3. pants). Šo lēmumu 5. pantā bija precizēts, ka saskaņā ar LESD 263. pantu “divu mēnešu laikā var celt prasību atcelt tiesību aktu Eiropas Savienības Tiesā”.
Tiesvedības Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
Lieta T‑795/19
20
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 19. novembrī, HB cēla prasību saskaņā ar LESD 263. pantu un 340. panta otro daļu, lūdzot:
–
atcelt CARDS atgūšanas lēmumu;
–
piespriest atmaksāt visas summas, ko Komisija, iespējams, ir atguvusi, pamatojoties uz CARDS atgūšanas lēmumu, ar nokavējuma procentiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz Eiropas Centrālās bankas (ECB) piemēroto likmi, kurai pieskaitīti septiņi punkti;
–
piespriest Komisijai samaksāt pēdējo izsniegto rēķinu par summu 437649,39 EUR, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, kas aprēķināti, pamatojoties uz ECB piemēroto likmi, kurai pieskaitīti septiņi punkti;
–
piespriest atbrīvot bankas garantiju un atlīdzināt tās novēlotas atbrīvošanas rezultātā nodarīto mantisko kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt simbolisku vienu euro kā zaudējumu atlīdzību, “ar iespēju to vēl mainīt”, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
21
Komisijas lūdza Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību atcelt CARDS atgūšanas lēmumu kā nepamatotu;
–
noraidīt citus lūgumus kā nepieņemamus un katrā ziņā kā nepamatotus;
–
piespriest HB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
Pirmajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes norādīja uz prasības nepieņemamību, ciktāl tā bija vērsta uz CARDS atgūšanas lēmuma atcelšanu. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa, šī sprieduma 67.–88. punktā bija izvērtējusi šī lēmuma saturu, sprieduma 89. punktā tā uzskatīja, ka tas varēja radīt sekas tikai saistībā ar CARDS līgumu un ka tas nevarēja tikt nodalīts no šī līguma. Tā paša sprieduma 90. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka CARDS atgūšanas lēmums, ņemot vērā tā raksturu, nav akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, pamatojoties uz LESD 263. pantu. Tādējādi tā prasījumu atcelt šo lēmumu noraidīja kā nepieņemamu. Papildus, ciktāl minētā prasība bija vērsta uz Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos, Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 97.–103. punktā to noraidīja kā nepamatotu. Visbeidzot, šī sprieduma 107. un 108. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šajā lietā strīda pamatā bija minētā lēmuma 5. pants, un tālab piesprieda Komisijai atlīdzināt arī HB tiesāšanās izdevumus, lai gan spriedums tai bija nelabvēlīgs.
Lieta T‑796/19
23
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 19. novembrī, HB cēla prasību saskaņā ar LESD 263. pantu un 340. panta otro daļu, lūdzot:
–
atcelt TACIS atgūšanas lēmumu;
–
uzdot atmaksāt visas summas, ko Komisija, iespējams, ir atguvusi, pamatojoties uz TACIS atgūšanas lēmumu, ar nokavējuma procentiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz ECB piemēroto likmi, kurai pieskaitīti 7 procentu punkti;
–
piespriest Komisijai samaksāt simbolisku vienu euro kā zaudējumu atlīdzību, “ar iespēju to vēl mainīt”, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
24
Komisija lūdza Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību atcelt TACIS atgūšanas lēmumu kā nepamatotu;
–
noraidīt kā nepieņemamu vai kā nepamatotu visu prasību par zaudējumu atlīdzību, un
–
piespriest HB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25
Otrajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes norādīja uz prasības nepieņemamību, ciktāl tā bija vērsta uz TACIS atgūšanas lēmuma atcelšanu. Pēc tam, kad šī sprieduma 62.–85. punktā tā bija izvērtējusi šī lēmuma saturu, minētā sprieduma 86. punktā tā nosprieda, ka tas varēja radīt sekas vienīgi TACIS līguma ietvaros un to nevar nodalīt no šī līguma. Tā paša sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa no minētā secināja, ka TACIS atgūšanas lēmums, ņemot vērā tā raksturu, nav akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, pamatojoties uz LESD 263. pantu. Tādēļ tā noraidīja prasījumu atcelt šo lēmumu kā nepieņemamu. Papildus, ciktāl minētā prasība bija vērsta uz Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos, otrā pārsūdzētā sprieduma 93.–99. punktā Vispārējā tiesa to noraidīja kā nepamatotu. Visbeidzot, minētā sprieduma 103. un 104. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka šajā lietā strīda pamatā bija minētā lēmuma 5. pants, un tālab piesprieda Komisijai atlīdzināt arī HB tiesāšanās izdevumus, lai gan spriedums tai bija nelabvēlīgs.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
26
Apelācijas sūdzībā lietā C‑160/22 P Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt pirmo pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to kā nepieņemama ir noraidīta HB celtā prasība atcelt CARDS atgūšanas lēmumu un Komisijai ir piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu pēc būtības par atcelšanas prasību, kā arī par tiesāšanās izdevumiem, un
–
piespriest HB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27
Apelācijas sūdzībā lietā C‑161/22 P Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt otro pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to kā nepieņemama ir noraidīta HB celtā prasība atcelt lēmumu par TACIS atgūšanu un piespriests Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu pēc būtības par atcelšanas prasību, kā arī par tiesāšanās izdevumiem, un
–
piespriest HB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
28
Atbildes rakstā uz abām apelācijas sūdzībām HB lūdz Tiesu:
–
noraidīt abas apelācijas sūdzības un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
29
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2022. gada 11. maija lēmumu lietas C‑160/22 P un C‑161/22 P tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par apelācijas sūdzībām
30
Apelācijas sūdzību, kas iesniegtas lietās C‑160/22 P un C‑161/22 P, pamatojumam Komisija izvirza trīs pamatus, kas, pēc tās domām, ir “cieši saistīti”, jo panti strīdīgajos lēmumos veido nedalāmu vienību, kurai nebūtu juridiskas nozīmes, ja nebūtu neviena no šiem pantiem.
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
31
HB apgalvo, ka, tā kā prasības, kas celtas par strīdīgajiem lēmumiem, Vispārējā tiesa ir noraidījusi kā nepieņemamas, Komisijas iesniegtās apelācijas sūdzības pašas ir nepieņemamas, jo šai iestādei pirmās instances spriedums pat daļēji nav nelabvēlīgs, kā tas ir prasīts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantā.
32
Komisija atbild – tā kā Vispārējā tiesa prasības atcelt strīdīgos lēmumus ir noraidījusi kā nepieņemamas, spriedums tai ir nelabvēlīgs attiecībā uz tās prasījumu šīs prasības atzīt par nepamatotām, un tas nozīmētu Vispārējās tiesas kompetenci un līdz ar to minēto prasību pieņemamību.
Tiesas vērtējums
33
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otro daļu apelāciju var iesniegt personas, kuru prasījumi vai iebildumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji.
34
Šajā lietā, kā atgādināts šī sprieduma 21. un 24. punktā, Komisija pirmajā instancē lūdza noraidīt prasības atcelt strīdīgos lēmumus kā nepamatotas.
35
Tomēr Vispārējā tiesa, noraidot šīs prasības kā nepieņemamas, noraidīja pieņēmumu par šīs tiesas kompetenci izskatīt minētās prasības, uz kuru bija balstīta Komisijas argumentācija. Tādējādi jāuzskata, ka spriedums pirmajā instancē Komisijai ir nelabvēlīgs.
36
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības lietās C‑160/22 P un C‑161/22 P ir pieņemamas.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
37
Ar trim apelācijas sūdzības pamatiem lietās C‑160/22 P un C‑161/22 P, kas vērsti attiecīgi uz pirmā pārsūdzētā sprieduma 67.–90. punktu un otrā pārsūdzētā sprieduma 62.–87. punktu, kuri to saistības dēļ jāizskata kopā, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir kļūdaini “padarījusi par līguma priekšmetu” publiskās varas prerogatīvas, kuras tai piešķirtas it īpaši ar 2002. gada Finanšu regulas 103. pantu un ar kurām tā var konstatēt pārkāpumus publiskā iepirkuma līgumā un līdz ar to samazināt šī līguma cenu un atgūt nepamatoti samaksātās summas.
38
Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa “pilnībā maina Savienības tiesību sistēmu”, pirmā pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā uzskatot, ka strīdīgie līgumi “absorbē” publiskās varas pasākumus, kas veikti, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 103. panta un 4. panta noteikumiem, kas minēti strīdīgo lēmumu 1. un 3. pantā, un tādēļ šie pasākumi ir pakļauti pārbaudei tiesā, kurai ir jurisdikcija atbilstoši līgumam. Neņemot vērā šo lēmumu juridisko raksturu un pamatojoties tikai uz faktu, ka līgums bija parakstīts pirms minēto lēmumu pieņemšanas, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi 2020. gada 16. jūlija spriedumu ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 69.–72. punkts).
39
Vispārējā tiesa, pirmā pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 71. un 72. punktā uzskatot, ka strīdīgajiem lēmumiem ir “līgumisks” raksturs, lai gan tie bija publiskas varas prerogatīvu izpausme, esot arī rīkojusies, pārkāpjot Regulas Nr. 2988/95, kā arī 2002. un 2018. gada Finanšu regulu “garu un burtu” un esot grozījusi pašu Savienības likumdevēja Komisijai piešķirto pilnvaru raksturu.
40
Turklāt Vispārējā tiesa, pirmā pārsūdzētā sprieduma 77. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 72. punktā nospriežot, ka Komisijai būtu jāīsteno savas prerogatīvas tiesā, kurai ir jurisdikcija atbilstoši līgumam, esot tās sagrozījusi. Iestāde, kam būtu jāvēršas tiesā, kurai ir jurisdikcija atbilstoši līgumam, un jāgaida tās spriedums, lai apturētu līgumattiecības, attiecībā uz kurām tai ir aizdomas par krāpšanu, cīņā pret krāpšanu un pārkāpumiem nebūtu efektīva. Tas esot pretrunā arī LESD 325. panta 1. punktam.
41
Otrkārt, Komisija uzskata, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 78. un 86. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 73. un 83. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, strīdīgo lēmumu 1.–3. pantu kvalificējot kā “līgumiskus” pasākumus vai tiesību aktus. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pašas Komisijas kompetenci vienpusēji noteikt, kas ir pārkāpums, pat ja tas ir izdarīts administratīvajā posmā pirms līguma noslēgšanas. Turklāt pasākumi, kurus Komisija varētu veikt šajā gadījumā vai vēlāk it īpaši saskaņā ar 2002. gada Finanšu regulas 103. pantu vai 2018. gada Finanšu regulas 131. pantu, nav paredzēti, lai atlīdzinātu līgumisko kaitējumu. Turklāt izmaksāto summu atgūšana atkarībā no pārkāpuma smaguma, kā paredzēts 131. pantā, esot pasākums, kas neietilpst līgumiskajā ietvarā. Turklāt līguma summas samazināšanu līdz nullei euro un samaksātās summas pilnīgu atgūšanu nevar uzskatīt par tiešām sekām HB kā līgumslēdzējas puses izdarīto pārkāpumu konstatēšanai, kas ir ietekmējušas TACIS un CARDS līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu un līdz ar to strīdīgo līgumu noslēgšanu.
42
Turklāt Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 73. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 68. punktā tā ir nospriedusi, ka tā “būtībā vēlējās konstatēt trūkumu, kas ietekmē [līguma] noslēgšanu”, lai gan no strīdīgo lēmumu satura izrietot, ka tā plāno veikt pasākumus, kas attiecas uz tās publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses.
43
Komisija uzskata – tā kā pārkāpumu izdarīšanas brīdī HB labākajā gadījumā bija pretendenta statuss, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu arī pirmā pārsūdzētā sprieduma 79. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 74. punktā, atsaucoties uz HB “kā līgumslēdzējas puses” pieļautajiem būtiskajiem pārkāpumiem.
44
Visbeidzot, pirmā pārsūdzētā sprieduma 80. un 81. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 77. un 78. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisija varētu veikt atgūšanas pasākumus kā strīdīgo līgumu izpildes pasākumus un ka strīdīgo lēmumu 2. un 3. pantā paredzētie pasākumi ir “konstatējums par līguma izbeigšanu un līdz ar to līguma atcelšana”. Tādējādi Vispārējā tiesa esot sajaukusi līgumu izbeigšanas un atcelšanas ex tunc jēdzienus, kā arī to sekas. Katrā ziņā Regulas Nr. 2988/95 4. pantā kā administratīvo atgūšanas pasākumu piemērošanas nosacījums neesot paredzēta ne līguma spēkā neesamība, ne tā izbeigšana. 2018. gada Finanšu regulas 131. panta 4. punktā arī neesot paredzēts, ka cenas samazināšanas pasākuma noteikšana būtu atkarīga no izbeigšanas vai cita līgumiska pasākuma.
45
HB iebilst, ka Komisija pārsūdzētajiem spriedumiem piešķir tiem neesošu tvērumu. Vispārējās tiesas argumentācija pirmā pārsūdzētā sprieduma 72. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, saskaņā ar kuru pilnvaras, kas Komisijai izriet no 2002. gada Finanšu regulas vai citām atvasināto tiesību normām, sākot no līguma parakstīšanas brīža, iekļaujas līgumattiecībās, neesot nedz novatoriska, nedz pilnībā maina Savienības tiesību sistēmu. No 2020. gada 16. jūlija sprieduma ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 67. punkts) izrietot, pirmkārt, ka, lai gan Finanšu regulās un Regulā Nr. 2988/95 Komisijai ir piešķirtas pilnvaras piespiest līgumslēdzēju izpildīt tā finanšu saistības, līguma esamība liedz Komisijai īstenot pilnvaras, kas tai ar šīm regulām ir piešķirtas vienpusēji. Otrkārt, no šī sprieduma 73. punkta izrietot: lai gan uz lēmuma, kas ir izpildes rīkojums, pieņemšanu attiecas Komisijas publiskās varas prerogatīvu īstenošana, šī iestāde pārsniedz savu kompetenci, pieņemot šādu lēmumu, ja pastāv līgumattiecības un ja Savienības tiesa nav tiesa, kurai ir jurisdikcija atbilstoši līgumam.
46
Turklāt no 2015. gada 9. septembra sprieduma Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 21. punkts) izrietot, ka gadījumā, ja Komisija, lai piešķirtu finanšu iemaksas, izvēlas noslēgt līgumu saskaņā ar LESD 272. pantu, tai ir jāievēro šī līguma robežas. Tāpēc HB uzskata – tas, ka Komisija vēlējās īstenot savas pilnvaras, nenozīmē, ka tā ir pilnvarota to darīt vai ka tā īsteno šīs pilnvaras ārpus līgumiskās jomas.
47
Visbeidzot HB apgalvo, ka Vispārējā tiesa to ir pamatoti kvalificējusi kā līgumslēdzēju pusi un pirmā pārsūdzētā sprieduma 67.–78. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 62.–73. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir uzskatījusi, ka pārkāpumi jāvērtē saistībā ar līgumattiecībām, jo strīdīgie lēmumi tika pieņemti pēc strīdīgo līgumu noslēgšanas. Tas pats attiecoties uz to, ka līgumu summas samazināšana līdz nullei euro tiek kvalificēta kā līguma atcelšana ar atpakaļejošu spēku, un konstatējumu, ka līguma izbeigšanas sekas ir līguma obligāto seku atcelšana ex tunc. No 2002. gada Finanšu regulas 103. panta izrietot, ka noslēgtā līguma laušana ir paredzēta ar jau izmaksāto summu atgūšanu vai bez tās. Šajā gadījumā Komisija esot nolēmusi atgūt visas jau izmaksātās summas, un tas esot pielīdzināms līguma izbeigšanai.
Tiesas vērtējums
48
Jāatgādina, ka atcelšanas prasību LESD 263. panta izpratnē principā var celt par jebkuru Savienības iestāžu izdotu aktu – neatkarīgi no tā rakstura vai formas –, kura mērķis ir radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko situāciju. Tomēr Savienības tiesas kompetencē nav izskatīt atcelšanas prasību, ja prasītāja tiesiskās situācijas vienīgais ietvars ir līgumattiecības, kuras ir regulētas līgumslēdzēju pušu izraudzītos valsts tiesību aktos (spriedumi, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 16. un 18. punkts; 2020. gada 16. jūlijs, Inclusion Alliance for Europe/Komisija, C‑378/16 P, EU:C:2020:575, 71. un 72. punkts, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 62. un 63. punkts).
49
Proti, pirmkārt, LESD 274. pantā ir precizēts, ka strīdi, kuros viena puse ir Savienība, tādējādi nav izslēgti no valsts tiesu kompetences. Otrkārt, no LESD 272. panta izriet, ka Tiesas kompetencē ir izskatīt strīdus, kas izriet no publisko tiesību vai privāttiesību līguma, kuru noslēgusi Savienība vai tās vārdā, tikai tad, ja šajā līgumā šajā ziņā ir ietverta šķīrējklauzula.
50
No tā izriet – ja šķīrējklauzulas neesamības gadījumā Savienības tiesa atzītu, ka tās kompetencē ir izskatīt strīdus par tādu tiesību aktu atcelšanu, kuri iekļaujas tikai līgumiskā kontekstā, tā ne tikai apdraudētu LESD 272. panta lietderīgo iedarbību, bet arī paplašinātu savu jurisdikciju ārpus LESD 274. pantā noteiktajām robežām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 19. punkts; 2020. gada 16. jūlijs, Inclusion Alliance for Europe/Komisija, C‑378/16 P, EU:C:2020:575, 73. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, 63. un 64. punkts).
51
Tālab gadījumā, ja ir līgums starp prasītāju un kādu no Savienības iestādēm, prasību Savienības tiesā, pamatojoties uz LESD 263. pantu, var celt tikai tad, ja apstrīdētais tiesību akts ir paredzēts obligātu juridisku seku radīšanai, kas neietilpst līgumattiecībās, kuras saista puses, un kas nozīmē publiskās varas, kāda ir piešķirta līgumslēdzējai pusei – iestādei administratīvas iestādes statusā, prerogatīvu īstenošanu (spriedumi, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 20. punkts, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, Inclusion Alliance for Europe/Komisija, C‑378/16 P, EU:C:2020:575, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Gadījumā, ja iestāde, lai piešķirtu finanšu iemaksas, izvēlas noslēgt līgumu, uz kuru attiecas LESD 272. pants, tai ir pienākums ievērot šī līguma robežas. Tādējādi Komisijai it īpaši attiecībās ar tās līgumslēdzējām pusēm jāizvairās izmantot divdomīgus formulējumus, kurus līgumslēdzējas puses var saprast kā vienpusējas lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kuras pārsniedz līguma noteikumos paredzēto (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 21. punkts).
53
Šajā lietā Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 71. un 72. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā konstatēja, ka, neskarot iepirkuma procedūru administratīvo raksturu, ar atvasināto tiesību normām līgumslēdzējai iestādei piešķirtās prerogatīvas, sākot no līguma parakstīšanas brīža, ietilpst līgumattiecībās.
54
Pirmā pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz šī sprieduma 51. punktā minēto judikatūru, noraidīja Komisijas argumentu, ka tikai tāpēc, ka strīdīgajos lēmumos ir atsauces it īpaši uz 2002. gada Finanšu regulas 103. pantu, 2018. gada Finanšu regulas 131. pantu un Regulas Nr. 2988/95 4. pantu, tie pilnībā vai daļēji ietilpst administratīvajā jomā. Vispārējās tiesas ieskatā, pat pieņemot, ka ar šīm tiesību normām, ievērojot konkrētus nosacījumus, Komisijai ir atļauts veikt pasākumus, kas attiecas uz publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, ar to nepietiek, lai uzreiz izslēgtu šos pasākumus no līgumiskā ietvara, jo minētās tiesību normas īstenotas pienākumu neizpildes dēļ, kurā tiek vainota puse, kas iesaistīta līgumattiecībās ar Savienību.
55
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, pirmā pārsūdzētā sprieduma 80. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 75. punktā norādīdama, ka strīdīgie lēmumi tika pieņemti brīdī, kad puses bija uzņēmušās saistības viena pret otru atbilstoši strīdīgajiem līgumiem, un ka šīs puses jau bija izpildījušas būtisku daļu vai pat visus savus attiecīgos pienākumus, pirmā pārsūdzētā sprieduma 89. un 90. punktā, kā arī otrā pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā nosprieda, ka šie lēmumi varēja radīt sekas vienīgi saistībā ar šiem līgumiem, ka tos no šiem līgumiem nevarēja nodalīt un ka līdz ar to šie lēmumi neietilpst to tiesību aktu kategorijā, kuru atcelšanu var prasīt Savienības tiesā saskaņā ar LESD 263. pantu.
56
Kā pamatoti apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa, šādi lemjot, nav ievērojusi šī sprieduma 48.–52. punktā atgādināto Tiesas judikatūru.
57
Kā izriet it īpaši no šī sprieduma 48. un 51. punktā minētās judikatūras, atcelšanas prasība saskaņā ar LESD 263. pantu nav pieejama prasītājam, kura tiesiskās situācijas vienīgais ietvars ir līgumattiecības, kuras regulē līgumslēdzēju pušu izraudzīti valsts tiesību akti. Tālab gadījumā, ja ir līgums starp prasītāju un kādu no Savienības iestādēm, Savienības tiesās šādu prasību var celt tikai tad, ja apstrīdētais tiesību akts ir paredzēts tādu obligātu juridisku seku radīšanai, kas neietilpst līgumattiecībās, kuras saista puses, un kas nozīmē publiskās varas, kāda ir piešķirta līgumslēdzējai pusei – iestādei administratīvas iestādes statusā, prerogatīvu īstenošanu.
58
Jākonstatē, ka šajā lietā strīdīgie lēmumi ietver publiskās varas prerogatīvu īstenošanu un tie neiekļaujas vienīgi līgumattiecībās.
59
Pirmkārt, ar šiem lēmumiem, kas tika pieņemti, pamatojoties it īpaši uz 2002. gada Finanšu regulas 103. pantu, 2018. gada Finanšu regulas 131. pantu un Regulas Nr. 2988/95 4. pantu, Komisija vēlējās novērst pārkāpumus pēdējās minētās regulas 1. panta 2. punkta izpratnē, kuri ietekmēja strīdīgo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru norisi un tātad tika izdarīti pirms TACIS un CARDS līgumu noslēgšanas.
60
Otrkārt, minēto lēmumu mērķis bija nevis sodīt par strīdīgo līgumu nepienācīgu izpildi, bet gan izdarīt secinājumus no tā, ka HB nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu TACIS un CARDS publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, proti, procedūras, kuru administratīvo raksturu Vispārējā tiesa ir pamatoti uzsvērusi attiecīgi pirmā pārsūdzētā sprieduma 71. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 66. punktā.
61
Treškārt, no strīdīgo lēmumu formulējuma izriet, ka Komisija vēlējās atgūt no HB summas, kuras tā uzskatīja par nepamatoti izmaksātām. Komisija, pamatodama šo summu atmaksāšanu nevis ar ciestā kaitējuma smagumu, bet gan ar pārkāpuma smagumu, ko HB bija pieļāvusi TACIS un CARDS līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 2. pantu vēlējās noteikt tai efektīvu, samērīgu un preventīvu administratīvu pasākumu, lai nodrošinātu Savienības finanšu interešu pienācīgu tiesisko aizsardzību.
62
No šāda viedokļa raugoties, Komisija apelācijas sūdzībās turklāt ir precizējusi, ka HB nepamatoti izmaksātās summas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai sākotnēji paredzētajai darbībai vai programmai, ciktāl tās ir piešķirtie ieņēmumi 2018. gada Finanšu regulas 21. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē un šajā ziņā tiek atmaksātas sākotnējā budžeta pozīcijā, lai tās varētu izmantot atkārtoti.
63
Ceturtkārt, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 80. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, Komisijas veikto pasākumu laika aspekts, proti, apstāklis, ka tie ir veikti pirms vai pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas, tātad pirms vai pēc attiecīgo līgumu noslēgšanas, nevar būt noteicošais faktors, kas jāņem vērā, lai noteiktu, vai strīdam ir vai nav līgumisks raksturs.
64
Gluži pretēji, noteicošais ir apstāklis, ka ar strīdīgajiem lēmumiem ir paredzēts sods par pārkāpumu, kas pieļauts pirms strīdīgo līgumu noslēgšanas, un ka tie neattiecas uz šo līgumu izpildi. Šajā kontekstā nav nozīmes ne tam, vai līgumslēdzējas puses jau ir izpildījušas būtisku daļu vai pat visas savas attiecīgās saistības, ne arī tam, ka minētie lēmumi ietekmē strīdīgo līgumu izpildi. It īpaši apstāklis, ka būtiska līguma daļa jau ir izpildīta, protams, var ietekmēt lēmuma, ar kuru uzdots atgūt visas summas, kuras Komisija uzskata par nepamatoti piešķirtām otrai līgumslēdzējai pusei, samērīguma vērtējumu pēc būtības. Tomēr šis apstāklis nekādi neietekmē šī lēmuma administratīvā vai līgumiskā rakstura vērtējumu.
65
Patiesībā šī sprieduma 57. punktā atgādinātais divkāršais nosacījums un līdz ar to kompetence izskatīt strīdu starp Komisiju un otru līgumslēdzējpusi jāizvērtē, ņemot vērā Komisijas izvirzīto mērķi. Ja tā vēlas panākt līguma izpildi, prasība ir jāceļ tiesā, kurai ir jurisdikcija atbilstoši līgumam. Savukārt, ja Komisija vēlas nodrošināt Savienības finanšu interešu aizsardzību un šajā ziņā tā īsteno prerogatīvas, ko tai piešķir gan Regula Nr. 2988/95, gan Finanšu regula, kas piemērojama ratione temporis, strīds jāizskata Savienības tiesā.
66
Šādos apstākļos strīdīgie lēmumi jākvalificē kā “apstrīdams tiesību akts” LESD 263. panta izpratnē, tādēļ atcelšanas prasība jāceļ Savienības tiesā.
67
Tālab jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētajos spriedumos uzskatot, ka strīdīgie lēmumi iekļaujas līgumattiecībās.
68
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzības ir jāapmierina un pārsūdzētie spriedumi ir jāatceļ.
Par prasībām Vispārējā tiesā
69
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai gadījumā, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā.
70
Tā kā tiesvedības stadija to ļauj, lietas jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
71
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem saistībā ar apelācijas tiesvedību ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 21. decembra spriedumu HB/Komisija (T‑795/19, EU:T:2021:917) un 2021. gada 21. decembra spriedumu HB/Komisija (T‑796/19, EU:T:2021:918).
2)
Lietas nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai.
3)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.