62013CO0426
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA VIETNIEKA RĪKOJUMS
2013. gada 19. decembrī (
*1
)
“Apelācija — Rīkojums par pagaidu noregulējumu — Svina, bārija, arsēna, antimona, dzīvsudraba, nitrozamīna un vielu, kas viegli nitrozējas, robežvērtības rotaļlietās — Vācijas Federatīvās Republikas paziņotie noteikumi par valstī noteikto minēto vielu robežvērtību atstāšanu spēkā — Komisijas atteikums apstiprināt visus šos noteikumus”
Lieta C‑426/13 P(R)
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 57. panta otrajai daļai, kas iesniegta 2013. gada 26. jūlijā,
Eiropas Komisija, ko pārstāv M. Patakia un G. Wilms, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece –
Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv A. Wiedmann, pārstāve,
prasītāja pirmajā instancē.
TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA VIETNIEKS
pēc pirmā ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] uzklausīšanas
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 15. maija rīkojumu lietā T‑198/12 R Vācija/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru viņš deva rīkojumu atļaut atstāt spēkā Vācijas Federatīvās Republikas paziņotos valsts noteikumus par antimona, arsēna, bārija, svina un dzīvsudraba robežvērtībām rotaļlietās (turpmāk tekstā – “valsts noteikumi”) līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu pēc būtības par tai iesniegto prasību, kurā ir lūgts atcelt Komisijas 2012. gada 1. marta Lēmumu C(2012) 1348, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā ir lemts par prasību atstāt spēkā šos valsts noteikumus.
2
Pārsūdzētā rīkojuma 2. punktā apstrīdētais lēmums ir aprakstīts šādi:
“Ar [apstrīdēto] lēmumu Eiropas Komisija apmierināja pieteikumu attiecībā uz nitrozamīniem un vielām, kas viegli nitrozējas, ko Vācijas valdība saskaņā ar LESD 114. panta 4. punktu iesniedza, lai saņemtu apstiprinājumu valsts noteikumu par iepriekš minēto smago metālu robežvērtībām atstāšanai spēkā. Komisija būtībā noraidīja Vācijas valdības lūgumu attiecībā uz svina, bārija, arsēna, antimona un dzīvsudraba robežvērtībām – kas atbilst Padomes 1988. gada 3. maija Direktīvā 88/378/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz rotaļlietu drošību (OV L 187, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Vecā rotaļlietu direktīva”) noteiktajām vērtībām –, un nolēma, ka turpmāk ir jāpiemēro [Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 18. jūnija] Direktīvā [2009/48/EK par rotaļlietu drošumu (OV L 170, 1. lpp.)] (turpmāk tekstā – “Jaunā rotaļlietu direktīva”) noteiktās robežvērtības.
Atbilstošās tiesību normas
3
Atbilstošās tiesību normas pārsūdzētā rīkojuma 3.–12. punktā ir aprakstītas šādi:
“Primārās tiesības
3
LESD 114. panta 1., 3., 4., 6. un 7. punktā ir noteikts:
“1.   Ja vien Līgumi neparedz ko citu, turpmāk norādītos noteikumus piemēro, lai sasniegtu 26. pantā noteiktos mērķus. Eiropas Parlaments un Padome [..] paredz pasākumus, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kuri attiecas uz iekšējā tirgus izveidi un darbību.
[..]
3.   Šā panta 1. punktā paredzētajos priekšlikumos, kas attiecas uz veselības aizsardzību, drošību, vides aizsardzību un patērētāju tiesību aizsardzību, Komisija par galveno uzskata augstu aizsardzības līmeni, īpašu uzmanību pievēršot visiem atklājumiem, kas pamatojas uz zinātnes faktiem. Saskaņā ar attiecīgām pilnvarām arī Eiropas Parlaments un Padome tiecas sasniegt šo mērķi.
4.   Ja pēc tam, kad [..] ir noteikusi saskaņošanas pasākumu, kāda dalībvalsts uzskata par vajadzīgu atstāt spēkā savus noteikumus 36. pantā minēto būtisko iemeslu dēļ [..], tā dara Komisijai zināmus šos noteikumus, kā arī pamatojumu to atstāšanai spēkā.
[..]
6.   Komisija sešos mēnešos pēc [4. punktā minētās paziņošanas] apstiprina vai noraida attiecīgos valsts noteikumus, iepriekš pārbaudot, vai tie nav patvaļīgas diskriminācijas līdzeklis vai slēpts ierobežojums tirdzniecībā starp dalībvalstīm un nerada šķēršļus iekšējā tirgus darbībai.
Ja šajā laikā Komisija lēmumu nav pieņēmusi, [4. punktā] minētos noteikumus uzskata par apstiprinātiem.
Komisija var informēt attiecīgo dalībvalsti, ka šajā punktā minēto laiku var vēl pagarināt uz laiku līdz sešiem mēnešiem, ja to attaisno jautājuma sarežģītība un cilvēku veselība netiek apdraudēta.
7.   Ja saskaņā ar 6. punktu dalībvalstij ļauj atstāt spēkā vai ieviest savus noteikumus, atkāpjoties no saskaņošanas pasākuma, Komisija tūlīt pārliecinās, vai ir jāiesaka pielāgošanās šim pasākumam.”
Atvasinātās tiesības
Vecā rotaļlietu direktīva
4
Saskaņā ar Vecās rotaļlietu direktīvas 2. pantu rotaļlietas var laist tirgū vienīgi tad, ja, tās lietojot paredzētā vai iespējamā veidā, tās neapdraud lietotāju vai trešo personu veselību un/vai drošību, ņemot vērā parasto bērnu uzvedību. Rotaļlietai tādā stāvoklī, kā tā laista tirgū, jāatbilst šajā direktīvā noteiktajām drošības un veselības prasībām, ņemot vērā iespējamo un parasto lietošanas laiku.
5
Vecās rotaļlietu direktīvas II pielikuma (ar nosaukumu “Drošības pamatprasības rotaļlietām”) II daļas (ar nosaukumu “Konkrēti apdraudējumi”) 3. punktā (ar nosaukumu “Ķīmiskās īpašības”) ir noteiktas maksimālās biopieejamības robežvērtības dienā, tostarp antimonam, arsēnam, bārijam, svinam un dzīvsudrabam. Biopieejamības robežvērtības ir maksimāli pieļaujamais ķīmiskās vielas daudzums, kas rotaļlietu lietošanas laikā var uzsūkties un būt pieejams bioloģiskiem procesiem cilvēka organismā. Šīs biopieejamības robežvērtības netiek nošķirtas, pamatojoties uz rotaļlietas materiāla konsistenci. Minētās direktīvas II pielikuma II daļas 3. punkta 2. apakšpunkta pirmajā teikumā it īpaši ir noteiktas šādas dienā pieļaujamās biopieejamības robežvērtības, kas nedrīkst tikt pārsniegtas: 0,2 μg antimona, 0,1 μg arsēna, 25,0 μg bārija, 0,7 μg svina un 0,5 μg dzīvsudraba. Vecajā rotaļlietu direktīvā nav noteiktas robežvērtības nitrozamīniem un vielām, kas viegli nitrozējas.
6
Pamatojoties uz minēto, Eiropas Standartizācijas komiteja saskaņā ar Komisijas pilnvarojumu ir izstrādājusi saskaņotu Eiropas standartu EN 71–3 “Rotaļlietu drošums” (turpmāk tekstā – “EN 71–3”), kurā no biopieejamības robežvērtībām ir atvasinātas “migrācijas robežvērtības” [rotaļlietu] materiāliem un ir aprakstīta to noteikšanas procedūra. Migrācijas robežvērtības norāda maksimāli pieļaujamo ķīmiskas vielas daudzumu, kas var migrēt, proti, izdalīties no izstrādājuma, piemēram, uzsūkties ādā vai kuņģa sulā. Ja tiek ievērotas EN 71–3 vērtības, tad tiek uzskatīts, ka Vecās rotaļlietu direktīvas biopieejamības robežvērtības arī tiek ievērotas. EN 71–3 tostarp ir noteiktas šādas migrācijas robežvērtības: antimonam 60 mg/kg, arsēnam 25 mg/kg, bārijam 1000 mg/kg, svinam 90 mg/kg un dzīvsudrabam 60 mg/kg.
Jaunā rotaļlietu direktīva
7
2003. gadā Komisija apņēmās pārskatīt Veco rotaļlietu direktīvu. Pēc daudzām konsultācijām ar ekspertiem par vairākiem projektiem tā 2008. gada sākumā iesniedza Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par rotaļlietu drošumu, kuru Padome, neraugoties uz Vācijas valdības iebildumiem, apstiprināja 2009. gada 11. maijā un kā Jauno rotaļlietu direktīvu pieņēma 2009. gada 18. jūnijā. Šīs direktīvas II pielikuma (ar nosaukumu “Īpašas drošuma prasības”) III daļas (ar nosaukumu “Ķīmiskās īpašības”) 13. punktā ir tieši noteiktas migrācijas robežvērtības. Tagad tajā, pamatojoties uz trim [rotaļlietas materiālu konsistences veidiem], ir paredzēta atšķirība atkarībā no tā, vai materiāls ir “sauss/trausls/pulverveida/lokans” vai arī tas ir “šķidrs vai lipīgs”, vai “noskrāpēts”.
8
Tādējādi Jaunās rotaļlietu direktīvas II pielikuma III daļas 13. punktā ir noteiktas šādas migrācijas robežvērtības:
Elements
mg/kg sausa, trausla, pulverveida vai lokana rotaļlietu materiāla
mg/kg šķidra vai lipīga rotaļlietu materiāla
mg/kg noskrāpēta rotaļlietu materiāla
Antimons
45
11,3
560
Arsēns
3,8
0,9
47
Bārijs
4500
1125
56 000
Svins
13,5
3,4
160
Dzīvsudrabs
7,5
1,9
94
9
Jaunās rotaļlietu direktīvas 54. pantā ir noteikts, ka normatīvie un administratīvie akti, kas ir vajadzīgi tās transponēšanai valsts tiesību aktos, dalībvalstīm ir jāievieš vēlākais līdz 2011. gada 20. janvārim un jāpiemēro no 2011. gada 20. jūlija. Tomēr 55. pantā ir paredzēts izņēmums – Vecās rotaļlietu direktīvas II pielikuma II daļas 3. punkts tiek atcelts no 2013. gada 20. jūlija. Vecajā rotaļlietu direktīvā noteiktās biopieejamības robežvērtības un migrācijas robežvērtības, kas ir piemērojamas rotaļlietu materiāliem, tātad paliek spēkā līdz 2013. gada 20. jūlijam, tostarp arī robežvērtības antimonam, arsēnam, bārijam, svinam un dzīvsudrabam.
10
Pēc Vācijas valdības domām, Jaunās rotaļlietu direktīvas 55. pants ir lex specialis, kas ir atkāpe no 54. panta, tāpēc tā uzskata, ka minētās direktīvas II pielikuma III daļas 13. panta noteikums, par kuru ir runa šajā lietā, ir jātransponē tikai līdz 2013. gada 20. jūlijam. Turpretī Komisija uzskata, ka Jaunās rotaļlietu direktīvas 54. pantā paredzētais transponēšanas termiņš ir piemērojams arī smagajiem metāliem, uz kuriem attiecas šis strīds. Tikai ekonomijas interesēs 55. pantā esot paredzēts, ka pārejas laikposmā, kas beidzas 2013. gada 20. jūlijā, var tikt turpināts ražot un pārdot rotaļlietas, kuru ķīmiskās īpašības atbilst Vecās rotaļlietu direktīvas prasībām. Šī noteikuma mērķis neesot piešķirt dalībvalstīm ilgāku transponēšanas termiņu.
Vācijas tiesības
11
Vecā rotaļlietu direktīva Vācijas tiesībās tika transponēta ar regulu 1989. gadā. Transponēšanas regulā ir atsauce uz Vecās rotaļlietu direktīvas II pielikumā paredzētajām drošības prasībām un tajā paziņotajām biopieejamības robežvērtībām, tostarp pieciem smagajiem metāliem: antimonam, arsēnam, bārijam, svinam un dzīvsudrabam.
12
Vācijas tiesības ir tikušas pielāgotas jaunajam tiesiskajam stāvoklim, kas izriet no Jaunās rotaļlietu direktīvas publicēšanas 2011. gadā. Tomēr nekādas izmaiņas attiecībā uz piecu minēto smago metālu robežvērtībām vēl nav tikušas pieņemtas, jo Vecās rotaļlietu direktīvas II pielikuma II daļas 3. punkts joprojām ir spēkā. Tādēļ Komisija atbilstoši LESD 258. pantam ar 2012. gada 22. novembra brīdinājuma vēstuli uzsāka pret Vācijas Federatīvo Republiku procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi saistībā ar Jaunās rotaļlietu direktīvas daļēju netransponēšanu. Ar 2013. gada 21. marta vēstuli Vācijas valdība atbildēja uz brīdinājuma vēstuli, noliedzot jebkādu pienākumu neizpildi, pamatojoties uz to, ka Jaunās rotaļlietu direktīvas II pielikuma III daļa stāsies spēkā tikai 2013. gada 20. jūlijā.”
Tiesvedības priekšvēsture un pagaidu noregulējuma tiesvedība
4
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā rīkojuma 13.–15. punktā ir apkopota šādi:
“13
Ar 2011. gada 18. janvāra vēstuli Vācijas valdība saskaņā ar LESD 114. panta 4. punktu, to lasot kopā ar LESD 36. pantu, lūdza Komisiju atļaut arī pēc 2013. gada 20. jūlija piemērot valsts noteikumus attiecībā uz robežvērtībām antimonam, arsēnam, bārijam, svinam un dzīvsudrabam (kas atbilst Vecās rotaļlietu direktīvas II pielikuma II daļas 3. punktam), kā arī nitrozamīnam un vielām, kas viegli nitrozējas, pamatojoties uz to, ka šie noteikumi nodrošinot augstāku bērnu veselības aizsardzības līmeni nekā Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumi. Tā it īpaši atsaucās uz šajā direktīvā noteiktajām migrācijas robežvērtībām rotaļlietām, kuras var tikt noskrāpētas. Vācijas valdība uzskata, ka no antimona, arsēna, bārija, svina un dzīvsudraba robežvērtību salīdzinājuma ar EN 71–3 robežvērtībām izriet, ka migrācijas robežvērtības turpmāk būs augstākas, kā tas izriet no šīs tabulas:
Elements
EN 71–3 – mg/kg, ar ko tiek pārvērstas Vecajā rotaļlietu direktīvā ietvertās biopieejamības robežvērtības (kas ir pārņemtas valsts tiesībās)
Jaunā rotaļlietu direktīva – mg/kg
Svins
90
160
Arsēns
25
47
Dzīvsudrabs
60
94
Bārijs
1000
56 000
Antimons
60
560
14
Vācijas valdība apgalvo, ka pat tad, ja salīdzinājums attiektos tikai uz “rotaļlietu noskrāpētu materiālu” un netiktu ņemtas vērā pārējās divas kategorijas, ar to pietiktu, lai pierādītu, ka, piemērojot Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumus, smago metālu pieļaujamās migrācijas [robežvērtības] ir būtiski augstākas. Minētajā direktīvā nav skaidri norādīts, kādas ir migrācijas robežvērtību savstarpējās proporcijas attiecībā uz trijām kategorijām. Tādēļ esot jāpieņem, ka katrā kategorijā norādītais daudzums var migrēt ik dienu. Tātad migrācijas robežvērtības, lai noteiktu vispārējo pakļaušanu iedarbībai gadījumā, ja bērns vienā un tajā pašā dienā lieto visu triju kategoriju rotaļlietas, būtu jāvērtē, tās summējot un kumulējot.
15
Ar apstrīdēto lēmumu [..] Komisija pilnībā apmierināja Vācijas valdības pieteikumu attiecībā uz nitrozamīniem un vielām, kas viegli nitrozējas. Attiecībā uz bāriju un svinu tā apmierināja lūgumu “līdz dienai, kad stāsies spēkā Savienības tiesību normas par jaunajām robežvērtībām [..], taču vēlākais līdz 2013. gada 21. jūlijam”. Turpretī pieteikumu attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu Komisija noraidīja.”
5
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 14. maijā, Vācijas Federatīvā Republika cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija ar to noraidījusi, pirmkārt, tās lūgumu atstāt spēkā valsts noteikumus par antimona, arsēna un dzīvsudraba robežvērtībām un, otrkārt, minēto lūgumu attiecībā uz bāriju un svinu apmierinājusi tikai līdz 2013. gada 21. jūlijam.
6
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 13. februārī, minētā dalībvalsts iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kurā tā Vispārējās tiesas priekšsēdētājam būtībā lūdza:
—
provizoriski apstiprināt valsts paziņotos noteikumus, atstājot spēkā antimona, arsēna, bārija, svina un dzīvsudraba robežvērtības līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības;
—
pakārtoti – piespriest Komisijai provizoriski apstiprināt valsts paziņotos noteikumus līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par minēto prasību.
7
Komisija savos apsvērumos par pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 28. februārī, lūdza Vispārējās tiesas priekšsēdētāju:
—
atzīt šo prasību par nepieņemamu vai, pakārtoti, noraidīt to kā nepamatotu;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt papildu izdevumus, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedības dēļ, lemjot par tiesāšanās izdevumiem lietā pēc būtības.
8
Minētā dalībvalsts uz Komisijas apsvērumiem atbildēja ar 2013. gada 14. marta rakstu. Šī iestāde par to pauda nostāju 2013. gada 27. marta atbildē uz repliku.
Pārsūdzētais rīkojums
9
Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 20.–23. punktā atgādināja, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis var apturēt apstrīdētā tiesību akta izpildi un noteikt citus pagaidu pasākumus, ja, ņemot vērā faktiskos un tiesību pamatus, to noteikšana sākotnēji šķiet pamatota (fumus boni juris) un tie ir jānosaka un jāīsteno steidzami, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu tā lietas dalībnieka, kas tos ir prasījis, interesēm, pirms lēmuma pasludināšanas par prasību pēc būtības. Viņš norādīja, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis vajadzības gadījumā var veikt arī pastāvošo interešu izvērtēšanu un ka, pārbaudot visus šos nosacījumus kopumā, viņam ir plaša novērtējuma brīvība, un, ņemot vērā lietas īpatnības, viņš var brīvi noteikt veidu, kādā šie dažādie nosacījumi ir jāpārbauda, kā arī šādas pārbaudes kārtību, jo, izvērtējot vajadzību pieņemt pagaidu noregulējumu, neviena tiesību norma viņam neliek ievērot iepriekš noteiktu analīzes shēmu. Uzskatot, ka viņa rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai lemtu par pieteikumu par pagaidu noregulējumu, iepriekš nenoklausoties lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs vispirms pārbaudīja šī pieteikuma pieņemamību.
10
Pārsūdzētā rīkojuma 24.–39. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārbaudīja Komisijas argumentu, ka pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir nepieņemams, jo Vācijas Federatīvajai Republikai neesot bijis intereses celt prasību, jo faktiski tā vēlējās panākt negatīva lēmuma izpildes apturēšanu, kas nebūtu pieļaujams pagaidu noregulējuma tiesvedībā.
11
Atzīstot, ka tāds pieteikums par pagaidu noregulējumu, kas iesniegts tikai ar mērķi apturēt negatīva lēmuma izpildi, principā nav pieņemams, jo lūgtā apturēšana pati par sevi nespēj mainīt pieteikuma iesniedzēja tiesisko stāvokli, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 28. punktā norādīja, ka konkrētajā gadījumā minētā dalībvalsts ir lūgusi nevis tiesību akta izpildes apturēšanu LESD 278. panta izpratnē, bet drīzāk lūgusi noteikt pagaidu pasākumu LESD 279. panta izpratnē. It īpaši atsaucoties uz 41. punktu Tiesas priekšsēdētāja vietnieka 2013. gada 7. marta rīkojumā lietā C‑551/12 P(R) EDF/Komisija, viņš konstatēja, ka ne LESD 279. pants, ne Vispārējās tiesas Reglamenta 104. pants, ne arī a fortiori Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants neļauj atzīt šādu pieteikumu par nepieņemamu tikai tādēļ, ka prasības, kas ir tā pamatā, mērķis ir atcelt negatīvu lēmumu.
12
Pārsūdzētā rīkojuma 30.–38. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atzina, ka attiecīgajā gadījumā nosacījumi bija īpaši labvēlīgi Vācijas Federatīvās Republikas lūgtā pagaidu pasākuma pieņemamībai. Viņš norādīja, ka tā loģiski varēja lūgt atstāt spēkā valsts tiesību aktos noteiktās robežvērtības pēc 2013. gada 20. jūlija, tikai prasot noteikt pagaidu pasākumu saskaņā ar LESD 279. pantu. Ciktāl Komisija apgalvoja, ka lūgtais pagaidu pasākums apdraud institucionālo līdzsvaru un pārsniedz tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, kompetenci, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs norādīja, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim, nosakot pagaidu pasākumus, ir kompetence, kuras ietekme attiecībā uz attiecīgajām Savienības iestādēm ir lielāka par to, kas izriet no sprieduma pieņemšanas par tiesību akta atcelšanu, ar nosacījumu, ka šie pagaidu pasākumi ir piemērojami tikai tās tiesvedības norises laikā, kurā prasība tiek izskatīta pēc būtības, neietekmē lēmumu, kas tiks pieņemts šīs tiesvedības beigās, un neliek šķēršļus tā lietderīgai iedarbībai. Konstatējot, ka šie nosacījumi šajā gadījumā ir izpildīti, viņš atzina, ka lūgtais pagaidu pasākums katrā ziņā būtu viens no pasākumiem, kas Komisijai visdrīzāk būtu jāveic, izpildot iespējamo spriedumu atcelt tiesību aktu.
13
Pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs secināja, ka pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu bija jāatzīst par pieņemamu, bet tikai daļā par pakārtotiem prasījumiem, jo no LESD 114. panta 4. un 6. punkta apvienotajiem noteikumiem izriet, ka tikai Komisija ir kompetenta apstiprināt dalībvalstu iesniegtos lūgumus atstāt spēkā valsts noteikumus, bet pagaidu noregulējuma tiesnesis principā var pieprasīt attiecīgajai iestādei tikai veikt īpašus pasākumus vai atturēties no šādas rīcības.
14
Otrkārt, pārsūdzētā rīkojuma 40.–67. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārbaudīja, vai nosacījums par fumus boni juris ir izpildīts. Vispirms viņš norādīja, ka šis nosacījums ir izpildīts tad, ja vismaz viens no prasītāja prasības pēc būtības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem sākotnēji šķiet tāds, kam ir nozīme, un katrā ziņā nešķiet nepamatots. Šajā ziņā viņš uzskatīja, ka pietiek ar to, ka šis pamats rada sarežģītus un sensitīvus jautājumus, kuri sākotnēji nevar tikt noraidīti kā acīmredzami neatbilstoši, bet kuri ir padziļināti jāpārbauda, ko veic kompetenta tiesa, lai lemtu par lietas būtību, vai arī, ja no iesaistīto pušu formulētajiem argumentiem tiesvedībā, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības, izriet, ka pastāv būtiskas juridiskas pretrunas, kuru risinājums jau sākotnēji nav skaidrs.
15
Attiecībā uz līdz 2013. gada 21. jūlijam piešķirto atļauju piemērot svina un bārija robežvērtības Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 41. un 42. punktā norādīja, ka saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas viedokli ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts LESD 114. pants, jo Komisija, apstiprinot valsts noteikumus par minētajām robežvērtībām, noteica termiņu, kas beidzas 2013. gada 21. jūlijā, lai gan ne šī panta 6. punkta formulējums, ne tā sistēma neatļauj Komisijai pieņemt lēmumu par valsts noteikumu atstāšanu spēkā, nosakot ierobežojumu laikā. Šā rīkojuma 43. un 44. punktā viņš būtībā arī norādīja, ka saskaņā ar Komisijas viedokli atļauja atstāt spēkā stingrākus valsts noteikumus esot uzskatāma par atkāpi no saskaņošanas pasākumiem un šajā gadījumā tai esot šķitis loģiski ierobežot atļauju laikā, jo šāds elastīgāks risinājums esot bijis vienīgais veids, kā ņemt vērā attiecīgās dalībvalsts leģitīmās bažas, vienlaikus nodrošinot, ka vienoti noteikumi jebkurā brīdī tiek piemēroti iekšējā tirgū tirgotajām rotaļlietām, un pēc iespējas novēršot šķēršļus iekšējā tirgus darbībai.
16
Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 45. un 46. punktā būtībā norādīja, ka Komisija pati apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka, pirmkārt, valsts noteikumos noteiktās svina un bārija robežvērtības ir attaisnotas ar būtisku prasību aizsargāt cilvēku veselību, jo ar tām tiek nodrošināta augstāka veselības aizsardzība nekā ar Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām robežvērtībām, un, otrkārt, tās ir saderīgas ar iekšējo tirgu, tāpēc [minētie pasākumi] ir jāatzīst “ar nosacījumu, ka tie ir ierobežoti laikā”. Minētā rīkojuma 47. punktā viņš secināja, ka Komisija ir apstiprinājusi, ka visi LESD 114. panta 4. un 6. punktā paredzētie piemērošanas nosacījumi attiecībā uz svinu un bāriju ir izpildīti, un minētā rīkojuma 48.–50. punktā viņš piebilda, ka nav droši, ka procedūras, kas uzsāktas, lai pārskatītu Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktās robežvērtības minētajām vielām, tiks pabeigtas līdz 2013. gada 21. jūlijam, kas ir apstrīdētajā lēmumā noteiktais termiņš valsts noteikumu atstāšanai spēkā. Tādējādi Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā secināja, ka Vācijas Federatīvās Republikas argumenti, ar kuriem ir apšaubīts laikā ierobežots svina un bārija robežvērtību apstiprinājums, ir ļoti nopietni un rada jautājumus, kas sākotnēji ir rūpīgi jāpārbauda, un tas ir tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, kompetencē, tāpēc pieteikums par pagaidu noregulējumu atbilst nosacījumam par fumus boni juris.
17
Attiecībā uz lūguma apstiprināt antimona, arsēna un dzīvsudraba robežvērtību noraidīšanu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā norādīja, ka saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas viedokli ar apstrīdēto lēmumu esot ticis pārkāpts LESD 114. panta 4. un 6. punkts, ciktāl Komisija pārmeta šai dalībvalstij pierādījumu trūkumu tam, ka Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktās migrācijas robežvērtības nenodrošina atbilstošu aizsardzības līmeni, vai arī to, ka tās visdrīzāk nelabvēlīgi ietekmēs veselību. Viņš norādīja, ka šāds arguments nozīmē apgalvot, ka dalībvalstij būtu tikai jāpierāda, ka ar valsts noteikumiem tiek nodrošināts augstāks sabiedrības veselības aizsardzības līmenis nekā ar Savienības tiesību saskaņošanas pasākumu un ka tajos netiek pārsniegts tas, kas vajadzīgs, lai sasniegtu šo mērķi. Tā paša rīkojuma 54. un 55. punktā viņš norādīja, ka minētā dalībvalsts esot apgalvojusi, ka tā ir izpildījusi visus savus pienākumus pierādījumu jomā, jo, pamatojoties uz saviem aprēķiniem, tā ir pierādījusi, ka, neņemot vērā rotaļlietas materiāla konsistenci, valsts noteikumos paredzētās robežvērtības, kas izteiktas kā biopieejamības robežvērtības un ir tādas pašas kā Vecajā rotaļlietu direktīvā noteiktās, attiecībā uz šīm trim vielām ir zemākas un tāpēc ar tām ir nodrošināta labāka cilvēku veselības aizsardzība nekā ar Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām migrācijas robežvērtībām.
18
Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 56.–59. punktā atgādināja Komisijas argumentus, kas bija vērsti uz to, lai pierādītu, ka saskaņā ar tās aprēķiniem valsts noteikumos noteiktās migrācijas robežvērtības šķidrā un cietā materiālā ir acīmredzami augstākas nekā Jaunajā rotaļlietu direktīvā paredzētās robežvērtības un tās ir zemākas nekā pēdējās minētās robežvērtības tikai “noskrāpētiem” materiāliem, kas principā ir daudz grūtāk pieejami tieši tāpēc, ka tie vispirms ir jānoskrāpē. Viņš konstatēja, ka Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai būtībā pārmet, ka, piemērojot Vecajā rotaļlietu direktīvā noteiktās vienreizējās vērtības, tā nav aprēķinājusi biopieejamību, ko dienā var panākt praksē attiecībā uz trijiem vielu konsistences veidiem, kas Jaunajā rotaļlietu direktīvā tiek aplūkoti atsevišķi, jo minētā dalībvalsts šādu biopieejamību dienā esot aprēķinājusi Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām migrācijas robežvērtībām un pēc tam veikusi šo dažādo biopieejamības robežvērtību salīdzinājumu, tādējādi izmantojot nesalīdzināmus biopieejamības rādītājus.
19
Pārsūdzētā rīkojuma 60. un 61. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs norādīja, ka strīds starp Vācijas Federatīvo Republiku un Komisiju par “pareizām” antimona, arsēna un dzīvsudraba robežvērtībām rotaļlietās rada tehniski ļoti sarežģītus jautājumus, it īpaši attiecībā uz migrācijas un biopieejamības robežvērtību konvertēšanu, jo minētā dalībvalsts apstrīd Komisijas iegūto “biopieejamības robežvērtību, kuras var tikt sasniegtas praksē”, atbilstību. Tā paša rīkojuma 62. punktā viņš norādīja, ka pati Komisija atzīst, ka valsts noteikumos paredzētās vērtības noskrāpētiem materiāliem ir zemākas nekā tās, kas noteiktas Jaunajā rotaļlietu direktīvā, bet Komisija šajā jautājumā neesot varējusi izskaidrot, kāda nozīme ir tās apgalvojumam, ka noskrāpētais materiāls ir grūtāk pieejams bērnam, jo tas vispirms ir jānoskrāpē. Pārsūdzētā rīkojuma 63. punktā viņš arī atzina, ka Komisijai nav pamata kritizēt metodi, kuru savas argumentācijas pamatojumam ir izmantojusi minētā dalībvalsts, jo tā pati šo metodi izmanto 30 gadus, tostarp apstrīdētajā lēmumā, lai atļautu provizoriski atstāt spēkā bārija un svina robežvērtības.
20
Pārsūdzētā rīkojuma 65. punktā secinājis, ka Vācijas Federatīvās Republikas izklāstītie argumenti attiecībā uz antimonam, arsēnam un dzīvsudrabam piemērojamo robežvērtību apstiprināšanas atteikumu rada sarežģītus jautājumus, kuri sākotnēji nevar tikt noraidīti kā neatbilstoši, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs šā rīkojuma 66. punktā atzina, ka nav iemesla uzskatīt, ka šajā lietā valsts noteikumi par antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu nav saderīgi ar iekšējo tirgu. Tādējādi pārsūdzētā rīkojuma 67. punktā viņš nosprieda, ka nosacījums par fumus boni juris, ciktāl tas attiecas uz atteikumu apstiprināt antimonam, arsēnam un dzīvsudrabam piemērojamās robežvērtības, ir izpildīts.
21
Treškārt, pārsūdzētā rīkojuma 68.–79. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārbaudīja steidzamības nosacījumu. 68. punktā viņš atgādināja, ka pagaidu noregulējuma tiesvedības mērķis ir nodrošināt nākotnē taisāmā sprieduma par lietas būtību pilnīgu iedarbību un ka pieteikuma par pagaidu noregulējumu steidzamība ir jānovērtē, ņemot vērā nepieciešamību pieņemt pagaidu lēmumu, lai novērstu, ka lietas dalībniekam, kas lūdz veikt pagaidu pasākumu, tiktu nodarīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums, un ka minētajam lietas dalībniekam ar pietiekamu iespējamības pakāpi ir jāpierāda, ka to rašanās ir paredzama. 69. un 70. punktā viņš norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka pēc 2013. gada 20. jūlija var tikt nodarīts kaitējums bērnu veselībai, kas ir nopietns apgalvojums, tāpēc ka veselība pati par sevi ir īpaši svarīga vērtība un tāpēc ka, tiklīdz kaitējums ir radies, tas ir neatgriezenisks, jo veselībai nodarītais kaitējums nevar tikt novērsts ar atpakaļejošu spēku. Šajā jautājumā Komisija būtībā uzskata, ka, pat ja ar Vecās rotaļlietu direktīvas robežvērtībām tika nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis, tas nenozīmē, ka ar Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumiem no 2013. gada 20. jūlija var tikt radīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums.
22
Pārsūdzētā rīkojuma 71.–74. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atzina, ka iespējama būtiska un neatgriezeniska kaitējuma rašanās cilvēku veselībai radītā apdraudējuma dēļ izskatāmajā lietā ir jānovērtē, ņemot vērā piesardzības principu, un uzskatīja, ka šajā lietā minētā novērtējuma veikšanā nozīme ir fumus boni juris esamībai. Attiecībā uz bārijam un svinam piemērojamajām robežvērtībām tā paša rīkojuma 75. punktā viņš norādīja, ka saskaņā ar pašas Komisijas apgalvojumiem valsts noteikumi ir attaisnoti ar būtiskām veselības aizsardzības prasībām, jo šajā ziņā ar tiem tiek nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis nekā ar Jauno rotaļlietu direktīvu. Minētā rīkojuma 76. un 77. punktā viņš norādīja, ka atteikums nodrošināt šo augstāka līmeņa aizsardzību, pakļaujot bērnus smago metālu iedarbībai, ir jāuzskata par tādu, kas rada būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, un viņš skaidri noraidīja argumentu, ka Jaunā rotaļlietu direktīva nodrošina pietiekamu aizsardzības līmeni, jo šāds arguments neatbilst veselības politikas “renacionalizācijai”, kuras princips ir atzīts LESD 114. panta 4. punktā.
23
Attiecībā uz antimonam, arsēnam un dzīvsudrabam piemērojamajām robežvērtībām Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 78. punktā nosprieda, ka nekas neļauj izslēgt, ka pēc rūpīgas izvērtēšanas tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, uz Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītajiem sarežģītajiem jautājumiem atbildēs tādējādi, ka ar antimonam, arsēnam un dzīvsudrabam piemērojamajiem valsts noteikumiem ir nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis attiecībā uz minētajām vielām nekā ar Jaunās rotaļlietu direktīvas ieviestajiem noteikumiem un ka tādējādi bērnu veselībai tiktu radīts būtisks un neatgriezenisks kaitējums, ja šis aizsardzības līmenis tiktu liegts. Tāpēc šā paša rīkojuma 79. punktā viņš secināja, ka šī dalībvalsts ir pierādījusi, ka šajā lietā steidzamības nosacījums ir izpildīts.
24
Visbeidzot, attiecībā uz interešu izvērtēšanu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 80.–83. punktā nosprieda, ka Komisijas interese panākt, ka tiek noraidīts pieteikums par pagaidu noregulējumu, lai aizsargātu iekšējā tirgus saskaņotību, ir nenozīmīgāka par Vācijas Federatīvās Republikas interesi, ka tiek atļauts atstāt spēkā valsts noteikumus, lai nodrošinātu pēc iespējas labāku bērnu veselības aizsardzību, it īpaši tāpēc, ka ar lūgto pagaidu pasākumu tikai tiktu saglabāta tiesiskā situācija, kas pastāv jau kopš 1988. gada, un šī atstāšana spēkā būtu atļauta tikai uz ierobežotu laiku.
25
Balstoties uz visiem šiem pamatojumiem, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nolēma noteikt minētās dalībvalsts pakārtoti lūgto pagaidu pasākumu. Pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas 1. punkts šajā ziņā ir formulēts šādi:
“piespriest Eiropas Komisijai atļaut atstāt spēkā Vācijas Federatīvās Republikas paziņotos valsts noteikumus par antimona, arsēna, bārija, svina un dzīvsudraba robežvērtībām rotaļlietās līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par pamatprasību”.
Lietas dalībnieku prasījumi
26
Komisija lūdz Tiesu:
—
galvenokārt, atcelt pārsūdzēto rīkojumu, un
—
noraidīt Vācijas Federatīvās Republikas prasību piespriest tai provizoriski atļaut atstāt spēkā valsts noteikumus par antimona, arsēna, bārija, svina un dzīvsudraba robežvērtībām līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības; vai arī,
pakārtoti,
—
atcelt pārsūdzēto rīkojumu, ciktāl Komisijai tajā ir noteikts:
—
provizoriski apstiprināt Vācijas Federatīvās Republikas paziņotās antimona un dzīvsudraba robežvērtības līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības;
—
provizoriski apstiprināt šīs dalībvalsts paziņotās arsēna un svina robežvērtības cietās vielās un šķidrumos līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības;
—
noraidīt Vācijas Federatīvās Republikas prasību piespriest tai provizoriski atļaut atstāt spēkā valsts noteikumus par antimona un dzīvsudraba robežvērtībām līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības;
—
noraidīt minētās dalībvalsts prasību piespriest tai provizoriski atļaut atstāt spēkā valsts noteikumus par arsēna un svina robežvērtībām līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pasludinās spriedumu par prasību pēc būtības, ciktāl tā balstās uz arsēna un svina robežvērtībām cietās vielās un šķidrumos, un
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
27
Vācijas Federatīvā Republika lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību attiecībā uz visiem – gan galvenokārt, gan pakārtoti – izvirzītajiem prasījumiem, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
28
Komisija apelācijas sūdzības pamatošanai izvirza piecus pamatus, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvots, ka:
—
ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākumu tiesvedībā saskaņā ar LESD 114. panta 4. un 6. punktu;
—
ir sagrozīti fakti attiecībā uz “noskrāpēto rotaļlietu” pieejamību;
—
ir sniegts nepietiekams pārsūdzētā rīkojuma pamatojums;
—
ir pieļauta nekonsekvence attiecībā uz rīkojuma pamatojumu, un
—
ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, izvērtējot intereses.
29
Ir jāpārbauda visi pamati, bet vispirms – pirmais un ceturtais pamats.
Par pirmo pamatu, kas balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, un ceturto pamatu par pamatojuma nekonsekvenci pārsūdzētajā rīkojumā
Lietas dalībnieku argumenti
30
Izvirzot pirmo pamatu, Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav ievērojis pierādīšanas pienākumu, kas jāpilda dalībvalstij, kura saskaņā ar LESD 114. panta 4. punktu lūdz atļaut atstāt spēkā noteikumu, kas ir atkāpe no saskaņošanas direktīvas, jo šai dalībvalstij ir jāpierāda, ka ar minēto noteikumu ir nodrošināta labāka veselības aizsardzība nekā ar šīs direktīvas noteikumiem. Šajā lietā pierādīšanas pienākuma sadale ir nepieciešama it īpaši tāpēc, ka Vecajā rotaļlietu direktīvā noteiktās robežvērtības tikušas aizstātas ar Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām robežvērtībām, jo Savienības likumdevējs, apzinoties lietas apstākļus un saskaņā ar LESD 114. panta 3. punktā tam noteikto pienākumu par galveno uzskatīt augstu aizsardzības līmeni, īpašu uzmanību pievēršot visiem atklājumiem, kas pamatojas uz zinātniskiem faktiem, ir nolēmis vecās robežvērtības, kuras Vācijas Federatīvā Republika vēlas atstāt spēkā, aizstāt ar jaunām robežvērtībām.
31
Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētajā rīkojumā nav ņēmis vērā LESD 114. panta 4. punktā paredzētās procedūras īpatnības, tostarp, novērtējot fumus boni juris, un it īpaši šā paša rīkojuma 61. un 64. punktā norādot, ka atcelšanas pamati, ko Vācijas Federatīvā Republika ir izvirzījusi Vispārējā tiesā, “sākotnēji” nebija nepamatoti. Arī attiecībā uz steidzamības nosacījumu saistībā ar antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu pagaidu noregulējuma tiesnesis šā paša rīkojuma 78. un 79. punktā atzina, ka, lai tiktu noteikts lūgtais pasākums, pietiek ar to, ka “nekas neļauj izslēgt”, ka ar valsts noteikumiem ir nodrošināts augstāks veselības aizsardzības līmenis. Šāda nepareiza pierādīšanas pienākuma pāreja īpaši skaidri izrietot no minētā rīkojuma 76. punkta, kurā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atsaucās uz veselības politikas “renacionalizāciju” saskaņā ar LESD 114. panta 4. punktu. Šī kļūda tiesību piemērošanā ietekmējot fumus boni juris, steidzamības, kā arī interešu izvērtēšanas novērtējumu, tādējādi pagaidu noregulējuma tiesnesis neesot ievērojis viņa pārbaudei noteiktās robežas.
32
Runājot par fumus boni juris, Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētajā rīkojumā nav ņēmis vērā īpašo saikni starp tiesību normu un atkāpi, kas ir raksturīga LESD 114. panta 4. punktā noteiktajai procedūrai, piemērojot tai tādus pašus noteikumus par pierādīšanas pienākumu kā tie, kas ir piemērojami citās situācijās, it īpaši konkurences jomā. Pagaidu noregulējuma tiesneša izvēlētā risinājuma dēļ Komisijai būtu jāpieņem jaunas robežvērtības, apzināti balstoties uz pasākumiem, kas nav jaunākās zinātnes atziņas, un tādējādi tiktu apdraudēts institucionālais līdzsvars starp to un Savienības likumdevēju.
33
Neatkarīgi no jautājuma par to, vai ar valsts noteikumiem ir nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis nekā ar Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumiem, ko Komisija apstrīd, attiecībā uz steidzamību tā apgalvo, ka jautājums ir par to, cik lielā mērā ar Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumiem ir ne tikai paredzēts zemāks aizsardzības līmenis nekā ar valsts noteikumiem, bet arī – vai tiek būtiski un neatgriezeniski apdraudēta bērnu veselība. Tā norāda, ka saskaņā ar judikatūru lietas dalībniekam, kas lūdz noteikt pagaidu pasākumu, ir jāpierāda, ka tas nevar gaidīt tiesvedības, kurā tiek izskatīta lieta pēc būtības, iznākumu, jo citādi radīsies būtisks un neatgriezenisks kaitējums. Turklāt Vācijas Federatīvā Republika Komisijai adresētajā 2011. gada 2. marta vēstulē, kurā tā izklāstīja pamatus savam 2011. gada 18. janvāra lūgumam noteikt atkāpi (turpmāk tekstā – “2011. gada 2. marta vēstule”), esot skaidri atzinusi, ka Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktās robežvērtības antimonam un dzīvsudrabam nepārsniedz pieļaujamo dienas laikā uzsūktā [materiāla] daudzumu, un tas arī esot apstiprināts Vācijas Federālā Riska novērtēšanas institūta 2011. gada 12. janvāra atzinumā.
34
Visbeidzot Komisija norāda, ka tai ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz sarežģītu zinātnisku novērtēšanu, un apgalvo, ka izskatāmajā lietā veiktā pārbaude tiesā ievērojami to pārsniedz. Tā uzskata, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ir pārsniedzis savu pagaidu noregulējuma tiesneša kompetenci, netieši atzīstot, ka Jaunā rotaļlietu direktīva ir daļēji prettiesiska.
35
Izvirzot ceturto apelācijas sūdzības pamatu, Komisija pagaidu noregulējuma tiesnesim pārmet, ka pārsūdzētajā rīkojumā viņš nav nošķīris dažādus rotaļlietu materiālus. Tā apgalvo, ka, pat pieņemot, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētāja argumentācija ir pareiza, ar minēto rīkojumu varētu apmierināt lūgumu atstāt spēkā tikai valsts noteikumus par noskrāpēto materiālu, jo Jaunā rotaļlietu direktīva, kā Komisija to ir pierādījusi, ir daudz stingrāka attiecībā uz šķidrumiem un cietām vielām.
36
Neņemot vērā šos pierādījumus, kas saskaņā ar LESD 114. panta 3. punkta prasībām ir balstīti uz jaunākajām zinātnes atziņām, pārsūdzētajā rīkojumā Komisijai esot uzlikts pienākums atļaut atstāt spēkā antimona, arsēna, svina un dzīvsudraba robežvērtības šķidrumos un cietās vielās, no kuriem ir izgatavotas rotaļlietas, un tādējādi bērnu veselība ir aizsargāta būtiski sliktāk nekā ar Jaunajā rotaļlietu direktīvā paredzētajām robežvērtībām.
37
Runājot par noskrāpētajiem materiāliem, migrācijas robežvērtības, kas izriet no valsts noteikumos paredzētajām biopieejamības robežvērtībām, esot zemākas nekā Jaunajā rotaļlietu direktīvā, bet, ņemot vērā jaunākās zinātnes atziņas, šo valsts robežvērtību atstāšana spēkā neesot nepieciešama, jo, ievērojot jaunās robežvērtības, bērnu veselība tiktu aizsargāta tikpat efektīvi, kā Vācijas Federatīvā Republika pati to ir atzinusi savā 2011. gada 2. marta vēstulē attiecībā uz antimonu un dzīvsudrabu. Ja šis arguments netiktu pieņemts, Komisija pakārtoti lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu tikai attiecībā uz šķidrumiem un cietām vielām.
38
Atbildot uz pirmo pamatu, Vācijas Federatīvā Republika galvenokārt norāda, ka šis pamats ir nepieņemams, jo Komisija faktiski apšauba Vispārējās tiesas priekšsēdētāja īstenoto faktu novērtējumu. Katrā ziņā viņš neesot pieļāvis pierādīšanas pienākuma pāreju, bet esot tikai atzinis, ka argumenti, kurus šī dalībvalsts ir izvirzījusi sava pieteikuma par pagaidu noregulējumu pamatojumam, ir ticami un konsekventi. Tāpēc pārsūdzētais rīkojums nekādā gadījumā neietekmējot lēmumu, kas vēlāk tiks pieņemts tiesvedībā pēc būtības. Ciktāl Komisija apšauba pagaidu noregulējuma tiesneša kompetenci noteikt šā rīkojuma rezolutīvās daļas 1. punktā paredzēto pagaidu pasākumu, minētā dalībvalsts apgalvo, ka Komisija tikai atkārto pirmajā instancē izvirzītos argumentus un tādēļ šī argumentācijas daļa esot jānoraida kā nepieņemama.
39
Attiecībā uz apelācijas sūdzības ceturto pamatu Vācijas Federatīvā Republika vēlreiz norāda, ka Komisijas izvirzītie argumenti šī pamata atbalstam ir nepieņemami, jo Komisija faktiski apšauba Vispārējās tiesas priekšsēdētāja īstenoto faktu novērtējumu. Attiecībā uz pārējo tā būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas aprēķina metodē, ciktāl šim nolūkam tā ir izmantojusi standarta EN 71–3 migrācijas robežvērtības. Pieļaujot šīs kļūdas, tā neesot precīzi salīdzinājusi veselības aizsardzības līmeni, kas ticis nodrošināts ar valsts noteikumiem, ar līmeni, kas ir garantēts ar Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumiem.
Tiesas vērtējums
40
Vispārējās tiesas Reglamenta 104. panta 2. punktā ir noteikts, ka pieteikumos par pagaidu noregulējumu ir jāprecizē “strīda priekšmets, apstākļi, kas nosaka steidzamību, kā arī faktiskie un tiesību pamati, kuri sākotnēji šķietami pamato prasītos pagaidu pasākumus”. Tādējādi pagaidu noregulējuma tiesnesis var apturēt piemērošanu un izpildi un noteikt citus pagaidu pasākumus, ja, ņemot vērā faktiskos un tiesību pamatus, to noteikšana sākotnēji šķiet pamatota (fumus boni juris) un tie ir jānosaka un jāīsteno steidzami, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu prasītāja interesēm pirms lēmuma par prasību pēc būtības pieņemšanas. Šie nosacījumi ir kumulatīvi tādā veidā, ka pieteikums par pagaidu pasākumu veikšanu ir jānoraida, ja viens no tiem nepastāv (Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 14. oktobra rīkojums lietā C-268/96 P(R) SCK un FNK/Komisija, Recueil, I-4971. lpp., 30. punkts). Tāpat pagaidu noregulējuma tiesnesis, ja nepieciešams, izvērtē arī attiecīgās intereses (Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 23. februāra rīkojums lietā C-445/00 R Austrija/Padome, Recueil, I-1461. lpp., 73. punkts).
– Par fumus boni juris
41
Vispirms ir jāatgādina, ka nosacījums par fumus boni juris ir izpildīts, ja pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir būtisks strīds, kura risinājums jau sākotnēji nav skaidrs tādējādi, ka prasība tūlīt nešķiet nepamatota (šajā ziņā skat. Tiesas priekšsēdētāja 1989. gada 13. jūnija rīkojumu lietā 56/89 R Publishers Association/Komisija, Recueil, 1693. lpp., 31. punkts, un 2003. gada 8. maija rīkojumu lietā C-39/03 P-R Komisija/Artegodan u.c., Recueil, I-4485. lpp., 40. punkts). Tā kā pagaidu noregulējuma tiesvedības mērķis ir nodrošināt, lai būtu iedarbīgs galīgais lēmums, kas vēlāk tiks pieņemts, lai nepieļautu robu Tiesas nodrošinātajā tiesiskajā aizsardzībā, pagaidu noregulējuma tiesnesim ir “sākotnēji” tikai jāpārbauda tiesvedībā pēc būtības izvirzīto pamatu pamatotība, lai noteiktu, vai ir pietiekami liela varbūtība, ka tiesvedībai būs labvēlīgs iznākums.
42
Ciktāl Komisija izskatāmajā lietā apgalvo, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav ievērojis tās dalībvalsts pierādīšanas pienākumu, kura, pamatojoties uz LESD 114. panta 4. punktu, lūdz sniegt iespēju atstāt spēkā noteikumu, kas ir atkāpe no saskaņošanas direktīvas, jo pēdējai minētajai, pēc tās domām, ir jāpierāda, ka ar minēto noteikumu tiek nodrošināta labāka veselības aizsardzība nekā ar attiecīgās saskaņošanas direktīvas noteikumiem, ir jākonstatē, ka tā ir pārpratusi pagaidu noregulējuma tiesneša īstenojamā novērtējuma raksturu neatkarīgi no izskatāmā jautājuma, par kuru ir celta prasība Vispārējā tiesā.
43
Neapšaubāmi, ka, veicot fumus boni juris pārbaudi, nozīme ir LESD 114. panta 4. punktā paredzētās procedūras īpašajam kontekstam, it īpaši tam, ka dalībvalstij ir jāpierāda, ka tās lūgtā atkāpe no saskaņošanas direktīvas noteikumiem ir pamatota, kā arī Komisijai šajā ziņā piešķirtajai novērtējuma brīvībai. Tomēr tas nozīmē tikai to, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim, pārbaudot, vai dalībvalsts, kas lūdz noteikt pagaidu pasākumu, ir izvirzījusi pamatus, ar kuriem sākotnēji var tikt pierādīta Komisijas pieļautā prettiesiskuma un tādējādi arī fumus boni juris esamība, ir jāņem vērā, ka dalībvalstij administratīvās procedūras stadijā ir jāpierāda, ka nosacījumi lūgtās atkāpes piešķiršanai ir izpildīti. Tomēr tas nenozīmē, ka dalībvalstij pagaidu noregulējuma tiesvedības stadijā ir pienākums galīgi pierādīt, ka šie nosacījumi ir izpildīti. Ja pagaidu noregulējuma tiesnesim būtu jāieņem nostāja šajā jautājumā, viņš noteikti pieņemtu lēmumu par attiecīgās dalībvalsts celtās prasības pēc būtības viena aspekta pamatotību un tādējādi viņš pārsniegtu savas kompetences robežas.
44
No tā izriet, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā un it īpaši nav veicis pierādīšanas pienākuma pāreju, pārsūdzētajā rīkojumā, it īpaši tā 61. un 65. punktā, nospriežot, ka Vācijas Federatīvās Republikas Vispārējā tiesā izvirzītie atcelšanas pamati “sākotnēji” nešķiet nepamatoti.
45
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka pārsūdzētais rīkojums uzliktu tai pienākumu pieņemt jaunus noteikumus, pamatojoties uz informāciju, kas nav jaunākās zinātnes atziņas, un tādējādi nepildīt tai saskaņā ar LESD 114. panta 3. punktu uzlikto pienākumu “par galveno [uzskatīt] augstu aizsardzības līmeni, īpašu uzmanību pievēršot visiem atklājumiem, kas pamatojas uz zinātnes faktiem”, ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 41.–52. punktā attiecībā uz svinu un bāriju un 53.–67. punktā attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu ir atzinis, ka Vācijas Federatīvā Republika ir izvirzījusi argumentus, ar kuriem var tikt pierādīts, ka tās izvirzītie pamati pēc būtības, lai pamatotu viedokli, kas ir pretējs Komisijas viedoklim, nav nepamatoti. Šajā apelācijas sūdzībā par pagaidu noregulējuma tiesvedību pagaidu noregulējuma tiesnesim varētu pārmest minētā noteikuma pārkāpumu tikai tad, ja lietas dalībnieks, kas to apgalvo, pierādītu, ka šis secinājums šķiet acīmredzami nepareizs.
46
Šajā ziņā ir jākonstatē, kā Vācijas Federatīvā Republika savā atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību ir sīki izklāstījusi, ka tās argumenti pēc būtības būtībā ir balstīti uz valsts noteikumos paredzētajām biopieejamības robežvērtībām, ar kurām, iespējams, tiek nodrošināta labāka bērnu veselības aizsardzība nekā ar robežvērtībām, kas iegūtas, pamatojoties uz Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām migrācijas robežvērtībām.
47
Minētā dalībvalsts tostarp norāda, ka, lai arī uzsūkto kaitīgo vielu biopieejamības robežvērtības mikrogramos dienā, proti, valsts noteikumos noteiktās uzsūkšanās pieļaujamās dienas devas, ir identiskas Vecajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām robežvērtībām, tās migrācijas robežvērtības vielām rotaļlietās, no kurām ticis atvasināts standarts EN 71–3, šajos noteikumos nav transponētas. Tātad minētā dalībvalsts uzskata, ka Komisija ir sagrozījusi valsts noteikumu saturu, biopieejamības robežvērtību aprēķināšanai izmantojot standartā EN 71–3 noteiktās migrācijas robežvērtības, un vēlāk tās piedēvējusi valsts noteikumiem, lai salīdzinātu tās ar biopieejamības robežvērtībām, kas aprēķinātas, izmantojot Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktās migrācijas robežvērtības tajā noteiktajiem triju veidu materiāliem.
48
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka salīdzināšanas nolūkā šādi noteiktās biopieejamības robežvērtības, kuras Komisija ir piedēvējusi valsts noteikumiem, ir augstākas nekā biopieejamības robežvērtības, kas ir faktiski noteiktas pašos valsts noteikumos. Saskaņā ar šīs dalībvalsts veikto salīdzinājumu starp valsts noteikumos noteiktajām biopieejamības robežvērtībām, no vienas puses, un robežvērtībām, kas iegūtas no Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām migrācijas robežvērtībām, no otras puses, ar valsts noteikumiem tiek nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis nekā ar šo direktīvu, kurā uzsūkšanās pieļaujamā dienas deva visām izmantotajām vielām visos trijos – noskrāpētos, sausos un šķidros – materiālos ir paredzēta augstāka.
49
Tādējādi Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Komisijas izmantotā robežvērtību aprēķināšanas metode ir nepareiza, līdz ar to tā ir neprecīzi salīdzinājusi ar valsts noteikumiem nodrošināto veselības aizsardzības līmeni un līmeni, kuru garantē Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumi.
50
Nepastāvot vajadzībai lemt par Vācijas Federatīvās Republikas pēc būtības izvirzīto argumentu, ne arī Komisijas pretargumentu pamatotību, kas ir tikai tiesas, kas lietu izskata pēc būtības, kompetencē, ir jānorāda, ka šīs dalībvalsts argumenti ir pietiekami ticami, lai saistībā ar šo apelācijas sūdzību secinātu, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav pārkāpis LESD 114. panta 3. punkta noteikumus, pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā attiecībā uz svinu un bāriju, kā arī 65. punktā attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu izdarot secinājumu, ka minētās dalībvalsts Vispārējā tiesā izvirzītie pamati “sākotnēji” nešķiet nepamatoti. No iepriekš minētā arī izriet, ka tajā pašā rīkojumā nav pieļauta tāda nekonsekvence, kā to saprot Komisija sava ceturtā pamata nosaukumā, jo, lai gan Komisija bija izvirzījusi pretējus argumentus, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ir izdarījis šos secinājumus. Ņemot vērā steidzamības un interešu izvērtēšanas vērtējuma pamatotību, viņš arī nav pārkāpis ne savas pagaidu noregulējuma tiesneša kompetences robežas, ne arī LESD 114. panta noteikumus, izdarot secinājumus par fumus boni juris un tādējādi izdodot tikai pagaidu rīkojumu Komisijai atļaut atstāt spēkā valsts noteikumus.
– Par steidzamību un interešu izvērtēšanu
51
Ciktāl Komisija pārmet, ka attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs esot pieļāvis pierādīšanas pienākuma pāreju, jo pārsūdzētā rīkojuma 78. un 79. punktā viņš ir atzinis, ka “nekas neļauj izslēgt”, ka ar valsts noteikumiem tiek nodrošināts augstāks veselības aizsardzības līmenis nekā ar Jauno rotaļlietu direktīvu, sākumā ir jāatgādina, ka, lai novērtētu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma esamību, Vispārējās tiesas priekšsēdētājam bija loģiski jāatzīst, ka Vācijas Federatīvās Republikas pēc būtības izvirzītie pamati var tikt pieņemti (pēc analoģijas skat. Tiesas priekšsēdētāja vietnieka 2013. gada 10. septembra rīkojumu lietā C‑278/13 P(R) Komisija/Pilkington Group, 38. punkts).
52
Būtisks un neatgriezenisks kaitējums, kura iespējamā rašanās ir jāpierāda, ir tāds, kas attiecīgā gadījumā rastos, ja tiktu atteikts noteikt lūgto pagaidu pasākumu gadījumā, ja prasība pēc būtības tiktu apmierināta, un tātad tā ir jāvērtē, pamatojoties uz šo pieņēmumu, bet tādējādi, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis neieņem nekādu nostāju par pamatiem pēc būtības. Tādējādi Komisijas izvirzītie argumenti attiecībā uz dalībvalsts, kas lūdz atkāpi no saskaņošanas direktīvas atbilstoši LESD 114. panta 4. punktam, pierādīšanas pienākumu administratīvā procesa stadijā neļauj apšaubīt pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējumu par steidzamības nosacījumu. Attiecībā uz konkrētāku argumentu par to, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 76. punktā ir atsaucies uz veselības politikas “renacionalizāciju”, kuras princips ir atzīts LESD 114. panta 4. punktā, pietiek konstatēt, ka, nepastāvot vajadzībai ieņemt nostāju jautājumā par to, vai šis apzīmējums šajā noteikumā paredzētajai procedūrai ir atbilstošs, jau iepriekš minēto iemeslu dēļ šis iebildums nevar ietekmēt minēto vērtējumu.
53
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka, pat pieņemot, ka ar valsts noteikumiem ir nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis nekā ar Jaunās rotaļlietu direktīvas noteikumiem, minētajiem noteikumiem ir arī būtiski un neatgriezeniski jāapdraud bērnu veselība, ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 71.–73. punktā pareizi ir norādījis, ka šajā situācijā ir jāievēro piesardzības princips.
54
Saskaņā ar minēto principu tad, kad pastāv neskaidrības par riska esamību vai tā pakāpi attiecībā uz cilvēku veselību, Savienības iestādes, piemērojot šo principu, var veikt aizsardzības pasākumus, negaidot, ka šo risku faktiskā esamība un nopietnība tiks pilnībā pierādīta (1998. gada 5. maija spriedums lietā C-157/96 National Union Farmers’ u.c., Recueil, I-2211. lpp., 63. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedums lietā C-504/04 Agrarproduktion Staebelow, Krājums, I-679. lpp., 39. punkts). No tā izriet, ka izskatāmajā lietā pagaidu noregulējuma tiesnesis nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā, vērtējot iespējamo nopietna un neatgriezeniska kaitējuma rašanos un veicot interešu izvērtēšanu, nospriezdams, ka tādu robežvērtību, kas var nenodrošināt visefektīvāko cilvēku, it īpaši bērnu, veselības aizsardzību, pat provizoriska piemērošana ir pietiekama, lai ar pietiekamu iespējamību tiktu pierādīta būtiska un neatgriezeniska kaitējuma rašanās nākotnē.
55
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka Vācijas valdība savā 2011. gada 2. marta vēstulē esot skaidri atzinusi, ka ar Jauno rotaļlietu direktīvu noteiktās robežvērtības antimonam un dzīvsudrabam nepārsniedz kopējo uzsūkšanās pieļaujamo dienas devu, kas esot apstiprināts arī Vācijas Federālā Riska novērtēšanas institūta 2011. gada 12. janvāra atzinumā, ir jākonstatē, ka tādējādi Komisija izvirza jautājumu par tādu faktu novērtējumu, kurus Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētajā rīkojumā nav tieši pārbaudījis, tomēr šajā ziņā viņam netiek pārmesta faktu sagrozīšana.
56
Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantu, kas arī ir piemērojams apelācijas sūdzībām saskaņā ar minēto statūtu 57. panta otro daļu, apelācijas sūdzība ir iesniedzama tikai par tiesību jautājumiem, bet ne par faktu novērtējumu. Tādējādi tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus un, otrkārt, novērtēt šos faktus. Līdz ar to faktu novērtējums, izņemot gadījumus, kad tai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, kuru pašu par sevi apelācijas tiesvedībā izskata Tiesa (šajā ziņā skat. Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 24. jūlija rīkojumu lietā C-233/03 P(R) Linea GIG/Komisija, Recueil, I-7911. lpp., 34.–36. punkts).
57
Katrā ziņā ir jānorāda, ka Vācijas Federatīvā Republika gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā saistībā ar šo pagaidu noregulējuma tiesvedību ir izklāstījusi iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka būtiska un neatgriezeniska kaitējuma iespējamā rašanās attiecībā uz attiecīgajām piecām vielām šajā lietā ir pierādīta. Tā tostarp apgalvo, ka cilvēku, it īpaši bērnu, veselība pati par sevi ir īpaši svarīga vērtība. Neatkarīgi no šīs dalībvalsts minētajiem pierādījumiem un argumentiem administratīvās procedūras stadijā pietiek norādīt, ka saskaņā ar šā rīkojuma 54. punktu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, it īpaši pamatojoties uz piesardzības principu, šajā ziņā nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā.
58
Visbeidzot, ciktāl Komisija apgalvo, ka kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākumu skar arī pagaidu noregulējuma tiesneša veikto interešu izvērtēšanas novērtēšanu, ir jānorāda, ka šajā jautājumā tā neizvirza nevienu konkrētu argumentu. Tāpēc jautājums par interešu izvērtēšanu tiks izskatīts saistībā ar apelācijas piekto pamatu, kas attiecas uz šo pārsūdzētā rīkojuma aspektu.
59
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais un ceturtais pamats, ko Komisija ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz faktu sagrozīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
60
Saskaņā ar Komisijas viedokli Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 62. punktā ir sagrozījis faktus, sākotnēji pieņemot, ka valsts noteikumos paziņotās zemākās robežvērtības attiecas uz “noskrāpētām” rotaļlietām tādā nozīmē, ka tās ir īpaši nolietotas, lai gan faktiski jautājums ir par sastāvdaļām rotaļlietās, kuras bērni var uzņemt tikai tad, ja noskrāpē minētās rotaļlietas. Komisija uzskata, ka, ja Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nebūtu sagrozījis faktus, viņš būtu varējis apmierināt pieteikumu tikai attiecībā uz noskrāpētiem materiāliem un to noraidīt attiecībā uz šķidrumiem vai pulverveida materiāliem. Faktu sagrozīšanas dēļ savā rīkojumā viņš neesot izmantojis šādu iespēju.
61
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav sagrozījis faktus, un apgalvo, ka katrā ziņā šajā jautājumā Komisijas kritizētais pārsūdzētā rīkojuma punkts nav nepieciešams pamatojums secinājumam, ko pagaidu noregulējuma tiesnesis ir izdarījis attiecībā uz fumus boni juris esamību.
Tiesas vērtējums
62
Ir svarīgi norādīt, ka Komisijas apgalvotā faktu sagrozīšana pārsūdzētā rīkojuma 62. punktā nekādā gadījumā nav ietekmējusi Vispārējās tiesas priekšsēdētāja veikto visaptverošo fumus boni juris novērtējumu minētā rīkojuma 53.–67. punktā attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu. Pat ja tiktu pieņemts, ka viņš ir nepareizi interpretējis lietas materiālos ietvertās atsauces uz noskrāpētu rotaļlietu pieejamības jēdzienu, sākotnēji pieņemot, ka šīm rotaļlietām ir jābūt ļoti nolietotām, 62. punktā viņš arī pamatoti ir norādījis, ka Komisija pati ir atzinusi, ka, pat piemērojot savu konvertēšanas metodi, ar valsts noteikumos ietvertajām robežvērtībām noskrāpētos materiālos ir nodrošināta labāka bērnu veselības aizsardzība nekā ar Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktajām robežvērtībām. Šajā ziņā šāds konstatējums ir pietiekams, lai pamatotu secinājumu, kuru Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ir izdarījis minētajā 67. punktā, ka nosacījums par fumus boni juris, ciktāl tas attiecas uz noskrāpētiem materiāliem saistībā ar attiecīgajām trim vielām, ir izpildīts.
63
No tā izriet, ka otrais pamats, ko Komisija ir izvirzījusi apelācijas sūdzības atbalstam, ir nepamatots un tas ir jānoraida.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu
Lietas dalībnieku argumenti
64
Komisija Vispārējās tiesas priekšsēdētājam pārmet, ka viņš nav paskaidrojis, kāpēc viņš uzskatīja, ka Komisijas arguments par to, ka ar Jauno rotaļlietu direktīvu tiek nodrošināta labāka bērnu veselības aizsardzība, nav atbilstošs, lai gan šāds paskaidrojums bija nepieciešams, ņemot vērā saikni starp tiesību normu un atkāpi no tās LESD 114. panta 4. punkta kontekstā. Komisija min otru nepietiekamu pamatojumu pārsūdzētajā rīkojumā, norādot, ka apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu tā nebija pārbaudījusi patvaļīgas diskriminācijas, tirdzniecības apslēpta ierobežojuma vai šķēršļu iekšējā tirgus darbībai esamību vai neesamību, lai gan Vispārējās tiesas priekšsēdētājs minētajā rīkojumā pats ir veicis minēto novērtējumu, šajā ziņā tikai atkārtojot Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, ka argumentācija par šiem nosacījumiem, kuru mērķis ir nodrošināt netraucētu konkurenci, attiecībā uz svinu, bāriju, nitrozamīnu un vielām, kas viegli nitrozējas, ir viegli attiecināma uz citām vielām, jo valsts noteikumi, viņaprāt, ir identiski. Šāds pamatojums neesot pietiekams, jo izšķirošais faktors ir nevis šo noteikumu identitāte, bet gan situācija tirgū. Pagaidu noregulējuma tiesnesis esot vēlreiz aizstājis kompetento iestāžu vērtējumu ar savu vērtējumu.
65
Minētā dalībvalsts uzskata, ka neviens no Komisijas izvirzītajiem argumentiem šajā jautājumā nepierāda nepietiekama pamatojuma esamību, kas pārsūdzēto rīkojumu varētu padarīt prettiesisku.
Tiesas vērtējums
66
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas spriedumiem ir jābūt pietiekami pamatotiem, lai Tiesa varētu īstenot pārbaudi tiesā (šajā ziņā it īpaši skat. 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C-259/96 P Padome/de Nil un Impens, Recueil, I-2915. lpp., 32. punkts; 2000. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās C-395/96 P un C-396/96 P Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija, Recueil, I-1365. lpp., 106. punkts, kā arī 2012. gada 18. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑101/11 P un C‑102/11 P Neuman u.c./José Manuel Baena Grupo, 80. punkts). Šajā ziņā pietiek ar to, ka argumentācija ir skaidra un saprotama un turklāt tā pamato apsvērumu, kuru tā tiecas atbalstīt (2007. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑311/05 P Naipes Heraclio Fournier/ITSB, 53. punkts).
67
Attiecībā uz Komisijas iebildumu, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav pietiekami pamatojis tās argumentācijas noraidījumu, kurā Komisija apgalvoja, ka ar Jauno rotaļlietu direktīvu tiek nodrošināta labāka bērnu veselības aizsardzība nekā ar valsts noteikumiem, ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, kuram pēc būtības ir jāpārbauda tikai fumus boni juris esamība, pārsūdzētā rīkojuma 40.–67. punktā atbilstoši tiesību aktu prasībām ir izklāstījis iemeslus, kāpēc, neraugoties uz šo argumentāciju, viņš uzskatīja, ka nosacījums par fumus boni juris ir izpildīts. Runājot par to, ka saiknei starp tiesību normu un atkāpi no tās LESD 114. panta 4. punkta kontekstā šajā ziņā, iespējams, ir nozīme, pietiek tikai atsaukties uz šā rīkojuma 42.–44. punktu, no kuriem izriet, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas pierādīšanas pienākumu pagaidu noregulējuma tiesvedībā nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā.
68
Attiecībā uz apgalvojumu, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētā rīkojuma 66. punktā nav pietiekami pamatojis savus apsvērumus, vai pastāv iespējama patvaļīga diskriminācija, kāds apslēpts tirdzniecības ierobežojums vai iespējams šķērslis iekšējā tirgus darbībai attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu, ciktāl viņš tikai atkārtoja Vācijas Federatīvās Republikas argumentāciju, ka arguments par šiem nosacījumiem, kuru mērķis ir nodrošināt netraucētu konkurenci, attiecībā uz svinu, bāriju, nitrozamīnu un vielām, kas viegli nitrozējas, ir viegli attiecināms uz citām vielām, jo valsts noteikumi ir identiski, ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājam kā pagaidu noregulējuma tiesnesim bija jāvērtē tikai fumus boni juris esamība attiecībā uz minēto nosacījumu neesamību, nevis tas, vai tie paši par sevi patiešām pastāv. Turklāt tas, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis kādā konkrētā faktiskā vai tiesiskā jautājumā savā argumentācijā ir izmantojis viena vai otra lietas dalībnieka argumentus, pats par sevi nenozīmē pamatojuma nenorādīšanu.
69
Tātad saistībā ar iesniegto pieteikumu par pagaidu noregulējumu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ir sniedzis atbilstošu pamatojumu, kas Tiesai ļauj saprast iemeslus, kuru dēļ viņš izsecināja fumus boni juris esamību saistībā ar patvaļīgas diskriminācijas, kāda apslēpta tirdzniecības ierobežojuma vai šķēršļa iekšējā tirgus darbībai neesamību attiecībā uz antimonu, arsēnu un dzīvsudrabu, jo, pēc viņa domām, Komisijas argumentācija par šiem nosacījumiem, kuru mērķis ir nodrošināt netraucētu konkurenci, svinam, bārijam, nitrozamīnam un vielām, kas viegli nitrozējas, bija attiecināms uz pārējām trijām iepriekš minētajām vielām, ja šajā ziņā valsts noteikumi attiecībā uz visām šīm trim vielām ir identiski.
70
No tā izriet, ka trešais pamats, kuru Komisija izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, ir jānoraida.
Par piekto pamatu, kas ir balstīts uz kļūdām interešu izvērtēšanā
Lietas dalībnieku argumenti
71
Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs pārsūdzētajā rīkojumā ir tikai atkārtojis Vācijas Federatīvās Republikas argumentāciju, ka šīs iestādes interese esot attiekusies tikai uz iekšējā tirgus darbību. Komisija apstrīd šo argumentu un uzsver, ka izskatāmajā lietā tās aizstāvētā interese ir ievērot Savienības likumdevēja gribu, kas pausta Jaunajā rotaļlietu direktīvā. Praksē šīs intereses mērķis galvenokārt esot aizsargāt bērnu veselību ne tikai iekšējā tirgū. Lai nodrošinātu optimālu veselības aizsardzību, šī direktīva, kā uz to ir norādījusi Komisija savā pirmajā un ceturtajā pamatā un saskaņā ar LESD 114. panta 3. punkta prasībām, ir balstīta uz jaunākajām zinātnes atziņām. Pārsūdzētajā rīkojumā, izvērtējot intereses, neesot ņemta vērā šī interese.
72
Vācijas Federatīvā Republika, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, norāda, ka Jaunās rotaļlietu direktīvas, ciktāl tā ir atbilstoši LESD 114. panta 1. punktam noteikts saskaņošanas pasākums un ciktāl tās mērķis ir nodrošināt iekšējā tirgus izveidi attiecībā uz rotaļlietu drošību, galvenais mērķis nevar būt tikai bērnu veselības aizsardzība. Tātad, tā kā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nav pieļāvis kļūdu šajā ziņā, piektais pamats neesot pieņemams.
Tiesas vērtējums
73
Jānorāda, ka pagaidu noregulējuma tiesvedībā, kuru Vācijas Federatīvā Republika ir uzsākusi, iesniedzot pieteikumu par pagaidu noregulējumu Vispārējās tiesas priekšsēdētājam, Komisijas mērķis ir panākt minētā pieteikuma noraidīšanu, lai visā Savienībā no 2013. gada 21. jūlija tiktu piemērotas Jaunajā rotaļlietu direktīvā noteiktās migrācijas robežvērtības, jo tā bija noraidījusi šīs dalībvalsts atbilstoši LESD 114. panta 4. punktam šīs dalībvalsts iesniegto lūgumu piešķirt atkāpi.
74
Tomēr lietas dalībnieki neapstrīd, ka Jaunā rotaļlietu direktīva ir saskaņošanas pasākums minētā LESD 114. panta 4. punkta izpratnē. Turklāt tā tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu, kas ticis iekļauts LESD 114. panta 1. punktā. Šajā noteikumā ir minētas piemērojamās tiesību normas, lai sasniegtu LESD 26. pantā noteiktos mērķus, proti, būtībā tos, kas ļauj izveidot iekšējo tirgu. Tātad, ņemot vērā tās pieņemšanai izmantoto juridisko pamatu, Jaunās rotaļlietu direktīvas galvenais mērķis noteikti ir valsts tiesību aktu saskaņošana attiecīgajā jomā, proti, rotaļlietu drošuma jomā, un tātad šis mērķis ir Komisijas intereses nodrošināt šīs direktīvas tūlītēju piemērošanu pamatā.
75
Ir jāatgādina, ka LESD 168. panta 5. punkts neļauj saskaņot dalībvalstu leģislatīvos un normatīvos aktus, kuros paredzēta cilvēku veselības aizsardzība un uzlabošana. Kā Tiesa ir nospriedusi, saskaņošanas pasākumi, kas noteikti, pamatojoties uz citām primāro tiesību normām, var ietekmēt cilvēku veselības aizsardzību. Turklāt šā paša panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni nodrošina, nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbību, un LESD 114. panta 3. punktā ir noteikts, ka Eiropas Parlaments un Padome tiecas sasniegt šo mērķi, īstenojot savas pilnvaras, lai izveidotu iekšējo tirgu (šajā ziņā skat. 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I-8419. lpp., 77. un 78. punkts, kā arī 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C-380/03 Vācija/Parlaments un Padome, Krājums, I-11573. lpp., 93.–95. punkts). Tomēr citas primāro tiesību normas nedrīkst tikt izmantotas par juridisko pamatu, lai neievērotu, ka LESD 168. panta 5. punktā, lai aizsargātu un uzlabotu cilvēku veselību, tieši ir izslēgta visa veida saskaņošana (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā Vācija/Parlaments un Padome, 79. punkts).
76
Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka tādā pagaidu noregulējuma tiesvedībā, par kādu ir runa šajā apelācijas tiesvedībā, par Komisijas aizstāvēto interesi šajā tiesvedībā faktiski ir jāuzskata mērķis saskaņot valsts tiesību aktus rotaļlietu drošuma jomā, nevis mērķis aizsargāt bērnu veselību pašu par sevi.
77
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, pārsūdzētā rīkojuma 82. un 83. punktā izvērtējis intereses, salīdzinot Vācijas Federatīvās Republikas interesi atstāt spēkā tās noteikumus, lai aizsargātu bērnu veselību, un Komisijas interesi noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai saskaņotie noteikumi, kurus Savienības likumdevējs ir pieņēmis Jaunajā rotaļlietu direktīvā, varētu tikt piemēroti no 2013. gada 21. jūlija visā iekšējā tirgū, tostarp Vācijā, šajā pašā 83. punktā pareizi ir secinājis, ka Komisijas interese ir nenozīmīgāka, salīdzinot ar šīs dalībvalsts interesi saņemt atļauju šādai noteikumu atstāšanai spēkā.
78
Līdz ar to ceturtais pamats, kuru Komisija ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir jānoraida.
Par Komisijas apsvērumiem saistībā ar nesen īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz bāriju un svinu
79
Ciktāl sava procesuālā raksta, ar ko iesniegta apelācijas sūdzība, noslēgumā Komisija ir informējusi Tiesu, ka ar Komisijas 2013. gada 17. jūlija Regulu (ES) Nr. 681/2013, ar ko groza II pielikuma III daļu Direktīvai 2009/48 (OV L 195, 16. lpp.), tā ir samazinājusi migrācijas robežvērtības bārijam, pietiek konstatēt, ka, tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir informējusi Tiesu, ka, pēc tās domām, šis pasākums nav pietiekams, tas neietekmē izskatāmo strīdu. Arī tas, ka, iespējams, ir paredzēts samazināt robežvērtības svinam, nevar ietekmēt šo tiesvedību.
80
Tā kā neviens no Komisijas izvirzītajiem pamatiem tās apelācijas sūdzības pamatojumam nevar tikt atbalstīts, tās apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
81
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs attiecībā uz visiem tās pamatiem, tad Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesas priekšsēdētāja vietnieks nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.