62011CC0373
ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 6. februārī (
1
)
Lieta C‑373/11
Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou
pret
Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon
un
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon
(Symvoulio tis Epikrateias (Grieķija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Regula (EK) Nr. 1782/2003 — 69. pants — Spēkā esamība — Regula (EK) Nr. 795/2004 — 48. pants — Kopējā lauksaimniecības politika — Papildmaksājums par īpašiem lauksaimniecības veidiem un kvalitatīvu ražošanu — Īstenošana dalībvalstīs — Diskriminācija — EKL 2., 32., 33. un 34. pants”
I – Ievads
1.
Izskatāmajā lietā Symvoulio tis Epikrateias (Grieķijas Valsts padome) vēlas saņemt skaidrojumu par Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”) (
2
) 69. panta, saskaņā ar ko dalībvalstis, lai veiktu papildmaksājumus par īpašiem lauksaimniecības veidiem un kvalitatīvu ražošanu, pārejas posmā ir tiesīgas pēc sava ieskata noteikt ieturējuma likmi (0–10 % apmērā no kopējā valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma), spēkā esamību.
2.
Būtībā iesniedzējtiesas prejudiciālais jautājums attiecas uz juridiskajām robežām, kuru ietvaros Eiropas Savienības likumdevējs ir tiesīgs deleģēt dalībvalstīm kopējās lauksaimniecības politikas (turpmāk tekstā – “KLP”) īstenošanu. Tabakas nozares gadījumā dalībvalstis ir izmantojušas dažādas pieejas attiecībā uz vienreizējo maksājumu shēmu ieviešanu un papildmaksājumu ieturējuma likmju līmeni, kas paredzēts Regulā Nr. 1782/2003.
3.
Jānorāda, ka šis ir viens no galvenajiem aspektiem saistībā ar KLP reformu, kas tika konkretizēta līdz ar tā dēvētās Agenda 2000 (
3
) pieņemšanu Eiropadomes 1999. gada 26. marta sanāksmē Berlīnē. Viens no galvenajiem šīs reformas mērķiem ir tai nozīmīgo Eiropas Savienības normu racionalizācija un vienkāršošana, bet vienlaikus arī politikas īstenošanas decentralizācija, paplašinot dalībvalstu un to reģionu rīcības brīvību (
4
).
II – Piemērojamās tiesību normas
A – Eiropas Savienības tiesības
4.
Regulas Nr. 1782/2003 64. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Vēlākais, līdz 2004. gada 1. augustam dalībvalsts var nolemt valsts vai reģionālā līmenī piemērot vienreizējo maksājumu shēmu, kas paredzēta 1. līdz 4. nodaļā, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā iedaļā.
2.   Atbilstīgi katras dalībvalsts izvēlei Komisija saskaņā ar 144. panta 2. punktā minēto procedūru nosaka maksimāli pieļaujamos daudzumus katram tiešajam maksājumam, kas minēts attiecīgi 66., 67., 68. un 69. pantā.
Minētā maksimālā summa ir vienāda ar katra tiešā maksājuma daļu 41. pantā minētajā valstij noteiktajā maksimālajā apjomā, un tā tiek reizināta ar samazinājuma procentuālajām daļām, ko dalībvalstis piemēro saskaņā ar 66., 67., 68. un 69. pantu.
Fiksētā maksimāli pieļaujamā daudzuma kopējo apjomu atskaita no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma, kas minēts 41. pantā, saskaņā ar 144. panta 2. punktā minēto procedūru.
[..]”
5.
Regulas Nr. 1782/2003 69. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis var saglabāt līdz pat 10 % no 41. pantā minētā valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma daļas, kas atbilst katrai VI pielikumā minētajai nozarei. [..]
Šādā gadījumā, ievērojot tā maksimāli pieļaujamā daudzuma robežas, kas noteikts saskaņā ar 64. panta 2. punktu, attiecīgā dalībvalsts katru gadu veic papildmaksājumu lauksaimniekiem tajā nozarē vai nozarēs, uz kuru(-ām) attiecas [ieturējums].
Papildmaksājumu piešķir par īpašiem lauksaimniecības veidiem, kas ir svarīgi vides aizsardzībai vai tās stāvokļa uzlabošanai, vai lauksaimniecības produktu tirdzniecības un kvalitātes uzlabošanai, ievērojot nosacījumus, kas jānosaka Komisijai saskaņā ar 144. panta 2. punktā minēto procedūru.”
6.
Pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 795/2004 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 795/2004”) (
5
), Komisija pieņēma noteikumus par Regulā Nr. 1782/2003 paredzētās vienreizējo maksājumu shēmas īstenošanu.
7.
Saskaņā ar Regulas Nr. 795/2004 48. pantu:
“1.   Regulas (EK) Nr. 1782/2003 69. pantā paredzēto papildmaksājumu piešķir, neskarot Regulas (EK) Nr. 1257/1999 37. panta 3. punktu un tā īstenošanas noteikumus, saskaņā ar šā panta 2. līdz 6. punktā minētajiem nosacījumiem.
2.   Maksājumu veic tikai lauksaimniekiem Regulas (EK) Nr. 1782/2003 2. panta a) punkta nozīmē neatkarīgi no tā, vai viņi ir iesnieguši pieteikumu par dalību vienreizējo maksājumu shēmā un vai viņiem ir tiesības uz maksājumu.
3.   “Nozarē vai nozarēs, uz kurām attiecas ieturējums” nozīmē, ka faktiski maksājumu var pieprasīt visi lauksaimnieki, kuri papildmaksājuma pieteikuma iesniegšanas laikā un saskaņā ar šajā pantā minētajiem nosacījumiem ražo produktus, kas attiecas uz Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VI pielikumā minēto nozari vai nozarēm.
4.   Ja maksājums attiecas uz tāda veida lauksaimniecību vai kvalitātes un realizācijas pasākumiem, attiecībā uz kuriem nav noteikta īpaša ražošana, vai ja uz ražošanu tieši neattiecas kāda nozare, maksājumu var paredzēt ar nosacījumu, ka ieturējumu veic visās Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VI pielikumā minētajās nozarēs un ka shēmā var piedalīties tikai lauksaimnieki, kuri darbojas jebkurā no minētajā pielikumā minētajām nozarēm.
5.   Ja Regulas (EK) Nr. 1782/2003 69. pantu piemēro reģionālā līmenī, ieturējumu aprēķina, pamatojoties uz maksājumu daļu attiecīgajās nozarēs attiecīgajā reģionā.
Dalībvalstis definē reģionu piemērotā teritoriālā līmenī un saskaņā ar objektīviem kritērijiem un tā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem un izvairītos no tirgus un konkurences traucējumiem.
6.   Attiecīgās dalībvalstis sniedz informāciju par maksājumu, ko tās plāno piešķirt, un jo īpaši par maksājuma piešķiršanas nosacījumiem un attiecīgajām nozarēm vēlākais līdz tā gada 1. augustam, kas ir pirms vienreizējo maksājumu shēmas pirmā piemērošanas gada.
Jebkādas izmaiņas pirmajā daļā minētajā paziņojumā veic vēlākais līdz attiecīgā gada 1. augustam un tās attiecas uz nākamo gadu. Tās tūlīt dara zināmas Komisijai, minot objektīvos kritērijus, kas pamato šādu izmaiņu veikšanu. Dalībvalsts tomēr nedrīkst mainīt ne attiecīgās nozares, ne ieturējuma procentuālo daļu.”
8.
Regula Nr. 1782/2003 tika atcelta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 73/2009”) (
6
).
B – Dalībvalsts tiesības
9.
Regula Nr. 1782/2003 un Regula Nr. 795/2004 valsts tiesībās tika transponētas ar diviem kopīgiem ekonomikas un finanšu ministra un lauksaimniecības attīstības un pārtikas ministra lēmumiem – 2005. gada 9. augusta ministriju koplēmumu Nr. 292464 (turpmāk tekstā – “2005. gada koplēmums”) (
7
), ar ko vispārīgi nosaka papildu administratīvos īstenošanas pasākumus un pasākumus vienreizējo maksājumu saņēmēju skaita un tiesību vērtības aprēķināšanai, un 2006. gada 8. augusta ministriju koplēmumu Nr. 49143 (turpmāk tekstā – “2006. gada koplēmums”) (
8
), ar ko konkrēti nosaka pasākumus (samaksas kārtība, maksājuma summa, maksājumu apliecinoši dokumenti) papildmaksājumu (ieturējumu par kvalitāti) veikšanai tabakas nozarē.
10.
2005. gada koplēmuma 16. pantā un I pielikumā ir noteikts procentuālais īpatsvars maksājumam (ieturējums par kvalitāti) par tabaku, proti, 2 % apmērā.
III – Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums
11.
2006. gada novembrī Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (Grieķijas Tabakas pārstrādes ražotāju asociācija, turpmāk tekstā – “asociācija”) vērsās pie Symvoulio tis Epikrateias ar lūgumu atcelt 2006. gada koplēmumu. Šīs tiesvedības kontekstā asociācija arī apstrīdēja 2005. gada koplēmuma tiesiskumu. Saskaņā ar asociācijas viedokli abi koplēmumi ir prettiesiski, ciktāl ar tiem tiek īstenots Regulas Nr. 1782/2003 69. pants, kas pats par sevi ir prettiesisks, jo ir pretrunā vairākām Eiropas Savienības Līgumu normām.
12.
Tieši šādos apstākļos Symvoulio tis Epikrateias, nebūdama pārliecināta par Regulas Nr. 1782/2003 69. panta spēkā esamību, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas Nr. 1782/2003 69. pants, saskaņā ar ko dalībvalstis ir tiesīgas, ievērojot 69. panta trešajā punktā noteiktos kritērijus, attiecībā uz ražotājiem paredzētajiem papildmaksājumiem noteikt dažādas ieturējuma procentuālās daļas (līdz 10 % no 41. pantā minētā valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma daļas), šīs pieļautās ieturējuma procentuālās daļas diferenciācijas dēļ ir saderīgs ar EKL 2., 32. un 34. pantu un to mērķiem – stabila ražotāju ienākumu apmēra nodrošināšanu un lauku rajonu uzturēšanu?”
13.
Asociācija, Grieķijas Republika, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija ir iesniegušas Tiesai savus rakstveida apsvērumus. Tās visas piedalījās 2012. gada 21. novembra tiesas sēdē.
IV – Analīze
A – Ievada piezīmes
14.
Ar Regulu Nr. 1782/2003 tika izveidoti kopīgi noteikumi attiecībā uz tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku (turpmāk tekstā – “KLP”) un konkrētām atbalsta shēmām lauksaimniekiem, un ar to tika grozīti vairāki iepriekšējie noteikumi. Tā bija viens no galvenajiem KLP reformai paredzētajiem juridiskajiem tekstiem, kura mērķis bija palielināt lauksaimniecības nozares konkurētspēju, veicināt uz tirgu orientētu, ilgtspējīgu lauksaimniecību un stiprināt lauku attīstības politiku (
9
).
15.
Būtībā Regula Nr. 1782/2003 paredz, ka, no vienas puses, līdz 2012. gadam tiek progresīvi samazinātas lauksaimniekiem piešķiramo tiešo maksājumu summas (11. pants) un, no otras puses, tiek ieviestas vienreizējo maksājumu shēmas (33.–71. pants).
1) Izskatāmā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu apjoms un priekšmets
16.
Pirmkārt, ir svarīgi noskaidrot Eiropas Savienības normu, kas attiecas uz izskatāmo lietu, piemērošanu ratione temporis. Tik tiešām – lai gan daži lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši savus apsvērumus, savā argumentācijā atsaucas uz dažām pašreiz spēkā esošajām Eiropas Savienības Līgumu normām, fakti, ar kuriem ir saistīta šī tiesvedība, attiecas uz laiku pirms Lisabonas līguma spēkā stāšanās. Turklāt, kā jau minēju, Regula Nr. 1782/2003 tika atcelta vēl pirms šīs dienas, pat ja tās iedarbība saglabājās arī pēc tam. Ņemot to vērā, uzskatu, ka pareizais lietas tiesiskais ietvars ir Eiropas Savienības tiesības, kas bija spēkā laikā, kad iesniedzējtiesā tika uzsākta tiesvedība.
17.
Ņemot to vērā, neuzskatu (kā detalizētāk paskaidrošu pēcāk), ka ar Lisabonas līgumu ieviestajiem grozījumiem būtu jebkāda ietekme uz šīs lietas juridisko vērtējumu. Pašlaik spēkā esošās Līgumu normas būtībā ir ekvivalentas vecajām normām vai arī tajās ir tikai kodificēti tiesību principi, kas ir vai nu atzīti judikatūrā, vai arī tieši formulēti citos tiesību instrumentos.
18.
Arī tam, ka Regula Nr. 1782/2003 un Regula Nr. 795/2004 starplaikā tika atceltas, šajā lietā nav nozīmes. Kā iesniedzējtiesa norāda savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un kā Komisija apstiprina savos apsvērumos, dienā, kad šī lieta tika iesniegta iesniedzējtiesā (2006. gada 13. novembris), Regulas Nr. 1782/2003 69. pantam joprojām bija iedarbība, un, konkrētāk, tajā paredzētie maksājumi tika veikti līdz pat 2010. gada jūnijam.
19.
Otrkārt, jāuzsver, ka visi lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav runas par to, vai ar Eiropas Savienības tiesībām ir saderīgi pasākumi, kurus Grieķijas valdība pieņēma, lai īstenotu Regulu Nr. 1782/2003 un Regulu Nr. 795/2004, un, konkrētāk, par 2005. gada koplēmuma un 2006. gada koplēmuma tiesiskumu. Tik tiešām, iesniedzējtiesa Tiesai nejautā vis par Eiropas Savienības tiesību normas interpretāciju, bet gan par tās spēkā esamību.
20.
Attiecīgi tas, vai Grieķijas valsts iestādes ir pareizi piemērojušas nozīmīgās Eiropas Savienības normas, nav šai tiesvedībai aktuāls jautājums. Tādēļ manā juridiskajā vērtējumā uzsvars tiek likts vienīgi uz Regulas Nr. 1782/2003 69. panta spēkā esamību.
21.
Treškārt, ir lietderīgi atgādināt, ka Eiropas Savienības kompetence lauksaimniecības jomā būtībā ir dalīta kompetence. Nesen pievienotajā LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā lauksaimniecība ir minēta to jomu vidū, kurās kompetence tiek dalīta starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm. Tiesību doktrīnā tiek diskutēts, turklāt padziļināti, vai un kādā mērā Lisabonas līgums šajā ziņā kaut ko ir izmainījis (
10
). Tomēr, manuprāt, tas pats par sevi nav nozīmīgs jautājums, jo pat pirms Lisabonas līguma Tiesa ir konsekventi spriedusi, ka jomās, kuras aptver tirgu kopīgā organizācija, dalībvalstīm ir sekundāras likumdošanas pilnvaras attiecībā uz situācijām, kurās nav piemērojamas Eiropas Savienības normas, vai kad šajās normās tiešā tekstā tām ir piešķirtas īstenošanas pilnvaras (
11
).
22.
Tas, ka lauksaimniecības politika ir joma, kurā gan Eiropas Savienībai, gan dalībvalstīm ir likumdošanas pilnvaras pieņemt juridiski saistošus aktus (
12
), izskatāmajā lietā nav mazsvarīgi. Kā izrietēja no bijušā EKL 5. panta (kas būtībā ir aizstāts ar LES 5. pantu), Eiropas Savienības pilnvaru izmantošanai šādā jomā ir piemērojams subsidiaritātes princips. Attiecīgi jomās, kas neietilpst tās ekskluzīvajā kompetencē, Eiropas Savienība rīkojas vienīgi tad, ja un ciktāl dalībvalstis nevar pietiekami sasniegt ierosinātās rīcības mērķus, un tos var labāk sasniegt Eiropas Savienības mērogā.
23.
Svarīgi ir tas, ka Eiropas Savienības normu īstenošanas tālāknodošana valsts vai attiecīgi reģiona vai pašvaldības pārvaldes iestādei ir pieļaujama arī ekskluzīvās kompetences jomās (
13
). Neatkarīgi no tā šāda tālāknodošana var iegūt pat vēl ievērojamāku statusu, ja tā notiek kādā no dalītās kompetences jomām. Tik tiešām – arī šajās jomās izvēlei par to, vai un attiecībā uz ko Eiropas Savienības likumdevējam īstenošana būtu jādeleģē iekšzemes valsts iestādēm, ir jābūt saderīgai ar subsidiaritātes principu.
24.
Tādēļ diez vai var apstrīdēt, ka lauksaimniecības jomā dalībvalstīm joprojām ir zināmas pilnvaras rīkoties paralēli Eiropas Savienībai. Konkrētāk, dalībvalstu valsts iestādes var rīkoties (un tām ir jārīkojas, ja to pieprasa Eiropas Savienība), lai piemērotu vai īstenotu šajā jomā pieņemtos Eiropas Savienības tiesību aktus (
14
). Attiecībā uz šiem jautājumiem atsaukšos arī uz ģenerāladvokātes Trstenjakas [Trstenjak] secinājumiem lietā Horvath, kuros viņa ir uzsvērusi, ka decentralizēta un diferenciēta likumdošana saskaņā ar KLP per se nav neatbilstīga tai nozīmīgajiem Eiropas Savienības Līgumu principiem (
15
).
25.
Tādēļ jautājums par spēkā esamību, kas tiek uzdots izskatāmajā lietā, var attiekties vienīgi uz veidu, kādā Regulas Nr. 1782/2003 69. pantā ir ietverta šāda deleģēšanas pakāpe, piešķirot dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, veicot papildmaksājumus KLP reformas ietvaros.
2) Atbalsta atsaiste no ražošanas
26.
Viens no galvenajiem šīs reformas aspektiem ir tā dēvētā atsaiste [decoupling] attiecībā uz tiešo atbalstu lauksaimniekiem: neskaitot dažus izņēmumus, maksājumi vairs netiek saistīti ar konkrētu ražošanu. Līdz ar to lauksaimnieki saņem tiešos maksājumus, kuru summas nav atkarīgas, piemēram, no audzēto graudaugu veida vai saražoto produktu apjoma.
27.
Atsaisti tieši minu tādēļ, ka, manuprāt, negatīvajai ietekmei uz Grieķijas tabakas nozari, par ko ir runa asociācijas apgalvojumā, ja tā tik tiešām pastāvētu, cēlonis būtu nevis Regulas Nr. 1782/2003 69. pantā paredzētais pasākums, bet gan atsaistes piemērošana tabakai.
28.
Asociācijas iesniegtajos apsvērumos, apstrīdot Regulas Nr. 1782/2003 69. panta spēkā esamību, uzsvars tiek likts uz to, ka rīcības brīvība, ko Eiropas Savienības likumdevējs ir piešķīris iekšzemes valsts iestādēm, ir pārāk plaša. Saskaņā ar tās viedokli, tas, ka ES likumdevējs ir atļāvis valsts pārvaldes iestādēm 10 % ietvaros brīvi lemt par procentuālo daļu no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma, kas ir ieturams un izmantojams papildmaksājumiem, neatbilst dažiem KLP pamatprincipiem un nepamatoti rada konkurences izkropļojumu. Galvenais ar šo rīcības brīvību saistītais iemesls nenovēršami ir tas, ka dažādas dalībvalstis izvēlas dažādu procentuālo daļu no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma. Līdz ar to tabakas ražotāji dažādās dalībvalstīs saņemtu atšķirīgas papildmaksājumu summas. Tiek apgalvots, ka Grieķija tā dēļ piedzīvo strauju tabakas ražošanas apjoma samazināšanos.
29.
Tomēr, kā Grieķijas valdība pareizi norāda savos rakstveida apsvērumos, šī argumentācija ir kļūdaina, ciktāl tā ir balstīta uz nepareizu pieņēmumu. Neatkarīgi no tā, ko varētu saprast ar terminu “papildmaksājumi”, šie maksājumi netiek pievienoti maksimālajai to maksājumu summai, kas var tikt veikti kā tiešie maksājumi. Vienkāršoti izsakoties, Regulas Nr. 1782/2003 69. pants ļauj dalībvalstīm tā vietā, lai izmaksātu visu atbalstu, ko lauksaimnieki ir tiesīgi saņemt kā tiešos maksājumus, maksāt šo summu kombinēti – daļēji kā tiešos maksājumus un daļēji kā papildmaksājumus. 69. panta pamatā bija ideja, ka dalībvalstis varētu izlemt, ja tās to vēlētos, nedaudz samazināt tiešos maksājumus visiem ražotājiem (apmēram līdz 10 %) un tādējādi izbrīvētos resursus lietot, veicot ierobežotu papildmaksājumu lauksaimniekiem ar zināmām konkrētām iezīmēm (
16
).
30.
Tomēr, šis atbalsta summas iedalījums tiešos maksājumos un iespējamos papildmaksājumos nekādi neietekmē kopējo ražotājiem maksājamo summu, ciktāl valstij noteiktais maksimāli pieļaujamais daudzums paliek nemainīgs (
17
). Piemēram, nozarēs, kas saņem atbalstu, ekonomiskā izteiksmē nav atšķirības, vai no konkrētas naudas summas, kas atbilst valstij noteiktajam maksimāli pieļaujamam daudzumam, kā tiešie maksājumi tiek izmaksāti 98 %, bet kā papildmaksājumi – 2 % vai kā tiešie maksājumi tiek izmaksāti 90 %, bet kā papildmaksājumi – 10 %, lai gan tas var ietekmēt atbalsta sadalījumu nozarē.
31.
Tas tā it īpaši ir Grieķijā, jo Grieķijas valdība ir paudusi viedokli, ka visi tabakas ražotāji, kas darbojas tās teritorijā, bija izpildījuši papildmaksājumu piešķiršanas nosacījumus, un kā tādi šie maksājumi nonāca pie tiem pašiem ražotājiem, kas, ja papildmaksājumi nepastāvētu, šo naudu būtu saņēmuši kā daļu no tiešajiem maksājumiem.
32.
Tādēļ šķiet, ka asociācijas argumenti ir nevietā. Nešķiet, ka apgalvotais konkurences izkropļojums vai tabakas ražošanas samazināšanās būtu apstrīdētā pasākuma rezultāts. To, lai gan netieši, tiesas sēdē apstiprināja arī asociācijas pārstāvis.
33.
Drīzāk rodas iespaids, ka būtu jāapšauba lauksaimnieku atbalsta atsaistes lietderīgums un, proti, divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, atsaistes daļējas īstenošanas, kādu pieļauj Regulas Nr. 1782/2003 64. pants, rezultāts būtu atšķirīga attieksme pret ražotājiem dažādās dalībvalstīs. Otrkārt, atsaiste mazinātu tabakas ražotāju ieinteresētību turpināt kultivēt šo produktu, un tas savukārt izraisītu tabakas ražošanas samazināšanos Grieķijā, kas negatīvi ietekmētu asociācijas pārstāvētās Grieķijas tabakas pārstrādes nozares intereses.
34.
Tomēr tam, vai šie apgalvojumi ir pareizi, izskatāmajā lietā nav nozīmes, jo nedz atsaiste kā tāda, nedz tās daļēja īstenošana saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 64. pantu nav izskatāmās tiesvedības priekšmets. Turklāt šķiet, ka asociācijas argumentiem par šo jautājumu trūkst cerētās iedarbības. KLP nav mērķa garantēt, ka konkrēta lauksaimniecības produkta ražošana nemainīgi tiktu uzturēta vairāku gadu garumā. Faktiski gan pirms, gan pēc KLP reformas stāvoklis varētu būt bijis pretējs (
18
).
35.
Turklāt, kā teikts Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 28. apsvērumā, lai lauksaimniekiem dotu brīvu izvēli, ko kultivēt uz viņu zemes, vienreizējam maksājumam nav jābūt atkarīgam no nosacījuma par kāda konkrēta produkta ražošanu.
36.
Izskaidrojis šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu apjomu, tagad pievērsīšos Regulas Nr. 1782/2003 69. panta spēkā esamības izvērtēšanai. Šajā ziņā var konstatēt, ka Symvoulio tis Epikrateias apšauba šīs normas saderību ar Eiropas Savienības tiesībām, balstoties tikai uz trim atsevišķiem pamatiem, proti: i) EKL 34. pantu kopsakarā ar EKL 2. pantu; ii) EKL 32. pantu un iii) mērķi – “nodrošināt ražotājiem stabilus ienākumus” un “uzturēt lauku rajonus”. Tomēr savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos asociācija, lai atbalstītu savu apgalvojumu, ka izskatāmā norma nav spēkā, norāda arī uz dažiem papildu pamatiem.
37.
Vispirms izvērtēšu iespējamo spēkā neesamības pamatu, kas izvirzīts iesniedzējtiesas lēmumā. Pēc tam pievērsīšos papildu argumentiem, kurus izvirzījusi asociācija, ciktāl tie ir pietiekami saistīti ar šīs tiesas minētajiem apsvērumiem. Tomēr neuzskatu, ka Tiesai savā spriedumā būtu jāizskata argumenti, kas tika izvirzīti Symvoulio tis Epikrateias tiesvedībā un kas jau ir tikuši noraidīti.
B – Iespējamais spēkā neesamības pamats
1) EKL 2. un 34. pants
38.
Būtībā Symvoulio tis Epikrateias Tiesai jautā, vai Regulas Nr. 1782/2003 69. pants nav saderīgs ar EKL 34. pantu (tagad – LESD 40. pants) kopsakarā ar EKL 2. pantu (tagad – LESD 3. pants), ar ko tika izveidots kopīgs lauksaimniecības produktu tirgus (
19
).
39.
Asociācija uzskata, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. panta piemērošanas rezultātā tiktu izkropļota konkurence starp šā produkta ražotājiem dažādās dalībvalstīs, jo ražotāji, kuru dalībvalsts nosaka zemu ieturējuma procentuālo daļu, tiktu nostādīti neizdevīgākā stāvoklī attiecībā pret ražotājiem, kas atrodas citās dalībvalstīs, kurās šī procentuālā daļa ir noteikta augstākā līmenī. Turklāt tas radītu diskrimināciju starp ražotājiem un patērētājiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs.
40.
Vispirms atgādināšu, ka EKL 34. panta 2. punkts, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju KLP kontekstā, ir tikai konkrēta izpausme vispārīgajam vienlīdzīgas attieksmes principam, kas paredz, ka līdzīgās situācijās nedrīkst rīkoties atšķirīgi un atšķirīgās situācijās nedrīkst rīkoties līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnojama (
20
). Ievērojot šo principu, Eiropas Savienības likumdevējs Regulā Nr. 1782/2003 ir iestrādājis vairākas normas, kuru nolūks ir nodrošināt atšķirīgu attieksmi situācijās, kad konkrēta produkta (
21
) vai ģeogrāfiskās telpas dēļ (
22
) ir vajadzīgs konkrēts regulējums.
41.
Atgriežoties pie asociācijas izvirzītajiem argumentiem, jau sākumā var teikt, ka minēto iemeslu dēļ tos neuzskatu par pārliecinošiem. Nozares lauksaimniekiem paredzēto maksājumu kopējā summa katrā valstī būtībā paliek tāda pati neatkarīgi no tā, vai iekšzemes valsts iestādes izlemj izmantot Regulas Nr. 1782/2003 69. pantā ietverto iespēju ieviest papildmaksājumus un, ja tas tiek darīts, tad šajā nolūkā noteikt arī ieturējumu līmeni. Dažas būtiskas atšķirības varētu rasties tikai sadalījuma katras valsts ietvaros dēļ (lai arī ne Grieķijas tabakas lauksaimniecības nozarē): daži ražotāji varētu iegūt tikai tiešos maksājumus, savukārt citi – saņemt arī papildmaksājumus.
42.
Katrā ziņā uzskatu, ka apgalvotā atšķirība attieksmē, ko rada apstrīdētās normas piemērošana, būtu objektīvi pamatota un, tādējādi, nedz būtu uzskatāma par Eiropas Savienības tiesībās aizliegtu diskrimināciju, nedz arī izraisītu nepamatotu konkurences izkropļošanu.
43.
Attiecībā uz pirmo aspektu vēlos uzsvērt, ka Tiesa jau ir spriedusi, ka tas, ka pasākuma veikšana kopīgas tirgus organizācijas kontekstā dažiem ražotājiem var radīt atšķirīgas sekas to konkrēto ražošanas vai izvietojuma apstākļu dēļ, nevar tikt uzskatīta par Līgumā aizliegtu diskrimināciju, ja izvērtēšana tiek balstīta uz objektīviem kritērijiem un ir pielāgota vienotajai kopīgās tirgus organizācijas darbībai (
23
). Līdzīgā kārtā Tiesa ir atbalstījusi viedokli, ka situācija dažādās dalībvalstīs ne vienmēr ir līdzīga un ka ar to var attaisnot dažādu dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirības nozīmīgajos tiesību aktos attiecībā uz šo dalībvalsti vai konkrētiem ražotājiem tās teritorijā (
24
).
44.
Visbeidzot, jau minētajā lietā Horvath Tiesa, pirmkārt, ir atgādinājusi tās pastāvīgo judikatūru (
25
), saskaņā ar ko diskriminācijas aizliegumā, kas ir vispārējs Eiropas Savienības tiesību princips, nav runas par jebkādām atšķirībām attieksmē dažādu dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirību dēļ, kamēr vien šie tiesību akti vienādi ietekmē visas personas, uz kurām tie attiecas. Otrkārt, Tiesa ir norādījusi uz šīs judikatūras iedarbību, secinādama, ka, ja dalībvalsts konstitucionālajā sistēmā paredzēts, ka dažādām reģionālajām pārvaldes iestādēm ir nododamas likumdošanas pilnvaras, tad tikai tas vien, ka minētās pārvaldes iestādes ir pieņēmušas atšķirīgus standartus KLP kontekstā, nav uzskatāms par diskrimināciju, kas būtu pretrunā Eiropas Savienības tiesībām (
26
).
45.
Šīs lietas apstākļos nesaskatu iemeslu, kādēļ būtu jāatkāpjas no šiem principiem. Konkrētāk, uzskatu, ka Tiesas argumentācija lietā Horvath ir mutatis mutandis piemērojama arī izskatāmajai lietai. Manuprāt, no apstākļa vien, ka lietā Horvath katrā dalībvalstī patstāvīgi pieņemtie tiesību akti, īstenojot Eiropas Savienības normas, bija dažādās attieksmes iemesls, bet izskatāmajā lietā tās būtu loģiskas sekas rīcības brīvībai, ko Eiropas Savienības likumdevējs ir tieši atstājis dalībvalstu valsts pārvaldes iestāžu ziņā, neizriet citāds secinājumus.
46.
Attiecībā uz otro aspektu saistībā ar konkurences izkropļošanu var konstatēt, ka Tiesa, pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru, lietā Vodafone ir atzinusi, ka “[Kopienu likumdevējam ir atstāta] plaša rīcības brīvība tam piešķirto pilnvaru īstenošanā jomās, kurās tam ir jāizdara izvēle ar politiku, ekonomiku vai sociālām lietām saistītos jautājumos un kurās tam ir jāveic sarežģīts novērtējums. [..] Katrā ziņā, pat šādas rīcības brīvības esamības gadījumā Kopienu likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem. Turklāt, izvērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie mērķi var pamatot saimnieciski negatīvas sekas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem subjektiem” (
27
).
47.
Pat ja šajā lietā ar izskatāmo pasākumu dažiem ražotājiem tiktu radītas nelabvēlīgas sekas, manuprāt, nekas neliecina, ka Eiropas Savienības likumdevējs savu lēmumu piešķirt dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību Regulas Nr. 1782/2003 69. panta īstenošanā nebūtu balstījis uz stabila un objektīva pamata vai ka šīs nelabvēlīgās sekas nebūtu attaisnojamas, piemēram, ar mērķi nodrošināt nevainojamu pāreju starp abām KLP sistēmām vai sniegt atbalstu, kas pielāgots valsts nosacījumiem vai vajadzībām.
48.
Šajā ziņā var konstatēt, ka Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 33. un 34. apsvērumā ir izskaidroti iemesli, kādēļ Eiropas Savienības likumdevējs ieviesa dažas konkrētas normas, piemēram, par 69. panta īstenošanu reģionālā mērogā un tā fakultatīvu īstenošanu. Turklāt asociācija nav izvirzījusi nekādus argumentus, kas liktu ievērojami apšaubīt sasniedzamos mērķus vai loģiku un kritērijus, uz kuriem likumdevējs balstījās, izstrādājot šīs normas.
2) EKL 32. pants
49.
Asociācija būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. pants ir pretrunā EKL 32. pantam (
28
) (tagad – LESD 38. pants). Tas tādēļ, ka, atļaujot dalībvalstīm brīvi (bez kritērijiem vai priekšnosacījumiem) noteikt ieturējumu procentuālo daļu no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma, kas tām būs pieejams, lai atbalstītu produktu, kas tāpat kā jēltabaka ir pakļauts kopīgai tirgus organizācijai, būtībā varot izbeigt šā produkta tirgus kopīgo organizāciju. Citiem vārdiem, Regulas Nr. 1782/2003 69. pants būtībā “renacionalizējot” lauksaimniecības politiku, tādējādi apejot iekšējam tirgum un KLP piemērojamos pamatprincipus.
50.
Šis arguments nepārliecina. Manuprāt, nav iedomājami, ka rīcības brīvība, kas dalībvalsts valsts iestādēm ir piešķirta attiecībā uz iespēju piešķirt papildmaksājumus un noteikt ar tiem saistītā ieturējuma līmeni (līdz 10 % no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma), varētu negatīvi ietekmēt jebkuru pamatprincipu, kas piemērojams KLP vai iekšējam tirgum.
51.
Tieši pretēji – tas, ka valsts pārvaldes iestādēm ir piešķirta zināma rīcības brīvība lemt par pasākumiem, kas var būt piemēroti, lai Eiropas lauksaimniecības tirgum jūtīgā laikposmā nodrošinātu nevainojamu [KLP] pāreju, šķiet, pilnīgi atbilst tiesību principam, kas tagad ir ietverts LESD 39. panta 2. punktā. Šī norma paredz, ka likumdevēji tostarp ņem vērā “lauksaimniecības īpatnības, ko rada lauksaimniecības sociālā struktūra un dažādu lauksaimniecības reģionu struktūras un dabas apstākļu atšķirības”. Vajadzība atļaut dalībvalstīm šādu rīcības brīvību faktiski ir uzsvērta Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 33. apsvērumā.
52.
Ņemot to vērā, nebūtu atzīstams, ka ir acīmredzami kļūdaini uzskatīt, ka valsts iestādes atrodas labākā situācijā, lai pieņemtu lēmumus, kas var attiekties, piemēram, uz ieturējuma likmi attiecībā uz papildmaksājumiem vai konkrētu lauksaimniecības veidu identificēšanu, kuriem tās teritorijā ir vajadzīgi šādi maksājumi. Tas nenozīmē “renacionalizēt” KLP, bet gan tikai pilnvaru ierobežotu deleģēšanu dalībvalsts valsts iestādēm, lai īstenotu konkrētus noteikumus, ko Eiropas Savienības likumdevējs ir atzinis par piemērotiem pārejas laikam starp veco KLP un tās pārstrādāto versiju.
53.
Reformas kopējā shēmā, kas tika ieviesta ar Regulu Nr. 1782/2003, 69. pantu varētu uzskatīt par sekundāras nozīmes normu. Ar to tika ieviesta tikai iespēja tiešos maksājumus kombinēt ar dažiem ierobežota apjoma papildmaksājumiem. Turklāt šī iespēja ir atkarīga no vairākiem nosacījumiem – gan procesuāliem, gan materiāltiesiskiem, kas izklāstīti gan pašā 69. pantā, gan Regulas Nr. 795/2004 48. pantā.
54.
Konkrētāk, Regulas Nr. 795/2004 48. pantā ir noteikti svarīgi aizsardzības līdzekļi, kas paredz, ka ir vajadzīgs, lai dalībvalstis pieņemtu lēmumus saskaņā ar objektīviem kritērijiem un rīkotos “tā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem un novērstu tirgus un konkurences izkropļošanu”. Turklāt šīs normas pilnvaro Komisiju cieši uzraudzīt, kā dalībvalsts valsts iestādes veic papildmaksājumus, tām nosakot virkni paziņošanas pienākumu (
29
).
55.
Tādēļ pilnvaras, kuras dalībvalstis īsteno saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 69. pantu, ir gan ierobežotas ex ante, gan ir pakļautas ex post kontrolei.
56.
Balstoties uz iepriekš teikto, uzskatu, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. pants nav pretrunā EKL 32. pantam.
3) Mērķi – “nodrošināt ražotājiem stabilus ienākumus” un “uzturēt lauku rajonus”
57.
Iesniedzējtiesa arī jautā, vai Regulas Nr. 1782/2003 69. pants ir pretrunā mērķiem – “nodrošināt ražotājiem stabilus ienākumus” un “uzturēt lauku rajonus”. Asociācija apgalvo, ka izskatāmā norma liedz lauksaimniekiem stabilus ienākumus, kas savukārt izraisa tabakas kultivēšanas apjomu strauju samazināšanos un kultivējamās zemes atstāšanu novārtā.
58.
Attiecībā uz pirmo iesniedzējtiesas minēto mērķi pieņemu, ka īstenībā šīs tiesas nolūks ir atsaukties uz mērķi, kas minēts EKL 33. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – LESD 39. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – “panākt pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem”.
59.
Šajā ziņā vispirms vēlos konstatēt, ka iesniedzējtiesas lietotais termins “stabils” nav vienlīdzīgs ar Līguma tekstā ietverto terminu “pietiekami augsts” (
30
). Šīs terminoloģijas atšķirības nav mazsvarīgas, jo Eiropas Savienības likumdevējam nav pienākuma garantēt, ka lauksaimnieku dzīves līmenis laika gaitā paliks nemainīgs. Pretējā gadījumā likumdevēja rīcības brīvība ieviest jebkādas izmaiņas KLP politikā būtu ievērojami ierobežota (
31
).
60.
Turklāt Līgumos nav prasīts, lai pietiekami augsts dzīves līmenis tiktu nodrošināts, veicot viena un tā paša produkta pastāvīgu kultivēšanu. Citiem vārdiem, nepastāv nepieciešama saikne starp dzīves līmeni un jebkura konkrēta produkta kultivēšanu.
61.
Tādēļ EKL 33. pants negarantē, ka konkrēta lauksaimniecības produkta ražošana būtu jāuztur nemainīgi gadu pēc gada, nemaz nerunājot par vienas konkrētas dalībvalsts tirgu.
62.
Starp citu, var konstatēt, ka arī EKL 33. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais mērķis stabilizēt tirgu neļauj saprast, ka ražošanai būtu jābūt nemainīgi stabilai (
32
). Īstenībā šai normai ir plašāka nozīme; tā nav ierobežota tikai ar saražoto apjomu, bet vispārīgi aptver lauksaimniecības produktu saimniecisko situāciju (
33
).
63.
Asociācija savā argumentācijā atsaucas uz apgalvoto tiesisko aizsardzību, kas tabakai esot tādēļ, ka tā ir iekļauta EKL I pielikumā (tagad – LESD I pielikums). (
34
) Tomēr faktiski tas, ka tabaka figurē I pielikumā iekļautajā produktu sarakstā, nozīmē tikai to, ka uz to attiecas KLP. Ar I pielikumu tajā minētajiem produktiem nav piešķirts nekāds speciāls statuss vai aizsardzība.
64.
Var secināt, ka neviens no KLP mērķiem neļauj saprast, ka konkrēta produkta ražošanai vai tās atbalstam būtu jāpaliek nemainīgam. Tieši pretēji – viens no KLP reformas mērķiem ir veicināt vairāk uz tirgu orientētu un konkurētspējīgu lauksaimniecības nozari. Tā kā atbalsts lauksaimniekiem vairs nav saistīts ar konkrēta produkta ražošanu, lauksaimnieki tagad var mainīt ražošanu, lai pielāgotos tirgus tendencēm un ātrāk un efektīvāk reaģētu uz mainīgajām klientu vajadzībām un prasībām gan ES, gan ārpus ES (
35
).
65.
Par otro aspektu, kas attiecas uz lauku rajonu uzturēšanu, var konstatēt, ka Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 3. apsvērumā ir ietverta atsauce uz vienu no tās mērķiem – novērst lauksaimniecības zemes atstāšanu novārtā. Manuprāt, šāds mērķis ir pilnīgi saderīgs ar EKL 33. pantā minētajiem mērķiem un, šķiet, gandrīz dabiski izriet no minētā mērķa nodrošināt pietiekami augstu dzīves līmeni lauksaimniecībā iesaistītajām personām (
36
).
66.
Tomēr vēlreiz jāatgādina, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. pantā paredzētais pasākums un elastība, ko Eiropas Savienības likumdevējs ir piešķīris iekšzemes valsts iestādēm, lai to īstenotu valsts mērogā, šķiet, nekādi neietekmē to, ka Grieķijā zeme tiekot atstāta novārtā. Ir skaidrs, ka attiecīgie tabakas lauksaimnieki būtībā saņem tās pašas naudas līdzekļu summas – ar vai bez papildmaksājumiem un neatkarīgi no ieturējuma likmes, ko izvēlējusies Grieķijas valdība.
67.
Papildu arguments, ko asociācija min savos rakstveida apsvērumus, bet kas nav minēts Symvoulio tis Epikrateias iesniegtajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, arī attiecas uz EKL 33. pantu.
68.
Asociācija apgalvo, ka, ciktāl tas izraisa ievērojamu tabakas kultivēšanas samazināšanos Grieķijā, Regulas Nr. 1782/2003 69. pants radot ilgtermiņa strukturālu nelīdzsvarotību tirgū. Tas esot pretrunā principam, saskaņā ar kuru KLP ietvaros likumdevējiem ir jāsaskaņo visi EKL 33. pantā izklāstītie mērķi un vienu no tiem uz pārējo rēķina var izcelt vienīgi tad, ja runa ir par pagaidu pasākumiem.
69.
Šim argumentam pievērsīšos tikai informācijas pilnīguma pēc. Pagaidām atgādināšu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru tiek atzīts, ka Eiropas Savienības likumdevējam ir plaša rīcības brīvība jautājumos, kuri attiecas uz kopējo lauksaimniecības politiku, kas atbilst politiskajai atbildībai, ko piešķir LESD 40.–43. pants. Līdz ar to tiesas kontrole var izpausties tikai tā, ka ir iespējams pārliecināties, vai apskatāmo pasākumu par spēkā neesošu nepadara kāda acīmredzama kļūda vai pilnvaru pārsniegšana, un par to, vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi tai piešķirto izvērtēšanas pilnvaru robežas (
37
). Turklāt Tiesa ir skaidrojusi, ka EKL 33. pantā minētie KLP mērķi nav jāsasniedz vienlaikus un vienā un tajā pašā veidā vai ar visiem KLP ietvaros veiktajiem pasākumiem (
38
). Tiesa ir arī spriedusi, ka, lai sasniegtu KLP mērķus, Eiropas Savienības iestādēm ir jānodrošina, ka pastāvīgi tiek veikta saskaņošana, ja to prasa jebkādas pretrunas starp jebkuru šo atsevišķo mērķi, tomēr ar nosacījumu, ka šāda saskaņošana nepadara neiespējamu pārējo mērķu sasniegšanu (
39
).
70.
Pievēršoties izskatāmajai lietai, manuprāt, nav pamata uzskatīt, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. pants būtu pretrunā kādam no EKL 33. pantā minētajiem mērķiem. Nav arī pamata apšaubīt šo mērķu sasniegšanas iespējas. Turklāt nav konstatējams pamats apgalvojumam, ka Eiropas Savienības likumdevējs savas pilnvaras līdzsvarot šos dažādos mērķus būtu pārsniedzis ar to, ka tika pieņemts lēmums par papildmaksājumu noteikumiem. Turklāt jau sākumā bija paredzēts, ka 69. pantā ir runa tikai par pagaidu pasākumu (
40
); pants faktiski tika atcelts, kad visa Regula Nr. 1782/2003 kā tāda tika aizstāta ar Regulu Nr. 73/2009.
71.
Visbeidzot, asociācija savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka ar Regulas Nr. 1782/2003 69. pantu tiek pārkāpti ES tiesību vispārīgie pamatprincipi, piemēram, samērīguma princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
72.
Arī šim jautājumam pievēršos tikai informācijas pilnīguma pēc. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips paredz, ka Eiropas Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus. Ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, tad ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, kā arī radītajām neērtībām ir jābūt samērīgām ar mērķiem, kurus ir paredzēts sasniegt (
41
). Ciktāl tas attiecas uz iepriekš minēto nosacījumu atbilstības izskatīšanu tiesā saistībā ar KLP, Eiropas Savienības likumdevējam ir plašas pilnvaras. Līdz ar to, kā jau iepriekš tika minēts, šajā jomā veikta pasākuma tiesiskumu var ietekmēt vienīgi tas, ja pasākums ir acīmredzami nepiemērots mērķim, ko kompetentā iestāde vēlas sasniegt (
42
).
73.
Taču Regulas Nr. 1782/2003 69. pants nav tāds gadījums. Kā jau paskaidroju, nedz regulai kopumā, nedz šai konkrētajai normai nav mērķa nodrošināt pastāvīgu tabakas ražošanu Grieķijā tādā apjomā, kāds pastāvēja pirms tās stāšanās spēkā. Nav arī tā, ka šī norma šķistu acīmredzami nepiemērota, lai sasniegtu vispārīgos mērķus, kas attiecībā uz KLP ir noteikti Līgumos, vai arī mērķus, kas konkretizēti pašā regulā. Un visbeidzot, nešķiet, ka izskatāmajai normai būtu jebkāda ietekme uz lauksaimniecības zemes atstāšanu novārtā.
74.
Attiecībā uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu Tiesa ir skaidrojusi, ka tirgotāji nevar paļauties uz pašreizējās situācijas saglabāšanu, kas var tikt grozīta, Eiropas Savienības iestādēm īstenojot savu diskrecionāro varu, it īpaši tādā jomā kā tirgus kopīgā organizācija, kuras mērķis tiek pastāvīgi pielāgots atbilstoši ekonomisko apstākļu pārmaiņām (
43
). Turklāt Tiesa arī ir norādījusi, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips var tikt izmantots pret Eiropas Savienības normām vienīgi tiktāl, ciktāl Eiropas Savienība pati iepriekš ir radījusi situāciju, kas var radīt tiesisko paļāvību (
44
), ja attiecīgajai personai ir ticis sniegts precīzi formulēts apsolījums (
45
).
75.
Izskatāmajā lietā ir acīmredzams, ka Eiropas Savienības iestādes Grieķijas tabakas pārstrādātājiem nesniedza nekādus solījumus par iepriekšējās ražotāju atbalsta sistēmas turpmāku pastāvēšanu vai, konkrētāk, par veidu, kādā tiks reglamentēti papildmaksājumi. Tāpat ir skaidrs, ka izvēle, ko Eiropas Savienības likumdevējs izdarīja attiecībā uz vienu konkrētu lauksaimniecības produktu, proti, kokvilnu, neļauj pieņemt, ka tāda pati izvēle tiks izdarīta attiecībā uz jebkuru citu produktu, tostarp tabaku.
V – Secinājumi
76.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Symvoulio tis Epikrateias uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Izvērtējot prejudiciālo jautājumu, netika konstatēti apstākļi, kas ietekmētu Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, 69. panta spēkā esamību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Regula, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp.).
(
3
)	Komisijas ziņojums “Agenda 2000: for a stronger and wider Union”, COM(97) 2000, Bulletin of the European Union [Eiropas Savienības Biļetens], papildinājums 5/97 (turpmāk tekstā – “Agenda 2000”). Skat. it īpaši šā ziņojuma III daļu.
(
4
)	Skat. Agenda 2000, 28. lpp.
(
5
)	Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV L 141, 1. lpp.).
(
6
)	2009. gada 19. janvāra Regula, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 30, 16. lpp.). Arī Regula Nr. 795/2004 vairs nav spēkā, jo tā tika atcelta ar Komisijas 2009. gada 29. oktobra Regulu (EK) Nr. 1120/2009, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienotā maksājuma shēmu, kura paredzēta III sadaļā Padomes Regulā (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV L 316, 1. lpp.).
(
7
)	FEK B 1122.
(
8
)	FEK B 1333.
(
9
)	Skat. Eiropas Komisijas priekšlikuma Padomes regulai paskaidrojuma rakstu A long‑term policy perspective for sustainable agriculture [Ilgtspējīgas lauksaimniecības ilgtermiņa politikas perspektīva], COM(2003) 23, galīgā redakcija, 1. lpp.
(
10
)	Skat., piemēram, Bianchi, D., La Politique Agricole Commune (PAC) – Toute la PAC, Rien d’autre que la PAC!, Bruylant, 2006, 92.–95. lpp.
(
11
)	Tostarp skat. 1984. gada 7. februāra spriedumu lietā 237/82 Jongeneel Kaas u.c. (Recueil, 483. lpp., 13. un 16. punkts), 1985. gada 3. oktobra spriedumu lietā 207/84 De Boer (Recueil, 3203. lpp., 26.–29. punkts), 1986. gada 18. septembra spriedumu lietā 48/85 Komisija/Vācija (Recueil, 2549. lpp., 12. punkts) un 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C-118/02 Industrias de Deshidratación Agrícola (Recueil, I-3073. lpp., 19. punkts).
(
12
)	Šī frāze tagad ir kodificēta LESD 2. panta 2. punktā.
(
13
)	Skat. LESD 2. panta 1. punktu.
(
14
)	Skat. LESD 291. panta pašreizējo redakciju, ar kuru būtībā tiek aizstāts EKL 202. panta trešais ievilkums un kodificēta Deklarācija Nr. 43 attiecībā uz Protokolu par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu.
(
15
)	Secinājumi 2009. gada 16. jūlija spriedumam lietā C-428/07 Horvath (Krājums, I-6355. lpp., 90.–94. punkts).
(
16
)	Īstenībā 69. pantā runa ir par atbalstu “īpašiem lauksaimniecības veidiem, kas ir svarīgi vides aizsardzībai vai tās stāvokļa uzlabošanai, vai lauksaimniecības produktu tirdzniecības un kvalitātes uzlabošanai”.
(
17
)	Skat. it īpaši Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 31. apsvērumu.
(
18
)	Piemēram, spriedumā lietā Hauer Tiesa atbalstīja viedokli, ka norma, kas aizliedz jaunu vīnogulāju stādīšanu uz ierobežotu laiku, bija attaisnojama ar vispārējo interešu mērķiem – tūlītēju pārprodukcijas samazināšanu un ilgākā termiņā – Eiropas vīna nozares restrukturizācijas sagatavošanu (skat. 1979. gada 13. decembra spriedumu lietā 44/79 (Recueil, 3727. lpp., 17.–33. punkts). Traktējot vispārīgāk, par Eiropas Kopienas centieniem novērst konkrētu lauksaimniecības produktu pārprodukciju 1970. un 1980. gados skat. Usher, J.: EC Agricultural Law, 2. izd., Oxford University Press, 2001, 34.–39. lpp.
(
19
)	Saskaņā ar EKL 2. pantu “[n]odibinot kopēju tirgu [..], kā arī īstenojot kopēju politiku vai [..] darbības, Kopienas uzdevums ir visā Kopienā veicināt harmonisku, līdzsvarotu un noturīgu saimnieciskās darbības attīstību, [..] paaugstināt dzīves līmeni un dzīves kvalitāti, kā arī panākt ekonomisko un sociālo kohēziju un solidaritāti starp dalībvalstīm”. EKL 34. pantā ir paredzēta lauksaimniecības tirgu kopīga organizācija, kuras izpausmes formas ir kopīgi konkurences noteikumi, dažādo valstu tirgus organizāciju obligāta koordinācija vai Eiropas tirgus organizācija. Kopīgā organizācija var ietvert konkrētu atbalstu dažādu produktu ražošanai un tirgvedībai (mārketingam). Kopīgā organizācija nepieļauj ražotāju un patērētāju diskrimināciju Kopienā.
(
20
)	Tostarp skat. 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 203/86 Spānija/Padome (Recueil, 4563. lpp., 25. punkts), 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-15/95 EARL de Kerlast (Recueil, I-1961. lpp., 35. punkts) un 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-273/04 Polija/Padome (Krājums, I-8925. lpp., 86. punkts).
(
21
)	Tostarp skat. 66. pantu (Maksājumi par laukaugiem), 67. pantu (Maksājumi par aitu un kazu gaļu), 68. pantu (Maksājumi par liellopu gaļu), 76.–78. pantu (Piemaksa par proteīnaugiem), 79.–82. pantu (Kultūratkarīgais maksājums par rīsiem), 83.–87. pantu (Platībatkarīgie maksājumi par riekstiem), 88.–92. pantu (Atbalsts par kultūraugiem ar augstu enerģētisko vērtību), 93. un 94. pantu (Atbalsts par cietes kartupeļiem) un 95.–97. pantu (Piena ražošanas piemaksa un papildmaksājums).
(
22
)	Piemēram, 10. panta 5. punkts un 70. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kuros ietverti daži speciāli noteikumi lauksaimniekiem Francijas aizjūras departamentos, Azoru un Madeiras salās, kā arī Kanāriju un Egejas salās, un 98. pants par speciālo reģionālo atbalstu laukaugu sējumiem Somijā un Zviedrijā uz ziemeļiem no 62. paralēles.
(
23
)	Skat. 1985. gada 9. jūlija spriedumu lietā C-179/84 Bozzetti (Recueil, 2301. lpp., 34. punkts).
(
24
)	Skat., piemēram, spriedumu lietā Spānija/Padome, 25.–30. punkts; 1990. gada 21. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C-267/88 līdz C-285/88 Wuidart u.c. (Recueil, I-435. lpp., 30. punkts), 1997. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-22/94 Irish Farmers Association u.c. (Recueil, I-1809. lpp., 32.–37. punkts) un spriedumu lietā Polija/Padome (iepriekš minēts, 86.–88. punkts).
(
25
)	Šajā ziņā skat. 1979. gada 3. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no 185/78 līdz 204/78 van Dam u.c. (Recueil, 2345. lpp., 10. punkts), 1996. gada 1. februāra spriedumu lietā C-177/94 Perfili (Recueil, I-161. lpp., 17. punkts) un 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-403/03 Schempp (Krājums, I-6421. lpp., 34. punkts).
(
26
)	47.–58. punkts.
(
27
)	2010. gada 8. jūnija spriedums lietā C-58/08 Vodafone u.c. (Krājums, I-4999. lpp., 52. un 53. punkts).
(
28
)	Saskaņā ar EKL 32. pantu lauksaimniecības produktu kopējā tirgus darbībai un attīstībai jānorit reizē ar kopējas lauksaimniecības politikas izveidi, kuras priekšmets darbību un produktu ziņā ir definēts tajā pašā Līguma pantā.
(
29
)	Jāmin arī tas, ka Regulas Nr. 1782/2003 64. panta 3. punktā paredzēts, ka Komisija konkrētā laikposmā “iesniedz Padomei ziņojumu, kam vajadzības gadījumā pievienoti atbilstoši priekšlikumi, par iespējamām sekām – tirgus un strukturālās attīstības izteiksmē –, kas var rasties, dalībvalstīm izmantojot” tostarp tās pašas regulas 69. pantā paredzēto izvēles iespēju.
(
30
)	Šis pats termins tiek lietots arī Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 21. apsvērumā.
(
31
)	Šajā ziņā skat. 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C-331/88 Fedesa (Recueil, I-4023. lpp., 26. punkts).
(
32
)	Skat., piemēram, 1973. gada 13. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 63/72 līdz 69/72 Werhahn
Hansamühle u.c./Padome (Recueil, 1229. lpp., 12. punkts) un 1976. gada 2. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 56/74 līdz 60/74 Kampffmeyer Mühlenvereinigung u.c./Komisija un Padome (Recueil, 711. lpp., 13. punkts).
(
33
)	Piemēram, spriedumā lietā Crispoltoni Tiesa sprieda, ka tirgū, kam bija raksturīga pārprodukcija, ar tabakas ražošanu ierobežojošiem pasākumiem varētu veicināt mērķa – stabilizēt attiecīgo tirgu – sasniegšanu. Skat. 1994. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-133/93, C-300/93 un C-362/93 (Krājums, I-4863. lpp., 33. punkts).
(
34
)	EKL 32. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja 33. līdz 38. pantā nav paredzēts citādi, tad uz lauksaimniecības produktiem attiecas noteikumi, kas pieņemti, lai izveidotu kopējo tirgu.
3.   Produkti, uz kuriem attiecas 33. līdz 38. pants, ir uzskaitīti šā Līguma I pielikumā.”
(
35
)	Skat., piemēram, Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 24. un 28. apsvērumu.
(
36
)	Skat. jau minēto Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 21. apsvērumu.
(
37
)	Šajā ziņā skat. spriedumu lietā Fedesa (iepriekš minēts, 8. un 14. punkts), 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-189/01 Jippes (Recueil, I-5689. lpp., 80. punkts).
(
38
)	1998. gada 5. maija spriedums lietā C-180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija (Recueil, I-2265. lpp., 133. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
39
)	Skat. 1992. gada 19. marta spriedumu lietā C-311/90 Hierl (Recueil, I-2061. lpp., 13. punkts), 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-280/93 Vācija/Padome (Recueil, I-4973. lpp., 47. punkts) un 1998. gada 26. marta spriedumu lietā C-324/96 Petridi (Recueil, I-1333. lpp., 30. punkts).
(
40
)	Konkrēti skat. Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 33. un 34. apsvērumu, kā arī tās 64. panta 3. punktu.
(
41
)	Skat. spriedumu lietā Crispoltoni (iepriekš minēts, 41. punkts), 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C-157/96 National Farmers’ Union u.c. (Recueil, I-2211. lpp., 60. punkts) un 1998. gada 29. oktobra spriedumu lietā C-375/96 Zaninotto (Recueil, I-6629. lpp., 63. punkts).
(
42
)	Skat. spriedumu lietā Crispoltoni (iepriekš minēts, 42. punkts), spriedumu lietā National Farmers’ Union u.c. (iepriekš minēts, 61. punkts) un spriedumu lietā Zaninotto (iepriekš minēts, 64. punkts).
(
43
)	Skat. 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-104/97 Atlanta/Eiropas Kopiena (Recueil, I-6983. lpp., 52. punkts).
(
44
)	Skat. 1992. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-177/90 Kühn (Recueil, I-35. lpp., 14. punkts) un spriedumu lietā Zaninotto (iepriekš minēts, 50. punkts).
(
45
)	Skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-213/06 P EAR/Karatzoglou (Krājums, I-6733. lpp., 33. punkts), 1987. gada 16. decembra spriedumu lietā 111/86 Delauche/Komisija (Recueil, 5345. lpp., 24. punkts), 2000. gada 25. maija spriedumu lietā C-82/98 P Kögler/Tiesa (Recueil, I-3855. lpp., 33. punkts) un 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-182/03 un C-217/03 Beļģija un Forum 187/Komisija (Krājums, I-5479. lpp., 147. punkts).