62023CC0097
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑97/23 P
WhatsApp Ireland Ltd
pret
Eiropas Datu aizsardzības kolēģiju
Apelācijas sūdzība – Personas datu aizsardzība – Regula (ES) 2016/679 – 65. pants – Konsekvences mehānisms – Strīdu risināšana Eiropas Datu aizsardzības kolēģijā – Atcelšanas prasība – LESD 263. panta pirmā daļa – Jēdziens “apstrīdams akts” – LESD 263. panta ceturtā daļa – Jēdziens “tiešs skārums “– Jēdziens “sagatavojošs akts” un “starpposma akts” – Jautājums par lēmuma “neizpildāmību” attiecībā pret fizisku vai juridisku personu – Šādu lēmumu īstenojošās iestādes rīcības brīvība
I. Ievads
1.
Šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīts pastāvīgi aktuālais jautājums par atcelšanas prasības pieņemamības nosacījumu interpretāciju un piemērošanu, kad šādu prasību ceļ prasītāji, kas ir fiziskas vai juridiskas personas. Konkrēti, šī lieta attiecas uz jēdzienu “apstrīdams akts” LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas vajadzībām un jēdzienu “tiešs skārums” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
2.
Šis jautājums rodas saistībā ar konsekvences mehānismu, kas paredzēts Regulā (ES) 2016/679 (
2
). Šo mehānismu veido vairākposmu procedūra, kurā iesaistītas valstu uzraudzības iestādes un Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (turpmāk tekstā – “EDAK”).
3.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa atzina par nepieņemamu WhatsApp Ireland Ltd (turpmāk tekstā – “WhatsApp” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) celto prasību par Saistošo lēmumu 1/2021 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (
3
), proti, EDAK lēmumu, kas pieņemts atbilstīgi minētajam mehānismam (
4
). Šā iemesla dēļ ir iesniegta šī apelācijas sūdzība (
5
).
4.
Tiesai ir iespēja lemt ne tikai par šajā konkrētajā lietā celto apelācijas sūdzību, bet arī plašāk paskaidrot, kā atcelšanas prasības pieņemamības noteikumi jāpiemēro vairākposmu procedūrās.
II. Tiesvedības priekšvēsture
5.
Šī lieta ir saistīta ar VDAR ieviesto konsekvences mehānismu. Proti, tā attiecas uz VDAR 65. pantā paredzēto šā mehānisma daļu, saskaņā ar kuru EDAK ir piešķirtas pilnvaras pieņemt saistošus lēmumus, lai atrisinātu noteikta veida strīdus, kas rodas starp valstu uzraudzības iestādēm, kad tās īsteno VDAR noteikumus.
6.
Konsekvences mehānisms ir viena no daudzām “vairākposmu administratīvajām procedūrām”, kas noteiktas Savienības sekundārajos tiesību aktos (
6
).
7.
Šo terminu izmanto, lai aprakstītu procedūras, kurās lēmumu pieņemšana notiek vairākos posmos, iesaistoties gan Savienības, gan dalībvalstu iestādēm vai struktūrām (
7
).
8.
Viens no juridiskajiem jautājumiem, kas rodas saistībā ar šīm procedūrām, ir par to, kā noskaidrot, kuri no šādās procedūrās vairāku dalībnieku kopīgi pieņemtajiem aktiem ir “apstrīdami akti”, un pēc tam – kurās tiesās šādi akti būtu jāapstrīd (
8
).
9.
Šī apelācijas sūdzība ir skatāma šajā kontekstā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums, kas pieņemts saskaņā ar šo konsekvences mehānismu, nav Savienības tiesās apstrīdams akts.
A.
VDAR konsekvences mehānisms
10.
VDAR noteikumu ievērošanas uzraudzība un izpildes nodrošināšana ir uzticēta dažādām dalībvalstu uzraudzības iestādēm to attiecīgajās teritorijās (
9
).
11.
Lai Savienībā novērstu datu aizsardzības noteikumu īstenošanas iespējamo sadrumstalotību, ko varētu radīt šāda “decentralizēta” sistēma, VDAR paredz sadarbību starp valstu uzraudzības iestādēm (
10
).
12.
Ja datu apstrādei ir pārrobežu vēriens, par attiecīgo apstrādātāju vai pārzini atbildīgajai iestādei – proti, vadošajai uzraudzības iestādei (turpmāk tekstā – “VUI”) – jādara zināms citu dalībvalstu ieinteresētajām uzraudzības iestādēm lēmuma projekts, kas attiecas uz VDAR noteikumu izpildes nodrošināšanu un vērsts pret tās atbildībā esošo apstrādātāju vai pārzini.
13.
Ja šīs pārējās iestādes piekrīt VUI ierosinātajai VDAR interpretācijai un izpildes pasākumiem, VUI var pieņemt galīgo lēmumu, kas ir saistošs attiecīgajam pārzinim vai apstrādātājam.
14.
Tomēr, ja šīs pārējās uzraudzības iestādes izsaka būtiskus un motivētus iebildumus, kuriem VUI nepiekrīt vai uzskata tos par nebūtiskiem vai nemotivētiem, VUI jāiesniedz jautājums izlemšanai EDAK (
11
).
15.
EDAK izskata strīdu starp iesaistītajām valstu uzraudzības iestādēm un atrisina konkrēto lietu ar saistošu lēmumu (
12
).
16.
Saskaņā ar VDAR 65. panta 2. punktu šo lēmumu adresē VUI un visām pārējām uzraudzības iestādēm un tas ir tām saistošs (
13
). Lēmums tiek arī publicēts EDAK tīmekļvietnē (
14
).
17.
Noteiktajos termiņos (
15
) un pamatojoties uz saistošo EDAK lēmumu, VUI jāpieņem galīgais lēmums (
16
), kas pēc tam tiek paziņots attiecīgajam pārzinim vai apstrādātājam.
B.
Lietas pamatā esošie notikumi
18.
WhatsApp ir uzņēmums, kas sniedz interneta telefonijas un ziņojumapmaiņas pakalpojumus (turpmāk tekstā – “ziņojumapmaiņas pakalpojums”).
19.
Lai ziņojumapmaiņas pakalpojuma izmantošanas nolūkos šajā uzņēmumā izveidotu kontu, lietotājam jāpiekrīt šā uzņēmuma pakalpojuma sniegšanas noteikumiem un privātuma politikai (
17
).
20.
2018. gada 24. maijāWhatsApp grozīja savu privātuma politiku, lai ietvertu prasības, kas izriet no VDAR, kas bija jāpiemēro no 2018. gada 25. maija (
18
). Esošajiem lietotājiem tika piedāvāta iespēja piekrist šiem grozījumiem vai izbeigt apelācijas sūdzības iesniedzējas ziņojumapmaiņas pakalpojuma izmatošanu.
21.
Pēc tam Īrijas Data Protection Commission (Datu aizsardzības komisija (Īrija); turpmāk tekstā – “Īrijas uzraudzības iestāde”) saņēma vairākas sūdzības no atsevišķiem datu subjektiem par apelācijas sūdzības iesniedzējas datu apstrādes darbībām (
19
).
22.
Pēc sūdzību sākotnējā izvērtējuma Īrijas uzraudzības iestāde 2018. gada decembrī sāka izmeklēšanu par to, vai WhatsApp ir izpildījusi VDAR 12.–14. pantā noteiktos pārredzamības pienākumus attiecībā uz informācijas sniegšanu gan sava ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotājiem, gan personām, kas nav šā pakalpojuma lietotājas, un šīs informācijas pārredzamību (
20
).
23.
Tā kā WhatsApp ziņojumapmaiņas pakalpojums ietver datu pārrobežu apstrādi visā Eiropas Savienībā, Īrijas uzraudzības iestāde saskaņā ar tai VDAR noteiktajiem pienākumiem nosūtīja lēmuma projektu pārējām ieinteresētajām valsts uzraudzības iestādēm (
21
).
24.
Atbildē uz to Īrijas uzraudzības iestāde saņēma iebildumus no Vācijas (federālā līmeņa), Ungārijas, Nīderlandes, Polijas, Francijas, Itālijas, Portugāles un Vācijas Bādenes‑Virtembergas federālās zemes uzraudzības iestādēm (
22
). Turklāt virkne komentāru par šo lēmuma projektu tika saņemta no Austrijas, Nīderlandes, Dānijas, Polijas, Beļģijas, Francijas un Vācijas Hamburgas federālās zemes uzraudzības iestādēm (
23
).
25.
Tā kā vairākas uzraudzības iestādes bija izteikušas būtiskus un motivētus iebildumiem pret lēmuma projektu, kuriem Īrijas uzraudzības iestāde nepiekrita, šī iestāde nosūtīja šos iebildumus EDAK jautājuma atrisināšanai (
24
).
26.
2021. gada 28. jūlijā EDAK pieņēma apstrīdēto lēmumu un pēc tam paziņoja to Īrijas uzraudzības iestādei un pārejām ieinteresētajām uzraudzības iestādēm (
25
).
27.
Apstrīdētajā lēmumā EDAK uzdeva Īrijas uzraudzības iestādei grozīt vairākus lēmuma projektā ietvertos konstatējumus un palielināt tajā ierosinātos naudas sodus.
28.
Apstrīdētajā lēmumā Īrijas uzraudzības iestādei būtībā tika prasīts konstatēt, ka “lossy hashed data” [zudumradošās jaukšanas procedūrā sajauktie dati] (
26
) ir personas dati VDAR 4. panta 1. punkta (
27
) izpratnē un ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pārkāpusi šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 2. punkta e) apakšpunktā un 14. pantā paredzētos pārredzamības noteikumus (
28
).
29.
Attiecībā uz procesuālajiem konstatējumiem un naudas sodiem apstrīdētajā lēmumā ir noteikts, ka atbilstības nodrošināšanas termiņš apelācijas sūdzības iesniedzējai jāsamazina no sešiem mēnešiem līdz trim mēnešiem un apgalvots, ka Īrijas uzraudzības iestāde ir nepareizi interpretējusi kritēriju par naudas sodu apmēru, un noteikts, ka šīs iestādes paredzētais naudas sodu apmērs jāpalielina (
29
).
30.
Rīkodamās saskaņā ar šiem norādījumiem, Īrijas uzraudzības iestāde grozīja savu lēmuma projektu un 2021. gada 20. augustā pieņēma valsts uzraudzības iestādes galīgo lēmumu (
30
).
31.
2021. gada 1. novembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību Vispārējā tiesā, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.
32.
2022. gada 7. decembrī Vispārējā tiesa izdeva pārsūdzēto rīkojumu, kurā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību kā nepieņemamu.
33.
Šajā rīkojumā Vispārējā tiesa būtībā atzina, ka apstrīdētais lēmums nav apstrīdams akts LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos un ka šis lēmums nav tāds, kas apelācijas sūdzības iesniedzēju LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē skartu tieši.
34.
Pārsūdzētais rīkojums ir strukturēts šādi:
–
rīkojuma 40. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar individuāli;
–
tā 42.–49. punktā šī tiesa pievēršas jautājumam par to, vai apstrīdētais lēmums ir apstrīdams akts LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos, un secina, ka tas tāds nav;
–
rīkojuma 50.–65. punktā tā pārbauda, vai apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Minētā tiesa secina, ka šis lēmums tieši neietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli un ka ar šo lēmumu Īrijas uzraudzības iestādei ir atstāta rīcības brīvība, un tādējādi tiešā skāruma nosacījumi nav izpildīti;
–
tāpēc, secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas celtā atcelšanas prasība nav pieņemama, Vispārējā tiesa 66.–71. punktā vēl paskaidro, kā tās konstatējums atbilst Līgumos noteiktās tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmas loģikai.
C.
Tiesvedība Tiesā
35.
Apelācijas sūdzībā, kas iesniegta 2023. gada 17. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, atzīt prasību par pieņemamu, nodot lietu atpakaļ izspriešanai pēc būtības Vispārējā tiesā un piespriest EDAK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
36.
Vācijas valdība iestājās lietā EDAK prasījumu atbalstam.
37.
2024. gada 26. novembrī notika tiesas sēde, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja un EDAK sniedza mutvārdu apsvērumus.
III. Juridiskā analīze
38.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus apelācijas sūdzības pamatus. Ar pirmo pamatu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi apstrīdama akta jēdzienu, kas izriet no LESD 263. panta pirmās daļas, un tieša skāruma jēdzienu, kas ietverts šā panta ceturtajā daļā. Šī kļūda esot izraisījusi kļūdainu LESD 263. panta piemērošanu šajā lietā, kā rezultātā Vispārējā tiesa esot kļūdaini kvalificējusi apstrīdēto lēmumu kā tādu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apstrīdēt. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi un nepareizi piemērojusi VDAR 65. panta 1. punktu attiecībā uz apstrīdēto lēmumu.
39.
Šajos secinājumos ierosināšu Tiesai konstatēt, ka analīzi, kas jāveic saskaņā ar LESD 263. panta pirmo un ceturto daļu, VDAR paredzētajam konsekvences mehānismam Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdaini. Tādējādi pirmais pamats būtu jāapmierina un pārsūdzētais rīkojums jāatceļ. Šā iemesla dēļ otrais apelācijas sūdzības pamats nav jāizskata.
40.
Tomēr vēršu uzmanību, ka papildus šīs apelācijas sūdzības tiešajam kontekstam šajā lietā ir izvirzīts arī horizontālāks jautājums, proti, par to, kādi analīzes posmi jāveic, lai noskaidrotu, vai ir pieņemama prasība atcelt aktu, kas pieņemts vairākposmu procedūrā.
41.
Vairākposmu procedūras būtiski atšķiras, jo katra no tām ir īpaši izstrādāta to ieviesošajā Savienības sekundārajā tiesību aktā, lai atbilstu mērķim, kura sasniegšanai attiecīgā procedūra paredzēta konkrētajā jomā, kurā, balstoties uz Savienības tiesībām, tiek pieņemti administratīvi lēmumi.
42.
Ja tiek nepareizi izprasti analīzes posmi, kuros noskaidro, vai ir pieņemama fiziskas vai juridiskas personas celtā prasība atcelt šādā procedūrā pieņemtu aktu, pastāv iespējamība, ka turpmākajās lietās, kas attiecas uz dažādām vairākposmu procedūrām, Vispārējā tiesa atkal nepamatoti liegs šīm personām piekļuvi Savienības tiesām.
43.
Tomēr neatkarīgi no šīm atšķirīgajām struktūrām LESD 263. panta piemērošanas nosacījumi ir vieni un tie paši. Tādējādi vispārīgie noteikumi, kas attiecas uz to, vai ir pieņemama fiziskas vai juridiskas personas celtā prasība atcelt vairākposmu procedūrā pieņemtu aktu, būtu jāpiemēro vienādi, izmantojot vienādus analīzes posmus, visās vairākposmu procedūrās, vienlaikus ņemot vērā katras procedūras īpatnības.
44.
Šajā juridiskajā analīzē centīšos parādīt, ka VDAR konsekvences mehānisma īpatnību ietekmes dēļ Vispārējā tiesa ir ieviesusi dažus nelietderīgus (un maldinošus) analīzes posmus pieņemamības nosacījumu izvērtējumā, ko tā veic saskaņā ar LESD 263. pantu. Manā ieskatā, piemēram, jautājums par to, vai apstrīdētais lēmums ir starpposma akts šādā procedūrā, novirza uzmanību no būtiskā un vienīgā iederīgā jautājuma, kas jāuzdod saistībā ar LESD 263. panta pirmajā daļā paredzēto analīzi, – proti, vai šis lēmums ir galīgs un saistošs akts. Līdzīgi arī pārbaudot, vai apstrīdētā lēmuma izpilde var tieši skart apelācijas sūdzības iesniedzēju, novirzāmies no analītiskā jautājuma, kas jāuzdod saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, – proti, vai šis lēmums pats par sevi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli.
45.
Pamatojot savu secinājumu par (ne)pieņemamību konkrētā lietā, Tiesa bieži atsaucas uz attiecīgajā lietā aplūkojamās vairākposmu procedūras īpatnībām, un nereti šīs īpatnības nošķir no citas procedūras īpatnībām, kurā tā nonākusi pie atšķirīga secinājuma (
31
). Šādus Tiesas skaidrojumus nevar vispārināt un automātiski attiecināt uz jaunām lietām (
32
).
46.
Savā juridiskajā analīzē Vispārējā tiesa pamatojās uz vairākiem Tiesas spriedumiem, it īpaši uz spriedumu IBM (
33
) un Deutsche Post (
34
).
47.
Ierosināšu Tiesai atgriezties pie dažiem no šiem spriedumiem un paskaidrot, ka dažu tajos izklāstīto atziņu mērķis nebija papildināt LESD paredzētos nosacījumus. To mērķis drīzāk bija izskaidrot Līguma noteikumu piemērošanu konkrētajās situācijās, kas tika aplūkotas šajās lietās. Ja vēlākos spriedumos, kas izriet no atšķirīgiem apstākļiem, tiktu automātiski pārņemti Tiesas iepriekšējās lietās izklāstītās atziņas, Vispārējā tiesa varētu nonākt pie kļūdaina secinājuma – kā tas noticis šajā lietā – par atcelšanas prasības pieņemamību.
48.
Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju vēlreiz izskaidrot analīzes posmus, kas ir nepieciešami un pietiekami, lai noskaidrotu, vai privātpersona var celt tiešu atcelšanas prasību.
49.
Šajā ziņā, manuprāt, ir svarīgi, lai Tiesa skaidri nošķirtu divus LESD 263. pantā paredzēto pieņemamības nosacījumu pamatā esošos analīzes posmus: pirmkārt, vērtējumu par to, vai akts ir apstrīdams akts LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos, un, otrkārt, – ja šis akts ir apstrīdams – vērtējumu par to, vai saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu konkrētais prasītājs – fiziska vai juridiska persona – var apstrīdēt šo aktu.
50.
Ņemot vērā šos apsvērumus, mana juridiskā analīze ir strukturēta šādi. Sākšu ar sākotnējo jautājumu, ka sākotnējā prasība nav celta novēloti (A). Pēc tam pievērsīšos apelācijas sūdzības būtībai, lai izklāstītu iemeslus, kāpēc, manuprāt, Tiesai būtu jāatceļ pārsūdzētais rīkojums. Ievērojot pirmā apelācijas sūdzības pamata struktūru, vispirms paskaidrošu, ka Vispārējā tiesa ir sajaukusi nosacījumus, kas ļauj noteikt, vai apstrīdētais lēmums ir apstrīdams akts, ar nosacījumiem, kas ļauj secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir tieši skarta. Tieši tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka apstrīdētais lēmums nav apstrīdams akts (B). Pēc tam paskaidrošu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi arī tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka apstrīdētais lēmums tieši neskar apelācijas sūdzības iesniedzēju (C). Visbeidzot, parādīšu, ka pretēji Vispārējās tiesas nostājai tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas loģika, kāda tā ir paredzēta Līgumos un kā to ir interpretējusi Tiesa, prasa, lai par apstrīdētā lēmuma spēkā esamību tiktu izspriests tiešā prasībā Savienības tiesās (D).
A.
Prasība nav iesniegta novēloti
51.
Atbildē uz apelāciju EDAK apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība esot celta novēloti (
35
). EDAK atsaucas uz Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos esošo 2021. gada 16. augusta vēstuli, no kuras redzams, ka Īrijas uzraudzības iestāde jau 2021. gada 13. augustā bija informējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju par apstrīdētā lēmuma “būtisko saturu”, pirms EDAK bija to publicējusi savā tīmekļvietnē. Tādējādi EDAK apgalvo, ka termiņš atcelšanas prasības iesniegšanai esot beidzies “vēlākais 2021. gada 25. oktobrī”, proti, pirms 2021. gada 1. novembra, kad tika iesniegta prasība Vispārējā tiesā.
52.
Manuprāt, šis arguments jānoraida.
53.
No judikatūras izriet, ka LESD 263. panta sestajā daļā ietvertā norāde uz dienu, kad prasītājam akts ir kļuvis zināms, ir pakārtota citiem kritērijiem, kas attiecas uz šā akta publicēšanu vai paziņošanu (
36
).
54.
Šajā lietā apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzējai netika paziņots. EDAK ir vienīgi pienākums par savu lēmumu tieši paziņot Īrijas VUI un ieinteresētajām valstu uzraudzības iestādēm (
37
).
55.
Tādējādi jānoskaidro, vai apstrīdētais lēmums ir ticis publicēts LESD 263. panta sestās daļas izpratnē.
56.
LESD 263. pantā nav paredzēti nekādi īpaši nosacījumi attiecībā uz publicēšanas darbību.
57.
Tomēr, tā kā Tiesa ir devusi priekšroku Līgumos paredzēto termiņu tādai interpretācijai, kas ļauj izvairīties no tā, ka nepamatoti tiktu ierobežotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
38
), jēdziens “publicēšana” jāsaprot plaši (
39
).
58.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka publicēšana tīmekļvietnē, ja tā ir prasīta Savienības sekundārajās tiesībās, atbilst LESD 263. panta sestajā daļā ietvertajai “publicēšanas” prasībai (
40
).
59.
Šajā lietā tādu EDAK saistošu lēmumu, kāds ir apstrīdētais lēmums, publicēšana ir obligāta saskaņā ar VDAR 65. panta 5. punkta trešo teikumu.
60.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdēto lēmumu ir apstrīdējusi noteiktajā termiņā pēc tā publicēšanas dienas EDAK tīmekļvietnē (2021. gada 2. septembrī), apstāklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, iespējams, bija informēta par šā lēmuma būtisko saturu arī pirms tā obligātās publicēšanas, nav nozīmes šīs atcelšanas prasības pieņemamības izvērtēšanā (
41
).
61.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, nav jānoskaidro, kurā konkrētajā brīdī apelācijas sūdzības iesniedzēja uzzinājusi par apstrīdētā lēmuma saturu.
62.
Tāpēc ierosinu Tiesai noraidīt EDAK argumentu par prasības novēlotu iesniegšanu Vispārējā tiesā.
B.
Apstrīdētais lēmums ir apstrīdams akts
1. Divi atsevišķi analizējamie jautājumi
63.
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka – pretēji Vispārējās tiesas nostājai –, lai noskaidrotu, vai akts ir apstrīdams, nav jāanalizē, vai šis akts būtiski maina apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli.
64.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim piekrītu. Jautājums par akta apstrīdamību ir nošķirams no jautājuma par to, vai šo aktu var – ja vien tas ir apstrīdams – faktiski apstrīdēt var konkrēts prasītājs, kas ir fiziska vai juridiska persona.
65.
Jautājums par to, vai akts ir apstrīdams, jāizvērtē, ņemot vērā LESD 263. panta pirmo daļu. Tam ir nepieciešama atšķirīga un atsevišķa analīzes metode, kurā uzdotie jautājumi atšķiras no tiem, kas ir būtiski, lai noteiktu, vai akts ietekmē prasītāja tiesisko stāvokli (uz kuru attiecas LESD 263. panta ceturtā daļa).
66.
Šis secinājums izriet no LESD 263. panta formulējuma, struktūras un izstrādes vēstures (a) un nav pretrunā Tiesas judikatūrai (b).
a) LESD 263. panta formulējums, struktūra un izstrādes vēsture
67.
Ir vairāki iemesli, kāpēc vērtējums par to, vai apstrīdētais lēmums ir tāda veida akts, attiecībā uz kuru Savienības tiesa var veikt spēkā esamības novērtējumu, būtu jānošķir no jautājuma par to, vai šis akts ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli.
68.
Pirmkārt, LESD 263. panta pirmajā daļā ir noteikts, kāda veida aktus var apstrīdēt Savienības tiesās. Tie ir noteikti neatkarīgi no tā, kurš tos apstrīd.
69.
Tādējādi atbildei uz jautājumu, vai akts ir apstrīdams, jābūt vienādai neatkarīgi no tā, vai atcelšanas prasību ir iesniedzis kāds no (LESD 263. panta otrajā daļā uzskaitītajiem) privileģētajiem, (šā panta trešajā daļā uzskaitītajiem) daļēji privileģētajiem vai (šā panta ceturtajā daļā uzskaitītajiem) neprivileģētajiem prasītājiem.
70.
Otrkārt, lai atbildētu uz jautājumu, vai akts ir apstrīdams, jāizvērtē, vai šis akts var radīt saistošas tiesiskas sekas attiecībā uz trešo personu (
42
). Šai personai nav jābūt tai pašai, kas ceļ attiecīgo atcelšanas prasību.
71.
Šī prasība – kā paskaidrošu turpinājumā – izriet gan no LESD 263. panta pirmās daļas pašreizējā formulējuma, kas ir vairākkārtīgu grozījumu rezultāts, gan no Tiesas judikatūras, kas ir būtiski ietekmējusi šīs izmaiņas.
72.
Pašreizējā redakcijā LESD 263. panta pirmā daļa noteic, ka apstrīdami akti ir i) leģislatīvie akti, ii) Padomes, Komisijas un Eiropas Centrālās bankas pieņemtie tiesību akti, izņemot ieteikumus un atzinumus, un iii) Eiropas Parlamenta un Eiropadomes, kā arī Savienības struktūru, biroju vai aģentūru akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām.
73.
Sākotnējā EEK līgumā apstrīdamie akti nebija uzskaitīti, bet gan tikai negatīvi definēti kā “Padomes un Komisijas pieņemtie tiesību akti, kas nav ieteikumi vai atzinumi” (
43
).
74.
Tā kā Līgumā ieteikumi un atzinumi ir definēti kā akti, kas nav saistoši (
44
), Tiesa ir secinājusi, ka apstrīdami ir visi (Savienības iestāžu un citu struktūru) akti neatkarīgi no to formas vai nosaukuma, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas (
45
).
75.
Ja akts nerada saistošas tiesiskās sekas, prasība ir nepieņemama neatkarīgi no tā, vai to ir cēluši privileģēti vai neprivileģēti prasītāji (
46
).
76.
Tāpēc nav vajadzības uzdot nākamo jautājumu, proti, vai akts ietekmē prasītāja tiesisko stāvokli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē (
47
).
77.
No judikatūras un LESD 263. panta pirmās daļas formulējuma izriet, ka akts ir juridiski saistošs, ja tā mērķis ir radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām. Ko tas nozīmē?
78.
Lai aktam būtu saistošas tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām, tam jārada tiesiskas sekas ne tikai iestādei vai struktūrai, kura to pieņēmusi. Ja akts rada pienākumus tikai “iekšēji”, proti, iestādei, kas to pieņēmusi, bet ne “ārēji”, proti, trešām personām, šis akts nav apstrīdams akts (
48
).
79.
Trešā persona, kurai akts rada juridiski saistošas sekas, var arī nebūt prasītājs (
49
).
80.
Tiesa ir arī paskaidrojusi, ka akts rada sekas ārpus iestādes tikai tad, ja ar šo aktu iestāde, kas to pieņēmusi, ir paudusi savu galīgo nostāju (
50
).
81.
Nostāja ir galīga, ja aktu pieņēmusī iestāde vai struktūra nevar to vairs mainīt, proti, tā varētu novērst no šā akta izrietošās tiesiskās sekas, tikai to atceļot (
51
). Ja galīgo aktu tā autors neatceļ, vienīgais veids, kā var atcelt šā akta tiesiskās sekas, ir tiesas ceļā panākt tā atzīšanu par spēkā neesošu.
82.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, šajā lietā tas nozīmē: lai izlemtu, vai apstrīdētais lēmums ir apstrīdams akts, bija nepieciešams un pietiekami, ka Vispārējā tiesa konstatētu, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo EDAK galīgo nostāju un ka ar šo lēmumu tika uzlikts pienākums kādai šai iestādei nepiederīgai personai, proti, šajā gadījumā – Īrijas uzraudzības iestādei.
83.
Lai to izvērtētu, nebija jāvērtē, vai šis akts būtiski maina arī apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli. Šis pēdējais jautājums attiecas uz akta radīto tiešo skārumu, nevis uz apstrīdamību (
52
).
84.
Vai no judikatūras, uz kuru atsaukusies Vispārējā tiesa, izriet citāds secinājums?
b) Judikatūra, kas šķietami apvieno abus nosacījumus
85.
Pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā Vispārējā tiesa paskaidroja, ka tai jāpārbauda, “vai apstrīdētajam lēmumam ir tiesiskas sekas, kas būtiski groza
WhatsApp
tiesisko stāvokli, un
vai tas tieši skar
WhatsApp LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē” (
53
).
86.
Vispārējās tiesas secinājums, ka jāveic divas atsevišķas analīzes – no vienas puses, jāizvērtē, vai apstrīdētais lēmums būtiski maina WhatsApp tiesisko stāvokli, un, no otras puses, jāizvērtē, vai šo uzņēmumu šis lēmums skar tieši, – šķiet, ir pamatots ar Vispārējās tiesas norādīto judikatūru, proti, spriedumiem IBM un Deutsche Post (
54
).
87.
Tāpēc atgriezīšos pie šiem spriedumiem.
88.
Sprieduma IBM 9. punktā Tiesa norādīja, ka “jebkurš pasākums, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras skar prasītāja intereses, būtiski izmainot tā tiesisko stāvokli, ir apstrīdams akts vai lēmums 173. panta izpratnē” (
55
) [Neoficiāls tulkojums].
89.
Šis formulējums, kas ir pārņemts daudzos turpmākos Tiesas (
56
) un Vispārējās tiesas (
57
) spriedumos, ir ticis un varētu arī turpmāk tikt interpretēts tādējādi, ka jautājums par to, vai akts ir apstrīdams saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu, ietver arī izvērtējumu par šā akta ietekmi uz prasītāja tiesisko stāvokli (
58
). Šķiet, ka tieši šādi Vispārējā tiesa ir sapratusi sprieduma IBM 9. punktu (skat. šo secinājumu 86. punktu).
90.
Manuprāt, tā nav pareiza (un nav lietderīga) šā punkta izpratne.
91.
Manā ieskatā, sprieduma IBM 9. punktā Tiesa vienā teikumā ir ietvērusi visus nosacījumus, kas jāizpilda, lai neprivileģēts prasītājs varētu vērsties Savienības tiesās: proti, gan tos, kas izriet no LESD 263. panta pirmās daļas, gan tos, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas.
92.
Šajā teikumā Tiesa nenosaka, ka akta ietekme uz prasītāju ir obligāti jāietver izvērtējumā par LESD 263. panta pirmajā daļā paredzēto nosacījumu izpildi. Proti, aktu joprojām var vispārīgi uzskatīt par apstrīdamu, pat ja konkrētā gadījumā to nevar apstrīdēt attiecīgais neprivileģētais prasītājs, jo minētais akts būtiski nemaina šā prasītāja tiesisko stāvokli.
93.
Manuprāt, Tiesa ir centusies novērst iespējamo neskaidrību, ko radīja atkārtoti lietotais sprieduma IBM formulējums šādos sprieduma Deutsche Post punktos:
“36.
No pastāvīgās judikatūras, kura iedibināta dalībvalstu vai iestāžu celto prasību atcelt tiesību aktu ietvaros, izriet, ka apstrīdami akti LESD 263. panta nozīmē ir visi iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas [..].
37.
Ja prasību atcelt iestādes pieņemtu tiesību aktu ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka šo prasību var celt tikai tad, ja šī tiesību akta saistošās tiesiskās sekas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli [..] (
59
).
38.
Tomēr ir jānorāda, ka iepriekšējā punktā minētā judikatūra ir tikusi iedibināta prasībās, kuras Savienības tiesā cēlušas fiziskas vai juridiskas personas par tām adresētiem tiesību aktiem. Ja – kā gadījumā, kurā tika izdots iepriekš minētais rīkojums lietā Deutsche Post/Komisija [ (
60
)], – neprivileģēts prasītājs ir cēlis prasību atcelt tam neadresētu tiesību aktu, prasība, ka pārsūdzētā pasākuma saistošajām tiesiskajām sekām ir jābūt tādām, kas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli, pārklājas ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.”
94.
Manuprāt, spriedumā Deutsche Post Tiesa ir centusies paskaidrot, ka sprieduma IBM 9. punkts attiecas uz situāciju, kurā neprivileģēts prasītājs ir apstrīdētā akta adresāts. Tas ir tāpēc, ka šādā situācijā, lai atbildētu uz jautājumu, vai akts rada saistošas tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām, noteikti jāizvērtē, vai šis akts rada sekas prasītājam kā akta adresātam. Šādā situācijā jautājums par to, vai akts rada saistošas tiesiskās sekas, un jautājums par to, vai tas maina prasītājas tiesisko stāvokli, ir viens un tas pats jautājums.
95.
Tomēr, ja neprivileģēts prasītājs nav attiecīgā akta adresāts, jautājums par to, vai šis akts būtiski maina tā tiesisko stāvokli, ir jautājums par tiešu skārumu, kas jāizvērtē, ņemot vērā LESD 263. panta ceturto daļu, nevis šā panta pirmo daļu.
96.
Šajā nereti nepareizi atreferētajā formulējumā, saskaņā ar kuru jautājums par to, vai aktam ir tiesiskas sekas, kas rada būtiskas izmaiņas, “pārklājas” ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto tiešā skāruma prasību, faktiski ir pausta Tiesas izpratne, ka jautājums par tiešo skārumu jāvērtē atsevišķi un papildus jautājumam par to, vai akts rada saistošas tiesiskas sekas.
97.
Nesenākajā judikatūrā Tiesa, citējusi sprieduma Deutsche Post 38. punktu, parasti turpina izvērtēt, vai attiecīgais akts tieši skar neprivileģētu prasītāju, kurš nav apstrīdētā akta adresāts (
61
).
98.
Tāpēc, kā paskaidrots spriedumā Deutsche Post, spriedums IBM nebūtu jāinterpretē kā LESD 263. panta pirmās un ceturtās daļas prasību sapludināšana situācijās, kad akts ir adresēts citai personai, nevis prasītājam.
99.
Šādā situācijā, proti, kad akts ir adresēts kādai citai personai, nevis prasītājam, nosacījums, ka aktam jābūt juridiski saistošam, ir nošķirams no nosacījuma, ka šis aktam būtiski jāmaina prasītāja tiesiskais stāvoklis.
100.
Šajā ziņā, lai atbildētu uz jautājumu, vai prasītāja celtā prasība ir pieņemama, nepietiek ar to vien, ka apstrīdētais akts rada saistošas tiesiskās sekas tā adresātam vai kādam citam; Vispārējai tiesai arī jāizvērtē, vai attiecīgais akts ietekmē prasītāja tiesisko stāvokli. Tādu prasību nosaka papildu pieņemamības nosacījums, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas.
101.
Spriedumā Deutsche Post Tiesa izmantoja tieši šo metodi un divos atsevišķos posmos noteica: vispirms, ka pasākums ir juridiski saistošs, un tikai pēc tam, ka tas tieši skar neprivileģēto prasītāju. Svarīgi ir arī tas, ka tajā analīzes daļā, kurā tika noskaidrots, vai pasākums ir juridiski saistošs, Tiesai nešķita būtiski noskaidrot, vai šis bija sagatavojošs pasākums plašākā procedūrā, kurā akts tika pieņemts (
62
). Tiesas ieskatā, analīzē bija svarīgi pārbaudīt, vai lēmums rada patstāvīgas tiesiskās sekas un tādējādi par to var celt atcelšanas prasību (
63
). Tikai pēc tam, kad Tiesa bija konstatējusi, ka Vispārējā tiesa bija pieļāvusi tiesību kļūdu, jo uzskatījusi, ka apstrīdētais akts nav juridiski saistošs tāpēc, ka tas bija sagatavojošs akts (
64
), Tiesa veica analīzes otro posmu, lai noskaidrotu, vai šis pasākums tieši un individuāli attiecas arī uz attiecīgo neprivileģēto prasītāju, kas tajā lietā bija Deutsche Post AG (
65
).
102.
Tāpēc man šķiet, ka šo secinājumu 93. punktā minēto trīs sprieduma Deutsche Post punktu tiešais mērķis ir novērst iespējamo neskaidrību, kas izriet no sprieduma IBM, un nošķirt apstrīdētā akta juridiski saistošā rakstura analīzi no analīzes par to, vai šis akts ietekmē prasītāja tiesisko stāvokli.
103.
Šajā lietā Vispārējā tiesa nenošķīra šos abus analīzes posmus. Uzskatīdama, ka apstrīdētais lēmums pats par sevi neietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, minētā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka apstrīdētais lēmums nav apstrīdams akts. Šajā analīzē tā nepievērsa galveno uzmanību jautājumam, vai apstrīdētais lēmums rada juridiski saistošas sekas attiecībā uz trešām personām. Tā drīzāk koncentrējās uz jautājumu, vai – no prasītāja viedokļa – aplūkojamais akts ir uzskatāms par starpposma aktu (
66
). Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa pieļāva līdzīgu kļūdu, kādu tā pirms daudziem gadiem pieļāva savā rīkojumā Deutsche Post/Komisija (
67
), kuru Tiesa atcēla ar savu spriedumu Deutsche Post.
104.
Manuprāt, jautājums par to, vai akts ir “starpposma” vai “sagatavojošs” akts, ir lieks un nevajadzīgi sarežģī analīzi, kas veicama saskaņā ar LESD 263. panta pirmo un ceturto daļu. Kā liecina šī lieta, dogmatiska atsaukšanās uz šiem jēdzieniem patiesībā var izraisīt nepareizu secinājumu par atcelšanas prasības pieņemamību. Tagad pievērsīšos šim jautājumam.
2. Nevajadzīgie jautājumi par to, vai akts ir “sagatavojošs/starpposma” akts un vai tas ir “izpildāms”
105.
Pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka pieņemamības novērtēšanā ir nozīme tam, ka apstrīdētais lēmums i) ir “sagatavojošs” vai “starpposma” akts procesā, kas pabeidzams, valsts uzraudzības iestādei pieņemot galīgo lēmumu, un ii) šis lēmums nav tieši izpildāms attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
106.
Nevienam no šiem abiem faktoriem, proti, akta “sagatavojošā” vai “starpposma” akta raksturam vai tā tiešai izpildāmībai attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, no analītiskā viedokļa nav nozīmes, lai atbildētu uz jautājumu, vai šis akts ir apstrīdams LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos.
107.
Šiem faktoriem nav nozīmes arī vērtējumā par to, vai šis akts ir tāds, kas apelācijas sūdzības iesniedzēju LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē skar tieši (šo jautājumu aplūkošu turpmāk C sadaļā).
108.
Tāpat arī, lai noskaidrotu, vai attiecīgais akts ir apstrīdams, nav nozīmes tam, vai šis akts ir “galīgs”, proti, vai ar to tiek pabeigta noteikta vairākposmu procedūra vai arī tiks pieņemts vēl “cits” tās pašas vai citas struktūras akts. Proti, kā paskaidroju šo secinājumu 78. punktā, – izvērtējot, vai akts varētu būs apstrīdams, pareizais jautājums ir šāds: vai attiecīgais akts rada patstāvīgas tiesiskās sekas, kuras tas var radīt tikai tad, ja iestāde vai struktūra, kas to pieņēmusi, uzskata, ka tas ir noslēdzošs jeb galīgs.
109.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa atsaucās uz sprieduma IBM 10. punktu, lai secinātu, ka principā starpposma akti nav apstrīdami (
68
). Konstatējusi šo principu, Vispārējā tiesa paskaidroja, ka iespēja apstrīdēt starpposma aktu ir izņēmums, kas pastāv, ja šis akts rada patstāvīgas tiesiskās sekas (
69
).
110.
Taču sprieduma IBM 10. punktā Tiesa nosprieda: “aktu principā var pārskatīt tikai tad, ja tas ir pasākums, kas galīgi nosaka Komisijas vai Padomes nostāju procesa noslēgumā (
70
).” [Neoficiāls tulkojums] Proti, Tiesa paskaidroja, ka, analizējot akta apstrīdamību, galvenā uzmanība būtu jāpievērš jautājumam par to, vai, iestādes ieskatā, attiecīgais akts pauž iestādes galīgo nostāju.
111.
Tādējādi spriedumā IBM netika konstatēts, ka pastāv princips, saskaņā ar kuru starpposma akti nav apstrīdami.
112.
Turklāt spriedums IBM pat attiecās nevis uz vairākposmu procedūru, bet gan uz procedūru, ko veic vienīgi Komisija. Šīs procedūras kontekstā Tiesa izvērtēja dažādu Komisijas iekšējās procedūras posmu būtiskumu un secināja, ka šajā lietā apstrīdētajā vēstulē nav pausta šīs iestādes galīgā nostāja (
71
).
113.
Tādējādi jēdzieniem “starpposma” vai “sagatavojošs” var būt nozīme tikai tad, ja tas iestādes vai struktūras iekšējā procedūrā tiek izmantots pretstatā jēdzienam “noslēdzošs” jeb “galīgs” (
72
).
114.
Ja akts būtu jāuzskata par “starpposma” un tātad neapstrīdamu aktu tikai tādēļ, ka tas ir izdots vairākposmu procedūrā, kurā – pēc prasītāja domām – būs vēl kāds cits akts, kas tiks adresēts prasītājam, viņam nekad nebūtu iespējams apstrīdēt faktisko aktu, kas ietekmē tā tiesisko stāvokli un tādējādi viņu skar tieši. Tas būtu pretrunā LESD 263. panta ceturtajā daļā noteiktajam.
115.
Tādējādi šajā lietā Vispārējā tiesa, galveno uzmanību pievēršot apstrīdētā lēmuma “starpposma” vai “sagatavojošā” akta raksturam, savā analīzē novirzās no vienīgā būtiskā jautājuma, kas uzdodams saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu, proti, vai apstrīdētajā lēmumā paustā EDAK nostāja ir šīs struktūras galīgā nostāja, proti, saistoša attiecībā uz trešo personu, neatkarīgi no tā, ka, lai “noslēgtu” VDAR konsekvences mehānismā noteikto procedūru, tiks izdots vēl cits akts.
116.
Šajā gadījumā apstrīdētais lēmums ir EDAK akts. Šajā lēmumā šī struktūra pauž savu galīgo nostāju par to, pirmkārt, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas izmantotie “lossy hashed” [zudumradošās jaukšanas procedūrā sajauktie] dati ir “personas dati” VDAR izpratnē un, otrkārt, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pārkāpusi VDAR pārredzamības noteikumus. Abu šo galīgo konstatējumu tiesiskās sekas ir tādas, ka Īrijas uzraudzības iestādei kā VUI ir pienākums grozīt sava lēmuma projektu (proti, lēmumu, kurā tā iepriekš bija ierosinājusi secināt pretējo). Apstrīdētajā lēmumā EDAK arī uzliek šai iestādei pienākumu saīsināt attiecīgo atbilstības nodrošināšanas termiņu un sniedz tai saistošus norādījumus, kā aprēķināmi attiecīgie naudas sodi. Tā rezultātā minēto sodu summa tiks palielināta salīdzinājumā ar naudas sodiem, kurus bija paredzējusi piemērot Īrijas uzraudzības iestāde. EDAK ieskatā, šie konstatējumi ir galīgi tādā ziņā, ka tie pauž šīs struktūras galīgo nostāju attiecībā uz tai uzdotajiem jautājumiem. Tādējādi tie rada Īrijas uzraudzības iestādēm pienākumu (
73
), ko var atcelt tikai tad, ja šo lēmumu atsauc EDAK vai atceļ Savienības tiesas.
117.
Tā kā šis lēmums ir galīgs un rada saistošas tiesiskās sekas ārpus to pieņēmušā iestādes, proti, attiecībā uz Īrijas uzraudzības iestādi, Vispārējai tiesai būtu bijis jāsecina, ka apstrīdētais lēmums atbilst LESD 263. panta pirmajā daļā paredzētajiem nosacījumiem un tāpēc ir kvalificējams par apstrīdamu aktu.
118.
Otrais liekais elements, ko Vispārējā tiesa ir iekļāvusi savā analīzē, ir pārbaude, par EDAK lēmuma tiešo izpildāmību attiecībā uz WhatsApp.
119.
Par šo jautājumu izteikšos īsi: tā kā akta apstrīdamības noskaidrošanā nav nozīmes, vai un kā šis akts maina prasītāja tiesisko stāvokli, jautājumam par apstrīdētā lēmuma tiešu izpildāmību attiecībā uz WhatsApp nevar būt nozīmes analīzē, ko veic saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu. Turklāt, kā pierādīšu turpinājumā, tieša izpildāmība attiecībā uz šo lietas dalībnieku nav arī būtisks kritērijs, lai novērtētu, vai EDAK lēmums šo uzņēmumu skar tieši.
3. Starpsecinājums
120.
Lai atbildētu uz jautājumu, vai Savienības iestādes vai struktūras akts ir Savienības tiesā apstrīdams akts LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos, jāizvērtē, vai šajā aktā ir pausta šīs iestādes vai struktūras galīgā nostāja, kas rada saistošas tiesiskās sekas personai ārpus šīs iestādes vai struktūras.
121.
Lai atbildētu uz jautājumu par to, vai akts ir apstrīdams Savienības tiesā, jāteic, ka trešā persona, kurai akts rada saistošas tiesiskās sekas, var arī nebūt tā pati persona, kas cēlusi atcelšanas prasību.
122.
Jautājums par to, vai persona, kas cēlusi prasību par apstrīdamu aktu, ir tiesīga apstrīdēt šo aktu, tiek risināts saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, nevis saskaņā ar šā panta pirmo daļu.
123.
Lai noskaidrotu, vai akts ir apstrīdams, nav nozīmes tam, ka šis akts ir “starpposma” akts vairākposmu procedūrā.
124.
Galveno uzmanību pievēršot apstāklim, ka apstrīdētais lēmums nav galīgais lēmums VDAR paredzētajā konsekvences mehānismā, nevis novērtējot, vai šis lēmums ir EDAK galīgais jeb noslēdzošais lēmums, kas rada saistošas tiesiskās sekas Īrijas uzraudzības iestādei, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā ir pieļāvusi kļūdu LESD 263. panta pirmās daļas nosacījumu izvērtējumā.
125.
Tāpēc ierosinu Tiesai apmierināt pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmos divus argumentus.
C.
Apstrīdētais lēmums tieši skar apelācijas sūdzības iesniedzēju
126.
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo un ceturto argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju neskar tieši.
127.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā, Vispārējā tiesa esot pamatoti atreferējusi Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem, lai konstatētu, ka akts tieši skar fizisku vai juridisku personu, kas nav tā adresāte (
74
), tomēr Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi šo judikatūru.
128.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ko ir atgādinājusi Vispārējā tiesa, “nosacījums par to, ka fiziskai vai juridiskai personai ir jābūt tieši skartai ar pasākumu, kas ir tās prasības priekšmets, prasa, lai tiktu izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi, proti, lai šis pasākums, pirmkārt, tieši ietekmētu šīs personas tiesisko stāvokli un, otrkārt, neatstātu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas būtu pilnīgi automātiska un izrietētu tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus” (
75
).
129.
Šo abu kritēriju uzskatīšana par “kumulatīviem” izriet no judikatūras, kurā apstrīdētajam aktam bija nepieciešami īstenošanas pasākumi (
76
).
130.
Šādā situācijā apstrīdētais akts varētu tieši ietekmēt prasītāja tiesisko stāvokli tikai tad, ja īstenojošajai iestādei nebūtu izvēles jautājumā par to, vai un kā īstenot šo pasākumu (
77
).
131.
Tā tas ir šajā lietā. Apstrīdētais lēmums, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, ir adresēts Īrijas uzraudzības iestādei, nevis apelācijas sūdzības iesniedzējai. Lēmums uzliek Īrijas iestādei pienākumu, pieņemot galīgo lēmumu, kas adresēts apelācijas sūdzības iesniedzējai, grozīt lēmuma projektu tādā veidā, lai īstenotu apstrīdētajā lēmumā ietvertos konstatējumus. Tādēļ, lai konstatētu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja ir tieši skarta, ir būtiski noskaidrot, vai Īrijas uzraudzības iestādei tika atstāta rīcības brīvība pēc tam, kad EDAK bija pieņēmusi apstrīdēto lēmumu.
132.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa LESD 263. panta ceturto daļu esot kļūdaini interpretējusi divējādā ziņā. Pirmkārt, izvērtējot tieša skāruma pirmo nosacījumu, Vispārējā tiesa esot piemērojusi “izpildāmības” un “procedūras pēdējā posma” kritēriju, no kuriem neviens nav būtisks tieša skāruma noteikšanā. Otrkārt, Vispārējā tiesa, izvērtējot otro tieša skāruma nosacījumu, ir kļūdaini piemērojusi rīcības brīvības kritēriju attiecībā uz apstrīdēto lēmumu.
133.
Apelācijas sūdzības iesniedzējai abējādā ziņā.
1. Apstrīdētā lēmuma izpildāmība attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju
134.
Pirmā kļūdainā interpretācija, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ir pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā Vispārējās tiesas izdarītais konstatējums, ka nav izpildīts nosacījums par apstrīdētā lēmumu tiešu ietekmi uz WhatsApp tiesisko stāvokli, jo šis akts nav izpildāms attiecībā uz to.
135.
“Izpildāmības” nosacījums nav ietverts LESD 263. panta ceturtajā daļā un neizriet arī no Tiesas judikatūras.
136.
Tam ir pamatots iemesls. Vairumā situāciju, kad īstenošanas pasākums ir nepieciešams vai nu Savienības, vai valsts līmenī, īstenojamais Savienības lēmums pats par sevi nav izpildāms attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, pat ja šīs personas ir šā akta adresātes. Īstenošanas pasākums bieži vien ir nepieciešams tāpēc, ka attiecīgais Savienības pasākums pats par sevi nevar “aizsniegt” prasītāju. Šādās situācijās pret fizisku vai juridisku personu ir izpildāms tikai īstenošanas pasākums.
137.
Ja pret fizisku vai juridisku personu vērsta pasākuma “tieša izpildāmība” būtu tieša skāruma nosacījums, nez vai jebkad pastāvētu situācija, kad neprivileģēti prasītāji varētu apstrīdēt Savienības aktu, kuram ir nepieciešami īstenošanas pasākumi.
138.
Proti, tieša skāruma saistībā nav nozīmes tam, vai attiecībā uz fizisku vai juridisku personu ir izpildāms tikai attiecīgais īstenošanas pasākums, nevis pasākums, kura spēkā esamību šī persona apstrīd Savienības tiesā. Ja īstenošanas pasākums ir tikai prasības pamatā esošā pasākuma dublikāts, jo īstenojošajai iestādei nav bijusi izvēle, kā formulēt savu lēmumu (un vai vispār to pieņemt), ir skaidrs, ka prasītāja tiesisko stāvokli faktiski ietekmē apstrīdētais lēmums.
139.
Šajā lietā tas nozīmē, ka Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu, kad nolēma, ka apstrīdētā lēmuma izpildāmība attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir būtisks kritērijs, izvērtējot, vai šis lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši.
2. Apstrīdētais pasākums nav konsekvences mehānismā paredzētās procedūras pēdējais posms
140.
Pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka apstrīdētais lēmums tieši neskar apelācijas sūdzības iesniedzēju tāpēc, ka tas nav pēdējais posms VDAR konsekvences mehānismā paredzētajā procedūrā, bet gan tam ir nepieciešami īstenošanas pasākumi valsts līmenī.
141.
Jau no iepriekš minētās diskusijas izriet, ka pasākums var tieši skart personu pat tad, ja tas ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem (
78
).
142.
“Otrajam” nosacījumam, kas Tiesas judikatūrā attiecas uz tieša skāruma konstatēšanu (skat. šo secinājumu 128. punktu) un ko Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā ir norādījusi kā piemērojamās tiesības (
79
), nebūtu nekādas jēgas, ja apstrīdētā pasākuma saistība ar īstenošanas pasākumiem izslēgtu tieša skāruma pastāvēšanas iespēju.
143.
Turklāt šādā interpretācijā nav ievērots nošķīrums starp nosacījumu, ka reglamentējošais akts nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, un nosacījumu par tiešu skārumu, kuri abi jāizpilda, lai neprivileģēts prasītājs varētu pierādīt locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu (
80
).
144.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka tas, ka Īrijas uzraudzības iestādei saskaņā ar konsekvences mehānismu jāpieņem lēmums, ar kuru tiek īstenots apstrīdētais lēmums, ir būtisks kritērijs, analizējot, vai šis lēmums tieši skar apelācijas sūdzības iesniedzēju.
145.
Minētā tiesa ir mēģinājusi nošķirt šajā lietā esošo situāciju no situācijām valsts atbalsta jomā, kurā Komisija bija konstatējusi atbalsta nesaderību ar iekšējo tirgu un uzdevusi attiecīgajai dalībvalstij atgūt attiecīgo atbalstu (
81
). Šādās situācijās Tiesa ir nospriedusi, ka attiecīgais Komisijas lēmums atbalsta saņēmējus skar tieši pat tad, ja šis lēmums jāīsteno attiecīgajai dalībvalstij un to var izpildīt, tikai pamatojoties uz minētajiem īstenošanas pasākumiem (
82
).
146.
Piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini pamatojusies uz šīm lietām, lai nošķirtu šo situāciju un konstatētu, ka apstrīdētais lēmums WhatsApp neskar tieši (
83
).
147.
Gluži pretēji, šīs lietas drīzāk sniedz argumentus par labu konstatējumam, ka apstrīdētais lēmums tieši skar WhatsApp. Šis lēmums ir apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesiskā stāvokļa izmaiņu cēlonis, neraugoties uz to, ka Īrijas uzraudzības iestādei bija jāpieņem “īstenošanas” lēmums. Tādējādi loģika ir tieši tāda pati, kādu Tiesa ir izmantojusi judikatūrā, kuru Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā rīkojuma 64. punktā.
148.
Tāpat uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka apstrīdētais lēmums nav analogs Komisijas lēmumiem, ar kuriem tiek pieprasīts atgūt atbalstu, jo ar apstrīdēto lēmumu nav pabeigta attiecīgā administratīvā procedūra valsts līmenī (
84
). Tomēr, ciktāl konsekvences mehānismu reglamentējošā procedūra attiecas uz jautājumiem, kurus EDAK ir izlēmusi ar apstrīdēto lēmumu, šī procedūra faktiski ir pabeigta, ņemot vērā, ka Īrijas uzraudzības iestāde nevar mainīt apstrīdētajā lēmumā ietvertos konstatējumus. Tas, ka šai iestādei, iespējams, jālemj arī par dažiem citiem jautājumiem, kas nav ietverti apstrīdētajā lēmumā, nemaina apstrīdētajā lēmumā izdarīto konstatējumu “galīgumu” attiecībā uz tajā izskatītajiem jautājumiem.
149.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, man ir skaidrs, ka apstrīdētais lēmums ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, jo tajā, pirmkārt, tās “lossy hashing” [zudumradošās jaukšanas] procedūra ir kvalificēta kā tāda, kas rada personas datus un, otrkārt, ir konstatēts, ka šā uzņēmuma prakse ir pretrunā konkrētiem pārredzamības noteikumiem, kas pārziņiem ir noteikti VDAR.
150.
Šis konstatējums vien rada apelācijas sūdzības iesniedzējai tiesisku pienākumu mainīt savu praksi. Turklāt tas rada Īrijas uzraudzības iestādei tiesisku pamatu uzlikt apelācijas sūdzības iesniedzējai lielākus naudas sodus. Bez apstrīdētā lēmuma šī iestāde šādi nebūtu rīkojusies. Vienīgais iemesls, kādēļ tā šos konstatējumus iekļāva apelācijas sūdzības iesniedzējai adresētajā galīgajā lēmumā, bija tas, ka tai bija pienākums to darīt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu. Manuprāt, tas visnotaļ skaidri parāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesiskā stāvokļa maiņas patiesais iemesls ir apstrīdētais lēmums, nevis Īrijas uzraudzības iestādes lēmums, kā to kļūdaini secinājusi Vispārējā tiesa.
3. Īrijas uzraudzības iestādes rīcības brīvība
151.
Ja aktam, kas ir atcelšanas prasības priekšmets, ir nepieciešami īstenošanas pasākumi, tas tiks uzskatīts par tādu, kas tieši skar prasītāju, tikai tad, ja iestādei, kas pieņem šos īstenošanas pasākumus, nav nekādas rīcības brīvības, bet tā vietā tai ir automātiski jāpiemēro apstrīdētajā lēmumā ietvertie konstatējumi.
152.
Šajā lietā tas nozīmētu, ka apstrīdētais lēmums tieši skartu WhatsApp, ja Īrijas uzraudzības iestādei nebūtu rīcības brīvības lemt, vai un kā šo lēmumu īstenot.
153.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Īrijas uzraudzības iestādei ir rīcības brīvība un ka tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju tieši skar nevis apstrīdētais lēmums, bet tikai šīs iestādes galīgais lēmums (
85
).
154.
Piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim, ka arī šajā ziņā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
155.
Pirmkārt, EDAK konstatējums, ka “lossy hashing” [zudumradošā jaukšana] ir personas datu apstrāde un ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kā datu pārzinis nav izpildījusi VDAR 5., 13. un 14. pantā noteiktos pienākumus, bija jāpārņem Īrijas uzraudzības iestādes galīgajā lēmumā, neatstājot tai nekādu rīcības brīvību attiecībā uz iespēju izdarīt atšķirīgu secinājumu.
156.
Otrkārt, ar apstrīdēto lēmumu Īrijas uzraudzības iestādei tika uzlikts beznosacījuma pienākums palielināt naudas sodus un izmantot EDAK lēmumā norādītās aprēķina metodes, pat ja šo naudas sodu apmēra galīgā aprēķināšana un piemērošana tika atstātas Īrijas uzraudzības iestādes ziņā. Tas nozīmē, ka šai iestādei kā “īstenojošajai iestādei” nebija atstāta rīcības brīvība vai nu saglabāt, vai samazināt sākotnējos naudas sodus (
86
).
157.
Tādējādi attiecībā uz šiem apstrīdētā lēmuma aspektiem Īrijas uzraudzības iestādei nebija nekādas rīcības brīvības noteikt, vai un kādā veidā pieņemt lēmumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
158.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi, ka attiecībā uz šiem aspektiem Īrijas uzraudzības iestādei esot bijusi rīcības brīvība (
87
).
159.
Saskaņā ar VDAR 65. panta 1. punkta a) apakšpunktu EDAK lemj tikai par tiem VDAR piemērošanas aspektiem, pret kuriem citas uzraudzības iestādes ir cēlušas iebildumus un kurus iesaistītās uzraudzības iestādes nav savstarpēji atrisinājušas. Tādējādi Īrijas uzraudzības iestādei patiesībā ir rīcības brīvība lemt par jautājumiem, kas nav iesniegti EDAK, bet kas tomēr ir valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma daļa (
88
).
160.
Vai tam ir nozīme, lai konstatētu, ka apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši?
161.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka apstrīdētā lēmuma ierobežotajam tvērumam ir nozīme, jo Īrijas uzraudzības iestādes galīgais lēmums ir vienots veselums, kur nevar nodalīt atsevišķus aspektus, kuros Īrijas uzraudzības iestādei bija rīcības brīvība un kuros tai šādas brīvības nebija (
89
).
162.
Uzskatu – arī šajā ziņā piekrītot apelācijas sūdzības iesniedzējai –, ka šim aspektam nav nozīmes, lai atbildētu, vai apstrīdētais lēmums tieši skar šo personu.
163.
Lai noskaidrotu, vai pastāv tiešs skārums, jāņem vērā apstrīdētā akta būtība (
90
). Šajā ziņā pietiek ar to, ka apstrīdētā lēmuma saturs, kas ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, neatstāja Īrijas uzraudzības iestādei nekādu rīcības brīvību šajos jautājumos, pat ja tās galīgais lēmums attiecās arī uz citiem jautājumiem.
164.
Proti, kā paskaidrošu šo secinājumu nākamajā sadaļā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja nebūtu Vispārējā tiesā apstrīdējusi apstrīdēto lēmumu, tā zaudētu iespēju atsaukties uz šā lēmuma spēkā neesamību, apstrīdot Īrijas uzraudzības iestādes galīgo lēmumu Īrijas tiesās pēc piekritības.
165.
Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja paskaidroja, ka šāda tiesvedība Īrijas tiesās faktiski norisinās. Minētajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz atzīt par spēkā neesošu Īrijas uzraudzības iestādes galīgo lēmumu arī attiecībā uz aspektiem, kas nav aplūkoti apstrīdētajā lēmumā. Tomēr vienlaikus apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apstrīdēja EDAK lēmumu, lai aizsargātu savas tiesības atsaukties uz to Īrijas uzraudzības lēmuma daļu spēkā neesamību, attiecībā uz kurām šī iestāde nevarēja īstenot nekādu rīcības brīvību.
166.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir arī kļūdaini secinājusi, ka apstrīdētais lēmums tieši neskar apelācijas sūdzības iesniedzēju tāpēc, ka Īrijas uzraudzības iestādei bija rīcības brīvība “īstenot” apstrīdēto lēmumu, jo valsts uzraudzības iestādes galīgajā lēmumā bija ietverti arī aspekti, kas nebija iztirzāti apstrīdētajā lēmumā.
4. Starpsecinājums
167.
Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, tieša skāruma esamības izvērtēšanai piemērodama LESD 263. panta ceturtās daļas nosacījumus.
168.
Pirmkārt, tā savā vērtējumā pamatojās uz neesošiem nosacījumiem, ka atcelšanas procedūrā apstrīdētajam aktam i) esot jābūt tieši izpildāmam attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un ii) neesot jābūt saistītam ar īstenošanas pasākumiem.
169.
Otrkārt, Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka apstrīdētajā lēmumā šo lēmumu īstenojošajai iestādei – šajā gadījumā Īrijas uzraudzības iestādei – esot atstāta rīcības brīvība.
170.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa pieļāva kļūdu, secinādama, ka tas, ka Īrijas uzraudzības iestādes galīgajā lēmumā bija daļas, uz kurām neattiecās apstrīdētais lēmums, bija nozīmīgs kritērijs, lai noteiktu, vai apstrīdētajā lēmumā šai iestādei nav atstāta nekāda rīcības brīvība.
171.
Tāpēc ierosinu Tiesai apmierināt pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo un ceturto argumentu.
D.
Savienības tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmas loģika noteic, ka prasībai šajā lietā jābūt pieņemamai
172.
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata piekto argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Savienības tiesiskās aizsardzības sistēmas procesuālās prasības.
173.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa atzina, ka atbilstoši konsekvences mehānismā paredzētajai procedūrai prasība par valsts uzraudzības iestādes galīgo lēmumu esot jāceļ kompetentajās valsts tiesās. Vispārējās tiesas ieskatā, pilnīgas tiesiskās aizsardzības sistēmas loģika atbalsta viedokli, ka valsts tiesa ir piemērotā tiesa (
91
), kura tad varētu lūgt Tiesas viedokli, uzdodot prejudiciālu jautājumu par tās valsts lēmuma daļas spēkā esamību, kas noteikta ar attiecīgo EDAK lēmumu.
174.
Jāteic, ka Vispārējās tiesas arguments, ka prasības koncentrējamas vienā tiesā, ir visnotaļ pārliecinošs. Proti, tās piedāvātais risinājums atrisinātu pašreizējās procesuālās neērtības, kas faktiski liek prasītājam celt divas atsevišķas prasības: vienu Vispārējā tiesā un otru – valsts tiesā, ja šis prasītājs vēlas nodrošināt visu Savienības tiesībās paredzēto tiesību efektīvu aizsardzību. Tas patiešām nav visefektīvākais veids, kā aizsargāt savas tiesības.
175.
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir rīkojusies tieši šādi, proti, cēlusi divas prasības – vienu Vispārējā tiesā un otru Īrijas tiesās pēc piekritības. Tomēr vismaz pašreizējā Savienības tiesiskās aizsardzības sistēmas struktūra – kā paskaidrošu turpmāk – neparedz nekādu citu risinājumu.
1. Saikne starp tiešu un netiešu prasību par Savienības aktu
176.
Pirmkārt, kā labi zināms, valstu tiesas nav tiesīgas atzīt par spēkā neesošiem Savienības iestāžu un citu struktūru aktus. Tāpēc, ja tās apšauba Savienības akta spēkā esamību, tām jāuzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūra Tiesā un jāsaņem Tiesas apstiprinājums par šo spēkā neesamību (
92
).
177.
Otrkārt, valsts tiesa nevar apstrīdēt Savienības akta spēkā esamību, ja lietas dalībnieks, kurš atsaucas uz šo spēkā neesamību, atbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem locus standi nosacījumiem, bet nav apstrīdējis šo aktu šā panta sestajā daļā paredzētajā termiņā Savienības tiesās. Tas izriet no sprieduma TWD Textilwerke Deggendorf (
93
) un ir apstiprināts vēlākajos spriedumos, tostarp spriedumā Georgsmarienhütte u.c. (
94
), kuru apsprieda lietas dalībnieki šajā tiesvedībā.
178.
Pēdējā no minētajiem spriedumiem Tiesa nosprieda, ka, “ja personai, kura vēlas apstrīdēt Savienības aktu, atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai neapšaubāmi ir locus standi, tai ir jāizmanto šajā tiesību normā paredzētais tiesiskās aizsardzības līdzeklis, ceļot prasību Vispārējā tiesā (
95
)”. Ja persona, kurai bija iespēja iesniegt atcelšanas prasību, nav izmantojusi savas tiesības LESD 263. panta sestajā daļā noteiktajā termiņā, valsts tiesa nevar pieņemt šīs personas iesniegto iebildi par Savienības akta spēkā neesamību, bet tai jāuzskata, ka apstrīdētais akts ir galīgs attiecībā uz šo personu (
96
). Ja šādā situācijā valsts tiesa būtu vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesai lūgums būtu jānoraida kā nepieņemams, jo tā izskatītu jautājumu, atbildi uz kuru iesniedzējtiesa nevar izmantot.
179.
Nesens vairākposmu procedūras piemērs ir spriedums Iccrea Banca (
97
). Šajā spriedumā Tiesa atzina par nepieņemamu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu daļā, kurā banka Iccrea Banca apstrīdēja tās iemaksas Vienotajā noregulējuma fondā. Tiesa uzskatīja, ka VNV lēmums – ar kuru ir pamatots šo iemaksu summas aprēķins – šo banku skar tieši un individuāli, taču šī banka nav apstrīdējusi šo lēmumu, ceļot atcelšanas prasību Vispārējā tiesā (
98
). Tāpēc Iccrea Banca bija zaudējusi iespēju valsts tiesā netieši izvirzīt pamatu par VNV lēmuma spēkā neesamību, un Tiesai tādējādi kā nepieņemams bija jānoraida lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā jautājumā.
180.
Piemērojot šo judikatūru pašreizējai situācijai, kurā WhatsApp bija locus standi apstrīdēt apstrīdēto lēmumu Vispārējā tiesā, ir skaidrs, ka jautājumu par EDAK lēmuma spēkā neesamību nevarēja izvirzīt valsts tiesā, ja WhatsApp arī nebija apstrīdējusi šo lēmumu tieši Vispārējā tiesā LESD 263. panta sestajā daļā noteiktajā termiņā (
99
).
181.
Tādējādi, ņemot vērā, ka, pirmkārt, apstrīdētais lēmums tieši skar apelācijas sūdzības iesniedzēju un, otrkārt, kā to ir konstatējusi Vispārējā tiesa, apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar individuāli (
100
), apstrīdētā lēmuma apstrīdēšana jārosina Savienības tiesā, nevis valsts tiesās.
182.
Visbeidzot, VDAR 143. apsvērumā ir apstiprināts, ka tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, pienācīga pārskatīšana tiesā būtu jānodrošina, iesniedzot atcelšanas prasības Vispārējā tiesā (
101
). Pat ja šis apsvērums – kā pamatoti apgalvo EDAK – nav saistošs, tas tomēr apraksta sekas, kas izriet no Līguma saistošo normu piemērošanas attiecībā uz tiesvedības procesa organizēšanu.
183.
Visbeidzot, attiecībā uz iepriekšējiem argumentiem varu piebilst, ka, manuprāt, tieša prasības celšana Vispārējā tiesā, kurā Savienības iestāde, kas ir apstrīdētā lēmuma autore, ir procesa dalībniece, ir piemērotākais veids, kā spriest par minētās iestādes lēmuma spēkā esamību. Proti, valsts tiesā šīs iestādes procesuālā loma būtu atkarīga no attiecīgajām valsts procesuālajām normām, kas tai varētu liegt piekļuvi debatēm saistībā ar tās pašas izdoto aktu (
102
).
2. Citi procesuālie jautājumi
184.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa arī pauda bažas, ka Savienības un valsts līmeņa tiesvedību pārklāšanās varētu iespējami izraisīt atšķirīgu nolēmumu pieņemšanu (
103
).
185.
Šis jautājums nav jauns. Kā Tiesa ir skaidrojusi spriedumā Masterfoods un HB, ja Savienības akta spēkā esamība tiek apstrīdēta gan valsts tiesās, gan Savienības tiesās, valsts tiesām saskaņā ar lojālas sadarbības principu ir pienākums nepieņemt nolēmumu, kas varētu radīt konfliktu ar esošu vai turpmāku Savienības tiesu nolēmumu (
104
). Tādējādi, ja Vispārējā tiesā tiek izskatīta atcelšanas prasība un ja jautājums par spēkā esamību ir izvirzīts līdztekus notiekošā tiesvedībā valsts tiesā, kompetences sadalījums starp Savienības tiesām un valsts tiesām var likt valsts tiesai apturēt tiesvedību (
105
). Tāds, šķiet, bija Īrijas kompetento tiesu lēmums šajā lietā (
106
).
186.
Ja valsts tiesa, neskatoties uz Vispārējā tiesā izskatīšanā celto atcelšanas prasību, ir sākusi prejudiciāla nolēmuma procedūru Tiesā, Tiesa saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 54. pantu un labas pārvaldības principu var apturēt tajā notiekošo tiesvedību par labu atcelšanas prasībai (
107
).
3. Starpsecinājums
187.
No Līgumos paredzētās tiesiskās aizsardzības sistēmas loģikas neizriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā iesniegtā atcelšanas prasība būtu atzīstama par nepieņemamu.
188.
Tāpēc ierosinu Tiesai apmierināt arī pirmā pamata piekto argumentu.
189.
Ņemot vērā visus izklāstītos argumentus, ierosinu Tiesai apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmo apelācijas sūdzības pamatu.
E.
Sekas
190.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu Tiesa, ja to pieļauj tiesvedības stadija, var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā.
191.
Šajā lietā šis nosacījums ir izpildīts, ciktāl tas attiecas uz Vispārējā tiesā celtās tiešās prasības pieņemamību.
192.
Pirmkārt, apstrīdētais lēmums ir apstrīdams akts LESD 263. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkos. Otrkārt, šis lēmums tieši skar apelācijas sūdzības iesniedzēju LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Treškārt, apstrīdētais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzēju skar individuāli, kā pārsūdzētajā rīkojumā to konstatējusi pati Vispārējā tiesa (
108
). No tā izriet, ka LESD 263. panta pirmajā un ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi ir izpildīti. Tātad prasība ir pieņemama.
193.
Tomēr, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa nav veikusi tajā celtās prasības izskatīšanu pēc būtības, un šai izskatīšanai ir vajadzīgs detalizēts tiesisko un faktisko apstākļu izvērtējums, tiesvedības stadija neļauj Tiesai izspriest apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību pēc būtības.
194.
Tādējādi lieta jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana jāatliek.
IV. Secinājumi
195.
Ierosinu Tiesai:
–
atcelt 2022. gada 7. decembra rīkojumu WhatsApp Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (T‑709/21, EU:T:2022:783);
–
atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējas celto atcelšanas prasību par pieņemamu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā izspriestu šo lietu pēc būtības, un
–
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “VDAR”), 63. un 65. pants.
(
3
)	Saistošs lēmums 1/2021 par strīdu saistībā ar Īrijas uzraudzības iestādes lēmuma projektu attiecībā uz WhatsApp Ireland saskaņā ar VDAR 65. panta 1. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas publicēts šajā vietnē: https://www.edpb.europa.eu/our‑work‑tools/our‑documents/binding‑decision‑board‑art‑65/binding‑decision‑12021‑dispute‑arisen_lv.
(
4
)	Rīkojums, 2022. gada 7. decembris, WhatsApp Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (T‑709/21; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”; EU:T:2022:783).
(
5
)	Šo secinājumu sagatavošanas brīdī Vispārējā tiesā izskatīšanā atrodas vēl septiņas citas lietas gan datu apstrādātāju, gan pārziņu, gan valstu uzraudzības iestāžu celtās prasībās par saistošiem lēmumiem, ko EDAK pieņēmusi, izmantojot konsekvences mehānismu. Skat. lietas T‑682/22 Meta Platforms Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑70/23 Data Protection Commission/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑84/23 Data Protection Commission/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑128/23 Meta Platforms Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑129/23 Meta Platforms Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑111/23 Data Protection Commission/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; un T‑153/23 WhatsApp Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija. Vēl trijās lietās, kas arī atrodas izskatīšanā, tiek apstrīdēti EDAK lēmumi, kas pieņemti ārpus konsekvences mehānisma; skat. lietas T‑325/23 Meta Platforms Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; T‑1030/23 Tiktok Technology/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija; un T‑8/24 Meta Platforms Ireland/Eiropas Datu aizsardzības kolēģija.
(
6
)	Attiecībā uz kategorizāciju skat. Eliantonio, M., “Access to justice in composite procedures for the implementation of EU law: the story so far”, no: Van Creynenbreugel, P., un Wildemeersch, J. (red.), Questions choisies de droit européen des affaires / Selected Issues in European Business Law: 60 ans d’études juridiques européennes à Liège / 60 years of European legal studies at Liège, Bruylant, 2023, 189.–221. lpp.
(
7
)	H. K. H. Hofmans [H. C. H. Hofmann] skaidro, ka “vairākposmu procedūras ir vairāku posmu procedūras, kurās piedalās dažādu jurisdikciju iestādes un kurās sadarbība notiek vai nu vertikāli starp ES iestādēm un struktūrām un dalībvalstu iestādēm un struktūrām, vai horizontāli starp dažādām dalībvalstu iestādēm un struktūrām, vai trīspusējās procedūrās, kurās iesaistītas dažādas dalībvalstu un Savienības iestādes un struktūras” [Neoficiāls tulkojums]; skat. Hofmann, H. C. H., “Composite decision making procedures in EU administrative law”, no: Hofmann, H. C. H., un Türk, A.H., Legal Challenges in EU Administrative Law, Edward Elgar, Čeltnema, 2009, 136. lpp.
(
8
)	Jaunāko pārskatu par teorētiskajiem un praktiskajiem jautājumiem, kas rodas vairākposmu procedūrās skat. Bastos, F. B., Judging Composite Decision‑Making: The Transformation of European Administrative Law, Hart Publishing, Oksforda, 2024.
(
9
)	VDAR 55. panta 1. punkts noteic: “katra uzraudzības iestāde savas dalībvalsts teritorijā ir kompetenta pildīt uzticētos uzdevumus un īstenot pilnvaras, ko tai piešķir saskaņā ar šo regulu.”
(
10
)	Šajā nozīmē skat. VDAR 9., 10. un 13. apsvērumu.
(
11
)	Skat. VDAR 60. panta 4. punktu.
(
12
)	Šajā ziņā EDAK funkcija atšķiras no funkcijas, kas bija uzticēta tās priekšgājējai – “29. panta darba grupai” –, kura tika izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.) 29. panta 1. punktu un kurai bija tikai padomdevējas statuss.
(
13
)	Skat. arī tās 136. apsvērumu.
(
14
)	VDAR 65. panta 5. punkts.
(
15
)	VDAR 65. panta 6. punkts noteic, ka šāds valsts lēmums jāpieņem ne vēlāk kā viena mēneša laikā pēc tam, kad EDAK ir paziņojusi uzraudzības iestādei savu saistošo lēmumu.
(
16
)	Ja valsts uzraudzības iestāde nepiekrīt EDAK saistošajam lēmumam, tā var šo lēmumu apstrīdēt Vispārējā tiesā. Skat., piemēram, prasības, par kurām ir taisīts 2025. gada 29. janvāra spriedums, Data Protection Commission/EDAK (T‑70/23, T‑84/23 un T‑111/23, EU:T:2025:116).
(
17
)	Privātuma politika ir paredzēta, lai izpildītu apelācijas sūdzības iesniedzējai no VDAR 12.–14. panta, kā arī iespējami no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 8. panta izrietošos pārredzamības noteikumus. Vispārīgi skat. 29. panta darba grupa, Pārredzamības pamatnostādnes saskaņā ar Regulu 2016/679, kas pieņemtas 2017. gada 29. novembrī (WP260).
(
18
)	Skat. VDAR 99. panta 2. punktu.
(
19
)	Skat. Data Protection Commission, Decision of the Data Protection Commission made pursuant to Section 111 of the Data Protection Act, 2018 and Articles 60 and 65 of the General Data Protection Regulation [Īrijas Datu aizsardzības komisijas lēmums, kas pieņemts saskaņā ar 2018. gada Datu aizsardzības likuma 111. pantu un Vispārīgās datu aizsardzības regulas 60. un 65. pantu], 2021 (IN‑18‑12‑2), (turpmāk tekstā – “valsts uzraudzības iestādes galīgais lēmums”) 3. punktu; pieejams: https://www.dataprotection.ie/sites/default/files/uploads/2022-03/Full_decision_WhatsApp_Ireland-August_2021.pdf.
(
20
)	Skat. valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 4. punktu.
(
21
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 4. punktu. Skat. arī valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 23. punktu.
(
22
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 5. punktu. Skat. arī valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 23. punktu.
(
23
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 5. punktu. Skat. arī valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 24. punktu.
(
24
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 5. punktu. Skat arī valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 25. punktu.
(
25
)	Valsts uzraudzības iestādes galīgā lēmuma 25. punkts.
(
26
)	Cik saprotu, apelācijas sūdzības iesniedzējas izmantotā “lossy hashing” [zudumradošās jaukšanas] procedūra būtībā ir šifrēšanas metode, kas ļauj tās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāju un nelietotāju tālruņa numurus pārvērst ciparkodos. Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēja veic šo ciparkodu kopīgošanu ar trešām personām. Atšķirībā no tā, kas konstatēts Īrijas uzraudzības iestādes lēmuma projektā, EDAK uzskatīja, ka šādi sajauktie jeb “hashed” dati ir personas dati VDAR izpratnē, jo apelācijas sūdzības iesniedzējai ir spēja nošķirt un tādējādi atkārtoti identificēt datu subjektus, pat pamatojoties uz šiem sajauktajiem jeb “hashed” kodiem. Šajā nozīmē skat. apstrīdētā lēmuma 141.–157. punktu.
(
27
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 11. punktu un apstrīdētā lēmuma 427. un 428. punktu.
(
28
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 11. punktu un apstrīdētā lēmuma 426. un 428. punktu.
(
29
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 11. punktu un apstrīdētā lēmuma 429. un 430. punktu.
(
30
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 9. punktu.
(
31
)	Tā, piemēram, 2024. gada 18. jūnija spriedumā Komisija/VNV (C‑551/22 P, turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/VNV, EU:C:2024:520) Tiesa paskaidroja, ka uz minētajā lietā aplūkoto situāciju nevar automātiski pārnest 2021. gada 6. maija spriedumā ABLV Bank u.c./ECB (C‑551/19 P un C‑552/19 P, EU:C:2021:369) izdarītos secinājumus. Pēdējā minētajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Eiropas Centrālās bankas lēmums, ka banka kļūst vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga, nav apstrīdams akts, jo tas nav saistošs Vienotajai noregulējuma valdei (turpmāk tekstā – “VNV”), tāpēc būtu jāceļ prasība atcelt VNV pieņemto aktu. Tas gan nenozīmē, ka ikviens noregulējuma procedūrā pieņemtais VNV akts vienmēr ir apstrīdams akts. Šīs struktūras akts, kas pieņemts citā noregulējuma procedūras posmā, nav apstrīdams, ja tas nerada saistošas tiesiskās sekas Eiropas Komisijai, kurai šajā vairākposmu procedūrā ir tiesības pieņemt galīgo lēmumu.
(
32
)	Tādējādi Tiesai dažkārt nākas paskaidrot, kāpēc kādi tās agrākajos spriedumos izdarītie secinājumi nav piemērojami attiecīgajā spriedumā. Šajā nozīmē skat. spriedumu Komisija/VNV, 92. punkts.
(
33
)	Spriedums, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija (60/81, turpmāk tekstā – “spriedums IBM, EU:C:1981:264, 9. punkts).
(
34
)	Spriedums, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija (C‑463/10 P un C‑475/10 P, turpmāk tekstā – “spriedums Deutsche Post”, EU:C:2011:656).
(
35
)	Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka jautājumi par atcelšanas prasības pieņemamību ir absolūti pamati, kas jāizskata jebkurā gadījumā, pat ja nav iesniegta pretapelācijas sūdzība saskaņā ar Tiesas Reglamenta 176. panta 2. punktu; skat., ex multis, spriedumus, 2021. gada 2. septembris, Ja zum Nürburgring/Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra), un 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Importand Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
36
)	Skat., ex multis, spriedumus, 1998. gada 10. marts, Vācija/Komisija (C‑122/95, EU:C:1998:94, 35. punkts), un 2024. gada 26. septembris, WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 63. un 73. punkts).
(
37
)	Skat. VDAR 65. panta 5. punkta pirmo teikumu.
(
38
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 5. aprīlis, Orlandi/Komisija (117/78, EU:C:1979:109, 11. punkts), un 2013. gada 26. septembris, PPG un SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, 33. punkts).
(
39
)	Skat., ex multis, spriedumu, 2024. gada 26. septembris, WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 68.–71. punkts).
(
40
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, PPG un SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, 29.–33. punkts), kas attiecās uz vielu sarakstu, kuru publicēja tikai Eiropas Ķimikāliju aģentūras tīmekļvietnē un kuru Tiesa tomēr uzskatīja par publicētu lēmumu.
(
41
)	Šajā nozīmē skat., ex multis, spriedumu, 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija (C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 82. punkts), un 2024. gada 26. septembris, WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 72. un 73. punkts); šajā pēdējā minētajā spriedumā tiek skaidrots, ka tiesiskās drošības interesēs termiņi prasības celšanai jānosaka objektīvi un droši attiecībā uz visām ieinteresētajām personām, kurām šis lēmums nav paziņots, un nav nozīmes tam, vai prasītājam ir bijusi iespēja iepriekš iepazinies ar šo aktu.
(
42
)	Par iespējamo praktisko atšķirību starp atsaukšanos uz saistošām tiesiskām sekām vai vienkārši tiesiskām sekām, lai noskaidrotu, vai akts ir apstrīdams, skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Beļģija/Komisija (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, 59. un nākamie punkti).
(
43
)	Skat. EEK līguma 173. pantu (mans izcēlums). Jāpiebilst, ka Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma 33. pantā bija paredzēts apstrīdamo aktu saraksts, kas iekļāva arī “lēmumus” un “ieteikumus”. Saskaņā ar tā 14. pantu šie akti tika definēti kā akti ar saistošu juridisku spēku. Tāpēc Tiesas agrīnajā judikatūrā, kas ietekmējusi tās vēlāko judikatūru, tika izvērtēts, vai pasākums ir “saistošs”, lai varētu izlemt, vai tas var būt atcelšanas prasības priekšmets. Skat., piemēram, spriedumus, 1956. gada 16. jūlijs, Fédération charbonnière de Belgique/Augstā iestāde (8/55, EU:C:1956:7, 256. lpp.); 1957. gada 10. decembris, Société des usines à tubes de la Sarre/Augstā iestāde (1/57 un 14/57, EU:C:1957:13, 114. punkts), un 1967. gada 15. marts, CBR u.c./Komisija (no 8/66 līdz 11/66, EU:C:1967:7, 91. lpp.).
(
44
)	Tā ieteikumi un atzinumi tagad ir definēti LESD 288. pantā, bet tāda pati definīcija bija sniegta EEK līguma 189. pantā.
(
45
)	1971. gada 31. marta spriedumā Komisija/Padome (22/70, EU:C:1971:32, 39. punkts) Tiesa norādīja uz pasākumiem, kuru mērķis ir radīt “tiesiskas sekas”. Tomēr nesenākajā judikatūrā šis jēdziens apraksta tādus pasākumus, kas paredzēti, lai radītu “saistošas tiesiskas sekas”. Skat. piemēram, spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
46
)	Attiecībā uz privileģētiem prasītājiem skat., piemēram, rīkojumu, 1989. gada 17. maijs, Itālija/Komisija (151/88, EU:C:1989:201, 22. un 23. punkts), un spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Slovākija/Komisija (C‑593/15 P un C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 63.–65. punkts).
(
47
)	Ja prasību ir cēlis privileģēts prasītājs, šim jautājumam katrā ziņā nav nozīmes. Tomēr, kā jau paskaidroju, Tiesai jānosaka, vai apstrīdētais akts ir juridiski saistošs pat attiecībā uz privileģētiem prasītājiem. Tomēr divos Tiesas nolēmumos – kuri, cik man zināms, nekad nav tikuši atkārtoti – privileģētā prasītāja (abās lietās prasītāja bija Nīderlandes valdība) prasību Tiesa noraidīja, pamatojoties uz to, ka Komisijas lēmumam, kura atcelšana tika pieprasīta, nebija saistošu tiesisku seku attiecībā uz prasītāju. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 5. oktobris, Nīderlande/Komisija (C‑308/95, EU:C:1999:477, 26. un 29. punkts), un rīkojumu, 2004. gada 28. janvāris, Nīderlande/Komisija (C‑164/02, EU:C:2004:54, 18. un 22. punkts). Kritiskas pārdomas par šiem diviem spriedumiem skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumos lietā Itālija/Komisija (C‑301/03, EU:C:2005:550, 52. un 53. punkts).
(
48
)	Šajā ziņā attiecībā uz judikatūru par iekšējām instrukcijām un pamatnostādnēm skat. Lenaerts, K., Gutman, K., un Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izd., Oxford European Union Law Library, Oksforda, 2023, 286. lpp., 7.21.–7.22. punkts.
(
49
)	Tas skaidri izriet no judikatūras valsts atbalsta jomā, atbilstoši kurai Komisijas lēmums, ar kuru tā pastāvošu atbalstu atzīst par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un liek dalībvalstij atgūt šo atbalstu, ir juridiski saistošs tikai šai dalībvalstij, bet to var apstrīdēt arī minētā atbalsta saņēmējs. Skat., piemēram, spriedumu, 2000. gada 19. oktobris, Itālija un Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 un C‑105/99, EU:C:2000:570, 31.–37. punkts).
(
50
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu IBM, 10. punkts, un 2010. gada 26. janvāris, Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 58. punkts).
(
51
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta K. Rēmera [K. Roemer] secinājumus apvienotajās lietās CBR u.c./Komisija (no 8/66 līdz 11/66, nav publicēts, EU:C:1967:2, 103. lpp.).
(
52
)	Šajā ziņā skat. nesenāko spriedumu, 2025. gada 13. februāris, Swissgrid/Komisija (C‑121/23 P, EU:C:2025:83, 46. punkts) (kurā paskaidrots, ka atcelšanas prasību cēlušais prasītājs nav apstrīdētā akta adresāts, “pietiek [vien] pierādīt, ka šī tiesību akta mērķis ir radīt saistošas tiesiskās sekas” tostarp tās adresātiem, jo tajā posmā “nav jāpārbauda, vai šīs tiesiskās sekas var ietekmēt [prasītāja] intereses [..], būtiski mainot [tā] tiesisko stāvokli”, jo šis aspekts tiek noskaidrots, izvērtējot LESD 263. panta ceturtajā daļā noteiktā nosacījuma izpildi).
(
53
)	Mans izcēlums.
(
54
)	Skat. apstrīdētā rīkojuma 38. un 39. punktu. Vispārējā tiesa atsaucas gan uz spriedumu IBM, gan uz 2010. gada 18. novembra spriedumu NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 45. punkts), kur ir atsauce uz citām lietām, kurās arī minēts sprieduma IBM 9. punkts.
(
55
)	Mans izcēlums.
(
56
)	Skat., piemēram, ex multis, spriedumus, 1998. gada 31. marts, Francija u.c./Komisija (C‑68/94 un C‑30/95, EU:C:1998:148, 62. punkts); 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, 29. punkts); 2010. gada 26. janvāris, Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 51. punkts), un spriedumu Komisija/VNV, 65. punkts.
(
57
)	Skat., ex multis, rīkojumu, 2007. gada 3. jūlijs, Commune de Champagne u.c./Padome un Komisija (T‑212/02, EU:T:2007:194, 86. un 88. punkts), un spriedumus, 2018. gada 26. novembris, Shindler u.c./Padome (T‑458/17, EU:T:2018:838, 30. punkts), un 2021. gada 10. marts, ViaSat/Komisija (T‑245/17, EU:T:2021:128, 68. punkts).
(
58
)	Skat., piemēram, ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā Reynolds Tobacco u.c./Komisija (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, 102. un 103. punkts), kuros viņa norāda, ka prasībai par to, ka akts ir vispārēji saistošs, Tiesa šķiet esam pievienojusi prasību, ka šim aktam jābūt saistošam konkrētajam prasītājam.
(
59
)	Atsauces uz judikatūru izlaistas.
(
60
)	Rīkojums, 2010. gada 14. jūlijs, Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, nav publicēts, EU:T:2010:311).
(
61
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Algebris (UK) un Anchorage Capital Group/VNV (C‑934/19 P, EU:C:2021:1042 87. punkts un turpmākie punkti).
(
62
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Deutsche Post, 40.–47. punkts.
(
63
)	Spriedums Deutsche Post, 54. punkts.
(
64
)	Spriedums Deutsche Post, 63. punkts.
(
65
)	Spriedums Deutsche Post, 66.–75. punkts.
(
66
)	Pārsūdzētā rīkojuma 42.–49. punkts.
(
67
)	Rīkojums, 2010. gada 14. jūlijs, Deutsche Post/Komisija (T‑570/08, nav publicēts, EU:T:2010:311).
(
68
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 43. un 44. punktu (kuros vispirms noteikts, ka vairākposmu procedūrā starpposma akti principā nav apstrīdami akti, bet turpinājumā noteikts, ka “izņēmumi no šā [..] principa attiecas uz gadījumiem, kad starpposma akts rada patstāvīgas tiesiskās sekas”).
(
69
)	Pārsūdzētā rīkojuma 44. punkts.
(
70
)	Spriedums IBM, 10. punkts, mans izcēlums.
(
71
)	Tas pats sakāms par to, ko Tiesa nospriedusi 2010. gada 26. janvāra sprieduma Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40) 52. punktā, uz kuru Vispārējā tiesa ir pamatojusies arī pārsūdzētā rīkojuma 43. punktā.
(
72
)	Lai gan, aprakstot konkrētās lietas kontekstu, Tiesa atsaucas uz jēdzienu “sagatavojošs” akts vairākposmu procedūrā, tā tomēr neizslēdz iespēju apstrīdēt šādu aktu, ja tiek konstatēts, ka tas šajā procedūrā rada patstāvīgas tiesiskās sekas. Skat., piemēram, spriedumu Komisija/VNV, 93. punkts, kurā skaidrots, ka “šādā sarežģītā procedūrā akti, kas pieņemti galīgā akta pieņemšanas sagatavošanas posmos, ja tie nerada autonomas tiesiskās sekas, nevar būt atcelšanas prasības priekšmets” (mans izcēlums).
(
73
)	Kā jau paskaidroju, atbilstoši konsekvences mehānismam pieņemtā EDAK lēmuma saistošais spēks attiecībā uz kompetentajām valsts uzraudzības iestādēm ir noteikts VDAR 65. panta 1. punktā.
(
74
)	Pārsūdzētā rīkojuma 51. punkts.
(
75
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
76
)	Šķiet, ka pirmā lieta, kurā ir atsauce uz šo kritēriju “kumulatīvo” raksturu, ir 2009. gada 10. septembra spriedums Komisija/Ente per le Ville vesuviane un Ente per le Ville vesuviane/Komisija (C‑445/07 P un C‑455/07 P, EU:C:2009:529, 45. punkts), kas attiecās uz finanšu atbalstu, ko Eiropas Reģionālās attīstības fonds piešķīra ar valsts iestāžu starpniecību.
(
77
)	Praksē visbiežāk rodas situācija, kad Savienības pasākumam būs vajadzīgs papildu īstenošanas pasākums, lai “aizsniegtu” prasītāju. Tomēr šāda situācija nav vienīgā, kurā akts var tieši skart fizisku vai juridisku personu. Ir akti, kas ietekmē indivīda tiesisko stāvokli bez vajadzības veikt īstenošanas pasākumu. Tā tas ir tādu vispārpiemērojamu aktu gadījumā kā regulas. Šajā ziņā skat., piemēram, situāciju, kas aplūkota 2004. gada 1. aprīļa spriedumā Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210). Minētās lietas apstākļos prasītājam zvejniecības uzņēmumam tika tieši – bez jebkādiem īstenošanas pasākumiem – uzlikts pienākums izmantot tīklus ar minimālo linuma acs izmēru, lai samazinātu heka mazuļu nozveju. Ar jaunākajiem LESD 263. panta ceturtās daļas grozījumiem, kas izriet no Lisabonas līguma, atcelšanas prasība tika attiecināta arī uz tādu reglamentējošu aktu apstrīdēšanu, attiecībā uz kuriem nav nepieciešami īstenošanas pasākumi un nav prasības pierādīt, ka tie skar personu individuāli. Tomēr prasītājam joprojām jāpierāda, ka apstrīdētais akts to skar tieši. Šāds pierādījums nebūs saistīts ar otro “kumulatīvo” kritēriju, kas izriet no judikatūras, proti, īstenošanas pasākumu kritēriju, ņemot vērā, ka šādā situācijā nav īstenošanas pasākumu, kas darbotos kā “tilts” starp apstrīdēto aktu un prasītāju.
(
78
)	Nesenāko apstiprinājumu tam skat. spriedumā, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 70. punkts), attiecībā uz direktīvām, kas vienmēr saistītas ar īstenošanas pasākumiem.
(
79
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 51. punktu.
(
80
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 71.–74. punkts).
(
81
)	Pārsūdzētā rīkojuma 64. punkts.
(
82
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2000. gada 19. oktobris, Itālija un Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 un C‑105/99, EU:C:2000:570, 31.–34. punkts), un 2004. gada 29. aprīlis, Itālija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, 39. punkts).
(
83
)	Tas pats attiecas uz judikatūru, uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā rīkojuma 65. punktā un kura attiecas uz Komisijas lēmumu, kas adresēts dalībvalstij un ar ko tai tika uzdots samazināt noteiktu uzņēmumam piešķirto Savienības finansējumu. Tiesa uzskatīja, ka šādā situācijā Komisijas lēmums uzņēmumu tieši skar neatkarīgi no tā, ka dalībvalstij jāveic īstenošanas pasākumi.
(
84
)	Pārsūdzētā rīkojuma 64. punkts.
(
85
)	Pārsūdzētā rīkojuma 53. punkts.
(
86
)	Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd arī EDAK pilnvaras iejaukties gan naudas sodu aprēķina metodē, gan arī naudas sodu apmēra noteikšanā, apgalvojot, ka VDAR šīs pilnvaras ir atstātas valsts uzraudzības iestādes ziņā saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem noteikumiem. Šis pēdējais apgalvojums jāizvērtē pēc būtības, un Tiesa šajā apelācijas tiesvedībā nevar lemt par šo jautājumu.
(
87
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 57.–59. punktu. Tas, ka EDAK nav paudusi savu nostāju par to, vai WhatsApp ir rīkojusies kā pārzinis vai apstrādātājs attiecībā uz personas datiem, kas izriet no “lossy hashing” [zudumradošās jaukšanas] procedūras, nemaina to, ka Īrijas uzraudzības iestādei ir saistošs EDAK konstatējums, ka šī procedūra ir personas datu apstrāde.
(
88
)	Pārsūdzētā rīkojuma 55. un 56. punktā Vispārējā tiesa uzskaitīja tos jautājumus, par kuriem lēmusi EDAK, un tos jautājumus, par kuriem turklāt lēmusi Īrijas uzraudzības iestāde valsts uzraudzības iestādes galīgajā lēmumā.
(
89
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 60. punktu.
(
90
)	Skat., ex multis, spriedumu, 2021. gada 3. jūnijs, Ungārija/Parlaments (C‑650/18, EU:C:2021:426, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), un spriedumu Komisija/VNV, 65. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
91
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa atsaucas uz spriedumu, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 40. punkts); skat. arī pārsūdzētā rīkojuma 68. punktu.
(
92
)	Skat. spriedumu, 1987. gada 22. oktobris, Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452, 17. punkts).
(
93
)	Spriedums, 1994. gada 9. marts (C‑188/92, EU:C:1994:90, 26. punkts).
(
94
)	Spriedums, 2018. gada 25. jūlijs (C‑135/16, EU:C:2018:582, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
95
)	Spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Georgsmarienhütte u.c. (C‑135/16, EU:C:2018:582, 18. punkts).
(
96
)	Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumu, 2021. gada 10. marts, Von Aschenbach & Voss (C‑708/19, EU:C:2021:190, 33. un 49. punkts).
(
97
)	Spriedums, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca (C‑414/18, turpmāk tekstā – “spriedums Iccrea Banca”, EU:C:2019:1036).
(
98
)	Spriedums Iccrea Banca, 72. un 74. punkts.
(
99
)	Teiktais, protams, ir spēkā tikai tad, ja “nav nekādu šaubu”, ka WhatsApp patiešām ir bijis locus standi Savienības tiesās. Ja, turpretim, WhatsApp, kā uzskata Vispārējā tiesa, nebija locus standi, lai apstrīdētā lēmuma spēkā esamību apstrīdētu minētajā tiesā, šai sabiedrībai nebūtu jāliedz spēkā neesamības prasījumu izvirzīt valsts tiesā.
(
100
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 40. punktu.
(
101
)	Attiecīgā daļa VDAR 143. apsvērumā ir formulēta šādi: “ja kolēģijas lēmumi tieši un individuāli skar pārzini, apstrādātāju vai sūdzības iesniedzēju, saskaņā ar LESD 263. pantu tie var celt prasību par minēto lēmumu atcelšanu divu mēnešu laikā pēc minēto lēmumu publicēšanas kolēģijas tīmekļa vietnē.”
(
102
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Manuela Kamposa Sančesa‑Bordonas [Manuel Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Georgsmarienhütte u.c. (C‑135/16, EU:C:2018:120, 43. punkts). Skat. arī argumentus, kas izvirzīti ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumos lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, 40. punkts un nākamie punkti) un kuri joprojām ir pamatoti.
(
103
)	Skat. pārsūdzētā rīkojuma 70. punktu
(
104
)	Skat. spriedumu, 2000. gada 14. decembris, Masterfoods un HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
105
)	Skat. spriedumus, 2000. gada 14. decembris, Masterfoods un HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, 57. punkts), un 2018. gada 25. jūlijs, Georgsmarienhütte u.c. (C‑135/16, EU:C:2018:582, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
106
)	Skat. [Īrijas High Court [Augstā tiesa]] spriedumu Meta Platforms Ireland Ltd/Data Protection Commission (apstiprināts) [2024] 2024. gada 10. maijaIEHC 264, kura 49. punktā ir norādīts, ka “likumā paredzētā pārsūdzības un pārskatīšanas tiesā procedūra tiks vispārīgi apturēta līdz EST izskatīšanā pašreiz esošās WhatsApp lietas pabeigšanai”.
(
107
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Georgsmarienhütte u.c. (C‑135/16, EU:C:2018:582, 25. punkts).
(
108
)	Pārsūdzētā rīkojuma 40. punkts.