62024CC0453
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 3. jūlijā (
1
)
Lieta C‑453/24 [Hadenov] (
i
)
Kriminālprocess
pret
BC,
piedaloties
Sofiyska gradska prokuratura
(Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2005/214/TI – Finansiālo sankciju savstarpēja atzīšana – 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts – Neatzīšanas un neizpildes pamats – Ieinteresētās personas informēšana par tiesībām pārsūdzēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, un par pārsūdzības termiņiem – 7. panta 3. punkts – Pienākums apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
2
), kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (
3
), 6. pantu, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu un 3. punktu.
2.
Šis lūgums iesniegts saistībā ar procesu, ko uzsākusi Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (Neizīdlamzē rajona administratīvā iestāde, Austrija; turpmāk tekstā – “BHM”), lai panāktu, ka Bulgārijā tiek atzīta un izpildīta finansiāla sankcija, kas BC piemērota Austrijā par autoceļa nodevas nesamaksāšanu.
3.
Atbilstoši Pamatlēmuma 2005/214 6. pantam izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm jāatzīst lēmums, kas nosūtīts saskaņā ar šā pamatlēmuma 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt jāveic visi tā izpildei vajadzīgie pasākumi, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildes pamatiem.
4.
Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa, ir iecerējusi piemērot Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un fakultatīvas neizpildes iemeslu.
5.
Saskaņā ar šo tiesību normu izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja tiek konstatēts, ka saskaņā ar apliecību, kas paredzēta šā pamatlēmuma 4. pantā, rakstiskas procedūras gadījumā attiecīgā persona ne personīgi, ne ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi valsts tiesību aktiem, nav tikusi informēta par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem.
6.
Tomēr Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktā noteikts, ka pirms tam, kad izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde nolemj neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tostarp pamatojoties uz šo pamatu, tai ir jāapspriežas ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā ir jālūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgu informāciju.
7.
Ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt šā apspriešanās pienākuma priekšmetu un apjomu, kā arī kompetenču sadalījumu starp izdevējas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts iestādēm.
II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
8.
2023. gada 24. novembrīBHM pieņēma lēmumu, ar ko Bulgārijas pilsonim BC tika piemērota finansiāla sankcija 350 EUR (turpmāk tekstā – “2023. gada 24. novembra lēmums”) par vairāku 2002. gada 16. jūlijaBundesstrassen Mautgesetz 2002 (2002. gada likums par federālo ceļu lietošanas nodevu) (
4
) noteikumu pārkāpumiem. 2024. gada 12. janvārī šis lēmums kļuva galīgs.
9.
Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) vērsās BHM kā atbildīgajā iestādē par lēmuma izpildi saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214, lai atzītu un izpildītu 2023. gada 24. novembra lēmumu.
10.
No šim lēmumam pievienotās apliecības (
5
), kas nodota šai tiesai, izriet, ka lieta norisinājās rakstveida procesā un ka saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem BC personīgi vai ar kompetenta pārstāvja starpniecību tika informēts par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, un ka noteiktajā termiņā viņš lēmumu nepārsūdzēja. Šai apliecībai pievienots 2023. gada 24. novembra lēmums bulgāru un vācu valodās, kurā norādīts pārkāpums, uzliktais naudas sods un kārtība, kā arī termiņš šā naudas soda pārsūdzēšanai, tas ir, divas nedēļas. No šā lēmuma formulējuma izriet, ka tas nosūtīts izsniegšanai sodītajai personai.
11.
Tomēr minētajā apliecībā ir ietverta arī norāde “bez apstiprinājuma par saņemšanu”.
12.
No šīs norādes iesniedzējtiesa secina, ka nav pierādīts, ka 2023. gada 24. novembra lēmums BC faktiski ir ticis izsniegts. Turklāt šā lēmuma atzīšanas un izpildes procedūrā šī tiesa noskaidroja, ka BC Bulgārijas iestādēm darīja zināmas divas adreses: vienu “pastāvīgo adresi”, kas ir tā, kura norādīta apliecībā un minētajā lēmumā, un vienu “faktisko adresi”. Taču BC neesot bijis sasniedzams nevienā no šīm adresēm un arī neesot sazinājies ar viņam norīkoto advokātu.
13.
Advokāts iebilst pret 2023. gada 24. novembra lēmuma atzīšanu un izpildi, īpaši uzsverot, ka lēmums BC nav paziņots un persona nav varējusi izmantot tiesības pārsūdzēt minēto lēmumu.
14.
Tas, ka nav pierādījumu par to, ka BC ir ticis pienācīgi informēts par 2023. gada 24. novembra lēmumu, un iesniedzējtiesas konstatētais, ka BC nedzīvo adresē, uz kuru šis lēmums nosūtīts, vedina šo tiesu secināt, ka ir piemērojams Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts. Proti, BC ne personīgi, ne ar pilnvarota pārstāvja starpniecību neesot ticis informēts par 2023. gada 24. novembra lēmumu un par tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu.
15.
Turklāt tas, ka apliecībā nav informācijas par šā lēmuma faktisko paziņošanu, iesniedzējtiesas ieskatā nozīmē arī to, ka nav ievērots šā pamatlēmuma 20. panta 3. punkts (
6
) attiecībā uz tiesībām tikt informētam par apsūdzību, kas sodītajai personai izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (
7
) 6. panta 3. punkta, kā arī attiecībā uz tiesībām piedalīties iespējamā tiesvedībā pēc procesa rakstveida posma, kas sodītajai personai izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (
8
), 8. panta 6. punkta.
16.
Tomēr, ņemot vērā, ka Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētais atteikuma pamats ir fakultatīvs, iesniedzējtiesa uzskata, ka tā var izvēlēties starp diviem tālākās rīcības veidiem. Pirmām kārtām, tā varētu atteikties atzīt un izpildīt 2023. gada 24. novembra lēmumu, bet tas vājinātu tiesu iestāžu sadarbības mehānismu krimināllietās un veicinātu nesodāmību. Otrām kārtām, tā varētu atzīt un izpildīt šo lēmumu, un tas pārkāptu tiesības, kādas BC izriet no Savienības tiesībām.
17.
Tādējādi iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai būtu iespējams rīkoties vēl kādā citā veidā, lai ievērotu visas aizsargātās intereses, pirmkārt, garantējot sodītās personas tiesības pārsūdzēt lēmumu un personīgi piedalīties turpmākajā procedūrā, kā arī, otrkārt, atzīstot lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja tas nav atcelts pēc šīs personas attiecīgā gadījumā veiktas pārsūdzēšanas.
18.
Konkrētāk, šī tiesa ierosina sadarboties ar šo lēmumu izdevušo iestādi, lai sodītajai personai tiktu piešķirtas pārsūdzēšanas tiesības, ņemot vērā, ka šai personai šīs tiesības ir tikušas liegtas, jo minētais lēmums faktiski nav paziņots.
19.
Praktiski tas izpaustos tā, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde sazinātos ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā to, ka lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, nav ticis pienācīgi paziņots, sodītajai personai ir tiesības pārsūdzēt šo lēmumu, vai nu iesniedzot pirmreizēju pārsūdzību, ja šī iestāde secina, ka pārsūdzēšanas termiņš nav sācies, vai lūdzot atjaunot nokavēto pārsūdzēšanas termiņu.
20.
Pirmām kārtām, gadījumā, ja izdevējas dalībvalsts kompetentā iestāde sniegtu apstiprinošu atbildi, attiecīgā gadījumā precizējot termiņu, kādā šī persona var iesniegt pārsūdzību, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, izmantojot visus tai valsts tiesību aktos paredzētos līdzekļus, varētu pienācīgi paziņot šai personai lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, informējot to par šo pārsūdzēšanas termiņu. Tādā gadījumā Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats vairs nebūtu piemērojams.
21.
Izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde varētu apturēt tajā uzsākto procesu, kamēr tiek izskatīta sodītās personas iesniegtā pārsūdzība. Ja šī persona neiesniegtu pārsūdzību vai ja tā tiktu noraidīta, tas nozīmētu, ka zūd šķērslis lēmuma par finansiālas sankcijas piemērošanu atzīšanai un izpildei.
22.
Otrām kārtām, gadījumā, ja izdevējas dalībvalsts kompetentā iestāde atbildētu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, ka pārsūdzēšanas iespēju vairs nav, šai iestādei varētu būt jāpiemēro Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats.
23.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto šāda pieeja stiprinātu sadarbības starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm efektivitāti, kā arī to tiesību aizsardzību, kas sodītajām personām izriet no Savienības tiesībām. Tāda pieeja atbilstu arī savstarpējas atzīšanas principam (
9
).
24.
Šī tiesa precizē, ka Bulgārijas tiesībās paredzēts izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes pienākums informēt attiecīgo personu par lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, un pēc tam uzklausīt šo personu (
10
). Turklāt Bulgārijas tiesības atļauj šai iestādei pieprasīt papildu informāciju no šo lēmumu izdevušās iestādes, nenosakot nekādus ierobežojumus šādam pieprasījumam (
11
). Papildus tam Bulgārijas tiesībās paredzēts Bulgārijas piekritīgās tiesas pienākums apspriesties ar šo iestādi, pirms atteikties atzīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija (
12
).
25.
Turklāt Bulgārijas tiesībās Bulgārijas piekritīgajai tiesai noteikts pienākums informēt sodīto personu par tās tiesībām valsts procedūrā par tā lēmuma atzīšanu, ar ko piemērota finansiāla sankcija (
13
). Gan precizējot, ka šo pienākumu nav paredzēts piemērot sodīšanas procedūrā, kas jau ir norisinājusies izdevējā dalībvalstī, iesniedzējtiesa secina, ka šo pienākumu iespējams interpretēt plaši. Tādējādi, pamatojoties uz iestādes, kas pieņēmusi lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, skaidru pieprasījumu, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde varētu informēt sodīto personu par tiesībām, kādas tai pieejamas šāda lēmuma pieņemšanas procedūrā, jo īpaši par iespējām pārsūdzēt minēto lēmumu.
26.
Lai pamatotu tās piedāvāto risinājumu, iesniedzējtiesa atsaucas uz Tiesas judikatūru, no kuras izriet, ka Direktīvas 2012/13 6. pants pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru iebildumu par rīkojumu krimināllietā celšanai paredzēto divu nedēļu termiņu sāk skaitīt no dienas, kad tas izsniegts šā rīkojuma adresāta pilnvarotajam pārstāvim, ja vien, tiklīdz rīkojuma adresāts ir ar to iepazinies, viņš faktiski var izmantot divu nedēļu termiņu, lai celtu iebildumus par šo priekšrakstu – nepieciešamības gadījumā pēc nokavētā termiņa atjaunošanas procedūras vai šīs procedūras laikā (
14
). Proti, šī tiesa norāda, ka šādā situācijā sodītajai personai ir tiesības lūgt un panākt, ka nokavētais termiņš tiek atjaunots. Šīs tiesas ieskatā tās ierosinātais mehānisms varētu būt pietiekami efektīvs, ja Austrijas iestādes uzskatītu, ka Austrijas tiesības iespējams interpretēt tādā pašā vai līdzīgā veidā.
27.
Iesniedzējtiesa arī precizē, ka, ciktāl attiecībā uz Direktīvu 2012/13 Tiesa jau norādījusi, ka tā neregulē veidu, kādā informācija par apsūdzību jāpaziņo apsūdzētajai personai (
15
), nekas neliedz izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei palīdzēt izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei saistībā ar obligāto informācijas paziņošanu sodītajai personai.
28.
Turklāt Tiesa esot atzinusi, ka apsūdzēto personu par apsūdzību ir iespējams informēt tikai galīgā tiesas nolēmuma izpildes stadijā, un uzsvērusi tiesības uz aizstāvību pēc šādas informēšanas (
16
).
29.
Tomēr iesniedzējtiesa vaicā, vai loma, kādu tādējādi, sniedzot informāciju sodītajai personai, varētu uzņemties izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, ir saderīga ar Pamatlēmumu 2005/214.
30.
Proti, šī tiesa norāda, ka šajā pamatlēmumā par to nav nekādu norāžu. It īpaši tā konstatē, ka minētā pamatlēmuma 7. panta 3. punktā paredzētā apspriešanās procedūra attiecas uz noteiktas informācijas ievākšanu un neattiecas uz pasākumiem, kas vērsti uz līdz tam vēl nepaziņotas informācijas paziņošanu.
31.
Šādos apstākļos Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā noteiktais pienākums atzīt lēmumus, pamatlēmuma 7. panta 3. punktā noteiktās tiesības apspriesties un nesodāmības novēršanas princips var tikt interpretēti tādējādi, ka tie izpildiestādei, ja tā ir konstatējusi, ka pastāv fakultatīvs atteikuma pamatojums saskaņā ar [minētā pamatlēmuma] 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu [..], piešķir tiesības:
a)
atbilstoši [šā pamatlēmuma] 7. panta 3. punktam apspriesties ar lēmējiestādi, lai noteiktu, vai sodītajai personai joprojām ir iespēja pārsūdzēt lēmumu, ar ko piemēro finansiālu sankciju;
b)
apstiprinošas atbildes gadījumā izsniegt sodītajai personai lēmumu, ar ko piemēro finansiālu sankciju, un informēt to par pārsūdzības tiesībām;
c)
sagaidīt varbūtējas pārsūdzības iznākumu un ņemt to vērā, lemjot par lietu pēc būtības?”
32.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Eiropas Komisija.
III. Izvērtējums
33.
Valsts tiesai jālemj par tāda lēmuma atzīšanu un izpildi, ar ko piemērota finansiāla sankcija saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214. Šī tiesa vadās pēc konstatētā, ka šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētais fakultatīvais neatzīšanas un neizpildes pamats var tikt piemērots, jo minētā pamatlēmuma 4. pantā paredzētajā apliecībā ir ietvertas pretrunīgas ziņas. Tādējādi šī tiesa var vai nu atteikties atzīt un izpildīt šādu lēmumu, vai arī atzīt un izpildīt to, neraugoties uz konstatēto.
34.
Tomēr pirms nolēmuma pieņemšanas iesniedzējtiesa vēlētos noskaidrot, vai Pamatlēmumu 2005/214 var interpretēt tādā veidā, kas tai kā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ļautu novērst konkrētā lēmuma izsniegšanā pieļautās nepilnības, kas varētu būt pamats šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētā fakultatīvā neatzīšanas un neizpildes pamata piemērošanai. Jo īpaši šo tiesu interesē, kādā veidā un kādā apjomā tā var sniegt palīdzību izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei, lai šis pamats nebūtu jāpiemēro.
A.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
35.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu lemt par to, vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes pienākums apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, pirms tā nolemj neatzīt un neizpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, rakstveida procedūras gadījumā var attiekties uz to, vai saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem sodītajai personai pastāv iespēja pārsūdzēt šo lēmumu.
1. Par pieņemamību
36.
Komisijas skatījumā šim jautājumam ir hipotētisks raksturs un tātad tas ir nepieņemams. Tā norāda, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir pienākums apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, pirms tā nolemj neatzīt un neizpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija. Tomēr iesniedzējtiesa jau esot konstatējusi šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētā neatzīšanas un neizpildes pamata esamību, ko tā neesot drīkstējusi darīt, kamēr tā nebija apspriedusies ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi. Tas liek Komisijai apšaubīt pirmā jautājuma nozīmību, ciktāl apspriešanās ar šo iestādi nav notikusi.
37.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 267. pantā iedibinātajā sadarbībā starp Tiesu un valsts tiesām vienīgi valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā pamatlietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmība. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (
17
).
38.
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
18
).
39.
Man šķiet, ka šajā lietā no iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajiem paskaidrojumiem skaidri izriet, ka, uzdodot pirmo jautājumu, tā vēlas saņemt precizējumus par Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktā paredzētā pienākuma apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi priekšmetu un apjomu, lai pēc šīs apspriešanās varētu paust nostāju par šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētā neatzīšanas un neizpildes pamata iespējamo piemērošanu. Manā ieskatā šo jautājumu tātad nevar uzskatīt par nepieņemamu.
2. Par lietas būtību
40.
Iesākumā būtu jāatgādina – kā it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2005/214 1. un 6. panta, kā arī tā 1. un 2. apsvēruma –, ka tā mērķis ir ieviest efektīvu mehānismu tādu lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek piemērota galīgā finansiālā sankcija, jo ir veikts kāds no tā 5. pantā uzskaitītajiem pārkāpumiem (
19
).
41.
Šā pamatlēmuma mērķis nav saskaņot dalībvalstu tiesību aktus krimināltiesību jomā, bet gan nodrošināt, ka finansiālās sankcijas šajās valstīs tiek izpildītas, izmantojot savstarpējas atzīšanas principu (
20
).
42.
Savstarpējas atzīšanas princips, kas ir Pamatlēmuma 2005/214 sistēmas pamatā, atbilstoši tā 6. pantam paģēr, ka dalībvalstīm, nepieprasot izpildīt nekādas citas formalitātes, principā ir jāatzīst lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija un kurš nosūtīts atbilstoši šā pamatlēmuma 4. pantam, un nekavējoties ir jāveic visi tā izpildei nepieciešamie pasākumi, un šāda lēmuma atzīšanas vai izpildes atteikuma pamati ir jāinterpretē šauri (
21
).
43.
Kas attiecas uz šiem pamatiem, minētā pamatlēmuma 7. panta 1. un 2. punktā ir skaidri uzskaitīti lēmumu neatzīšanas un neizpildes pamati, kas ietilpst tā piemērošanas jomā.
44.
Turklāt saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 3. pantu tas negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas minēti LES 6. pantā. Šā iemesla dēļ šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktā ir arī paredzēts, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja ir pārkāptas LES 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi (
22
).
45.
Tādējādi, ja Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā minētā apliecība, kas ir pievienota lēmumam par finansiālas sankcijas piemērošanu, rada aizdomas, ka ir pārkāptas pamattiesības vai tiesību pamatprincipi, kas minēti LES 6. pantā, izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes var atteikties atzīt un izpildīt šādu lēmumu, ja ir konstatējams kāds no šā pamatlēmuma 7. panta 1. un 2. punktā uzskaitītajiem neatzīšanas un neizpildes pamatiem, kā arī saskaņā ar tā 20. panta 3. punktu (
23
).
46.
Tādēļ tāda lēmuma adresātiem, kas ietilpst Pamatlēmuma 2005/214 piemērošanas jomā, ir tiesības atsaukties uz Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un 48. panta 2. punktā paredzētajām pamattiesībām, un tātad dalībvalstu iestādēm ir jānodrošina šo tiesību ievērošana (
24
).
47.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa liek uzsvaru uz Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu, saskaņā ar kuru izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ja tā konstatē, ka saskaņā ar apliecību, kas paredzēta šā pamatlēmuma 4. pantā, attiecīgā persona rakstveida procedūras gadījumā nav tikusi personīgi vai ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi valsts tiesību aktiem, informēta par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un pārsūdzēšanas termiņiem.
48.
Tiesa ir norādījusi, ka Pamatlēmumā 2005/214 nav paredzēts konkrēts veids, kādā šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minētā lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, adresāts ir par to jāinformē (
25
). Saskaņā ar Tiesas norādīto, iekļaujot atsauci uz dalībvalstu tiesību aktiem, Savienības likumdevējs ir atstājis to ziņā lemt par veidu, kādā attiecīgā persona tiek informēta par pārsūdzības tiesībām, šādai pārsūdzībai paredzēto termiņu, kā arī brīdi, kad sākas šāds termiņš, ja vien paziņojums ir iedarbīgs un ir nodrošināta tiesību uz aizstāvību īstenošana (
26
).
49.
Šajā kontekstā Tiesa ir atgādinājusi, ka tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana prasa ne tikai garantiju par faktisku un efektīvu lēmumu saņemšanu, proti, šo lēmumu paziņošanu to adresātam, bet arī to, lai šāda paziņošana ļautu tiem precīzi uzzināt iemeslus, ar kuriem pamatots attiecībā uz tiem pieņemtais lēmums, kā arī tiesību aizsardzības līdzekļus, ar kuriem vērsties pret šādu lēmumu, un šim nolūkam noteikto termiņu, lai tie varētu efektīvi pārsūdzēt šo lēmumu un efektīvi aizstāvēt savas tiesības (
27
).
50.
Šaubu gadījumā, kas – kā izskatāmajā lietā –, var rasties no ziņām, kuras var šķist pretrunīgas Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā paredzētajā apliecībā, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, ņemot vērā lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai attiecīgā persona saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem faktiski ir tikusi informēta par pārsūdzības tiesībām un pārsūdzības termiņiem (
28
). Šī pārbaude jāveic izdevējas dalībvalsts kompetentajā iestādē saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 3. punktā paredzēto procedūru.
51.
Šajā ziņā atgādināšu, ka šajā tiesību normā ir paredzēts, ka gadījumos, kas citu starpā minēti Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, pirms tā nolemj neatzīt un neizpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ir pienākums, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi un attiecīgā gadījumā lūgt tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgo informāciju. Lai nodrošinātu minētā pamatlēmuma lietderīgo iedarbību un it īpaši pamattiesību ievērošanu, izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāsniedz šī informācija (
29
).
52.
Izskatāmās lietas kontekstā pienākumam apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, kas jāīsteno izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, kad tā apsver atteikšanos atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ir jābūt vērstam uz to, lai iegūtu informāciju, kas ļauj kliedēt neskaidrības par to, vai šis lēmums patiešām ir ticis paziņots saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem, ar ietvertu norādi uz tiesībām pārsūdzēt lēmumu un pārsūdzības termiņiem.
53.
Proti, lai varētu secināt, ka sodītajai personai ir tikusi sniegta iespēja pārsūdzēt lēmumu, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, šai personai bija jābūt informētai par šā lēmuma saturu, kas paģēr to, ka šis lēmums tai ir ticis pienācīgi paziņots.
54.
Turklāt norādāms, ka, definējot jēdzienu “lēmums”, Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punktā minēts “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju” (
30
). Tas, ka šajā tiesību normā tiek paģērēts lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, “galīgais” raksturs, uzsver īpašo nozīmi, kāda piešķirta šā lēmuma nepārsūdzamajam raksturam. Tas acīmredzami izslēdz lēmumus, kas ir vai var tikt pārsūdzēti (
31
).
55.
Tātad nosacījumam par lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, galīgo raksturu ir jābūt izpildītam, lai šo lēmumu varētu atzīt un izpildīt izpildes dalībvalstī (
32
). Tādējādi brīdī, kad izdevējas dalībvalsts kompetentā iestāde lūdz tāda lēmuma atzīšanu un izpildi, sodītajai personai vairs nedrīkst būt iespējas pārsūdzēt šādu lēmumu.
56.
Tomēr norādāms, ka atkarībā no tā, kas paredzēts izdevējas dalībvalsts tiesību aktos, sodītās personas neinformēšana par tās tiesībām pārsūdzēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, un par pārsūdzības termiņiem var būt par iemeslu apšaubīt šā lēmuma galīgo raksturu, ciktāl šai personai varētu tikt atzīta iespēja pārsūdzēt minēto lēmumu no brīža, kad tā uzzinājusi šo informāciju, attiecīgā gadījumā lūdzot atjaunot nokavēto pārsūdzēšanas termiņu. Proti, būtu jāprecizē, ka šāda pieteikuma, kas ir tikai un vienīgi izdevējas dalībvalsts iestāžu kompetencē, mērķis būtu atjaunot minētās personas tiesības uz pārsūdzību pēc tam, kad beidzies likumā šo tiesību īstenošanai paredzētais termiņš (
33
).
57.
Ņemot vērā tā sasaisti ar nosacījumu par lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, galīgo raksturu, uzskatu, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei jābūt iespējai apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi par šo aspektu.
58.
Tādēļ ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes pienākums apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, pirms tā nolemj neatzīt un neizpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, rakstveida procedūras gadījumā var attiekties uz to, vai saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem sodītajai personai pastāv iespēja pārsūdzēt šo lēmumu.
B.
Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu
59.
Ar šiem jautājumiem, kas manā ieskatā jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu lemt par to, vai Pamatlēmuma 2005/214 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, ja no apspriešanās ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi izriet, pirmkārt, ka lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, rakstveida procedūras gadījumā nav ticis paziņots saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ar ietvertu norādi uz tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, un, otrkārt, ka sodītajai personai saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem joprojām var būt iespēja pārsūdzēt šo lēmumu no brīža, kad tā par to uzzinājusi, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde ir tiesīga paziņot minēto lēmumu šai personai, informējot to par tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, kā arī apturēt šā lēmuma atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiek izskatīta iespējamā pārsūdzība par to.
60.
Tādējādi iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Pamatlēmumu 2005/214 var interpretēt tādējādi, ka tas ļauj izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei novērst iespējamos trūkumus tā lēmuma paziņošanā, ar ko piemērota finansiāla sankcija, kuru dēļ šī iestāde var atsaukties uz šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu. Raugoties no šāda skatpunkta, kas atbalsta trūkumu novēršanu situācijā, kura atbilst šīs tiesību normas noteikumiem un kurā sodītā persona nav tikusi informēta par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, šī tiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai un kādā mērā tā var sniegt palīdzību izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei šajā ziņā.
61.
Īsāk sakot, minētā tiesa vēlas saprast, kāda loma tai kā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei var būt, informējot sodīto personu par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, ja sākotnējā informācija, kas norādīta Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā paredzētajā apliecībā, ir bijusi nepietiekama.
62.
Iesākumā atgādināšu, ka, raugoties no Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētā neatzīšanas un neizpildes pamata iespējamās piemērošanas perspektīvas, šā pamatlēmuma 7. panta 3. punktā imperatīvi paredzētā apspriešanās ir vērsta uz to, lai izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, ņemot vērā lietas apstākļus, varētu pārbaudīt vai, ievērojot šaubas, ko rada apliecībā ietvertās ziņas, attiecīgā persona saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem faktiski ir tikusi informēta par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem. Tādējādi izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāsniedz izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei šajā ziņā nepieciešamā informācija.
63.
Ja iegūtā informācija ļauj kliedēt šaubas, ko radījušas apliecībā sniegtās ziņas, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nebūs iespējams atsaukties uz Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu. Šai iestādei atbilstoši savstarpējas atzīšanas principam, uz kuru balstīta šā pamatlēmuma sistēma, tādējādi ir pienākums atzīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija un kurš paziņots saskaņā ar minētā pamatlēmuma 4. pantu, neizvirzot nekādas citas formālas prasības, un nekavējoties veikt visus pasākumus, kas nepieciešami tā izpildei (
34
).
64.
Šajā lietā atgādināšu, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto no Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā paredzētās apliecības, kas nosūtīta izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, izriet, ka saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem BC personīgi vai ar kompetenta pārstāvja starpniecību ir ticis informēts par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, un ka noteiktajā termiņā viņš pārsūdzību neiesniedza. Šai apliecībai ir pievienots 2023. gada 24. novembra lēmums bulgāru un vācu valodās, kurā norādīts pārkāpums, uzliktais naudas sods, veids un termiņš, kādā šo naudas sodu var pārsūdzēt, proti, divas nedēļas. Turklāt no šā lēmuma formulējuma izriet, ka tas ir ticis nosūtīts, lai to paziņotu sodītajai personai. Ņemot vērā šos apstākļus un saskaņā ar savstarpējas uzticēšanās principu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, manā ieskatā, būtu jāpieņem, ka sodītā persona ir tikusi informēta par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, līdz ar to, ja nav pierādījumu par pretējo, šā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats nebūtu piemērojams.
65.
Savukārt, ja apspriešanās ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi apstiprina izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes šaubas un tādējādi atklāj, ka lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, nav ticis paziņots saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem ar ietvertu norādi uz tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, šai iestādei saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunktu ir iespēja atteikties atzīt un izpildīt šo lēmumu.
66.
Gadījumā, ja apspriešanās ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi arī liek noprast, ka sodītajai personai varētu tikt atzīta iespēja pārsūdzēt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, no brīža, kad tā uzzinājusi par šo lēmumu, ja nepieciešams, lūdzot atjaunot nokavēto pārsūdzēšanas termiņu, šai iestādei ir atzīstama kompetence attiecīgā gadījumā noregulēt situāciju (
35
).
67.
Kā Komisija pamatoti norādījusi rakstveida apsvērumos, Pamatlēmumā 2005/214 nekas neliecina par to, ka tas piešķirtu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei pilnvaras iejaukties informācijas sniegšanā sodītajai personai par tās pārsūdzības tiesībām, lai izlabotu to, ka izdevējas dalībvalsts kompetentā iestāde šādu informāciju nav sniegusi.
68.
Tātad izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde nedrīkst iejaukties izdevējas dalībvalsts kompetentās iestādes pilnvarās. Tieši šai otrai iestādei pēc tam, kad pirmā iestāde ir lūgusi informāciju saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punktu, vajadzības gadījumā ir jāizlabo tas, ka persona, attiecībā uz kuru pieņemts lēmums, ar ko tai piemērota finansiāla sankcija, nav informēta par savām tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu un par pārsūdzības termiņiem.
69.
Šajā ziņā no Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 2. punkta g) apakšpunkta formulējuma izriet, ka sodītā persona ir jāinformē par tiesībām iesniegt pārsūdzību un par pārsūdzības termiņiem atbilstīgi izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem. Šī norāde uz izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem atspoguļo to, ka šī informācija ir jāsniedz izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei atbilstīgi šīs pašas valsts tiesību aktiem. Tādējādi šis posms, kas attiecas uz sankcijas piemērošanas procedūru, kuru reglamentē izdevējas dalībvalsts tiesību akti, jānošķir no posma, kas attiecas uz lēmuma, ar ko piemērota finansiāla sankcija, izpildes procedūru, ko, kā norādīts šā pamatlēmuma 9. pantā, reglamentē izpildes dalībvalsts tiesību akti. Atbilstoši kompetenču sadalījumam starp šo divu dalībvalstu kompetentajām iestādēm izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nav nekādu pilnvaru aizstāt izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, pašai informējot sodīto personu par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem.
70.
Piebildīšu, ka iesniedzējtiesas minētajā gadījumā, proti, ja sodītajai personai atbilstīgi izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem rastos jaunas tiesības uz pārsūdzību, sākot no brīža, kad tā faktiski uzzināja par lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, un tā izmantotu šīs tiesības, šā lēmuma atzīšana un izpilde būtu pamats jaunai procedūrai, kurā būtu jānosūta jauna apliecība ar atjauninātu informāciju. Tas izslēdz šīs tiesas piedāvāto risinājumu apturēt sākotnējo šā lēmuma atzīšanas un izpildes procedūru uz laiku, kamēr tiktu izskatīta iespējamā pārsūdzība par minēto lēmumu.
71.
Manā ieskatā no minētā izriet, ka, pretēji tam, ko rosina iesniedzējtiesa, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 nav tiesīga paziņot lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, sodītajai personai, informējot to par tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, kā arī apturēt šā lēmuma atzīšanas un izpildes procedūru uz laiku, kamēr tiek izskatīta iespējamā pārsūdzība par minēto lēmumu.
72.
Noslēgumā vēlos precizēt, ka, lai gan izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nav pilnvaru veikt šo secinājumu iepriekšējā punktā aprakstītās darbības, tas, ka vajadzības gadījumā turpinās sadarbība starp šīs dalībvalsts iestādēm un izdevējas dalībvalsts iestādēm, lai nodrošinātu, ka sodītajai personai faktiski tiek sniegta adekvāta informācija, atbilstu mērķim stiprināt to lēmumu savstarpēju atzīšanu, ar kuriem piemērotas finansiālas sankcijas. No šāda skatpunkta raugoties, izdevējas dalībvalsts kompetentās iestādes varētu lūgt palīdzību izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, jo īpaši, ja šī persona atrodas šīs pēdējās dalībvalsts teritorijā (
36
).
IV. Secinājumi
73.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 6. pants, kā arī 7. panta 2. punkta g) apakšpunkts un 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
1)
izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes pienākums apspriesties ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi, pirms tā nolemj neatzīt un neizpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, rakstveida procedūras gadījumā var attiekties uz to, vai saskaņā ar izdevējas dalībvalsts tiesību aktiem sodītajai personai pastāv iespēja pārsūdzēt šo lēmumu;
2)
ja no apspriešanās ar izdevējas dalībvalsts kompetento iestādi izriet, pirmkārt, ka lēmums, ar ko piemērota finansiāla sankcija, rakstveida procedūras gadījumā nav ticis paziņots saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ar ietvertu norādi uz tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, un, otrkārt, ka sodītajai personai saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem joprojām var būt iespēja pārsūdzēt šo lēmumu no brīža, kad tā par to uzzinājusi, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde nav tiesīga paziņot minēto lēmumu šai personai, informējot to par tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu un par pārsūdzības termiņiem, kā arī apturēt šā paša lēmuma atzīšanas un izpildes procedūru līdz brīdim, kad tiks izskatīta iespējamā pārsūdzība par to.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	OV 2005, L 76, 16. lpp.
(
3
)	OV 2009, L 81, 24. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2005/214”.
(
4
)	BGB1. I, 109/2002.
(
5
)	Skat. Pamatlēmuma 2005/214 4. pantu un tā pielikumu.
(
6
)	Saskaņā ar šo tiesību normu katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt un izpildīt lēmumu, ar ko piemērota finansiāla sankcija, ja Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas LES 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Tādā situācijā ir piemērojama šā pamatlēmuma 7. panta 3. punktā paredzētā procedūra.
(
7
)	OV 2012, L 142, 1. lpp. Šajā tiesību normā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai ne vēlāk kā tad, kad tiesā tiek iesniegti apsūdzības argumenti, tiktu sniegta detalizēta informācija par apsūdzību, tostarp par noziedzīga nodarījuma būtību un juridisko kvalifikāciju, kā arī apsūdzētās personas līdzdalības pakāpi.
(
8
)	OV 2016, L 65, 1. lpp. Saskaņā ar šo tiesību normu šīs direktīvas 8. pants, kurā nostiprinātas tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, neskar valsts noteikumus, kuri paredz, ka process vai atsevišķi tā posmi notiek rakstiski ar noteikumu, ka tiek ievērotas tiesības uz taisnīgu tiesu.
(
9
)	Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz 2019. gada 5. decembra spriedumu Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 31., 33. un 44. punkts).
(
10
)	Skat. Zakon za priznavane, izpalnenie i izprashtane na aktove za konfiskatsia ili otnemane i reshenia za nalagane na finansovi sanktsii (Likums par konfiskācijas vai apķīlāšanas aktu un lēmumu, ar kuriem piemēro finansiālu sankciju, atzīšanu, izpildi un pārsūtīšanu (2010. gada 23. februāraDV, Nr. 15) 16. panta 4. punktu (turpmāk tekstā – “Atzīšanas likums”).
(
11
)	Skat. Atzīšanas likuma 16. panta 5. punktu.
(
12
)	Skat. Atzīšanas likuma 32. panta 3. punktu.
(
13
)	Skat. Atzīšanas likuma 32. panta 4. punktu.
(
14
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 22. marts, Tranca u.c. (C‑124/16, C‑188/16 un C‑213/16, EU:C:2017:228, 47., 48. un 51. punkts), kā arī 2020. gada 14. maijs, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, 60. un 77. punkts).
(
15
)	Šī tiesa atsaucas uz spriedumiem, 2015. gada 15. oktobris, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, 62. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (C‑338/20, turpmāk tekstā – “spriedums Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty”, EU:C:2021:805, 33. punkts).
(
16
)	Šajā nozīmē iesniedzējtiesa atsaucas uz 2017. gada 22. marta spriedumu Tranca u.c. (C‑124/16, C‑188/16 un C‑213/16, EU:C:2017:228, 47. un 51. punkts).
(
17
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, LU (Sodu par ceļu satiksmi piedziņa) (C‑136/20, turpmāk tekstā – spriedums LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana), EU:C:2021:804, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. it īpaši spriedumu LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana) (30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. it īpaši spriedumus, LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana) (36. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. it īpaši spriedumus, LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana) (37. punkts un tajā minētā judikatūra) un Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Skat. it īpaši spriedumus, LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana) (38. punkts un tajā minētā judikatūra) un Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Skat. it īpaši spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (30. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (32. punkts).
(
26
)	Skat. it īpaši spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. it īpaši spriedumu Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 42. punkts).
(
29
)	Skat. it īpaši spriedumu LU (Naudas sodu par ceļu satiksmes pārkāpumiem iekasēšana) (50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
30
)	Mans izcēlums.
(
31
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti), C‑314/18, EU:C:2020:191, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā paredzētās apliecības g) iedaļas 1. punktā izdevējas dalībvalsts kompetentajai iestādei jānorāda datums, kurā lēmums par finansiālās sankcijas piemērošanu kļuvis galīgs. Šīs apliecības h) iedaļas 1. punkta a) apakšpunktā šai iestādei ar ķeksīti jāatzīmē lodziņš, kas norāda, ka šis lēmums ir galīgais lēmums.
(
33
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Lebek (C‑70/15, EU:C:2016:524, 42. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 43. punkts).
(
35
)	Tādos apstākļos izdevējai dalībvalstij jāapsver iespēja lūgt izpildes izbeigšanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 12. pantu.
(
36
)	Šajā ziņā Komisija atsaucas uz izdevējas dalībvalsts kompetento iestāžu iespēju iesniegt savstarpējās palīdzības pieprasījumu, pamatojoties uz Konvencijas par Eiropas Savienības dalībvalstu savstarpēju palīdzību krimināllietās, ko Padome ar 2000. gada 29. maija aktu pieņēmusi saskaņā ar 34. pantu Līgumā par Eiropas Savienību Padomes (OV 2000, C 197, 3. lpp.), 5. pantu.