62019TJ0334_RES
Lieta T‑334/19
Google LLC
un
Alphabet Inc.
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas 2024. gada 18. septembra spriedums
Konkurence – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgus EEZ – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpums – Ekskluzīvas piegādes pienākums – Līgumiskie ierobežojumi
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Objektīvs jēdziens, kas attiecas uz tāda veida rīcību, kura var ietekmēt tirgus struktūru un kuras rezultātā tiek radīts šķērslis konkurences saglabāšanai vai attīstībai – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma pienākumi – Tikai uz sniegumu balstīta konkurēšana – Vērtēšanas kritēriji
(LESD 102. pants)
(skat. 102.–110. un 673. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Izsmeļošas uzņēmuma atbildes uz tiešu jautājumu Komisijas informācijas pieprasījumā – Paaugstināts pierādījuma spēks
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants un 23. panta 1. punkts)
(skat. 111. un 796. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Tiesas kontrole – Tiesiskuma kontrole – Visu nozīmīgo elementu padziļināta pārbaude – Priekšmets un apjoms
(LESD 102. un 263. pants)
(skat. 112. un 113. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Konkrētais tirgus – Noteikšana – Kritēriji – Tiešsaistes meklēšanas reklāmas tirgus – Preču vai pakalpojumu aizstājamība no piedāvājuma vai no pieprasījuma viedokļa – Visaptverošs vērtējums – Visu nozīmīgo faktoru ņemšanu vērā – Uzņēmumu atbilžu uz informācijas pieprasījumiem ņemšana vērā
(LESD 102. pants; Komisijas Paziņojuma 97/C 372/06 15., 17., 25. un 36. punkts)
(skat. 124.–127., 131.–136., 139.–144., 155.–166., 202.–208., 214.–216., 220.–222., 226.–228., 232.–240., 244.–247., 251.–253., 257., 258., 264.–273., 278.–285., 317.–324., 328.–331., 334., 335., 338.–341. un 347.–350. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Konkrētais tirgus – Noteikšana – Komisijas agrākās lēmumpieņemšanas prakses ietekme – Neesamība
(LESD 102. pants)
(skat. 238., 300., 304., 361., 568.–570. un 851. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības pakalpojumu sniegšanas līgumos ietvertās ekskluzivitātes klauzulas – Ļaunprātīgs raksturs – Spēja ierobežot konkurenci un izstumšanas iedarbība – Attiecīgā uzņēmuma veikta apstrīdēšana – Konkurences iestādes pienākums pierādīt attiecīgās rīcības spēju ierobežot konkurenci – Vērtējums, kam jābūt balstītam uz visu lietas apstākļu ņemšanu vērā
(LESD 102. pants)
(skat. 379.–390., 399., 400., 406., 411.–415., 464.–466., 501., 502., 548.–557., 558.–562., 581.–583., 595., 607.–617., 622., 694.–715., 776.–779., 787.–789., 831., 832., 835.–840., 843.–848., 890.–901., 927., 938.–944., 948.–953., 980., 987.–991. un 998. punktu)
Konkurence – Savienības tiesību normas – Uzņēmums – Jēdziens – Saimnieciskās darbības veikšana – Izšķirošais kritērijs – Struktūras tiesiskais stāvoklis un finansēšanas veids – Atbilstības neesamība
(skat. 487. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Rūpīga un objektīva izskatīšana – Pienākuma apjoms – Vērtējums, kam jābūt balstītam uz paziņojuma par iebildumiem adresāta iegūto informāciju – Pierādījuma spēks
(LESD 102. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants un 23. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 512.–514. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Būtiskas tirgus daļas izslēgšana, ko veicis dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums – Dominēšanas pakāpe konkrētajā tirgū – Ietekmes neesamība – Nepieciešamība noteikt precīzu tirgus daļas izslēgšanas līmeni – Neesamība
(LESD 102. pants)
(skat. 596. un 621. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības pakalpojumu sniegšanas līgumos ietvertās ekskluzivitātes klauzulas – Ļaunprātīgs raksturs – Konkurences iestādes pienākums izmantot tikpat efektīva konkurenta testu – Neesamība – Uz minēto testu balstītas analīzes iesniegšana, ko veic attiecīgais uzņēmums – Konkurences iestādes pienākums pārbaudīt tās pierādījuma spēku
(LESD 102. pants)
(skat. 660.–667., 880.–883. un 979. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Objektīvs jēdziens, kas attiecas uz tāda veida rīcību, kura var ietekmēt tirgus struktūru un kuras rezultātā tiek radīts šķērslis konkurences saglabāšanai vai attīstībai – Nepieciešamība pierādīt pretkonkurences nodoma esamību – Neesamība
(LESD 102. pants)
(skat. 678., 679. un 981. punktu)
Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Objektīvs attaisnojums – Nosacījumi – Pierādīšanas pienākuma apjoms
(LESD 102. pants)
(skat. 947. punktu)
Rezumējums
Ar šo spriedumu Vispārējā tiesa atceļ Eiropas Komisijas lēmumu, kurā Google (
1
) ir piespriests samaksāt naudas sodu par trijiem dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgū. Šajā gadījumā Vispārējā tiesa precizē apstākļus, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu līguma noteikumu, it īpaši to, kuros ir noteikts ekskluzīvas piegādes pienākums, izstumšanas iedarbību.
Google, informācijas un komunikāciju tehnoloģiju nozares uzņēmums, kas specializējas ar internetu saistītos produktos un pakalpojumos, ir pazīstams tostarp ar savu vispārējo meklētājprogrammu, kas ļauj iegūt meklēšanas rezultātus lapās, kuras parādās interneta lietotāju ekrānos. Daži no šiem rezultātiem ir saistīti ar reklāmdevēju maksājumu saistībām, kas uzņemtas Google izsoles platformā, un tie tiek apzīmēti ar tādiem vārdiem kā “sludinājums” vai “apmaksāts”. Kopš 2003. gada Google pārvalda arī reklāmas starpniecības platformu ar nosaukumu AdSense, kurai tā ir izstrādājusi pakalpojumu ar nosaukumu AdSense for Search (turpmāk tekstā – “AFS”).
AFS, tāpat kā citi tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības pakalpojumi ļauj trešo personu tīmekļvietņu izdevējiem izplatīt tiešsaistes meklēšanas reklāmas, šajā gadījumā – Google reklāmas, ja lietotāji veic meklēšanu tīmekļvietnē, kurā ir integrēta meklētājprogramma. Šādā veidā šādu starpniecības pakalpojumu sniedzēji (turpmāk tekstā – “starpnieki”) un izdevēji dalās ienākumos, kas gūti no šo reklāmu parādīšanas. AFS gadījumā reklāmdevējiem bija jāsasaista savas reklāmas ar atslēgvārdiem, kurus attiecīgo tīmekļvietņu lietotāji var izmantot, veicot meklēšanu tiešsaistē, un principā tie ar savu reklāmu parādīšanu saistīto cenu maksāja tikai tad, ja lietotāji uz tām uzklikšķināja.
Lai izmantotu AFS, izdevēji varēja vai nu kļūt par Google“tiešsaistes partneriem”, ar to noslēdzot neapspriežamu standarta līgumu, sauktu par “tiešsaistes līgumu”, vai arī par “tiešajiem partneriem”, noslēdzot “Google pakalpojumu līgumu” (turpmāk tekstā – “GPL”), kas tika individuāli apspriests. Lai noslēgtu GPL, tiešajiem partneriem bija jāaizpilda arī pasūtījuma dokuments, kurā norādītas tīmekļvietnes, kur tie vēlējās izmantot AFS vai kādu citu AdSense pakalpojumu.
Lai gan GPL tika individuāli apspriesti, tie bija sagatavoti, pamatojoties uz paraugiem, kuros tostarp bija ietvertas šādas klauzulas:
–
līdz 2009. gada martam – “ekskluzivitātes klauzula”, kas būtībā aizliedza pasūtījuma dokumentā minētajās tīmekļvietnēs izmantot pakalpojumus, kas ir GPL ietvaros sniegtajiem Google pakalpojumiem identiski, būtiski līdzīgi vai ar tiem konkurē;
–
no 2009. gada marta – pirmām kārtām, “izvietojuma klauzula”, kas tiešajiem partneriem noteica pienākumu tīmekļvietnēs, kur tiek izmantots AFS, rādīt minimālo tiešsaistes meklēšanas reklāmu skaitu no Google, un aizliedza izvietot konkurējošās reklāmas virs reklāmām no Google vai tām tieši pieguloši un, otrām kārtām, “iepriekšējas atļaujas klauzula”, kas tiešajiem partneriem noteica pienākumu saņemt Google piekrišanu, pirms tie veic izmaiņas tiešsaistes meklēšanas reklāmu, tostarp konkurējošo reklāmu, rādīšanā.
2019. gada 20. marta lēmumā (
2
) Komisija uzskatīja, ka Google ir pieļāvusi trīs dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus, kas izriet attiecīgi no ekskluzivitātes klauzulas, kura iekļauta GPL, kas noslēgti ar tiešajiem partneriem, kuri parasti visas savas tīmekļvietnes bija ietvēruši vismaz vienā no to GPL (turpmāk tekstā – “visu vietņu tiešie partneri”), izvietojuma klauzulas un iepriekšējas atļaujas klauzulas (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgās klauzulas”).
Komisija uzskatīja, ka šīm trim klauzulām bija viens mērķis, proti, to starpnieku izstumšana, kuri ir Google konkurenti, lai saglabātu un nostiprinātu savu stāvokli tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgū un tiešsaistes meklēšanas reklāmas tirgos un līdz ar to arī savu stāvokli vispārējās meklēšanas tirgū. Šis kopīgais mērķis, kā arī šo klauzulu papildinošais raksturs lika Komisijai uzskatīt, ka trīs dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi kopā veido vienotu un turpinātu LESD 102. panta pārkāpumu, kas ilga no 2006. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 6. septembrim.
Tādējādi Komisija uzlika Google naudas sodu gandrīz 1,5 miljardu euro apmērā.
Ar prasību Vispārējā tiesā Google lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, atcelt vai samazināt naudas soda apmēru.
Vispārējās tiesas vērtējums
1. Par konkrēto tirgu noteikšanu
Pirmkārt, Vispārējā tiesa noraida Google izvirzīto pamatu, kas balstīts uz to, ka Komisija ir kļūdaini definējusi konkrētos tirgus, proti, tiešsaistes meklēšanas reklāmas tirgu un ar šo meklēšanu saistītās reklāmas starpniecības tirgu.
Attiecībā uz tiešsaistes meklēšanas reklāmas tirgus definīciju Google it īpaši apgalvoja, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus nozīmīgos faktorus, lai tiešsaistes meklēšanas reklāmas nošķirtu no tām, kas nav tiešsaistes meklēšanas reklāmas (turpmāk tekstā – “attiecīgās abu veidu reklāmas”).
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, kā izriet no judikatūras un Paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju (
3
), ka, analizējot aizstājamību, jāņem vērā ne tikai attiecīgo preču un pakalpojumu objektīvās īpašības, bet arī konkurences apstākļi un pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū. Savukārt, lai definētu produktu tirgu, Komisijai nav pienākuma pārbaudīt visus minētajā paziņojumā uzskaitītos vērtējuma elementus, ne arī ievērot stingru norāžu hierarhiju.
Šajā lietā papildus attiecīgo abu veidu reklāmu īpašībām un izmantojumam Komisija vispārējā vērtējumā ir ņēmusi vērā virkni citu faktoru, piemēram, tostarp attiecīgo reklāmu cenu, ieguldījumus, kas nepieciešami, lai sniegtu pakalpojumus tiešsaistes meklēšanas reklāmām, un izdevēju rīcību, kura esot samazinājusi to tiešsaistes meklēšanas reklāmu izmantošanu. Turklāt Komisija apkopoja tirgus dalībnieku informētus apsvērumus un balstījās uz šiem apsvērumiem, lai noteiktu konkrēto tirgu.
Tādējādi Google nepierādīja, ka Komisija kopējā vērtējumā par attiecīgo abu veidu reklāmu aizstājamību ir ignorējusi atsevišķus nozīmīgus faktorus, ne arī to, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, lielu daļu savas veiktās analīzes veltot šo reklāmu īpašību un izmantošanas veidu atšķirībām.
Turklāt Vispārējā tiesa noraida arī Google argumentus par to, ka, lai definētu tiešsaistes meklēšanas reklāmas tirgu, Komisija neesot veikusi pienācīgu cenu analīzi, it īpaši ar testu, kurā analizēta tiešsaistes meklēšanas reklāmu cenu būtiska un ne īslaicīga pieauguma 5 līdz 10 % robežās (turpmāk tekstā – “SSNIP tests”) ietekme.
Šajā gadījumā, veicot cenu analīzi, Komisija nosūtīja reklāmdevējiem, izdevējiem un mediju aģentūrām informācijas pieprasījumus un tām tostarp uzdeva jautājumu par to reakciju gadījumā, ja pieaugtu tiešsaistes meklēšanas reklāmu cenas, vai izdevēju gadījumā – samazinātos ienākumi no šīm reklāmām.
Ņemot vērā minētā jautājuma saturu, Vispārējā tiesa konstatē, ka Komisija nav veikusi SSNIP testu, kāds tas ir definēts Komisijas paziņojumā par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju. Tomēr Vispārējā tiesa atgādina, ka, lai gan SSNIP tests ir atzīts instruments, kura rezultātus kopā ar citiem elementiem var ņemt vērā tirgus definīcijas vispārējā novērtējumā, tirgus definēšanai sistemātiska šāda testa izmantošana nav obligāta.
Vispārējā tiesa turklāt apstiprina Komisijas veiktās cenu analīzes piemērotību. Proti, tirgus dalībnieku atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumiem kopā ar to atbilžu pamatā esošajiem iemesliem pieder pie elementiem, kas Komisijas paziņojumā par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju skaidri tiek uzskatīti par nozīmīgiem, jo tās ļauj izvērtēt klientu un konkurentu viedokļus un tādējādi ir līdzeklis, kas var tikt ņemts vērā, lai definētu konkrēto tirgu.
Noslēgumā, norādījusi, ka Google nav nedz apšaubījusi to pierādījumu precizitāti, uzticamību un saskaņotību, uz kuriem Komisija ir balstījusies savā visaptverošajā aizstājamības vērtējumā, nedz pierādījusi, ka Komisija nav ņēmusi vērā šim nolūkam nozīmīgus elementus, Vispārējā tiesa apstiprina apstrīdētajā lēmumā veikto konkrētā tirgus definīciju. Tā apstiprina arī konstatējumu par Google dominējošo stāvokli tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgū, ciktāl Google apstrīdēja šo dominējošo stāvokli, tikai pamatojot ar to, ka konkrētā tirgus definīcija bija kļūdaina.
2. Par strīdīgo klauzulu spēju ierobežot konkurenci
Otrkārt, Vispārējā tiesa izvērtē Google izvirzītos pamatus, ar kuriem tiek apstrīdēts strīdīgo klauzulu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgais raksturs.
Vispirms – attiecībā uz ekskluzivitātes klauzulu, kas ietverta GPL, kuri noslēgti ar visu vietņu tiešajiem partneriem, Google pārmeta Komisijai, ka tā ir uzskatījusi, ka tai nebija jāpārbauda, vai minētā klauzula ir bijusi spējīga ierobežot konkurenci.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka Google administratīvā procesa laikā, iesniedzot pierādījumus, apstrīdēja iepriekš minētās ekskluzivitātes klauzulas spēju ierobežot konkurenci. Tā arī apgalvoja, ka šī klauzula bija objektīvi pamatota.
Šādos apstākļos atbilstoši judikatūrai Komisija nevarēja, kā tā galvenokārt apgalvoja, LESD 102. panta pārkāpuma pierādīšanai aprobežoties ar konstatējumu, ka ar visu vietņu tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL iekļautā ekskluzivitātes klauzula šiem partneriem uzlika pienākumu visus vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamajiem tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības pakalpojumiem iegādāties vienīgi no Google sprieduma Hoffmann‑La Roche/Komisija izpratnē (
4
). Turklāt tai bija arī jāpierāda, ka minētā klauzula, ņemot vērā visus nozīmīgos lietas apstākļus, bija spējīga ierobežot konkurenci.
Vispārējā tiesa pēc tam pārbauda, vai, kā to apgalvo Google, Komisija bija kļūdaini uzskatījusi, pakārtoti, ka ar visu vietņu tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL iekļautā ekskluzivitātes klauzula bija spējīga ierobežot konkurenci.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai minētā klauzula bija atturējusi visus tiešos partnerus no iegādāšanās no citiem starpniekiem, lai rādītu konkurējošās reklāmas savās tīmekļvietnēs vai dažās to lapās, Google tostarp Komisijai pārmeta, ka tā apstrīdētajā lēmumā bija atsaukusies tikai uz dažu šo tiešo partneru atbildēm uz administratīvā procesa laikā nosūtītajiem informācijas pieprasījumiem.
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa norāda uz to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija varēja pamatoti ņemt vērā dažus visu vietņu tiešo partneru atbilžu piemērus kā elementus, kas var apstiprināt tās vērtējumu par to, ka ar šādiem tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL iekļautā ekskluzivitātes klauzula bija varējusi atturēt šos pēdējos minētos no vismaz daļas no to vajadzībām nepieciešamā iegādāšanās no starpniekiem, kuri ir Google konkurenti.
Lai apstrīdētu faktu, ka ekskluzivitātes klauzulai bija šāda atturoša iedarbība, Google atsaucās arī uz tiešā partnera paziņojumu, kuru pati bija ieguvusi administratīvā procesa laikā. Komisija uzskatīja, ka šim paziņojumam bija ierobežots pierādījuma spēks, it īpaši tādēļ, ka tā nezināja, kā Google to bija ieguvusi. Taču, lai gan Google nav Komisijas izmeklēšanas un sankciju noteikšanas pilnvaru un tādēļ tai noteikti ir jābalstās uz tiešo partneru brīvprātīgu sadarbību, Vispārējā tiesa uzskata, ka no tā tomēr nevar secināt, ka Google savāktajai informācijai noteikti nav nozīmes, jo tās pierādījuma spēks ir šaurāks.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai ar visu vietņu tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL iekļautā ekskluzivitātes klauzula nebija ļāvusi Google konkurentiem piekļūt nozīmīgai tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgus daļai EEZ, Google it īpaši apgalvoja, ka Komisijas veiktā analīze par minētās klauzulas tirgus segumu nebija konsekventa, jo, lai raksturotu ar visu vietņu tiešajiem partneriem noslēgto GPL ekskluzivitātes klauzulas izstumšanas iedarbību, tā ņēma vērā ienākumus no visiem GPL, kuros iekļautas izvietojuma un iepriekšējas atļaujas klauzulas, tostarp GPL, kuros visi tiešie partneri parasti nebija ietvēruši visas savas tīmekļvietnes.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa tostarp norāda, ka, lai novērtētu ekskluzivitātes klauzulas sekas, Komisijai bija jāņem vērā visi lietas apstākļi un it īpaši jānosaka, vai minētās ekskluzivitātes klauzulas seguma likme bija pietiekama, lai ļautu tai radīt izstumšanas iedarbību. Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, pirmām kārtām, ka ekskluzivitātes un izvietojuma klauzulas bija papildinošas, it īpaši tāpēc, ka to mērķis bija atturēt tiešos partnerus no konkurējošo reklāmu iegādāšanās un, otrām kārtām, ka izvietojuma klauzula pakāpeniski aizstāja GPL ekskluzivitātes klauzulu, un tādējādi abas šīs klauzulas attiecīgajā laikposmā vienlaikus aptvēra dažādas tirgus daļas. Tādējādi, pretēji Google apgalvotajam, Komisija nevarēja izolēti pārbaudīt ekskluzivitātes klauzulas un izvietojuma klauzulas segumu, neignorējot to faktisko un juridisko kontekstu un mākslīgi nesadalot tirgus seguma pārbaudi.
Vispārējā tiesa tādējādi norādīja, pēc tam, kad bija pārbaudījusi šo klauzulu segumu, ka Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka, ņemot vērā izvietojuma klauzulas segumu, ekskluzivitātes klauzulas, kas iekļauta GPL, kuros tiešie partneri parasti bija ietvēruši visas savas tīmekļvietnes, segums varēja būt pietiekams, lai šai klauzulai ļautu spēt radīt izstumšanas iedarbību laikā no 2006. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 31. decembrim.
Pēc tam Vispārējā tiesa pārbauda Google apgalvojumu, ka Komisija, izmantojot tikpat efektīva konkurenta pārbaudi (
5
), nav pierādījusi, ka ekskluzivitātes klauzula, kas ietverta ar tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL, nebūtu ļāvusi konkurentam, kurš ir tikpat efektīvs kā Google, parādīties konkrētajā tirgū vai būtu to izslēgusi. Šajā ziņā tā norāda, ka Komisijai nebija pienākuma balstīties uz šādu testu, kas ir tikai viena no vairākām metodēm, kuras ļauj novērtēt, vai praksei ir spēja radīt izstumšanas iedarbību. Savukārt, ja Google būtu iesniegusi analīzi, kas balstīta uz tikpat efektīva konkurenta testu, kā tas nav šajā gadījumā, Komisijai būtu vajadzējis pārbaudīt šo analīzi.
Tomēr, apstiprinājusi lielāko daļu Komisijas vērtējumu, Vispārējā tiesa konstatē, ka Komisijas veiktajā izstumšanas iedarbības analīzē ir pieļautas kļūdas attiecībā uz ekskluzivitātes klauzulas seguma likmes 2016. gadam, kā arī GPL darbības ilguma ņemšanu vērā.
Proti, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav identificēta tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgus daļa, uz kuru attiecās ekskluzivitātes klauzula, kas iekļauta GPL, kuri noslēgti ar visu vietņu tiešajiem partneriem 2016. gadā. Līdz ar to Komisija nav pierādījusi, ka ekskluzivitātes klauzula bija varējusi radīt izstumšanas iedarbību tās seguma dēļ laikā no 2016. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 31. martam.
Otrām kārtām, šajā analīzē Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā ne katra ar tiešajiem partneriem noslēgtā GPL darbības ilgumu, ne to tiesības vienpusēji izbeigt līgumu.
Vispārējā tiesa atgādina, ka, lai noteiktu, vai rīcībai ir bijusi faktiska spēja radīt izstumšanas iedarbību attiecībā uz konkurentu, kurš ir vismaz tikpat efektīvs kā Google, Komisijai bija jāņem vērā visi nozīmīgie apstākļi. It īpaši attiecībā uz ekskluzīvas piegādes pienākumu Komisijai bija jāņem vērā šī pienākuma darbības ilgums, kā arī tā ekonomiskais un tiesiskais konteksts.
Proti, liela daļa no GPL, kuri bija saistoši minētajiem tiešajiem partneriem, individuāli darbojās tikai dažus gadus, pat ja pēc tam tie tika atjaunoti vai pagarināti, dažkārt vairākas reizes. Taču apstrīdētajā lēmumā Komisija ņēma vērā tikai to GPL kopējo darbības ilgumu, kuros tiešie partneri parasti bija ietvēruši visas savas tīmekļvietnes, nevis katra minētā GPL darbības ilgumu, skatot atsevišķi, ne arī katra to iespējamā pagarinājuma ilgumu. Tā arī nav ņēmusi vērā ne faktiskos apstākļus un kārtību, kādā vienojās par šiem pagarinājumiem, ne to klauzulu saturu, kas paredzēja tiesības vienpusēji izbeigt līgumu, kādas bija dažiem visu vietņu tiešajiem partneriem, ne arī nosacījumus, ar kādiem šīs tiesības varēja izmantot.
Šādos apstākļos Komisija, protams, kā nozīmīgu apstākli varēja ņemt vērā to GPL kopējo darbības ilgumu, kuros tiešie partneri parasti bija ietvēruši visas savas tīmekļvietnes. Turpretī tā nevarēja izslēgt, ka šiem tiešajiem partneriem bija iespēja pēc katra sava GPL termiņa beigām iegādāties no starpniekiem, kuri ir Google konkurenti, ne arī tādējādi konstatēt, ka minētajiem tiešajiem partneriem bija pienākums visu vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamā iegādāties no Google visā to GPL kopējā darbības laikā.
Vispārējā tiesa secina, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka minētā klauzula bija spējīga atturēt visu vietņu tiešos partnerus no iegādāšanās no starpniekiem, kuri ir Google konkurenti, vai neļaut šiem starpniekiem piekļūt nozīmīgai tiešsaistes meklēšanas reklāmas starpniecības tirgus daļai Eiropas Ekonomikas zonā, un līdz ar to, ka šī pati klauzula bija spējīga radīt šajā lēmumā konstatēto izstumšanas iedarbību.
Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija analoģiskas kļūdas ir pieļāvusi savā veiktajā analīzē par izvietojuma klauzulas un iepriekšējas atļaujas klauzulas izstumšanas iedarbību. Šajā ziņā Komisija pamatoti uzskatīja, ka izvietojuma klauzula bija pielīdzināma atvieglotai ekskluzivitātes klauzulai attiecībā uz tīmekļvietnēm, kas bija ietvertas GPL, kuros iekļauta šī klauzula, jo atbilstoši tai redzamākās pozīcijas tiešo partneru rezultātu lapās bija rezervētas Google reklāmām. Attiecībā uz iepriekšējas atļaujas klauzulu Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka tā radīja tādu pašu izstumšanas iedarbību, kāda bija ar visu vietņu tiešajiem partneriem noslēgtajos GPL iekļautajai ekskluzivitātes klauzulai, no vienas puses, un izvietojuma klauzulai, no otras puses.
Tādējādi, tāpat kā ekskluzivitātes klauzulas gadījumā, arī saskaņā ar izvietojuma klauzulu tiešajiem partneriem uzliktā pienākuma rezervēt redzamākās pozīcijas darbības ilgums pieder pie šīs klauzulas radītās izstumšanas iedarbības novērtēšanai nozīmīgiem apstākļiem. Tas pats attiecas uz darbības ilgumu tiešo partneru pienākumam saskaņā ar iepriekšējas atļaujas klauzulu lūgt Google atļauju pirms izmaiņu veikšanas konkurējošo reklāmu rādīšanā. Taču Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā šī pienākuma darbības ilgumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka iepriekš minētās kļūdas skar visus Komisijas identificētos ierobežojumus, un tādējādi tā nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka strīdīgās klauzulas bija spējīgas radīt apstrīdētajā lēmumā konstatēto izstumšanas iedarbību, ne arī to, ka katra no tām bija LESD 102. panta pārkāpums.
Tā kā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir uzskatījusi, ka vienots un turpināts pārkāpums konstatējams tikai, ciktāl to veido trīs iepriekš minētie atsevišķie pārkāpumi, Vispārējā tiesa minēto lēmumu atceļ pilnībā.
(
1
)	Šajā gadījumā Google kopā apzīmē sabiedrību Google LLC, iepriekš Google Inc., kā arī tās mātesuzņēmumu Alphabet, Inc.
(
2
)	Komisijas Lēmums C(2019) 2173 final (2019. gada 20. marts) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta AT.40411 – Google Search
(AdSense)) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
(
3
)	Komisijas Paziņojums par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.).
(
4
)	Spriedums, 1979. gada 13. februāris, Hoffmann‑La Roche/Komisija (85/76, EU:C:1979:36). Saskaņā ar šī sprieduma 89. punktu “tas, ka tirgū dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, kas – pat pēc to lūguma – saista pircējus ar pienākumu vai solījumu visu vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamā iegadāties tikai no šī uzņēmuma, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana [LESD 102.] panta izpratnē”.
(
5
)	Saskaņā ar judikatūru šajā testā tiek pārbaudīts, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma prakse var padzīt no tirgus konkurentu, kurš ir tikpat konkurētspējīgs kā šis uzņēmums.