62010CC0138_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Administrativen sad Sofia‑grad
[Sofijas Administratīvā tiesa] uzdod trīs jautājumus, kuri galvenokārt attiecas uz Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (2) 4., 62. un 63. panta interpretāciju. Jautājumi konkrēti attiecas uz tā saukto “deklarāciju pieņemšanu muitā”, ko ir īstenojusi muitas iestāde un par kuru Tiesa ir lūgta izteikties, izvērtējot šā akta saturu un raksturu, kā arī iespēju to apstrīdēt valsts tiesās.
2. Šīs lietas galvenā problēma ir saistīta ar muitas deklarācijas pieņemšanas pārprotamo raksturu, jo runa ir par aktu, kas izpaužas fiziskā dokumentā, kura standarts ir noteikts pašās Savienības tiesībās un kurā sastopas vairāki gribas izteikumi: preces deklarētāja griba, no vienas puses, un muitas iestāžu griba, no otras puses. Šaubas, kas ir radušās Administrativen sad Sofia‑grad, ir saistītas ar specifisko dokumenta formu, kurā tiek apstiprināts apstrīdētais akts.
I – Atbilstošās tiesību normas
3. Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punktā ir sniegta šāda “lēmuma” definīcija:
““Lēmums” nozīmē jebkuru oficiālu muitas aktu, kas attiecas uz muitas noteikumiem, izlemjot atsevišķu gadījumu, un šāds akts rada juridiskas sekas attiecībā uz vienu vai vairākām konkrētām vai identificējamām personām; šis termins cita starpā attiecas uz saistošu informāciju [izziņu] 12. panta nozīmē.”
4. Attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, minētās regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēti īpaši noteikumi saistībā ar [šo lēmumu] atcelšanu:
“Attiecīgajai personai labvēlīgu lēmumu atzīst par [spēkā] neesošu, ja tas pieņemts, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, un:
– pieprasījuma iesniedzējs ir zinājis vai viņam būtu bijis jāzina, ka informācija ir nepatiesa vai nepilnīga, un
– šāda lēmuma pieņemšana nebūtu bijusi iespējama, pamatojoties uz patiesu vai pilnīgu informāciju.”
5. Procedūra, kas attiecas uz muitas deklarācijām, to pieņemšanu un vēlāku pārbaudi, ir noteikta Regulas Nr. 2913/92 62. un nākamajos pantos, kuru starpā saistībā ar šo tiesvedību būtu izceļami šādi noteikumi:
“62. pants
1. Rakstveida deklarācija izpildāma veidlapā, kas atbilst šim nolūkam noteiktajam oficiālajam paraugam. Tai ir jābūt parakstītai, un tajā jābūt visām ziņām, kas nepieciešamas tās muitas procedūras noteikumu īstenošanai, kurai preces ir deklarētas.
2. Deklarācijai pievieno visus dokumentus, kas vajadzīgi tās muitas procedūras īstenošanai, kurai preces deklarētas.
[..]
63. pants
Deklarācijas, kuras atbilst 62. panta prasībām, muitas dienesti tūlīt pieņem, ar nosacījumu, ka preces, uz kurām tās attiecas, ir uzrādītas muitai.
[..]
65. pants
Pēc deklarētāja lūguma viņam tiek atļauts deklarācijā pēc tās pieņemšanas muitā grozīt vienu vai vairākus datus. Deklarāciju nedrīkst izlabot tā, ka tā attiektos uz precēm, kas nav tajā sākotnēji iekļautas.
Tomēr grozījumi nav pieļaujami, ja atļauja tiek prasīta pēc tam, kad muitas dienesti:
a) ir paziņojušas [paziņojuši] deklarētājam par nodomu pārbaudīt preces vai
b) ir konstatējušas [konstatējuši], ka attiecīgie dati ir nepatiesi, vai
c) ir atlaidušas [atlaiduši] preces.
[..]
66. pants
1. Pēc deklarētāja lūguma muitas dienesti atzīst par nederīgu jau pieņemtu deklarāciju, ja deklarētājs sniedz pierādījumus, ka preces attiecīgajai muitas procedūrai deklarētas kļūdas dēļ vai ka īpašu apstākļu rezultātā vairs nav pamata nodot preces tajā muitas procedūrā, kurai tās tikušas deklarētas.
Tomēr, ja muitas dienesti ir paziņojuši deklarētājam par nodomu preces pārbaudīt, lūgumu atzīt deklarāciju par nederīgu nepieņem līdz brīdim, kad notikusi preču pārbaude.
2. Deklarāciju nevar atzīt par nederīgu pēc preču atlaišanas, izņemot gadījumus, kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.
3. Deklarācijas atzīšana par nederīgu netraucē spēkā esošo krimināltiesisko līdzekļu piemērošanu.
[..]
68. pants
Lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var:
a) pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti. Lai pārbaudītu deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var likt deklarētājam uzrādīt vēl citus dokumentus;
b) pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei.
[..]
71. pants
1. Deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas.
2. Ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.
[..]
78. pants
1. Pēc preču atlaišanas muitas dienesti var pēc sava ieskata vai pēc deklarētāja lūguma izdarīt deklarācijā labojumus.
2. Pēc preču atlaišanas, lai pārliecinātos par deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var pārbaudīt tirdzniecības dokumentus un datus par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu vai sekojušajām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm. Šādas pārbaudes var izdarīt deklarētāja vai jebkuras citas personas telpās, kas minētajās darbībās tieši vai netieši iesaistīta sakarā ar savu komercdarbību, vai pie jebkuras citas personas, kuras valdījumā komercdarbības vajadzībām atrodas minētie dokumenti un ziņas. Šie dienesti var arī pārbaudīt preces, ja tās joprojām ir iespējams tiem uzrādīt.
3. Ja deklarācijas pārskatīšanas rezultātā vai pēcmuitas pārbaudē atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem veic pasākumus, kas nepieciešami, lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju.”
II – Fakti
6. 2007. gada 13. martā sabiedrība “DP grup” EOOD
(turpmāk tekstā – “ DP grup ”), aizpildot attiecīgu veidlapu, Kremikovcu [ Kremikovtsi ] Muitas birojā iesniedza deklarāciju par preču ar nosaukumu “saldēti un atkauloti tītaru stilbi ar baltajiem pipariem” ievešanu no Brazīlijas. Šajā pašā dienā deklarācija tika pieņemta, 2. ailē tika ierakstīts numurs 07ВG005102Н0019921, tika uzspiests personiskais zīmogs Nr. 1341 un muitas iestādes darbinieks parakstījās. Neņemot vērā iepriekš minēto, muitas darbinieks, kurš pieņēma deklarāciju, deklarācijas otrā pusē ierakstīja šādi:
“Veikta 44. ailē minēto dokumentu pārbaude saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas regulas 218. pantu. Tarifu kods 33. ailē atbilst preču aprakstam 31. ailē un TARIC . Muitas vērtība ir noteikta saskaņā ar Muitas kodeksa 29. pantu. Nav preču, kurām tiek piemēroti tarifa atvieglojumi. Ir izpildīti nosacījumi vienlaicīgai ievešanai brīvai apgrozībai. Protokols par visaptverošu muitas pārbaudi Sofijas lidostā (Nr. 120/13.03.2007). Saistībā ar aizdomām par nepareizu tarifa klasifikāciju Centrālā ķīmijas laboratorija paņēma paraugus laboratorijas analīzei (pasūtījuma Nr. 1/13.03.07). Ir veikta skaidras naudas iemaksa. Centrālās ķīmijas laboratorijas atzinums (Nr. 00005/14.03.07). Galvenās muitas pārvaldes apsvērumi par tarifa klasifikāciju (Nr. 4417/190/17.04.2007).”
7. 2007. gada 25. martā muitas darbinieks laida preces brīvā apgrozībā.
8. Pamatojoties uz laboratorijas analīzēm, 2007. gada 17. aprīļa vēstulē muitas iestāde informēja DP grup, ka, aizpildot muitas deklarāciju, ir konstatēts pārkāpums – nepareizi noteikta deklarētās preces tarifa klasifikācija, – sakarā ar ko tika pieprasīts samaksāt naudas sodu.
9. Sabiedrība DP grup, pamatojoties uz to, ka deklarētājs, proti, pati sabiedrība, esot nepareizi norādījusi tarifu kodu, muitas iestāde esot šo tarifu kodu pieņēmusi un, parakstoties par pieņemšanu, “apstiprinājusi preces tarifu kodu”, apstrīdēja muitas deklarācijas pieņemšanu Administrativen sad Sofia‑grad, – un tas, pēc DP grup
domām, esot iemesls [šā akta] spēkā neesamībai.
10. 2008. gada 21. jūlijā Administrativen sad Sofia‑grad
pieņēma rīkojumu, atzīstot, ka tiesvedība nav pieļaujama, jo nav apstrīdamā muitas iestādes administratīvā akta. Atbildot uz sabiedrības DP grup celto prasību par rīkojumu par nepieņemamību, Varhoven administrativen sad
[Augstākā Administratīvā tiesa] atzina Administrativen sad Sofia‑grad rīkojumu par nepieņemamību par prettiesisku un nosūtīja lietu tai atpakaļ lietas izskatīšanai pēc būtības.
11. Šajā valsts tiesvedības stadijā Administrativen sad Sofia‑grad
nolēma to apturēt, iesniedzot šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
III – Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
12. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2010. gada 15. martā, un tajā ir uzdoti šādi trīs jautājumi:
“1)	Vai Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 63. pants pamata lietas apstākļos ir jāinterpretē tā, ka muitas iestādei ir paredzēts pienākums pārbaudīt tikai muitas deklarācijas atbilstību šīs regulas 62. panta prasībām, pārbaudot vienīgi dokumentus regulas 68. pantā minētajā apjomā, un, ja ir radušās šaubas par preču tarifu koda pareizību un šā koda noteikšanai ir nepieciešams eksperta atzinums, lemt par muitas deklarācijas pieņemšanu, pamatojoties tikai uz iesniegtajiem dokumentiem?
2)	Vai muitas iestādes lēmums par muitas deklarācijas tūlītēju pieņemšanu saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 63. pantu pamata lietas apstākļos ir jāuzskata par muitas iestādes lēmumu Muitas kodeksa 4. panta 5. punkta izpratnē saistībā ar šā kodeksa 8. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, tostarp attiecībā uz visu iesniegtās muitas deklarācijas saturu, ja vienlaikus ir šādi apstākļi:
a)	muitas iestādes lēmums par muitas deklarācijas pieņemšanu ticis pieņemts, pamatojoties tikai uz kopā ar muitas deklarāciju iesniegtajiem dokumentiem;
b)	veicot nepieciešamās pārbaudes pirms muitas deklarācijas pieņemšanas, ir bijušas aizdomas, ka norādītais preču tarifu kods nav pareizs;
c)	veicot nepieciešamās pārbaudes pirms muitas deklarācijas pieņemšanas, informācija par deklarēto preču saturu, kam ir nozīme tarifu koda pareizā noteikšanā, ir bijusi nepilnīga;
d)	veicot pārbaudes pirms muitas deklarācijas pieņemšanas, ir paņemts paraugs atzinuma sagatavošanai, lai pareizi noteiktu preču tarifu kodu?
3) Vai Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 63. pants pamata lietas apstākļos ir jāinterpretē tādējādi,
a)	ka tas ļauj apstrīdēt muitas deklarācijas pieņemšanas likumību tiesā pēc preču laišanas brīvā apgrozībā, vai arī tā,
b)	ka muitas deklarācijas pieņemšanu nedrīkst apstrīdēt, jo ar to muitas iestādēs tikai reģistrē preču deklarēšanu un nosaka ievedmuitas nodokļu parāda rašanās brīdi, un tā nav muitas iestādes lēmums par tarifu pareizu klasifikāciju un muitas nodokļu apmēra, kas jāmaksā, pamatojoties uz šo deklarāciju, jautājumiem?”
13. Tiesas Statūtu 23. pantā paredzētajā termiņā apsvērumus iesniedza ne vien atbildētāja pamata lietā, bet arī Bulgārijas, Čehijas, Nīderlandes un Spānijas valdības, kā arī Komisija.
14. 2011. gada 17. marta tiesas sēdē piedalījās atbildētājas pārstāvis, kā arī Bulgārijas, Čehijas un Spānijas valdību un Komisijas pārstāvji.
IV – Prejudiciālo jautājumu analīze
A – Ievada apsvērumi
15. Savos trīs jautājumos iesniedzējtiesa mums uzdod vairākus jautājumus par muitas dienestu attiecībā uz muitas deklarācijām pieņemto aktu saturu, piemērojamību un juridisko raksturu.
16. Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šiem jautājumiem, domāju, ka būtu vietā vispirms aplūkot muitas procedūras pamataspektus, kādi tie ir noteikti Regulā Nr. 2913/92.
17. Kopēja [muitas] tarifa izveidošanai Savienības teritorijā bija jāpieņem kopēji noteikumi procedūrai, kas attiecas uz preču ievešanu, izvešanu un tranzītu iekšējā tirgū (3) . Šim nolūkam Regulā Nr. 2913/92, pārstrādājot iepriekšējos normatīvos aktus, ir paredzēts, ka visas preces tiek iek ļautas vienā no muitas procedūrām, kuras uzskaitītas tās 4. panta 16. punktā. Darbība, ar kuru precei tiek piemērota noteikta muitas procedūra, ar visām no tā izrietošajām juridiskajām sekām, izpaužas kā “deklarācija”, kuru izdod importētājs un kura ir izpildāma rakstveidā, datu apstrādes tehnikā vai mutiski (4) .
18. Šī deklarācija nebūt nav mazsvarīga muitas procedūras sastāvdaļa, jo rada nozīmīgas tiesiskas sekas. Tās saturs, kura sagatavošana ir tās personas ziņā, kura uzrāda preces, nosaka piemērojamo muitas procedūru, kā arī attiecīgos muitas nodokļus, izveidojot, ja tā varētu teikt, procedūras priekšmeta “konkrētā brīža fotouzņēmumu”. Tieši tādēļ Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (5) 31.–34. pielikumā ir noteikts precīza forma, kādā jābūt noformētam deklarācijas dokumentam, tā ailēs skaidri norādot datus, kuri sniedzami muitas iestādei, lai tā varētu pieņemt atbilstošus lēmumus.
19. Tādējādi mūs interesējošā deklarācija ir pamatota ar precīzi noteiktu un standartizētu saturu, tomēr neizslēdzot iespēju, – lai padarītu to efektīvāku, – sniegt papildu informāciju, kura nav skaidri noteikta Regulas Nr. 2913/92 62. pantā. Minētajā pantā tikai ir noteikts, ka deklarācijā ir jābūt tās iesniedzēja parakstam un “visām ziņām, kas nepieciešamas attiecīgās muitas procedūras noteikumu īstenošanai”.
20. Šī [prasību] stingrība ir saistīta ar nepieciešamību īstenot ātruma un tiesiskās drošības mērķus, kurus izvirza muitas procedūras. Ņemot vērā acīmredzamās birokrātiskās grūtības, ko izraisa stingra muitas noteikumu piemērošana un to izpildes uzraudzība, Regulā Nr. 2913/92 ir noteikts, ka deklarētājam ir jānorāda tikai un vienīgi precīzi dati (6) . Tāpat tiesības izdarīt deklarācijā labojumus attiecas tikai uz tiem gadījumiem, kad muitas dienesti nav uzsākuši preču pārbaudi vai preču atlaišanu. Tādējādi deklarētājs tiek mudināts iesniegt pareizu un precīzu informāciju, pretējā gadījumā tam var uzlikt sodu (7) .
21. Turklāt administratīvajām iestādēm ir pienākums tūlīt pieņemt deklarāciju, ja tā atbilst visiem Regulas Nr. 2913/92 62. pantā minētajiem nosacījumiem un ja preces ir uzrādītas muitā. Deklarācijas “pieņemšana” ir arī akts, šajā gadījumā – muitas dienesta īstenots akts, kuram ir būtiskas tiesiskās sekas. Nozīmīgākajai no tām ir temporāls raksturs, jo pieņemšanas datums parasti ir uzskatāms par brīdi, sākot ar kuru tiek piemēroti noteikumi par muitas procedūru, kurai preces deklarētas (8) . Tāpat arī pēc deklarācijas pieņemšanas muitā tās iesniedzējam ir tiesības grozīt vienu vai vairākus no deklarācijā minētajiem datiem (9), ja vien muitas dienesti nav uzsākuši preču pārbaudi vai neuzskata, ka deklarācijā ir minēti neprecīzi dati.
22. Līdz ar to “deklarāciju” var traktēt kā darbību, ar kuru tiek lūgts uzsākt muitas procedūru, bet šīs deklarācijas “pieņemšana” ir akts, ar kuru oficiāli tiek uzsākta minētā procedūra. Varētu teikt, ka abas šīs darbības ir vienas monētas divas puses, kuras vienlaicīgi atspoguļojas vienā dokumentā, kura saturu aizpilda dažādi subjekti. Tomēr abu šo darbību paralēlisms netraucē to abu autonomajam raksturam. Deklarācijas esamība ir tās pieņemšanas neatņemama sastāvdaļa, tomēr tas nenozīmē, ka pieņemšana nevarētu tikt skatīta atsevišķi. Katram no šiem aktiem ir pašam sava procedūra, un tie attiecas uz dažādiem subjektiem un saturu. Tieši šis pieņemšanas autonomais raksturs ir iezīme, kuru apstrīd iesniedzējtiesa, un šī autonomija, kā tas būs redzams turpinājumā, rada noteiktas tiesiskās sekas.
B – Pirmais prejudiciālais jautājums
23. Savā pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā, kāda ir piemērojamība Regulas Nr. 2913/92 63. pantam, saskaņā ar kuru rakstveida deklarācijas, kad tiek konstatēta to atbilstība “62. panta noteikumiem”, “muitas dienesti tūlīt pieņem, ar nosacījumu, ka preces, uz kurām tās attiecas, ir uzrādītas muitai”. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja ir radušās šaubas par preču tarifu koda pareizību un muitas iestāde ir lūgusi eksperta atzinumu šā koda noteikšanai, pieņemšana, uz kuru attiecas 63. pants, paredz pienākumu pārbaudīt tikai 62. pantā norādīto formālo prasību izpildi vai gluži pretēji – pieļauj arī citu deklarācijas datu pārbaudi.
24. Kā jau to esmu norādījis šo secinājumu 19. un 20. punktā, deklarācijas un tās pieņemšanas oficiāli noteiktās sistēmas mērķis ir atvieglot pareizu muitas procedūru izpildi un pārraudzību. Deklarētāja pienākums, iesniedzot deklarāciju, ir sniegt noteiktus datus, un pieņemšana aprobežojas ar šo datu pārbaudi. Šis [sistēmas] automātisms ir svarīgs, jo sniedz tiesisko drošību gan komersantiem, gan pārvaldes iestādēm, samazinot pārvaldes iestāžu īstenotās pārraudzības funkcijas diskrecionāro raksturu. Turklāt deklarētājs tiek aicināts sniegt realitātei atbilstošu informāciju, jo pretējā gadījumā, izraisot aizdomas un kļūstot par pārbaudes priekšmetu, viņš zaudē iespēju izdarīt [deklarācijā] labojumus. Tādējādi [prasību] stingrība, kura attiecas gan uz deklarāciju, gan tās pieņemšanu, ir būtiska sistēmas premisa (10) .
25. Tieši tāpēc, ka Regulas Nr. 2913/92 63. pantā ir pieprasīti tikai trīs elementi (paraksts, “nepieciešamie dati” un preces), tajā ir noteikts, ka muitas iestāde, pārliecinājusies par šo prasību izpildi, veic deklarācijas pieņemšanu. Kā izriet no šīs normas redakcijas, runa ir par aktu, kurš ir pieņemts precīzi noteiktā ietvarā, kas ievērojami samazina pārvaldes iestādes [funkciju] diskrecionāro raksturu. Deklarācija ne tikai tiek pieņemta, bet tas ir jādara “tūlīt”, ja tā “atbilst 62. panta prasībām”, kā tas turklāt ir noticis šīs lietas gadījumā.
26. Pamatojoties uz šo visu, ir redzams, ka ar minēto 63. pantu muitas iestādei tiek liegts noraidīt deklarāciju, pamatojoties uz datiem, kas nav uzskaitīti minētajā pantā. Pirmajā mirklī šāds secinājums var šķist pārāk strikts, tomēr, ja analizējam procedūru kopumā, šis risinājums ir pilnīgi pamatots.
27. Būtībā muitas iestādei, kura atzīst par izpildītām 63. pantā noteiktās prasības, ir pienākums (“tūlīt”) izdot atļauju, tomēr tas nenozīmē, ka tā pēc tam nevar izmantot citas pilnvaras, lai pārbaudītu muitas noteikumu izpildi. Gluži pretēji – 68. pantā ir noteikts, ka [muitas] dienesti var ne tikai pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai ir pievienoti, bet arī pārbaudīt preces un ņemt paraugus sīkai pārbaudei. Šīs otrās tiesības, proti, preces pārbaude, ir saistīta ar iespējamību, ka muitas iestāde, pamatojoties uz iegūtajiem rezultātiem, veic atbilstošus pasākumus. No visa iepriekš teiktā izriet, ka muitas iestādes iespējas, veicot pārbaudi saistībā ar deklarācijas pieņemšanu, ir ierobežotas, tomēr tas nekādā ziņā neierobežo tās tiesības pārbaudīt deklarētāja sniegtās informācijas pareizību.
28. Tādējādi un, pievienojoties visu to dalībvalstu pārstāvju viedoklim, kuri ir snieguši savus apsvērumus saistībā ar šo prejudiciālo tiesvedību, es uzskatu, ka minētajā 63. pantā muitas iestādei ir noteikts strikts pārraudzības ietvars, ierobežojot tās tiesības pārbaudīt deklarācijas atbilstību tikai un vienīgi ar minētajā pantā uzskaitītajām prasībām. Un, ņemot vērā, kā jau iepriekš teicu, ka nekas neliedz muitas iestādēm veikt preču pārbaudi, kuras rezultāti var tikt saņemti jau pēc preču atlaišanas, 63. pantā paredzētās pārbaudes regulējošais raksturs neierobežo pārvaldes iestādes pārraudzības tiesības (11) . Gluži otrādi – Regulā Nr. 2913/92 noteiktās procedūras mērķis ir ātra un standartizēta [deklarācijas] izskatīšana, kas tajā pat laikā jau pēc lietas izskatīšanas garantē tiesiskās situācijas koriģēšanu.
29. Tāpēc es iesaku Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, nosakot, ka Regulas Nr. 2913/92 63. pants ir interpretējams tā, ka, “pieņemot” muitas deklarāciju, muitas iestādei ir paredzēts pienākums pārbaudīt tikai muitas deklarācijas atbilstību šīs regulas 62. panta prasībām. Tas nozīmē, ka [muitas] iestāde pārbauda vienīgi dokumentus regulas 63. pantā minētajā apjomā un lemj par muitas deklarācijas pieņemšanu, pamatojoties tikai uz iesniegtajiem dokumentiem.
C – Otrais prejudiciālais jautājums
30. Turpinājumā iesniedzējtiesa pauž savas šaubas par deklarācijas pieņemšanas tiesisko raksturu tādā gadījumā kā šajā lietā, kad muitas iestāde pirms deklarācijas pieņemšanas ir ņēmusi preces paraugus, lai nodrošinātu pareizu muitas nomenklatūras piemērošanu. Konkrētāk, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, vai deklarācijas pieņemšana, kas ir muitas iestādes īstenots akts, ir jāuzskata par muitas iestādes “lēmumu” Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punkta izpratnē.
31. Šajā brīdī ir jānorāda uz būtiskām atšķirībām ne tikai pamata tiesvedībā iesaistīto lietas dalībnieku nostājā, kas nav nekas neparasts, bet arī Komisijas un to dalībvalstu nostājā, kuras ir sniegušas savus apsvērumus šajā lietā. Ja DP grup
iesniedzējtiesai ir norādījusi, ka deklarācijas pieņemšana ir uzskatāma par muitas iestādes “lēmumu”, – šo viedokli prejudiciālās tiesvedības laikā aizstāv arī Spānijas Karaliste un Komisija –, pretēju nostāju pauž atbildētāja, kā arī Bulgārijas Republika, Čehijas Republika un Nīderlande. Tomēr, kā tas būs redzams turpinājumā, šī viedokļu atšķirība ir drīzāk formāla un neskar jautājuma būtību, jo, izņemot DP grup, visi (gan izvirzot atšķirīgus argumentus) uzskata, ka lēmuma par deklarācijas pieņemšanu apstrīdēšana nevarētu būt pamats prasītājas izvirzītajiem prasījumiem pamata lietā.
32. Kā zināms, Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punktā “lēmums” ir definēts kā akts, kas “rada juridiskas sekas attiecībā uz vienu vai vairākām konkrētām vai identificējamām personām”. Šāda tik lakoniska definīcija, kura pamatojas uz [tiesisko] iedarbību, kas pašā regulā nav noteikta, pamato papildu kritēriju nepieciešamību, kuri izskaidrotu minētā koncepta autonoma jēdziena ieviešanu. Tā savos secinājumos, kas sniegti lietā de Andrade (12), ģenerāladvokāts Fennelijs [ Fennelly ] ir uzskatījis, ka līdzās minētajā 4. panta 5. punktā noteiktajiem kritērijiem “lēmumam” ir jābūt “izpausmei, kurā tiek pausts novērtējums vai īstenota diskrecionārā vara”, jo tas ir “akts, kurš ir īstenots, izvērtējot dažādus faktorus, un saskaņā ar Kopienas tiesībām šajā aktā ir jāizklāsta motīvi vai iemesli, kuri ir pamatā minētās diskrecionārās varas īstenošanai, lai tās adresāts efektīvi varētu apstrīdēt tās likumību” (13) .
33. Pievienojoties ģenerāladvokāta Fennelija piedāvātajai definīcijai, kuru ir atzinusi arī Tiesa, pieņemot uz to balstītu spriedumu minētajā lietā, es uzskatu, ka, lai muitas dienesta akts būtu uzskatāms par “lēmumu”, ir jānosaka šā lēmuma tiesisko seku adresāts, kā arī tam ir jābūt diskrecionārās varas īstenošanas izpausmei un rezultātam.
34. Kas attiecas uz adresāta noteikšanu, ir acīmredzams, ka deklarācijas pieņemšana vienmēr atbilst šim nosacījumam, jo viena no prasībām, kas paredzēta 62. pantā, ir deklarācijas iesniedzēja paraksts. Ja deklarācijā nav nomināli norādīts tās iesniedzējs, tā nevar tikt pieņemta, līdz ar to pieņemšanai vienmēr būs adresāts.
35. Tāpat arī šī pieņemšana rada tiesiskas sekas tās adresātam gan tās piešķiršanas, gan noraidīšanas gadījumā. Pirmajā gadījumā pieņemšana ir brīdis, sākot ar kuru rodas tiesiskas attiecības ar muitu, no kā tajā pašā brīdī izriet nodokļu saistības, kas paredzētas attiecīgajā muitas procedūrā (14) . Otrajā gadījumā atteikums pieņemt deklarāciju neļauj piemērot precēm nekādu muitas procedūru, un tas rada gan nozīmīgas ekonomiskas, gan attiecīgi tiesiskas sekas. Līdz ar to muitas deklarācijas pieņemšana rada tiesiskas sekas tādā nozīmē, kāda tā ir noteikta Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punktā.
36. Visbeidzot ir jāizvērtē, vai muitas iestādes lēmumam par muitas deklarācijas pieņemšanu ir diskrecionārs raksturs. Diskrecionārs lēmums var būt kognitīva procesa rezultāts, kas ietekmē uz premisu balstītu viedokli par piemērojamās normas pareizību vai tiesisku vērtējumu par tiesiskajām sekām, kuras iestājas šī procesa izpildes gadījumā (15) . Šādi raugoties, diskrecionārs lēmums rodas brīdī, kad tiesību norma tiek piemērota faktiem vai arī tiek noteiktas šīs piemērošanas sekas, ja vien šīs sekas pieļauj vairāk nekā vienu risinājumu.
37. Muitas deklarāciju pieņemšanas gadījumā ir acīmredzams, ka lēmuma diskrecionārais raksturs, kā tas izriet no Regulas Nr. 2913/92 62. un 63. panta, slēpjas uz premisu balstītajā viedoklī. Muitas iestādei ir jāpieņem deklarācija, ja tiek izpildītas trīs [regulā] noteiktās prasības: iesniegta parakstīta deklarācija, norādīti nepieciešamie dati, lai varētu tikt piemērota atbilstošā muitas procedūra, un uzrādītas preces. No minētajām trim prasībām ar otro muitas iestādes lēmumam ir piešķirts zināmā mērā diskrecionārs raksturs, jo ir jāizvērtē, vai deklarētājs ir iesniedzis “nepieciešamos” datus. Tomēr 63. pantā noteiktās tiesiskās sekas pilnībā izslēdz muitas iestādes lēmuma diskrecionāro raksturu – deklarācija vai nu tiek, vai netiek pieņemta.
38. Tādējādi izvērtēšanas tiesības, kuras ir muitas iestādēm, lai noteiktu, vai ir iesniegti “nepieciešamie” dati, ir vienīgais šo iestāžu rīcībā esošais diskrecionāra rakstura elements. Un kaut arī runa ir par konkrētu aspektu, nevar noliegt, ka deklarācijas pieņemšanas izvērtēšanā izpaužas nelielas, tomēr diskrecionāra rakstura iezīmes (16) .
39. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka muitas deklarācijas pieņemšana, ņemot vērā, ka tas ir iestādes akts, kuram ir adresāts, kuram ir tiesiska iedarbība un kurā tiek izvērtēti diskrecionāra rakstura elementi, ir “lēmums” Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punkta izpratnē.
D – Trešais prejudiciālais jautājums
40. Trešā un pēdējā Administrativen sad Sofia‑grad
uzdotā jautājuma būtība ir vērsta uz iespēju apstrīdēt muitas iestādes lēmumu par deklarācijas pieņemšanu.
41. Regulas Nr. 2913/92 243.–246. pantā ir noteikta muitas iestādes pieņemto lēmumu pārsūdzēšanas kārtība. Šie noteikumi ikvienai personai garantē tiesības pārsūdzēt iestādes pieņemto lēmumu, ja tas “viņu skar tieši un individuāli”, vienalga vai tas būtu izteikts skaidri vai netieši (17) .
42. Turklāt un papildinot minētos noteikumus, minētās regulas 9. pantā ir paredzēta kārtība, kādā muitas dienesta lēmums var tikt atzīts par spēkā neesošu, jebkurā gadījumā pieļaujot nelabvēlīgo lēmumu pārskatīšanu, kā arī labvēlīgo lēmumu pārskatīšanu, ja pieprasījuma iesniedzējs ir rīkojies ļaunticīgi vai prettiesiski.
43. Visi noteikumi, kuri attiecas uz [lēmuma] pārsūdzēšanu un atzīšanu par spēkā neesošu, pierāda, ka ikviens muitas dienesta īstenots akts, kuram ir tiesiska iedarbība – vai tā būtu labvēlīga vai nelabvēlīga –, var tikt pārsūdzēts pašā muitas iestādē, kura to ir pieņēmusi, vai tiesā. Efektivitāte, kura raksturo muitas procedūru, principā neparedz ierobežojumus attiecībā uz iespēju pārsūdzēt muitas iestādes pieņemtos lēmumus, un tas saskan ar nozīmīgumu, kāds Savienības tiesību sistēmā ir iespējai vērsties tiesu iestādēs.
44. Savienība nodrošina tiesības lūgt tiesas aizsardzību pret jebkuru Savienības atzīto tiesību, brīvību un likumīgo interešu pārkāpumu, galveno uzsvaru liekot uz to, lai šāda tiesību aizsardzība būtu efektīva – gan tādā nozīmē, lai tā no juridiskā viedokļa spētu labot izdarīto pārkāpumu, ja tāds tiek konstatēts, gan tādā ziņā, lai tā būtu pieejama, t.i., realizējama tādos apstākļos, kas nepadara neiespējamu vai pārlieku sarežģ ītu tās īstenošanu (18) . Tā tas ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas apjomīgajā judikatūrā, kas attiecas uz Romas konvencijas 6. panta interpretāciju (19) . Līdz ar to jebkura Regulas Nr. 2913/92 interpretācija, kura izslēdz vai ierobežo deklarētāja iespēju vērsties valsts tiesā, zaudē jēgu.
45. Saistībā ar muitas dienestu lēmumiem par deklarāciju pieņemšanu, kas galu galā ir jautājums, kurš mūs interesē šajā gadījumā, ir jāizsaka šādi apsvērumi.
46. Ja tiek apstiprināts, ka deklarācijas pieņemšana ir “lēmums” Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punkta izpratnē, automātiski tiek pieļauta iespēja to apstrīdēt tāpēc vien, ka tas ir tāda tiesību akta veids, kuru var apstrīdēt. Akts, kuram ir tiesiska iedarbība uz kādu personu, vienmēr var kļūt par tiesvedības priekšmetu. Tādējādi un pretēji tam, ko savos rakstveida apsvērumos šķiet iesakām Nīderlandes valdība, “lēmums” nav tāds tāpēc, ka tas ir pārsūdzams, bet to var pārsūdzēt tāpēc, ka tas ir “lēmums”.
47. Tāpat arī, runājot par deklarācijas “pieņemšanu”, tā ir jāvērtē plašākā kontekstā, proti, ietverot šajā vērtējumā gan apstiprinošu, gan noraidošu atbildi, jo muitas iestāde var noraidīt iesniegto deklarāciju, tādējādi negatīvi ietekmējot deklarētāja tiesisko situāciju. Šajā gadījumā deklarācijas pieņemšana, vai drīzāk – iestādes atteikšanās to pieņemt, vienmēr var tikt pārsūdzēta saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 243. pantu.
48. Visbeidzot es gribu atgādināt, kā jau tas tika izklāstīts šo secinājumu 24.–29. punktā, ka deklarācijas pieņemšana ir izvērtēts lēmums ar noteiktu saturu. Regulas Nr. 2913/92 63. pantā muitas dienestu lēmumu diskrecionārais raksturs ir ierobežots ar šajā pantā uzskaitītajiem noteikumiem, atsaucoties uz 62. pantu, attiecinot publiskās pārvaldes iestādes lemšanas tiesības uz paraksta konstatēšanu, preču uzrādīšanu un nepieciešamo dokumentu iesniegšanu. Es jau iepriekš norādīju, ka šajā pēdējā elementā izpaužas kaut arī nelielas, tomēr diskrecionāra rakstura iezīmes, tomēr deklarācijas pieņemšana katrā ziņā var attiekties tikai uz trīs iepriekš minētajiem nosacījumiem. Tāpēc iespēja pārsūdzēt vai pārskatīt lēmumu par deklarācijas pieņemšanu var attiekties tikai uz kādu no trīs minētajiem elementiem, par kuriem ir tiesīga lemt muitas iestāde.
49. Tagad, pievēršoties pamata tiesvedības faktiem, DP grup
ir pārsūdzējusi Bulgārijas muitas iestāžu lēmumu par apstrīdētās deklarācijas pieņemšanu – lēmumu, kurš šajā gadījumā tika īstenots, pamatojoties uz tiesībām, kas tām ir piešķirtas ar Regulas Nr. 2913/92 68. panta b) punktu, proti, ņemot vērā preču pārbaudes iespējamos rezultātus. Bulgārijas muitas iestāde to ir norādījusi, deklarācijas otrā pusē paužot savas aizdomas par deklarācijā norādītā muitas tarifa pareizību, kuras izrādījās pamatotas, jo laboratorijas analīzes patiešām apstiprināja deklarētāja pieļauto kļūdu un viņam pēc tam bija jāmaksā papildu nodeva. Tikai uzzinājis, ka iestāde pieprasīs šo nodevu, deklarācijas iesniedzējs nolēma pārsūdzēt iepriekš izdoto lēmumu par deklarācijas pieņemšanu.
50. Ņemot vērā faktus, ir jāsecina, ka pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pasludinot, ka muitas iestādes lēmums par deklarācijas pieņemšanu nav uzskatāms par pārsūdzamu aktu. Patiesībā deklarācijas pieņemšana, kā tas iepriekš norādīts, bija “lēmums”, kuram bija tiesiska iedarbība un kurš nozīmēja diskrecionārās varas īstenošanu. Tātad tas nepārprotami bija pārsūdzams akts, kā tas ir noteikts Regulas Nr. 2913/92 243. pantā, jo tas juridiski ietekmēja deklarētāja tiesisko situāciju.
51. Šobrīd muitas iestāde nav pieņēmusi lēmumu attiecībā uz muitas tarifu, kuram atbilst importējamās preces. Deklarācijas pieņemšana, kā tas norādīts šo secinājumu 24.–29. punktā, nozīmē, ka formāli tiek konstatēta Regulas Nr. 2913/92 63. pantā noteikto prasību izpilde. Faktiski deklarācijas pieņemšana nekādi nav saistīta ar diskrecionārās varas īstenošanu, izņemot tikai nepieciešamo dokumentu pārbaudi, kuri iesniegti saistībā ar muitas procedūru. Kas attiecas uz muitas tarifa noteikšanu, deklarācijas pieņemšana ir lēmums, kas ne tikai nav uzskatāms par tarifa noteikšanas aktu, bet kas ļauj muitas iestādei tūlītēji vai vēlāk pārbaudīt, grozīt un pieprasīt pareizu normatīvo aktu izpildi. Citiem vārdiem sakot, deklarācijas pieņemšanai nav lēmuma rakstura attiecībā uz muitas tarifa noteikšanu, bet tas ir tikai organizatorisks pasākums, kas ļauj uzsākt procedūru. Šādi raugoties, lēmuma par deklarācijas pieņemšanu pārsūdzēšana noteikti var attiekties uz elementiem, kuri ir uzskaitīti minētajā 63. pantā, tomēr regulā nevar noteikt vispārēju pārsūdzības kārtību, lemjot par deklarācijas pieņemšanu, kura ietvertu visus ar muitas noteikumiem saistītos aspektus.
52. Tādējādi šajā lietā DP grup prasījumi attiecas uz muitas tarifu, kuru muitas iestāde bija “izlabojusi”, pieņemot deklarāciju, nevis uz pašu lēmumu par deklarācijas pieņemšanu. Vēl jo vairāk tā šķiet, redzot, ka kļūda, kas ir pamatā deklarācijas pieņemšanas pārsūdzēšanai, ir saistīta nevis ar pašu deklarācijas pieņemšanu, bet gan ar DP grup
iesniegto deklarāciju. Tādējādi prasītājas mērķis ir nevis pārsūdzēt aktu, kas ietekmē tās tiesības, bet gan panākt tā akta atcelšanu, kurš varētu būt pamats administratīvā soda uzlikšanai.
53. Tādējādi un ņemot vērā visu iepriekš teikto, Regulas Nr. 2913/92 63. pants, skatīts minētās regulas 243. panta kontekstā, ir interpretējams tādējādi, ka deklarācijas iesniedzējs var apstrīdēt tiesā muitas deklarācijas pieņemšanas likumību, ja vien apstrīdēšanas iemesls ir muitas iestādes veikta pārbaude par kādu no lēmuma [par deklarācijas pieņemšanu] pamatā esošajiem nosacījumiem, kuri uzskaitīti minētajā 63. pantā.
V – Secinājumi
54. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es iesaku Tiesai uz Administrativen sad Sofia‑grad
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)	Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 63. pants ir interpretējams tādējādi, ka, pieņemot muitas deklarāciju, muitas iestādei ir paredzēts pienākums pārbaudīt tikai muitas deklarācijas atbilstību šīs regulas 62. panta prasībām. Tas nozīmē, ka muitas iestāde pārbauda vienīgi dokumentus regulas 63. pantā minētajā apjomā un lemj par muitas deklarācijas pieņemšanu, pamatojoties tikai uz iesniegtajiem dokumentiem, pat ja ir radušās šaubas par preču tarifu koda pareizību un šā koda noteikšanai ir nepieciešams eksperta atzinums.
2)	Muitas deklarācijas pieņemšana, ņemot vērā, ka tas ir iestādes īstenots akts, kuram ir adresāts, kuram ir tiesiska iedarbība un kurā tiek izvērtēti diskrecionāra rakstura elementi, ir “lēmums” Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punkta izpratnē.
3)	Regulas Nr. 2913/92 63. pants, skatīts minētās regulas 243. panta kontekstā, ir interpretējams tādējādi, ka deklarācijas iesniedzējs var apstrīdēt tiesā muitas deklarācijas pieņemšanas likumību, ja vien apstrīdēšanas iemesls ir muitas iestādes veikta pārbaude par kādu no lēmuma [par deklarācijas pieņemšanu] pamatā esošajiem nosacījumiem, kuri uzskaitīti minētajā 63. pantā.
(1) .
(2)  –	Padomes 1992. gada 12. oktobra regula (OV L 302, 1. lpp.).
(3)  –	Vispārīgi skat. Berr, C. J. un Trémeau, H. Le droit douanier, Communautaire et national, 7. izd., 2006.
(4)  –	Regulas Nr. 2913/92 61. pants.
(5)  –	Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regula, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.).
(6)  –	Skat. Fabio, M., Customs Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2010, 6.2.1.–6.2.3. punkts.
(7)  –	Šajā saistībā skat. ģenerāladvokāta Migela Pojareša Maduru [ Miguel Poiares Maduro ] secinājumus, kas sniegti 2005. gada 25. maijā lietā C‑468/03 Overland Footwear (2005. gada 20. oktobra spriedums, Krājums, I‑8937. lpp.), 33.–35. punkts.
(8)  –	Regulas Nr. 2913/92 67. pants.
(9)  –	Regulas Nr. 2913/92 65. pants.
(10)  –	Skat. Lyons, T., EC Customs Law, Oksforda: Oxford University Press, 2001, 283. un nākamās lpp.
(11)
–	Šajā saistībā nozīmīgi ir ģenerāladvokāta Kosmas [ Cosmas ] secinājumi, kas sniegti 2000. gada 28. septembrī lietā C‑66/99 Wandel GMBH
(2001. gada 1. februāra spriedums), 46. punkts, atgādinot, ka preču pārbaudes gadījumā [deklarācijas] pieņemšanai ir šādi nosacījumi: “Gan no iepriekš minēto noteikumu redakcijas, gan no nepieciešamības nodrošināt to lietderīgo iedarbību izriet, ka brīdis, kad deklarācija tiek pieņemta bez tajā minēto datu pārbaudes, ir brīdis, kad rodas muitas parāds, bet tajā pat laikā – brīdis, kad tiek skaidri noteikta šā parāda summa. Turpretim, ja līdz ar deklarācijas pieņemšanu tiek izdots rīkojums par tajā minēto datu pārbaudi, ir skaidrs, ka formāli rodas muitas parāds, tomēr tam nav galīgs raksturs, jo, ņemot vērā, ka ne preces, ne deklarācijā minētie dati nav tikuši pārbaudīti, nevar uzskatīt, ka parāda summa ir tikusi noteikta un apstiprināta galīgi un reāli. Līdz ar to šajā otrajā gadījumā galīgo muitas nodokļu uzlikšanas nosacījums ir minēto datu pārbaude, tādējādi apstrīdētās preces nevar tikt uzskatītas par galīgi laistām brīvā apgrozībā.”
(12)  – Secinājumi, sniegti 2000. gada 21. septembrī lietā C‑213/99 (2000. gada 7. decembra spriedums, Recueil, I‑11083. lpp.).
(13)  –	Minēto secinājumu 55. punkts.
(14)  –	Regulas Nr. 2913/92 67. pants.
(15)  –	Vispārīgi skat. Koch, H. J., Unbestimmte Rechtsbegriffe und Ermessensermächtigungen im Verwaltungsrecht, Frankfurte: Metzner, 1979, un Bacigalupo, M. La discrecionalidad administrativa. Estructura normativa, control judicial y límites constitucionales de su atribución, Madride: Marcial Pons, 1997, kā arī Savienības tiesību un salīdzinošā analīze – von Danwitz, T., Europäisches Verwaltungsrecht, Berlīne–Heidelberga: Springer, 2008, 30., 33., 50., 71., 87., 107., 361. un nākamās lpp.
(16)  –	Domāju, ka ir piemēroti norādīt, kā jau tiesas sēdē atzīmēja Komisija, ka dažas dalībvalstu tiesas jau ir lēmušas par šo aspektu, neredzot nepieciešamību uzdot prejudiciālus jautājumus, arī uzskatot, ka pieņemšana ir “lēmums” Regulas Nr. 2913/92 4. panta 5. punkta izpratnē. Šajā saistībā skat. Vācijas Bundesfinanzhof
[Federālā finanšu tiesa] 2009. gada 21. jūlija spriedumu Nr. VII R 2/08 un 2009. gada 5. oktobra spriedumu Nr. VII B 254/98.
(17)  –	[243. panta] 1. punkta otrajā daļā runa ir par tiesībām celt prasību muitas iestāžu bezdarbības gadījumā.
(18)  –	Tostarp skat. 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston
( Recueil, 1651. lpp., 18. un 19. punkts), 1987. gada 15. oktobra spriedumu lietā 222/86 Heylens u.c. ( Recueil, 4097. lpp., 14. punkts), 2001. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑424/99 Komisija/Austrija ( Recueil, I‑9285. lpp., 45. punkts), 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores /Padome ( Recueil, I‑6677. lpp., 39. punkts), 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑467/01 Eribrand
( Recueil, I‑6471. lpp., 61. punkts) un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑279/09 DEB Deutsche Energiehandels-und Beratungsgesellschaft (Krājums, I‑13849. lpp., 29. punkts).
(19)  –	Par Hartas 47. pantu un tā saistību ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru skat. manus 2011. gada 1. marta secinājumus, sniegtus lietā C‑69/10 Samba Diouf
(spriedums vēl nav pasludināts), 38.–44. punkts, kā arī ģenerāladvokāta Bota [ Bot ] 2011. gada 5. aprīļa secinājumus, sniegtus lietā C‑108/10 Scattolon
(spriedums vēl nav pasludināts), 122.–126. punkts.