62022CJ0728
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 20. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2014/23/ES – Koncesijas spēļu pārvaldīšanas un derību iemaksu iekasēšanas darbībai – 43. pants – Izmaiņas koncesijā tās darbības laikā – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka koncesionāri maksā ikmēneša maksājumu par koncesiju derīguma termiņa pagarināšanu – Saderība – 5. pants – Dalībvalstu pienākums piešķirt līgumslēdzējai iestādei pilnvaras pēc koncesionāra lūguma sākt procedūru, lai mainītu koncesijas īstenošanas nosacījumus, ja neparedzami un no pušu gribas neatkarīgi notikumi būtiski ietekmē tās operacionālo risku – Neesamība
Apvienotajās lietās no C‑728/22 līdz C‑730/22
par trīs lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) iesniegusi ar lēmumiem, kas pieņemti 2022. gada 21. novembrī un kas Tiesā reģistrēti 2022. gada 24. novembrī, tiesvedībās
Associazione Nazionale Italiana Bingo – Anib,
Play Game Srl
(C‑728/22)
Associazione Concessionari Bingo – Ascob Srl,
B&B Srl,
TM Srl,
Better Now Srl,
Bingo Adda Srl,
Bingo Baccara Srl,
Bingo Boing Srl,
Bingo Bon Srl,
Bingobrescia Srl,
Bingo Bul Srl,
Bingo Centrum Srl,
Bingo Dolomiti Srl,
Bingo Gallura Srl,
Bingo Globo Srl Unipersonale,
Bi.Pa. Srl,
Bingo Ritz Somalia Srl,
Bingo Seven Monza Srl,
Bingo Star Rovigo Srl,
Bingo Time Trentino Srl,
Borgaro Bingo Srl,
Dora Srl,
Eden Srl,
Eliodoro Srl,
Eurogela Giochi Srl,
Euronissa Giochi Srl,
Fiore Srl,
Hippobingo Firenze Srl,
Hippogroup Cesenate SpA,
Hippogroup Modena Srl,
Iris Srl,
Kristal Palace Srl,
Le Casinò Srl,
AT e Bingo Srl Unipersonale in Amministrazione Giudiziaria,
Milano Giochi Srl,
Mondo Bingo Srl,
Progetto Bingo Srl,
Romulus Srl,
Tutto Gioco Srl
(C‑729/22)
Coral Srl
(C‑730/22)
pret
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
piedaloties:
B.E. Srl,
Play Game Srl,
Play Line Srl Unipersonale,
BC,
BD,
EF,
GL,
HU,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] un J. Regans [E. Regan] (referents),
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 24. aprīļa tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Play Game Srl vārdā – L. Porfiri un A. Vergerio Di Cesana, avvocati,
–
Ascob u.c. vārdā – L. Giacobbe un M. Tariciotti, avvocati,
–
Coral Srl vārdā – A. Dagnino, avvocato,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. Collabolletta, P. G. Marrone un F. Subrani, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Armati, G. Gattinara un G. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2024. gada 4. jūlijā tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvu 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV 2014, L 94, 1. lpp.), kā arī LESD 49. un 56. pantu.
2
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp divām profesionālām uzņēmumu apvienībām, kas pārvalda bingo spēļu darbību Itālijā, un šīs darbības nozares uzņēmumiem, proti, Associazione Nazionale Italiana Bingo – Anib, Play Game Srl (C‑728/22), Associazione Concessionari Bingo – Ascob Srl, B&B Srl, TM Srl, Better Now Srl, Bingo Adda Srl, Bingo Baccara Srl, Bingo Boing Srl, Bingo Bon Srl, Bingobrescia Srl, Bingo Bul Srl, Bingo Centrum Srl, Bingo Dolomiti Srl, Bingo Gallura Srl, Bingo Globo Srl Unipersonale, Bi.Pa. Srl, Bingo Ritz Somalia Srl, Bingo Seven Monza Srl, Bingo Star Rovigo Srl, Bingo Time Trentino Srl, Borgaro Bingo Srl, Dora Srl, Eden Srl, Eliodoro Srl, Eurogela Giochi Srl, Euronissa Giochi Srl, Fiore Srl, Hippobingo Firenze Srl, Hippogroup Cesenate SpA, Hippogroup Modena Srl, Iris Srl, Kristal Palace Srl, Le Casinò Srl, AT e Bingo Srl Unipersonale in Amministrazione Giudiziaria, Milano Giochi Srl, Mondo Bingo Srl, Progetto Bingo Srl, Romulus Srl, Tutto Gioco Srl (C‑729/22) un Coral Srl (C‑730/22), un Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija), kā arī Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Muitas un monopolu dienests, Itālija; turpmāk tekstā – “ADM”) par tā sauktā “tehniskās pagarinājuma” režīmu, ar kuru Itālijas valdība pagarināja noteiktu koncesiju spēkā esamības termiņu, par to it īpaši paredzot, pirmkārt, attiecīgo koncesionāru pienākumu maksāt ikmēneša maksājumu, kura apmērs vēlāk tika palielināts, otrkārt, aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, pienākumu piekrist šiem pagarinājumiem, lai saņemtu atļauju piedalīties jebkurā procedūrā, kas saistīta ar šo koncesiju piešķiršanu no jauna nākotnē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2014/23 52., 75., 76. un 87. apsvērumā noteikts:
“(52)
Koncesijas termiņš būtu jāierobežo, lai nepieļautu tirgus bloķēšanu un konkurences ierobežošanu. Tāpat ļoti ilgstoša termiņa koncesijas var radīt tirgus bloķēšanu un tādēļ kavēt pakalpojumu brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tomēr tāds ilgums var būt attaisnots, ja ir nepieciešams dot iespēju koncesionāram atgūt ieguldījumus, kas plānoti koncesijas izpildei, kā arī saņemt peļņu no ieguldītā kapitāla. Tāpēc koncesijām, kuru darbības laiks ir ilgāks par pieciem gadiem, termiņš būtu jāierobežo uz laiku, ko pamatoti uzskata par vajadzīgu, lai koncesionārs varētu atgūt būvju vai pakalpojumu ekspluatācijā ieguldītos līdzekļus un gūt peļņu no ieguldītā kapitāla parastos darbības apstākļos, ņemot vērā konkrētos līguma mērķus, kurus koncesionārs ir uzņēmies, lai izpildītu prasības saistībā ar, piemēram, kvalitāti vai lietotājiem piedāvāto cenu. [..]
[..]
(75)
Koncesijas līgumi parasti ietver sarežģītus ilgtermiņa tehniskus un finansiālus nosacījumus, kas bieži vien ir pakļauti mainīgiem apstākļiem. Tāpēc, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas attiecīgo judikatūru, ir jāprecizē nosacījumi, kuri rada nepieciešamību pēc jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras, ja koncesijas īstenošanas laikā rodas grozījumi. Jauna koncesijas piešķiršanas procedūra ir vajadzīga gadījumā, ja sākotnējā koncesijā tiek ieviestas būtiskas izmaiņas, jo īpaši pušu savstarpējo tiesību un pienākumu apjomā un saturā, tostarp intelektuālā īpašuma tiesību sadalījumā. Šādas izmaiņas norāda uz pušu nodomu pārskatīt minētās koncesijas būtiskus noteikumus. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, ja grozītie nosacījumi būtu ietekmējuši procedūras rezultātu, ja tie būtu bijuši spēkā sākotnējās procedūras laikā. Līdz noteiktai pakāpei vienmēr vajadzētu būt iespējai – bez nepieciešamības īstenot jaunu koncesijas piešķiršanas procedūru – veikt grozījumus koncesijā, kuru rezultātā nedaudz tiek mainīta līguma vērtība līdz noteiktam līmenim. [..]
(76)
Līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji var saskarties ar ārējiem apstākļiem, ko tie nevarēja paredzēt, piešķirot koncesiju, jo īpaši tad, ja koncesijas izpilde attiecas uz ilgu laikposmu. Minētajos gadījumos ir vajadzīga zināma elastība, lai pielāgotu koncesiju šiem apstākļiem, neīstenojot jaunu piešķiršanas procedūru. Neparedzamo apstākļu jēdziens attiecas uz tādiem apstākļiem, ko nevarēja paredzēt, neraugoties uz to, ka līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs ir ar pienācīgu rūpību sagatavojis sākotnējo piešķiršanas procedūru, ņemot vērā tam pieejamos līdzekļus, konkrētā projekta iezīmes un raksturlielumus, paraugpraksi attiecīgajā jomā un nepieciešamību nodrošināt atbilstīgu saistību starp piešķiršanas procedūras sagatavošanā izlietotajiem resursiem un tās prognozējamo vērtību. Tomēr to nevar piemērot gadījumos, kad grozījumu dēļ mainās visas koncesijas raksturs, piemēram, ja būvdarbi, kas jāīsteno, vai pakalpojumi, kas jāsniedz, tiek aizstāti ar kaut ko atšķirīgu vai ja būtiski mainīts koncesijas veids, jo šādā situācijā var pieņemt, ka grozījumi būtiski ietekmētu koncesijas rezultātu. [..]
[..]
(87)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi – dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, piemērojot konkrētas koncesijas piešķiršanas procedūras – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet ka tā mēroga un ietekmes dēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.”
4
Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets un darbības joma” 1. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā paredzēti noteikumi par līgumslēdzēju iestāžu un līgumslēdzēju rīkoto iepirkumu procedūrām, ko tās veic ar koncesijām, kuru paredzamā vērtība nav mazāka par robežvērtību, kas noteikta 8. pantā.”
5
Minētās direktīvas 5. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“koncesijas” ir būvdarbu koncesijas vai pakalpojumu koncesijas, kas definētas a) un b) apakšpunktā:
[..]
b)
“pakalpojumu koncesija” ir finansiālās interesēs rakstiski noslēgts līgums, ar kuru viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji uzdod sniegt un pārvaldīt pakalpojumus, kas nav a) apakšpunktā minēto būvdarbu veikšana, vienam vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un kurā atlīdzība par to ir vai nu tikai tiesības izmantot pakalpojumus, uz ko attiecas līgums, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.
Piešķirot būvdarbu vai pakalpojumu koncesiju, koncesionāram tiek nodoti operacionālie riski minēto būvdarbu vai pakalpojumu izmantošanā, ietverot pieprasījuma vai piedāvājuma risku vai abus. Tiek uzskatīts, ka koncesionārs ir uzņēmies operacionālo risku, ja normālos darbības apstākļos netiek garantēta būvju vai pakalpojumu, uz ko attiecas koncesija, ekspluatācijas laikā veikto ieguldījumu un radušos izmaksu atgūšana. Koncesionāram nodotā riska daļa ir pakļauta reāla tirgus mainīguma ietekmei, kas nozīmē, ka jebkādi iespējami paredzētie zaudējumi, kas radušies koncesionāram, nav tikai formāli vai niecīgi.”
6
Direktīvas 2014/23 8. pantā atbilstoši tā nosaukumam noteikta robežvērtība un koncesiju paredzamās vērtības aprēķināšanas metodes. It īpaši šīs tiesību normas 2. punkta pirmajā daļā paredzēts, ka “koncesijas vērtība ir līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēja paredzamais koncesionāra kopējais apgrozījums, kas radies līguma darbības laikā, atskaitot PVN, kā atlīdzība par būvdarbiem un pakalpojumiem, kas ir koncesijas priekšmets, kā arī par piegādēm, kas saistītas ar šādiem būvdarbiem un pakalpojumiem”.
7
Šīs direktīvas 18. pantā “Koncesijas darbības laiks” paredzēts:
“1.   Koncesijas darbības laiks ir ierobežots. Līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs paredz darbības laiku, ņemot vērā pieprasītos būvdarbus vai pakalpojumus.
2.   Tādu koncesiju maksimālais darbības laiks, kas ilgst vairāk nekā piecus gadus, nepārsniedz laiku, kas koncesionāram varētu būt pamatoti vajadzīgs, lai atgūtu būvju vai pakalpojumu ekspluatācijā ieguldītos līdzekļus un peļņu no ieguldītā kapitāla, ņemot vērā konkrēto līguma mērķu sasniegšanai vajadzīgos ieguldījumus.
[..]”
8
Minētās direktīvas 43. pantā “Līgumu izmaiņas to darbības laikā” noteikts:
“1.   Koncesijas bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras saskaņā ar šo direktīvu var grozīt šādos gadījumos:
a)
ja izmaiņas – neatkarīgi no to vērtības naudā – ir paredzētas sākotnējos koncesijas dokumentos skaidrās, precīzās un nepārprotamās pārskatīšanas klauzulās, kuras var ietvert vērtības pārskatīšanas klauzulas, vai kā iespējas. Šādās klauzulās norāda iespējamo izmaiņu vai iespēju apmēru un raksturu, kā arī nosacījumus, ar kuriem tās var izmantot. Klauzulās neparedz izmaiņas vai iespējas, kas mainītu koncesijas vispārējo raksturu;
b)
attiecībā uz sākotnējā koncesionāra veiktiem papildu būvdarbiem vai pakalpojumiem, kas kļuvuši nepieciešami un kas nebija iekļauti sākotnējā koncesijā, ja koncesionāra maiņu:
i)
nevar veikt tādu ekonomisku vai tehnisku iemeslu dēļ kā prasības par aizvietojamību vai sadarbspēju ar esošo aprīkojumu, pakalpojumiem vai iekārtām, kas iepirktas saskaņā ar sākotnējo koncesiju; un
ii)
tā līgumslēdzējai iestādei vai līgumslēdzējam radītu ievērojamas neērtības vai būtisku izmaksu pieaugumu.
Tomēr gadījumā, kad līgumslēdzēja iestāde piešķir koncesijas, lai veiktu darbību, kas nav kāda no II pielikumā minētajām darbībām, jebkurš vērtības pieaugums nepārsniedz 50 % no sākotnējās koncesijas vērtības. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, šo ierobežojumu piemēro katras izmaiņas vērtībai. Šādas secīgas izmaiņas nevajadzētu iecerēt, lai apietu šo direktīvu.
c)
ja ir izpildīti visi šādi nosacījumi:
i)
izmaiņas ir vajadzīgas tādu apstākļu dēļ, ko rūpīga līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs nevarēja paredzēt;
ii)
izmaiņas nemaina koncesijas vispārējo raksturu;
iii)
gadījumā, kad līgumslēdzēja iestāde piešķir koncesijas, lai veiktu darbību, kas nav kāda no II pielikumā minētajām darbībām, jebkurš vērtības pieaugums nav lielāks par 50 % no sākotnējās koncesijas vērtības. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, šo ierobežojumu piemēro katras izmaiņas vērtībai. Šādas secīgas izmaiņas nevar iecerēt, lai apietu šo direktīvu;
d)
ja koncesionāru, kam līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs sākotnēji piešķīra koncesiju, aizstāj ar jaunu koncesionāru kāda turpmāk minēta iemesla dēļ:
i)
nepārprotama pārskatīšanas klauzula vai iespēja saskaņā ar a) apakšpunktu;
ii)
pēc uzņēmuma pārstrukturēšanas, tostarp pēc pārņemšanas, apvienošanas, iegādes vai maksātnespējas, sākotnējā koncesionāra vietā pilnībā vai daļēji stājas cits ekonomikas dalībnieks, kas atbilst sākotnēji noteiktajiem kvalifikācijas atlases kritērijiem, ar noteikumu, ka tas nerada citas būtiskas līguma izmaiņas un nav iecerēts nolūkā apiet šīs direktīvas piemērošanu; vai
iii)
līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs pats uzņemas galvenā koncesionāra saistības pret tā apakšuzņēmējiem, ja šāda iespēja ir paredzēta valsts tiesību aktos;
e)
ja izmaiņas – neatkarīgi no to vērtības – nav būtiskas 4. punkta nozīmē.
Līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji, kuri šā punkta b) un c) apakšpunktā minētajos gadījumos ir veikušas izmaiņas koncesijā, Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicē attiecīgu paziņojumu. Šādi paziņojumi ietver XI pielikumā izklāstīto informāciju, un tos publicē saskaņā ar 33. pantu.
2.   Papildus minētajam un nepārbaudot, vai ir izpildīti 4. punkta a) līdz d) apakšpunktā minētie nosacījumi, koncesijas bez nepieciešamības veikt jaunu koncesijas piešķiršanas procedūru saskaņā ar šo direktīvu var grozīt arī tad, ja izmaiņas vērtība ir mazāka par abām turpmāk minētajām vērtībām, proti:
i)
šīs direktīvas 8. pantā minēto robežvērtību; un
ii)
mazāka par 10 % no sākotnējās koncesijas vērtības.
Tomēr izmaiņas nevar mainīt koncesijas vispārējo raksturu. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, to vērtību nosaka pēc secīgo izmaiņu neto kopējās vērtības.
3.   Lai aprēķinātu vērtību, kas minēta 2. punktā un 1. punkta b) un c) apakšpunktā, atjauninātā vērtība ir atsauces vērtība, ja koncesijā ir iekļauta indeksācijas klauzula. Ja koncesijā nav iekļauta indeksācijas klauzula, atjaunināto vērtību aprēķina, ņemot vērā vidējo inflācijas līmeni līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēja dalībvalstī.
4.   Koncesijas izmaiņas tās darbības laikā uzskata par būtiskām 1. punkta e) apakšpunkta nozīmē, ja to dēļ koncesijas raksturs kļūst būtiski atšķirīgs no sākotnēji noslēgtās. Jebkurā gadījumā, neskarot 1. un 2. punktu, izmaiņas uzskata par būtiskām, ja tās atbilst vienam vai vairākiem no šādiem nosacījumiem:
a)
ar izmaiņām ievieš nosacījumus, kas – ja tie būtu bijuši ietverti sākotnējā koncesijas piešķiršanas procedūrā – būtu ļāvuši piedalīties citiem pieteikumu iesniedzējiem, nevis sākotnēji atlasītajiem vai arī būtu ļāvuši pieņemt citu piedāvājumu, nevis sākotnēji pieņemto, vai arī būtu koncesijas piešķiršanas procedūrai piesaistījuši papildu dalībniekus;
b)
izmaiņu dēļ koncesijas ekonomiskais līdzsvars mainās par labu koncesionāram tādā veidā, kāds nebija paredzēts sākotnējā koncesijā;
c)
izmaiņas būtiski paplašina koncesijas darbības jomu;
d)
ja koncesionāru, kam līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs sākotnēji piešķīra koncesiju, aizstāj ar jaunu koncesionāru kādos citos, nevis 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajos gadījumos.
5.   Jauna koncesijas piešķiršanas procedūra saskaņā ar šo direktīvu ir vajadzīga, lai koncesijas noteikumos tās darbības laikā veiktu kādas citas, nevis šā panta 1. un 2. punktā paredzētās izmaiņas.”
9
Šīs pašas direktīvas 51. panta “Transponēšana” 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2016. gada 18. aprīlim. Dalībvalstis tūlīt dara [Eiropas] Komisijai zināmus to noteikumus.
[..]”
10
Direktīvas 2014/23 54. pantā “Stāšanās spēkā” noteikts:
“Šī direktīva stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Šo direktīvu nepiemēro koncesiju piešķiršanai, par kurām iesniegti piedāvājumi vai kuras piešķirtas pirms 2014. gada 17. aprīļa.”
Itālijas tiesības
11
Bingo spēli Itālijā sākotnēji reglamentēja 2000. gada 31. janvāradecreto n. 29 – Regolamento recante norme per l’istituzione del gioco “Bingo” ai sensi dell’articolo 16 della legge 13 maggio 1999, n. 133 (Dekrēts Nr. 29, ar kuru paredzēti noteikumi par bingo spēles izveidi 1999. gada 13. maija Likuma Nr. 133 16. panta izpratnē; 2000. gada 22. februāraGURI Nr. 43), ar kuru ekonomikas un finanšu ministram tika piešķirta kompetence noteikt spēļu kārtību un laiku, atlīdzību, maksājumus un ienākumus, kas maksājami jebkādā statusā, tostarp tos, kas piešķirami sacensību rīkotājiem.
12
Praksē koncesijās, kas tika piešķirtas pēc šī dekrēta pieņemšanas īstenotās atlases procedūras beigās, nebija paredzēts ikmēneša maksājuma maksājums. Savukārt pārdotajām spēļu biļetēm tika piemērots nodokļa maksājums.
13
Šo koncesiju termiņš tika noteikts uz sešiem gadiem, ar iespēju tās atjaunot tikai vienu reizi saskaņā ar minētā dekrēta 2. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
14
2013. gadā, kad saskaņā ar šo pašu dekrētu piešķirtās pirmās koncesijas beidzās, tika izvirzīts jautājums par koncesiju piešķiršanas veida saderību ar Savienības tiesībām, kurās bija prasīts publicēt iepirkumu, kurā jebkurš atbilstīgs uzņēmums var piedalīties ar vienlīdzīgiem nosacījumiem. Itālijas likumdevējs uzskata, ka šī valsts tiesībās paredzētā koncesiju piešķiršanas veida saskaņošana ar Savienības tiesībām tomēr veidoja “ceļu” uz visu attiecīgās nozares koncesiju sākuma punktu “pagaidu pielāgošanu”.
15
Līdz ar to tika nolemts ieviest tehniskā pagarinājuma režīmu attiecībā uz koncesijām, kuru termiņš ir beidzies, ļaujot koncesionāriem uz laiku turpināt savu darbību, lai pēc tam, kad visas koncesijas būs beigušās, visām šīm koncesijām vienā datumā varētu tikt sāktas piešķiršanas procedūras.
16
2013. gada 27. decembralegge n. 147 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(legge di stabilità 2014) (Likums Nr. 147 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2014. gada Stabilitātes likums); GURI Nr. 302, 2013. gada 27. decembris, kārtējais pielikums Nr. 87; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 147/2013”) 1. panta 636. un 637. punktā paredzēts:
“636.   Lai salāgotu [Savienības tiesību] principu, saskaņā ar kuru valsts koncesijas pēc to termiņa beigām jāpiešķir vai jāpiešķir no jauna atbilstoši uz konkurenci balstītām atlases procedūrām, ar nepieciešamību attiecībā uz spēļu koncesijām bingo likmju iekasēšanai turpināt šo koncesiju pagaidu pielāgošanu saistībā ar koncesijām, kuru termiņš beidzas 2013. un 2014. gadā, [ADM] 2014. gadā veiks šo koncesiju piešķiršanu no jauna saskaņā ar šādiem pamatprincipiem:
a)
ieviests princips, ka koncesijas bingo spēļu likmju iekasēšanai ir maksas koncesijas, un noteikta 200000 EUR minimālā atlīdzība katras koncesijas piešķiršanai;
b)
koncesiju ilgums ir seši gadi;
c)
2800 EUR par katru mēnesi vai mēnešu daļu, kas pārsniedz 15 dienas, un 1400 EUR par katru mēneša daļu, kas ir īsāka par 15 dienām, samaksa, ko veic iepriekšējais koncesionārs, kurš arī vēlas piedalīties iepirkumā par koncesijas piešķiršanu no jauna, par katru mēnesi vai tā daļu, kurā tiek pagarinātas beigušās koncesijas attiecības, un katrā ziņā līdz jaunās koncesijas piešķiršanas dienai;
d)
a) apakšpunktā minēto summu samaksa divās daļās vienādā apmērā: pirmā – dienā, kad iesniegts pieteikums dalībai iepirkuma procedūrā par koncesijas piešķiršanu no jauna, un otrā – jaunās koncesijas piešķiršanas dienā – konkurentu atlases procedūras beigās;
e)
kopējās ikgadējās summas 300000 EUR apmērā noteikšana bankas garantijai vai apdrošināšanai, kurai jābūt koncesionāra rīcībā visā koncesijas darbības laikā, lai aizsargātu valsts pārvaldi subjektīvo un objektīvo prasību, pakalpojumu kvalitātes un nolīgto līgumsaistību izpildes saglabāšanā.
637.   [ADM] izpilddekrētā, kas jāpieņem līdz 2014. gada maija beigām, ir paredzēti visi īstenošanas noteikumi, lai nodrošinātu, ka ik pēc diviem gadiem, ievērojot 636. punktā izklāstītos pamatprincipus, tiek uzsāktas uz konkurenci balstītas procedūras to esošo koncesiju attiecībā uz bingo spēļu likmju iekasēšanu piešķiršanai no jauna, no kurām pēdējai jābeidzas 2020. gadā.”
17
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ar tehniskā pagarinājuma režīmu ir ieviests arī aizliegums piedalīties iepirkumā attiecīgās koncesijas atkārtotai piešķiršanai to koncesiju īpašniekiem, kuru termiņš ir beidzies un kuri nevēlas piedalīties šajā režīmā, uzņemoties atbilstošās izmaksas.
18
Tehniskā pagarinājuma režīms pirmo reizi tika grozīts 2015. gadā ar 2015. gada 28. decembralegge n. 208 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2016) (Likums Nr. 208 par valsts gada un daudzgadu budžeta izveides noteikumiem (2016. gada Stabilitātes likums); GURI Nr. 302, 2015. gada 30. decembris; kārtējais pielikums Nr. 70) 1. panta 934. punktu, kālab it īpaši tehniskā pagarinājuma režīms tika attiecināts uz koncesijām, kuru termiņš beidzas 2015. un 2016. gadā, pārceļot attiecīgo koncesiju piešķiršanas termiņu no 2014. gada 31. decembra uz 2016. gada 31. decembri, un tādējādi pagarināts šo koncesiju darbības termiņš, ikmēneša maksājuma summa, kas jāmaksā uzņēmējiem, kuri darbojas saskaņā ar šo režīmu, palielināta no 2800 EUR līdz 5000 EUR par katru mēnesi vai mēneša daļu, kas pārsniedz piecpadsmit dienas, un no 1400 EUR līdz 2500 EUR par katru mēneša daļu, kas ir īsāka par piecpadsmit dienām, kā arī aizliegta telpu nodošana visā tehniskā pagarinājuma laikā.
19
Ar 2016. gada 18. aprīļaDecreto legislativo n. 50 – Codice dei contratti pubblici (Leģislatīvais dekrēts Nr. 50 par Publisko līgumu kodeksu; GURI Nr. 91, 2016. gada 19. aprīlis) Direktīva 2014/23 tika transponēta Itālijas tiesību sistēmā.
20
Likuma Nr. 147/2013 1. panta 636. un 637. punkts no jauna tika grozīts ar 2017. gada 27. decembralegge n. 205 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2018 e bilancio pluriennale per il triennio 2018–2020 (Likums Nr. 205 par provizorisko valsts budžetu 2018. finanšu gadam un daudzgadu budžetu trīs gadu periodam no 2018. gada līdz 2020. gadam; GURI Nr. 302, 2017. gada 29. decembris, kārtējais pielikums Nr. 62; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 205/2017”), kālab minētais režīms tika attiecināts arī uz koncesijām, kuru termiņš beidzas 2017. un 2018. gadā, termiņš, kas paredzēts iepirkuma procedūru uzsākšanai koncesiju piešķiršanai no jauna pagarināts no 2016. gada 31. decembra uz 2018. gada 30. septembri, ikmēneša maksājuma summa saistībā ar šo pašu režīmu palielināta no 5000 EUR līdz 7500 EUR par katru mēnesi vai mēneša daļu, kas pārsniedz piecpadsmit dienas, un no 2500 EUR līdz 3500 EUR par mēneša daļu, kas ir īsāka par piecpadsmit dienām.
21
Likuma Nr. 147/2013 1. panta 636.–638. punkts pēc tam tika grozīts 2018., 2019. un 2020. gadā, katru reizi pagarinot tehniskā pagarinājuma režīma piemērošanu koncesijām, kuru termiņš vēl nav beidzies. It īpaši 2020. gada 30. decembralegge n. 178 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2021 e bilancio pluriennale per il triennio 2021–2023 (Likums Nr. 178 par provizorisko valsts budžetu 2021. finanšu gadam un daudzgadu budžetu trīs gadu periodam no 2021. gada līdz 2023. gadam; GURI Nr. 322, 2020. gada 30. decembris, kārtējais pielikums Nr. 46) kā termiņa beigu datums iepirkuma saistībā ar koncesiju piešķiršanu sākšanai tika noteikts 2023. gada 31. marts, proti, pēc pēdējās bingo koncesijas termiņa beigām.
22
Pēc pamatlietas faktu rašanās 1. pants 2022. gadā vēlreiz tika grozīts, lai ne tikai pagarinātu tehniskā pagarinājuma režīma piemērošanu līdz 2024. gada 31. decembrim, bet arī palielinātu ikmēneša maksājuma summu par katru mēnesi vai tā daļu, kas pārsniedz piecpadsmit dienas, nosakot to 8625 EUR.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lietas C‑728/22 un C‑729/22
23
Prasības pamatlietās ir cēlušas divas profesionālas uzņēmumu apvienības, kas pārvalda bingo spēļu darbību, kā arī uzņēmumi, kuri darbojas šajā nozarē.
24
Saskaroties ar finansiālām grūtībām, kas radušās gan Covid‑19 pandēmijas seku dēļ, gan valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru būtībā ieviestas maksas koncesijas, piemērošanas dēļ, prasītājas pamatlietās ADM iesniedza pieteikumus, tostarp lūdzot nekavējoties apturēt ikmēneša maksājumu, kas jāmaksā saskaņā ar tehniskā pagarinājuma režīmu – kā šis maksājums attiecībā uz tā apmēru noteikts ar Likumu Nr. 205/2017 –, līdz tiks atjaunots šo koncesiju, kas pastāvēja pirms šīs pandēmijas, ekonomiskais un finansiālais līdzsvars, un attiecībā uz dažām no tām, kā arī pakārtoti, grozīt šo maksājumu tā, lai tiktu ņemta vērā katra koncesionāra faktiskā maksātspēja.
25
Attiecīgi 2020. gada 9. jūlijā un 18. novembrī ADM noraidīja šos pieteikumus lietā C‑729/22 un lietā C‑728/22, pamatojoties it īpaši uz to, ka tas ar administratīva pasākuma palīdzību nevar grozīt šī maksājuma apmēru, jo minētais maksājums noteikts valsts tiesību aktos.
26
Prasītājas pamatlietās par minēto pieteikumu noraidīšanu cēla prasības Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija). Šīs prasības tika noraidītas kā nepamatotas, ņemot vērā Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) spriedumu Nr. 49/2021, ar kuru tika kliedētas šaubas, kas līdzīgas šajās lietās pastāvošajām, par pamatlietās aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Costituzione della Repubblica Italiana (Itālijas Republikas Konstitūcija).
27
Prasītājas pamatlietās par šiem diviem spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, it īpaši norādot – tas, ka ikmēneša maksājums, kas jāmaksā saskaņā ar tehniskā pagarinājuma režīmu, ir paredzēts valsts tiesību aktos, nevar pamatot, ka ADM tiek liegta jebkāda rīcības brīvība, pieņemot administratīvus aktus, lai līdzsvarotu ekonomiskos un finansiālos koncesiju īstenošanas nosacījumus, ja šos nosacījumus ietekmē neparedzami notikumi. Pretējā gadījumā tiesiskās attiecības, kas izriet no koncesijām derību iemaksu iekasēšanas un pārvaldīšanas darbībām, netaisnīgi tiktu aplūkotas mazāk labvēlīgi nekā tās, kas tiek organizētas, pamatojoties tikai uz līgumu. Turklāt neiespējamība pārskatīt koncesijas ekonomisko līdzsvaru esot pretrunā Savienības tiesībām, jo, lai gan koncesijas piešķiršana pēc tās būtības izraisa operacionālā riska nodošanu koncesionāram, tomēr ārkārtas īstenošanas nosacījumu gadījumā šīs tiesības prasa, lai koncesijas attiecības varētu tikt mainītas to izpildes laikā.
28
Iesniedzējtiesa vispirms uzsver, ka prasītājas pamatlietās ir iesniegušas pierādījumus, kas ļauj konstatēt, ka koncesiju īstenošanas nosacījumus, it īpaši to īstenošanas izmaksu ilgtspēju, ir nopietni apdraudējuši neparedzēti un neparedzami notikumi, sevišķi pēc Covid‑19 pandēmijas, savukārt Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) savā spriedumā Nr. 49/2021 esot lēmusi par situācijām pirms šīs pandēmijas izraisītās veselības krīzes.
29
Turpinājumā iesniedzējtiesa pauž šaubas, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga, pirmkārt, valsts tiesību aktu izmantošana, lai mainītu atsevišķus koncesijas līgumu elementus, ja šāda instrumenta izmantošana atņem ADM jebkuras pilnvaras mainīt attiecīgās koncesijas, ja iestājas neparedzēti, neparedzami un no pusēm neatkarīgi notikumi, kas būtiski ietekmē parastos to operacionālā riska apstākļus, un, otrkārt, dažādi tiesību akti, kas tādējādi pieņemti, lai mainītu šīs koncesijas, ja tajos ir paredzēts minēto koncesiju pagarinājums, vienlaikus pakļaujot šo pagarinājumu, kā arī iespēju piedalīties gaidāmajā iepirkuma procedūrā ikmēneša maksājuma samaksai, un tāpēc tie var mainīt katras koncesijas vispārējo līdzsvaru.
30
Visbeidzot iesniedzējtiesa norāda, ka, pat pieņemot, ka tehniskā pagarinājuma režīma ieviešana būtu pamatota ar nepieciešamību salāgot pamatlietā aplūkoto koncesiju beigšanās datumus, lai sāktu jaunas piešķiršanas procedūras, šāds režīms šķiet pretrunā LESD 49. un 56. pantam, jo tas rada šaubas par tā patieso nepieciešamību, piemērotību un samērīgumu ar šo mērķi.
31
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību lietā C‑728/22 un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīva 2014/23], kā arī no Līgumiem izrietošie vispārējie principi, it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [turpmāk tekstā – “Harta”] 15., 16., 20. un 21. pants, [LES] 3. pants un [LESD] 8., 49., 56., 12., 145. un 151. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami bingo spēļu pārvaldības koncesijām, kuras piešķirtas ar atlases procedūru 2000. gadā, kuru termiņš ir beidzies un kuras vēlāk ir atkārtoti pagarinātas saskaņā ar tiesību normām, kas stājušās spēkā pēc [šīs] direktīvas stāšanās spēkā un pēc tās transponēšanas termiņa beigām?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvai 2014/23] ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas atņem iestādei rīcības brīvību pēc ieinteresēto personu pieteikuma sākt administratīvu procedūru ar mērķi grozīt koncesiju īstenošanas nosacījumus, izsludinot vai neizsludinot jaunu piešķiršanas procedūru atkarībā no tā, vai līgumiskā līdzsvara pārskatīšana kvalificējas vai nekvalificējas kā “būtiskas izmaiņas”, gadījumos, kad iestājas notikumi, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
3)
Vai [Direktīvai 89/665], kurā grozījumi izdarīti ar [Direktīvu 2014/23], ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas pieļauj, ka likumdevējs vai valsts pārvaldes iestāde dalību procedūrā var pakļaut spēļu koncesiju piešķiršanas no jauna nosacījumam un ka koncesionāram ir jāpievienojas tehniskā pagarinājuma režīmam arī gadījumā, kad ir izslēgta iespēja pārskatīt koncesijas īstenošanas nosacījumus līdzsvara atjaunošanas nolūkā, tādu notikumu dēļ, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
4)
Vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam katrā ziņā ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas iestādei atņem rīcības brīvību pēc ieinteresēto personu pieteikuma sākt administratīvu procedūru ar mērķi grozīt koncesiju īstenošanas nosacījumus, izsludinot vai neizsludinot jaunu piešķiršanas procedūru atkarībā no tā, vai līgumiskā līdzsvara pārskatīšana kvalificējas vai nekvalificējas kā “būtiskas izmaiņas”, gadījumos, kad iestājas notikumi, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
5)
Vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas pieļauj, ka likumdevējs vai valsts pārvaldes iestāde dalību procedūrā var pakļaut spēļu koncesiju piešķiršanas no jauna nosacījumam un ka koncesionāram ir jāpievienojas tehniskā pagarinājuma režīmam arī gadījumā, kad ir izslēgta iespēja pārskatīt koncesijas īstenošanas nosacījumus līdzsvara atjaunošanas nolūkā, tādu notikumu dēļ, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
6)
Vispārīgāk – vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kam ir nozīme pamatlietā un kas paredz, ka bingo zāļu pārvaldītājiem ir jāmaksā koncesijas sākotnējos aktos neparedzēts dārgs ikmēneša tehniskā pagarinājuma maksājums, kas ir vienāds visām uzņēmēju kategorijām un ko likumdevējs laiku pa laikam groza bez jebkādas pierādītas saiknes ar konkrēto koncesijas attiecību īpašībām un gaitu?”
32
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību lietā C‑729/22 un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīva 2014/23], kā arī no [LESD] izrietošie vispārējie principi un, it īpaši, [LESD] 49. un 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami bingo spēļu pārvaldības koncesijām, kuras piešķirtas ar atlases procedūru 2000. gadā, kuru termiņš ir beidzies un kuras vēlāk ir atkārtoti pagarinātas saskaņā ar tiesību normām, kas stājušās spēkā pēc direktīvas stāšanās spēkā un pēc tās transponēšanas termiņa beigām?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvai 2014/23] ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas atņem iestādei rīcības brīvību pēc ieinteresēto personu pieteikuma sākt administratīvu procedūru ar mērķi grozīt koncesiju īstenošanas nosacījumus, izsludinot vai neizsludinot jaunu piešķiršanas procedūru atkarībā no tā, vai līgumiskā līdzsvara pārskatīšana kvalificējas vai nekvalificējas kā “būtiskas izmaiņas”, gadījumos, kad iestājas notikumi, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
3)
Vai [Direktīvai 89/665], kurā grozījumi izdarīti ar [Direktīvu 2014/23], ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas pieļauj, ka likumdevējs vai valsts pārvaldes iestāde dalību procedūrā var pakļaut spēļu koncesiju piešķiršanas no jauna nosacījumam un ka koncesionāram ir jāpievienojas tehniskā pagarinājuma režīmam arī gadījumā, kad ir izslēgta iespēja pārskatīt koncesijas īstenošanas nosacījumus līdzsvara atjaunošanas nolūkā, tādu notikumu dēļ, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
4)
Vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam katrā ziņā ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas atņem iestādei rīcības brīvību pēc ieinteresēto personu pieteikuma sākt administratīvu procedūru ar mērķi grozīt koncesiju īstenošanas nosacījumus, izsludinot vai neizsludinot jaunu piešķiršanas procedūru atkarībā no tā, vai līgumiskā līdzsvara pārskatīšana kvalificējas vai nekvalificējas kā “būtiskas izmaiņas”, gadījumos, kad iestājas notikumi, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
5)
Vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam ir pretrunā tāda valsts tiesību normu interpretācija vai piemērošana, vai piemērošanas prakses uz šo tiesību normu pamata, kas pieļauj, ka likumdevējs vai valsts pārvaldes iestāde dalību procedūrā var pakļaut spēļu koncesiju piešķiršanas no jauna nosacījumam un ka koncesionāram ir jāpievienojas tehniskā pagarinājuma režīmam arī gadījumā, kad ir izslēgta iespēja pārskatīt koncesijas īstenošanas nosacījumus līdzsvara atjaunošanas nolūkā, tādu notikumu dēļ, par ko puses nav atbildīgas, kas ir neparedzēti, neparedzami un būtiski ietekmē parastos operacionālā riska nosacījumus, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai, iespējams, atjaunotu koncesiju īstenošanas sākotnējos nosacījumus?
6)
Vispārīgāk – vai LESD 49. un 56. pantam un tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem, kā arī tiesiskās paļāvības principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kam ir nozīme pamatlietā un kas paredz, ka bingo zāļu pārvaldītājiem ir jāmaksā koncesijas sākotnējos aktos neparedzēts dārgs ikmēneša tehniskā pagarinājuma maksājums, kas ir vienāds visām uzņēmēju kategorijām un ko likumdevējs laiku pa laikam groza bez jebkādas pierādītas saiknes ar konkrēto koncesijas attiecību īpašībām un gaitu?”
Lieta C‑730/22
33
Lietā C‑730/22 Coral, sabiedrība, kas saskaņā ar koncesiju apsaimnieko bingo spēļu zāles, cēla prasību Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) par ADM 2018. gadā atbilstoši Likumam Nr. 205/2017 veikto pasākumu, ar kuru, gaidot koncesiju piešķiršanu no jauna, koncesionāriem saskaņā ar tehniskā pagarinājuma režīmu tika piemērots ikmēneša maksājums 7500 EUR.
34
Prasības pamatojumam šī sabiedrība norādīja, ka maksājuma palielināšana bija nepamatota un nesaprātīga, ņemot vērā, ka, lai gan tai piešķirtā koncesija sākotnēji bija bezmaksas, Itālijas likumdevējs vienpusēji ieviesa minēto maksājumu un to pastāvīgi palielināja. Tā arī norādīja uz tehniskā pagarinājuma režīma ļaunprātīgu izmantošanu kopš 2013. gada, ar kuru it īpaši esot pārkāpti brīvas konkurences un diskriminācijas aizlieguma principi un ierobežota privātas ekonomiskās iniciatīvas brīvība.
35
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) uzdeva Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) jautājumus par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Itālijas Republikas Konstitūciju.
36
Spriedumā Nr. 49/2021 Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) secināja, ka šis valsts tiesiskais regulējums atbilst Itālijas Republikas Konstitūcijai, kā arī Hartas 16., 20. un 21. pantam.
37
Ņemot vērā šo spriedumu, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) minēto prasību noraidīja pilnībā.
38
Tad Coral par Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, pamatojoties it īpaši uz to, ka tehniskā pagarinājuma režīms rada pārmērīgas izmaiņas spēkā esošajās koncesijās, pārsniedzot it īpaši Direktīvas 2014/23 43. pantā atļautos ierobežojumus.
39
Savai aizstāvībai ADM it īpaši norāda, ka tehniskā pagarinājuma režīma mērķis ir ļaut esošajiem koncesionāriem, uz kuriem visiem attiecas vienādi nosacījumi tehniskā pagarinājuma laikā, piedalīties jaunā konkursa procedūrā, kā prasīts Savienības tiesībās.
40
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa norāda, ka tai ir šaubas, vai ar Direktīvu 2014/23 ir saderīgs tehniskā pagarinājuma režīms, saskaņā ar kuru šis pagarinājums, kā arī iespēja piedalīties turpmākajā iepirkumā ir pakārtota ikmēneša maksājuma samaksai, konkrēti neizvērtējot katras koncesijas ekonomiskos nosacījumus un potenciāli mainot katras koncesijas vispārējo līdzsvaru.
41
Šajā ziņā šī tiesa apgalvo, ka, lai gan jēdziens “koncesija” pats paredz operacionālā riska esamību, Itālijas likumdevējs šajā gadījumā ir būtiski mainījis bingo nozares darbības izmaksu struktūru, ieviešot ikmēneša maksājuma mehānismu. Turklāt šāda grozīšana neesot notikusi, pamatojoties uz neparedzamu notikumu, kas nav atkarīgs no pušu gribas, bet gan izrietot no vienpusēja šī likumdevēja lēmuma.
42
Iesniedzējtiesa uzsver, ka tad, ja Tiesa uzskatītu, ka Direktīva 2014/23 nav piemērojama lietā C‑730/22, tai ir šaubas arī par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī ar dažiem Savienības tiesību vispārējiem principiem. Proti, pat pieņemot, ka tehniskā pagarinājuma režīma ieviešana ir pamatota ar nepieciešamību salāgot spēkā esošo koncesiju beigu datumus, lai pēc to termiņa beigām rīkotu jaunus konkursus, šāds režīms šķiet pretrunā LESD 49. un 56. pantam, jo ar to tiek ieviesti ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas rada šaubas par to patieso nepieciešamību, piemērotību un samērīgumu attiecībā pret sasniedzamo mērķi.
43
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīva 2014/23], ja tā uzskatāma par piemērojamu, un – katrā ziņā – no LESD 26., 49., 56. un 63. panta izrietošie vispārējie principi, kā tie interpretēti un piemēroti Tiesas judikatūrā, ar īpašu atsauci uz diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un konkurences un brīvas pakalpojumu un kapitālu aprites aizsardzības principiem, liedz piemērot tādas valsts tiesību normas, atbilstoši kurām valsts likumdevējs vai valsts pārvaldes iestāde var tā sauktā “tehniskā pagarinājuma” laikā, kas pēdējā desmitgadē vairākkārt atjaunots azartspēļu jomā, vienpusēji mainīt spēkā esošās attiecības, ieviešot pienākumu maksāt sākotnēji neparedzētus koncesijas maksājumus un vēlāk periodiski palielinot minētos maksājumus, kas vienmēr noteikti fiksētā apmērā visiem koncesionāriem neatkarīgi no apgrozījuma, uzliekot koncesionāru darbībai arī turpmākus ierobežojumus – kā aizliegumu mainīt azartspēļu organizēšanas vietas – un padarot dalību turpmākajā koncesiju piešķiršanas procedūrā atkarīgu no tā, vai uzņēmēji piekritīs šai pagarināšanai?”
Tiesvedība Tiesā
44
Tiesa iesniedzējtiesai nosūtīja lūgumu sniegt paskaidrojumus, uz kuru tā atbildēja ar trim 2023. gada 31. oktobra rīkojumiem, kas Tiesai nosūtīti 2023. gada 16. novembrī. Šajos rīkojumos iesniedzējtiesa uzsvēra, ka, lai gan tai ir šaubas par Direktīvas 2014/23 piemērojamību, daži elementi, kurus tā uzskata par izšķirošiem, pamato šo piemērojamību un ka līdz ar to būtībā LESD 49., 56. un 63. panta interpretācija tiek lūgta tikai pakārtoti.
45
Starp šiem izšķirošajiem elementiem iesniedzējtiesa it īpaši ir atsaukusies uz apstākli, ka, pirmkārt, piešķirtās īstenošanas tiesības nav vienkāršas administratīvas atļaujas vai licences, bet gan pakalpojumu koncesijas, kas definētas Direktīvas 2014/23 5. pantā, un ka, otrkārt, visu attiecīgo koncesiju apgrozījums ir pārsniedzis šīs direktīvas 8. pantā paredzēto robežvērtību.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
46
Komisija apgalvo, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums neļauj izdarīt skaidru secinājumu par attiecīgo koncesiju juridisko raksturu, jo vienīgais būtiskais elements, kas minēts iesniedzējtiesas nolēmumos, ir tas, ka šīs koncesijas nerada ekskluzīvas tiesības par labu koncesionāriem. Atbilde, it īpaši uz pirmajiem diviem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22, būtu nepieciešama tikai tad, ja šīs tiesības būtu pakalpojumu koncesijas Direktīvas 2014/23 5. panta izpratnē, nevis vienkāršas administratīvas licences.
47
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vienīgi iesniedzējtiesai ir kompetence konstatēt un izvērtēt tajā izskatāmās lietas faktus, kā arī interpretēt valsts tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, NFŠ, C‑28/23, EU:C:2024:893, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpēc, ja Tiesai uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2023. gada 7. februāris, Confédération paysanne u.c. (In vitro nejaušā mutaģenēze), C‑688/21, EU:C:2023:75, 32. punkts).
48
Proti, atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 7. februāris, Confédération paysanne u.c. (In vitro nejaušā mutaģenēze), C‑688/21, EU:C:2023:75, 33. punkts).
49
Lai gan lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa, lai atsauktos uz pamatlietā aplūkotajām īstenošanas tiesībām, ir atsaukusies uz jēdzienu “koncesija”, tomēr neprecizējot, vai šis jēdziens tiek izmantots tādā nozīmē, kāda tam ir piešķirta Savienības tiesībās, no iesniedzējtiesas atbildes uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus nepārprotami izriet, ka, pirmkārt, pamatlietā aplūkotās koncesiju īstenošanas tiesības atbilst materiālajiem nosacījumiem, lai tās varētu kvalificēt par pakalpojumu koncesijām Direktīvas 2014/23 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Otrkārt, visas šīs koncesijas sasniedz Direktīvas 2014/23 8. pantā paredzēto vērtības robežvērtību, lai tās ietilptu šīs direktīvas piemērošanas jomā.
50
Līdz ar to uz šiem lūgumiem jāatbild, pamatojoties uz pieņēmumu, ka pamatlietā aplūkotās īstenošanas tiesības ir koncesijas Direktīvas 2014/23 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un ka šīs koncesijas sasniedz šīs direktīvas 8. pantā paredzēto robežvērtību.
Par pirmajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22
51
Komisija apgalvo, ka pirmie jautājumi lietās C‑728/22 un C‑729/22 ir daļēji nepieņemami, ciktāl tie attiecas uz tādu tiesību normu kā LESD 8., 12., 145. un 151. pants interpretāciju, attiecībā uz kurām iesniedzējtiesa nav sniegusi paskaidrojumus, kas ļautu Tiesai un iespējamām personām, kuras iestājušās lietā, saprast, kādā ziņā šīm tiesību normām ir nozīme pamatlietu atrisināšanā.
52
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros nepieciešamība veikt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai tā stingri ievērotu prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kas ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā, par kurām iesniedzējtiesai ir jābūt informētai (spriedums, 2018. gada 19. aprīlis, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, 21. punkts).
53
Tādējādi, kā noteikts Reglamenta 94. panta c) punktā, iesniedzējtiesas nolēmumā noteikti jāietver to iemeslu izklāsts, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, kā arī saikne, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (spriedums, 2018. gada 19. aprīlis, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, 22. punkts).
54
Taču lietā C‑728/22, lai gan iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt LES 3. pantu, LESD 8., 12., 26., 145. un 151. pantu, kā arī Hartas 15., 16., 20. un 21. pantu, tā nesniedz nevienu konkrētu paskaidrojumu par šo pantu nozīmi saistībā ar šajā lietā uzdoto pirmo jautājumu. No tā izriet, ka pirmais jautājums lietā C‑728/22 ir nepieņemams, ciktāl tas attiecas uz minēto pantu interpretāciju.
55
Savukārt, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑728/22 ietvertos konkrētos paskaidrojumus, pirmais jautājums šajā lietā ir jāuzskata par pieņemamu, ciktāl tas attiecas uz Direktīvas 2014/23, kā arī LESD 49. un 56. panta interpretāciju.
56
Attiecībā uz lietu C‑729/22 pirmais uzdotais jautājums ir formulēts citādi nekā lietā C‑728/22, jo tas attiecas tikai uz Direktīvas 2014/23 un LESD 49. un 56. panta interpretāciju. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā ir ietverts pietiekams skaidrojums par iemesliem, kuru dēļ iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai jautājumus par šo tiesību normu un pantu interpretāciju, tāpēc šis jautājums jāuzskata par pilnībā pieņemamu.
57
Turklāt, ņemot vērā – kā uzsvērts šī sprieduma 49. punktā –, ka iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka īstenošanas tiesības, kas uzticētas prasītājām pamatlietās C‑728/22 un C‑729/22, atbilst materiālajiem nosacījumiem, lai tās varētu kvalificēt par pakalpojumu koncesijām Direktīvas 2014/23 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, no tā jāsecina, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 43. un 44. punktā, ka šie jautājumi konkrētāk attiecas uz šīs direktīvas piemērojamību laikā.
58
Līdz ar to jāsaprot, ka ar pirmajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2014/23, kā arī LESD 49. un 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami ratione temporis koncesijas līgumiem tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kuri piešķirti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, bet pagarināti ar tiesību normām, ar ko attiecīgajiem koncesionāriem savukārt apmaiņā tika noteikts, pirmkārt, pienākums maksāt ikmēneša maksājumu, kura apmērs vēlāk tika palielināts, otrkārt, aizliegums mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, pienākums pieņemt šos pagarinājumus, lai nākotnē koncesionāriem tiktu atļauts piedalīties visās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās.
59
Šajā ziņā jāatgādina, ka koncesijas līguma izmaiņu gadījumā šīm izmaiņām piemērojamie Savienības tiesību akti ir tie, kas bija spēkā šo izmaiņu veikšanas dienā, un apstāklis, ka sākotnējais koncesijas līgums tika noslēgts pirms Savienības tiesību normu, kas reglamentē šo jomu, stāšanās spēkā, šajā ziņā nerada nekādas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 18. septembris, Komisija/Itālija, C‑526/17, EU:C:2019:756, 60. punkts, kā arī 2021. gada 2. septembris, Sisal u.c., C‑721/19 un C‑722/19, EU:C:2021:672, 28. punkts). Savukārt direktīvas normas, kurās paredzēts transponēšanas termiņš, kas ir beidzies pēc šī datuma, ja vien šī direktīva koncesijas izmaiņu publicēšanas dienā jau nav tikusi transponēta valsts tiesībās, nav piemērojamas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. decembris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta, C‑375/17, EU:C:2018:1026, 34. un 35. punkts).
60
Tā kā Direktīvas 2014/23 51. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tā jātransponē līdz 2016. gada 18. aprīlim, šī direktīva jāuzskata par piemērojamu visām koncesijas līguma izmaiņām, kas veiktas pēc šī datuma.
61
Šajā gadījumā, kā norādīts šī sprieduma 24. punktā, pieteikumi, kurus prasītājas lietās C‑728/22 un C‑729/22 ir iesniegušas ADM, attiecas uz izmaiņām, kas veiktas ar Likumu Nr. 205/2017. Saskaņā ar Tiesai iesniegto informāciju šīs izmaiņas ietvēra tehniskā pagarinājuma režīma atjaunošanu un tā attiecināšanu arī uz koncesijām, kuru termiņš beidzās 2017. un 2018. gadā, vienlaikus palielinot ikmēneša maksājuma summu, kas maksājama saskaņā ar šo režīmu.
62
Līdz ar to, lai gan attiecīgajiem koncesionāriem ar Likumu Nr. 205/2017 uzliktie pienākumi bija ietverti arī iepriekš pieņemtajos tehniskajos pagarinājumos, tomēr ar šo likumu veikto koncesijas līgumu izmaiņu dēļ tika paplašināti visi šie pienākumi un, vispārīgāk runājot, arī tehniskā pagarinājuma režīms, kas tagad attiecas uz koncesionāriem.
63
Šādas izmaiņas tika veiktas pēc Direktīvas 2014/23 transponēšanas termiņa beigām. Tādējādi šī direktīva piemērojama ne tikai maksājuma apmēra palielināšanai, kas izriet no Likuma Nr. 205/2017 pieņemšanas, bet arī visiem tehniskā pagarinājuma režīma elementiem, no kuriem daži jau bija iekļauti iepriekšējos pagarinājumos, un ir atjaunoti, pamatojoties uz Likumu Nr. 205/2017. Līdz ar to minētās direktīvas 43. pants ir tiesību norma, atbilstoši kurai no Likuma Nr. 205/2017 pieņemšanas brīža jāizvērtē, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgas izmaiņas, kas paredz pakalpojumu koncesiju termiņa pagarināšanu apmaiņā pret, pirmkārt, pienākumu maksāt maksājumu, otrkārt, aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, pienākumu piekrist jebkādam koncesiju pagarinājumam.
64
Turklāt no Direktīvas 2014/23 43. panta formulējuma izriet, ka ar šo direktīvu ir pilnībā saskaņoti valstu noteikumi attiecībā uz gadījumiem, kuros, pirmkārt, koncesijas līgumus var grozīt, neorganizējot jaunu koncesijas piešķiršanas procedūru saskaņā ar minētajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem, un, otrkārt, šāda piešķiršanas procedūra ir nepieciešama koncesijas nosacījumu izmaiņu gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 7. novembris, Adusbef (Morandi tilts), C‑683/22, EU:C:2024:936, 51. punkts).
65
Ikviens valsts pasākums jomā, kurā veikta izsmeļoša saskaņošana Savienības līmenī, jāizvērtē, ņemot vērā nevis primāro tiesību normas, tādas kā LESD 49. un 56. pants, bet gan attiecīgā saskaņošanas pasākuma normas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Sisal u.c., C‑721/19 un C‑722/19, EU:C:2021:672, 32. punkts).
66
Līdz ar to tādās situācijās, kādas tiek aplūkotas pamatlietā, nav jāizvērtē tādu valsts tiesību normu, kuras – kā tās, kas izriet no Likuma Nr. 205/2017 pieņemšanas – ir pieņemtas pēc Direktīvas 2014/23 transponēšanas un katrā ziņā pēc 2016. gada 18. aprīļa, saderību arī ar LESD 49. un 56. pantu, jo šādas normas jāvērtē vienīgi atbilstoši šīs direktīvas 43. pantam.
67
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 jāatbild, ka Direktīva 2014/23 jāinterpretē tādējādi, ka tā ratione temporis ir piemērojama koncesijas līgumiem tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kuri piešķirti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, bet kuri pagarināti ar tiesību normām, ar ko attiecīgajiem koncesionāriem savukārt apmaiņā tika noteikts, pirmkārt, pienākums maksāt ikmēneša maksājumu, kuras apmērs vēlāk tika palielināts, otrkārt, aizliegums mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, pienākums pieņemt šos pagarinājumus, lai nākotnē koncesionāriem tiktu atļauts piedalīties jebkādās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās, ciktāl šīs tiesību normas pašas ir stājušās spēkā pēc minētās direktīvas transponēšanas termiņa beigām. Šādā situācijā LESD 49. un 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami.
Par vienīgo jautājumu lietā C‑730/22
68
Vispirms jānorāda, ka, tā kā vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22 iesniedzējtiesa atsaucas uz LESD 26. pantu, nesniedzot konkrētus paskaidrojumus par šī panta nozīmi pamatlietas atrisināšanā, šis jautājums jāuzskata par nepieņemamu, ciktāl tas attiecas uz minētā panta interpretāciju šī sprieduma 50. un 51. punktā izklāstīto iemeslu dēļ. Savukārt, ņemot vērā šajā lietā iesniegtajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertos paskaidrojumus, minētais jautājums jāuzskata par pieņemamu, ciktāl tas attiecas uz Direktīvas 2014/23, kā arī LESD 49. un 56. panta interpretāciju. Šādā situācijā, ņemot vērā, pirmkārt, šī sprieduma 65. punktā minēto un, otrkārt, apstākli, ka lietā C‑730/22 apstrīdētais pasākums tika pieņemts saskaņā ar Likumu Nr. 205/2017, minētos LESD pantus interpretēt nav nepieciešams.
69
Turpinot – lai gan vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22 iesniedzējtiesa neatsaucas ne uz vienu konkrētu Direktīvas 2014/23 normu un lai gan arī šīs direktīvas 18. pantam varēja būt nozīme, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, no iesniedzējtiesas nolēmumā sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka šis jautājums attiecas vienīgi uz minētās direktīvas 43. panta, kā arī diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un konkurences aizsardzības principu interpretāciju.
70
Šajā ziņā no Tiesai iesniegtās informācijas izriet, ka, lai gan prasītāja pamatlietā lietā C‑730/22 kritizē iepriekšējos pagarinājumos ietvertās tiesību normas par tehniskā pagarinājuma režīmu, tomēr pamatlietas priekšmets ir tikai pasākumi, kas pieņemti, pamatojoties uz Likumu Nr. 205/2017, ar kuru atjaunoti iepriekš pastāvējušo pagarinājuma režīmu veidojošie elementi un palielināta par to maksājamā maksājuma summa. Kā konstatēts šī sprieduma 62. un 63. punktā, Direktīvas 2014/23 43. pants ir tiesību norma, saskaņā ar kuru, sākot no Likuma Nr. 205/2017 pieņemšanas, jāizvērtē visi piemērojamie tehniskā pagarinājuma režīma elementi, pat ja daži elementi bija ietverti arī iepriekšējos pagarinājumos.
71
Visbeidzot, lai gan, interpretējot Direktīvu 2014/23, jāņem vērā – kā rakstveida apsvērumos uzsver Coral – diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un konkurences aizsardzības principi, jākonstatē, ka iesniedzējtiesa uz šiem principiem atsaucas vai nu saistībā ar LESD 49. un 56. pantu, par kuriem ir konstatēts, ka tie pamatlietā nav piemērojami, vai arī veidā, kas nav pietiekami precīzs, lai Tiesa varētu paust nostāju par šādi lūgto šo principu interpretāciju.
72
Līdz ar to jāsaprot, ka ar vienīgo jautājumu lietā C‑730/22 iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/23 43. pants interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts likumdevējs ar tiesību normām, kas stājās spēkā pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, var vienpusēji pagarināt pakalpojumu koncesijas termiņu un, šajā ziņā apmaiņā pret to, pirmkārt, palielināt paušāli noteikta maksājuma summu, kas visiem attiecīgajiem koncesionāriem jāmaksā neatkarīgi no to apgrozījuma, otrkārt, saglabāt aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, saglabāt pienākumu pieņemt šos pagarinājumus, lai šiem koncesionāriem nākotnē būtu atļauts piedalīties visās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās.
73
Šajā ziņā, kā atgādināts šī sprieduma 64. punktā, Direktīvas 2014/23 43. pantā ir veikta pilnīga saskaņošana jautājumā par to, kuros gadījumos, pirmkārt, koncesijās var tikt veiktas izmaiņas bez vajadzības tālab rīkot jaunu procedūru koncesijas piešķiršanai saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem noteikumiem un, otrkārt, šāda konkursa procedūra ir nepieciešama koncesijas nosacījumu izmaiņu gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 7. novembris, Adusbef (Morandi tilts), C‑683/22, EU:C:2024:936, 51. punkts).
74
No 43. panta formulējuma neizriet, ka tas attiektos tikai uz izmaiņām, kas veiktas pēc sarunām starp koncesionāru un līgumslēdzēju iestādi, izslēdzot izmaiņas, kuras vienpusēji noteiktas ar tiesību aktiem. Šajā kontekstā tas, ka Direktīvas 2014/23 75. apsvērumā precizēts, ka būtiskas izmaiņas koncesijā apliecina pušu nodomu pārskatīt tās būtiskos nosacījumus, nevar ierobežot minētā 43. panta piemērošanas jomu, kā izriet no tā skaidrā formulējuma.
75
Līdz ar to jāuzskata, ka Direktīvas 2014/23 piemērošanai nav nozīmes apstāklim, ka par izmaiņām, kuras iesniedzējtiesa minējusi vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22, Itālijas likumdevējs izlēmis vienpusēji.
76
Savukārt jāatgādina, ka Direktīvas 2014/23 43. pants nepieļauj jebkādas koncesijas izpildes nosacījumu izmaiņas – neatkarīgi no tā, vai tās notiek vienpusēji vai savstarpēji vienojoties –, kas tiek veiktas bez jaunām piešķiršanas procedūrām, izņemot, ja uz šo grozījumu attiecas kāds no šīs direktīvas 43. panta 1. vai 2. punktā paredzētajiem gadījumiem.
77
Ja, kā tas ir pamatlietā, par tādām izmaiņām kā pienākuma maksāt maksājumu ieviešana tiek izlemta apmaiņā pret citiem pienākumiem, piemēram, attiecīgās koncesijas termiņa pagarināšanu, iespējas veikt šādas izmaiņas, pamatojoties uz Direktīvas 2014/23 43. panta 1. un 2. punktu, novērtējums jāveic, ņemot vērā visas šo izmaiņu sekas, jo šīs sekas nav savstarpēji nošķiramas.
78
Tāpēc tas, vai uz to attiecas kāds no šīs direktīvas 43. panta 1. vai 2. punktā paredzētajiem gadījumiem, jānosaka, ņemot vērā jebkuras sekas, ko rada tādas izmaiņas, kādas savā jautājumā ir norādījusi iesniedzējtiesa.
79
Pirmām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ņemot vērā situāciju, ko iesniedzējtiesa paredzējusi vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22 par izmaiņām, kas veiktas ar tiesību aktiem, uzreiz var izslēgt, ka uz šo situāciju varētu attiekties šajā tiesību normā paredzētais gadījums, jo tajā ir prasīts, lai izmaiņas tiktu veiktas ar koncesijas līgumā paredzētu noteikumu.
80
Otrām kārtām, runājot par minētā 43. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā norādītajiem gadījumiem, tie prasa, lai attiecīgās izmaiņas tiktu veiktas kāda no šajās tiesību normās skaidri minētajiem iemesliem dēļ, proti, ja kļuvuši nepieciešami sākotnējā koncesionāra veikti papildu būvdarbi vai pakalpojumi, ja izmaiņas ir vajadzīgas tādu apstākļu dēļ, ko rūpīga līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs nevarēja paredzēt, vai ja koncesionāru, kam līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs sākotnēji piešķīra attiecīgo koncesiju, aizstāj ar jaunu koncesionāru.
81
Tā kā iesniedzējtiesa vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22 nav norādījusi nevienu īpašu iemeslu, kas attaisnotu paredzētās izmaiņas, nav jāpārbauda, vai viena vai otra no minētajām tiesību normām var būt piemērojama. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai būs jāuzdod Tiesai jauni jautājumi, kas īpaši attiecas uz šiem gadījumiem, ja tā uzskatītu, ka viens no tiem ir piemērojams.
82
Trešām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēto gadījumu jāatgādina, ka tas attiecas uz izmaiņām, kuras – “neatkarīgi no to vērtības – nav būtiskas 4. punkta nozīmē”.
83
Saskaņā ar Direktīvas 2014/23 43. panta 4. punkta pirmo teikumu izmaiņas ir uzskatāmas par būtiskām, “ja to dēļ koncesijas raksturs kļūst būtiski atšķirīgs no sākotnēji noslēgtās”.
84
Kā norādīts šīs direktīvas 75. apsvērumā, šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt, ka gadījumā, ja sākotnējā koncesijā tiek ieviestas būtiskas izmaiņas, jo īpaši pušu savstarpējo tiesību un pienākumu apjomā un saturā, tostarp intelektuālā īpašuma tiesību sadalījumā, tiek sākta jauna koncesijas piešķiršanas procedūra. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, ja mainītie nosacījumi ir ietekmējuši procedūras rezultātu, ja tie būtu bijuši spēkā sākotnējās procedūras laikā.
85
Šajā ziņā nav strīda par to, ka, tā kā izmaiņu dēļ koncesijas termiņš tiek atjaunots vai pagarināts uz laiku, kas ir ilgāks par to, kāds bija paredzēts tās sākotnējās piešķiršanas laikā, šīs koncesijas raksturs būtiski atšķiras no sākotnēji paredzētā, jo tas skar būtisku attiecīgā līguma elementu, un ka tad, ja šis jaunais šī līguma būtiskā elementa raksturs būtu ticis iekļauts sākotnējā procedūrā, tas būtu piesaistījis vairāk dalībnieku. Tātad šādas izmaiņas jāuzskata par būtiskām, jo citas šo izmaiņu radītās sekas var tikai uzsvērt to būtisko raksturu.
86
Līdz ar to izmaiņas, kuru mērķis ir pagarināt koncesijas termiņu un apmaiņā pret to ieviest, pirmkārt, pienākumu maksāt ikmēneša maksājumu, kura apmērs vēlāk tiek palielināts, otrkārt, aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietu un, treškārt, pienākumu piekrist šiem pagarinājumiem, lai attiecīgajam koncesionāram nākotnē tiktu atļauts piedalīties jebkurā šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrā, jāuzskata par būtiskām un tātad tādām, uz kurām nevar attiekties Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta e) apakšpunkts, un nav atsevišķi jāizvērtē katras šo izmaiņu aspekts.
87
Visbeidzot, ceturtām kārtām, jākonstatē, ka uz šādām izmaiņām neattiecas arī Direktīvas 2014/23 43. panta 2. punktā paredzētais gadījums. Proti, no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka tajā paredzētais gadījums ir to izmaiņu gadījums, kuru apmērs – vispirms – ir mazāks par šīs direktīvas 8. pantā noteikto robežvērtību, pēc tam – tā vērtība arī ir mazāka par 10 % no sākotnējās koncesijas vērtības un – visbeidzot – nemaina attiecīgās koncesijas vispārējo raksturu.
88
Šajā gadījumā neviens no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neliek domāt, ka pamatlietā aplūkotās izmaiņas atbilstu šiem kritērijiem vai ka pamatlietas puses apgalvotu, ka tas tā būtu.
89
Katrā ziņā saskaņā ar Direktīvas 2014/23 8. panta 2. punktu koncesijas vērtība ir līgumslēdzējas iestādes paredzamais koncesionāra kopējais apgrozījums, kas radies līguma darbības laikā kā atlīdzība par būvdarbiem un pakalpojumiem, kas ir šīs koncesijas priekšmets, kā arī par piegādēm, kas saistītas ar šādiem būvdarbiem un pakalpojumiem. Līdz ar to tādu izmaiņu gadījumā, kuru dēļ tostarp tiek pagarināts koncesijas termiņš, lai uz tām attiektos šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētais gadījums, šis pagarinājums kopā ar citu izmaiņu iespējamās ietekmes uz faktoriem, kas ņemti vērā, lai noteiktu minētās koncesijas sākotnējo vērtību, pārvēršana laika vienībās nedrīkst pārsniegt 10 % no tās sākotnējā ilguma.
90
Pamatlietā ar Likuma Nr. 205/2017 pieņemšanu veikto izmaiņu sekas bija tādas, ka, atliekot jau spēku zaudējušo koncesiju beigu datumu uz laikposmu no 2016. gada 31. decembra līdz 2018. gada 30. septembrim, šo koncesiju termiņš tika pagarināts apmaiņā pret – tostarp – maksājuma palielinājumu, kas par katru mēnesi vai mēneša daļu, kas pārsniedz 15 dienas, bija noteikts no 5000 EUR līdz 7500 EUR un par katru mēneša daļu, kas ir īsāka par 15 dienām – no 2500 EUR līdz 3500 EUR.
91
Ņemot vērā, ka saskaņā ar Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietvertajām norādēm attiecīgās koncesijas sākotnēji tika noslēgtas uz sešiem gadiem, pat pieņemot, ka, pirmkārt, šo visu koncesiju sākotnējā vērtība bija vienāda ar Direktīvas 2014/23 8. pantā paredzēto robežvērtību, kad tā tika pieņemta, proti, 5186000 EUR, un ka, otrkārt, 2017. gadā veiktais pagarinājums bija pirmais, kas tām bija piemērojams, lai šis pagarinājums nepārsniegtu 10 % no attiecīgās koncesijas summas, tam nevajadzētu pārsniegt nedaudz vairāk par astoņiem mēnešiem, uzsverot, ka maksājuma palielinājums tiek atskaitīts no koncesiju vērtības pieauguma, kas radies to pagarinājuma dēļ.
92
Protams, tehniskā pagarinājuma režīms attiecīgajam koncesionāram, kā to uzsver iesniedzējtiesa vienīgajā jautājumā lietā C‑730/22, ietver arī aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un pienākumu pieņemt jebkuru valsts likumdevēja noteiktu pagarinājumu, lai nākotnē tam būtu atļauts piedalīties jebkurā attiecīgās koncesijas piešķiršanas no jauna procedūrā.
93
Tomēr šāda pienākuma vai aizlieguma pievienošana katrā ziņā nevar izraisīt to, ka koncesiju termiņa pagarināšanas ietekme uz attiecīgās koncesijas sākotnējo vērtību tiek samazināta zem 10 % sliekšņa. Proti, pirmo izmaiņu sekas tieši bija tādas, ka attiecīgajiem koncesionāriem tika noteikts pienākums turpināt darbību ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi izmantoti, lai noteiktu to koncesijas sākotnējo vērtību, savukārt otrās izmaiņas, lai gan ar tām tiek ierobežotas šo koncesionāru tiesības, tomēr nešķiet tādas, kas varētu ietekmēt šo koncesiju vērtību, kāda definēta Direktīvas 2014/23 8. pantā.
94
Iesniedzējtiesai būs jānosaka pamatlietā aplūkoto izmaiņu precīza ietekme uz attiecīgās koncesijas vērtību, ņemot vērā visas šo izmaiņu sekas uz vērtību, kas jāaprēķina saskaņā ar Direktīvas 2014/23 8. panta 2. punktu.
95
Gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka šādas izmaiņas būtu pretrunā Direktīvas 2014/23 43. pantam, jāprecizē, ka prasītāja pamatlietā nevar to izvirzīt kā argumentu ar mērķi pieprasīt, lai netiktu piemērotas tikai tās tiesību normas, ar kurām valsts likumdevējs ir palielinājis maksājuma apmēru. Proti, papildus tam, ka šis palielinājums nav nodalāms no koncesijas pagarinājuma, jo tas ir atlīdzība, ja tas netiktu piemērots, tiktu mainīts koncesijas līdzsvars par labu koncesionāram tādā veidā, kāds nebija paredzēts sākotnējā koncesijas līgumā, un tādējādi būtiski tiktu mainīts šis līgums, lai gan saskaņā ar šīs direktīvas 43. panta 1. punkta e) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar šī 43. panta 5. punktu, koncesijas līguma būtisku izmaiņu gadījumā ir nepieciešama jauna piešķiršanas procedūra.
96
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz vienīgo jautājumu lietā C‑730/22 jāatbild, ka Direktīvas 2014/23 43. pants interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts likumdevējs ar tiesību normām, kas stājās spēkā pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, var vienpusēji pagarināt pakalpojumu koncesijas termiņu un šajā ziņā apmaiņā pret to, pirmkārt, palielināt paušāli noteikta maksājuma summu, kas visiem attiecīgajiem koncesionāriem jāmaksā neatkarīgi no to apgrozījuma, otrkārt, saglabāt aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, saglabāt pienākumu pieņemt šos pagarinājumus, lai šiem koncesionāriem nākotnē būtu atļauts piedalīties visās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās, ciktāl šīs izmaiņas, aplūkotas kopā, neatbilst šīs direktīvas 43. panta 1. un 2. punkta piemērošanas nosacījumiem.
Par otrajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22
97
Vispirms no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās C‑728/22 un C‑729/22 izriet, ka otrie jautājumi šajās lietās ir uzdoti tādēļ, ka 2020. gada 9. jūlija un 18. novembra lēmumos ADM ir atzinis, ka tam nav kompetences grozīt pamatlietā aplūkotā maksājuma apmēru, jo šis apmērs bija noteikts tiesību aktā.
98
Turklāt, lai gan šajos jautājumos iesniedzējtiesa neatsaucas ne uz vienu konkrētu Direktīvas 2014/23 tiesību normu, no iesniedzējtiesas nolēmumos sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka minētie jautājumi attiecas uz šīs direktīvas 5. un 43. panta interpretāciju.
99
Līdz ar to jāsaprot, ka ar otrajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/23 5. un 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu interpretāciju vai piemērošanu vai uz šīm tiesību normām balstītu praksi, kas līgumslēdzējai iestādei var atņemt pilnvaras pēc koncesionāra lūguma sākt administratīvo procedūru, kuras mērķis ir mainīt attiecīgās koncesijas īstenošanas nosacījumus, ja neparedzēti un neparedzami notikumi, kas nav atkarīgi no pušu gribas, būtiski ietekmē operacionālo risku, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai vajadzības gadījumā atjaunotu sākotnējos šīs koncesijas īstenošanas nosacījumus.
100
Šajā ziņā jānorāda, ka, protams, Direktīvas 2014/23 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā jēdziens “pakalpojumu koncesija” ir definēts kā līgums, attiecībā uz kuru tiek uzskatīts, ka attiecīgais koncesionārs uzņemas pakalpojumu operacionālo risku “normālos darbības apstākļos”.
101
Tomēr, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 77. punktā un pretēji tam, ko apgalvo prasītājas pamatlietās, šī definīcija nevar būt pamats, lai dalībvalstīm pieprasītu, ka tās līgumslēdzējām iestādēm piešķir pilnvaras pēc koncesionāra pieprasījuma sākt administratīvu procedūru, kuras mērķis būtu mainīt koncesijas īstenošanas nosacījumus, ja neparedzēti un neparedzami notikumi, kas nav atkarīgi no pušu gribas, būtiski ietekmē šīs koncesijas operacionālo risku. Proti, kā izriet no Direktīvas 2014/23 5. panta formulējuma, minētā definīcija tiek sniegta tikai šīs direktīvas piemērošanas nolūkā un it īpaši, lai noteiktu minētās direktīvas materiālo piemērošanas jomu saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu.
102
Runājot par Direktīvas 2014/23 43. pantu, lai gan tā 1. punkta c) apakšpunktā ir atsauce uz gadījumu, kad izmaiņas ir vajadzīgas tādu apstākļu dēļ, ko rūpīga līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs nevarēja paredzēt, no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka tā to dara vienīgi, lai precizētu, ka šādā gadījumā jauna piešķiršanas procedūra nav nepieciešama, neuzliekot līgumslēdzējai iestādei pienākumu sākt koncesijas grozīšanas procedūru.
103
Šo secinājumu apstiprina šīs direktīvas 75. apsvērums, no kura izriet, ka tās 43. panta mērķis ir precizēt nosacījumus, kuri rada nepieciešamību pēc jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras, ja koncesijas īstenošanas laikā rodas izmaiņas, uzskaitot ierobežotu skaitu gadījumu, kad nav nepieciešams sākt jaunu piešķiršanas procedūru, nevis noteikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt, ka koncesija katrā no šiem gadījumiem noteikti var tikt grozīta.
104
Tomēr gadījumā, ja valsts tiesību normās būtu paredzēts, ka līgumslēdzējai iestādei var būt pienākums sākt koncesijas grozīšanas procedūru tādu neparedzamu notikumu dēļ, kas nav atkarīgi no pušu gribas un kas būtiski ietekmē operacionālo risku, Direktīva 2014/23 attiecīgajam koncesionāram neliedz pamatoties uz šiem noteikumiem, lai prasītu līgumslēdzējai iestādei sākt šādu procedūru, ja vien ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem transponēts šīs direktīvas 43. panta 1. un 2. punkts, nav izslēgtas plānotās izmaiņas.
105
Līdz ar to uz otrajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 jāatbild, ka Direktīvas 2014/23 5. un 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesību normu interpretāciju vai piemērošanu vai uz šīm tiesību normām balstītas prakses, kas līgumslēdzējai iestādei var atņemt pilnvaras pēc koncesionāra lūguma sākt administratīvo procedūru, kuras mērķis ir mainīt attiecīgās koncesijas īstenošanas nosacījumus, ja neparedzami un no pušu gribas neatkarīgi notikumi būtiski ietekmē šīs koncesijas operacionālo risku, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, kas nepieciešams, lai vajadzības gadījumā atjaunotu sākotnējos tās īstenošanas nosacījumus.
Par trešajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22
106
Ar trešajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 89/665, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2014/23, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj, ka valsts tiesiskajā regulējumā var tikt noteikts, ka dalības jebkurā koncesijas piešķiršanas no jauna procedūrā priekšnosacījums var būt attiecīgā koncesionāra pievienošanās šīs koncesijas pagarinājuma režīmam, tostarp gadījumā, ja ir izslēgta iespēja pārskatīt minētās koncesijas īstenošanas nosacījumus neparedzama un no pušu gribas neatkarīga notikuma iestāšanās dēļ.
107
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 94. panta c) punktu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jāietver to iemeslu izklāsts, kas iesniedzējtiesai likuši šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, kā arī saikne, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, un tas nozīmē, ka interpretējamā tiesību norma vai tiesību normas ir skaidri identificējamas.
108
Pirmkārt, trešo jautājumu formulējumā lietās C‑728/22 un C‑729/22 iesniedzējtiesa tomēr nav minējusi konkrētu Direktīvas 89/665 tiesību normu. Otrkārt, paskaidrojumi, ko šī tiesa ir devusi attiecīgajos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu, neļauj to identificēt – vēl jo vairāk tāpēc, kā ģenerāladvokāte uzsvērusi secinājumu 94. punktā, ka pamatlietu aprakstā nav norādīts, ka būtu pārkāpti no šīs direktīvas izrietošie pienākumi, pieņemot un vēlāk grozot tehniskā pagarinājuma režīmu.
109
Līdz ar to trešie jautājumi lietās C‑728/22 un C‑729/22 jāatzīst par nepieņemamiem.
Par ceturtajiem līdz sestajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22
110
Ņemot vērā atbildi uz pirmajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 un tā kā prasītājas pamatlietās apstrīd izmaiņas, kuras jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvu 2014/23, uz ceturtajiem līdz sestajiem jautājumiem lietās C‑728/22 un C‑729/22 nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
111
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu
jāinterpretē tādējādi, ka
tā ratione temporis ir piemērojama koncesijas līgumiem tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kuri piešķirti pirms Direktīvas 2014/23 stāšanās spēkā, bet pagarināti ar tiesību normām, ar ko attiecīgajiem koncesionāriem savukārt apmaiņā tika noteikts, pirmkārt, pienākums maksāt ikmēneša maksājumu, kura apmērs vēlāk tika palielināts, otrkārt, aizliegums mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, pienākums pieņemt šos pagarinājumus, lai nākotnē koncesionāriem tiktu atļauts piedalīties jebkādās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās, ciktāl šīs tiesību normas pašas ir stājušās spēkā pēc Direktīvas 2014/23 transponēšanas termiņa beigām. Šādā situācijā LESD 49. un 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami.
2)
Direktīvas 2014/23 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj, ka valsts likumdevējs ar tiesību normām, kas stājās spēkā pēc Direktīvas 2014/23 transponēšanas termiņa beigām, var vienpusēji pagarināt pakalpojumu koncesijas termiņu un šajā ziņā apmaiņā pret to, pirmkārt, palielināt paušāli noteikta maksājuma summu, kas visiem attiecīgajiem koncesionāriem jāmaksā neatkarīgi no to apgrozījuma, otrkārt, saglabāt aizliegumu mainīt spēļu organizēšanas vietas un, treškārt, saglabāt pienākumu pieņemt šos pagarinājumus, lai šiem koncesionāriem nākotnē būtu atļauts piedalīties visās šo koncesiju piešķiršanas no jauna procedūrās, ciktāl šīs izmaiņas, aplūkotas kopā, neatbilst Direktīvas 2014/23 43. panta 1. un 2. punkta piemērošanas nosacījumiem.
3)
Direktīvas 2014/23 5. un 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tie pieļauj tādu valsts tiesību normu interpretāciju vai piemērošanu vai uz šīm tiesību normām balstītas prakses, kas līgumslēdzējai iestādei var atņemt pilnvaras pēc koncesionāra lūguma sākt administratīvo procedūru, kuras mērķis ir mainīt attiecīgās koncesijas īstenošanas nosacījumus, ja neparedzami un no pušu gribas neatkarīgi notikumi būtiski ietekmē šīs koncesijas operacionālo risku, kamēr vien šie nosacījumi saglabājas un uz tik ilgu laiku, lai vajadzības gadījumā atjaunotu sākotnējos tās īstenošanas nosacījumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.