62023CJ0727
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Apelācija – Civildienests – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība – Pagaidu darbinieki – Lēmums neveikt pārklasificēšanu – Administrācijas iespēja papildināt lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojumu Eiropas Savienības tiesā – Nosacījumi – Izņēmuma gadījumi – Administratīvās sūdzības un tai sekojošās prasības savstarpējas atbilstības princips – Atcelšanas prasība
Lietā C‑727/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 28. novembrī iesniedzis
PB, ko pārstāv N. de Montigny, advokāte,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Vienotā noregulējuma valde (VNV), ko pārstāv H. Ehlers un L. Forestier, pārstāvji, kuriem palīdz A. Duron un D. Waelbroeck, advokāti,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību PB lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 20. septembra spriedumu lietā PB/VNV (T‑293/22, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:577), ar kuru tā ir noraidījusi viņa saskaņā ar LESD 270. pantu celto prasību atcelt Vienotās noregulējuma valdes (VNV) 2021. gada 16. jūlija lēmumu neveikt pārklasificēšanu par 2021. gadu (turpmāk tekstā – “lēmums neveikt strīdīgo pārklasificēšanu”).
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumi
2
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 45. panta 1. punkts, kas pēc analoģijas ir piemērojams pagaidu darbiniekiem saskaņā ar Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) 16. panta pirmo daļu, formulēts šādi:
“Lēmumu par paaugstināšanu amatā pieņem iecēlējinstitūcija, ievērojot 6. panta 2. punktu. Ja vien netiek piemērota 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētā procedūra, ierēdņus var paaugstināt amatā tikai tad, ja viņi ieņem amatu, kas atbilst vienam no amatu veidiem, kas izklāstīti I pielikuma A punktā, nākamajā augstākā pakāpē. Paaugstinājumu īsteno, ieceļot ierēdni viņa funkciju grupas nākamajā augstākajā pakāpē. Paaugstināšanu amatā veic, izvēloties tikai no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši ne mazāk kā divus gadus savā pakāpē, ņemot vērā uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošos nopelnus. Izvērtējot salīdzinošos nopelnus, iecēlējinstitūcija jo īpaši ņem vērā ziņojumus par ierēdņiem un to, kā pienākumu izpildē tiek lietotas citas valodas, nevis tās, par kurām ierēdnis ir sniedzis pierādījumus, ka viņam ir labas zināšanas saskaņā ar 28. panta f) punktu, un veicamo pienākumu atbildības līmeni.”
3
Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā noteikts:
“Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru [tai nelabvēlīgu] aktu, [vai nu] gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu, vai tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi. Sūdzība ir jāiesniedz trīs mēnešu laikā. [..]”
PDNK
4
Atbilstoši PDNK 2. pantam:
“Šajā nodarbināšanas kārtībā “pagaidu darbinieki” ir:
[..]
f)
darbinieki, kas pieņemti darbā, lai ieņemtu amatu, kas ir iekļauts Civildienesta noteikumu 1.a panta 2. punktā minētās aģentūras budžeta iedaļai pievienotajā amatu sarakstā, un ko budžeta iestādes ir klasificējušas kā pagaidu, izņemot aģentūru vadītājus un aģentūru vadītāju vietniekus, kas minēti Savienības tiesību aktā, ar ko izveido aģentūru, un ierēdņus, kuri dienesta interesēs ir norīkoti darbā aģentūrā.”
5
PDNK 54. pantā paredzēts:
“Attiecībā uz 2. panta f) punktā minētajiem pagaidu darbiniekiem pārklasifikācija nākamajā augstākajā pakāpē var notikt vienīgi, izvēloties starp darbiniekiem, kuri savā pakāpē ir nostrādājuši ne mazāk kā divus gadus, ņemot vērā uz pārklasifikāciju pretendējošo darbinieku salīdzinošās īpašības un ziņojumus par tiem. Civildienesta noteikumu 45. panta 1. punkta pēdējo teikumu un 45. panta 2. punktu piemēro pēc analoģijas. Reizināšanas likmes vidējās karjeras atbilstības noteikšanai, kas noteiktas ierēdņiem Civildienesta noteikumu I pielikuma B punktā, nedrīkst būt pārsniegtas.
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 110. pantu, katra aģentūra pieņem vispārīgus noteikumus šā panta īstenošanai.”
VĪN
6
VNV 2017. gada 24. aprīļa lēmuma, ar ko paredz vispārīgus noteikumus PDNK 54. panta īstenošanai (turpmāk tekstā – “VĪN”), 4. pants “Pārklasificēšanas procedūras pamats” formulēts šādi:
“1.   Tiesīgo pagaidu darbinieku nopelnu salīdzinošais izvērtējums ir pārklasificēšanas procedūras pamats. Drošā elektroniskā sistēma, kas pārvalda attiecīgo darbības gadu, ietver informāciju, kas vajadzīga šai salīdzinošajai pārbaudei. Veicot šo pārbaudi, [iestāde, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNL”),] jo īpaši ņem vērā:
a)
ziņojumus par pagaidu darbiniekiem kopš viņu pēdējās pārklasificēšanas vai, ja tādas nav, kopš viņu pieņemšanas darbā, un jo īpaši novērtējuma ziņojumus, kas sagatavoti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 43. panta vispārīgajiem īstenošanas noteikumiem;
b)
to, vai pagaidu darbinieki, pildot savus pienākumus, izmanto citas valodas, kas nav tā valoda, par kuru viņi ir snieguši pierādījumus, ka viņiem ir labas zināšanas saskaņā ar PDNK 12. panta 2. punkta e) apakšpunktu; un
c)
īstenotās atbildības līmeni.
2.   Gadījumā, ja tiesīgajiem pagaidu darbiniekiem ir vienlīdzīgi nopelni, pamatojoties uz 1. punktā minētajiem trim elementiem, IPNL pakārtoti var ņemt vērā citus elementus.”
7
Saskaņā ar VĪN 5. pantu VNV pārklasificēšanas procedūra notiek šādos posmos:
–
pirmkārt, Cilvēkresursu dienests publicē administratīvu paziņojumu, kurā ir paziņots par novērtējuma beigām (VĪN 5. panta 1. punkts);
–
otrkārt, biroja locekļi apspriežas ar tiesīgo darbinieku novērtētājiem (VĪN 5. panta 3. punkta pirmā daļa) un pēc tam veic pirmo salīdzinošo šo darbinieku nopelnu izvērtējumu (VĪN 5. panta 3. punkta otrā daļa);
–
treškārt, VNV priekšsēdētājs intervē personāla komiteju un pēc tās lūguma tai paziņo papildu kritērijus, kas tiek ņemti vērā, ja ir vienādi nopelni (VĪN 5. panta 4. punkts);
–
ceturtkārt, VNV priekšsēdētājs pieņem pārklasificēšanai piedāvāto darbinieku sarakstu (VĪN 5. panta 5. punkts), kuru viņš paziņo visiem VNV darbiniekiem un Apvienotajai pārklasificēšanas komitejai (turpmāk tekstā – “Apvienotā komiteja”) (VĪN 5. panta 6. punkts);
–
piektkārt, darbinieki, kas nav iekļauti šajā sarakstā, Apvienotajā komitejā var pārsūdzēt, ka viņu personvārds nav piedāvāts pārklasificēšanai. Pēdējā minētā veic atbilstīgo darbinieku nopelnu salīdzinošu izvērtējumu un iesniedz IPNL to darbinieku sarakstu, kurus tā iesaka pārklasificēt (VĪN 5. panta 7. punkts);
–
sestkārt, IPNL savukārt veic atbilstīgo darbinieku salīdzinošo nopelnu izvērtējumu un pieņem pārklasificējamo darbinieku sarakstu (VĪN 5. panta 8. punkts). Šo sarakstu publicē VNV darbiniekiem (VĪN 5. panta 9. punkts).
Tiesvedības priekšvēsture
8
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 2.–10. punktā izklāstīta šādi:
“2.
2016. gada 1. novembrī VNV prasītāju pieņēma darbā kā pagaidu darbinieku saskaņā ar [PDNK] 2. panta f) punktu un klasificēja AD 6 pakāpes 2. līmenī. Tad viņš kā jurists tika norīkots darbā VNV Sekretariāta 01. nodaļā.
3.
Pēc tam, kad prasītājs bija sekmīgi piedalījies VNV organizētajā ārējā darbā pieņemšanas procedūrā, viņš tajā pašā nodaļā noslēdza jaunu darba līgumu; no 2017. gada 1. oktobra viņu pārklasificēja AD 7 pakāpē.
4.
Ar VNV priekšsēdētājas (turpmāk tekstā – “priekšsēdētāja”) 2021. gada 11. maija dienesta dokumentu, kas paziņots VNV darbiniekiem [..], VNV uzsāka pagaidu darbinieku pārklasificēšanu par 2021. gadu [..].
5.
Priekšsēdētāja neiekļāva prasītāju pārklasificēšanai ieteikto darbinieku sarakstā, kas publicēts 2021. gada 14. jūnijā.
6.
2021. gada 22. jūnijā prasītājs pārsūdzēja to, ka viņa personvārds nav piedāvāts pārklasificēšanai [Apvienotajā komitejā]. 2021. gada 9. jūlijā šī komiteja ar trim balsīm pret divām [IPNL] neierosināja viņu pārklasificēt.
7.
2021. gada 16. jūlijā priekšsēdētāja kā IPNL paziņoja darbiniekiem 2021. gadā pārklasificēto darbinieku sarakstu, kurā prasītāja personvārds nebija iekļauts.
8.
Laikā no 2021. gada 19. jūlija līdz 19. septembrim prasītājs iesniedza vairākus pieteikumus par piekļuvi dokumentiem, it īpaši attiecībā uz 2019.–2021. pārklasificēšanas gadu [..]. 2021. gada 1. oktobrī VNV piešķīra prasītājam daļēju piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem.
9.
2021. gada 15. oktobrī prasītājs iesniedza sūdzību par lēmumu neveikt pārklasificēšanu saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] 90. panta 2. punktu, kas pēc analoģijas ir piemērojams pagaidu darbiniekiem saskaņā ar PDNK 46. pantu. Šī sūdzība tika noraidīta ar VNV 2022. gada 14. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “noraidošais lēmums”).
10.
Pēc prasības pieteikuma iesniegšanas VNV nepagarināja prasītāja darba līgumu un viņš beidza pildīt savus pienākumus.”
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
9
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 19. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla šī sprieduma 1. punktā minēto prasību.
10
Pārsūdzētā sprieduma 31. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā izvirzījis sešus pamatus:
–
ar pirmo pamatu apgalvots, ka neesot veikts salīdzinošs visu tiesīgo darbinieku nopelnu izvērtējums;
–
ar otro pamatu apgalvots, ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu un ir pieļauta kļūda darba stāža aprēķinā pakāpē;
–
trešais pamats bija par atbildības līmeņu novērtēšanu;
–
ceturtais pamats bija par pārkāpumiem pārklasificēšanas procedūrā;
–
ar piekto pamatu apgalvots, ka esot pārkāpts VĪN II pielikumā paredzētais vidējais rādītājs un
–
ar sesto pamatu – pakārtoti – apgalvots, ka esot pieļauta acīmredzama kļūda prasītāja nopelnu un viņa darba stāža pakāpē vērtējumā.
11
Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā noraidīja visus šos pamatus un attiecīgi noraidīja arī prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
12
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt lēmumu neveikt pārklasificēšanu un
–
piespriest VNV atlīdzināt izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam radušies apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
13
VNV lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
14
Apelācijas sūdzības pamatošanai tās iesniedzējs būtībā izvirza astoņus pamatus. Papildus sešiem apelācijas sūdzībā uzskaitītajiem pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzējs vispirms izvirza tā saukto “ievadpamatu”, kuram ir transversāls raksturs; tas replikas rakstā identificēts kā viņa pirmais pamats un attiecas uz pielikumu un pamatu pieņemamību, kā arī – visbeidzot – uz pamatu par kļūdainu tiesāšanās izdevumu sadalījumu pārsūdzētajā spriedumā. Apelācijas sūdzībā uzskaitītie pamati attiecas: otrais – uz to, ka nav veikts visu atbilstīgo darbinieku nopelnu salīdzinošais izvērtējums, trešais – uz pamatojuma nenorādīšanu, ceturtais – uz atbildības līmeņu vērtējumu, piektais – uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem, sestais – uz Civildienesta noteikumos paredzēto vidējo mērķu, kas pārņemti VĪN, pārkāpumu un septītais – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Par apelācijas sūdzības pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
15
VNV galvenokārt apgalvo, ka apelācijas sūdzība kopumā esot nepieņemama, pamatojoties uz to, ka tā ir neskaidra un atkārtojas, jo dažām tās daļām un iebildumiem trūkstot saskanīgas struktūras.
16
Komisija apstrīd šīs argumentācijas pamatotību.
Tiesas vērtējums
17
No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma vai rīkojuma, kura atcelšana tiek prasīta, apstrīdētie punkti, kā arī juridiskie argumenti, kuri konkrēti pamato šo prasību, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (spriedums, 2022. gada 3. marts, WV/EĀDD, C‑162/20 P, EU:C:2022:153, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
18
Šīm prasībām neatbilst un par nepieņemamu ir jāatzīst pamats, kura argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt tiesiskuma pārbaudi, it īpaši tāpēc, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīts pamats, pietiekami loģiski un saprotami neizriet no šīs apelācijas sūdzības teksta, kas šajā ziņā ir formulēts neskaidri un pārprotami. Tiesa ir nospriedusi arī, ka tāda apelācijas sūdzība, kurai trūkst saskanīgas struktūras un kurā ietverti vienīgi vispārīgi apgalvojumi un trūkst konkrētu norāžu par apstrīdētā nolēmuma punktiem, kuros, iespējams, pieļauta tiesību kļūda, jānoraida kā acīmredzami nepieņemama (spriedums, 2022. gada 3. marts, WV/EĀDD, C‑162/20 P, EU:C:2022:153, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
19
Šajā lietā, lai gan apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzīto argumentu izklāstam būtu bijis jābūt skaidrākam, lai atvieglotu tās izpratni, tomēr tajā ir norādīti kritizētie pārsūdzētā sprieduma punkti un ietverta virkne juridisku argumentu, kas attiecas tieši uz šī sprieduma skaidri identificētiem elementiem. Līdz ar to VNV argumenti nevar likt atzīt minēto apelācijas sūdzību par nepieņemamu kopumā.
20
Šādos apstākļos apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
21
Apelācijas sūdzības trešā pamata pirmajā daļā, kā arī tās septītā pamata pirmajā daļā, kas ir jāanalizē kopā un vispirms, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka VNV ir tiesības papildināt strīdīgā lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojumu tiesvedības laikā, un, otrkārt, esot pārkāpusi administratīvās sūdzības un prasības tiesā atbilstības principu, ciktāl tā kā nepieņemamu ir noraidījusi pamatu par kļūdu apelācijas sūdzības iesniedzēja nopelnu vērtējumā.
Par trešā pamata pirmo daļu
Lietas dalībnieku argumenti
22
Ar trešā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 238. un 240.–245. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka VNV bija tiesības papildināt lēmuma neveikt strīdīgo pārklasificēšanu pamatojumu tiesvedības laikā. Šajā ziņā Vispārējai tiesai, pirmkārt, esot bijis jāņem vērā šādas iespējas izņēmuma raksturs un, otrkārt, tā neesot varējusi pamatoti uzskatīt, ka informācija, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam tika paziņota 2021. gada 1. oktobrī, atbildot uz viņa piekļuves pieteikumiem, ir pamatojuma sākums, kas atbilst judikatūrā noteiktajai prasībai, uz kuru šī tiesa esot atsaukusies. Turklāt šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza argumentus, kas ir cieši saistīti ar septītā pamata pirmās daļas pārbaudi saistībā ar lēmuma neveikt strīdīgo pārklasificēšanu pamatojuma nepietiekamības sekām attiecībā uz prasības pieteikuma septītā pamata pieņemamību, kurš pakārtoti attiecas uz acīmredzamu kļūdu viņa nopelnu vērtējumā.
23
VNV uzskata, ka trešā pamata pirmā daļa esot nepieņemama un katrā ziņā tā neesot pamatota. Šajā ziņā, no vienas puses, VNV norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ar šo daļu tikai atkārto argumentāciju par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kuru tas jau bija izvirzījis Vispārējā tiesā, tādējādi aicinot Tiesu pārskatīt šo argumentu, bet tas nav Tiesas kompetencē. No otras puses, VNV uzskata, ka no Vispārējās tiesas judikatūras, uz kuru tā atsaucas pārsūdzētā sprieduma 238. punktā, izriet, ka pirmstiesas stadijā sniegtais nepietiekams pamatojums nevar būt pamatā attiecīgā lēmuma atcelšanai, ja IPNL tiesvedības laikā sniedz papildu precizējumus un ja pirms prasības celšanas ieinteresētās personas rīcībā jau bija pamatojuma sākums. No šī viedokļa faktam, ka atbilstošie pierādījumi tika iesniegti, tikai atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem, neesot nozīmes.
Tiesas vērtējums
24
Attiecībā uz trešā pamata pirmās daļas pieņemamību jāatgādina, ka ar šo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir piekritusi, ka VNV tiesvedības laikā papildina strīdīgā lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojumu. Līdz ar to šis arguments nevar būt vienkārši prasības pieteikumā Vispārējā tiesā izvirzītā argumenta atkārtojums, jo šo papildu pamatojumu VNV sniedza pēc šīs prasības celšanas. Tādējādi VNV izvirzītā iebilde par trešā pamata pirmās daļas nepieņemamību ir jānoraida.
25
Par trešā pamata pirmās daļas pamatotību vispirms jānorāda, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaikus ar tai nelabvēlīgo lēmumu un ka pamatojuma trūkumu nevar novērst tādējādi, ka ieinteresētā persona par šī lēmuma pamatojumu uzzina Savienības tiesā notiekošajā tiesvedībā. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nepietiekama, nevis trūkstoša, pamatojuma gadījumā, un tikai šajā pēdējā gadījumā, tiesvedības laikā norādītais pamatojums izņēmuma gadījumos var atņemt priekšmetu pamatam par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 28. februāris, Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, 50. un 51. punkts, kā arī 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 51. un 52.punkts).
26
Tātad iespēja a posteriori novērst nepietiekamu pamatojumu kā procesuālo noteikumu pārkāpumu, pievienojot pamatojumu tiesvedības laikā, nav absolūta. Proti, šāda iespēja ir iespējama “izņēmuma gadījumos”, kuros nav strīda par to, ka vismaz galvenie iemesli, kuru dēļ ir ticis pieņemts administratīvais nelabvēlīgais lēmums, tā adresātam ir tikuši izklāstīti skaidri un nepārprotami.
27
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 232. un 235. punktā konstatēja, ka individuālais un atbilstošais pamatojums, kas pamato strīdīgo lēmumu neveikt pārklasificēšanu, skaidri neparādījās noraidošajā lēmumā, jo VNV nebija formulējusi savu nostāju par apelācijas sūdzības iesniedzēja nopelnu līmeni. Konkrētāk, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 233. un 234. punktā norādīja, ka šajā lēmumā nav skaidri precizēts, kāds ir bijis individuālais rezultāts, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs guvis, veicot visu secīgi tiesīgo darbinieku salīdzinošo nopelnu izvērtējumu, lai gan IPNL viņam būtu bijis vismaz jānorāda, vai viņa nopelni ir izrādījušies zemāki vai attiecīgā gadījumā tādi paši kā tās pašas pakāpes, kurā ir apelācijas sūdzības iesniedzējs, pārklasificēto darbinieku nopelni, un vienlīdzības gadījumā jāprecizē piemērotie pakārtotie kritēriji, kas ļāvuši viņus nošķirt.
28
Tomēr minētā sprieduma 239.–245. punktā Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs no Apvienotās komitejas atzinuma, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņots 2021. gada 1. oktobrī, atbildot uz viņa piekļuves pieteikumu, varēja secināt, ka viņa nepārklasificēšanas iemesls varēja būt nopelnu nepietiekamība, un līdz ar to norādes, ko VNV sniedza tiesvedības laikā, ļāva papildināt noraidošā lēmuma pamatojumu un sniegt pietiekamu strīdīgā lēmuma neveikt klasificēšanu pamatojumu.
29
Šajā nozīmē, pirmām kārtām, jāatgādina, ka prasība norādīt pamatojumu liek, no vienas puses, skaidri un viennozīmīgi atspoguļot attiecīgās Savienības iestādes vai organizācijas – akta autores – argumentāciju, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumus un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi, un, no otras puses, izvērtēt, ņemot vērā visus lietas apstākļus, it īpaši tiesību akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un tiesību akta adresātu vai citu ar šo tiesību aktu tieši un individuāli skarto personu iespējamo interesi saņemt paskaidrojumus. Tātad lēmuma pamatojums var tikt atzīts vai nu par trūkstošu, vai nepietiekamu, ņemot vērā šīs prasības mērķi un visus iepriekš atgādinātos elementus (spriedums, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 54. punkts).
30
Tādējādi ir jānošķir divi dažādi gadījumi, proti, akta pamatojuma trūkums un tā pamatojuma nepietiekamība, jo uz katru no šiem gadījumiem attiecas konkrēti noteikumi. Proti, gadījumā, ja apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums, iestāde vai struktūra, kas to ir pieņēmusi, nevar novērst šādu trūkumu, iesniedzot šo pamatojumu Savienības tiesā, savukārt lēmums, kurā ir pieļauta kļūda, kas izriet no nepietiekama pamatojuma, iespējams, var tikt novērsts a posteriori, bet tikai tad, ja to pamato ārkārtas apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 52. un 60. punkts).
31
Turklāt pamatojuma neesību var konstatēt pat tad, ja konkrētajā lēmumā ir ietverti noteikti pamatojuma elementi. Tādējādi pretrunīgs vai nesaprotams pamatojums ir līdzvērtīgs pamatojuma trūkumam. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad attiecīgajā lēmumā ietvertie pamatojuma elementi ir tik nepilnīgi, ka tie nekādi neļauj tā adresātam lēmuma pieņemšanas kontekstā saprast autora argumentāciju (spriedums, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Šajā lietā nav strīda par to, ka ne apstrīdētais lēmums neveikt pārklasificēšanu, kurā pārklasificētie darbinieki uzskaitīti tabulas formā un kurā ir atsauce uz visu tiesīgo darbinieku nopelnu salīdzinošu analīzi, ne noraidošais lēmums neietvēra individuālu iemeslu, kas pamatotu prasītāja nepārklasificēšanu.
33
Attiecībā uz Apvienotās komitejas atzinumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam tika paziņots, atbildot uz viņa piekļuves pieteikumu, no pārsūdzētā sprieduma 138., 157., 240. un 388. punkta izriet, ka šajā atzinumā ir tikai norādīts, ka šī komiteja ir sniegusi ieteikumu nepārklasificēt apelācijas sūdzības iesniedzēju pēc viņa lietas izskatīšanas, kā arī viņa un citu viņa pakāpes atbilstošo darbinieku nopelnu salīdzinošas analīzes. No tā izriet, ka Apvienotās komitejas atzinuma pamatojums attiecībā uz salīdzinošo nopelnu izvērtējumu ir formulēts vispārīgi, no šī viedokļa līdzvērtīgi tiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā neveikt pārklasificēšanu, tāpēc šis pamatojums neļauj skaidri un nepārprotami saprast, vai prasītāja nopelni ir izrādījušies zemāki vai vienādi ar pārklasificēto pakāpes darbinieku nopelniem.
34
Līdz ar to, tā kā strīdīgajā lēmumā neveikt pārklasificēšanu nav norādīts pamatojums īpašajiem iemesliem, kuru dēļ attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju individuāli bija jāpieņem šāds lēmums, ir jāuzskata, ka šajā atzinumā ir pieļauts pamatojuma “trūkums” šī sprieduma 31. punktā minētās judikatūras izpratnē, un attiecīgā iestāde, šajā gadījumā VNV, to nevar novērst a posteriori, pievienojot pamatojumu tiesvedības laikā (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 60. punkts).
35
Otrām kārtām, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka Apvienotās komitejas atzinums patiešām ir apstrīdētā lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojuma sākums, tomēr Savienības iestādēm un struktūrām principā nav tiesību novērst trūkumus savos lēmumos, kas nav pietiekami pamatoti Savienības tiesā, un ka Savienības tiesai nav nekāda pienākuma, lai novērtētu, vai ir izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, ņemt vērā papildu paskaidrojumus, ko attiecīgā iestāde vai struktūra sniegusi tiesvedības laikā (spriedums, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 58. punkts).
36
Tādējādi tikai “izņēmuma gadījumos”, piemēram, tajos, kas raksturo apstākļus, kuri saistīti ar tāda konkursa organizēšanu, kurā ir liels skaits dalībnieku, un kuros attiecīgā Savienības iestāde vai struktūra no praktiskā viedokļa nevar sniegt katram kandidātam pietiekamu pamatojumu laikus, pamatojumu var papildināt ar paskaidrojumiem, kurus akta autors ir sniedzis tiesvedības laikā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 28. februāris, Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, 57. punkts, un 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 53. un 59. punkts).
37
Šajā lietā Vispārējā tiesa, kā to pamatoti apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, nekādi nav pārbaudījusi, vai VNV varēja atsaukties uz šādu ārkārtas apstākļu pastāvēšanu šī sprieduma 30. punktā minētās judikatūras izpratnē.
38
Šajā ziņā jāpiebilst, ka VNV pat nav apgalvojusi un vēl jo mazāk pierādījusi, ka no praktiskā viedokļa tā nebūtu varējusi laikus sniegt pietiekamu pamatojumu katram nepārklasificētajam darbiniekam. Katrā ziņā, pieņemot, ka Apvienotās komitejas atzinums, kas prasītājam tika paziņots, atbildot uz viņa piekļuves pieteikumu, bija apstrīdētā lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojuma sākums, tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam tika nosūtīta detalizēta atbilde pēc viņa pārsūdzības šajā komitejā vai vēl jo vairāk noraidošajā lēmumā, nebūtu radījis VNV darba pārslodzi, jo salīdzinoša pārsūdzību pārbaude attiecās tikai uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un diviem citiem tādas pašas pakāpes darbiniekiem kā viņš (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, 58. punkts).
39
Turklāt šī sprieduma 36. punktā minētie “izņēmuma gadījumi” attiecas uz gadījumiem, kad attiecīgā Savienības iestāde vai struktūra no praktiskā viedokļa nevar sniegt pietiekamu pamatojumu katrai attiecīgajai personai laikus. Šajā lietā nekādi nav pierādīts, ka VNV praktiski nebūtu varējusi juridiski pietiekami pamatot strīdīgo lēmumu neveikt pārklasificēšanu. Tādējādi vienkārši apgalvojumi, ko VNV ir sniegusi procesuālajos rakstos pirmajā instancē vai atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem, nevar kompensēt pamatojuma nepietiekamību, kas jau sākotnēji bija pieļauta šajā lēmumā.
40
Trešām kārtām, jānorāda, ka Vispārējā tiesa nav arī pārbaudījusi, vai tās lēmums izņēmuma kārtā piekrist, ka VNV papildina šī lēmuma pamatojumu tiesvedības laikā, nerada risku pārkāpt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvību un it īpaši pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu.
41
Proti, pat ja Savienības tiesa konstatē, ka pastāv “izņēmuma gadījums”, kurā tā var atļaut attiecīgajai iestādei vai struktūrai papildināt nelabvēlīgā akta pamatojumu, šāda atļauja nav automātiska. Ņemot vērā līdzsvara trūkumu starp lietas dalībniekiem, kuru var radīt apstrīdētā tiesību akta motīvu novēlota paziņošana, Savienības tiesai vēl ir jāpārbauda, vai lēmums izņēmuma kārtā akceptēt papildu pamatojumu nerada risku, ka varētu netikt ievērotas tiesības uz aizstāvību. Šajā ziņā tai ir jāņem vērā it īpaši tiesvedības stadija, kurā attiecīgā Savienības iestāde sniedz paskaidrojumus, un jāpārliecinās, ka attiecīgajai personai faktiski ir bijis iespējams uz tiem atbildēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 59. punkts).
42
Šajā lietā, nolemjot, ka VNV bija jāļauj papildināt strīdīgā lēmuma neveikt pārklasificēšanu pamatojumu, būtībā pamatojoties uz to, ka prasītājs no šī lēmuma sagatavošanas dokumenta “varēja” secināt, kāds “varētu” būt viņa pārklasificēšanas atteikuma iemesls, Vispārējā tiesa nav ievērojusi šos principus un it īpaši nav pārliecinājusies, ka prasītāja tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas.
43
No visa iepriekš minētā izriet, ka tādējādi Vispārējā tiesa ir kļūdaini nospriedusi, ka VNV šādu papildu pamatojumu var sniegt tiesvedības laikā. Tātad, nospriežot, ka apstrīdētais lēmums neveikt pārklasificēšanu nav nepietiekami pamatots, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
44
No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir pamatota.
Par septītā pamata pirmo daļu
Lietas dalībnieku argumenti
45
Ar septītā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 365.–373. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi administratīvās sūdzības un prasības tiesā savstarpējas atbilstības principu, ciktāl tā kā nepieņemamu ir noraidījusi viņa pamatu par VNV kļūdu viņa nopelnu vērtējumā.
46
Šīs daļas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, pirmkārt, ka argumenti, kas izvirzīti saistībā ar šo pamatu viņa prasības pirmajā instancē pamatojumam, atbilstot tiem, kas izklāstīti viņa sūdzībā. Tā arī atgādina, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas judikatūru, ciktāl izvirzītie faktiskie apstākļi un izvirzītie argumenti paliek vieni un tie paši, apelācijas sūdzības iesniedzējs Vispārējā tiesā var grozīt tā pamata nosaukumu, kuru viņš izvirzīja savā sūdzībā, un līdz ar to šis pamats šajā ziņā nevar tikt atzīts par nepieņemamu. Otrkārt, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs sūdzību ir iesniedzis viens pats un tos pašus argumentus ir atkārtojis prasībā pirmajā instancē, Vispārējā tiesa savstarpējās atbilstības principu esot interpretējusi īpaši šauri. Toties Vispārējā tiesa esot ļāvusi VNV norādīt individuālu iemeslu apelācijas sūdzības iesniedzēja nepārklasificēšanai tikai tiesvedības stadijā. Šajā lietā pamatu, kas attiecas uz kļūdu apelācijas sūdzības iesniedzēja nopelnu novērtējumā, viņš esot izvirzījis pakārtoti gadījumā, ja apstrīdētais lēmums neveikt pārklasificēšanu patiešām būtu balstīts uz šo novērtējumu. Tikai ņemot vērā papildu pamatojumu, ko VNV sniedza tiesvedības laikā, izrādījās, ka tā faktiski balstījās uz minēto novērtējumu.
47
VNV apgalvo, ka septītā pamata pirmā daļa esot nepieņemama, jo ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā lūdz Tiesu pārskatīt Vispārējā tiesā jau izvirzīto pamatu. Katrā ziņā šis pamats neesot pamatots.
Tiesas vērtējums
48
Attiecībā uz septītā pamata pirmās daļas pieņemamību, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi administratīvās sūdzības un prasības tiesā savstarpējas atbilstības principu, jānorāda, ka šādu pamatu nevarēja izvirzīt prasībā pirmajā instancē, jo šo atbilstību Vispārējā tiesa izskatīja tikai pārsūdzētajā spriedumā. Tādējādi VNV izvirzītā iebilde par šīs daļas nepieņemamību ir jānoraida.
49
Saistībā ar minētās pirmās daļas pamatotību no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai pirmstiesas procedūra varētu sasniegt mērķi, proti, ļaut izšķirt strīdu ar izlīgumu, no vienas puses, iecēlējinstitūcijai ir jāspēj pietiekami precīzi zināt iebildumus, ko ieinteresētās personas izvirza attiecībā uz tām nelabvēlīgo lēmumu. No otras puses, administrācijai sūdzības nav jāinterpretē šauri, bet – gluži pretēji – tās jāizskata plaši. Lai gan Savienības tiesā iesniegtiem prasījumiem var būt tikai tāds pats priekšmets kā sūdzībā izklāstītajiem prasījumiem un tie drīkst ietvert tikai tos “apstrīdēšanas pamatus”, kuri balstīti uz tādu pašu iemeslu, kāds norādīts sūdzībā iekļautajam apstrīdēšanas pamatam, šos apstrīdēšanas pamatus Savienības tiesā tomēr var paplašināt, norādot tādus pamatus un argumentus, kas ne vienmēr ir sūdzībā, bet ir ar to cieši saistīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 23. aprīlis, Campogrande/Komisija, C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 33. un 34. punkts).
50
Tādējādi, tā kā pirmstiesas procedūrai ir neformāls raksturs un ieinteresētās personas šajā stadijā parasti rīkojas bez advokāta palīdzības, Civildienesta noteikumu 91. panta mērķis nav precīzi un galīgi saistīt iespējamo tiesvedības posmu ar nosacījumu, ka prasība tiesā negroza ne sūdzības pamatu, ne priekšmetu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1986. gada 7. maijs, Rihoux u.c./Komisija_52/85, EU:C:1986:199, 12. punkts, kā arī 2002. gada 23. aprīlis, Campogrande/Komisija, C‑62/01 P, EU:C:2002:248, 35. punkts).
51
Šajā lietā nav strīda par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sūdzību par strīdīgo lēmumu neveikt pārklasificēšanu ir sagatavojis tikai apelācijas sūdzības iesniedzējs, tajā skaidri neizvirzot iebildumu par VNV pieļauto kļūdu viņa nopelnu vērtējumā. Šajā stadijā apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza sūdzību, lai gan viņam bija zināms tikai pārklasificēto pagaidu darbinieku saraksts. Šajā sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs, kā viņš pamatoti apgalvo apelācijas sūdzībā, uzskatīja, ka VNV viņu ir novērtējusi pārāk zemu, neņemot vērā iemeslus, kuru dēļ viņa profesionālā pieredze tika uzskatīta par nepietiekamu, šajā ziņā salīdzinot viņa situāciju ar citu pārklasificēto kolēģu situāciju, kuriem ir tāda pati pakāpe kā viņam. Taču tie paši argumenti identiski tika atkārtoti pirmajā instancē celtās prasības sestajā pamatā. Šādos apstākļos pamats, kas attiecas uz kļūdu prasītāja nopelnu novērtējumā, jāuzskata par pietiekami cieši saistītu ar sūdzību, ko viņš bija iesniedzis pirmstiesas procedūrā.
52
Turklāt jānorāda, ka, tā kā no pārsūdzētā sprieduma 232.–235. punkta izriet, ka pat pēc noraidošā lēmuma apelācijas sūdzības iesniedzēja rīcībā joprojām nebija visas atbilstošās informācijas, kas viņam ļautu uzzināt individuālo pamatojumu, ar kuru ir pamatots lēmums neveikt strīdīgo pārklasificēšanu, a fortiori nav skaidrs, vai sūdzības stadijā viņš varēja izvirzīt šo pamatu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Schneider/EUIPO, C‑116/19 P, EU:C:2020:501, 36. punkts).
53
Bez tam septītā pamata pirmā daļa jāanalizē, ņemot vērā īpašu procesuālu situāciju, kurā Vispārējā tiesa ir ļāvusi administrācijai sniegt papildu pamatojumu lēmumam neveikt strīdīgo pārklasificēšanu, juridiski pietiekami nepārbaudot, vai šāda atļauja neapdraud apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvību. Šāds apdraudējums būtu konstatējams tad, ja administrācijas sniegtā papildu pamatojuma dēļ tiktu grozīta tiesību akta būtība, tādējādi liekot ieinteresētajai personai būtiski pielāgot argumentāciju, lai pienācīgi atbildētu uz jaunajiem argumentiem.
54
No visa iepriekš minētā izriet, ka, noraidot kā nepieņemamu apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatu par VNV pieļauto kļūdu viņa nopelnu vērtējumā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
55
No tā izriet, ka septītā pamata pirmā daļa ir pamatota.
56
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, apelācijas sūdzības trešā pamata pirmā daļa un septītā pamata pirmā daļa ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums jāatceļ, neizvērtējot nedz citas trešā un septītā pamata daļas, nedz arī citus apelācijas sūdzības pamatus.
Par prasību Vispārējā tiesa
57
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, tā var vai nu nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā, vai pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja strīds ir izskatāmā stadijā.
58
Tā kā tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu, ir jālemj par prasījumiem, kas izvirzīti prasībā par apstrīdētā lēmuma neveikt pārklasificēšanu atcelšanu.
59
Šajā ziņā jākonstatē, ka, lēmumā nenorādīdama, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja nopelni ir izrādījušies zemāki vai attiecīgā gadījumā vienādi ar citu tās pašas pakāpes darbinieku nopelniem, kuri bija pārklasificēti, vai – gadījumā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja un citu darbinieku vienlīdzības gadījumā pastāvētu vienlīdzība starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un citiem darbiniekiem, – neprecizēdama pakārtoto kritēriju vai kritērijus, kas tika piemēroti, lai tos nošķirtu, VNV nav izpildījusi tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu. Tādēļ šī iemesla dēļ minētais lēmums ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
60
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
61
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
62
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir prasījis piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, VNV ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību un tiesvedību pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 20. septembra spriedumu PB/VNV (T‑293/22, EU:T:2023:577).
2)
Atcelt Vienotās noregulējuma valdes (VNV) 2021. gada 16. jūlija lēmumu neveikt PB pārklasificēšanu pēc 2021. gada pārklasificēšanas beigām.
3)
VNV sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina PB tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību un tiesvedību pirmajā instancē.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.