62013CJ0069
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2014. gada 13. februārī (
*1
)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Valsts atbalsts — Subsīdija ciparu dekodētāju iegādei vai nomai — Komisijas lēmums, ar kuru valsts atbalsta shēma atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu — Atgūšana — Atgūstamās summas apmēra noteikšana — Valsts tiesas loma — Komisijas nostājas par tās lēmuma izpildi ņemšana vērā no valsts tiesas puses — Lojālas sadarbības princips”
Lieta C‑69/13
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale civile di Roma (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 19. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 11. februārī, tiesvedībā
Mediaset SpA
pret
Ministero dello Sviluppo economico .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un Aleksandrs Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 21. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Mediaset SpA vārdā – L. Medugno, A. Lauteri, G. Rossi, G. M. Roberti, M. Serpone un I. Perego, avvocati,
—
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,
—
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
—
Eiropas Komisijas vārdā – D. Grespan, B. Stromsky un G. Conte, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt attiecīgās Savienības tiesību normas par valsts atbalstu.
2
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Mediaset SpA (turpmāk tekstā – “Mediaset”) un Ministero dello Sviluppo economico par tāda valsts atbalsta atgūšanu, ko Itālijas Republika saistībā ar Mediaset atbalsta shēmu piešķīrusi zemes ciparu apraidītājiem, kuri piedāvā maksas televīzijas pakalpojumus, un maksas televīzijas kabeļoperatoriem un kas saskaņā ar Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu 2007/374/EK par valsts atbalstu C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), ko īstenojusi Itālijas Republika ciparu dekodētāju subsidētai pirkšanai (OV L 147, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums 2007/374”), ir atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 659/1999
3
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. pantā ar nosaukumu “Atbalsta atgūšana” ir noteikts:
“1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
2.   Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
3.   Neskarot nevienu [Eiropas Savienības] Tiesas nolēmumu saskaņā ar [LESD 278. pantu], atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot [Savienības] tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
Lēmums 2007/374
4
Lēmuma 2007/374 1. pantā ir noteikts:
“Shēma, ko Itālijas Republika ir nelikumīgi īstenojusi zemes ciparu apraidītājiem, kas piedāvā maksas televīzijas pakalpojumus, un maksas kabeļtelevīzijas operatoriem, ir valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.”
5
Minētā lēmuma 2. pantā ir paredzēts:
“1)   Itālijas Republika veic visus nepieciešamos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu 1. pantā noteikto atbalstu.
2)   Atgūšana veicama nekavējoties un saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto kārtību, ja tie pieļauj lēmuma tūlītēju un efektīvu īstenošanu. Atgūstamās summas ietver procentus no dienas, kurā atbalsts bija saņēmēju rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
3)   Saskaņā ar 2. punktu atgūstamos procentus aprēķina atbilstīgi kārtībai, kas noteikta 9. un 11. pantā Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999 [OV L 140, 1. lpp.].”
6
Tā paša lēmuma 3. pantā ir noteikts:
“Itālijas Republika divu mēnešu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti tā izpildei. Tā sniegs šo informāciju, izmantojot šim lēmumam pievienoto anketu.
Itālijas Republika pirmajā daļā minētajā laika posmā iesniedz dokumentus, kas sniedz pierādījumus, ka ir uzsākts atgūšanas process pret nelikumīgi piešķirtā un nesaderīgā atbalsta saņēmējiem.”
7
Attiecībā uz atgūstamajām atbalsta summām Komisija Lēmuma 2007/374 preambulas 191.–193. apsvērumā ir precizējusi šādi:
“(191)
Attiecībā uz metodi, kā noteikt no apraidītājiem atgūstamos līdzekļus, Komisija atzīst, ka to valsts līdzekļu summas precīza aprēķināšana, kas faktiski ir devuši labumu saņēmējiem, ir diezgan komplicēta. Tas ir tādēļ, ka atbalsts ne tikai tika piešķirts netieši ar patērētāju starpniecību, bet tas bija arī saistīts ar iekārtām, kas ir nepieciešamas apraidītāju pakalpojumu uztveršanai, nevis pašiem pakalpojumiem.
(192)
Tomēr atbilstīgi Tiesas judikatūrai neviens Kopienas tiesību noteikums neliek Komisijai, norīkojot atbalsta atgūšanu, kurš paziņots par nesaderīgu ar kopējo tirgu, noteikt precīzo atgūstamā atbalsta summu. Pietiek, ja Komisijas lēmumā ietverta informācija, kas ļauj saņēmējam pašam aprēķināt šo summu bez pārmērīgām grūtībām [..].
(193)
Tādēļ Komisija uzskata, ka ir vērts sniegt kādus norādījumus par to, kā noteikt priekšrocības apjomu. Viņasprāt, sakarā ar šīs lietas īpašo raksturu piemērota metode būtu noteikt papildu peļņas summu, ko radījuši jaunie ciparu pakalpojumi un maksas televīzijas vai programmaksas piedāvājumi minētā pasākuma rezultātā.”
8
Minētā lēmuma preambulas 196.–205. apsvērumā Komisija ir sniegusi norādes par tās 193. apsvērumā minēto metodi, lai ļautu Itālijas Republikai precīzi noteikt atgūstamās summas.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
9
Pēc Lēmuma 2007/374 pieņemšanas starp Komisiju un Itālijas Republiku notika sarakste, lai identificētu konkrētos atbalsta shēmas, kas atzīta par nelikumīgu, labuma guvējus un precīzi noteiktu atgūstamās summas apmēru.
10
It īpaši ar 2008. gada 1. aprīļa vēstuli Komisija atbalstīja Itālijas Republikas izmantoto metodi, proti, aptauju, ko veicis Ipsos, lai noteiktu attiecīgā atbalsta papildu lietotāju skaitu, vidējos ieņēmumus par katru lietotāju, kā arī papildu ieņēmumus. Tāpat Komisija piekrita Itālijas Republikas secinājumiem, ka TIMedia un Fastweb, aplūkotā atbalsta saņēmēji, nav jāpakļauj atgūšanas pienākumam, ciktāl veiktā analīze pierāda, ka minētie uzņēmumi nav guvuši papildu peļņu attiecīgā atbalsta piešķiršanas laikposmā. Ar šo pašu vēstuli Komisija turpretim izteica atrunas attiecībā Mediaset izmaksām, no kurām bija iespējams izvairīties, un līdz ar to norādīja, ka no minētā uzņēmuma atgūstamā atbalsta summa ir EUR 6 844 361.
11
Ar 2008. gada 11. jūnija vēstuli Komisija – pēc tam, kad Itālijas Republika tai bija darījusi zināmu jaunu informāciju, – atbalstīja jauno izmaksu, no kurām bija iespējams izvairīties, aprēķinu, ko attiecībā uz Mediaset bija veikusi šī dalībvalsts, un tādējādi no Mediaset atgūstamā atbalsta summa sasniedza EUR 4 926 543,22.
12
Ar 2009. gada 23. oktobra vēstuli – pēc tam, kad Itālijas Republika bija sniegusi jaunu papildinformāciju, – Komisija nepiekrita jaunajam šīs dalībvalsts piedāvātajam ekonometriskajam modelim, tādēļ ka tas balstījās uz dažādiem izmaksu un ieņēmumu atskaitīšanas laikposmiem un līdzīgu metodi jau bija noraidījusi pati dalībvalsts. Tāpat Komisija šajā vēstulē norādīja, ka gadījumā, ja Itālijas Republika neveiks tūlītēju attiecīgā atbalsta atgūšanu no Mediaset, tā varot uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.
13
Ar 2009. gada 12. novembra rīkojumu Itālijas iestādes pieprasīja Mediaset atmaksāt kopsummā EUR 5 969 442,12; šajā summā bija iekļauti saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punktā paredzēto procedūru aprēķinātie procenti.
14
2009. gada 11. decembrīMediaset – pēc tam, kad bija samaksājusi Itālijas iestāžu prasīto summu, – cēla prasību Tribunale civile di Roma [Romas Civiltiesā] par minētā rīkojuma atcelšanu un atgūstamās summas samazināšanu, tostarp atsaucoties uz Lēmumā 2007/374 paredzēto apmēra noteikšanas kritēriju kļūdainu piemērošanu un papildpeļņas, ko devis attiecīgais atbalsts, noteikšanai veikto aprēķinu kļūdaino raksturu. Tāpat Mediaset pieprasīja, lai tiktu norīkota tiesas ekspertīze.
15
Pa šo laiku Mediaset ir cēlusi prasību Eiropas Savienības Vispārējā tiesā par Lēmuma 2007/374 atcelšanu. Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja ar 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā T-177/07 Mediaset/Komisija (Krājums, II-2341. lpp.). Par šo spriedumu Mediaset iesniedza apelācijas sūdzību, kuru Tiesa noraidīja ar 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C‑403/10 P Mediaset/Komisija.
16
Pamatlietā Tribunale civile di Roma norīkoja ekspertīzi, kuras secinājumos, ko 2011. gada 6. septembrī iesniedza ekspertu kolēģija, ir kritizēta gan papildu skatītāju, kurus pievilināja maksas televīzijas piedāvājums, skaita aprēķināšanai izmantotā aptauja un jaunie ciparu programmu kanāli, gan ekonometriskie modeļi, kurus piedāvāja un izmantoja pamatlietas dalībnieki. Tāpat ziņojumā ir konstatēts, ka nav pierādīts, ka attiecīgais atbalsts būtu faktiski ietekmējis dekodētāju pārdošanu pārbaudītajā laikposmā. Ar saviem 2012. gada 17. jūlija apsvērumiem Ministero dello Sviluppo economico [Ekonomikas attīstības ministrija] apstrīdēja ekspertīzes secinājumus.
17
Šādos apstākļos Tribunale civile di Roma nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai valsts tiesai, kurai ir jāspriež par tāda valsts atbalsta summu, kura atgūšanu Komisija [..] ir uzdevusi, gan attiecībā uz pašu atbalsta atgūšanu “pēc būtības”, gan arī attiecībā uz atbalsta “summu” ir saistošs Lēmums [2007/374], kurš papildināts ar lēmumiem, ko Eiropas Komisija pieņēmusi [2008. gada 11. jūnija un 2009. gada 23. oktobra vēstulēs], un kurš apstiprināts ar [iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā Mediaset/Komisija]?
Pretējā gadījumā:
2)
Vai, [iepriekš minētajā Vispārējās tiesas spriedumā lietā Mediaset/Komisija] apliecinādama, ka valsts tiesa ir pilnvarota lemt par valsts atbalsta summu, Vispārējā tiesa ir vēlējusies ierobežot šīs pilnvaras tikai līdz tādas summas noteikšanai, kurai, ciktāl tas attiecas uz faktiski piešķirtu vai saņemtu valsts atbalstu, noteikti jābūt ar vērtību, kas pārsniedz nulli, un kura nedrīkst būt vienāda ar nulli?
3)
Vai arī, [iepriekš minētajā Vispārējās tiesas spriedumā lietā Mediaset/Komisija] apliecinādama, ka valsts tiesa ir pilnvarota lemt par valsts atbalsta summu, Vispārējā tiesa ir vēlējusies piešķirt valsts tiesai pilnvaras izvērtēt atgūšanas pieteikumu gan attiecībā uz pašu atbalsta atgūšanu “pēc būtības”, gan arī attiecībā uz atbalsta “summu” un tādējādi piešķirt pilnvaras pat atcelt jebkādu atmaksāšanas pienākumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
18
Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai, lai nodrošinātu tāda Komisijas lēmuma izpildi, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un precīzi noteikta atmaksājamā summa, valsts tiesai ir saistošs ne tikai šis lēmums, bet arī minētās iestādes saistībā ar šī lēmuma izpildi paustās nostājas, kurās savukārt ir precīzi norādīta no attiecīgā saņēmēja atgūstamā atbalsta summa.
19
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka dalībvalsts atbalsta kontroles sistēma ir jāīsteno, pirmkārt, Komisijai un, otrkārt, valstu tiesām un to attiecīgie uzdevumi ir viens otru papildinoši, taču atšķirīgi (skat. 2013. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑284/12 Deutsche Lufthansa, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
20
Atbilstoši minētajai sistēmai atbalsta saderīguma ar iekšējo tirgu izvērtēšana tādējādi ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, kuras darbību kontrolē Savienības tiesas (šajā ziņā skat. 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-261/01 un C-262/01 van Calster u.c., Recueil, I-12249. lpp, 75. punkts; 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-368/04 Transalpine Ölleitung in Österreich, Krājums, I-9957. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Lufthansa, 28. punkts).
21
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, uzdodot atmaksāt atbalstu, kas atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav jānosaka precīza atmaksājamā atbalsta summa. Pietiek, ka Komisijas lēmumā ir ietvertas norādes, kas ļauj tā adresātam pašam bez lielām grūtībām noteikt šo summu (šajā ziņā skat. 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-480/98 Spānija/Komisija, Recueil, I-8717. lpp., 25. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Mediaset/Komisija, 126. punkts, un 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā C-81/10 P France Télécom/Komisija, Krājums, I-12899. lpp., 102. punkts).
22
Kad Komisija saskaras ar atbalsta shēmu, tā nevar precīzi noteikt atbalsta summu, ko saņēmis katrs konkrētais saņēmējs, un līdz ar to īpašie apstākļi, kas raksturīgi vienam no labuma no atbalsta shēmas guvējiem, var tikt izvērtēti tikai atbalsta atgūšanas posmā (šajā ziņā skat. 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C-310/99 Itālija/Komisija, Recueil, I-2289. lpp., 89.–91. punkts).
23
Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 288. panta ceturto daļu lēmumi ir saistoši tajos norādītajiem adresātiem visos aspektos. Līdz ar to dalībvalstij, kas ir Komisijas lēmuma, ar kuru tiek uzlikts pienākums atgūt nelikumīgo un ar iekšējo tirgu nesaderīgo atbalstu, adresāte, saskaņā ar šo pantu ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi (šajā ziņā skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-209/00 Komisija/Vācija, Recueil, I-11695. lpp., 31. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-404/00 Komisija/Spānija, Recueil, I-6695. lpp., 21. punkts). Šis saistošais raksturs ir jāievēro visām adresātvalsts iestādēm, tostarp tās tiesām (šajā ziņā skat. 1987. gada 21. maija spriedumu lietā 249/85 Albako Margarinefabrik, Recueil, 2345. lpp., 17. punkts).
24
Ja tādējādi Lēmums 2007/374, kas ir kļuvis galīgs pēc iepriekš minētā Tiesas sprieduma lietā Mediaset/Komisija, līdz ar to ir saistošs Itālijas Republikai, kura ir tā adresāte, un šajā ziņā ir jāuzskata par saistošu valsts tiesai, tad to pašu nevar teikt par Komisijas vēstulēm, kuras tā vēlāk, veicot saraksti, ir adresējusi Itālijas Republikai, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu minētā lēmuma izpildi.
25
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šīs vēstules, it īpaši 2008. gada 11. jūnija un 2009. gada 23. oktobra vēstules, kurās Mediaset ir norādīta kā labuma no attiecīgās atbalsta shēmas guvēja un ir konkretizēta precīza no Mediaset atgūstamā atbalsta summa, nav lēmumi LESD 288. panta ceturtās daļas izpratnē.
26
Tāpat ir jākonstatē, ka tādas nostājas nav to dokumentu vidū, kuri var tikt pieņemti uz Regulas Nr. 659/1999 pamata.
27
Vispār Komisija pati savos apsvērumos ir atzinusi, ka šo nostāju mērķis nav papildināt vai grozīt Lēmuma 2007/374 saturu un ka tām nav nekāda saistoša spēka.
28
Tādējādi Komisijas saistībā ar Lēmuma 2007/374 izpildi paustā nostāja nevar tikt uzskatīta par saistošu valsts tiesai.
29
Tomēr ir jāatgādina, ka Savienības noteikumu piemērošana valsts atbalsta jomā balstās uz lojālas sadarbības pienākumu starp valsts tiesām, no vienas puses, un Komisiju un Savienības tiesām, no otras puses, kuru īstenojot, ikviena no tām rīkojas atkarībā no uzdevuma, kas tai ir paredzēts LESD. Īstenojot šo sadarbību, valsts tiesām, kā tas izriet no LES 4. panta 3. punkta, ir jāveic visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi, un jāatturas no tādu pasākumu veikšanas, kuri var apdraudēt Līguma mērķu sasniegšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Lufthansa, 41. punkts).
30
Tādējādi, ja valsts tiesai ir šaubas vai grūtības noteikt atgūstamā atbalsta summas apmēru, tā vienmēr var vērsties pie Komisijas, lai tā sniedz valsts tiesai savu palīdzību atbilstoši lojālas sadarbības principam, kā tas it īpaši izriet no Komisijas paziņojuma par valsts atbalsta tiesību normu piemērošanu valstu tiesās (OV 2009, C 85, 1. lpp.) 89.–96. punkta.
31
Tādējādi, ja Komisijas nostājas nevar būt saistošas valsts tiesai, ir jānorāda, ka, ciktāl minētajās nostājās, kā arī Komisijas atzinumos, kurus, iespējams, ir lūgusi valsts tiesa, iekļautajai informācijai tādos apstākļos, kādi izklāstīti iepriekšējā punktā, ir jāatvieglo valsts iestāžu uzdevuma izpilde saistībā ar atgūšanas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi, valsts tiesai atbilstoši lojālas sadarbības principam tie jāņem vērā kā izvērtēšanas aspekts lietā, kuru tā izskata, un jāpamato savs lēmums, ņemot vērā visus tai iesniegtos lietas materiālus.
32
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāda Komisijas lēmuma, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un noteikta precīza atmaksājamā summa, izpildes nodrošināšanas nolūkos valsts tiesai ir saistošs šis lēmums, turpretī tai nav saistošas minētās iestādes saistībā ar minētā lēmuma izpildi paustās nostājas. Tomēr valsts tiesai lietā, kuru tā izskata, ir jāņem vērā šīs nostājas kā izvērtēšanas aspekts, ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības pienākumu.
Par otro un trešo jautājumu
33
Uzdodot savu otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tad, ja Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.
34
Jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tad, ja nav atbilstošu Savienības tiesību normu, tāda atbalsta atgūšana, kas atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, ir jāveic saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību ar nosacījumu, ka tā praksē nepadara neiespējamu Savienības tiesībās prasīto atgūšanu un neietekmē līdzvērtības principu salīdzinājumā ar procedūrām, kuru mērķis ir izlemt tāda paša veida, taču pilnībā iekšējas lietas (skat. 2002. gada 13. jūnija spriedumu lietā C-382/99 Nīderlande/Komisija, Recueil, I-5163. lpp., 90. punkts). Tiesvedība par šādu atgūšanu ir tikai valsts tiesas kompetencē (šajā ziņā skat. 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C-297/01 Sicilcassa u.c., Recueil, I-7849. lpp., 41. un 42. punkts).
35
Turklāt, kā tika atgādināts šā sprieduma 22., 23. un 29. punktā, tā kā Komisija savā lēmumā nav identificējusi konkrētus attiecīgā atbalsta saņēmējus un nav arī precīzi noteikusi atgūstamā atbalsta summas, valsts tiesai, ja tajā ir celta prasība šajā sakarā, ir jāspriež par atbalsta, kura atgūšanu uzdevusi Komisija, summu. Sastopoties ar grūtībām, valsts tiesa, kā norādīts šī sprieduma 30. punktā, var vienmēr vērsties pie Komisijas, lai tā sniedz valsts tiesai savu palīdzību atbilstoši LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības principam.
36
No minētā izriet, ka, lai noteiktu atgūstamā atbalsta summu, valsts tiesai, ja pastāv šī sprieduma 31. punktā izklāstītie nosacījumi, ir jāņem vērā visa tai paziņotā nozīmīgā informācija, tostarp, piemērojot lojālas sadarbības principu, starp Komisiju un valsts iestādēm notikusī sarakste.
37
Nevar tikt izslēgts, ka, ņemot vērā visu šo informāciju, valsts tiesai veicot aprēķinus attiecībā uz atmaksājamā atbalsta summas noteikšanu, atklātos summa, kas vienāda ar nulli.
38
Vispār no valsts tiesas iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Komisija attiecībā uz TIMedia un Fastweb skaidri ir pieļāvusi, ka no šiem abiem uzņēmumiem nav jāatgūst nekāda summa.
39
Tātad, neapšaubot nedz Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt par nelikumīgu un ar iekšējo tirgu nesaderīgu atzītu atbalstu, valsts tiesa var noteikt atgūstamā atbalsta summu, kas vienāda ar nulli, ciktāl tāda noteikšana tieši izriet no atgūstamo summu apmēra noteikšanas darbības.
40
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka, ja Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, neapšaubot nedz Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt attiecīgo atbalstu, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
41
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
tāda Eiropas Komisijas lēmuma, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un noteikta precīza atmaksājamā summa, izpildes nodrošināšanas nolūkos valsts tiesai ir saistošs šis lēmums, turpretī tai nav saistošas minētās iestādes saistībā ar minēto lēmumu paustās nostājas. Tomēr valsts tiesai lietā, kuru tā izskata, ir jāņem vērā šīs nostājas kā izvērtēšanas aspekts, ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības pienākumu;
2)
ja Eiropas Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, neapšaubot nedz Eiropas Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt attiecīgo atbalstu, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.