Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 23. oktobrī (1)
Lieta C‑224/24
Società Eredi Raimondo Bufarini Srl – Servizi Ambientali
pret
Ministero dell’Interno,
Ministero della Transizione Ecologica,
Comitato tecnico regionale delle Marche,
Coordinamento per l’uniforme applicazione sul territorio nazionale di cui all’art.  11 del D.Lgs.  105/2015,
piedaloties:
Regione Marche,
FP
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2012/18/ES – Atkritumu apstrādes stacijas – Bīstamas vielas – Jēdziens “bīstamo vielu klātbūtne” – Paredzama klātbūtne – Paziņošanas pienākums
I.      Ievads
1.        Šis Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt bīstamu vielu klātbūtnes noteikšanas kritērijus Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/18/ES (2012. gada 4. jūlijs) par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku pārvaldību (pazīstama kā “Seveso‑III direktīva”) (2) izpratnē.
2.        Direktīva 2012/18 ir trešā Seveso direktīvas (3) redakcija, kuras nosaukums ir ņemts no rūpnieciskās katastrofas, kas 1976. gadā notika netālu no Seveso [Seveso] pilsētas (Itālija). Tā kā tā bija viena no smagākajām vides katastrofām vēsturē, tā tolaik mudināja EEK likumdevēju pieņemt noteikumus, lai novērstu šādas katastrofas un mazinātu to sekas.
3.        Īsumā – Direktīvā 2012/18 ir noteikti dažādi pienākumi uzņēmumiem, kuros ir bīstamu vielu klātbūtne tādā pašā vai lielākā daudzumā, kā noteikts tās I pielikumā. Atkarībā no klātesošā [vielu] daudzuma uzņēmumus var klasificēt kā “zemāka līmeņa” vai “augstāka līmeņa” (kas rada papildu pienākumus).
4.        Tādējādi šajā lietā izvirzītajai problemātikai ir būtiska nozīme Direktīvas 2012/18 sistēmā, jo tā tieši ietekmē to uzņēmumu klasifikāciju, kuri ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, un šādā gadījumā – to, kādi pienākumi šiem uzņēmumiem ir jāievēro.
II.    Atbilstošās tiesību normas
5.        Šie secinājumi galvenokārt attiecas uz Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkta, kurā ir sniegta “bīstamo vielu klātbūtnes” definīcija un kura teksts ir izklāstīts šī sprieduma 18. punktā, interpretāciju.
6.        Šajos secinājumos atsaukšos arī uz šīs direktīvas 1.–6., 26. un 29. apsvērumu, kā arī uz 1., 7., 8. un 10.–12. pantu. Savukārt es neatsaukšos uz Direktīvas 2008/98/EK (4) un Direktīvas 2010/75/ES (5) normām. Lai gan šīs direktīvas ir minētas pirmajā prejudiciālajā jautājumā, nešķiet, ka tām būtu nozīme šajā tiesvedībā.
7.        Direktīva 2012/128 Itālijas tiesībās ir transponēta ar decreto legislativo 26 giugno 2015, n. 105 – Attuazione della direttiva 2012/18/UE relativa al controllo del pericolo di incidenti rilevanti connessi con sostanze pericolose (2015. gada 26. jūnija Leģislatīvais dekrēts Nr. 105, ar ko īsteno
Direktīvu 2012/18/ES par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku
pārvaldību; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 105”) (6).
III. Fakti, tiesvedība un uzdotie jautājumi
8.        Prasītāja pamatlietā (Società Eredi Raimondo Bufarini Srl. – Servizi Ambientali; turpmāk tekstā – “Bufarini”) ir sabiedrība, kas pārvalda šķidro (bīstamo un nekaitīgo) atkritumu apstrādes uzņēmumu Falkonkārā Maritimā [Falconara Marittima] (Itālija)
saskaņā ar Ankonas [Ancona] provinces kompetentās iestādes izdotu integrēto vides atļauju. Saskaņā ar šo atļauju Bufarini var uzglabāt līdz 800 tonnām bīstamo atkritumu un dienā apstrādāt līdz 200 tonnām šādu atkritumu.
9.        Ziņojumā, kas publicēts 2020. gadā, Comitato tecnico regionale delle Marche [Markes reģiona Reģionālā tehniskā komiteja, turpmāk tekstā – “RTC”) secināja, ka Bufarini apsaimniekotais uzņēmums, ņemot vērā tā spēju uzglabāt un apstrādāt bīstamas vielas, ietilpst Leģislatīvā dekrēta Nr. 105 piemērošanas jomā. Pamatojoties uz šo ziņojumu, RTC
nosūtīja brīdinājumu Bufarini, lūdzot 60 dienu laikā iesniegt šajā tiesiskajā regulējumā paredzēto paziņojumu un pārskatu.
10.      Tā kā uzņēmums neveica pienācīgus atbilstības nodrošināšanas pasākumus, RTC ar 2020. gada 24. novembra lēmumu nosūtīja Bufarini jaunu brīdinājumu, pieprasot iesniegt iepriekš pieprasīto dokumentāciju vai, pakārtoti, fiziski ierobežot noteiktu tās objektā esošo tvertņu izmantošanu. RTC uzskatīja, ka, lai noteiktu tiesisko regulējumu, kas saskaņā ar Direktīvu 2012/18 piemērojams tādam uzņēmumam kā Bufarini pārvaldītais, ir jāņem vērā maksimālais bīstamo vielu daudzums, ko var uzglabāt vai apstrādāt paredzamos apstākļos. Tā uzskata, ka tikai īslaicīga šādu vielu klātbūtne teritorijā pati par sevi vien nav pietiekama, lai uz to balstītu šo novērtējumu.
11.      Bufarini apstrīdēja šo nostāju. Tā uzskata, ka tās rūpnīca neietilpst Leģislatīvā dekrēta Nr. 105 piemērošanas jomā. Tā atgādina, ka ir ieviesusi sistēmu krājumu pārvaldībai un kontrolei pār to, ka netiek pārsniegtas tiesiskajā regulējumā noteiktās robežas.
12.      Līdz ar to Bufarini apstrīdēja RTC lēmumu Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Markes Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija). Ar 2021. gada 23. jūnija spriedumu šī tiesa prasību noraidīja.
13.      Bufarini par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome). 2022. gadā minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus. Trešais prejudiciālais jautājums attiecās uz Direktīvas 2012/18 12. panta 3. punkta interpretāciju.
14.      Šie jautājumi bija priekšmets lietā C‑144/22, ko Tiesa izsprieda ar 2022. gada 15. decembra rīkojumu Società Eredi Raimondo Bufarini (7). Šajā rīkojumā Tiesa tomēr nosprieda, ka uz trešo jautājumu nav jāatbild, jo tas tika uzdots tikai gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu (kas attiecās uz pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu tvērumu) būtu atbildējusi apstiprinoši, bet tā to neizdarīja.
15.      Šajā pašā valsts tiesvedībā Consiglio di Stato (Valsts padome) 2024. gada 21. martā nolēma atkal apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai otru lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajā tiesvedībā uzdotie jautājumi ir šādi:
“1)      Vai Direktīvas [2012/18] 3. panta 12. punktā minētajai “bīstamo vielu klātbūtnes” definīcijai ir pretrunā tāda prakse, atbilstoši kurai prognozēt atkritumu apstrādes objektā esošo bīstamo vielu daudzumus ir atļauts ar operatora īstenotu operatīvu procedūru (kas, iespējams, atļauta ar Direktīvas [2008/98] 23. pantā vai Direktīvas [2010/75] 4. pantā minēto atļauju), kas, kvalificējot atkritumus kā “maisījumus” Direktīvas [2012/18] 3. panta 11. punkta izpratnē, paredz objektā esošo bīstamo vielu daudzuma pastāvīgu uzraudzību un garantē, ka netiks pārsniegts zemākais un augstākais līmenis, kas noteikts attiecīgi Direktīvas [2012/18] I pielikuma 2. un 3. ailē?
2)      Vai Direktīvas [2012/18]
7. pantam, kas paredz, ka operatoram ir pienākums nosūtīt “kompetentajai iestādei paziņojumu” ar tās pašas direktīvas 7. panta 1. punktā uzskaitīto informāciju, un kas interpretēts, balstoties uz konkurences un brīvības veikt uzņēmējdarbību principiem, ir pretrunā tāda tiesību norma kā [Leģislatīvā dekrēta Nr. 105] 13. panta 1., 2. un 5. punkts, kas paredz, ka informācija ir jādara zināma tikai ar “paziņojumu, kas sagatavots atbilstoši 5. pielikumā norādītajai veidlapai” (1. punkts), “kas parakstīts pašsertifikācijas formās atbilstoši spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā noteiktajam” (2. punkts), “ko operators nosūtījis 1. punktā minētajiem saņēmējiem elektroniskā formātā, izmantojot telemātiskās nosūtīšanas pakalpojumus un instrumentus, kas nodoti rīcībā caur to uzņēmumu reģistru, kuri var izraisīt 5. panta 3. punktā minētās lielās avārijas”, vai “tikai ar digitāli parakstītu sertificētu elektronisko pastu” (5. punkts), izslēdzot paziņošanas iespēju ar “operatora īstenotu operatīvo procedūru”, kas paredz objektā esošo bīstamo vielu daudzuma pastāvīgu uzraudzību un garantē, ka netiks pārsniegts zemākais un augstākais līmenis, kas noteikts attiecīgi Direktīvas [2012/18] I pielikuma 2. un 3. ailē?”
16.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Bufarini un Eiropas Komisija.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par pirmo jautājumu
17.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punktā ietvertā jēdziena “bīstamu vielu klātbūtne” definīciju un konkrētāk – tajā ietvertā jēdziena “paredzama klātbūtne” nozīmi.
18.      Šajā tiesību normā noteikts:
““bīstamo vielu klātbūtne” ir bīstamo vielu faktiska vai paredzama klātbūtne uzņēmumā vai tādu bīstamu vielu klātbūtne, kas atbilstīgi pamatotiem pieņēmumiem var veidoties, ja kāda uzņēmumā esoša objekta procesi, tostarp glabāšanas darbības, kļūst nekontrolējami, un šo vielu daudzums ir vienāds vai lielāks par I pielikuma 1. daļā vai 2. daļā norādītajiem kritiskajiem daudzumiem”(8).
19.      No tā izriet, ka bīstamās vielas šīs direktīvas izpratnē tiek uzskatītas par uzņēmumā klātesošām – ja vien to daudzums ir vienāds vai lielāks par I pielikumā norādīto daudzumu – trīs gadījumos: i) ja tās ir faktiski klātesošas; ii) ja var paredzēt to klātbūtni; vai iii) ja ir pamatoti paredzēt, ka tās var rasties, zaudējot kontroli pār procesiem uzņēmumā.
20.      Uzņēmuma klasifikācija, balstoties uz vienu no šiem trim scenārijiem, principā ir jāveic pirms jebkādas darbības uzsākšanas, kas saistīta ar bīstamu vielu apstrādi. Kā minēts iepriekš, šajā lietā nozīme ir otrajai no šīm situācijām.
21.      Būtībā jautājums ir par to, vai valsts iestādes (proti, RTC) ir pareizi uzskatījušas, ka tādā gadījumā kā pamatlietā “paredzamais” daudzums ir jānosaka, pamatojoties uz uzņēmuma maksimālo kapacitāti saskaņā ar vides atļauju. Šo nostāju šajā tiesvedībā aizstāvēja arī Komisija.
22.      Savukārt Bufarini uzskata, ka, lai noteiktu bīstamo vielu “paredzamo klātbūtni”, operators var atsaukties uz mehānismu, kas paredz pastāvīgi uzraudzīt objektā esošo bīstamo vielu daudzumu un nodrošina, ka netiek pārsniegtas Direktīvā 2012/18 noteiktās robežvērtības. Tā uzsver, ka tās uzņēmumā uzglabā un pārstrādā gan bīstamas, gan nekaitīgas
vielas.
23.      Jānorāda, ka Direktīvā 2012/18 nav definēts jēdziens “paredzams”, un tajā nav arī precizēta tā nozīme. Šāda precīzas definīcijas neesamība rada jautājumus par to, kā kompetentajām iestādēm ir jānovērtē “paredzamā” bīstamo vielu klātbūtne klasificēšanas saskaņā ar direktīvu nolūkā.
24.      Tā kā nav skaidras definīcijas, jēdziena “paredzama” interpretācija ir jābalsta uz tiesību normas formulējumu, kā arī uz direktīvas mērķiem un vispārējo sistēmu.
25.      Attiecībā uz šīs tiesību normas formulējumu norādīšu, ka ikdienas valodā jēdziens “paredzams” parasti tiek saprasts kā sinonīms tādiem terminiem kā “sagaidāms”, “iedomāts”, “plānots”, “prognozēts” un
“paredzēts”. Direktīvas dažādu valodu versiju salīdzinājums apstiprina šo secinājumu (9).
26.      Ņemot vērā iepriekš minēto, šķiet, ka Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkta gramatiskā interpretācija neatbalsta RTC nostāju, ko aizstāv Komisija un saskaņā ar kuru “paredzamā klātbūtne” būtu jāpielīdzina maksimālajai kapacitātei. Šķiet, ka tiesību normas tekstā ir prasīta vismaz pamatota varbūtība, ka attiecīgās bīstamās vielas kādā brīdī būs tādā daudzumā, kas pārsniedz I pielikumā noteikto.
27.      To apstiprina arī Direktīvas 2012/18 7. panta 1. punkta formulējums, kurā ir noteikts, ka operatoriem ir jānosūta kompetentajai iestādei paziņojums, kurā tostarp ir ietverta “informācija, kas ir pietiekama, lai identificētu bīstamās vielas un vielu kategoriju, kas atrodas vai varētu atrasties uzņēmumā” (10). Tāpat Direktīvas 2012/18
I pielikuma piezīmju 3. punktā noteikts, ka “daudzumi, kas jāņem vērā, piemērojot attiecīgos pantus, ir maksimālie daudzumi, kas atrodas vai jebkurā brīdī varētu atrasties attiecīgajā vietā” (11).
28.      Mana izpratne attiecībā uz jēdzienu “paredzams” arī vairāk atbilst Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkta tekstam attiecībā uz trešo situāciju, kurā tiek uzskatīts, ka pastāv bīstamo vielu klātbūtne uzņēmumā: ja “atbilstīgi pamatotiem pieņēmumiem [..] uzņēmumā esoša objekta procesi [..] kļūst nekontrolējami”. Šajā tiesību normas daļā ir arī, šķiet, norādīts, ka tikai teorētiska iespēja, ka bīstamās vielas var būt tādā pašā vai lielākā daudzumā, nekā noteikts I pielikumā, vien nav pietiekama, lai izraisītu Direktīvas 2012/18 piemērošanu.
29.      Katrā ziņā, ja direktīvas piemērošana būtu saistīta tikai ar uzņēmuma spēju uzglabāt, pārstrādāt vai ražot bīstamas vielas, var pamatoti sagaidīt, ka Savienības likumdevējs attiecīgajām normām būtu paredzējis atbilstošu ietvaru. Formulējuma “paredzama klātbūtne” lietojums, lai izteiktu vispārējās maksimālās kapacitātes jēdzienu, valodas un konceptuālā ziņā šķiet neprecīzs, it īpaši saistībā ar leģislatīvu instrumentu, kura noteikumiem, pēc paša Savienības likumdevēja domām, “lai veicinātu [..] īstenošanu un izpildāmību”, bija jābūt “skaidriem, saskaņotiem un viegli saprotamiem” (12).
30.      Arī Direktīvas 2012/18 normu kontekstuālā vai teleoloģiskā interpretācija neapstiprina RTC un Komisijas piedāvāto termina “paredzams” interpretāciju.
31.      Attiecībā uz kontekstu mani nepārliecina Komisijas izvirzītie argumenti, saskaņā ar kuriem ir nepieciešama uz [objekta] kapacitāti balstīta jēdziena “paredzams” interpretācija, jo vairāki Direktīvā 2012/18 paredzētie pienākumi ir jāizpilda iepriekš, proti, pirms bīstamās vielas pirmo reizi kļūst klātesošas uzņēmumā. Komisija jo īpaši atsaucas uz pienākumu izstrādāt un īstenot lielu avāriju novēršanas politiku (8. pants), iesniegt drošības pārskatu (10. pants), izstrādāt avārijas rīcības plānu un sniegt ar to saistīto informāciju kompetentajām valsts iestādēm (12. pants) (13).
32.      Šis arguments šķiet nedaudz apļveida, jo tas ir balstīts uz pieņēmumu, ka attiecīgās tiesību normas ir jāpiemēro visiem uzņēmumiem, kas nevar ex ante paredzēt precīzus to bīstamo vielu daudzumus, kuri konkrētā brīdī ir klātesoši. Manuprāt, šis pieņēmums nav pamatots. Ja I pielikumā noteiktās robežvērtības nav pārsniegtas, nav nozīmes tam, ka nav iespējams iepriekš aplēst precīzus jebkurā laikā apstrādāto vielu daudzumus. Tāpēc Komisijas bažas par Direktīvas 2012/18 8., 10. un 12. panta piemērošanu principā nevar īstenoties.
33.      Nepārliecina arī uz Direktīvas 2012/18 7. panta 4. punkta un 11. panta formulējumu balstītais Komisijas arguments. Komisija uzsver, ka saskaņā ar šīm tiesību normām operatoriem jāpaziņo kompetentajai iestādei par esošo bīstamo vielu daudzuma būtisku palielināšanu vai samazinājumu, pirms tas notiek, un vajadzības gadījumā jāveic atbilstoši pasākumi. Kā uzsver Komisija, tas nav iespējams attiecībā uz neparedzētu pieaugumu, kas notiek pēkšņi uzraudzības procesa darbības traucējumu dēļ.
34.      Manuprāt, šīs tiesību normas nepalīdz saprast, kā pareizi būtu jāinterpretē Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkts. Kā izriet no Direktīvas 2012/18 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta un 11. panta formulējuma un konteksta, šie noteikumi attiecas uz uzņēmumā esošo bīstamo vielu daudzuma palielināšanu vai samazināšanu ilgtermiņā.
35.      Netīšas un īslaicīgas situācijas, kas var izraisīt tādu uzglabāto, apstrādāto vai radīto bīstamo vielu daudzumu, kurš ir virs līmeņiem, kas paziņoti iestādēm (un attiecīgā gadījumā virs atļaujā atļautajiem līmeņiem), potenciāli var rasties daudzos vai pat visos uzņēmumos. Tas attiecas arī uz tiem uzņēmumiem, kuri ievēro visus direktīvā paredzētos pienākumus. Ir pilnīgi skaidrs, ka šādās situācijās operatoriem nav jāpārskata vai jāatjaunina paziņojums, lielu avāriju novēršanas politika utt.
36.      Tas pats loģiski būtu jāattiecina uz situācijām, kad, kā apgalvo Bufarini, pastāv mehānisms, kas pastāvīgi uzrauga uzņēmumā esošo bīstamo vielu daudzumu, lai nodrošinātu, ka netiek pārsniegtas Direktīvas 2012/18
I pielikumā noteiktās robežas. Ja kādā brīdī šīs robežas kļūdas dēļ varētu tikt pārsniegtas, tas mudinātu operatoru rīkoties, lai samazinātu šo daudzumu tā, lai tas būtu mazāks par I pielikumā noteiktajām robežām. Tāpat arī šajos gadījumos netiek veiktas ilgtermiņa izmaiņas apstrādāto bīstamo vielu daudzumā, pat ja operatoram neizdodas reaģēt nekavējoties. Tātad šīs situācijas neietilpst Komisijas minēto tiesību normu piemērošanas jomā (14).
37.      Turpinājumā attiecībā uz Direktīvas 2012/18 noteikumu teleoloģisko interpretāciju norādīšu sekojošo.
38.      Pirmkārt, ir taisnība, ka direktīvas galīgais mērķis ir nodrošināt augstu cilvēku veselības un vides aizsardzības līmeni (15). Tomēr tās piemērošanas joma – kā tas it īpaši ir precizēts 1.–6. apsvērumā un 1. pantā – attiecas tikai uz to, lai “novērst[u] lielas avārijas [..], kā arī mazināt[u] šādu avāriju seku ietekm[i]” (16). Tā nav instruments, kas vērsts uz visām rūpnieciskām avārijām, kurās iesaistītas bīstamas vielas, bet tikai uz tām avārijām, kas rada būtiskus draudus cilvēku veselībai un videi. Tā mērķis nav arī samazināt riskus līdz nullei (kas, dabiski, ir neiespējams uzdevums) vai pietuvināties tam (17).
39.      Nedrīkst aizmirst, ka pat tādu uzraudzības mehānismu kā Bufarini aprakstītie darbības traucējumu gadījumā, kas var izraisīt to, ka bīstamo vielu daudzums īslaicīgi pārsniedz I pielikumā noteiktās robežvērtības, šāds notikums pats par sevi tieši neizraisītu avāriju, nemaz nerunājot par lielu avāriju. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad operators saglabā spēju ātri un efektīvi iejaukties, lai samazinātu attiecīgos daudzumus un atjaunotu drošus apstākļus. Tāpēc, ja ātri tiek īstenoti piemēroti riska mazināšanas pasākumi, uzņēmuma riska profils netiktu ievērojami palielināts. Tas parāda, ka, novērtējot iespējamos riskus saskaņā ar Direktīvu 2012/18, ir svarīgi ņemt vērā gan pastāvošos tehniskos drošības pasākumus, gan operatora operatīvo reakciju.
40.      Šis galīgais mērķis turklāt ir jāsaskaņo ar citām sabiedrības interesēm. It īpaši, kā paskaidrots minētās direktīvas 4. apsvērumā, Savienības likumdevējs ir vēlējies arī “ar racionalizāciju vai vienkāršošanu samazin[ā]t nevajadzīgu administratīvo slogu, bet paredzot, ka šādi pasākumi neietekmē drošību un vides un cilvēku veselības aizsardzību”. Līdzīgas bažas ir paustas minētās direktīvas 18. apsvērumā, kurā ir minēta nepieciešamība “[samazināt] administratīvo slogu, ja iespējams, jo īpaši attiecībā uz mazajiem un vidējiem uzņēmumiem”.
41.      Ja tiktu pieņemta Komisijas izmantotā Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkta interpretācija, tas nozīmētu, ka operatoriem ar ļoti zemu riska profilu (18) tiktu uzliktas saistības ievērot vairākus pienākumus, bet to var būt dārgi
īstenot. Šis administratīvais un finansiālais slogs šķiet nesamērīgs un tālu no reālistiskas pieejas avāriju risku pārvaldībai (19).
42.      Ņemot vērā samērīguma principu, ir saprātīgi pieņemt, ka Savienības likumdevējs ir pieņēmis drīzāk pragmatisku, nevis pārāk formālu pieeju, definējot jēdzienu “bīstamu vielu klātbūtne” kā parametru, lai noteiktu Direktīvas 2012/18 piemērošanas jomu un nošķirtu zemāka līmeņa uzņēmumus no augstāka līmeņa uzņēmumiem.
43.      Līdz ar to uzskatu, ka jēdziens “paredzama klātbūtne” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atspoguļo uz risku balstītu pieeju, kas atbilst direktīvas preventīvajam mērķim, koncentrējoties uz paredzamajiem darbības nosacījumiem, nevis teorētisko maksimālo kapacitāti. Šāda interpretācija atbilst direktīvas mērķim novērst lielas avārijas, pieprasot dalībvalstīm un operatoriem novērtēt bīstamo vielu iespējamo faktisko klātbūtni un apiešanos ar tām, tādējādi sekmējot samērīgu un izpildāmu regulatīvo pasākumu paredzēšanu.
44.      Protams, piekrītu Komisijas bažām par nepieciešamību izvairīties no situācijām, kad operatori, rīkodamies ļaunticīgi vai vienkārši nolaidības dēļ, varētu viegli izvairīties no Direktīvā 2012/18 paredzētajiem pienākumiem. Jēdziena “paredzama klātbūtne” interpretācija, kas de facto piešķirtu tirgus dalībniekiem pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz balstīšanos uz to subjektīvajām gaidām un vērtējumiem, apdraudētu ar Direktīvu 2012/18 ieviestās aizsardzības sistēmas efektivitāti.
45.      Direktīvas 2012/18 piemērojamībai konkrētam uzņēmumam vai tā klasificēšanai par “zemāka līmeņa” vai “augstāka līmeņa” uzņēmumu, manuprāt, ir jābūt pamatotai ar objektīviem datiem, kurus kompetentās iestādes var viegli un vienkārši pārbaudīt. Pretējā gadījumā Savienības likumdevēja paredzētā kontroles un sankciju sistēma nedarbotos pareizi (20).
46.      Saskaņā ar Direktīvas 2012/18 20. panta 1. punktu “dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes izveido inspekciju sistēmu”. Šo inspekciju mērķis galvenokārt ir ļaut kompetentajām iestādēm “[veikt] vajadzīgos pasākumus gadījumos, kad netiek ievērotas šajā direktīvā noteiktās prasības” (tās 26. apsvērums). Turklāt Direktīvas 2012/18
28. pantā, kas ir atkārtots tās 29. apsvērumā, dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt un efektīvi īstenot iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas, kas piemērojamas par to valsts noteikumu, kas pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem.
47.      Ņemot to vērā, uzskatu, ka tāda sistēma, kādu ir paredzējusi Bufarini, noteiktos apstākļos varētu būt piemērota, lai nodrošinātu, ka bīstamo vielu “paredzamā klātbūtne” uzņēmumā ir mazāka par I pielikumā noteiktajām robežvērtībām. Šī sistēma ietver tāda mehānisma izveidi, kas pastāvīgi uzrauga uzņēmumā esošo bīstamo vielu daudzumu un ļauj operatoram nekavējoties iejaukties, ja pastāv risks, ka vielas varētu pārsniegt I pielikumā noteiktās robežvērtības.
48.      Skaidri jāprecizē, ka, lai sistēmu varētu uzskatīt par atbilstošu Direktīvas 2012/18 prasībām, tai ir jāļauj operatoram iejaukties preventīvi, proti, pirms bīstamo vielu daudzums pārsniedz I pielikumā noteiktās robežvērtības. Jebkurš mehānisms, kurš darbojas tikai ar ex post koriģējošiem pasākumiem un kura rezultātā bīstamo vielu klātbūtne ar zināmu regularitāti pārsniedz šīs robežvērtības, nevar tikt uzskatīts par līdzvērtīgu. Šādos gadījumos pārsniegšana nav nejauša, bet paredzama, un kā tāda nepārprotami izraisa direktīvas piemērošanu.
49.      Turklāt šādai sistēmai būtu arī pastāvīgi jāreģistrē klātesošie daudzumi, lai kompetentās iestādes jebkurā brīdī varētu pārbaudīt, vai attiecīgās robežvērtības ir pārsniegtas, un, ja tā, iegūt vajadzīgo informāciju (tostarp datumus, pārsniegšanas ilgumu un biežumu, pārsniegtos daudzumus u.c.).
50.      Protams, jautājums par to, vai konkrētā operatora ieviestais īpašais mehānisms ir precīzs, uzticams un efektīvs, ir valsts iestāžu – pirmām kārtām, administratīvo un strīda gadījumā tiesu iestāžu – kompetencē.
51.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2012/18 3. panta 12. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru bīstamo vielu “paredzamā” klātbūtne uzņēmumā tiek novērtēta, ņemot vērā mehānismus, ko operators ieviesis, lai nodrošinātu faktiski klātesošo daudzumu nepārtrauktu uzraudzību. Šiem mehānismiem jābūt tādiem, kas ļauj ātri rīkoties, lai samazinātu šos daudzumus gadījumos, kad ir paredzams risks, ka tiks pārsniegtas I pielikumā noteiktās robežvērtības. Tomēr šāda pieeja ir pieļaujama tikai tad, ja šis mehānisms nodrošina pienācīgu uzskaiti, tādējādi ļaujot kompetentajām iestādēm veikt nepieciešamās pārbaudes.
B.      Par otro jautājumu
52.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai valsts tiesiskajā regulējumā var tikt prasīts, lai Direktīvas 2012/18
7. panta 1. punktā minētais paziņojums tiktu veikts īpašā veidā, tādējādi izslēdzot uz jaunākām tehnoloģijām balstītas paziņošanas formas. Iesniedzējtiesa šajā ziņā atsaucas uz Bufarini un citu tirgus dalībnieku, kas ir īstenojuši tādus uzraudzības mehānismus kā iepriekš minētie, izmantotajām tehnoloģijām.
53.      Man nav īsti skaidri iemesli, kas iesniedzējtiesai likuši uzdot šo jautājumu. Turklāt es nesaprotu, kā atbilde uz šo jautājumu varētu ietekmēt tiesvedību, kas patlaban notiek iesniedzējtiesā.
54.      Jautājums, kas ir pamatlietas pamatā, kā es to saprotu, ir metode, kas jāizmanto, lai noteiktu, vai uzņēmums ietilpst Direktīvas 2012/18 piemērošanas jomā, pamatojoties uz to, ka bīstamās vielas uzņēmumā faktiski atrodas vai varētu atrasties tādā daudzumā, kas ir vienāds vai lielāks par Direktīvas 2012/18
I pielikumā noteiktajām robežvērtībām. Bufarini apgalvo, ka metode, ko tā izmanto šajā ziņā, atbilst Direktīvas noteikumiem. Tas nozīmētu, ka tās uzņēmums neietilpst direktīvas piemērošanas jomā.
55.      Tā veida
noteikšanai, kādā operatoram ir jāveic Direktīvas 2012/18
7. pantā paredzētā paziņošana – pieņemot, ka šī tiesību norma ir piemērojama Bufarini –,
saistībā ar pamatlietā izvirzītajiem jautājumiem, šķiet, nav nozīmes. Šis secinājums a fortiori ir izdarāms, ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir tāda, kādu esmu piedāvājis iepriekš.
56.      Līdz ar to es uzskatu, ka otrais prejudiciālais jautājums ir nepieņemams.
V.      Secinājumi
57.      Nobeigumā ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/18/ES (2012. gada 4. jūlijs) par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku pārvaldību 12.panta 3. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru bīstamo vielu “paredzamā” klātbūtne uzņēmumā tiek novērtēta, ņemot vērā mehānismus, ko operators ieviesis, lai nodrošinātu faktiski klātesošo daudzumu nepārtrauktu uzraudzību. Šiem mehānismiem jābūt tādiem, kas ļauj ātri rīkoties, lai samazinātu šos daudzumus gadījumos, kad ir paredzams risks, ka tiks pārsniegtas I pielikumā noteiktās robežvērtības. Tas tā ir ar nosacījumu, ka mehānismā tiek nodrošināta pienācīga uzskaite, tādējādi ļaujot kompetentajām iestādēm veikt nepieciešamās pārbaudes.
2)      Otrais prejudiciālais jautājums ir nepieņemams.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Direktīva, ar kuru groza un vēlāk atceļ Padomes Direktīvu 96/82/EK (OV 2012, L 197, 1. lpp.).
3      Tās pirmā versija ir datēta ar 1982. gadu: Padomes Direktīva 82/501/EEK (1982. gada 24. jūnijs) par smaga negadījuma briesmām, veicot noteiktas rūpnieciskas darbības (OV 1982, L 230, 1. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV 2008, L 312, 3. lpp.).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2010. gada 24. novembris) par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (OV 2010, L 334, 17. lpp.).
6      2015. gada 14. jūlija GURI
Nr. 161.
7      EU:C:2022:1013.
8      Mans izcēlums.
9      Skat., piemēram, Direktīvas 2012/18 versijas vācu (“vorgesehene”), grieķu (“προβλεπόμενη”), spāņu (“anticipada”), franču (“anticipée”), holandiešu (“verwachte”), itāļu (“prevista”), poļu (“przewidywanto”), portugāļu
(“prevista”), rumāņu (“anticipată”) un somu (“niitä ennakoidaan olevan”) valodā.
10      Mans izcēlums.
11      Mans izcēlums.
12      Skat. Direktīvas 2012/18 4. apsvērumu.
13      Jānorāda, ka Direktīvas 2012/18 10. un 12. pants ir piemērojami tikai augstāka līmeņa uzņēmumiem.
14      Tomēr var būt citādi, ja daudzumu nevar ātri samazināt. Šādos gadījumos uzraudzības sistēmas darbības traucējumi var ne tikai izraisīt sankciju piemērošanu (skat. šo secinājumu 48. punktu), bet pat izraisīt Direktīvas 2012/18 piemērošanu.
15      Skat. it īpaši Direktīvas 2012/18 2., 4. un 6. apsvērumu un 1. pantu.
16      Mans izcēlums. Šajā kontekstā skat. arī spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Komisija/Itālija (C‑336/97, EU:C:1999:314, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat., piemēram, ESAO, “OECD guiding principles for chemical accident prevention, preparedness and response – Third edition” [“ESAO pamatprincipi ķīmisko avāriju novēršanai, sagatavotībai un reaģēšanai”], 2023., 15. lpp.: “Nozares veiktajiem pasākumiem ķīmisko avāriju riska novēršanai vajadzētu būt piemērotiem, lai tos samazinātu, ciktāl tas ir praktiski iespējams.” [Neoficiāls tulkojums]. Mans izcēlums.
18      Šajā ziņā ir interesanti norādīt, ka nesenā ziņojumā Komisija atzīmēja, ka saskaņā ar tās īpašo datubāzi lielākā daļa avāriju (tostarp “lielu” avāriju), kas reģistrētas laikposmā no 2019. līdz 2022. gadam, notika augstāka līmeņa uzņēmumos. Skat. Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par to, kā 2019.–2022. gada periodā īstenota un cik efektīvi darbojusies Direktīva [2012/18] par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku pārvaldību, COM(2025) 508 final, 2025. gada 19. septembris, 13. lpp.
19      Šajā ziņā skat. Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu par “Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku pārvaldību”, COM(2010) 781, galīgā redakcija – 2010/0377 (COD), 4.9. punkts.
20      Attiecībā uz šādas sistēmas pienācīgas īstenošanas nozīmi skat. spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Komisija/Itālija (C‑336/97, EU:C:1999:314, 25. punkts).