62024CC0048
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. jūlijā (
1
)
Lieta C‑48/24
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
pret
Valstybinė kalbos inspekcija
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Augstākā administratīvā tiesa, Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojums – Valsts tiesiskais regulējums, kurā prasīts, lai privātas izglītības iestādes darbiniekiem būtu valsts oficiālās valodas zināšanas – Pamatojums – Nacionālā identitāte – Samērīgums – Direktīva 2005/36/EK – 53. pants – Valodu zināšanas, kuras nepieciešamas darbības veikšanai reglamentētā profesijā
I. Ievads
1.
Valoda ir ne tikai saziņas līdzeklis, bet arī kultūras un identitātes mantojums (
2
). Savienības līgumos ir atzīta valodas centrālā loma. Gan LES 3. panta 3. punkta ceturtā daļa, gan Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 22. pants paredz, ka Savienība respektē savu valodu daudzveidību. Turklāt saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu Savienība respektē arī savu dalībvalstu nacionālo identitāti, attiecībā uz kuru Tiesa ir nospriedusi, ka tā ietver to oficiālo valodu aizsardzību (
3
).
2.
Šajā kontekstā Tiesai vairākkārt ir bijusi iespēja izvērtēt mijiedarbību starp dalībvalstu oficiālo valodu aizsardzību un Savienības pamatbrīvību ievērošanu (
4
). Šis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Augstākā administratīvā tiesa, Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirza līdzīgu jautājumu un sniedz iespēju turpināt attīstīt attiecīgo Tiesas judikatūru.
3.
Iesniedzējtiesas jautājumi ir radušies tiesvedībā starp Valstybinė kalbos inspekcija (Valsts valodas inspekcija, Lietuva; turpmāk tekstā – “inspekcija”) un Vilniaus tarptautinė mokykla (Viļņas Starptautiskā skola; turpmāk tekstā – “skola”) – privātu izglītības iestādi, kura piedāvā mācību programmas vienīgi angļu valodā. Strīds ir par to, ka skolas pedagogiem un administratīvajiem darbiniekiem valsts izvirzījusi prasību par lietuviešu valodas pārvaldīšanu vidējā līmenī, šo prasību attiecinot uz noteiktiem darbiniekiem, kuru amata pienākumos ietilpst saziņa ar sabiedrību (turpmāk tekstā – “prasība par valodas prasmi”). Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šī prasība par valodas prasmi ir saderīga ar brīvību veikt uzņēmējdarbību LESD 49. panta izpratnē, kā arī ar Direktīvas 2005/36/EK (turpmāk tekstā – “Atzīšanas direktīva”) (
5
) 53. pantu, kas attiecas uz reglamentētajām profesijām piemērojamām valodas prasībām.
II. Tiesiskais regulējums
A. Savienības tiesības
4.
Atzīšanas direktīvas 53. pantā “Valodu zināšanas” noteikts:
“1.   Profesionāļiem, uz kuriem attiecas profesionālo kvalifikāciju atzīšana, ir to valodu zināšanas, kuras nepieciešamas darbības veikšanai attiecīgajā profesijā uzņēmējā dalībvalstī.
[..]
3.   [Šā panta 1. punktā minētā pienākuma] kontroles var piemērot, ja veicamā profesionālā darbība skar pacientu drošību. Kontroles var veikt attiecībā arī uz citām profesijām, ja ir nopietnas un konkrētas šaubas par profesionāļa pietiekamām valodas zināšanām attiecībā uz profesionālajām darbībām, ko šis profesionālis plāno veikt.
[..]
4.   Valodas zināšanu pārbaude ir proporcionāla veicamajai darbībai. [..]”
B. Lietuvas tiesības
5.
Lietuvos Respublikos Konstitucija (Lietuvas Republikas Konstitūcija) 14. pantā noteikts, ka lietuviešu valoda ir valsts valoda (turpmāk tekstā – “valsts valoda”).
6.
Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas (Lietuvas Republikas Likums par valsts valodu, turpmāk tekstā – “Valsts valodas likums”) 6. pantā tostarp paredzēts, ka “iestāžu vadītājiem, darbiniekiem un ierēdņiem, kuri sniedz pakalpojumus iedzīvotājiem, ir jāpārvalda valsts valoda atbilstoši Lietuvas Republikas valdības noteiktajām valodas prasmes kategorijām”.
7.
Saskaņā ar 6. pantu Lietuvas valdība pieņēma 2003. gada 24. decembranutarimas Nr. 1688 (Rezolūcija Nr. 1688), ar kuru tā apstiprināja Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas (Valsts valodas prasmes kategoriju noteikšanas un piemērošanas procedūras apraksts, turpmāk tekstā – “apraksts”), kas pievienots pielikumā.
8.
Apraksta 6. punktā noteiktas trīs valsts valodas prasmes kategorijas (pirmā kategorija ir viszemākā un trešā kategorija ir visaugstākā). Saskaņā ar apraksta 6.2. punktu otrā kategorija atbilst B1 vidēja līmeņa lietuviešu valodas prasmes līmenim (
6
). Saskaņā ar apraksta 8. pantu otrā kategorija citstarp attiecas uz darbiniekiem izglītības, kultūras, veselības aprūpes un sociālā nodrošinājuma jomā (izņemot skolotājus, kuri pasniedz valsts valodā), ja darba vajadzībām viņiem regulāri jāsazinās ar personām un/vai jāaizpilda standartizētas dokumentu veidlapas.
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi
9.
Prasītāja pamatlietā – skola – ir privāta izglītības iestāde, kas reģistrēta un darbojas Lietuvā kopš 2004. gada. To ir dibinājis Lietuvas valstspiederīgais un pašlaik tai ir trīs akcionāri: kāds Somijas pilsonis (kuram pieder 49,96 % akciju), kāds Dānijas valstspiederīgais (kuram pieder 25,02 % akciju) un kāds ASV pilsonis (kuram pieder atlikušie 25,02 % akciju).
10.
Skola no Lietuvas Republikas valsts iestādēm ir saņēmusi nepieciešamās atļaujas mācību programmu īstenošanai valodā, kas nav lietuviešu valoda, un šāda iespēja ir paredzēta valsts tiesību aktos (
7
). Precīzāk, skola nodrošina Cambridge International AS/A līmeņa programmu un starptautiskā bakalaurāta sākumposma un vidējā posma programmas, kas tiek pasniegtas angļu valodā (turpmāk tekstā – “programmas angļu valodā”).
11.
Inspekcija 2022. gada 19. un 25. maijā pārbaudīja, vai skola atbilst Valsts valodas likumam un Rezolūcijai Nr. 1688. Tā secināja, ka 18 skolas darbinieki, no kuriem pieci ir Savienības pilsoņi un pārējie – trešo valstu valstspiederīgie, nav nokārtojuši otrās kategorijas valsts valodas prasmes eksāmenu (vai nav iesnieguši atbilstošu apliecinājumu), kā Rezolūcijā Nr. 1688 prasīts šiem izglītības jomā strādājošajiem, kuriem regulāri jāsazinās ar personām vai jāaizpilda standartizētas dokumentu veidlapas (
8
).
12.
Pamatojoties uz šo pārbaudi, inspekcija 2022. gada 26. maijā izdeva rīkojumu, kurā tika prasīts, lai attiecīgie 18 darbinieki, tostarp skolotāji un administratīvie darbinieki (it īpaši skolas direktors un direktora vietnieks) līdz 2023. gada 2. februārim nokārtotu attiecīgās valsts valodas prasmes eksāmenu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”). Ņemot vērā, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem (
9
) tādām vienībām kā skola ir jānodrošina attiecīgo tiesību aktu, tostarp tiesību normu, kurā noteikta prasība par valodas prasmi, ievērošana, apstrīdētais rīkojums tika adresēts skolai, paredzot sankcijas tā neizpildes gadījumā.
13.
Skola cēla prasību Vilniaus apygardos administracinis teismas (Administratīvā apgabaltiesa, Viļņa, Lietuva), ar kuru tā lūdz atcelt apstrīdēto rīkojumu. Tā kā šī prasība ar 2022. gada 17. novembra spriedumu tika noraidīta, skola iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Augstākā administratīvā tiesa, Lietuva).
14.
Šādā kontekstā šī tiesa, šaubīdamās par to, vai prasība par valodas prasmi ir saderīga ar LESD 49. pantu un Atzīšanas direktīvas 53. pantu, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst valsts tiesībās paredzēta prasība par valsts valodas prasmi, kas piemērojama tādas izglītības iestādes administratīvajiem darbiniekiem un skolotājiem, kuru nodibinājusi privāta fiziska persona un kura īsteno starptautisku vidējās izglītības programmu un starptautiskā bakalaurāta sākumposma un vidējā posma programmas?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [LESD] 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru prasība par valsts valodas prasmi bez izņēmuma attiecas, pirmkārt, uz visiem skolotājiem, kas strādā izglītības iestādē, kuru izveidojusi privāta fiziska persona un kura nodrošina starptautisku vidējās izglītības programmu un starptautiskā bakalaurāta sākumposma un vidējā posma programmas, un, otrkārt, uz šādas izglītības iestādes administratīvajiem darbiniekiem neatkarīgi no attiecīgās izglītības iestādes darbības īpašajiem apstākļiem?
3)
Vai [Atzīšanas direktīvas] 53. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru prasība par valsts valodas prasmi bez izņēmuma attiecas uz visiem skolotājiem, kuri strādā izglītības iestādē, ko nodibinājusi privāta fiziska persona un kas nodrošina starptautisku vidējās izglītības programmu un starptautiskā bakalaurāta sākumposma un vidējā posma programmas, neatkarīgi no attiecīgās izglītības iestādes darbības īpašajiem apstākļiem?”
15.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Lietuvas, Latvijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV. Juridiskā analīze
16.
Ar trim jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai prasība par valsts valodas prasmi ir saderīga ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (pirmais un otrais jautājums) un ar Atzīšanas direktīvas 53. pantu (trešais jautājums). Turpmākajā analīzē izskatīšu pirmos divus jautājumus kopā (B) un pēc tam izskatīšu trešo jautājumu (C). Tomēr pirms prejudiciālo jautājumu būtības analīzes izvērtēšu Lietuvas valdības izvirzīto iebildumu par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību (A).
A. Par pieņemamību
17.
Lietuvas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu jānoraida kā nepieņemams, un norāda, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu.
18.
It īpaši Lietuvas valdība apgalvo, ka prasība par valodas prasmi nav piemērojama pedagogiem (
10
), kuri strādā tādās skolās kā pamatlietā aplūkotā, kas nodrošina ārvalstu vai starptautisko organizāciju mācību programmas. Šī valdība uzskata, ka tādējādi iesniedzējtiesai pārsūdzētais rīkojums ir jāatceļ, jo tas ir pretrunā valsts tiesībām; līdz ar to uzdotie jautājumi nav vajadzīgi strīda pamatlietā atrisināšanai.
19.
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatlietas strīdā piemērojamās valsts tiesības var interpretēt vienīgi iesniedzējtiesa. Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Savienības tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā uzdoto jautājumu faktiskais un tiesiskais konteksts, kā valsts tiesa to ir definējusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Līdz ar to, neraugoties uz to, ka kāda valdība valsts tiesības interpretē citādi, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu jāizskata, ņemot vērā iesniedzējtiesas veikto šo tiesību interpretāciju (
11
).
20.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa pēc attiecīgā Tiesas lūguma sniegt skaidrojumus precizēja, ka tā nepiekrīt Lietuvas valdības interpretācijai. Tā apgalvoja, ka saskaņā ar attiecīgajiem faktiem piemērojamo tiesisko regulējumu būtu jāuzskata, ka prasība par valodas prasmi attiecas gan uz skolas pedagogiem, gan uz administratīvo personālu, un tādējādi atbildei uz uzdotajiem jautājumiem ir būtiska nozīme, izspriežot tajā izskatāmo lietu.
21.
Līdz ar to, manuprāt, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu jāuzskata par pieņemamu.
B. Par prasības par valodas prasmi saderību ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (pirmais un otrais jautājums)
22.
Ar pirmajiem diviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai attiecīgā situācija ietilpst LESD 49. panta, kurā ir nostiprināta brīvība veikt uzņēmējdarbību, piemērošanas jomā, un līdz ar to, vai šī tiesību norma nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā privātas izglītības iestādes, kuras piedāvā programmas angļu valodā, skolotājiem un administratīvajiem darbiniekiem bez izņēmuma ir noteikta prasība par valodas prasmi.
23.
Tomēr jāizsaka daži ievada apsvērumi par novērtējuma attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērotību šajā lietā, ņemot vērā Nīderlandes valdības šajā ziņā izvirzīto argumentu. Pēc tam savukārt izvērtēšu LESD 49. panta piemērojamību un piemērošanu attiecīgajiem apstākļiem.
1.
Ievada apsvērumi
24.
No iedibinātās judikatūras izriet – ja valsts pasākums vienlaikus skar vairākas pamatbrīvības, Tiesa principā to izvērtē tikai attiecībā uz vienu no šīm pamatbrīvībām, ja konkrētās lietas apstākļos izrādās, ka pārējās brīvības ir visai otršķirīgas salīdzinājumā ar pirmo un var tikt izvērtētas kopā ar to. Šajā nolūkā – lai noskaidrotu prevalējošo pamatbrīvību, ir jāņem vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis (
12
).
25.
Šajā saistībā Nīderlandes valdība ir norādījusi, ka prasība par valodas prasmi jāizvērtē nevis attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet gan saistībā ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, ņemot vērā, ka prasība par valsts valodas prasmi ir noteikta skolas darbiniekiem.
26.
Es tam nepiekrītu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgie valsts tiesību akti, vismaz tādi, kādi tie piemēroti šajā lietā, galvenokārt attiecas uz skolu kā izglītības iestādi. Apstrīdētais rīkojums skolai tika adresēts, jo nebija garantijas attiecībā uz prasības par valodas prasmi ievērošanu, un tādējādi skola bija prasītāja un apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatlietā. Faktiski runa ir par šīs lietas specifiskumu salīdzinājumā ar līdzšinējo judikatūru šajā jomā, kurā prasība par kādas valodas zināšanām darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām ir noteikta tieši (
13
). Savukārt šajā lietā prasība ir saistoša darba devējam (iestādei), lai gan tā attiecas uz tā darbinieku (darba ņēmēju) valodu zināšanām.
27.
Turklāt jāpatur prātā, ka prasības par valodas prasmi novērtējumam saistībā ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību noteikti būtu nozīme tikai attiecībā uz tiem dažiem skolas darbiniekiem, kuri ir Savienības pilsoņi. Savukārt brīvība veikt uzņēmējdarbību var būt piemērojama neatkarīgi no attiecīgā personāla pilsonības.
28.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka visprevalējošākā pamatbrīvība, saistībā ar kuru jāizvērtē prasība par valodas prasmi, ir brīvība veikt uzņēmējdarbību. Netiek noliegts darba ņēmēju pārvietošanās brīvības prevalējošais raksturs attiecībā uz skolu; gluži pretēji, kā Tiesa ir nospriedusi, lai šīs tiesības būtu patiešām efektīvas, darba devējam ir jābūt iespējai atsaukties uz sava personāla tiesībām uz brīvu pārvietošanos (
14
). Tomēr šajā lietā jāuzskata, ka šai brīvībai ir otršķirīga nozīme saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (
15
). Katrā ziņā vērtējums no darba ņēmēju pārvietošanās brīvības viedokļa, manuprāt, būtībā izraisīs tādu pašu secinājumu, kādu izklāstīšu saistībā ar trešo jautājumu, kas attiecas uz skolas pedagogu tiesībām uz brīvu pārvietošanos.
29.
Tā kā šis jautājums ir noskaidrots, pievērsīšos prejudiciālo jautājumu būtībai.
2.
LESD 49. panta piemērojamība
30.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvība veikt uzņēmējdarbību nozīmē, pirmkārt, ka attiecīgā (fiziskā vai juridiskā) persona faktiski veic saimniecisku darbību un, otrkārt, ka pastāv pārrobežu elements tādā ziņā, ka attiecīgā situācija nav saistīta tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju (
16
). Šos divus punktus izvērtēšu pēc kārtas, ņemot vērā šo lietu.
a)
Saimnieciskās darbības veikšana
31.
Attiecībā uz pirmo punktu jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka mācību kursu nodrošināšana par atlīdzību ir saimnieciska darbība, uz kuru attiecas LESD Trešās daļas IV sadaļas 2. nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, ja kādas dalībvalsts valstspiederīgais šo darbību pastāvīgi un ilgstoši (
17
) veic pēdējā minētajā dalībvalstī, izmantojot galveno vai pakārtoto uzņēmumu (
18
).
32.
Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai skolas darbību var uzskatīt par saimniecisku darbību, un tā norāda, ka iepriekš minētā Tiesas judikatūra attiecas uz augstākās izglītības kursu nodrošināšanu, lai gan skola piedāvā pamatskolas un vidējās izglītības programmas.
33.
Tomēr, manuprāt, sniegto nodarbību izglītības līmenim nav nozīmes, lai noteiktu veiktās darbības saimniecisko raksturu. Gluži pretēji, saskaņā ar Tiesas judikatūru izšķiroša nozīme ir tam, vai mācību kursus kā pakalpojumu par atlīdzību sniedz iestāde, kas galvenokārt tiek finansēta no privātiem līdzekļiem (piemēram, ar mācību maksu, ko maksā skolēni un viņu vecāki). Turpretim valsts izglītības sistēmā ietilpstošas iestādes piedāvātie mācību kursi, kurus, pildot savus sociālos, kultūras un izglītības uzdevumus pret iedzīvotājiem, pilnībā vai galvenokārt finansē valsts, nav saimnieciska darbība (
19
).
34.
Saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju – tomēr tā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – tiek uzskatīts, ka skola ir privāta izglītības iestāde, kas nav piesaistīta valstij un kas par atlīdzību piedāvā mācību kursus privātpersonām. Šādos apstākļos jāuzskata, ka tā veic saimniecisku darbību.
b)
Pārrobežu elements
35.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 49. pants nav piemērojams darbībām, kuras tiek veiktas tikai vienas dalībvalsts teritorijā (pilnībā iekšējas situācijas) un kurām nav nekādas saistības ne ar vienu no Savienības tiesībās reglamentētajām situācijām (
20
).
36.
Vispirms jāatgādina, ka LESD 49. pants saskaņā ar LESD 54. pantu piemērojams juridiskām personām, ja: (i) tās ir izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, (ii) to mērķis ir peļņas gūšana un (iii) to juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Savienībā (
21
). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru juridiskās personas juridiskās adreses, galvenās vadības vai galvenās uzņēmējdarbības vieta ir paredzēta kā piesaistes faktors valsts tiesību sistēmai, līdzīgi kā pilsonība fiziskas personas gadījumā (
22
).
37.
No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka saskaņā ar Lietuvas tiesībām Lietuvā reģistrēta skola uzskatāma par saskaņā ar Lietuvas tiesībām iedibinātu juridisko personu LESD 49. panta izpratnē. Līdz ar to pirmšķietami tā ir pilnībā iekšēja situācija (saskaņā ar Lietuvas tiesībām iedibināta juridiskā persona ar juridisko adresi Lietuvā), kas principā neietilpst šī panta piemērošanas jomā (
23
).
38.
Tomēr, manuprāt, nevar neņemt vērā, kas ir skolas akcionāri un kas to pārvalda. Gluži pretēji, uzskatu, ka jautājums par brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošanu šajā lietā ir jāizvērtē arī no tādu Savienības valstspiederīgo perspektīvas, kuriem pieder akcijas skolā.
39.
Šajā ziņā atgādināšu, ka Tiesa ir nospriedusi, ka situācija, kad dalībvalsts pilsonis iegūst līdzdalību citā dalībvalstī iedibinātas sabiedrības kapitālā, kas viņam piešķir noteiktu ietekmi uz sabiedrības lēmumiem un ļauj noteikt tās darbību, ietilpst LESD 49. panta piemērošanas jomā. Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka pat tad, ja pamatlietas puse ir saskaņā ar valsts tiesībām reģistrēta sabiedrība, tam, vai tās galvenajam akcionāram ir dalībvalsts pilsonība, var būt nozīme brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanā (
24
).
40.
Šajā gadījumā, pamatojoties uz pieejamo informāciju, šķiet, ka Savienības (Somijas un Dānijas) valstspiederīgajiem, kuriem kopā pieder 74,98 % skolas kapitāldaļu, ir šāda zināma ietekme uz tās lēmumiem, pārvaldību un darbību. Līdz ar to jāuzskata, ka tie īsteno tiesības “dibināt un vadīt uzņēmumu” (proti, skolu) kā galveno uzņēmumu LESD 49. panta otrās daļas izpratnē. Valsts pasākums, kas attiecas uz skolas darbību, piemēram, prasība par valodas prasmi, acīmredzami var ietekmēt šo tiesību īstenošanu. Manuprāt, šī ietekme uz Savienības valstspiederīgajiem, kuriem pieder skolas kapitāldaļas, ir būtisks pārrobežu elements, līdz ar to attiecīgo situāciju nevar uzskatīt par pilnībā iekšēju.
3.
LESD 49. panta piemērojamība
41.
Ņemot vērā iepriekš minēto, vēl ir jānosaka, vai prasība par valodas prasmi ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums un, ja tas tā ir, vai šāds ierobežojums var tikt pamatots.
a)
Ierobežojuma esamība
42.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir jebkurš pasākums, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja to piemēro bez diskriminācijas (
25
).
43.
Šajā gadījumā prasība par valodas prasmi skaidri ierobežo pieejamo kandidātu rezervi, jo, kā to precizējusi iesniedzējtiesa, tā prasa vidēja līmeņa lietuviešu valodas zināšanas no darbā pieņemšanas brīža un neatkarīgi no darba līguma ilguma. Šāda prasība, manuprāt, Lietuvā apgrūtina un padara mazāk pievilcīgu tādas iestādes, izveidi, personāla nodrošināšanu un darbību, kura piedāvā programmas angļu valodā. Līdz ar to prasība par valodas prasmi jāuzskata par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.
b)
Ierobežojuma pamatojums
44.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums tomēr ir pieļaujams, ja tas ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem un ja tiek ievērots samērīguma princips (
26
).
1) Par primāra vispārējo interešu apsvēruma esamību
45.
Lai gan iesniedzējtiesa nav skaidri precizējusi valsts tiesiskā regulējuma, kurā noteikta prasība par valodas prasmi, mērķi, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu (tas ir jāapstiprina iesniedzējtiesai), var secināt, ka sasniedzamais mērķis ir Lietuvas oficiālās valodas stiprināšana un aizsardzība.
46.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka Tiesa ir konsekventi atzinusi (it īpaši izglītības jomā), ka dalībvalsts oficiālās valodas kā tās nacionālās identitātes izpausmes stiprināšana un aizsardzība ir leģitīms mērķis un primārs vispārējo interešu apsvērums, kas principā var pamatot LESD noteikto pamatbrīvību, tostarp brīvības veikt uzņēmējdarbību, ierobežojumu (
27
).
47.
Papildus iepriekš minētajam jānorāda arī, ka attiecīgajās valsts tiesību normās prasība par valodas prasmi ir specifiski noteikta darba ņēmējiem, kuri nodarbināti iestādēs, kas sniedz pakalpojumus iedzīvotājiem – piemēram, tādās jomās kā izglītība un veselības aprūpe –, ja viņi regulāri sazinās ar sabiedrību vai viņiem ir jāaizpilda standartizētas dokumentu veidlapas. Tas, manuprāt, liek domāt, ka pasākums galvenokārt attiecas nevis uz jautājumu, vai šie darba ņēmēji paši lieto valsts valodu, bet uz to, lai nodrošinātu, ka attiecīgā sabiedrības daļa var piekļūt pakalpojumiem šajā valodā un ka attiecīgās iestādes spēj efektīvi veikt savus pienākumus. Šī īpašā funkcionālā loģika, kas parāda valsts valodas lietojuma praktisko nozīmi, manuprāt, pastiprina izvirzītā mērķa leģitimitāti un vēl vairāk pamato ierobežojuma pamatojumu.
2) Par ierobežojuma samērīgumu
48.
Neraugoties uz iepriekš minēto, visiem brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem ir jāatbilst arī samērīguma principam. Tas nozīmē, ka attiecīgajam valsts pasākumam jābūt tādam, ar kuru ir iespējams saskanīgi un sistemātiski nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu, nepārsniedzot to, kas nepieciešams tā sasniegšanai. Valsts pasākumam jābūt arī samērīgam stricto sensu, jo tam jārod taisnīgs līdzsvars starp iesaistītajām interesēm, proti, starp interesēm, kuras ar attiecīgo pasākumu tiecas īstenot valsts, un to personu interesēm, kuru tiesības šis pasākums ietekmē negatīvi (
28
).
49.
Galu galā valsts tiesām ir jānosaka, vai valsts pasākums atbilst šīm samērīguma prasībām, ņemot vērā, ka tās var labāk novērtēt attiecīgos faktiskos un tiesiskos apstākļus, it īpaši tādos gadījumos kā šis, kas attiecas uz dalībvalsts oficiālās valodas kā nacionālās identitātes izpausmes izmantošanu (
29
). Tomēr Tiesa, kurai ir lūgts sniegt iesniedzējtiesai lietderīgas atbildes, var sniegt valsts tiesai norādes. Šajā nolūkā sniegšu dažus apsvērumus par katru no trim samērīguma elementiem.
i) Piemērotība
50.
Pirmkārt, attiecībā uz piemērotības elementu jāizvērtē, vai prasība par valodas prasmi var aizsargāt vai veicināt valsts valodas lietošanu īpašajā kontekstā, kad notiek saziņa ar valsts iestādēm vai sabiedrību kopumā.
51.
Manuprāt, šis kritērijs ir skaidri izpildīts attiecībā uz skolas administratīvajiem darbiniekiem (un it īpaši tās direktoru un direktora vietnieku izglītības jautājumos, uz kuriem attiecas apstrīdētais rīkojums) (
30
), kuru pienākumi noteikti ietver saziņu gan ar valsts iestādēm, gan ar pašreizējo vai potenciālo skolēnu vecākiem, kā arī uz piemērojamo juridisko pienākumu ievērošanas nodrošināšanu.
52.
Šis secinājums nav tik acīmredzams attiecībā uz skolas pedagoģisko personālu, kura uzdevums ir nodrošināt mācību kursus angļu valodā. Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi (
31
), skolotāju loma neaprobežojas tikai ar mācīšanu, ko viņi nodrošina. Tā vietā noteiktos apstākļos šī loma var ietvert konsultēšanu vai palīdzības sniegšanu skolēniem (attiecībā uz ko var noderēt noteikta līmeņa saziņa viņu dzimtajā valodā), kā arī sazināšanos ar skolēnu vecākiem (kuri, lai gan ir izvēlējušies angļu valodas programmu saviem bērniem, paši, iespējams, nerunā angļu valodā). Turklāt, nodrošinot skolēnu drošību, skolotājiem var nākties arī reaģēt uz ārkārtas situācijām, kurās nepieciešama saziņa ar Lietuvas neatliekamās palīdzības dienestiem. Līdz ar to prasība par valodas prasmi skolas pedagoģiskajam, kā arī administratīvajam personālam šķiet piemērots līdzeklis izvirzītā mērķa sasniegšanai.
53.
Papildus minētajam, jāuzsver, ka valsts pasākums var tikt uzskatīts par piemērotu mērķa sasniegšanai tikai tad, ja tas atbilst patiesām rūpēm to sasniegt un ja tas tiek īstenots saskanīgi un sistemātiski (
32
). Pamatojoties uz pieejamo informāciju, nekas neliecina, ka nepastāv šādas reālas rūpes vai nekonsekvence prasības par valodas prasmi īstenošanā. Gluži pretēji, no lietas materiāliem šķietami izriet, ka prasība ir plaši un konsekventi piemērojama ne tikai visām skolām Lietuvā, bet vispārīgi visām lomām, kas ietver saziņu ar sabiedrību (un standartizētu dokumentu veidlapu aizpildīšanu) iestādēs, kas sniedz pakalpojumus iedzīvotājiem.
ii) Nepieciešamība
54.
Tagad pievērsīšos nepieciešamības kritērijam, un tas nozīmē, ka ir jānosaka, vai izvirzīto mērķi tikpat efektīvi varētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem. Lai gan mazāk ierobežojošas alternatīvas plašajai prasībai par valodas prasmi noteikti ir iespējamas, šīs alternatīvas, kā paskaidrošu tālāk, būtībā nozīmētu ieviest izņēmumus valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajai valsts valodas vispārējai izmantošanai. Līdz ar to šīs alternatīvas tiešā nozīmē nenodrošinātu pilnīgi līdzvērtīgu efektivitātes līmeni izvirzītā mērķa sasniegšanā. Tādējādi uzskatu, ka prasība par valodas prasmi atbilst “nepieciešamības kritērijam”.
55.
Tomēr šim kritērijam neatbilstošs elements, manuprāt, ir veids, kādā ir jāpierāda prasības par valodas prasmi ievērošana. Kā precizējusi iesniedzējtiesa, vienīgais pieņemamais pierādījums par B1 līmeņa lietuviešu valodas zināšanām ir apliecinājums par konkrēta valsts eksāmena sekmīgu nokārtošanu. Manuprāt, izvirzīto mērķi varētu sasniegt arī tad, ja valsts valodas zināšanas varētu apliecināt ar citiem līdzekļiem. Kā Tiesa jau iepriekš nospriedusi, neiespējamība iesniegt apliecinājumu par prasītajām valodu zināšanām, izmantojot jebkādus citus līdzekļus, piemēram, apliecinot līdzvērtīgas kvalifikācijas iegūšanu citās dalībvalstīs, jāuzskata par nesamērīgu (
33
).
iii) Samērīgums “stricto sensu”
56.
Attiecībā uz samērīgumu stricto sensu jāizvērtē, vai ar valsts tiesisko regulējumu, kurā ir noteikta prasība par valodas prasmi, tiek nodrošināts taisnīgs līdzsvars starp valsts valodas stiprināšanas un aizsardzības mērķi, no vienas puses, un Savienības tiesībās aizsargāto tiesību, kuras skar šī prasība, ievērošanu, no otras puses.
57.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi – lai gan dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, ar kuriem var tikt īstenoti to oficiālās valodas aizsardzības politikas mērķi (ņemot vērā, ka šāda politika ir to nacionālās identitātes izpausme LES 4. panta 2. punkta izpratnē), šī rīcības brīvība nevar pamatot būtisku to tiesību aizskārumu, kas privātpersonām izriet no Līgumu noteikumiem, kuros ir nostiprinātas viņu pamatbrīvības (
34
).
58.
Lai koncentrētu analīzi uz šo jautājumu, jānorāda, ka prasība par valodas prasmi atbilst vidēja līmeņa (B1) valsts valodas prasmei, kas pārsniedz pamatzināšanas, bet nesasniedz valodas pārvaldīšanas slieksni. Turklāt, kā jau minēts iepriekš, prasība attiecas tikai uz darba ņēmējiem, kuri regulāri sazinās ar sabiedrību vai ir atbildīgi par standartizētu dokumentu veidlapu aizpildīšanu. Tomēr, kā ir uzsvērusi iesniedzējtiesa, attiecībā uz šiem darba ņēmējiem šī prasība piemērojama bez jebkādiem izņēmumiem.
59.
Šajā ziņā attiecībā uz skolas pedagogiem šāda vispārēja prasība, kas visiem skolotājiem, kuri pasniedz stundas angļu valodā, nosaka pienākumu pārzināt valsts valodu B1 līmenī, manuprāt, nenodrošina taisnīgu līdzsvaru starp izvirzīto mērķi un uzlikto slogu. Pirmkārt, ieguldījums leģitīmu sabiedrības interešu mērķa sasniegšanā manā skatījumā ir ierobežots tādas privātas iestādes gadījumā, kuras mērķis ir nodrošināt apmācību angļu valodā; šī ir iespēja, kura ir skaidri atļauta valsts tiesību aktos un to apzināti izvēlas skolēni (vai drīzāk viņu vecāki) (
35
). Ir taisnība, ka pat šādā kontekstā var būt saprātīgi prasīt, lai skolotājiem būtu noteiktas valsts valodas zināšanas, ņemot vērā šo secinājumu 52. punktā izklāstītos apsvērumus. Tomēr, manuprāt, šīm zināšanām nav obligāti jābūt B1 līmenī un šādu prasību nevajadzētu noteikt bez jebkādiem izņēmumiem.
60.
Patiešām, nepastāvot nekādiem izņēmumiem, prasība par valodas prasmi šķiet ļoti pārspīlēta, jo tā prasa vidēji labi pārvaldīt valsts valodu jau no darbā pieņemšanas brīža (
36
), neņemot vērā, kādā valodā skolotājs pasniedz stundas un kāds ir tā darba līguma ilgums. Manuprāt, tie ir būtiski šķēršļi pienācīgi kvalificēta personāla pieņemšanai darbā, tādējādi nopietni apdraudot brīvību veikt uzņēmējdarbību (
37
). Manuprāt, izņēmumus no vispārējās prasības varētu paredzēt, neapdraudot izvirzīto mērķi un vienlaikus mazinot ietekmi uz skolu un tās skolotājiem (un līdz ar to arī uz tās skolēniem). Šādus izņēmumus varētu ieviest, piemēram, pieprasot zemāku valodas prasmes līmeni, atļaujot pakāpeniski nodrošināt atbilstību vai paredzot pārejas periodu pēc darbā pieņemšanas vajadzīgā līmeņa sasniegšanai, sasaistot prasību ar paredzamo skolotāja nodarbinātības Lietuvā ilgumu, pieļaujot ad hoc atbrīvojumus citu kvalificētu kandidātu nepieejamības gadījumā (
38
) vai arī nosakot šo prasību tikai noteiktai darbinieku daļai, ja vien iestāde kopumā joprojām spēj izpildīt savus juridiskos un administratīvos pienākumus.
61.
Attiecībā uz administratīvajiem darbiniekiem, ņemot vērā viņu uzdevumu fundamentāli atšķirīgo raksturu salīdzinājumā ar pedagogu pienākumiem, uzskatu, ka “svari varētu nosvērties citādi”. Pirmkārt, kā norādīju šo secinājumu 51. punktā, administratīvo darbinieku (it īpaši skolas direktora un direktora vietnieka izglītības jomā, uz kuriem attiecas pārsūdzētais rīkojums) loma var tikt saprasta kā tāda, kas pāri visam prasa saziņu ar vecākiem un citiem ārvalstu akcionāriem, kā arī dialogu ar valsts iestādēm, lai izpildītu regulatīvos un administratīvos pienākumus. Šīs divas īpašās amata vietas patiešām varētu uzskatīt par skolas “seju”. Attiecīgi prasība par vidēja līmeņa valsts valodas zināšanām var šķist saprātīga un būtiska izvirzītā mērķa kontekstā.
62.
Otrkārt, manā skatījumā ietekme uz brīvību veikt uzņēmējdarbību nav tik būtiska kā skolotāju gadījumā. Proti, vismaz no darbā pieņemšanas viedokļa uzskatu, ka ir grūtāk atrast pedagogus, kuri būtu kvalificēti pasniegt atsevišķās konkrētās starptautiskās mācību programmās angļu valodā, un kuriem ir arī B1 līmeņa lietuviešu valodas zināšanas, nekā identificēt piemērotu administratīvo personālu, kuram ir vidējā līmeņa lietuviešu valodas zināšanas un kuru pienākumi neprasa konkrētu pedagoga kvalifikāciju, ne arī, iespējams, izcilas angļu valodas zināšanas. Turklāt var saprātīgi pieņemt, ka it īpaši direktora un direktora vietnieka amati visdrīzāk ietver ilgtermiņa saistības, saskaņā ar kurām vidēja līmeņa valsts valodas prasmes iegūšana šķiet gan iespējama, gan tāda, kas nav pārmērīgi apgrūtinoša.
63.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un atgādinot, ka pasākuma samērīgums konkrētajos šīs lietas apstākļos ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ierosinu Tiesai uz pirmajiem diviem jautājumiem atbildēt, ka LESD 49. pantam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā prasīts, lai privātas izglītības iestādes, kas nodrošina mācību programmas angļu valodā, skolotājiem un administratīvajiem darbiniekiem būtu vidēja līmeņa oficiālās valodas prasme, ja vien šis tiesiskais regulējums ir pamatots ar šīs valodas stiprināšanas un aizsardzības mērķi un ir piemērots un nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, vienlaikus nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm.
C. Par prasības par valodas prasmi saderību ar Atzīšanas direktīvas 53. pantu (trešais jautājums)
64.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Atzīšanas direktīvas 53. pants nepieļauj tādu prasību par valodas prasmēm kā šajā lietā, kas bez izņēmuma piemērojama visiem skolotājiem privātā izglītības iestādē, kura īsteno tikai programmas angļu valodā.
65.
Atzīšanas direktīvā ir paredzēti noteikumi par profesionālo kvalifikāciju savstarpēju atzīšanu starp dalībvalstīm, lai atvieglotu gan pašnodarbināto, gan (visbūtiskāk skolas pedagogu gadījumā) nodarbināto speciālistu pārvietošanās brīvību Savienībā. Saskaņā ar Atzīšanas direktīvas 2. panta 1. punktu šīs direktīvas tiesību normas piemērojamas visiem dalībvalstu pilsoņiem, kuri vēlas veikt darbību reglamentētā profesijā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju.
66.
Kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, pedagoģiskais darbs Lietuvā ir reglamentēta profesija. Līdz ar to Atzīšanas direktīvai šajā lietā var būt nozīme – lai arī tikai attiecībā uz dažiem no pārsūdzētajā rīkojumā minētajiem 18 skolas darbiniekiem, kuri vienlaikus ir gan skolotāji, gan citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsoņi. Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizēts, vai šīs personas savu profesionālo kvalifikāciju ir ieguvušas kādā dalībvalstī (kas nav Lietuva) (
39
) un tādējādi ietilpst direktīvas piemērošanas jomā saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu. Tomēr, pamatojoties uz pieņēmumu, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai, veikšu turpmāk izklāstīto analīzi, ka šī lieta patiešām daļēji ietilpst direktīvas piemērošanas jomā.
67.
Jānorāda, pirmkārt, ka Atzīšanas direktīvas 53. pants būtībā ļauj attiecībā uz kvalificētiem speciālistiem noteikt prasību par valodas zināšanām, “kas vajadzīgas [reglamentētas] profesijas veikšanai uzņēmējā dalībvalstī”. Tiesa jau ir konkrēti nospriedusi, ka prasība par pietiekamām valsts oficiālās valodas zināšanām jāuzskata par nepieciešamu, ņemot vērā skolotāja pienākumu raksturu, pat ja skolotājs pasniedz citā valodā (
40
). Proti, kā izklāstīts šo secinājumu 52. punktā, skolotāja loma stingri neaprobežojas ar viņa pasniegtajām stundām, un tādējādi valodas, kas no viņa tiek prasītas, ne vienmēr aprobežojas ar mācīšanas valodu. Līdz ar to attiecīgā valodas prasība principā jāuzskata par pieļaujamu saskaņā ar Atzīšanas direktīvas 53. pantu.
68.
Tomēr 53. pants jāinterpretē, ievērojot LESD nostiprinātās pamatbrīvības. Līdz ar to, kā pareizi uzsvērusi Komisija un Nīderlandes valdība, ne ar vienu no 53. pantā paredzētajām valodas prasībām nedrīkst tikt aizskarta LESD 45. pantā paredzētā darba ņēmēju pārvietošanās brīvība.
69.
Manā skatījumā prasības par valodas prasmi pārbaude saskaņā ar LESD 45. pantu lielā mērā mutatis mutandis atspoguļotu pārbaudi, kas veikta, ņemot vērā iepriekš minēto LESD 49. pantu.
70.
Pavisam īsi izsakoties – procesuālās ekonomijas interesēs prasība par valodas prasmi, manuprāt, jāuzskata par darba ņēmēju pārvietošanās brīvības ierobežojumu un, iespējams, par netiešas diskriminācijas veidu. Proti, lai gan ir skaidrs, ka tā ir vienādi piemērojama Lietuvas valstspiederīgajiem un migrējošiem darba ņēmējiem, tā pēc būtības var vairāk ietekmēt otros nekā pirmos, jo valstspiederīgajiem to ir vieglāk izpildīt, tādējādi radot īpaši nelabvēlīgu situāciju migrējošiem darba ņēmējiem (
41
). Tomēr šādu ierobežojumu, iespējams, varētu pamatot tāds primāro vispārējo interešu apsvērums kā valsts valodas aizsardzība un stiprināšana, ja vien ar to tiek ievērots samērīguma princips. Galu galā iesniedzējtiesai būtu jāveic konkrēts samērīguma vērtējums, kura pamatojumam šo secinājumu 48. un turpmākajos punktos izklāstītie apsvērumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību, manuprāt, būtu piemērojami mutatis mutandis.
71.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz trešo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Atzīšanas direktīvas 53. pantā ir atļauta tāda prasība kā šajā lietā, kurā privātas izglītības iestādes, kas nodrošina mācību programmas angļu valodā, pedagogiem noteikts pienākums pārzināt valsts oficiālo valodu vidējā līmenī, ciktāl šis tiesiskais regulējums ir pamatots ar šīs valodas stiprināšanas un aizsardzības mērķi un ir piemērots un vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai, vienlaikus nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm.
72.
Neraugoties uz iepriekš minēto un pilnīguma labad jāpiebilst, ka Atzīšanas direktīvas 53. panta 3. un 4. punkts (lasot kopsakarā ar Direktīvas 2013/55/ES (
42
) 26. apsvērumu, ar kuru šīs tiesību normas tika ieviestas Atzīšanas direktīvā) nepieļauj sistemātisku speciālistu valodu zināšanu pārbaudi. Šādas pārbaudes var tikt noteiktas tikai tad, ja rodas “nopietnas un konkrētas šaubas” par speciālista valodu zināšanu atbilstību, un tām ir jābūt samērīgām ar veikto darbību.
V. Secinājumi
73.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Lietuvos Vyriausiasis administracinis Teismas (Augstākā administratīvā tiesa, Lietuva) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
LESD 49. pantam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā prasīts, lai privātas izglītības iestādes, kas nodrošina mācību programmas angļu valodā, pedagogiem un administratīvajiem darbiniekiem būtu valsts valodas zināšanas vidējā līmenī, ja vien šis tiesiskais regulējums ir pamatots ar šīs valodas stiprināšanas un aizsardzības mērķi un ir piemērots un nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, vienlaikus nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm.
(2)
Atzīšanas direktīvas 53. pantam nav pretrunā tāda prasība kā šajā lietā, saskaņā ar kuru privātas izglītības iestādes, kas nodrošina mācību programmas angļu valodā, pedagogiem ir jābūt valsts valodas zināšanām vidējā līmenī, ja vien šis tiesiskais regulējums ir pamatots ar šīs valodas stiprināšanas un aizsardzības mērķi un ir piemērots un nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, vienlaikus nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Skat. tostarp Friend, J.W., “Carriers of Identity”, no: Stateless Nations. Palgrave Macmillan, Londona, 2012, 155.–161. lpp.
(
3
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c. (C‑391/20, turpmāk tekstā – spriedums Cilevičs, EU:C:2022:638, 68. punkts).
(
4
)	Skat. it īpaši spriedumu Cilevičs, kā arī spriedumus, 1989. gada 28. novembris, Groener (C‑379/87, turpmāk tekstā – “spriedums Groener”, EU:C:1989:599); 2000. gada 4. jūlijs, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357), un 2013. gada 16. aprīlis, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.).
(
6
)	Saskaņā ar Eiropas vienoto valodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmu B1 līmenis apraksta 5.3. punktā ir definēts šādi: ““Slieksnis” (neatkarīgs lietotājs). Persona spēj izteikties par plašu ikdienas dzīves un darba tematu loku, [..] aizpildīt standartizētu dokumentu veidlapas, rakstīt īsus tekstus par ikdienas un darba tematiem. [..] Tā spēj saprast saziņas valodu, rakstisko tekstu un sazināties.”
(
7
)	Lietuvos Respublikos švietimo įstatymas (Lietuvas Republikas Izglītības likums) 72. pants.
(
8
)	Norādīšu, ka pamatlietas faktu norises laikā prasība par valodas prasmi bija piemērojama pedagogiem, it īpaši saskaņā ar citām valsts tiesību normām, kas reglamentē pedagoga profesiju Lietuvā (kas kopš tā laika ir grozītas, lai no prasības par valodas prasmi atbrīvotu tādu iestāžu kā skola, kas nodrošina ārvalstu vai starptautisko organizāciju programmas, pedagogus). Taču pārsūdzētais rīkojums nav balstīts uz šīm tiesību normām, bet gan tieši uz Rezolūciju Nr. 1688.
(
9
)	2012. gada 6. jūnijanutarimas Nr. 649 (Rezolūcija Nr. 649) par ārvalstu un starptautisko organizāciju izglītības programmu īstenošanas atļaujas izsniegšanas, apturēšanas un atsaukšanas procedūras apraksta apstiprināšanu 26. punkts.
(
10
)	Lietuvas valdības izvirzītā iebilde par nepieņemamību, šķiet, attiecas tikai uz prejudiciālo jautājumu piemērotību, ciktāl tie attiecas uz skolas pedagogiem, jo tajā nav atsauces uz tās administratīvo personālu. Tādējādi to var uzskatīt tikai kā prasījumu par daļēju nepieņemamību.
(
11
)	Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Centre public d’action sociale de Liège (Atgriešanas lēmuma atsaukšana vai apturēšana) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 37. un 38. punkts).
(
12
)	Skat. spriedumu Cilevičs, 50. un 51. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra.
(
13
)	Skat. it īpaši iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus.
(
14
)	Spriedums, 1998. gada 7. maijs, Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, 19.–21. punkts).
(
15
)	Norādīšu, ka attiecīgais valsts pasākums, iespējams, varētu tikt izvērtēts arī no kapitāla brīvas aprites perspektīvas; kapitāla brīvai apritei, šķiet, ir arī otršķirīga nozīme attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.
(
16
)	Skat. tostarp spriedumus, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne) (no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 363. un 364. punkts), un Cilevičs, 31. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
17
)	Šķiet, netiek apstrīdēts tas, ka skola pastāvīgi un ilgstoši darbojas Lietuvā, kopš 2004. gada tur pastāvīgi un ilgstoši veicot savu darbību, jo šim apstāklim ir nozīme, lai nošķirtu, vai uz šo situāciju attiecas brīvība veikt uzņēmējdarbību, nevis pakalpojumu sniegšanas brīvība.
(
18
)	Skat. spriedumu Cilevičs, 52. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
19
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 48.–50. punkts), un 2023. gada 2. februāris, Freikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Spriedums, 2014. gada 13. februāris, Crono Service u.c. (C‑419/12 un C‑420/12, EU:C:2014:81, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Spriedums, 2017. gada 25. oktobris, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, 32. punkts). Norādīšu, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstītais faktiskais un juridiskais konteksts, uz kuru Tiesai ir jābalstās, ļauj uzskatīt, ka skola atbilst šiem kritērijiem, un tas, protams, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
(
22
)	Spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:568, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Tātad attiecīgo situāciju par “iekšēju” padara tieši pašas skolas “valstspiederība”, nevis tas, kā, šķiet, norādījusi iesniedzējtiesa, ka tās dibinātājam ir Lietuvas valstspiederība.
(
24
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 46. un 47. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu lietā Cilevičs, 61. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
26
)	Turpat, 65. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
27
)	Turpat, 67.–70. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
28
)	Turpat, 65. punkts; skat. arī spriedumu, 2023. gada 5. decembris, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77. punkts), un manus secinājumus tajā pašā lietā (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91. un turpmākie punkti).
(
29
)	Skat. spriedumu Cilevičs, 72. un 73. punkts un manus secinājumus tajā pašā lietā (C‑391/20, EU:C:2022:166, 91.–93. punkts).
(
30
)	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka vienīgie administratīvie darbinieki, uz kuriem attiecas apstrīdētais rīkojums, ir personas, kas ieņem abus konkrētos amatus. Ciktāl tas varētu attiekties arī uz citiem administratīvajiem darbiniekiem, šī analīze būtu arī atbilstoša, ņemot vērā, ka prasība par valodas prasmi uz viņiem attiektos tikai tad, ja viņu pienākumos ietilptu regulāra saziņa ar sabiedrību un/vai standartizētu dokumentu veidlapu aizpildīšana.
(
31
)	Skat. spriedumu Groener, 20. punkts.
(
32
)	Skat. spriedumu Cilevičs, 75. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
33
)	Skat. spriedumus, 2000. gada 6. jūnijs, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 44. punkts), un 2015. gada 5. februāris, Komisija/Beļģija (C‑317/14, EU:C:2015:63, 28. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumu Cilevičs, 83. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
35
)	Tas būtiski atšķiras no situācijas lietā spriedumā Groener, kas attiecas uz valsts izglītības iestādēm, kuras piedāvā mācību kursus valsts oficiālajā valodā vai valodās.
(
36
)	Šajā ziņā ir paredzēts tikai viens izņēmums attiecībā uz personām, kurām ir piešķirta starptautiskā aizsardzība un kuras ir atbrīvotas no prasības par valodas prasmi divus gadus pēc viņu statusa atzīšanas. Tomēr ir arī jāuzsver, ka praksē inspekcija piešķīra aptuveni astoņus mēnešus ilgu atlikšanas laikposmu prasības par valodas prasmi ievērošanas apliecināšanai.
(
37
)	Skat. šo secinājumu 43. punktu.
(
38
)	Spriedumā Groener valsts tiesību aktos bija paredzēta iespēja par tieši šādu izņēmumu, kas tika ņemts vērā, lai prasību uzskatītu par samērīgu.
(
39
)	Vai saskaņā ar Atzīšanas direktīvas 3. panta 3. punktu trīs gadus ir strādājuši dalībvalstī, kura ir atzinusi viņu profesionālo kvalifikāciju, kas iegūta trešā valstī.
(
40
)	Skat. spriedumu Groener, 21. punkts, lai gan jāpatur prātā, ka šī lieta attiecās uz pedagoga pastāvīgo amata vietu valsts izglītības iestādē.
(
41
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 22. jūnijs, Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488, 39. punkts).
(
42
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/55/ES (2013. gada 20. novembris), ar ko groza Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu un Regulu (ES) Nr. 1024/2012 par administratīvo sadarbību, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu (OV 2013, L 354, 132. lpp.), 26. apsvērumā tostarp noteikts: “Tomēr valodas pārbaudēm vajadzētu būt saprātīgām un nepieciešamām konkrētajās profesijās, kā arī to mērķim nevajadzētu būt citu dalībvalstu profesionāļu izslēgšanai no uzņēmējas dalībvalsts darba tirgus.”