62018CJ0094_RES
Sag C-94/18
Nalini Chenchooliah
mod
Minister for Justice and Equality
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 10. september 2019
»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – artikel 21 TEUF – unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på en medlemsstats område – direktiv 2004/38/EF – artikel 3, stk. 1, og artikel 15, 27, 28, 30 og 31 – begrebet »berettiget person« – tredjelandsstatsborger, der er ægtefælle til en unionsborger, som har udøvet sin ret til fri bevægelighed – unionsborger, der er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, og hvor vedkommende afsoner en fængselsstraf – krav, som påhviler værtsmedlemsstaten i henhold til direktiv 2004/38/EF, når den træffer afgørelse om udsendelse af denne tredjelandsstatsborger«
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – berettigede personer – ægtefælle, som er tredjelandsstatsborger, og som ledsager eller slutter sig til en unionsborger, der opholder sig i en anden medlemsstat end den, hvor den pågældende er statsborger – tredjelandsstatsborger, som er blevet i værtsmedlemsstaten efter unionsborgerens tilbagevenden til den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger – ikke omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 3, stk. 1, art. 6, stk. 2, og art. 7, stk. 2)
(jf. præmis 59-63)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsninger i retten til indrejse og ophold, som er begrundet i andre hensyn end den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – proceduremæssige garantier – anvendelsesområde – afgørelse om udsendelse af en tredjelandsstatsborger, som er ægtefælle til en unionsborger, der har udøvet sin ret til fri bevægelighed, efter at denne unionsborger er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger, uden tredjelandsstatsborgeren – omfattet – afgørelse, som kan ledsages af et indrejseforbud – foreligger ikke
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 15, 30 og 31)
(jf. præmis 73, 74, 77-79 og 88 samt domskonkl.)
Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsninger i retten til indrejse og ophold, som er begrundet i andre hensyn end den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – proceduremæssige garantier – tilsvarende anvendelse af de proceduremæssige garantier, som finder anvendelse i tilfælde af begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – rækkevidde
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 51, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 15, 27, 28, 30 og 31)
(jf. præmis 80-87)
Resumé
Begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden kan anvendes på en tredjelandsstatsborger, som er gift med en unionsborger, der har udøvet sin ret til fri bevægelighed, og som efter sin ægtefælles tilbagevenden til sin oprindelsesmedlemsstat ikke længere har ret til at opholde sig i den medlemsstat, hvor den pågældende boede med sin ægtefælle
I Chenchooliah-dommen (C-94/18), som blev afsagt den 10. september 2019, skulle Domstolen (Store Afdeling) fortolke artikel 15 i direktiv 2004/38 (
1
), som bl.a. bestemmer, at visse procedurer i dette direktivs kapitel VI med overskriften »Begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed« (
2
) finder tilsvarende anvendelse på alle afgørelser om begrænsning af bevægelsesfriheden for unionsborgere eller deres familiemedlemmer, som er begrundet i andre hensyn end den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed. Domstolen fastslog, at denne artikel finder anvendelse på en afgørelse om udsendelse af en tredjelandsstatsborger, som er begrundet i, at denne ikke længere har ret til ophold i henhold til dette direktiv i en situation, hvor den pågældende har giftet sig med en unionsborger på et tidspunkt, hvor denne gjorde brug af sin ret til fri bevægelighed ved at rejse til og tage ophold i værtsmedlemsstaten sammen med tredjelandsstatsborgeren, idet unionsborgeren herefter er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger. Domstolen tilføjede, at dette indebar, at visse garantier i direktivet i forbindelse med afgørelser om begrænsning af bevægelsesfriheden for unionsborgere eller deres familiemedlemmer truffet af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed (
3
) skal anvendes i forbindelse med vedtagelsen af en udsendelsesafgørelse som den i hovedsagen omhandlede, som under ingen omstændigheder må ledsages af et indrejseforbud.
Dommen blev afsagt i forbindelse med en tvist mellem en mauritisk statsborger med bopæl i Irland og Minister for Justice and Equality (justits- og ligestillingsminister) vedrørende en afgørelse om udvisning af hende i henhold til section 3 i den irske udlændingelov af 1999, som blev truffet efter, at hendes ægtefælle, som er unionsborger, var vendt tilbage til den medlemsstat, hvor han er statsborger, nemlig Portugal, hvor han afsoner en fængselsstraf. Udvisningsafgørelsen var i medfør af national ret automatisk ledsaget af et tidsubegrænset indrejseforbud.
Domstolen konstaterede først, at i en situation, hvor en unionsborger er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger, og således ikke længere udøver sin ret til fri bevægelighed i henhold til EU-retten i værtsmedlemsstaten, har en tredjelandstatsborger, som er ægtefælle til denne unionsborger, ikke længere status som »berettiget person« i dette direktivs forstand (
4
), når vedkommende er blevet i værtsmedlemsstaten og ikke længere opholder sig sammen med sin ægtefælle.
Herefter fastslog Domstolen, at selv om det forhold, at denne status mistes, betyder, at den pågældende tredjelandsstatsborger ikke længere har den ret til fri bevægelighed og ophold på værtsmedlemsstatens område, som den pågældende havde i en vis periode, eftersom personen ikke længere opfylder de betingelser, som er knyttet til disse rettigheder, indebærer tabet af denne status imidlertid ikke, at direktiv 2004/38 ikke længere finder anvendelse, når værtsmedlemsstaten af denne grund træffer afgørelse om udsendelse af denne tredjelandsstatsborger. Artikel 15 i direktiv 2004/38 (
5
), der indgår i direktivets kapitel III med overskriften »Ret til ophold«, fastsætter nemlig den ordning, som finder anvendelse, når en midlertidig opholdsret i henhold til dette direktiv ophører, navnlig når en unionsborger eller dennes familiemedlem, som tidligere har haft en ret til ophold i indtil tre måneder eller i mere end tre måneder, ikke længere opfylder betingelserne for den pågældende opholdsret og derfor i princippet kan udsendes af værtsmedlemsstaten.
Domstolen bemærkede desuden, at artikel 15 i direktiv 2004/38 kun henviser til, at visse bestemmelser i direktivets kapitel VI vedrørende navnlig meddelelse af afgørelser og adgang til domstolsprøvelse (
6
) finder tilsvarende anvendelse. Derimod skal andre bestemmelser i dette kapitel (
7
) ikke anvendes i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse i henhold til direktivets artikel 15. Disse andre bestemmelser finder nemlig kun anvendelse, hvis den berørte person aktuelt har en ret til ophold i værtsmedlemsstaten i henhold til dette direktiv, som enten er midlertidig eller tidsubegrænset.
Endelig tilføjede Domstolen, at i overensstemmelse med artikel 15, stk. 3, i direktiv 2004/38 må den udsendelsesafgørelse, som kunne træffes i hovedsagen, under ingen omstændigheder ledsages af et indrejseforbud (
8
).
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35).
(
2
) – Nemlig procedurerne i artikel 30 og 31.
(
3
) – Nemlig de relevante garantier i artikel 30 og 31.
(
4
) – Artikel 3, stk. 1.
(
5
) – Artikel 15.
(
6
) – Artikel 30 og 31.
(
7
) – Artikel 27 og 28.
(
8
) – Artikel 15, stk. 3.