62014TJ0639(01)_RES
Sag T-639/14 RENV II
Dimosia Epicherisi Ilektrismou AE (DEI)modEuropa-Kommissionen
Rettens dom (Sjette Udvidede Afdeling) af 12. november 2025
»Statsstøtte – pris for levering af elektricitet – indgåelse af voldgiftsaftale med henblik på at fastsætte prisen – afgørelse om at henlægge klagen – afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger støtte – ret til at blive hørt – fordel – kriteriet om private investorer – kompliceret økonomisk overvejelse«
Annullationssøgsmål – indbringelse af sagen for Retten – Domstolen ophæver Rettens dom og hjemviser sagen – Rettens vurdering af alle de fremsatte annullationsanbringender – undtagelse – retsspørgsmål, der er endeligt afgjort af Domstolen
(Rettens procesreglement, art. 191)
(jf. præmis 36-41)
Statsstøtte – begreb – vurdering på grundlag af kriteriet om den private investor – pristvist mellem en statsejet elleverandør og dennes største kunde – elleverandørens beslutning om at overdrage tvistbilæggelsen til en voldgiftsret – undersøgelse af, om den største kunde er blevet indrømmet en fordel ved denne beslutning – spørgsmålet om, hvorvidt kriteriet om den private investor kan anvendes – elleverandøren kan ikke foregribe den pris for levering af elektricitet, som fastsættes ved voldgiftskendelsen – ikke relevant
(Art. 107, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 46, 51-54 og 67-85)
Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – indledende fase og kontradiktorisk fase – Kommissionens forpligtelse til at indlede en kontradiktorisk procedure i tilfælde af alvorlige vanskeligheder – pristvist mellem en statsejet elleverandør og dennes største kunde – elleverandørens beslutning om at overdrage tvistbilæggelsen til en voldgiftsret – undersøgelse af, om den største kunde er blevet indrømmet en fordel ved denne beslutning – vurdering på grundlag af kriteriet om den private investor – kommissionsafgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte, uden at den formelle undersøgelsesprocedure indledes – ingen alvorlige vanskeligheder, der forpligter Kommissionen til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure
(Art. 108 TEUF)
(jf. præmis 102-111, 148, 154, 161, 166, 170 og 174-200)
Institutionernes retsakter – tilbagekaldelse – ulovlige akter – Kommissionens afgørelse om at henlægge en klage, hvorved det tilsigtes at få fastslået en tilsidesættelse af EUF-traktatens bestemmelser om statsstøtte – vedtagelse af en ny afgørelse, som ophæver og erstatter afgørelsen om henlæggelse – afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte – afgørelse vedtaget efter den indledende undersøgelsesprocedure – Kommissionens pligt til at begynde forfra på denne procedure – foreligger ikke
(Art. 108 TEUF)
(jf. præmis 223-226)
Statsstøtte – administrativ procedure – de berørte personers ret til at blive hørt – grænser
(Art. 108 TEUF; Rådets forordning 2015/1589, art. 24. stk. 2)
(jf. præmis 227-233)
Institutionernes retsakter – tilbagekaldelse – ulovlige akter – Kommissionens afgørelse om at henlægge en klage, hvormed det tilsigtes, at få fastslået en tilsidesættelse af EUF-traktatens bestemmelser om statsstøtte – vedtagelse af en ny afgørelse, som ophæver og erstatter afgørelsen om henlæggelse – lovlighed – betingelser
(Art. 108 TEUF)
(jf. præmis 252-259)
Resumé
Retten, sat i en udvidet afdeling, tiltrådte Europa-Kommissionens afgørelse om, at et statsligt græsk selskabs anvendelse af voldgift til at løse en kommerciel tvist mellem dette selskab og en anden virksomhed ikke indebar tildeling af statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Herved gav Retten præciseringer om anvendelsen af princippet om den private aktør i en markedsøkonomi med henblik på at afgøre, om det statslige græske selskab havde indrømmet den berørte virksomhed en økonomisk fordel ved at beslutte at overdrage løsningen af deres tvist til en voldgiftsret.
Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI), som er en producent og leverandør af elektricitet kontrolleret af den græske stat, og dette selskabs største kunde, Metlen Energy & Metals AE (herefter »Metlen«), havde en tvist om den pris for levering af elektricitet, som DEI fakturerede over for Metlen.
I 2011 indgik DEI og Metlen en voldgiftsaftale, hvorved de frivilligt besluttede at overdrage løsningen af deres tvist til den faste voldgift under Rythmistiki Archi Energeias (RAE, energitilsynsmyndighed, Grækenland). Løsningen af tvisten blev således overdraget til en voldgiftsret, der var oprettet i henhold til voldgiftsaftalen og reglerne for RAE’s faste voldgiftsret.
Ifølge denne voldgiftsaftale bestod voldgiftsrettens opgave i på grundlag af de forhandlinger, der havde fundet sted mellem DEI og Metlen, at fastsætte en pris for levering af elektricitet, der svarede til Metlens særlige karakteristika, og som mindst dækkede DEI’s omkostninger. Voldgiftsretten skulle endvidere tage hensyn til de retlige rammer, som parterne i aftalen havde præciseret, herunder RAE’s afgørelse om grundlæggende principper for fastsættelse af priser for højspændingskunder.
I mellemtiden fortsatte Metlen med ikke at betale DEI’s månedlige fakturaer helt, idet parterne fortsat var uenige om den pris, der skulle anvendes. DEI truede således Metlen med at ophøre med at levere elektricitet til dette selskab, hvis det ikke betalte de omtvistede fakturaer, hvilket foranledigede Metlen til at indgive en klage til RAE med anmodning om vedtagelse af foreløbige forholdsregler.
Efter denne klage fastsatte RAE ved afgørelse af 9. maj 2012 foreløbigt en pris for levering af elektricitet, som fandt anvendelse på Metlen.
Den 15. juni 2012 indgav DEI en klage over denne afgørelse til Kommissionen (herefter »2012-klagen«), hvori dette selskab anførte, at den foreløbige pris, som RAE havde fastsat, forpligtede selskabet til at levere elektricitet til Metlen til en lavere pris end omkostningerne og udgjorde ulovlig statsstøtte.
Ved afgørelse af 31. oktober 2013 fastsatte voldgiftsretten den elpris, der gjaldt for Metlen for perioden fra den 1. juli 2010 til den 31. december 2013 (herefter »voldgiftskendelsen«).
Den 23. december 2013 indgav DEI en anden klage til Kommissionen over tilsidesættelse af statsstøttereglerne, for så vidt som prisen fastsat ved voldgiftskendelsen var lavere end den, som RAE foreløbigt havde fastsat.
Ved skrivelse af 12. juni 2014 underrettede Kommissionen DEI om henlæggelsen af denne klage (herefter »den omtvistede skrivelse«). DEI anlagde derfor søgsmål ved Retten med påstand om annullation af den omtvistede skrivelse, som blev registreret under sagsnummer T-639/14.
Under denne sag afviste Kommissionen DEI’s klager ved afgørelse af 25. marts 2015 (herefter »den første omtvistede afgørelse«) (
1
), idet den fastslog, at 2012-klagen var blevet uden genstand, og at Metlen ikke var blevet indrømmet en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, eftersom DEI’s beslutning om at indbringe tvisten for voldgift var i overensstemmelse med princippet om den private investor.
DEI anlagde følgelig søgsmål ved Retten med påstand om annullation af denne første omtvistede afgørelse, hvilket søgsmål blev registreret under sagsnummer T-352/15.
Ved kendelse af 9. februar 2016 (
2
) fastslog Retten, at det ikke længere var fornødent at træffe afgørelse vedrørende søgsmålet i sag T-639/14. Efter at være blevet forelagt en appel ophævede Domstolen imidlertid denne kendelse ved dom af 31. maj 2017 (
3
) og hjemviste sagen til Retten, hvor sagen blev registreret under sagsnummer T-639/14 RENV.
Den 14. august 2017 vedtog Kommissionen en anden afgørelse, som ophævede og erstattede den første omtvistede afgørelse (herefter »den anden omtvistede afgørelse«) (
4
). Baseret på grunde, som var identiske med dem, der var blevet anført i den første omtvistede afgørelse, bekræftede denne anden omtvistede afgørelse, at 2012-klagen var blevet uden genstand, for så vidt som prisen fastsat ved voldgiftskendelsen med tilbagevirkende kraft havde erstattet den foreløbige pris, som var blevet fastsat ved RAE’s afgørelse af 9. maj 2012, og at voldgiftskendelsen ikke indebar tildeling af statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
DEI anlagde således ligeledes søgsmål ved Retten med påstand om annullation af den anden omtvistede afgørelse, hvilket søgsmål blev registreret under sagsnummer T-740/17.
Ved dom af 22. september 2021 (
5
) annullerede Retten den omtvistede skrivelse samt den første og den anden omtvistede afgørelse, idet den fastslog, at voldgiftskendelsen kunne indrømme Metlen en ulovlig fordel, der kunne tilregnes den græske stat, og herved muliggøre eller opretholde tildelingen af en ulovlig støtte.
I forbindelse med en appel iværksat til prøvelse af denne dom fastslog Domstolen, at Retten havde begået en retlig fejl ved at fastslå, at voldgiftskendelsen var en statslig foranstaltning, der kunne udgøre statsstøtte (
6
).
Ifølge Domstolen var det med rette, at Kommissionen for det første havde fundet, at den eneste statslige foranstaltning, der under omstændighederne i den foreliggende sag kunne udgøre statsstøtte, var DEI’s beslutning om at indgå voldgiftsaftalen med Metlen, og for det andet, at det for at afgøre, om denne beslutning havde givet Metlen en fordel, skulle undersøges, om en privat aktør under normale markedsvilkår ville have truffet nævnte beslutning på de samme vilkår.
Domstolen ophævede dermed den appellerede dom og hjemviste sagerne til Retten med henblik på, at denne traf afgørelse om de anbringender og argumenter, der var blevet gjort gældende for den, og som Domstolen ikke havde truffet afgørelse om.
Rettens bemærkninger
Til støtte for annullationssøgsmålet til prøvelse af den anden omtvistede afgørelse anfægtede DEI både anvendeligheden og, subsidiært, den konkrete anvendelse af kriteriet om den private investor, som var blevet benyttet i denne afgørelse med henblik på at undersøge, om Metlen var blevet indrømmet en fordel.
Retten bemærkede indledningsvis, at begrebet »støtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF ikke kan omfatte en foranstaltning, der er indført til fordel for en virksomhed ved hjælp af statslige midler, når denne virksomhed kunne have opnået den samme fordel på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår. Selv om bedømmelsen af de vilkår, hvorunder en sådan fordel indrømmes, principielt skal foretages under anvendelse af princippet om den private aktør i en markedsøkonomi, skal det kriterium, som konkret skal anvendes i en given sag, fastlægges på grundlag af bl.a. arten af den af den pågældende offentlige enhed påtænkte handling. Blandt de konkrete kriterier, der kan finde anvendelse i denne sammenhæng, findes kriteriet om den private investor.
Efter denne bemærkning forkastede Retten indledningsvis DEI’s forskellige argumenter til anfægtelse af anvendeligheden af kriteriet om den private investor i det foreliggende tilfælde.
Hvad nærmere bestemt angår DEI’s argument om, at dette selskabs beslutning om at acceptere voldgift ikke kunne undersøges i lyset af kriteriet om den private investor, eftersom denne beslutning ikke udgjorde økonomisk virksomhed, bemærkede Retten, at ifølge retspraksis styres den adfærd, som en privat investor i en markedsøkonomi udviser, principielt af udsigterne til rentabilitet. Ved at forelægge RAE’s voldgiftsret tvisten søgte DEI en vis rentabilitet som omhandlet i denne retspraksis, eftersom dette proceduremæssige valg ifølge selskabets egne forklaringer gav det mulighed for at inddrive i hvert fald en del af de beløb, som Metlen skyldte, og på kortest mulig tid.
Eftersom DEI’s beslutning om at benytte voldgift skulle undersøges i lyset af kriteriet om den private investor, forkastede Retten med støtte i dommen i appelsagen ligeledes DEI’s argument om, at sammenligningen af dette selskabs adfærd med en hypotetisk privat aktørs adfærd skulle ske i forhold til den pris, der var fastsat ved voldgiftskendelsen. Den omstændighed, at DEI ikke kunne foregribe den pris, der ville blive fastsat ved voldgiftskendelsen, var heller ikke tilstrækkelig til at udelukke anvendeligheden af kriteriet om den private investor i det foreliggende tilfælde.
Med hensyn til anvendelsen af kriteriet om den private investor på de faktiske omstændigheder i denne sag undersøgte Retten herefter de argumenter, som DEI havde fremført for at godtgøre, at Kommissionen ved anvendelsen af dette kriterium i den anden omtvistede afgørelse støttede sig på en åbenbart urigtig vurdering af dels de faktiske omstændigheder, dels de passende rammer og de oplysninger, der skal vurderes i lyset af nævnte kriterium.
Med henblik på undersøgelsen af disse argumenter bemærkede Retten indledningsvis, at Kommissionen vedtog den anden omtvistede afgørelse efter en foreløbig undersøgelse som omhandlet i artikel 108, stk. 3, TEUF. I overensstemmelse med formålet med denne bestemmelse og med den pligt til god forvaltningsskik, der påhviler Kommissionen, skulle denne institution således iværksætte de nødvendige foranstaltninger og undersøgelser for at afklare eventuelle vanskeligheder, hvorved enhver tvivl med hensyn til bedømmelsen af, om den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked, blev fjernet. Såfremt den foreløbige undersøgelse ikke gjorde det muligt at overvinde alle vanskelighederne ved bedømmelsen af, om den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked, var Kommissionen forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF uden at have nogen skønsbeføjelse i denne henseende.
I lyset af denne præcisering undersøgte Retten, om DEI’s argumenter gjorde det muligt at identificere tvivl om, hvorvidt dette selskabs beslutning om at indgå voldgiftsaftalen var forenelig med statsstøttereglerne, som burde have foranlediget Kommissionen til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.
I denne henseende fastslog Retten, at DEI ikke havde fremlagt indicier, som kunne rejse tvivl om Kommissionens vurdering af de faktiske omstændigheder, der lå til grund for tvisten, og af de betingelser, hvorunder dette selskab indbragte sagen for voldgiftsretten, som disse fremgik af den anden omtvistede afgørelse.
Retten forkastede desuden DEI’s argument om, at Kommissionen skulle have næret alvorlig tvivl med hensyn til den sammenhæng, hvori dette selskab traf beslutningen om at indgå voldgiftsaftalen, herunder Metlens situation og det pågældende marked.
For det første fastslog Retten, at DEI’s valg om at indbringe tvisten for voldgift var i overensstemmelse med kriteriet om den »rentabilitet«, som en hypotetisk oplyst privat investor, som befandt sig i DEI’s situation, og som handlede under normale markedsvilkår, ville have søgt, eftersom dette valg ifølge DEI’s egne forklaringer gjorde det muligt at opnå betaling af de beløb, som Metlen skyldte dette selskab, hurtigst muligt.
For det andet bemærkede Retten, at Kommissionen i overensstemmelse med de af Domstolen fastsatte betingelser i dommen i appelsagen undersøgte de omstændigheder, hvorunder DEI havde truffet beslutningen om at anvende voldgift, og kontrollerede, om en privat aktør ville have truffet denne beslutning på de samme betingelser. I sidstnævnte henseende havde DEI i øvrigt ikke fremlagt beviser, der antydede, at Kommissionen skulle have næret tvivl om, hvorvidt en normalt forsigtig og påpasselig privat aktør, som befandt sig i samme situation som dette selskab, ville have anvendt voldgift.
Retten fremhævede, at undersøgelsen af kriteriet om den private investor ikke indebærer, at denne institution skulle bevise, at en privat aktør ville have truffet præcist den samme beslutning som DEI, men at sidstnævntes beslutning var rimelig i en markedsøkonomi, henset til de omstændigheder, hvorunder den blev truffet.
Henset til det ovenstående fastslog Retten, at DEI ikke havde påvist, at Kommissionen burde have næret tvivl ved anvendelsen af kriteriet om den private investor på omstændighederne i den foreliggende sag, hvilke omstændigheder forpligtede denne institution til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Retten forkastede dermed DEI’s argumenter til anfægtelse af Kommissionens anvendelse af nævnte kriterium i den anden omtvistede afgørelse.
Retten fastslog, at Kommissionen på tidspunktet for vedtagelsen af den anden omtvistede afgørelse lovligt kunne tage hensyn til, at 2012-klagen havde mistet sin genstand efter voldgiftskendelsen, og forkastede endvidere klagepunkterne om Kommissionens afgørelse om ikke at tage 2012-klagen til følge.
Endelig forkastede Retten DEI’s anbringende til anfægtelse af lovligheden af, at den omtvistede skrivelse og den første omtvistede afgørelse blev erstattet af den anden omtvistede afgørelse, for så vidt som Kommissionen med sidstnævnte afgørelse ikke blot havde tilbagekaldt den omtvistede skrivelse og den første omtvistede afgørelse, men også præciseret den ulovlighed, hvormed de retsakter, den ønskede at rette, var behæftet, i overensstemmelse med kravene fastlagt af Domstolen i dommen i sagen DEI mod Kommissionen (C-228/16 P).
I lyset af disse betragtninger frifandt Retten Kommissionen i sag 740/17 RENV og fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse i sagerne T-639/14 RENV II og T-352/15 RENV.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2015) 1942 final af 25.3.2015 (sag SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) – Grækenland – om angivelig statsstøtte ydet til Alouminion SA i form af el-tariffer, der er lavere end omkostningerne efter en voldgiftskendelse) (EUT 2015, C 219, s. 2).
(
2
) – Kendelse af 9.2.2016, DEI mod Kommissionen (T-639/14, EU:T:2016:77).
(
3
) – Dom af 31.5.2017, DEI mod Kommissionen (C-228/16 P, EU:C:2017:409).
(
4
) – Kommissionens afgørelse C(2017) 5622 final af 14.8.2017 (sag SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) – Grækenland – angivelig statsstøtte ydet til Alouminion SA i form af el-tariffer, der er lavere end omkostningerne, efter en voldgiftskendelse) (EUT 2017, C 291, s. 2).
(
5
) – Dom af 22.9.2021, DEI mod Kommissionen (T-639/14 RENV, T-352/15 og T-740/17, EU:T:2021:604).
(
6
) – Dom af 22.2.2024, Mytilinaios mod DEI og Kommissionen (C-701/21 P og C-739/21 P, EU:C:2024:146) (herefter »dommen i appelsagen«).