61976C0026
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 9. JUNI 1977 (
1
)
Høje Ret.
Genstanden for den sag, som jeg skal tage stilling til i dag, er en beslutning, som Kommissionen har udstedt efter EØF-traktatens artikel 85. Beslutningen vedrører et salgssystem, som Schwarzwälder Apparate-Bau-Anstalt August Schwer Söhne GmbH (SABA), der i Forbundsrepublikken Tyskland fortrinsvis fremstiller radio- og fjernsynsmodtagere samt båndoptagere, har oprettet med henblik på afsætning af sine artikler.
Dette system består af en række aftaler, som gælder eller skal gælde for hvert salgsområde.
I Forbundsrepublikken Tyskland og i Vestberlin sker salget gennem specialgrossister og specialdetailhandlere. For deres vedkommende er det salgsbetingelserne for hjemmemarkedet, som har betydning, for grossisterne desuden formularen »EWG-Verpflichtungsschein SABA-Großhändler«, standardsamarbejdsaftalen, og for detailhandlernes vedkommende desuden »EWG-Verpflichtungsschein SABA-Facheinzelhändler« og formularen »Verpflichtungsschein Vertriebsbindung SABA-Facheinzelhändler«.
I andre EØF-stater sker salget gennem eneforhandlere. For disse er standardeneforhandlingsaftalen vigtig.
Vedrørende indholdet af disse aftaler henviser jeg til Kommissionens beslutning. Herudover skal jeg — for så vidt som det har betydning i den foreliggende sag — kun gøre følgende bemærkninger:
I forgrunden står den salgsbinding, som gælder for grossister eneforhandlere og specialdetailhandlere. Denne salgsbinding betyder, at de nævnte grossister, eneforhandlere og specialdetailhandlere ved videreforhandling i fællesmarkedet kun må levere til SABA-forhandlere.
Som SABA-grossist anerkendes den, som driver en specialforretning, vil deltage i opbygningen og konsolideringen af SABA-salgsnettet, vil deltage i SABA-servicesystemet og underskriver en samarbejdsaftale med SABA. Hovedindholdet af denne aftale er, at grossisten forpligter sig til at opnå en rimelig omsætning ved salg af SABA-artikler og til at indgå leveringsaftaler med SABA for et halvt kalenderår forud; den sidstnævnte forpligtelse er blevet ændret under sagen — jeg skal senere komme tilbage hertil — således, at der nu kun forud skal sluttes specielle leveringsaftaler for fire måneder og at der i hvert års sidste kvartal skal sluttes en aftale om årsomsætningen for det følgende år. Desuden er det forbudt tyske grossister i Forbundsrepublikken Tyskland og i Vestberlin at sælge til endelige brugere. Undtaget er kun levering til erhvervsvirksomheder, for hvilken der gælder visse krav, som også er blevet ændret under sagen.
Som SABA-detailhandler anerkendes den, som driver en specialforretning og som råder over et salgslokale, der er egnet til reklame for og demonstration af SABA-artikler samt har et uddannet personale. SABA-specialdetailhandlerne er forpligtet til at føre et så fuldstændigt SABA-sortiment som muligt samt til at opnå en rimelig omsætning ved salg af SABA-artikler, til at opretholde et lager af SABA-artikler, der svarer til omsætningen, samt til at udstille SABA-artikler på repræsentativ måde og til at yde kundeservice og udføre garantiydelser.
Firmaet SABA har i årene 1962-1974 foretaget de anmeldelser til Kommissionen, som er foreskrevet i forordning nr. 17 (EFT 1959-1962, s. 81) med henblik på en fritagelse af salgssystemet i henhold til EØF-traktatens artikel 85, stk. 3. Under den administrative procedure blev de oprindelige aftalebestemmelser delvis ændret.
Sagsøger i denne sag greb også ind i denne procedure i november 1973 med en begæring efter artikel 3 i forordning nr. 17. Sagsøger rettede indvendinger mod salgssystemet under henvisning til, at selvbetjeningsengroshandelen — som også sagsøger driver — udelukkedes. Sagsøgers begæring medførte, at forbudet for tyske grossister mod springende levering (levering til endelige forbrugere) blev ændret således, at det ikke omfattede leveringer til endelige erhvervsdrivende forbrugere.
Ved sin afsluttende bedømmelse af salgssystemet nåede Kommissionen frem til, at visse dele heri ikke omfattedes af EØF-traktatens artikel 85, stk. 1. Dette gjaldt med hensyn til salgsbetingelserne for hjemmemarkedet, kravet om de faglige kvalifikationer, som SABA-forhandlerne måtte opfylde, forpligtelsen til at deltage i opbygningen af salgsnettet og servicesystemet samt forbudet for tyske grossister mod i Forbundsrepublikken Tyskland og i Vestberlin at sælge til endelige private brugere.
Andre bestemmelser i salgsaftalen fandtes at falde ind under artikel 85, stk. 1, dvs. de begrænsede konkurrencen og påvirkede handelen mellem medlemsstater. Dette gjaldt med hensyn til den samarbejdsaftale, som SABA sluttede med grossisterne og med hensyn til detailhandlerens forpligtelse til at føre et så bredt SABA-sortiment som muligt, til at opnå en passende omsætning ved salg af SABA-artikler og til at føre et lager, som svarede til omsætningen. Omfattet af artikel 85, stk. 1, er efter Kommissionens mening endvidere bestemmelser, hvorefter SABA ikke leverer til forhandlere, uden for salgssystemet og hvorefter SABA-forhandleren ikke må levere til forhandlere, som ikke er autoriserede SABA-forhandlere.
For så vidt artikel 85, stk. 1, fandt anvendelse måtte der dog efter Kommissionens opfattelse ske fritagelse efter artikel 85, stk. 3. Kommissionen begrundede dette med, at der var tale om forbedringer i den i artikel 85, stk. 3, anførte forstand, som kom forbrugerne til gode, at den ikke kunne finde nogen begrænsninger, der ikke var nødvendige for at frembringe de nævnte fordele, og at salgssystemet efter Kommissionens mening ikke gav mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende varer.
Den beslutning, som Kommissionen endelig vedtog den 15. december 1975, var i overensstemmelse hermed. Beslutningen indeholder i artikel 1 en negativattest for salgsbetingelserne på hjemmemarkedet. I artikel 2 bestemmes, at artikel 85, stk. 1, i henhold til artikel 85, stk. 3, ikke skal finde anvendelse på EWG-Verpflichtungsschein SABA-Großhändler (udgaven fra 1. 7. 1974), standard-eneforhandlingsaftalen (den ændrede udgave fra 1966/67), Verpflichtungsschein Vertriebsbindung SABA-Großhändler (udgaven fra 1. 7. 1974), standard-samarbejdsaftalen (udgaven fra 2. 1. 1974), EWG-Verpflichtungsschein SABA-Facheinzelhändler (udgaven fra 1. 7. 1974) og Verpflichtungsschein Vertriebsbindung SABA-Facheinzelhändler (udgaven fra 1. 7. 1974). Desuden bestemmes det i beslutningen, at SABA hvert år skal forelægge Kommissionen en beretning om bestemte forhold og at beslutningen gælder til den 21. juli 1980.
Klageren Metro-SB-Großmärkte GmbH & Co. KG blev også underrettet om udfaldet af Kommissionens behandling af sagen. Dette skete ved skrivelse af 14. januar 1976, som var vedlagt Kommissionens beslutning.
Firmaet Metro ville ikke stille sig tilfreds med dette resultat. Metro var overbevist om, at Kommissionen ikke havde anvendt EØF-traktatens artikel 85 korrekt og anlagde den 10. marts 1976 sag ved Domstolen. Metro nedlagde påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 15. december 1975 og afvisningen af sagsøgers klage, meddelt sagsøger i skrivelse af 14. januar 1976.
Inden jeg kommer ind på disse krav, skal jeg desuden oplyse, at selskabet SABA er indtrådt i sagen som intervenient til støtte for Kommissionen, og at foreningen af selvbetjeningsgrossister er indtrådt til støtte for sagsøger.
I — Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling
Jeg må først i min behandling af denne sag gøre nogle bemærkninger vedrørende formaliteten.
Intervenienten SABA har anført, at sagen bør afvises. SABA mener, at sagsøger ikke er individuelt berørt af den trufne beslutning. Metro er nemlig berørt på samme måde som alle de erhvervsdrivende, der ønsker at sælge SABA-artikler, men som ikke ville opfylde salgssystemets betingelser. Men dette er tilfældet for tusinder af erhvervsdrivende i fællesmarkedet, og efter Domstolens retspraksis er der altså alene tale om en abstrakt beskrevet gruppe.
Også Kommissionen har rejst formalitetsindsigelser, dog kun vedrørende den del af påstanden, som vedrører afvisningen af sagsøgers klage ved skrivelsen af 14. januar 1976. Kommissionen har herved anført, at sagsøgers klage er behandlet i fritagelsesbeslutningen og er delvis imødekommet. Den afgørende retsstilling beror på beslutningen selv; skrivelsen af 14. januar 1976 tjener alene til forklaring af beslutningen, men har ingen selvstændig retlig betydning.
1.
Jeg vil først behandle den sidstnævnte indvending, fordi den forekommer mig mest indlysende. Den er — for at sige det straks — berettiget.
Som allerede anført blev der taget hensyn til de af Metro indbragte klager i den administrative procedure vedrørende salgsbindingen, og dette medførte en vis ændring af systemet. For så vidt som der ikke blev taget hensyn til sagsøgers klager, må de anses for at være blevet stiltiende afvist gennem fritagelsesbeslutningen. Det er altså denne beslutning, der i forhold til sagsøger indeholder de afgørende retsvirkninger. Skrivelsen af 14. januar 1976 indeholder derimod hovedsagelig kun en forklaring på beslutningen og en begrundelse for, hvorfor videregående klager fra sagsøger ikke kan anses som begrundede. Den retstilstand, som fritagelsesbeslutningen skabte, blev herefter ikke længere påvirket af den nævnte skrivelse.
Dette andet led i påstanden, som i øvrigt kun er fremsat for en sikkerheds skyld, fordi sagsøger vel ikke var helt klar over den retlige vurdering, kan derfor ikke tages under påkendelse når henses til den retlige karakter af den akt, som det retter sig imod.
2.
Med hensyn til SABA's indvending rejser den det spørgsmål, om sagsøger som en tredjemand, der ikke omfattes af salgssystemet og heller ikke, som det fremgår af beslutningens indhold, er beslutningens adressat, men tværtimod kun har fået oplysning herom, opfylder betingelserne efter EØF-traktatens artikel 173 for at anlægge sag mod fritagelsesbeslutningen, altså om sagsøger er individuelt og umiddelbart berørt af beslutningen.
a)
Vedrørende kravet om at være »umiddelbart berørt«, som egentlig ikke har været inddraget i debatten, er der kun lidt at sige.
Ganske vist er der kun tale om fritagelse af et salgssystem, altså en tilladelse i form af en bemyndigelse til at praktisere dette system. Men der hersker ikke den ringeste tvivl om, at SABA's system faktisk anvendes. Dette er bevist under sagen, idet det anførtes, at SABA har forlangt at ikke autoriserede forhandlere skal underskrive erklæringer om ikke at sælge SABA-artikler og har truet med retsforfølgning, ja endog har indledt en sådan. Efter min mening er dette tilstrækkeligt til at antage, at fritagelsesbeslutningen har en umiddelbar virkning — i materiel forstand på sagsøgers retsstilling, således at sagsøger altså er umiddelbart berørt.
b)
Spørgsmålet om, hvorvidt det også kan antages, at sagsøger er individuelt berørt, er vanskeligere.
For så vidt kan man komme i tvivl, hvis man betragter retspraksis i lignende sager inden for EØF's område; da retsbeskyttelsessystemet i EKSF-traktaten er anderledes — her tales der ikke om individuelt berørthed — kan den herunder hørende EKSF-retspraksis ikke komme i betragtning. Faktisk må det erkendes, at fritagelsen indebærer, at enhver, som i kraft af sin erhvervsvirksomhed kan sælge SABA-artikler, men som ikke opfylder betingelserne i systemet, udelukkes herfra. Det er derfor nærliggende for sådanne personer, som ikke er deltagere i systemet at antage, at der efter Domstolens retspraksis alene er tale om en gruppe, som kun kan beskrives abstrakt, og at det ikke er muligt konkret at bestemme dem, som hører hertil.
Jeg er imidlertid som Kommissionen i tvivl om, hvorvidt dette argument er afgørende og nødvendigvis må medføre, at sagen afvises.
Først skal det indrømmes, at der utvivlsomt består en forskel mellem faktum i de sager, som den nævnte retspraksis omfatter, og i den foreliggende sag: Den førstnævnte retspraksis omfatter udelukkende retsakter, som var rettet til medlemsstaterne, og som sigtede på udstedelsen af nationale, generelle retsakter, medens denne sag vedrører godkendelse af et privatretligt salgssystem. Gyldighedstrinnet af de retsakter, som omhandles i denne retspraksis, er altså et ganske andet, end der må antages i denne sag, og dette kunne begrunde, at der anlagdes forskellige kriterier med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt sagen kan realitetspåkendes. Man kunne i denne sag anse det som tilstrækkeligt, at den anfægtede beslutning indeholder tydelige individuelle træk, for så vidt som den godkender et salgssystems kriterier, som er genstand for individuelle aftaler eller som udelukker sådanne aftaler.
Endvidere må det heller ikke overses, at EØF-traktatens artikel 85 skal beskytte konkurrencen i forhold til tredjemænd, som ikke er deltagere i en aftale. Hvis man ikke indrømmer dem en ret til sagsanlæg, udelukkes i praksis en domstolskontrol med sådanne tilfælde, idet deltagerne i aftalerne i tilfælde af en fritagelse normalt ikke indbringer nogen klage. Det er her heller ikke tilstrækkeligt, i hvert fald ikke med samme berettigelse som i sager, som vedrører nationale gennemførelsesbestemmelser, at henvise til proceduren efter artikel 177 og de herunder hørende muligheder for domstolskontrol. Inden for konkurrenceretten er der nemlig ikke i samme grad grundlag for nationale søgsmål, når der er tale om et tilfælde som dette, og på konkurrenceområdet må det tidsforløb, som skyldes omvejen med forelæggelse for Domstolen efter artikel 177 i nationale søgsmål, forekomme særlig betænkeligt.
Jeg mener derfor, at det i konkurrencesager som den foreliggende er rimeligt at se bort fra betænkeligheder, som man sikkert kan have med hensyn til sagens antagelse til realitetsbehandling, og med den i retspraksis allerede gentagne gange anførte grundsætning, at artikel 173 ikke skal fortolkes restriktivt in mente, anerkende en søgsmålsret for enhver, som i kraft af sin erhvervsvirksomhed ville kunne sælge de pågældende SABA-artikler, men som udelukkes herfra på grund af det godkendte system. Dette gælder ganske klart for sagsøger, som åbenbart har en særlig afdeling for underholdningselektronik.
Vil man ikke gå så vidt, kunne man imidlertid af hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøger er individuelt berørt, tage i betragtning, at sagsøger har indbragt en klage til Kommissionen over salgsystemet efter artikel 3 i forordning nr. 17, der som bekendt kræver en berettiget interesse, og at sagsøger har deltaget i proceduren med en skriftlig og mundtlig udtalelse og særskilt fik besked om fritagelsesbeslutningen, hvilket kan anses som en underretning af begrundelserne for, at en begæring ikke er blevet taget til følge, jf. artikel 6 i forordning nr. 99/63 (EFT 1963-1964, s. 42). Også selv om den nævnte artikel 3 — som SABA har henvist til — kun tillader begæringer, når der er tale om overtrædelse af konkurrencebestemmelser, og altså ikke når der er tale om fritagelser eller udstedelse af negativattester, så er der i kraft af sagsøgers fremsættelse af begæringen, idet proceduren til konstatering af en overtrædelse og til meddelelse af fritagelse dannede en enhed, skabt en så snæver sammenhæng med retssagen, at man kan sige, at sagsøger, om end på en særlig måde — individuelt — også er berørt af beslutningen, som er afslutningen på hele proceduren.
Jeg mener derfor, at man ikke skal give SABA medhold i dets formalitetsindsigelse, og at der følgelig intet er i vejen for at tage stilling til sagsøgers realitetspåstand.
II — Vedrørende realiteten
Kommissionens bedømmelse af SABA-salgssystemet kritiseres på flere punkter af sagsøger. Først har sagsøger gjort gældende — jeg ser her bort fra detaljer — at SABA indtager en dominerende stilling på markedet, hvilket åbenbart skal medføre, at beslutningen ikke alene skulle være bedømt efter EØF-traktatens artikel 85, men at også artikel 86 burde være draget ind i bedømmelsen. Endvidere rejses der indvendinger mod, at det er forbudt grosserere at levere direkte til institutionelle storaftagere som kirker, skoler osv., og at de kun under meget restriktive betingelser kan levere til endelige erhvervsdrivende købere. Endvidere kritiseres grosserernes samarbejdsforpligtelse, som er uacceptabel for selvbetjeningsengroshandelen, samt den omstændighed, at samhandelen — i kraft af den i systemet indeholdte forpligtelse til at opnå en bestemt omsætning og til at udstille på repræsentativ måde — udelukkes. Desuden mener sagsøger ikke, at systemet medfører en bedre fordeling; systemet er i virkeligheden en ulempe for forbrugeren og udelukker navnlig priskonkurrence, som forbrugeren frem for alt er interesseret i. Endelig mener sagsøger, at fritagelsesperioden under alle omstændigheder er for lang.
1.
Inden jeg behandler disse punkter hver for sig, vil jeg komme ind på to bemærkninger, som Kommissionen efter min mening med rette har fremsat.
Først må man ikke glemme, at bedømmelsen af et system som det foreliggende indebærer vanskelige økonomiske vurderinger. Navnlig spørgsmålet om, hvorvidt en med systemet forbundet konkurrencebegrænsning opvejes af bestemte fordele, kræver komplicerede afvejninger. Dette medfører nødvendigvis, at Kommissionen med hensyn hertil har en vis skønsfrihed, og det indebærer samtidig, at domstolskontrollen begrænses tilsvarende. Dette understreges allerede i retspraksis til konkurrenceretten inden for EKSF-traktaten (salgsforeningerne for Ruhr-kul »Präsident« mil. mod Den høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab, Sml. 1954-1964, s. 197). Det samme synspunkt anlagde De på EØF-traktatens konkurrenceret i Deres dom i de forenede sager 56 og 58/64 (Consten GmbH og Grundig-Verkaufs-GmbH mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Sml. 1965-1968, s. 245). Herefter kan Domstolen ikke efterprøve alle detaljer i vurderingerne; Domstolens opgave er hovedsageligt at afgøre, om Kommissionens afgørelse alt i alt er forsvarlig, eller om der kan rettes væsentlige indvendinger imod den.
Dernæst må det heller ikke overses, at Kommissionens beslutning afhænger af den vurdering, som måtte anlægges ved dens udstedelse samt på den bedømmelse af den videre udvikling, som kunne foretages på grundlag af de på samme tidspunkt kendte forhold. Forhold, som nu altså et halvt år senere kan konstateres, må derfor inddrages i bedømmelsen med forsigtighed. Dette gælder navnlig for vurderingen af konkurrencen på prisen, således som den har udviklet sig efter systemets oprettelse og også for den omstændighed, at de voksende antal andre producenter indfører samme eller lignende salgssystemer. Jeg skal senere i en anden sammenhæng komme tilbage til disse spørgsmål.
2.
Med hensyn til behandlingen af sagsøgers kritik skal jeg først gå ind på sagsøgers påstand om, at SABA med hensyn til visse artikler inden for underholdningselektronikken indtager en dominerende stilling på markedet, en påstand, der som anført, vel indeholder en underforstået klage over, at salgssystemet ikke er blevet bedømt efter artikel 86.
Kommissionen har bestridt dette under henvisning til, at der på det pågældende marked også er et stort antal små og mellemstore producenter, og har anført, at nogle store sælgere har et bredt sortiment af andre artikler — hvilket ikke gælder for SABA — som handelen ikke kan renoncere på, og den har endvidere understreget, at der også er mange importerede mærker fra forskellige lande på markedet. Således skulle SABA's markedsandel i året 1974 i Forbundsrepublikken Tyskland være på 5-10 % for de enkelte apparater, og i de andre medlemsstater under 1 %. Ser man kun på farvefjernsyn, som udgjorde 60 % af SABA's omsætning, er SABA's markedsandel ca 7 %, idet der er syv andre producenter på markedet. Altså, anfører Kommissionen, kan man ikke tale om, at SABA indtager en dominerende stilling; tværtimod er der skarp konkurrence mellem de forskellige producenter.
Sagsøger kunne ikke indvende noget afgørende mod disse argumenter. Sagsøger anførte alene, at ikke alle de producenter, som Kommissionen har nævnt, er konkurrenter til SABA, henviste til SABA's særlige ry, og har — uden nærmere bevis — hævdet, at SABA's markedsandele er højere end efter Kommissionens beregninger.
Man kan herefter overveje, om sagsøgers henvisning til overtrædelse af EØF-traktatens artikel 86 — hvis sagsøgers anbringender skal forstås således — i det følgende overhovedet er blevet fastholdt. Efter de foreliggende omstændigheder kan man under alle omstændigheder konstatere, at der ikke er nogen grund til at antage, at SABA indtager en dominerende stilling på markedet, og at SABA's fremgangsmåde altså heller ikke skal bedømmes efter artikel 86.
3.
Kommissionen har alene bedømt salgssystemet i lyset af artikel 85, og hvad denne angår, skal jeg indledningsvis behandle de dele af systemet, som efter Kommissionens opfattelse slet ikke omfattes af artikel 85, stk. 1.
Dette gælder med hensyn til kravet om, at der kun kan leveres til forhandlere, som opfylder visse faglige betingelser. Endvidere gælder dette for grossisternes forbud mod at levere til private endelige brugere, hvilket indebærer, at det ikke er muligt at levere til storaftagere, der er institutioner, så som alderdomshjem, sygehuse, Røde Kors, religiøse institutioner og lignende, og at det kun er tilladt at levere til endelige erhvervsdrivende brugere, såfremt det garanteres, at det leverede skal anvendes erhvervsmæssigt.
Med hensyn til det første punkt — der leveres kun til forhandlere, som opfylder særlige faglige betingelser — er ingen kritik fremsat. Det er også klart, at den ville være ubegrundet. Kommissionen har nemlig ret i, at dette punkt ikke giver anledning til nogen betænkeligheder i konkurrenceretlig henseende, fordi disse betingelser forholdsvis let kan opfyldes, og fordi de ikke medfører nogen kvantitativ begrænsning, men at der må tales om et åbent system, som enhver, der opfylder betingelserne, har adgang til.
Sagsøger har derimod rettet kritik mod de to andre punkter. Sagsøger har anført, at disse begrænsninger nødvendiggør kontrol med leveringen. På grund af strukturen i selvbetjeningsengroshandelen er dette imidlertid umuligt, og dette medfører, at selvbetjeningsengroshandelen, hvad angår SABA-artikler, udelukkes fra konkurrencen. Endvidere har sagsøger hævdet, at der, for så vidt angår leveringen til institutionelle storaftagere er tale om en forbudt begrænsning af den traditionelle engrosvirksomhed. For så vidt som levering til endelige erhvervsdrivende brugere er underlagt restriktive betingelser, mener sagsøger, at disse betingelser såvel i deres oprindelige udformning som i den mildere udformning, som de har fået under anvendelsesproceduren, ikke alene er uantagelige for grossisterne, men også for endelige erhvervsdrivende brugere.
a)
Hvis jeg i denne sammenhæng først undersøger spørgsmålet om, hvorvidt de restriktive betingelser, som gælder for engroshandelen, reelt må føre til, at selvbetjeningsengroshandelen udelukkes, fordi denne på grund af sin struktur angiveligt ikke kan gennemføre den nødvendige kontrol ved vareudleveringen og få underskrevet de i forbindelse hermed udarbejdede forpligtende erklæringer (Verpflichtungsscheine), så må dette besvares benægtende. Efter min mening har sagsøger ikke i tilstrækkelig grad godtgjort, at selvbetjeningsengroshandelen i sin nuværende struktur eller efter ringe og ubetydelige ændringer ikke skulle være i stand til at opfylde salgssystemets betingelser og således deltage i konkurrencen med SABA-artiklerne.
Det er en vigtig omstændighed, at selvbetjeningsengroshandelen i forvejen må begrænse sin køberkreds, altså udelukke den private endelige forbruger. Dette er nødvendigt af hensyn til nogle bestemmelser i tysk ret (lov mod illoyal konkurrence, lov om rabat, lukkeloven og anordning om prisangivelser). I sagsøgers tilfælde har desuden kun personer adgang til selvbetjeningsengroshandelen, som er i besiddelse af et indkøbspas, og det kontrolleres derfor ved fremlæggelse af næringsbeviser og ved sagsøgers egne in spektører på selve stedet, om der er tale om erhvervsvirksomhed. Men herudover er kontrol desuden også nødvendig for at begrænse misbrug, altså indkøb til eget brug, et misbrug, som er særligt stort ved institutionelle storkøberes og endelige erhvervsdrivendes indkøb. Sådanne kontrolforanstaltninger tjener ikke noget formål, medmindre de finder sted efter købet. Ved Kommissionens høring af sagsøger har selskabet forklaret, at varen ved erhvervsdrivendes indkøb endnu en gang bliver kontrolleret og har for Oberlandesgericht Hamburg — som det fremgår af dennes dom af 16. december 1976 — fremført, at der hyppigt foretages stikprøver, inden køberne når frem til kassen, for at konstatere, om købet virkeligt er bestemt til erhvervsmæssigt formål. Hvis man desuden tager i betragtning, at det i givet fald også er nødvendigt at udstede garantierklæringer ved vareudgangen, og at der ved stedfortræderes indkøb skal foranstaltes kontrol — stedfortrædere skal ved udgangen underskrive særlige erklæringer, fordi et sådant indkøb efter sagsøgers forretningsbetingelser kun er tilladt i et begrænset omfang — er det vanskeligt at forstå, at der ikke også uden videre i et sådant system skulle kunne indføres sådanne kontrolforanstaltninger, som viser sig at være nødvendige efter SABA's salgssystem. Det ville nemlig — for at udelukke institutionelle storkøbere — være tilstrækkeligt alene at give indkøbspasset en enkel påtegning og foranstalte varekontrol ved udgangen. Endelige erhvervsdrivende brugere skulle kun underskrive én forpligtende erklæring (Verpflichtungsschein); endvidere må det i deres tilfælde undersøges, om det købte skal anvendes til erhvervsformål, hvorved det ikke er nødvendigt at kontrollere erhvervsvirksomheden selv, idet en kontrol af indkøbspasset måtte være tilstrækkelig.
Det kan altså ikke sikkert anføres, at de nævnte betingelser i SABA's salgssystem nødvendigvis udelukker selvbetjeningsengroshandelen, og der kan derfor heller ikke ud fra denne synsvinkel være tale om nogen følelig begrænsning af konkurrencen.
b)
Hvad herudover angår denne konkurrenceretlige bedømmelse af udelukkelsen af institutionelle storkøbere fra levering fra engrosleddet samt begrænsningerne for leverancer til endelige, erhvervsdrivende brugere, skal jeg gøre følgende bemærkninger:
aa)
Med hensyn til første punkt er det mit indtryk, at sagsøgers henvisning til den tyske patent- og skatteret, om at levering til institutionelle storkøbere, som anses som erhvervsdrivende købere, hører til traditionel engroshandelsvirksomhed, er lige så uvæsentlig, som sagsøgers henvisning til Rådets direktiv af 25. februar 1964 om gennemførelsen af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for erhvervsvirksomhed inden for engroshandelen. Kommissionen har særlig med henblik på direktivet, hvorefter også levering til storbrugere hører til gængs engroshandelsvirksomhed efter min mening med rette anført, at formålet med dette direktiv alene er at medvirke til at ophæve diskriminerende behandlinger, men ikke at skabe yderligere rettigheder for grossister.
Til syvende og sidst er dette spørgsmål imidlertid uden betydning. Afgørende er nemlig, at det under sagen er blevet konstateret, at forbudet for engroshandelen mod at levere til institutionelle storkøbere ikke har nogen mærkbar virkning på det i denne sag relevante marked. Specielt kan institutioner jo næppe komme i betragtning som storkøbere inden for underholdningselektronikken, og selv om dette skulle være tilfældet, må det antages, at disse — som Bundeswehr — henvender sig direkte hos producenten. Sagsøger kunne da heller ikke bestride det anførte om, at dette salg kun udgør en ringe del af sagsøgers omsætning.
Man kan altså med rette fastslå, at denne del af salgssystemet ikke udgør nogen mærkbar begrænsning af konkurrenceforholdene, og at det herefter — idet handelen mellem medlemstaterne efter Kommissionens fremstilling heller ikke påvirkes mærkbart heraf — med god grund kan antages, at EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse i dette tilfælde.
bb)
Den begrænsede mulighed for at levere til endelige erhvervsdrivende brugere, som SABA's salgssystem indeholder, må først behandles på baggrund af de allerede nævnte bestemmelser i tysk lovgivning (lov mod illoyal konkurrence, lukkelov, anordning om prisangivelse).
Af hensyn til loyal konkurrence og beskyttelse af forbrugerne forudsætter disse bestemmelser en funktionsdeling mellem engrosvirksomhed og detailhandelvirksomhed. Her er der ganske vist endnu enkelte problemer, som endnu ikke er blevet løst. Retspraksis synes imidlertid dog navnlig at indeholde en klar linje med hensyn til begrebet »endelig forbruger«, som det er detailhandelens opgave at sælge til; hertil henregnes også i voksende grad erhvervsdrivende, som køber til eget brug eller til brug, som intet har at gøre med deres branche. Jeg henviser her til dommen fra Oberlandesgericht Hamburg af 16. december 1976, som er blevet fremlagt i retten, og jeg henviser til forbundsregeringens svar på et spørgsmål i Bundestag, som ligeledes er blevet fremlagt og støtter mig på artiklen »Cash-and-Carry-Betriebe zwischen Groß- und Einzelhandel«, i »Wettbewerb in Recht und Praxis 1977, s. 69 ff«. Det fremgår heraf, at man bør drage omsorg for, at grossister overvejende leverer til videreforhandlere og erhvervsdrivende brugere i den netop nævnte forstand. Med andere ord gælder der allerede efter tysk lovgivning strenge kriterier med henblik på at udelukke selvbetjeningsengroshandelens levering til endelige virkelige forbrugere, idet faren herfor er særlig stor på grund af det store antal erhvervsdrivende købere, der har adgang til selvbetjeningsengroshandel.
Dernæst har det betydning, og dette er egentlig endnu vigtigere, at det af SABA indførte salgssystem er baseret på en klar adskillelse mellem grossisternes og detailhandlernes opgaver. Engroshandelen skal nemlig fremme salget og medvirke til salgsnettets opbygning. Dette er grossisternes opgave, og et overdrevent antal forretningsforbindelser til andre forretningspartnere end autoriserede videreforhandlere ville være en hindring herfor. På grund af disse særlige opgaver indrømmes engroshandelen også større fortjeneste. Jeg mener, at det umiddelbart er klart, at en overtrædelse af grænsen mellem engroshandel og detailhandel ville føre til diskriminering af forbrugerne og konkurrencefordrejning til skade for detailhandelen. Hvis engroshandelen således konkurrerede med detailhandelen, ville dens interesse i at sælge SABA-artikler svækkes, og dette ville medføre en ringere kundeservice. Derfor er det forståeligt, at det nøje kontrolleres, at engroshandelen ikke driver egentlig detailhandel, og dette er også årsagen til, at engroshandelens levering til endelige erhvervsdrivende forbrugere er betinget af, at de indkøbte varer skal anvendes i erhvervsmæssigt øjemed. Hvorledes dette skulle kunne bestrides under en konkurrenceretlig synsvinkel, står ikke klart for mig.
Hvis man er enig i denne opfattelse, kan der imidlertid heller ikke indvendes noget mod de forpligtelser, som leverandør og køber aftaler i denne sammenhæng for at sikre denne aftalte adskillelse.
Derfor er det som bekendt bestemt, at erhvervsvirksomheder skal afgive en erklæring — oprindelig ved virksomhedens leder, siden 1977 også ved en person, som er bemyndiget hertil — der indeholder oplysninger om anvendelsesformålet, og hvori det sikres, at varerne udelukkende skal anvendes til erhvervsformål internt i den pågældende virksomhed, og hvorefter videresalg til tredjemand udelukkes i to år. Grossisten skal kontrollere, at der er tale om en erhvervsvirksomhed, og at oplysningerne om anvendelsesformålet stemmer. Efter den oprindelige udformning af »Verpflichtungsschein Vertriebsbindung SABA-Großhändler« skulle grossisten også kontrollere, at SABA-artiklerne udelukkende anvendes til sådanne erhvervsformål, som kan fremme virksomhedens rentabilitet; i den nye affattelse af denne formular skal grossisten nu kun med samme omhu som en omhyggelig handlende bekræfte, at SABA-artiklerne er egnede til erhvervsformål i den pågældende virksomhed. En rimelig fortolkning heraf er, at det alene skal konstateres, at der består en saglig forbindelse til erhvervsvirksomheden, og at den endelige erhvervsdrivende brugers erklæringer forekommer troværdige. Dette må principielt stå i passende forhold til det tilstræbte mål og giver ud fra et konkurrenceretligt synspunkt ikke anledning til betænkeligheder.
Skulle man imidlertid mene, at den første affattelse af forpligtelsesformularen (»Verpflichtungsschein Vertriebsbindung SABA-Großhändler«) var for streng og kunne hindre indgåelse af handler, så vil man vel komme til det resultat, at dette er uden konkurrenceretlig betydning, fordi det er sket i et omfang, som næppe har nogen mærkbare virkninger.
Med hensyn til de bestemmelser i salgssystemet, som efter Kommissionens antagelse ikke er omfattet af EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, mener jeg på baggrund af det ovenfor anførte, at der ikke er holdbare argumenter for at anfægte Kommissionens bedømmelse.
4.
I næste afsnit skal jeg komme ind på de faktorer, som efter Kommissionens opfattelse ganske vist omfattes af EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, men er berettiget til fritagelse efter artikel 85, stk. 3.
Jeg har allerede i indledningen oplyst, hvilke bestemmelser det drejer sig om. Det er grossisternes forpligtelse at opnå en bestemt omsætning ved salg af SABA-artikler, til at underskrive langfristede leveringsaftaler og til at deltage i konsolideringen af SABA-salgsnettet. Endvidere detailhandlernes forpligtelse til at opnå en bestemt omsætning, føre et så fuldstændigt SABA-sortiment som muligt samt til at udstille SABA-artikler på repræsentativ måde.
Sagsøger har hertil anført, at reelt foreligger betingelserne for fritagelse i artikel 85, stk. 3 ikke: produktionen eller fordelingen af varerne er ikke forbedret, forbrugerne er ikke sikret nogen fordele, og navnlig er priskonkurrence på SABA-artiklerne udelukket. Sagsøger har nærmere anført, at samarbejdsaftalens betingelser er uantagelige for selvbetjeningsengroshandelen; denne udelukkes derfor fra salget netop til skade for forbrugeren.
Salgssystemets udelukkelse af småhandlende, som selvbetjeningsengroshandelen netop kan sælge til, virker i samme retning. Sagsøger har desuden anført, at systemet fører til, at forhandlerne koncentrerer sig om ét mærke; forbrugerne fratages altså muligheden for selv at vælge samt en neutral vejledning, hvilket også er til skade for dem. Kommissionen har desuden heller ikke i tilstrækkelig grad taget i betragtning, at producenter inden for underholdningselektronikken i stigende grad indfører sådanne salgssystemer, hvilket forstærker de nævnte virkninger på markedet og har desuden heller ikke taget hensyn til, at sådanne selektive salgssystemer efter De forenede Staters antitrustlovgivning bedømmes særdeles strengt.
Jeg skal til disse argumenter gøre følgende bemærkninger.
a)
Først er det nødvendigt at understrege visse forhold, for at man på korrekt grundlag kan vurdere konkurrencebegrænsningerne i forhold til de fordele, som salgssystemet indeholder. Det synes reelt at stå fast, at systemets betingelser ikke er så strenge, som sagsøger har beskrevet dem.
—
Således kræves det hverken af grossister eller af detailhandlere, at de skal opnå en betragtelig del af deres omsætning ved salg af SABA-artikler; tværtimod tales der om en rimelig omsætning.
—
Omsætningens størrelse afhænger af SABA's markedsandel i det pågældende område; desuden skal der tages hensyn til den økonomiske vækst på markedet. Her går man åbenbart heller ikke frem efter regoristiske regler; i et bestemt omfang finder de implicerede tværtimod i fællesskab frem til den nødvendige omsætning.
—
Med hensyn til den langfristede leveringsaftale, som grossisterne skal underskrive, skal der efter den godkendte affattelse af salgssystemet alene disponeres for et halvt år forud. Dette er afgørende; den nye strengere ordning, som denne sag ikke omhandler, og hvorefter der, bortset fra leveringsaftaler for fire måneder, i hvert tilfælde skal sluttes en aftale om den årlige omsætning, må altså her lades ude af betragtning.
Efter min mening må det hertil indrømmes, at der er tale om et forholdsvis kort tidsrum, som fuldt ud giver mulighed for at tilpasse sig ændrede markedsforhold. Det er desuden blevet forsikret — hvilket sagsøger ikke kunne bestride — at denne bestemmelse ikke håndhæves strengt, men at undtagelser og justeringer kan accepteres. I 30-40 % af alle tilfælde ændres, som vi har hørt, SABA's leveringsforslag under samtaler med grossisterne; dette er nødvendigt, fordi SABA udtrykkeligt er forpligtet til at levere varer, som opfylder markedsbehovet — altså at tage hensyn til forbrugsønsker og -interesser.
—
Desuden er det væsentligt, at klausulen om at føre et så fuldstændigt SABA-sortiment som muligt åbenbart normalt fortolkes mildt. Dette fremgår af markedsundersøgelser, som jeg senere skal komme tilbage til.
b)
Derfor, og også fordi kravet om at råde over repræsentative salgslokaler forholdsvis let kan opfyldes, må man stille sig særdeles tvivlende over for påstanden om, at salgssystemet udelukker mange mindre forhandlere fra at sælge SABA-artikler. Trods alt findes der ifølge de oplysninger, som er fremkommet under sagen, i Forbundsrepublikken Tyskland og i Vestberlin omkring 9000 SABA-specialdetailhandlere.
Endvidere betvivler jeg, at betingelserne i samarbejdsaftalen ikke kan opfyldes af selvbetjeningsengroshandelen. I hvert fald hvad angår forpligtelsen til at indgå leveringsaftaler forud, er det dog helt indlysende, at disse er helt normale inden for engroshandelen, ganske enkelt af hensyn til dennes egen interesse i at sikre rettidig levering.
Men hvis selvbetjeningsengroshandelen faktisk ikke kan deltage i salgssystemet, fordi selvbetjeningsengroshandelen først og fremmest har behov for et elastisk sortiment og ikke kan acceptere SABA's krav om at fremme salget af deres produkter, så står det dog under alle omstændigheder fast, at virkningerne heraf på konkurrenceforholdene er begrænsede. Dette skyldes, at der efter de fremlagte tal dog er omkring 100 SABA-grossister i Forbundsrepublikken Tyskland, og fordi sagsøger ikke har kunnet bevise, at dets omsætning inden for underholdningselektronikken for størstedelens vedkommende beror på salg til videreforhandlere.
c)
Endvidere skal jeg i denne sammenhæng anføre, at den opfattelse, hvorefter aftaler om samarbejde og fremme af salg som de, der foreligger i denne sag, netop er værdifulde for mindre og meget specialiserede producenter forekommer mig indlysende vigtigt. Efter hvad vi har hørt i sagen om markedsandele og produktionsstruktur, skulle dette gælde for SABA. Hermed synes det allerede hensigtsmæssigt at undersøge samarbejdsaftalerne med grossisterne med en vis velvilje.
d)
Med hensyn til kravet om en forbedret produktion eller forbedret fordeling af varerne, som i artikel 85, stk. 3, tillægges for stor betydning, så kan det ikke, efter alt hvad der er oplyst under sagen, alvorligt drages i tvivl, at salgssystemet og navnlig samarbejdsaftalen medfører sådanne virkninger, og at disse kommer forbrugeren til gode.
De foreskrevne langfristede leveringsaftaler og SABA's snævre samarbejde med grossisterne giver mulighed for en fornuftig planlægning af produktionen, altså en omkostningsbesparende produktion og en hurtig tilpasning til forbrugernes behov. Som Kommissionen med rette har fremført, sørger den intensive konkurrence, som består mellem de enkelte mærker, givet for, at denne rationaliseringsvirkning også reelt kommer forbrugeren til gode.
Det må antages, at der er tale om en forbedret fordeling af varerne, fordi systemet sigter på en rationalisering af salget, en kontinuerlig vareforsyning og en perfekt service efter salg. Ganske vist kan det ikke benægtes, at salgsbindingen reducerer antallet af de forhandlere, som sælger SABA-artikler; men salgsnettet er stadig tilstrækkeligt tæt, og sammenlignet med den konstaterede fordel kan man altså ikke tale om nogen betragtelig ulempe. Det er i denne sammenhæng navnlig vigtigt, at en forhandlers særlige anstrengelser for at sælge et bestemt mærke medfører, at forbrugerne altid kan vælge mellem et rigeligt og up-to-date sortiment. På grund af den stærke konkurrence, som er mellem de forskellige mærker (inter-brand), er det nødvendigt at føre et stort lager, og dette kan også medføre, at forbrugerne får prisfordele. Dette er på den anden side ikke nødvendigvis ensbetydende med, at andre mærker udelukkes, altså med ensidig udformning af tilbud og mangel på en objektiv vejledning. Faktisk er der ingen aftaleklausul, som nødvendigvis medfører dette, og det er også, som enhver ved, ganske normalt og nødvendigt for en detailhandler at føre flere mærker; således har specialgrossister, som det er blevet oplyst under sagen, normalt syv til ti tyske mærker foruden også importmærker på lager.
e)
Sagsøger har med hensyn til artikel 85, stk. 3, i sin klage lagt stor vægt på, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad har taget de negative virkninger på konkurrenceforholdene i betragtning og altså har undladt at sørge for, at der ikke gaves mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende varer. Sagsøger har til støtte herfor anført, at producenter inden for underholdningselektronikken i stigende grad indfører tilsvarende salgssystemer, og at det har betydning, at der ikke er priskonkurrence mellem SABA-artiklerne.
—
Med hensyn til påstanden om, at Kommissionen ikke har været opmærksom på, at alle SABA's konkurrenter har indført eller vil indføre lignende salgssystemer og ikke har taget i betragtning, hvorledes en række selektive salgssystemer tilsammen påvirker netop selvbetjeningsengroshandelen, så har jeg det indtryk, at den kritik, som er rettet herimod, ikke er berettiget.
Man kan utvivlsomt gå ud fra, at Kommissionen, for så vidt som der allerede på beslutningens udstedelsestidspunkt eksisterede salgssystemer — disse var jo allerede delvis blevet fritaget — har taget denne omstændighed i betragtning. Kommissionen har herom under sagen understreget, at der er tale om ret forskellige udformninger af salgssystemerne, fordi salgsmetoderne er forskellige; ikke alle indeholder så omfattende forpligtelser som SABA-salgssystemet, og navnlig indeholder de ikke alle forpligtelser til at fremme salget.
Kommissionen har endvidere med rette anført, at den nævnte tilstand ikke kunne give anledning til nogle alvorlige betænkeligheder, fordi en forøgelse af salgssystemer nødvendigvis fører til en skarpere konkurrence mellem de forskellige mærker (inter-brand). Kommissionen kunne endelig henvise til, at den opmærksomt følger udviklingen, og at den, hvis markedsforholdene skulle ændres således, at de ville stride imod artikel 85, stk. 1, hvis altså antallet af sådanne systemer med særdeles strenge betingelser øgedes, kan tage sin bedømmelse op til fornyet overvejelse og i givet fald hurtigt skride ind.
—
Kommissionen har med hensyn til den udelukkelse af konkurrencen, som efter artikel 85, stk. 3, ikke må være mulig for en væsentlig del af de pågældende varer, med rette anført, at der hermed alene menes konkurrencen mellem artiklerne inden for underholdningselektronikken, altså den såkaldte »inter-brand« -konkurrence. Dette gælder i 'hvert fald for sådanne markedsforhold, som foreligger i denne sag, altså når en producent kun har en forholdsvis ringe markedsandel. Det er efter min mening klart, at denne konkurrence ikke påvirkes af et selektivt salgssystem. Man kan endog anføre, at konkurrencen skærpes, når forhandlerne koncentrerer sig om et eller flere mærker og gør sig ekstra umage for at sælge disse. Der foreligger ikke den ringeste antydning af, at denne konkurrence er svækket på grund af salgssystemet.
Skulle imidlertid i den foreliggende sag også konkurrencen »intra-brand« være afgørende, så er jeg endvidere enig med Kommissionen i, at det umiddelbart må antages, at der i et salgssystem som det foreliggende er konkurrence. Dette kan jeg hævde, fordi systemet ikke indeholder nogen bestemmelser med hensyn til prisen, og fordi der er tale om et åbent system, som omfatter mange forhandlere, heriblandt også konkurrenter som stormagasiner. Under alle omstændigheder er det ikke bevist, at kun forhandlere, som ikke konkurrerer, kan optages i systemet, og det står også fast, at Kommissionen efter bestemmelserne i dens beslutning kan gribe ind herimod.
Herudover må jeg konstatere, at sagsøger heller ikke har fremført tilstrækkelig vægtige beviser, som kunne føre til en anden vurdering. Sagsøger har ganske vist ladet foretage prisundersøgelser, hvorefter prisforskellene hos SABA-forhandlere var af en størrelse på 1 %. Disse undersøgelser, som kun omhandler enkelte småbyer, et lille udsnit af forhandlere og få artikler, hviler imidlertid på utilstrækkeligt grundlag. Desuden giver de undersøgelser, som selskabet SABA anmodede Institut für Marktpsychologie om at foretage, og som hvilede på et betydeligt antal forhandlere i tæt bebyggede områder i Ruhr, et andet billede. Ifølge disse undersøgelser er der faktisk ind imellem store prisforskelle hos de enkelte forhandlere. Disse undersøgelser har stadig en vis værdi, selv om sagsøger har kunnet påvise nogle uoverensstemmelser heri. Efter min mening er det forkert heraf at drage den slutning, at SABA har haft indflydelse på deres prisfastsættelse allerede, fordi de interviewede forhandlere ifølge det spørgeskema, som er blevet fremlagt for retten, sikredes anonymitet, og fordi det i undersøgelsesrapporten også udtrykkeligt oplyses, at instituttets medarbejdere selv har noteret priserne på grundlag af prisskiltene på artiklerne.
Efter min mening kan man derfor heller ikke anfægte fritagelsesbeslutningen under henvisning til, at den ikke tager hensyn til, om konkurrencen udelukkes efter artikel 85, stk. 3.
f)
For mig er det hermed klart, at den anfægtede beslutning ud fra artikel 85 kan opretholdes.
Denne bedømmelse rokkes heller ikke af sagsøgers henvisning til De forenede Staters antitrust-lovgivning, hvorefter — hvilket skal fremgå af Schwinn-dommen — grossisternes forpligtelse til kun at levere til bestemte forhandlere i sig selv er ulovlig. Efter min mening — jeg kan nu se bort fra detaljerne — har Kommissionen overbevisende godtgjort, at denne dom intet indeholder af betydning for denne sag. Vi beskæftiger os nemlig med et an det juridisk forhold og der er også betydelig forskel på sagens omstændigheder for ikke at tale om, at den anførte dom og fortolkningen heraf åbenbart også er omstridt i USA.
5.
Endelig er der det sidste punkt i kritikken, nemlig klagen over, at fritagelsesperioden er for lang. Dette punkt kræver ingen længere bemærkninger, ikke mindst fordi sagsøgers betragtninger herom er ganske korte.
Det er naturligvis på den ene side korrekt, at markedsforholdene hurtigt kan ændre sig, og at beslutninger om konkurrenceretlige spørgsmål ofte af samme grund kun kan træffes for et begrænset tidsrum. På den anden side har Kommissionen korrekt anført, at der i den foreliggende sag er tale om en vanskelig afvejning af et indviklet systems økonomiske virkninger, som nødvendigvis måtte bedømmes på et længere tidsrum. Utvivlsomt råder Kommissionen med hensyn hertil over et vidt skøn. Jeg ser ingen holdepunkter for, at Kommissionen har misbrugt dette skøn.
Hertil kommer endvidere, at SABA i beslutningen er blevet pålagt bestemte forpligtelser. Forpligtelsen til hvert år at fremlægge en beretning giver Kommissionen mulighed for at kontrollere SABA's autorisationspraksis og i givet fald skride ind.
Af alle disse grunde kan der heller ikke indvendes noget mod fritagelsesbeslutningens gyldighedsperiode.
III —
Jeg kan derfor afslutningsvis kun foreslå Dem, at sagen afvises i det omfang skrivelsen af 14. januar 1976 påstås annulleret, og at Kommissionen derudover frifindes for kravet om annullation af fritagelsesbeslutningen. Da sagsøger og Verband des SB-Großhandels e.V., der er indtrådt i sagen til støtte for sagsøger, ved denne afgørelse må anses som de parter, som har tabt sagen, forekommer det mig rimeligt at pålægge dem sagens omkostninger, herunder omkostningerne ved begæringen om foreløbige foranstaltninger og endvidere omkostningerne for den intervenient, som fik tilladelse til at træde ind til støtte for Kommissionens side, og såfremt man ikke anser dette for rimeligt, at dømme sagsøger til at betale sagens omkostninger og bestemme, at intervenienten, som er indtrådt til støtte for sagsøger, bærer sine egne omkostninger.
(
1
) – Overeat fra tysk.