62024CC0034
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 27. marts 2025 (
1
)
Sag C-34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
mod
Apple Distribution International Ltd,
Apple Inc.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene))
»Præjudiciel forelæggelse – misbrug af en dominerende stilling i forbindelse med salg via en onlineplatform – retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område – fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning (EU) nr. 1215/2012 – international domstolskompetence – stedlig kompetence – stedet for den skadevoldende begivenhed – gruppesøgsmål – national processuel bestemmelse om forening af sager ved en enkelt national ret«
1.
Den sag, der ligger til grund for denne præjudicielle forelæggelse, vedrører søgsmål anlagt af to stiftelser (
2
) med hjemsted i Nederlandene mod selskabet Apple Inc. og dets europæiske datterselskab Apple Distribution International Ltd (
3
).
2.
De sagsøgende stiftelser har anlagt en række gruppesøgsmål (
4
) i henhold til Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie (
5
). Hermed har de nedlagt påstand for den forelæggende ret om, at det fastslås, at Apple Inc. og Apple Irland har handlet i strid med konkurrencelovgivningen, og at disse selskaber tilpligtes at betale en erstatning.
3.
Den præjudicielle forelæggelse vedrører ikke sagens realitet, men derimod alene det spørgsmål, om den ret (eller eventuelt de retter) i Nederlandene, der skal afgøre den, har kompetence.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten. Forordning (EU) nr. 1215/2012 (
6
)
4.
Artikel 7, nr. 2), fastsætter følgende:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:
2)
i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå[.]«
B.
National ret
5.
De relevante bestemmelser er lov om afvikling af masseskader ved hjælp af et kollektivt søgsmål, artikel 3:305a i Burgerlijk Wetboek (den borgerlige lovbog), samt artikel 1-14, artikel 209, artikel 220, artikel 1018c, stk. 3, artikel 108d, stk. 1, og artikel 1018e, stk. 1-3, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (den civile retsplejelov).
II. Faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
A.
Tvistens baggrund: App Stores funktionsmåde
6.
Den følgende fremstilling er i det væsentlige overtaget fra forelæggelseskendelsen.
7.
Apple fremstiller diverse bærbare enheder (såsom iPhone eller iPad), som fungerer ved hjælp af et forudinstalleret operativsystem (iOS). Operativsystemet iOS udvikles og administreres af Apple.
8.
App-softwaren (»appsene«) til de Apple-enheder, der anvender iOS, kan købes (
7
) i Apples såkaldte »App Store«.
9.
App Store er en af Apple udviklet og administreret platform for salg af apps. Siden 2009 er den blevet systematisk installeret på Apple-enheder, der er udstyret med nye versioner af iOS.
10.
App Store tilbyder gratis apps og betalingsapps. Nogle er originale, hvilket vil sige, at de er udviklet af Apple; andre er udviklet af tredjemænd (herefter »udviklere«). Den sag, der ligger til grund for denne forelæggelse, vedrører kun apps af den sidstnævnte type.
11.
Visse apps har integrerede digitale produkter, dvs. funktioner, tjenester eller produkter, som kan låses op eller købes i appen, såsom abonnementer, tilbehør til spil mv.
12.
Betalinger i App Store for ikke-gratis apps (eller produkter, der er integreret i apps) (
8
) gennemføres i princippet gennem et betalingssystem, der blev indført i 2009 (»in-app purchase«, herefter »IAP«).
13.
De apps, som kan benyttes på Apples enheder, er primært dem, der er tilgængelige i App Store: Apps, der downloades fra andre kilder »fungerer ikke, eller fungerer i det mindste ikke lige så godt« (
9
).
14.
For at benytte App Store skal brugerne af Apple-enhederne oprette en Apple-konto (bestående af en unik kombination af brugernavnet og passwordet), også kendt som »Apple-ID«.
15.
Vilkårene og betingelserne for Apples multimedietjenester finder anvendelse på brugen af App Store og de heri gennemførte køb. Over for europæiske brugere, der gennemfører et køb i App Store, handler Apple Irland som repræsentant for leverandøren af appen.
16.
Tilgængeligheden af apps i App Store kan variere fra land til land. App Store har for hvert land en onlinebutik, der anvendes i henhold til brugerens indstillinger og er specifik for dette land.
17.
Når en bruger, hvis Apple-ID angiver Nederlandene som land eller region, forsøger at erhverve et produkt i App Store, stilles de således sædvanligvis om til onlinebutikken for Nederlandene (herefter »App Store NL«) (
10
). For at ændre det land, der er tilknyttet brugerens Apple-konto, skal vedkommende acceptere nye vilkår og betingelser og desuden råde over en gyldig betalingsmetode i dette nye land.
18.
App Store udgør udviklernes (eneste) mulighed for at tilbyde deres apps til brugerne af Apple-enheder. Med henblik herpå indgår de en aftale med Apple Inc. (»Developer Program License Agreement«). Mod betaling af en årligt beløb deltager en udvikler i Apples Udviklerprogram og opnår licenser til iOS-softwaren og dens anvendelser.
19.
Udviklerne foreslår deres apps til Apple, som beslutter, om de skal medtages i App Store. I bekræftende fald overgår de til at være apps med licens, som er digitalt underskrevet af Apple.
20.
Hvis udvikleren tager betaling for appen, skal vedkommende opfylde distributionsvilkårene: Konkret forpligter udvikleren sig til at sikre, at brugerne anvender betalingssystemet IAP til at købe appen. Med henblik herpå indgås en selvstændig aftale med Apple.
21.
Apple tilbyder udelukkende apps i App Store og optræder som udviklernes repræsentant. Dette indebærer, at Apple handler i eget navn og indgår aftaler i eget navn, men i sidste ende virker for andre personer. Hver udvikler er fortsat ansvarlig i tilfælde af tvister i forbindelse med funktionen af deres apps.
22.
Det beløb, som skal erlægges for en app, betales af brugeren til Apple, som opkræver det gennem betalingssystemet IAP. Som hovedregel fratrækker Apple 30% af betalingen som kommission; hvis brugsperioden for produktet forlænges, kan denne andel være 15%. Efter at have fratrukket kommissionen overfører Apple beløbet til udvikleren.
B.
Tvisten for den forelæggende ret
23.
De sagsøgende stiftelser virker for alle de brugere (forbrugere og erhvervsbrugere) af Apples produkter og tjenester, som er blevet tilbudt eller har købt produkter og tjenester i App Store NL. Deres gruppesøgsmål blev anlagt i 2021 og 2022.
24.
De har i det væsentlige nedlagt påstand for rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) om, at
–
det fastslås, at Apple Inc. og Apple Irland handlede ulovligt over for brugerne af apps med software, som eksekveres i iOS, og at
–
de sagsøgte samlet tilpligtes at betale en erstatning.
25.
Til støtte for disse påstande har de gjort gældende, at
–
Apple indtager en dominerende stilling på markedet for distribution af apps, der fungerer i iOS, og betalingssystemet for disse apps (IAP)
–
Apple misbruger sin dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF (
11
), og
–
misbruget af en dominerende stilling, som består i at opkræve uforholdsmæssigt høje kommissioner af den salgspris, der gennem betalingssystemet IAP modtages for apps i App Store, udgør en ulovlig handling over for brugerne.
26.
Apple har bestridt, at rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) har kompetence. Ifølge selskabet kan denne kompetence ikke støttes på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, eftersom den angivelige skadevoldende begivenhed ikke har fundet sted i Nederlandene. Denne skadevoldende begivenhed kan ikke stedfæstes til Amsterdam, eftersom ingen specifik begivenhed udelukkende eller primært har fundet sted i Amsterdam eller i Nederlandene.
27.
Subsidiært har Apple gjort gældende, at den forelæggende ret alene har jurisdiktion over de brugere, der bor i Amsterdam eller foretager køb gennem App Store NL i Amsterdam. Denne ret har i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ikke international og stedlig kompetence for krav vedrørende de øvrige brugere.
28.
Ved mellemafgørelse af 16. august 2023 fastslog den forelæggende ret for så vidt angår Apple Irland, at tvisten er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1215/2012.
29.
I denne henseende fandt den, at retterne i Nederlandene i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 har international kompetence både på grundlag af stedet for den skadevoldende begivenhed og stedet for skadens indtræden. Det er imidlertid uklart, hvilken af disse retter der har stedlig kompetence.
30.
I samme afgørelse gav den forelæggende ret udtryk for tvivl angående betydningen af, at gruppesøgsmålene er anlagt i henhold til den borgerlige lovbogs artikel 3:305a af en juridisk person i egen ret (dvs. ikke som repræsentant, befuldmægtiget eller erhverver). Det er uklart, om denne omstændighed har betydning for fastlæggelsen af den stedlige kompetence i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
31.
Den forelæggende ret tilføjede, at hvis det anerkendes, at den stedlige kompetence til at pådømme et gruppesøgsmål inden for Nederlandene er fordelt mellem retter i forskellige retskredse, kan sagerne alligevel forenes ved én ret i henhold til den nationale lovgivnings bestemmelser. Det er dog også uklart, om dette er foreneligt med artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
C.
De præjudicielle spørgsmål
32.
På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»Det første spørgsmål (handlingsstedet)
a)
Hvilket sted skal kvalificeres som det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået som omhandlet i […] artikel 7, nr. 2), [i forordning nr. 1215/2012,] i en situation som den foreliggende, hvor det påståede misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF i en medlemsstat blev gennemført ved hjælp af salg via en onlineplatform, som forvaltes af Apple, og som er rettet mod hele medlemsstaten, idet Apple Irland optræder som udviklerens enedistributør og kommissionær og indeholder en provision af købesummen? Er det i denne forbindelse af betydning, at onlineplatformen i princippet er tilgængelig i hele verden?
b)
Gør det i denne forbindelse en forskel, at der i den foreliggende sag er tale om søgsmål, som er anlagt i henhold til [den borgerlige lovbogs] artikel 3:305a […] af en juridisk person, der har som formål i medfør af sin egen ret at varetage de kollektive interesser for flere brugere, som har deres bopæl i forskellige retskredse (i Nederlandene »arrondissementen«) inden for en medlemsstat?
c)
Såfremt det på grundlag af det første spørgsmål, litra a), [og/eller det første spørgsmål, litra b)], ikke kun er en, men flere nationale domstole i den pågældende medlemsstat, der har stedlig kompetence, er […] artikel 7, nr. 2), [i forordning nr. 1215/2012] da til hinder for at anvende national (proces)ret, som gør det muligt at henvise sagen til kun én domstol i denne medlemsstat?
Det andet spørgsmål (resultatstedet)
a)
Er det i et tilfælde som det foreliggende, hvor den påståede skade som følge af købet af apps og digitale in-app-produkter via en onlineplatform (App Store), som forvaltes af Apple, idet Apple Irland optræder som udviklernes enedistributør og kommissionær og indeholder en provision af købesummen (og idet der har fundet såvel et påstået misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF som en påstået overtrædelse af kartelforbuddet som omhandlet i artikel 101 TEUF sted), og hvor det sted, hvor købet blev foretaget, ikke kan fastslås, udelukkende brugerens bopæl, der skal anvendes som kriterium for stedet for skadens indtræden som omhandlet i […] artikel 7, nr. 2), [i forordning nr. 1215/2012]? Eller findes der i denne situation også andre kriterier for at bestemme den kompetente domstol?
b)
Gør det i denne forbindelse en forskel, at der i den foreliggende sag er tale om søgsmål, som er anlagt i henhold til [den borgerlige lovbogs] artikel 3:305a […] af en juridisk person, der har som formål i medfør af sin egen ret at varetage de kollektive interesser hos flere brugere, som har deres bopæl i forskellige retskredse (i Nederlandene »arrondissementen«) inden for en medlemsstat?
c)
Såfremt den stedlige kompetence på grundlag af det andet spørgsmål, litra a), [og/eller det andet spørgsmål, litra b)], tilkommer en national domstol i den pågældende medlemsstat, som kun har kompetence i søgsmålene vedrørende en del af brugerne i denne medlemsstat, mens det er andre domstole i den samme medlemsstat, der har den stedlige kompetence i søgsmålene vedrørende en anden del af brugerne, er […] artikel 7, nr. 2), [i forordning nr. 1215/2012] da til hinder for at anvende national (proces)ret, som gør det muligt at henvise sagerne til kun én domstol i denne medlemsstat?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
33.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 18. januar 2024.
34.
De sagsøgende stiftelser, Apple Inc. og Apple Irland, den nederlandske og den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Alle disse parter med undtagelse af den portugisiske regering deltog i retsmødet den 10. december 2024.
IV. Bedømmelse
35.
Den forelæggende ret skal tage stilling til en tvist, hvor to stiftelser, som varetager interesserne for et stort antal brugere, har nedlagt to påstande over for Apple: Det fastslås, at der foreligger en overtrædelse som følge af misbrug af en dominerende stilling, og at de virksomheder, der har begået overtrædelsen, tilpligtes at betale en erstatning.
36.
Den forelæggende ret synes allerede at have afgjort, at den har international kompetence til at afgøre sagen (
12
). Den ønsker nu oplyst, om den desuden har stedlig kompetence som omhandlet i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
37.
Det forekommer mig hensigtsmæssigt først at gennemgå nogle af de relevante kendetegn ved denne artikel, således som den er blevet fortolket af Domstolen. Jeg vil herefter besvare spørgsmålene i lyset af disse betragtninger.
A.
Artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012
38.
Artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fastsætter en speciel kompetenceregel. I henhold hertil kan sagsøgeren i sager om erstatning uden for kontrakt anlægge søgsmål ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå.
39.
Udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« omfatter »enten […] det sted, hvor skaden er indtrådt, eller […] stedet for den skadevoldende begivenhed«, når de ikke er sammenfaldende (
13
). I den juridiske litteratur (og i forelæggelseskendelsen) betegnes disse ofte som henholdsvis »resultatstedet« og »handlingsstedet«. Valget mellem dem tilkommer sagsøgeren. Værnetingsreglen er imidlertid ikke indført for at favorisere ofret (
14
).
40.
Som en speciel regel skal den fortolkes indskrænkende (
15
).
41.
Fortolkningen af den specielle regel skal endvidere være selvstændig, hvilket udelukker, at der anvendes nationale retlige kriterier, eller at identificeringen af tilknytningsmomentet underlægges bedømmelseskriterier, der følger af materiel national ret (
16
). »[O]mstændigheder, som er særegne for den type søgsmål, der er fastsat i gældende national ret«, er således irrelevante (
17
).
42.
Grundene til, at EU-lovgiver fastsatte kriteriet i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, fremgår af 16. betragtning til forordningen og spiller en afgørende rolle i den af Domstolen anlagte fortolkning af dette kriterium (
18
):
–
Den ret, der er udpeget ved anvendelse af dette kriterium, udviser en særligt nær tilknytning til tvisten som følge af geografisk nærhed til objektive elementer (
19
). Disse elementer tjener til at bevise, at den ulovlige handling er begået, og dens konsekvenser og tilgodeser dermed hensynet til god retspleje (
20
).
–
Denne nærhed gør det let for sagsøgeren at finde den kompetente ret, når de faktiske omstændigheder er indtruffet (
21
). Det er også muligt for sagsøgte forudse denne ret, før de faktiske omstændigheder finder sted, eftersom dens placering svarer til stedet for vedkommendes egne aktiviteter (den angivelige ulovlige handling) (
22
).
43.
Domstolens fortolkning af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 indebærer, at denne bestemmelse direkte og umiddelbart tillægger retten på det sted, hvor skaden er indtrådt eller kunne være indtruffet, såvel den internationale som den stedlige kompetence (
23
).
44.
Ifølge Domstolen kan medlemsstaterne ikke »anvende andre kriterier for tildeling af kompetence« end dem, der følger af nævnte artikel 7, nr. 2) (
24
).
45.
Denne retspraksis er fast, er underbygget af argumenter (
25
) og synes at tage hensyn til lovgivers vilje. En anerkendelse af, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 direkte fastlægger, hvilken ret der har international og stedlig kompetence, er nemlig i overensstemmelse med lovgivers hensigt på det tidspunkt, hvor lovgivningen blev vedtaget. De senere ændringer af ordlyden rejser ikke tvivl om denne hensigt.
B.
Det første præjudicielle spørgsmål, litra a), og det andet præjudicielle spørgsmål, litra a)
46.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvilken ret der under omstændigheder som i hovedsagen har stedlig kompetence, henset til stedet for den skadevoldende begivenhed [det første spørgsmål, litra a)] og stedet for skadens indtræden [det andet spørgsmål, litra a)]. Begge spørgsmål ser foreløbig bort fra problemstillingerne vedrørende betydningen af gruppesøgsmålene [som er genstanden for det første spørgsmål, litra a), og det andet spørgsmål, litra a)].
1. Stedet for den (angivelige) skadevoldende begivenhed
a) Hvilken begivenhed har forvoldt skaden?
47.
Den forelæggende ret tager udgangspunkt i den præmis, at skaden for brugerne (idet den logisk set endnu ikke har taget stilling til, om den foreligger) udspringer af en adfærd fra Apples side, der af de sagsøgende stiftelser er blevet kvalificeret som misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF.
48.
Denne adfærd består i det væsentlige i, at Apple ved at udnytte sin dominerende stilling pålægger udviklere af apps til App Store at betale uforholdsmæssigt store kommissioner. Beløbet for disse kommissioner overvæltes efterfølgende på brugerne ved en forøgelse af den pris, som disse skal betale for at downloade appsene i App Store NL.
49.
Det er ubestridt, at en konkurrencebegrænsende adfærd, hvorved en virksomhed misbruger sin dominerende stilling, i abstrakt forstand kan forvolde en skade. Stedfæstelsen af den begivenhed, der forvoldte denne skade, i forbindelse med et erstatningssøgsmål vedrørende misbrug af en dominerende stilling blev drøftet af Domstolen i dommen i sagen flyLAL-Lithuanian Airlines (
26
).
50.
Princippet om, at den afgørende skadevoldende begivenhed i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 identificeres som de handlinger, hvorved misbruget af den dominerende stilling udføres i praksis, forekommer mig at have generel gyldighed: Dets konkrete udmøntning varierer fra sag til sag.
51.
Ved anvendelse af dette kriterium har den forelæggende ret identificeret den skadevoldende begivenhed som salget af apps i App Store NL, hvor Apple handler som enedistributør og repræsentant for udviklerne og opkræver en kommission af den pris, der betales af brugerne (
27
).
52.
Ifølge den forelæggende ret kan retterne i Nederlandene, som er det marked, der berøres af den ulovlige adfærd, således have international kompetence, henset til, at salgene (også) sker i dette land.
53.
Jeg er ikke fuldstændig overbevist om, at dette valg af skadevoldende begivenhed er det mest hensigtsmæssige under den foreliggende sags omstændigheder (
28
). Dog vil jeg som arbejdshypotese tage udgangspunkt i den forelæggende rets valg af skadevoldende begivenhed.
b) Hvor har den skadevoldende begivenhed fundet sted?
54.
Fastlæggelsen af det sted, hvor salget af apps gennem App Store NL fandt sted, med henblik på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 er ikke uden vanskeligheder. Den forelæggende ret konstaterer selv, at salget sker i Nederlandene, men medgiver i et af sine spørgsmål [det andet spørgsmål, litra a)], at »det sted, hvor købet blev foretaget, ikke kan fastslås«.
55.
Jeg påpeger indledningsvis, at det på denne baggrund kan være muligt at anvende den samme løsning som den, Domstolen allerede har godtaget i andre domme. Når det er meget vanskeligt eller umuligt at fastlægge stedet for den skadevoldende begivenhed, er den mulighed, sagsøgeren har i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, at anlægge sag ved den ret, der er kompetent på grundlag af det sted, hvor skaden er indtrådt (
29
).
56.
Jeg er klar over, at Domstolen ved andre lejligheder har valgt en anden fremgangsmåde og med henblik på at bevare muligheden i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 har afvist fortolkninger, der gør det »uforholdsmæssigt vanskeligt« eller »umuligt« for sagsøgeren at identificere stedet for den skadevoldende begivenhed, og foreslået andre (
30
). Jeg vil derfor også undersøge denne fremgangsmåde.
57.
Den forelæggende ret har angivet følgende:
–
I App Store NL tilbyder Apple forbrugere og virksomheder i Nederlandene et specifikt udvalg af apps.
–
Med henblik på køb af appsene omstiller Apple brugere, som ved konfigurationen af deres konto eller Apple-ID angiver denne medlemsstat som deres lokalitet, til denne konkrete onlinebutik (App Store NL) (
31
).
–
Samtidig begrænser Apple adgangen for disse brugere (hvis Apple-ID stedfæster dem i Nederlandene) til andre App Stores, der er udformet med henblik på offentligheden i andre stater.
58.
Argumentet for, at retterne i Nederlandene (eller generelt i enhver anden medlemsstat) er kompetente som følge af stedet for den skadevoldende begivenhed, består efter min opfattelse derfor ikke blot i, at en App Store (
32
) kan tilgås fra denne stats område.
59.
Efter min opfattelse følger denne kompetencetildeling reelt af en stedlig fiktion: Det antages, at de iOS-brugere, der i henhold til deres Apple-ID er etableret i Nederlandene, køber deres apps i dette land, når de benytter App Store NL (
33
). Den kommission, som medfører en overpris til skade for brugerne, opkræves i forbindelse med dette salg (
34
), som kan »stedfæstes« til Nederlandenes område.
60.
Selv om det må medgives, at det virtuelle rum således afspejler denne medlemsstats geografiske rum (
35
), indebærer denne købsmekanisme ikke (og kan der reelt vanskeligt foreligge) et unikt tilknytningsmoment, som gør det muligt at fastslå, at søgsmålene skal pådømmes af den ene eller den anden ret i Nederlandene.
61.
Den forelæggende ret har således påpeget følgende:
–
Der foreligger ikke et klart tilknytningskriterium, hvorefter det tilkommer de nederlandske retter og ikke andre at pådømme søgsmålene. App Store NL er rettet mod hele Nederlandene (kan tilgås på hele Nederlandenes område), og i forbindelse med et salg, der gennemføres via denne butik, er der ikke i egentlig forstand tale om et konkret sted, hvor en specifik transaktion gennemføres.
–
Det er tvivlsomt, om artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 under disse omstændigheder fører til, at der fastlægges en ret med kompetence ratione locis blandt alle de retter i medlemsstaten, der har kompetence ratione materiae.
62.
Hvis den førnævnte stedlige fiktion lægges til grund, kan det i princippet hævdes, at den stedligt kompetente ret er den ret i Nederlandene, i hvis retskreds salget via App Store NL blev gennemført. Kompetencetildelingen vil afhænge af, hvor i Nederlandene den enhed, der blev brugt til at tilgå App Store NL, befandt sig på tidspunktet for salget (
36
).
63.
En sådan løsning vil imidlertid være upraktisk:
–
For det første er de Apple-enheder, der anvendes til at gennemføre køb (downloade apps), ofte mobile: Deres placering er underlagt tilfældig variation og er ustabil og vanskelig at bevise.
–
For det andet vil en hensyntagen til hvert enkelt salg som selvstændigt udtryk for misbruget af en dominerende stilling i Nederlandene bane vej for et stort antal sager i denne stat (
37
).
64.
I sit indlæg har en af de sagsøgende stiftelser gjort gældende, at det følger af både den ulovlige handling og det (virtuelle) miljø, hvor den fandt sted, at enhver nederlandsk ret har stedlig kompetence i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 (
38
).
65.
En fortolkning af bestemmelsen, hvorefter den tillægger den stedlige kompetence til alle retsinstanserne i en medlemsstat (i hvilken målgruppen for virksomheden findes), fremgår af generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse i sag C-170/12 (
39
). Heri foreslog generaladvokaten med henblik på bestemmelsen af den ret, der har international kompetence som følge af det sted, hvor skaden er indtruffet, at der tages hensyn til, at aktiviteten udøves fra en internetside og er rettet mod en bestemt medlemsstat. Domstolen tilsluttede sig ikke dette stedfæstelseskriterium.
66.
Efter min opfattelse vil en fortolkning af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, som med hensyn til den internationale og stedlige kompetence indebærer, at alle retterne i en medlemsstat anses for udskiftelige, være paradoksal. Formålet med denne bestemmelse er netop konkret at fastlægge en ret på grundlag af dens geografiske tilknytning til de faktiske omstændigheder, der er relevante for tvisten (
40
).
67.
En situation med flere kompetente retter (eller snarere: samtidige sager ved en række retter, som kan medføre afgørelser, der eventuelt er indbyrdes modstridende) er en løsning, som generelt bør undgås ved fortolkningen af forordning nr. 1215/2012, også hvad angår artikel 7, nr. 2) (
41
).
68.
Af denne grund har Domstolen, når den har stået over for komplicerede faktiske omstændigheder, hældet til at vælge et særligt organ som værende relevant for fastlæggelsen af domstolskompetencen. På denne måde »forhindre[s] […] en spredning af kompetencer. Dette er i overensstemmelse med den særlige kompetenceregel […] og med nødvendigheden af en indskrænkende fortolkning samtidig med, at det muliggør en bedre forudsigelighed« (
42
).
69.
Angående stedet, hvor skaden er indtruffet, har Domstolen tilladt en situation med flere retter, men samtidig underlagt hver ret den begrænsning, at den kun kan træffe afgørelse om den skade, der er indtruffet på området for den medlemsstat, som den hører til (
43
).
70.
En situation med samlet kompetence på samme grundlag (stedet for skadens indtræden) var også den løsning, der blev valgt i forbindelse med et søgsmål om meromkostninger ved køb af en række varer, der var berørt af kartelaftaler: Når disse varer ikke er købt inden for en enkelt rets værneting i den medlemsstat, hvor det berørte (eller et berørt) marked er beliggende, tilkommer kompetencen retterne på køberens hjemsted (
44
).
71.
Det er imidlertid vanskeligt at opretholde denne argumentation under omstændigheder som i hovedsagen, hvor salget ikke i egentlig forstand sker i et materielt rum, men derimod i et digitalt univers. Det ville på ny være nødvendigt at anvende stedlige fiktioner for at foretage en ensartet stedfæstelse af dette salg, idet der blandt de forskellige steder vælges et, der fungerer som det enlige situs fictus for sagsøgtes aktivitet i den medlemsstat, hvor selskabet misbruger sin dominerende stilling.
72.
Ud fra denne synsvinkel ville det kunne fastslås, at for en bruger, der på grund af sit Apple-ID henvises til App Store NL, sker alle de salg, der foretages via denne App Store, på hjemstedet eller etableringsstedet for denne bruger i Nederlandene, idet der ses bort fra vedkommendes reelle placering i dette land på tidspunktet for hvert salg.
73.
På denne måde ville en bruger (eller en gruppe af brugere med hjemsted i samme retskreds) på grundlag af stedet for den skadevoldende begivenhed kunne anlægge søgsmål ved retterne på sit hjemsted på det marked, der er berørt af Apples konkurrencebegrænsende adfærd, i forbindelse med de køb, der er foretaget via den App Store, som er rettet mod dette marked.
74.
Denne løsning ville indebære, at der gives mulighed for et forum actoris, som efter min opfattelse er begrundet i lyset af Apples kommercielle strategi (
45
). Den tager dermed ikke sigte på at beskytte ofret (
46
).
2. Det sted, hvor skaden er indtruffet
75.
De ovennævnte vanskeligheder i forbindelse med afklaringen af, hvor den skadevoldende begivenhed er sket (idet der herved forstås salgene af apps til brugerne i App Store NL), er mindre for så vidt angår det sted, hvor skaden er indtruffet.
76.
Den (angivelige) skade, som brugeren led, bestod i den meromkostning, som vedkommende afholdt for at downloade appsene fra App Store. Prisen på appen forøges, fordi udviklerne af denne app vælter udgifterne til den kommission, som Apple opkræver fra dem, over på brugeren.
77.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det ved bestemmelsen af den kompetente ret på grundlag af det sted, hvor skaden er indtruffet, når »det sted, hvor købet blev foretaget, ikke kan fastslås«, er muligt at anvende brugerens hjemsted som tilknytningskriterium.
78.
I forbindelse med fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 har Domstolen fastslået følgende:
–
En skade, som »hovedsageligt [er] et resultat af meromkostninger betalt som følge af kunstigt høje priser«, kan kvalificeres som »en direkte skade, der gør det muligt at begrunde, at retterne i den medlemsstat, på hvis område denne skade er indtrådt, har kompetence« (
47
).
–
»Når det marked, der påvirkes af den konkurrencebegrænsende adfærd, […] befinder sig i den medlemsstat, på hvis område den påståede skade hævdes at være indtrådt, bemærkes, at stedet for skadens indtræden med hensyn til anvendelsen af [artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012] befinder sig i denne medlemsstat« (
48
).
79.
Domstolskompetencen er dermed støttet på sammenfaldet mellem to elementer i en og samme medlemsstat: det berørte marked og det sted, hvor ofret konkret er blevet udsat for skaden. I denne sag udgør Nederlandene det berørte (et berørt) marked.
80.
I tilfælde, hvor den ulovlige adfærd (det hævdede misbrug af en dominerende stilling) har udmøntet sig i en økonomisk overførsel fra ofrene til gerningsmanden ved betaling af en overpris i materielle sammenhænge (i modsætning til virtuelle), har Domstolen anerkendt både erhvervelsen af den genstand, for hvilken der er betalt overpris (
49
), og ofrets hjemsted som stedet for skadens indtræden (
50
). Den har endvidere identificeret leveringsstedet for varerne som stedet for erhvervelsen af dem (
51
).
81.
I tråd med disse retningslinjer er det efter min opfattelse muligt at anvende ofrets etableringssted eller hjemsted i Nederlandene, hvor også det marked, der er berørt af misbruget af en dominerende stilling er beliggende, som tilknytningskriterium ved fastlæggelsen af det sted, hvor skaden er indtruffet.
82.
Når skaden består i en meromkostning, og brugeren erhverver produktet (som er af mindre værdi end den betalte pris) i den virtuelle verden, idet der er tale om en digital app, som ikke har nogen materiel eksistens, forekommer det mig ikke nyttigt at forsøge at stedfæste den kompetente ret på grundlag af leveringen af dette produkt (
52
).
83.
Derimod er det tilknytningskriterium, der er baseret på brugerens hjemsted, så meget desto mere velegnet, når sagsøgte (Apple) som i den foreliggende sag har indrettet sin forretningsvirksomhed ved at opdele det berørte marked efter land og knytter slutbrugerne til dette marked.
84.
Endelig skal det tages i betragtning, at Apple Irland ifølge den forelæggende rets fremstilling i mellemafgørelsen af 16. august 2023 (
53
) anvender et vilkår om kompetencetildeling i sine aftaler med brugerne om benyttelsen af App Store. Hvis brugeren er bosiddende i en medlemsstat i Den Europæiske Union, er den lovgivning, der finder anvendelse, lovgivningen i det land, hvor brugeren har sit sædvanlige opholdssted, og den kompetente ret er en ret i dette land. Denne kendsgerning er dermed ikke ukendt for Apple, som vanskeligt kan hævde, at det var umuligt at forudse krav i Nederlandene, der, selv om de ikke er omfattet af værnetingsvilkåret (som finder anvendelse på selskabets ansvar i kontraktforhold), følger direkte af købene i App Store NL.
85.
Jeg finder det således ikke uhensigtsmæssigt, at den skade, der opstår ved en uforholdsmæssigt stor økonomisk overførsel som følge af betalingen af meromkostningen, på det berørte marked stedfæstes til ofrets hjemsted, idet ofret sædvanligvis har størstedelen af sin formue placeret her.
86.
Hvis denne løsning accepteres, er det unødvendigt at kræve et andet tilknytningselement, som f.eks. det forhold, at brugerens bankkonto, hvor betalingen debiteres, befinder sig i samme retskreds. Under de beskrevne omstændigheder er jeg af den opfattelse, at den foreslåede løsning opfylder kompetencereglens formål om nærhed og forudsigelighed.
C.
Det første præjudicielle spørgsmål, litra b), og det andet præjudicielle spørgsmål, litra b)
1. Den manglende betydning af, at søgsmålet er et gruppesøgsmål
87.
Der er intet til hinder for, at der anlægges gruppesøgsmål i situationer, som frembyder grænseoverskridende elementer, således som det er tilfældet i denne sag.
88.
Domstolen har hidtil ikke taget stilling til, hvilken betydning denne type søgsmål kan have i disse situationer (
54
).
89.
Artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fastsætter som før nævnt en speciel regel med henblik på afgrænsningen af domstolskompetencen i forbindelse med søgsmål vedrørende forpligtelser uden for kontraktforhold, som anlægges på grundlag af skyldnerens ansvar over for kreditoren.
90.
Denne regel er ikke et personligt privilegium, der udelukkende begunstiger kreditoren: Det kan anvendes af andre personer, navnlig af kreditorens repræsentanter eller efterfølgere (
55
). Det kan også anvendes af personer, der arbejder for at fremme enkeltstående, men fælles interesser (
56
) eller en almen interesse (
57
).
91.
Formålet med artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 er at udpege en ret, der har en særlig geografisk tilknytning til stedet for den skadevoldende begivenhed eller den forvoldte skade, som den (internationalt og stedligt) kompetente ret.
92.
Hvis overdragelsen af en kredit eller det forhold, at et søgsmål er et gruppesøgsmål, ikke udelukker, at denne artikel finder anvendelse, skal den internationale og stedlige kompetence i henhold hertil derfor fortsat under alle omstændigheder fastlægges på grundlag af den aktivitet, der har forvoldt skaden, eller stedfæstelsen af skaden.
93.
Efter min opfattelse gælder denne konklusion også for søgsmål anlagt af en enhed, som ved retsordenen er tillagt en selvstændig ret, dvs. som ikke er afhængig af en fuldmagt eller en overdragelse, med henblik på at opnå erstatning for individuelle skader. To argumenter taler for dette synspunkt:
–
For det første ændrer søgsmålskompetencen for den enhed, der anlægger gruppesøgsmålet, reelt ikke tvistens genstand. Søgsmålet tager i sidste ende sigte på at opnå en enkeltstående erstatning for hvert af de direkte berørte retssubjekter. Gruppesøgsmålet er baseret på de individuelle krav: Retten til erstatning og erstatningsbeløbet skal afslutningsvis fastsættes særskilt for hver af de skadelidte (eventuelt af den domstol, der fastslår denne ret).
–
For det andet bemærkes, at ligesom fastlæggelsen af »stedet for den skadevoldende begivenhed« ikke kan afhænge af, hvilken lov der finder anvendelse på realiteten med hensyn til det civilretlige ansvar (
58
), kan det heller ikke afhænge af en processuel ordning, som er forskellig, alt efter hvilken medlemsstat der er tale om.
94.
Kompetencen for retterne på stedet for den skadevoldende begivenhed følger af den ulovlige handling, som er den samme, uanset hvem der er den faktiske kreditor eller handler som sagsøger. Kravet om skadeserstatning mister ikke sin tilknytning det sted, hvor den skadevoldende begivenhed fandt sted, på grund af en overdragelse af en kredit, eller fordi en tredjemand påtager sig at forsvare kravet i henhold til en lovbestemmelse. Den begivenhed, der udløser skaden, er også den samme, og beviserne forbliver, hvor de hele tiden har været.
95.
Hensynet til »forudsigeligheden« er til hinder for, at den kompetente ret i forbindelse med en og samme skadevoldende begivenhed ændres, alt efter om sagsøgeren er indehaveren af interesserne, dennes efterfølger eller en repræsentant (for denne indehaver eller disse interesser).
96.
En enhed, der anlægger gruppesøgsmål, kan således kun nedlægge sine påstande for en enkelt ret (i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012), hvis den skadevoldende begivenhed enten a) er enkeltstående eller er sket eller kan ske i denne rets retskreds, eller b) alle de relevante faktiske omstændigheder (dvs. alle de omstændigheder, der berører de endelige indehavere af den repræsenterede interesse) har fundet sted i denne retskreds.
97.
Jeg medgiver, at dette krav forringer nytteværdien af mekanismen for gruppesøgsmål i en medlemsstat, når den nationale lovgiver har valgt ikke at udpege en ret med særlig kompetence for hele området til at pådømme denne type søgsmål (
59
).
98.
Under hensyn til grænserne for hver nationale rets stedlige kompetence skal den kompetente enhed nemlig afgrænse gruppesøgsmålets objektive og subjektive rækkevidde og stedfæste den »skadevoldende begivenhed« som omhandlet i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 til retskredsen for hver af disse retter (
60
). Et mere omfattende forsvar for de foreliggende interesser, som omfatter faktiske omstændigheder og skader, der er indtruffet i andre retskredse i samme stat, ville kræve en mangedobling af sagerne i overensstemmelse med disse geografiske afgrænsninger.
99.
Det kan indvendes, at denne løsning ikke stemmer overens med logikken bag gruppesøgsmål, som indebærer, at der ikke lægges vægt på nærheden mellem tvisten og den ret, der pådømmer den, men derimod på ligheden mellem de interesser, der forsvares. Det er imidlertid denne løsning, hvor utilfredsstillende den end måtte forekomme, der følger af anvendelsen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 på et scenario, hvor reglerne ikke er blevet ændret for at tilpasse dem til den nye virkelighed (gruppesøgsmål).
100.
Efter de nuværende regler (
61
) skal den kompetente enhed, som ønsker at anlægge et enkelt gruppesøgsmål med påstand om erstatning vedrørende overtrædelser, som sker på forskellige steder i Nederlandene, og hvis konsekvenser mærkes i en række retskredse i dette land, og anlægger søgsmålet mod en sagsøgt med hjemsted i en anden medlemsstat, anlægge søgsmålet i denne anden stat (
62
).
101.
De problemer, der er forbundet med gruppesøgsmål i situationer med grænseoverskridende karakter, var ikke ukendte på tidspunktet for omarbejdelsen af forordning nr. 1215/2012 (i 2012). I lyset af de forskellige nationale modeller, der fandtes på daværende tidspunkt, blev det i sidste ende besluttet ikke at indføre specifikke regler i denne forordning i afventning af yderligere udvikling i reglerne på dette område (
63
).
102.
Denne udvikling har allerede fundet sted, men har ikke ført til ændringer i reglerne om tildeling af international kompetence (
64
). Som jeg vil redegøre for nedenfor, blev forordning nr. 1215/2012 ikke ændret ved direktiv 2020/1828 (hvis vedtagelse kunne have været en passende lejlighed til at gøre det).
103.
Afslutningsvis er jeg af den opfattelse, at det første spørgsmål, litra b), og det andet spørgsmål, litra b), bør besvares med, at fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke ændres af det forhold, at søgsmålet er anlagt af en enhed, som ved national lovgivning er tillagt kompetence til i eget navn at anlægge gruppesøgsmål med henblik på varetagelsen af et stort antal brugeres interesser.
2. Direktiv 2020/1828
104.
Direktiv 2020/1828 finder ikke anvendelse i den foreliggende sag (
65
), hverken ratione temporis (det gælder kun for søgsmål anlagt fra og med den 25. juni 2023) eller ratione materiae (dets anvendelsesområde omfatter principielt ikke gruppesøgsmål vedrørende en overtrædelse af konkurrencereglerne).
105.
Uden at jeg ønsker at forklejne betydningen af formålet om at styrke dette direktivs effektive virkning (
66
), er jeg ikke overbevist om, at dette formål begrunder en fortolkning, som fordrejer den specielle kompetenceregel i den grad, der er blevet beskrevet.
106.
Det skal i denne henseende erindres, at behovet for at »sikre en sammenhæng mellem forskellige EU-retsakter […] under ingen omstændigheder [må] medføre, at bestemmelserne i en forordning om kompetenceregler fortolkes i strid med denne forordnings struktur og formål« (
67
).
107.
Forordning nr. 1215/2012 blev ikke ændret ved direktiv 2020/1828. Endvidere følger det af artikel 2, stk. 3, at »[d]ette direktiv [ikke] berører […] EU-reglerne om international privatret, navnlig reglerne om kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område […]« (
68
).
108.
I samme retning anføres det i 21. betragtning til direktiv 2020/1828, at »[e]ksisterende EU-retlige instrumenter bør finde anvendelse på den processuelle ordning for anlæggelse af gruppesøgsmål, der er krævet i dette direktiv«.
109.
EU-lovgiver har således ønsket at underlægge gruppesøgsmål de eksisterende regler om international kompetence. Strengt taget foreligger der ikke nogen lovgivningsmæssig lakune, som fortolkeren har ret til at udfylde, men derimod en bevidst udelukkelse, som lovgiver har ønsket at opretholde.
110.
Det påhviler medlemsstaterne at gennemføre direktiv 2020/1828 korrekt. Når de gør dette, skulle eller skal de tage hensyn til, at dette direktiv henviser til reglerne om international kompetence i forordning nr. 1215/2012 og opretholder dem i uændret form.
111.
Jeg har allerede nævnt, at visse medlemsstater, idet de var bevidste om virkningerne af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 på sager som hovedsagen, har valgt at indføre en enkelt stedlig kompetence (og en enkelt kompetent ret) for denne type søgsmål (
69
).
112.
Andre medlemsstater, såsom Nederlandene, synes at have valgt at fastsætte ex post-korrektioner, selv i tilfælde af at der anlægges en række forbundne søgsmål. Jeg vil efterfølgende drøfte denne mulighed, som nævnes i det første spørgsmål, litra c), og det andet spørgsmål, litra c).
3. Subsidiært: anerkendelse af betydningen af søgsmålets karakter af gruppesøgsmål
113.
Visse parter og intervenienter har fremsat alternative forslag til fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 med henblik på at fremme gennemførelsen af gruppesøgsmål i praksis (
70
). I det væsentlige indebærer disse forslag følgende:
–
Det foreslås at tage hensyn til hjemstedet for den enhed, der anlægger søgsmålet (
71
).
–
Det sted, hvor en eller flere af de berørte parter kan anlægge søgsmål, foreslås som værneting (
72
).
–
Der argumenteres for, at alle retterne i Nederlandene er lige kompetente til at pådømme gruppesøgsmålet (
73
).
–
Rækkevidden af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 begrænses til den internationale kompetence, idet der henvises til national lovgivning med henblik på bestemmelsen af den ret, der har stedlig kompetence (
74
).
114.
Efter min opfattelse er disse forslag i større eller mindre grad i modstrid med de principper, der ligger til grund for artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 og den fortolkning heraf, der følger af fast retspraksis (
75
).
115.
Jeg vil undersøge dem separat, idet jeg i den første gruppe medtager forslagene fra den nederlandske regering, Stichting App Stores Claims og Kommissionen. I den anden gruppe vil jeg gennemgå forslagene fra Stichting Right to Consumer Justice.
a) Hjemstedet for den enhed, der har kompetence til at anlægge gruppesøgsmål, og det sted, hvor en eller flere af de berørte parter kan anlægge søgsmål
116.
Den løsning, som indebærer, at der lægges vægt på hjemstedet for den kompetente enhed (med kompetence til at anlægge gruppesøgsmål), adskiller kriterierne for tildeling af international og stedlig kompetence: Dette hjemsted begrunder ikke international kompetence i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. En accept af denne fortolkning ville medføre, at denne bestemmelse fik en funktion med fordeling af sager mellem retterne i samme retskreds, som ville være uafhængig af og særskilt i forhold til funktionen med tildeling af den internationale kompetence.
117.
Forslaget vil, således som det er formuleret:
–
give mulighed for et forum actoris uden nogen tilknytning til sagens faktiske omstændigheder, som endvidere ville kunne fastsættes strategisk af den sagsøgende enhed for hvert enkelt søgsmål; denne risiko forøges, hvis enheden, som det undertiden er tilfældet, er stiftet med det specifikke formål at anlægge et gruppesøgsmål
–
tildele kompetencen til en ret, som sagsøgte ikke kunne have forudset inden tvisten (
76
) (idet den sagsøgende enhed ikke som sådan har lidt nogen skade), og hvis nærhed i forhold til sagsøgte (
77
) på ingen måde er sikret.
118.
Hvad angår Kommissionens forslag (
78
) foreslås det heri, at den enhed, som anlægger gruppesøgsmålet, »muligvis kan vælge retten«, idet det er tilstrækkeligt, at denne ret er stedligt kompetent i forhold til i det mindste en person eller en del af de personer, der udgør den gruppe, hvis interesseser repræsenteres af denne enhed.
119.
Udtrykt på denne måde adskiller Kommissionens forslag i forbindelse med artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fastlæggelsen af den internationale kompetence fra dens stedlige aspekt. Den giver mulighed for et forum actoris, som den sagsøgende enhed kan fastsætte efter eget valg, uden nogen anden begrænsning, end at der skal være tale om et sted, hvor i det mindste én berørt person eller én gruppe af berørte personer ville kunne anlægge et individuelt søgsmål på grundlag af stedet for skadens indtræden.
120.
Med hensyn til de elementer i det gruppesøgsmål, som er homogene, foreligger der ikke en større eller mindre nærhed mellem den udpegede ret og beviserne, end hvad der ville være tilfældet i forbindelse med enhver anden ret. Med hensyn til de elementer, som der skal sondres imellem, er nærheden kun sikret for så vidt angår det berørte offer for den konkrete »skadevoldende begivenhed«, der handler som referenceperson for den stedlige kompetence. De samme konklusioner gælder hvad angår forudsigeligheden for sagsøgte (
79
).
121.
Begge disse to forslag indebærer uden tvivl en dybtgående ændring af den specielle kompetenceregel og dermed en forskydning af den balance mellem de foreliggende interesser, som EU-lovgiver tilsigtede at opnå med forordning nr. 1215/2012, hvilket fortolkeren efter min opfattelse ikke er berettiget til (
80
).
122.
Begge forslag skaber reelt, selv om de tilsyneladende holder fast i, at der skal udpeges en ret, som er kendetegnet ved sin tilknytning til tvisten (
81
), nye kriterier for fastlæggelsen af den stedlige kompetence.
123.
Disse (nye) kriterier er inspireret af formålet om god retspleje, ikke forstået således, at det skal være let at indhente, vurdere eller optage beviser, men som effektiv processuel håndtering af de sammenfaldende interesser. Imidlertid forfølger artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ikke som sådan dette sidstnævnte formål (
82
).
b) Stedlig kompetence for alle retter i Nederlandene eller henvisning til national lovgivning
124.
Stichting Right to Consumer Justice har gjort gældende, at alle retter i Nederlandene under hovedsagens omstændigheder er lige kompetente til at pådømme gruppesøgsmålet. Subsidiært har denne stiftelse foreslået, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 begrænses til alene at finde anvendelse på fastlæggelsen af den kompetente ret på internationalt niveau.
125.
Jeg har allerede afvist en fortolkning af bestemmelsen, hvorefter den uden forskel tildeler international og stedlig kompetence til alle retterne i en medlemsstat – med den begrundelse, at en sådan fortolkning er paradoksal (
83
).
126.
Mere interessant er forslaget om at overlade det til medlemsstaterne at beslutte, hvordan den stedlige kompetence tildeles. Hvis det accepteres, vil artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fortsat kunne anvendes (forslaget vil ikke begrænse sagsøgerens mulighed for at vælge værnetinget på sagsøgtes hjemsted) i en sammenhæng, såsom i forbindelse med gruppesøgsmål, der ikke er omhandlet i forordning nr. 1215/2012, og hindringen for anvendelsen af denne processuelle mekanisme, hvis anvendelse EU-lovgiver ønsker at fremme, vil blive fjernet.
127.
Dette forslag er imidlertid i strid med den sædvanlige forståelse af artiklen, som er underbygget af tungtvejende argumenter (
84
). Derfor er der tale om en mulighed, som kun kan overvejes de lege ferenda (
85
).
D.
Det første spørgsmål, litra c), og det andet spørgsmål, litra c)
128.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 er til hinder for »at anvende national (proces)ret, som gør det muligt at henvise sagen til kun én domstol i denne medlemsstat« i to scenarier:
–
Når det »ikke kun er en, men flere nationale domstole i den pågældende medlemsstat, der har stedlig kompetence« [det første spørgsmål, litra c)].
–
Når »den stedlige kompetence […] tilkommer en national domstol i den pågældende medlemsstat, som kun har kompetence i søgsmålene vedrørende en del af brugerne i denne medlemsstat, mens det er andre domstole i den samme medlemsstat, der har den stedlige kompetence i søgsmålene vedrørende en anden del af brugerne« [det andet spørgsmål, litra c)].
129.
Disse spørgsmål er muligvis hypotetiske, henset til, at søgsmålene mod Apple begge er anlagt for den forelæggende ret (
86
). Jeg vil dog ikke udelukke, at svaret kan være nyttigt for denne ret med henblik på at underbygge dens kompetence.
130.
Domstolen har fastslået, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 »ikke [er] til hinder for, at en medlemsstat beslutter at overlade en bestemt type tvister til en enkelt ret, der dermed har enekompetence, uanset hvor en skade er indtrådt i denne medlemsstat« (
87
).
131.
Denne løsning forklarer, hvorfor forordning nr. 1215/2012 ikke pålægger en forpligtelse til at oprette domstole de steder, hvor den skadevoldende begivenhed finder sted (
88
), og hvorfor afgrænsningen af værnetinget for de nationale retter principielt henhører under medlemsstaternes organisatoriske beføjelser (
89
).
132.
Nærmere bestemt »kan den tekniske kompleksitet ved de regler, der finder anvendelse på erstatningssøgsmål vedrørende overtrædelser af de konkurrenceretlige bestemmelser, […] ligeledes tale for en kompetencekoncentration« (
90
).
133.
I lyset af disse udtalelser finder jeg det ikke uhensigtsmæssigt, at den nederlandske lovgivning ex ante fastsætter, at en enkelt ret pådømmer alle gruppesøgsmål vedrørende skader, der skyldes overtrædelser af konkurrencelovgivningen.
134.
Imidlertid fremgår det af forelæggelseskendelsen, at dette ikke er den gældende ordning i Nederlandene. Det, som den civile retsplejelovs artikel 220 (
91
) synes at give mulighed for, er, at sager, der føres ved forskellige retter i overensstemmelse med kompetencereglerne, ex post forenes for den ret, der skal behandle den oprindeligt anlagte sag.
135.
Hvis dette er tilfældet, indebærer reglen om koncentration ikke, at sagerne skal forenes ved den enlige ret, der er kompetent inden for en medlemsstats retssystem (og som desuden er specialiseret ratione materiae), men ved den ret blandt flere, for hvilken sagen oprindelig blev indbragt.
136.
Forordning nr. 1215/2012 har ikke til formål at harmonisere medlemsstaternes processuelle regler, men at fordele retternes kompetence for løsningen af tvister inden for det civil- og handelsretlige område (
92
). Imidlertid må anvendelsen af de nationale processuelle regler ikke undergrave denne forordnings effektive virkning (
93
).
137.
I princippet vil en national regel, som korrigerer resultatet af anvendelsen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ved ex post at forene de sager, der verserer for retter, der er kompetente i henhold til denne bestemmelse, ved en enkelt ret, ikke være forenelig med denne bestemmelses effektive virkning.
138.
Selv om tilhørsforholdet til den samme nationale retsorden kan forringe virkningen af den korrektion, der foretages af kompetencereglen, vil den ret, som behandler det andet og efterfølgende søgsmål uden tvivl ikke længere vil være den, der er udpeget på grundlag af sin særlige geografiske tilknytning til hvert af disse søgsmål.
139.
Koncentrationsreglen kan dog under visse omstændigheder bidrage til god retspleje, idet der herved forstås retspleje, som a) optimerer forvaltningen af procedurerne, b) økonomiserer tiden og de samlede omkostninger og c) nedbringer risikoen for usammenhængende eller modstridende afgørelser (
94
). Disse formål er i overensstemmelse med forordning nr. 1215/2012 (
95
).
140.
Jeg afviser ikke, at disse faktorer foreligger, når parallelle retssager skyldes anlæggelsen af gruppesøgsmål: Dvs. at den almene interesse i, at retssystemet er organiseret så rationelt som muligt, i disse tilfælde som hovedregel er mere tungtvejende end interessen for parterne i hver enkelt sag isoleret betragtet.
141.
Imidlertid er det forhold, at parallelle retssager skyldes gruppesøgsmål, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at begrunde, at de forenes (
96
). Derfor kræves der i hvert enkelt tilfælde en afvejning af de nævnte interesser, som den nationale ret skal foretage for som nævnt at efterprøve, at en forening af sagerne er den bedste løsning med henblik på hensynet til god retspleje (
97
).
V. Forslag til afgørelse
142.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at svare rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) således:
»Artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område
skal fortolkes således, at
–
hvis det (i tilfælde af misbrug af en dominerende stilling bestående i opkrævning af en kommission af prisen på de apps, der udbydes til salg på en onlineplatform, der er specifikt rettet mod en medlemsstat i dens helhed) anerkendes, at salget af sådanne apps udgør den skadeforvoldende begivenhed, kan det sted, hvor denne begivenhed er indtruffet, stedfæstes til det sted i denne medlemsstat, hvor den bruger, der har købt appsene, har bopæl
–
det sted, hvor skaden er indtruffet, kan identificeres som det sted på det berørte marked, hvor den bruger, der er blevet udsat for konsekvenserne af misbruget af en dominerende stilling, idet vedkommende har betalt en meromkostning ved købet af appsene, har bopæl
–
på EU-rettens nuværende udviklingstrin ændres fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ikke af det forhold, at søgsmålet er anlagt af en enhed, som ved den nationale lovgivning er tillagt kompetence til at anlægge gruppesøgsmål, der kan omfatte påstande om erstatning, med henblik på at varetage interesserne for et stort antal brugere, men ikke i deres navn
–
tildelingen af den internationale og stedlige kompetence til en ret i en medlemsstat på grundlag af en anvendelse af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 er forenelig med en national regel, som tillader, at en ret erklærer sig inkompetent til fordel for en anden ret, som allerede behandler et analogt søgsmål, når denne regel tjener formålet om god retspleje, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Stiftelserne Stichting Right to Consumer Justice og Stichting App Stores Claims (herefter »de sagsøgende stiftelser«).
(
3
) – Jeg vil herefter samlet blot betegne Apple Inc. og Apple Distribution International Ltd. (herefter »Apple Irland«) som »Apple«.
(
4
) – Jeg anvender dette udtryk, eftersom det er det, der anvendes i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2020/1828 af 25.11.2020 om adgang til anlæggelse af gruppesøgsmål til beskyttelse af forbrugernes kollektive interesser og om ophævelse af direktiv 2009/22/EF (EUT 2020, L 409, s. 1). Som der vil blive redegjort for nedenfor, finder dette direktiv ikke anvendelse på hovedsagen.
(
5
) – Lov om afvikling af masseskader ved hjælp af et kollektivt søgsmål.
(
6
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
7
) – Det, som køberen erhverver, er reelt licenser til at benytte appsene.
(
8
) – Generelt vil jeg i dette forslag til afgørelse følge den forelæggende ret og henvise til appsene og de heri integrerede digitale produkter med den generiske betegnelse »apps«.
(
9
) – Forelæggelseskendelsens præmis 4.9.
(
10
) – Forelæggelseskendelsens præmis 4.12. I retsmødet gjorde Apple derimod gældende, at det element, der knytter en bruger til en bestemt App Store, er den valgte betalingsmetode, som skal være godkendt til denne App Store.
(
11
) – Stiftelsen Right to Consumer Justice har desuden foreholdt Apple at være ophavsmand til en kartelaftale som omhandlet i artikel 101 TEUF (vertikal prisfastsættelse). Den forelæggende ret har derimod udelukket, at denne artikel finder anvendelse, eftersom stiftelsen ikke har præciseret, hvilke faktiske omstændigheder der gør det muligt at fastslå, at der foreligger en kartelaftale (forelæggelseskendelsens præmis 6.10).
(
12
) – Mellemafgørelse af 16.8.2023, præmis 6.24, 6.25 og 6.35-6.37.
(
13
) – Dom af 30.11.1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166), præmis 19. Forklaringen på spaltningen af stedet for den skadevoldende begivenhed i »stedet for handlingen« og »stedet for skaden« er, at det hyppige sammenfald mellem førstnævnte og sagsøgtes hjemsted i modsat fald ville fratage den specielle kompetenceregel dens effektive virkning. En adskillelse af stedet for den skadevoldende begivenhed og det sted, hvor skaden er opstået, er dermed ikke obligatorisk ved fortolkningen af artikel 7, nr. 2).
(
14
) – Dom af 25.10.2012, Folien Fischer og Fofitec (C-133/11, EU:C:2012:664), præmis 46, og af 16.1.2014, Kainz (C-45/13, EU:C:2014:7, herefter »Kainz-dommen«), præmis 31.
(
15
) – Jf. bl.a. dom af 22.2.2024, FCA Italy og FPT Industrial (C-81/23, EU:C:2024:165, herefter »dommen i sagen FCA Italy og FPT Industrial«), præmis 23.
(
16
) – Dom af 19.9.1995, Marinari (C-364/93, EU:C:1995:289), præmis 18, af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305), præmis 34 og 35, og af 10.3.2022, BMA Nederland (C-498/20, EU:C:2022:173, herefter »BMA Nederland-dommen«), præmis 38.
(
17
) – BMA Nederland-dommen, præmis 38.
(
18
) – Dette kriterium giver eventuelt også mulighed for sammenfald med den lov, der finder anvendelse på sagens realitet i henhold til EU-retten. Domstolen har betragtet dette sammenfald, som det i visse domme har beskrevet som et krav, der følger af syvende betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11.7.2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) (EUT 2007, L 199, s. 40), som et fortolkningselement: jf. dom af 9.7.2020, Verein für Konsumenteninformation (C-343/19, EU:C:2020:534), præmis 39, eller af 15.7.2021, Volvo m.fl. (C-30/20, EU:C:2021:604, herefter »Volvo-dommen«), præmis 32. Det skal imidlertid erindres, at paralleliteten mellem forum og ius ikke er et primært formål med fortolkningen af forordning nr. 1215/2012, og at den tilsigtede sammenhæng med instrumenterne vedrørende den lov, der finder anvendelse, under ingen omstændigheder må medføre, at forordningens bestemmelser fortolkes i strid med dens struktur og formål: Kainz-dommen, præmis 20, og dom af 3.10.2019, Petruchová (C-208/18, EU:C:2019:825), præmis 63.
(
19
) – Dvs. elementer, der ikke vedrører tvistens parter. Noget andet er, at stedet for den skadevoldende begivenhed ofte er sammenfaldende med sagsøgtes hjemsted; tilsvarende forekommer det ofte, at det sted, hvor skaden opstår, er sammenfaldende med skadelidtes hjemsted, der dermed skal anerkendes som forum actoris. I tilfælde, hvor de elementer, der udgør handlingen, ikke er materielle, har Domstolen anvendt personlige faktorer til at stedfæste stedet for den skadevoldende begivenhed eller stedet for skaden: I forbindelse med internettet har den taget hensyn til centrummet for ofrets vigtigste interesser som det sted, hvor skaden er sket, i dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl. (C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685, herefter »dommen i sagen eDate Advertising m.fl.«), eller til etableringsstedet for gerningsmanden til den ulovlige handling som stedet for den skadevoldende begivenhed i dom af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220, herefter »Wintersteiger-dommen«).
(
20
) – I forbindelse med artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fremgår det af fast retspraksis, at der ved god retspleje forstås en effektiv tilrettelæggelse af sagen (bl.a. idet det som følge af nærheden mellem den udpegede ret og tvisten er let at indhente og vurdere beviserne for de elementer, hvoraf ansvaret og skaden følger): jf. blandt mange andre Kainz-dommen, præmis 27, Wintersteiger-dommen, præmis 31-33, dom af 24.11.2020, Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:950), præmis 37, og dommen i sagen FCA Italy og FPT Industrial, præmis 24 og 25.
(
21
) – Jf. f.eks. dommen i sagen eDate Advertising m.fl., præmis 50, dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37), præmis 56, af 17.10.2017, Bolagsupplysningen og Ilsjan (C-194/16, EU:C:2017:766), præmis 35, og af 12.5.2021, Vereniging van Effectenbezitters (C-709/19, EU:C:2021:377), præmis 33.
(
22
) – Jf. henvisningerne i fodnote 21.
(
23
) – Volvo-dommen, præmis 33.
(
24
) – Volvo-dommen, præmis 34.
(
25
) – Som er sammenfattet i generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Volvo m.fl. (C-30/20, EU:C:2021:322), punkt 38-47.
(
26
) – Dom af 5.7.2018, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-27/17, EU:C:2018:533, herefter »dommen i sagen flyLAL-Lithuanian Airlines«), præmis 51 og 52.
(
27
) – Forelæggelseskendelens præmis 6.8 og 6.9.
(
28
) – Det vil muligvis være en overdreven forenkling at identificere misbruget af den dominerende stilling som salget til slutbrugeren i App Store NL. Det er ganske vist korrekt, at de påberåbte skadelige virkninger påføres brugerne, men det (angivelige) misbrug af en dominerende stilling sker hos udviklerne i form af, at de, der ønsker at levere tjenester, som kan eksekveres i iOS, ensidigt pålægges betingelser. Disse betingelser omfatter brug af IAP og den kommission, som Apple fratrækker den pris, som brugerne af iOS skal betale udviklerne (og som disse overvælter på brugerne). Det må efter min opfattelse konstateres, at denne pålæggelse udgør den skadevoldende begivenhed med henblik på fastlæggelsen af domstolskompetencen. Jeg anerkender, at det under visse omstændigheder kan være kompliceret for slutbrugerne at finde ud af, hvor dette sted befinder sig. Denne vanskelighed forekommer mig dog ikke uoverstigelig: Jeg henviser i denne henseende til dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C-352/13, EU:C:2015:335, herefter »dommen i sagen CDC Hydrogen Peroxide«), præmis 44.
(
29
) – Dom af 27.10.1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509), præmis 33, angående det sted, hvor varerne er blevet beskadiget under søtransporten af dem.
(
30
) – Dom af 5.9.2019, AMS Neve m.fl. (C-172/18, EU:C:2019:674), præmis 51, angående »det sted, hvor sagsøgte har truffet de afgørelser og taget de tekniske skridt, der iværksætter opslaget på internettet« om bestemte produkter. I Wintersteiger-dommen, præmis 34-38, lægges samme kriterium til grund, dog uden konkret at fastlægge det som stedet for serveren i lyset af »usikkerheden om, hvor det er beliggende«, idet der i stedet tages udgangspunkt i sagsøgtes etableringssted.
(
31
) – Denne oplysning viser efter min opfattelse Apples hensigt om at henvende sig til landet og ikke til et generisk nederlandsk fællesskab, som kan være spredt over en række medlemsstater eller endda kontinenter.
(
32
) – Således som det synes at fremgå af mellemafgørelsen af 16.8.2023, præmis 6.24.
(
33
) – Hvilket de i praksis er tvunget til i betragtning af de vanskeligheder, der er forbundet med at ændre ID’et, når det først er oprettet. Med denne forretningsmodel fragmenterer Apple selv sin aktivitet ved at adskille markederne. Tilsvarende gør den det let at fastlægge, hvilken ret der har international kompetence, og at afgrænse rækkevidden af denne kompetence.
(
34
) – Som hovedregel er appen tilgængelig kort efter brugerens betaling af prisen (som er blevet forøget med kommissionen).
(
35
) – Sammenfaldet er ikke totalt, hvorfor der efter min opfattelse ikke kan være tale om en stedlig fiktion. Onlinekøb i App Store NL kan teknisk set også gennemføres af brugere med bopæl i Nederlandene, som har angivet denne stat som deres land ved konfigurationen af deres Apple-ID, men midlertidigt befinder sig uden for den. De kan også foretages af brugere, som ikke bor i Nederlandene, men alligevel angiver denne medlemsstat i deres Apple-ID. Forelæggelseskendelsen drøfter ikke disse tilfælde: Det fremgår af dens præmis 6.15 og 6.18 vedrørende stedet for skadens indtræden, at der fokuseres på brugere, der bor eller er etableret (»wonen oder gevestigd zijn«) i Nederlandene.
(
36
) – Apparatet vil give den skadevoldende begivenhed en materiel håndgribelighed, som den ellers savner.
(
37
) – Situationen med et stort antal sager vedrørende en begivenhed, som i det væsentlige er den samme i alle tilfælde, ville ikke være anderledes i forbindelse med materielle salg i de fysiske butikker (Apple Stores), men det mulige antal ville være langt mindre. I Nederlandene findes der således tilsyneladende kun tre Apple Stores. Under alle omstændigheder er der tale om en enkeltstående kendsgerning, som ikke kan være bestemmende for den principielle løsning.
(
38
) – Skriftligt indlæg indgivet af Stichting Right to Consumer Justice, punkt 69-75. I punkt 76 har stiftelsen subsidiært foreslået at begrænse rækkevidden af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, som ifølge stiftelsen kun fastlægger den internationale kompetence. I lyset af de vanskeligheder, der er forbundet med anvendelsen af bestemmelsen under omstændigheder som i hovedsagen, forekommer denne løsning mig ikke at være urimelig. Den er dog ikke i overensstemmelse med den forståelse af reglen, der følger af fast retspraksis: jf. punkt 44 og 45 ovenfor.
(
39
) – Forslag til afgørelse Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:400), punkt 67.
(
40
) – Der synes ikke at kunne udledes andet af de domme, som i forbindelse med fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 eller de bestemmelser, som gik forud herfor, henviser til anlæggelse af søgsmålet ved »retterne« eller »retsinstanserne« i en bestemt medlemsstat, således som det er tilfældet i dommen i sagen eDate Advertising m.fl. eller i Wintersteiger-dommen. Der anvendes også pluralis i tilfælde, hvor fortolkningen af kriteriet om »stedet for den skadevoldende begivenhed« uden tvivl fører til udpegelse af en enkelt ret i et område, således som det er tilfældet, når dette sted identificeres som sagsøgtes etableringssted eller centrummet for ofrets vigtigste interesser: jf. ud over disse sager dom af 21.12.2021, Gtflix Tv (C-251/20, EU:C:2021:1036), præmis 30.
(
41
) – Dette har været tilfældet siden dom af 11.1.1990, Dumez France og Tracoba (C-220/88, EU:C:1990:8), præmis 18.
(
42
) – Dommen i sagen flyLAL-Lithuanian Airlines, præmis 56. Det er så meget desto mere rimeligt at stedfæste den skadevoldende begivenhed til en enkelt lokalitet, for så vidt som den ret, der på grundlag af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 udpeges som retten på stedet for denne begivenhed, har fuld kompetence og altså er kompetent til at træffe afgørelse om alle de skader, der følger af den ulovlige aktivitet og til at træffe foranstaltninger, der i kraft af deres natur ikke kan adskilles: jf. dom af 17.10.2017, Bolagsupplysningen og Ilsjan (C-194/16, EU:C:2017:766).
(
43
) – I modsætning til andre typer påstande kan en påstand om skadeserstatning opdeles. Dette gjorde det muligt for Domstolen at udbygge mosaikteorien i den virkelige verden og overføre den til den virtuelle verden som et tilknytningskriterium for tilgængeligheden af oplysninger offentliggjort på internettet: dommen i sagen eDate Advertising m.fl. og dom af 21.12.2021, Gtflix Tv (C-251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
) – Volvo-dommen, præmis 40-42.
(
45
) – Denne stedfæstelse ville være sammenhængende med en kommerciel strategi, som »opsøger« offentligheden i en bestemt medlemsstat. Den ville endvidere tage hensyn til, at brugen af App Store kræver accept af vilkårene og betingelserne for Apples multimedietjenester, som Apple selv betegner som en aftale, og hvori er anført et vilkår om tildeling af kompetencen til retterne på brugerens hjemsted, hvilket jeg vil drøfte senere: jf. punkt 84 nedenfor.
(
46
) – Denne løsning vil muligvis medføre en forskellig behandling af sagerne afhængigt af det medie, der er anvendt til den skadevoldende aktivitet. Imidlertid sker dette sandsynligvis allerede på andre områder, såsom i forbindelse med krænkelse af personlige rettigheder. Det følger af dommen i sagen eDate Advertising m.fl., at der skal tages hensyn til centrum for ofrets vigtigste interesser ved fastlæggelsen af det sted, hvor skaden er indtruffet, i tilfælde af udbredelse af oplysninger på internettet.
(
47
) – Dom af 29.7.2019, Tibor-Trans (C-451/18, EU:C:2019:635), præmis 31. I den pågældende sag blev det gjort gældende, at der forelå en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF.
(
48
) – Dommen i sagen flyLAL-Lithuanian Airlines, præmis 40, og dom af 29.7.2019, Tibor-Trans (C-451/18, EU:C:2019:635), præmis 33.
(
49
) – Volvo-dommen, præmis 39.
(
50
) – Dommen i sagen CDC Hydrogen Peroxide, præmis 52, og Volvo-dommen, angående det tilfælde, at de varer, der er berørt af kartelaftaler, er blevet erhvervet i forskellige retskredse (jf. fodnote 44 ovenfor).
(
51
) – Denne fortolkning vedrørte oprindelig markedsføringen af køretøjer, som af deres producent var udstyret med en software, som manipulerede oplysningerne om udstødningsemissioner, og følger af en kombination af dom af 9.7.2020, Verein für Konsumenteninformation (C-343/19, EU:C:2020:534), og dommen i sagen FCA Italy og FPT Industrial. Henset til, at Volvo-dommens præmis 39 udtrykkeligt henviser til den første af disse domme, må det fastslås, at stedet for købet af en fysisk vare, for hvilken der er betalt overpris, er leveringsstedet for varen, selv om denne overpris ikke kan tilskrives en materiel mangel ved varen.
(
52
) – Der kan end ikke i egentlig forstand tales om »levering« af det digitale indhold; dette stilles online til rådighed for brugeren, som kan downloade det fra ethvert sted ved at koble sig på internettet.
(
53
) – Præmis 3.8 og 6.41-6.46 i mellemafgørelsen af 16.8.2023. På baggrund af en undersøgelse af det vilkår om kompetencetildeling, der er anført i Apples aftaler med slutbrugerne, fastslog den forelæggende ret, at dette vilkår fandt anvendelse på de omtvistede søgsmål.
(
54
) – Dom af 12.5.2021, Vereniging van Effectenbezitters (C-709/19, EU:C:2021:377), præmis 38 og 39, afviste et spørgsmål herom, idet det blev anset for hypotetisk og dermed for ikke at kunne antages til realitetsbehandling. I den sag, som gav anledning til BMA Nederland-dommen, indtrådte en stiftelse, der handlede for at forsvare en kollektiv interesse. Domstolen kvalificerede den skade, kreditorerne havde lidt, som indirekte og dermed irrelevant med henblik på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. Den afviste i samme forbindelse, at stiftelsens søgsmål havde nogen relevans, eftersom den blot var intervenient.
(
55
) – Dom af 18.7.2013, ÖFAB (C-147/12, EU:C:2013:490), og dommen i sagen CDC Hydrogen Peroxide.
(
56
) – BMA Nederland-dommen.
(
57
) – Dom af 1.10.2002, Henkel (C-167/00, EU:C:2002:555).
(
58
) – Jf. punkt 41 ovenfor.
(
59
) – I Østrig er pådømmelsen af disse sager ved lovgivningen om gruppesøgsmål [§§ 620 og 630 i Verbandsklagen-Richtlinie-Umsetzungs-Novelle, BGBl. I, 85/2024] blevet eksklusivt tildelt en enkelt ret. Dette er ikke sket i Nederlandene.
(
60
) – Blandt de karakteristika, som kendetegner gruppen af repræsenterede personer, skal det på den ene eller anden måde fremgå, at dens medlemmer er indehavere af retsgoder, der har lidt skade som følge af en aktivitet, der er udført – eller har virkninger – på det område, hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, har kompetence.
(
61
) – Artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, sammenholdt med den lovgivningsmæssige mulighed, der er omtalt i punkt 97. Jeg ser foreløbig bort fra muligheden for at foretage korrektioner efter fastlæggelsen af den internationale eller stedlige kompetence.
(
62
) – I henhold til artikel 4 i forordning nr. 1215/2012.
(
63
) – 23. betragtning til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område KOM(2010) 748 endelig, samt punkt 3.1 i afsnittet »Forslagets juridiske indhold«, og Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget: »På vej mod en europæisk horisontal ramme for kollektive retsmidler«, COM(2013) 401 final, punkt 3.7.
(
64
) – Jf. punkt 107 nedenfor. Den igangværende ændring af forordning nr. 1215/2012 vil muligvis omfatte specifikke regler for gruppesøgsmål.
(
65
) – Som Kommissionen med rette har påpeget i punkt 10 i sit skriftlige indlæg. Den nederlandske regering tilsluttede sig denne opfattelse i retsmødet efter at have antydet det modsatte i sit skriftlige indlæg.
(
66
) – Hvilket er grunden til, at jeg drøfter dette formål på trods af, at direktivet ikke finder anvendelse på tvisten.
(
67
) – Dom af 2.5.2019, Pillar Securitisation (C-694/17, EU:C:2019:345), præmis 35.
(
68
) – En fastlæggelse af det præcise forhold mellem direktiv 2020/1828 og forordning nr. 1215/2012 kræver, at der også tages hensyn til de EU-retsakter, der er anført i bilag I til dette direktiv.
(
69
) – Jf. fodnote 59 ovenfor.
(
70
) – Alle disse forslag henviser til nødvendigheden af at bevare den effektive virkning af direktiv 2020/1828. De savner imidlertid en større hensyntagen til, hvordan de forholder sig til løsningerne i dette direktiv. For at give et eksempel vil en hensyntagen til hjemstedet for en enhed, der er kompetent til at anlægge gruppesøgsmål, give anledning til betydelig tvivl i forbindelse med grænseoverskridende søgsmål som omhandlet i direktiv 2020/1828: jf. artikel 3, nr. 7), og artikel 6.
(
71
) – Den nederlandske regerings skriftlige indlæg, punkt 3 og 13. Det er uklart, om denne fortolkning vedrører stedet for den skadevoldende begivenhed eller det sted, hvor skaden er indtruffet. Stichting App Stores Claims har fremsat et lignende synspunkt med hensyn til stedet for skadens indtræden [skriftligt indlæg, punkt 3.1, som svar på det andet spørgsmål, litra a)].
(
72
) – Kommissionens skriftlige indlæg, punkt 81, 83 og 88.
(
73
) – Skriftligt indlæg indgivet af Stichting Right to Consumer Justice, punkt 94.
(
74
) – Skriftligt indlæg indgivet af Stichting Right to Consumer Justice, punkt 95.
(
75
) – Jf. punkt 38 ff. ovenfor. Domstolen har ikke undgået de stedlige funktioner ved fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. Derimod anvender den som før nævnt disse fiktioner i situationer, hvor det er vanskeligt at fastslå den skadevoldende begivenhed som følge af den immaterielle karakter af aktiviteten (begivenheden) eller dens konsekvenser (skaden). Under disse omstændigheder vanskeliggøres bestemmelsens anvendelse af et iboende problem, som har tilknytning til karakteren af den heri fastsatte tilknytningsfaktor. Domstolen anvender således den stedlige fiktion under hensyntagen til de principper, der lå til grund for selve bestemmelsen.
(
76
) – I punkt 19 i sit skriftlige indlæg har den nederlandske regering henvist til analogien med præmis 42 i Volvo-dommen som argument for det modsatte synspunkt. Efter dens opfattelse har sagsøgte kendskab til det sted, hvor enheden har hjemsted, hvorfor det er forudsigeligt for selskabet, at det kan blive sagsøgt ved retterne på dette sted. Den har tilføjet, at når denne enhed er stiftet i Nederlandene med henblik på en specifik gæld, skal den konsultere sagsøgte, før den anlægger søgsmålet. Det forekommer mig ikke nødvendigt at forklare, at dette ikke er den forudsigelighed, der omhandles i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. Hvad angår Volvo-dommens præmis 42 henviser den til den internationale og stedlige kompetence, som tildeles retten på selve ofrets hjemsted, idet dette er repræsentativt for det sted, hvor den skade, der blev lidt som følge af ofrets erhvervelse af en række materielle genstande på forskellige steder, indtraf. Jeg ser ikke nogen mulig analogi med det synspunkt, der er blevet fremsat af den nederlandske regering.
(
77
) – Mere præcist til de beviselementer, der gør det muligt at fastlægge ansvaret, skaden og årsagssammenhængen samt vurderingen af skaden.
(
78
) – I retsmødet gav den nederlandske regering udtryk for, at den også kunne tilslutte sig denne fortolkning.
(
79
) – Ifølge Kommissionen (punkt 86 i dens skriftlige indlæg) skal en virksomhed, der tilbyder varer og tjenesteydelser på et bestemt område, antage, at den kan blive sagsøgt på dette område af købere, som mener at have lidt skade. Imidlertid begrunder denne generelle konklusion efter min opfattelse ikke, at en sådan virksomhed nødvendigvis skal regne med, at den kan blive sagsøgt for alle de skader, som aktiviteten forvolder for en række berørte personer, ved enhver ret på dette område efter en tredje mands valg ex post facto: Den risiko, der skal tages højde for, er ikke den samme, ligesom forvaltningen af proceduren heller ikke er det.
(
80
) – Jeg henviser til mit forslag til afgørelse Vereniging van Effectenbezitters (C-709/19, EU:C:2020:1056), punkt 95.
(
81
) – Jf. de tekster, der er gengivet i fodnote 76 og 79. Hverken den nederlandske regering eller Kommissionen har analyseret konsekvenserne af deres respektive forslag med hensyn til nærheden i forhold til beviselementerne, som om den omstændighed, at alle de mulige kompetente retter befinder sig i samme medlemsstat, var en tilstrækkelig garanti i denne henseende. Stichting App Stores Claims har begrænset sig til at påpege, at der foreligger en nær tilknytning mellem rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) og sagen (punkt 2.13 i dens skriftlige indlæg).
(
82
) – Med forbehold af, hvad jeg anfører i punkt 139 og 140 nedenfor.
(
83
) – Jf. punkt 66 ovenfor.
(
84
) – Jf. punkt 44 og 45 ovenfor.
(
85
) – Der er faktisk tale om et forslag, som finder betydelig akademisk støtte: jf. »The Reform of the Brussels I Regulation – Academic Position Paper«, støttet af European Association of Private International Law (EAPIL), tilgængelig på https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=4853421, s. 13.
(
86
) – Således som Kommissionen påpegede i retsmødet.
(
87
) – Volvo-dommen, præmis 35.
(
88
) – Jf. analogt dom af 18.12.2014, Sanders og Huber (C-400/13 og C-408/13, EU:C:2014:2461), præmis 35.
(
89
) – Volvo-dommen, præmis 34, og dom af 30.6.2022, Allianz Elementar Versicherung (C-652/20, EU:C:2022:514), præmis 56.
(
90
) – Volvo-dommen, præmis 37.
(
91
) – I forelæggelseskendelsens præmis 7.13 og 7.16 fokuseres der i forbindelse med det første spørgsmål, litra c), og det andet spørgsmål, litra c), på denne bestemmelse i den civile retsplejelov, hvorfor jeg vil henholde mig til den.
(
92
) – Dom af 15.5.1990, Hagen (C-365/88, EU:C:1990:203), præmis 17, af 31.5.2018, Nothartová (C-306/17, EU:C:2018:360), præmis 28, og af 6.10.2021, TOTO og Vianini Lavori (C-581/20, EU:C:2021:808), præmis 68.
(
93
) – Dom af 15.5.1990, Hagen (C-365/88, EU:C:1990:203), præmis 20, og af 18.12.2014, Sanders og Huber (C-400/13 og C-408/13, EU:C:2014:2461), præmis 32.
(
94
) – I princippet ville modstriden under hovedsagens omstændigheder opstå på nationalt niveau. Imidlertid kan en afgørelse afsagt i en medlemsstat, i det mindste hypotetisk, være til hinder for anerkendelsen i en anden medlemsstat af den afgørelse, der er truffet i den første stat, hvis den er uforenelig med en anden afgørelse truffet i samme stat, der er tidligere, men har modstridende indhold. Bestemmelserne i afdeling 9 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012, der er formuleret med henblik på at fremme en »harmonisk retspleje«, fastsætter, at risikoen for parallelle retssager skal mindskes mest muligt, og at det skal undgås, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i forskellige medlemsstater (eller i visse tilfælde tredjelande).
(
95
) – Hensynet til en bedre retspleje som omhandlet i dette forslag til afgørelse, både i parternes interesse og samfundets almene interesse, udmøntes specifikt i forordning nr. 1215/2012: jf. artikel 8 og bestemmelserne i afdeling 9 i kapitel II.
(
96
) – Intuitivt er det logisk at tro, at fordelene ved et gruppesøgsmål i sammenligning med et individuelt søgsmål maksimeres ved at forene alle søgsmål vedrørende de samme faktiske omstændigheder og med samme sagsøgte eller indbyrdes forbundne søgsmål. I praksis er dette imidlertid ikke nødvendigvis tilfældet. Vedrørende mulige uhensigtsmæssige virkninger af en forening af forbundne søgsmål jf. analogt dom af 12.12.2024, Rada Nadzorcza Getin Noble Bank m.fl. (C-118/23, EU:C:2024:1013), præmis 74.
(
97
) – I denne sammenhæng kan det tages i betragtning, om søgsmålene vedrører områder, i forbindelse med hvilke (EU- eller den nationale) lovgiver ønsker at fremme anvendelsen af gruppesøgsmål, og navnlig om foreningen af sager tilgodeser de underliggende formål med denne fremme.