61992CC0130_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
A ° Indledning
1. Med virkning fra den 1. januar 1983 blev der indfoert en forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske produkter i Italien. Bestemmelserne herom findes i artikel 13 i lovdekret nr. 953 af 30. december 1982, der efter senere aendring er blevet til artikel 4 i lov nr. 53 af 28. februar 1983 (herefter benaevnt "lov nr. 53") (1). Denne afgift opkraeves baade af varer, der er fremstillet i Italien, og af indfoerte varer. Afgiftssatsen er paa naer én undtagelse 16% (2). Afgiftsgrundlaget er for saa vidt angaar italienske produkter vaerdien franko fabrik ("valore franco fabbrica"); herved medregnes ikke markedsfoeringsomkostninger paa det italienske marked. For saa vidt angaar indfoerte varer er afgiftsgrundlaget toldvaerdien franko italiensk graense ("valore in dogana franco frontiera nazionale") (jf. artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53).
2. Ifoelge artikel 3, stk. 4, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldvaerdi omfatter toldvaerdien ikke "told og andre afgifter, som skal betales i Faellesskabet, i forbindelse med import eller salg af varerne".
3. Sagsoegte i hovedsagen, Ministero delle finanze, udstedte den 23. marts 1983 en anordning om gennemfoerelse af lov nr. 53 (3). I artikel 2, stk. 7, i denne anordning er det bestemt, at for varer, der er indfoert til Italien, fastlaegges toldvaerdien paa grundlag af definitionen af begrebet toldvaerdi i forordning nr. 1224/80, med tillaeg af forskellige andre omkostninger. En af de omkostninger, der skal laegges til toldvaerdien efter denne bestemmelse, er navnlig udgifter i forbindelse med overgang til fri omsaetning i Faellesskabet (4).
4. Efter at selskabet OTO SpA (herefter benaevnt "OTO") fra Japan havde indfoert varer, der var omfattet af lov nr. 53, modtog det fra det italienske toldvaesen et paalaeg om betaling af forbrugsafgift. Virksomheden anfaegtede denne opkraevning under en ved Tribunale di Roma anlagt sag. Den gjorde herefter gaeldende, at forbrugsafgiften var blevet forkert beregnet, idet myndighederne ved beregningen ogsaa havde medtaget den told, der var betalt ved indfoerslen af produkterne til Faellesskabet (5). Den bestemmelse i naevnte anordning, som de italienske myndigheder havde lagt til grund, var ifoelge virksomheden ulovlig som stridende mod artikel 4 i lov nr. 53.
5. Tribunale di Roma tog virksomhedens paastande til foelge. Ministero delle finanze ankede derefter denne dom og har under ankesagen gjort gaeldende, at artikel 4 i lov nr. 53 var i strid med faellesskabsretten, idet den foerte til, at varer, der var blevet bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater og derefter blev eksporteret til Italien, fik en ringere stilling end varer, der var importeret direkte til Italien fra tredjelande. Corte di Appello fulgte dette synspunkt og naaede til det resultat, at den paagaeldende bestemmelse i lov nr. 53 ikke skulle anvendes. Da der herefter ikke laengere var noget til hinder for at anvende bestemmelserne i gennemfoerelsesforordningen, ophaevede Corte di Appello underinstansens dom.
6. OTO har indgivet kassationsanke mod denne dom. Corte suprema di cassazione har udsat sagen og anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"Skal der ved afgifter med tilsvarende virkning som told ° jf. artikel 12 i EOEF-traktaten, hvorefter det forbydes medlemsstaterne indbyrdes at indfoere afgifter med tilsvarende virkning som told ° alene forstaas en afgift, der af en af Faellesskabets medlemsstater paalaegges varer, der er indfoert fra en anden medlemsstat, eller omfatter dette begreb ogsaa en afgift, der, skoent den ikke direkte indvirker paa indfoerslerne, faktisk stiller en vare hidroerende fra et tredjeland oekonomisk gunstigere end samme vare er stillet, naar den hidroerer fra et medlemsland? Med dette spoergsmaal haves isaer det tilfaelde for oeje, hvor denne for faellesskabsmedlemsstaten ugunstige stilling beror paa, at afgiftsgrundlaget for den vare, der af medlemsstaten er bragt paa markedet i Faellesskabet, til forskel fra afgiftsgrundlaget for varer, der hidroerer fra tredjelande, i kraft af den nye afgift bliver forhoejet med omkostningerne ved den naevnte vares overgang til fri omsaetning, naar der er tale om en vare, der tidligere er indfoert fra et tredjeland."
B ° Stillingtagen
7. Kommissionen har korrekt anfoert, at det af Corte suprema di cassazione forelagte spoergsmaal indholdsmaessigt er meget begraenset. Den nationale ret oensker en afgoerelse af, om en bestemmelse, i henhold til hvilken produkter fra tredjelande, der er blevet eksporteret direkte til Italien, har en gunstigere stilling end produkter fra tredjelande, som kommer ind paa det italienske marked via en anden medlemsstat, er forenelig med faellesskabsretten.
Denne forskellige behandling beror paa, at den italienske afgift i henhold til artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53 for varer hidroerende fra tredjelande, der er indfoert direkte fra tredjelande, beregnes paa grundlag af et beloeb, der ikke omfatter indfoerselstold, mens indfoerselstolden for tilsvarende varer, der er blevet indfoert via en anden medlemsstat, indgaar i afgiftsgrundlaget (6).
8. Det praejudicielle spoergsmaals ordlyd vil imidlertid ogsaa kunne fortolkes saaledes, at den nationale ret mere i almindelighed oensker afgjort, om bestemmelser, der stiller varer hidroerende fra andre medlemsstater ringere end varer, der hidroerer og er indfoert fra tredjelande, er gyldige. For denne fortolkning kan der dog ikke hentes stoette hverken i de faktiske omstaendigheder, som den italienske ret i sagen har faaet forelagt, eller i forelaeggelseskendelsen. Som tidligere naevnt vedroerer det forelagte spoergsmaal medregningen af udgifterne i forbindelse med overgang til fri omsaetning i Faellesskabet. Men disse udgifter skal kun afholdes, naar varen hidroerer fra en stat, der ikke er medlem af Faellesskabet. Omvendt kan som bekendt hverken told eller afgifter med tilsvarende virkning opkraeves for varer, der er produceret i en medlemsstat og eksporteret til Italien (jf. EOEF-traktatens artikel 12). Det ses saaledes ikke, hvorledes de omhandlede italienske bestemmelser ° naar henses til de foreliggende faktiske omstaendigheder ° ogsaa kan foere til, at produkter, der er fremstillet i andre medlemsstater, faar en ringere stilling end indfoerte produkter hidroerende fra tredjelande.
EOEF-traktatens artikel 12
9. Den nationale ret oensker en afgoerelse af, om de italienske bestemmelser er retmaessige efter EOEF-traktatens artikel 12. Ifoelge denne bestemmelse skal medlemsstaterne afstaa fra at indfoere ny indbyrdes told eller afgifter med tilsvarende virkning og fra at forhoeje de gaeldende toldsatser og afgifter. Dog er, som Kommissionen rigtigt har paapeget i sit skriftlige indlaeg, EOEF-traktatens artikel 12 ikke anvendelig i den foreliggende sag. Domstolen har i Steinike & Weinlig-dommen (7) fremhaevet, at det vaesentlige kendetegn for en afgift med tilsvarende virkning som told, hvorved den adskiller sig fra en intern afgift, er, "at den udelukkende rammer indfoerte produkter, mens den interne afgift rammer saavel indfoerte som indenlandske produkter".
10. Ifoelge Domstolens praksis kan selv en afgift, der paalaegges en vare indfoert fra en anden medlemsstat ° naar der ikke findes lignende eller identiske, indenlandsk fremstillede varer ° anses for en intern afgift. Dette forudsaetter dog, at denne afgift
"er led i en generel intern afgiftsordning, der systematisk og efter objektive kriterier anvendes paa kategorier af varer, uanset disses oprindelse" (8).
Domstolen har navnlig maattet beskaeftige sig med dette problem i tre sager, som vedroerte den italienske forbrugsafgift paa friske bananer. I disse sager kunne det faktisk forekomme usikkert, om en saadan afgift skulle anses for en intern afgift i EOEF-traktatens artikel 95' s forstand (9). Domstolen besvarede imidlertid spoergsmaalet herom bekraeftende (10). Disse domme har direkte betydning for den foreliggende sag, idet Domstolen lod forstaa, at denne karakteristik ogsaa maatte gaelde de oevrige i Italien opkraevede forbrugsafgifter:
"En forbrugsafgift som den i hovedsagen omtvistede findes at vaere et led i en generel intern afgiftsordning. De nitten forskellige forbrugsafgifter er hjemlet i faellesskabsafgiftsbestemmelser og rammer grupper af varer efter et objektivt kriterium, uanset varens oprindelse, idet det afgoerende er, om varen falder ind under en naermere angiven varekategori (11)."
11. Den italienske forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske produkter paalaegges baade importerede og indenlandske produkter. Selv om bestemte varer, for hvilke der opkraeves forbrugsafgift, skulle vaere varer, der alene produceres i udlandet ° og det er der ikke i sagen holdepunkter for at antage ° og der ikke skulle eksistere nogen identisk eller tilsvarende italiensk vare, maa denne forbrugsafgift i medfoer af den ovenfor omtalte praksis anses for en intern afgift i EOEF-traktatens artikel 95' s forstand, og ikke som en afgift med tilsvarende virkning som told i EOEF-traktatens artikel 12' s forstand.
12. Imidlertid kan en afgift, der paalaegges saavel indfoerte som indenlandske varer, vaere en afgift med tilsvarende virkning som told, saafremt denne afgifts provenu udelukkende er bestemt til foranstaltninger, "som kommer afgiftsbelagte indenlandske produkter til gode, saaledes at den fiskale byrde, der paahviler disse sidste, helt ... bliver udlignet" (12). Der er imidlertid ikke i den foreliggende sag holdepunkter for at antage, at afgiftens provenu er bestemt til at anvendes som beskrevet.
EOEF-traktatens artikel 95
13. Nu er det jo alene EOEF-traktatens artikel 12, der naevnes i det praejudicielle spoergsmaal. Det maa imidlertid erindres, at Domstolen har til opgave
"at fortolke alle de bestemmelser i faellesskabsretten, som de nationale retter skal bruge for at traeffe afgoerelse i de for dem verserende tvister, ogsaa selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er naevnt i de spoergsmaal, som disse retter har forelagt Domstolen" (13).
Der ses heller ikke i sagen at foreligge oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, at den nationale ret kun har oensket en afgoerelse fra Domstolen vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 12 (14).
14. EOEF-traktatens artikel 95 finder ogsaa anvendelse paa varer hidroerende fra tredjelande, der er i fri omsaetning i Faellesskabet (15). Ifoelge EOEF-traktatens artikel 10, stk. 1, anses disse varer fra tredjelande for at vaere i fri omsaetning i en medlemsstat, naar de foreskrevne formaliteter i forbindelse med indfoerslen er blevet opfyldt, og den gaeldende told og afgifter med tilsvarende virkning er blevet opkraevet. Artikel 95 kan altsaa kun finde anvendelse paa disse varer, naar omkostningerne i forbindelse med deres overgang til fri omsaetning er blevet betalt.
Heraf foelger, at de varer hidroerende fra tredjelande, der er i fri omsaetning i en anden medlemsstat end Italien, for saa vidt angaar opkraevning af den italienske forbrugsafgift behandles paa samme maade som lignende varer, der er fremstillet i en af disse medlemsstater. I medfoer af artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53 er forbrugsafgiftens afgiftsgrundlag i begge tilfaelde toldvaerdien franko italiensk graense. Den omstaendighed, at denne toldvaerdi ogsaa omfatter udgifterne i forbindelse med overgang til fri omsaetning for varer hidroerende fra tredjelande, beror ikke paa en forskelsbehandling, der er gennemfoert ved den italienske lov, men fremkommer som en logisk foelge af det ved EOEF-traktatens artikel 10, stk. 1, opstillede princip.
15. Som tidligere naevnt foreligger der heller ikke i sagen oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, at varer hidroerende fra andre medlemsstater (det vaere sig varer, der er produceret eller bragt i fri omsaetning dér) stilles ringere end varer, der er produceret i Italien (16).
16. De fra tredjelande hidroerende varer, der er blevet bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater og derefter eksporteres til Italien, stilles imidlertid ringere end de varer, der eksporteres direkte fra det paagaeldende tredjeland til Italien. Men efter fast praksis finder bestemmelserne i artikel 95 ikke anvendelse paa (direkte) indfoersler fra tredjelande (17).
17. Traktaten indeholder ikke ° saaledes som fastslaaet af Domstolen i Hansen-sagen ° noget forbud mod eventuel forskelsbehandling ved opkraevning af interne afgifter paa produkter, der er indfoert fra tredjelande, hvorved det dog samtidig anfoertes, at eventuelle gaeldende konventioner mellem Faellesskabet og oprindelseslandet for en bestemt vare fortsat var gaeldende (18). Der eksisterer imidlertid ikke nogen konvention, hvorefter det er forbudt at stille varer, der er (direkte) indfoert fra tredjelande, gunstigere end visse af de varer, der er i fri omsaetning i Faellesskabet.
Den faelles toldtarif (EOEF-traktatens artikel 18-29) og bestemmelserne om den faelles handelspolitik (EOEF-traktatens artikel 110-116)
18. Kommissionen har i sit skriftlige indlaeg ° dog uden at komme naermere ind paa de spoergsmaal, jeg her tager op ° anfoert, at bestemmelserne om den faelles toldtarif ikke er relevante i den foreliggende sag. Dette synspunkt er jeg ikke enig i.
19. Som tidligere naevnt foelger det af bestemmelsen i artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53, at en vare hidroerende fra et tredjeland behandles forskelligt afhaengigt af, om den eksporteres direkte fra tredjelandet til Italien, eller om den kommer til Italien via en anden medlemsstat. Det beloeb i forbrugsafgift, der opkraeves for den direkte indfoerte vare, er mindre end det beloeb, der paalaegges en vare, der foerst bringes i fri omsaetning i en anden medlemsstat og derefter eksporteres til Italien.
Det vil sige, at det er mere fordelagtigt som producent i et tredjeland at eksportere sine varer direkte til Italien. Saafremt en producent f.eks. hidtil havde forsynet det italienske marked gennem et handelsselskab i en anden medlemsstat, tilskyndes denne nu til at levere varer til sine italienske kunder ved direkte eksport til Italien. I betragtning af, at handelsvaerdien af de af afgiften omfattede audiovisuelle og fotooptiske produkter er ganske betydelig, er de besparelser, der kan opnaas paa denne maade, afgjort ikke ubetydelige. Men da forbrugsafgiften i henhold til artikel 4, stk. 8, i lov nr. 53 ikke opkraeves (eller godtgoeres) for produkter, der eksporteres fra Italien, goer denne afgifts direkte virkninger sig kun gaeldende for produkter, der skal paa markedet i Italien (19).
20. Jeg er derfor af den opfattelse, at de ved lov nr. 53 fastlagte regler om den italienske forbrugsafgift ikke er forenelige med principperne i den faelles toldtarif og den faelles handelspolitik. Den faelles toldtarif
"sigter mod at gennemfoere en udligning af de toldbyrder, som de fra tredjelande importerede produkter underkastes ved Faellesskabets graenser for derved at undgaa omgaaelse i samhandelen med disse lande samt undgaa enhver fordrejning af den interne frihandel eller af konkurrencevilkaarene" (20).
Som jeg mener at have paavist, skaber de italienske bestemmelser en risiko for saadanne omgaaelser eller fordrejninger i samhandelen.
21. Det er ganske vist korrekt, at tolden paa den paagaeldende vare ifoelge den faelles toldtarif skal betales med det samme beloeb for baade produkter fra tredjelande, der er eksporteret direkte til Italien, og for produkter fra tredjelande, der kommer til Italien via en anden medlemsstat. Forskellen i afgiftsbelastningen er altsaa mere et resultat af anvendelsen af den italienske forbrugsafgift. Domstolen har imidlertid i Diamantarbeiders-sagen fastslaaet, at selv afgifter, der ikke er told i snaever forstand, kan vaere uforenelige med faellesskabsretten (21). Selv om reglerne om indfoerselen af den faelles toldtarif (traktatens artikel 18 ff.) ikke i modsaetning til traktatens artikel 12-17 omtaler afgifter med tilsvarende virkning som told, foelger det af disse bestemmelser, at det er
"forbudt medlemsstaterne at nedsaette den grad af beskyttelse, der er fastlagt i den faelles toldtarif ved at laegge nye afgifter oven paa denne told, [og at] selv om der ikke er tale om afgifter af protektionistisk art, kan eksistensen af lignende afgifter vaere uforenelig med de krav, en faelles handelspolitik stiller" (22).
22. Nu er det jo klart, at denne praksis ikke kan vaere direkte gaeldende i den foreliggende sag. I Diamantarbeiders-sagen var der tale om en belgisk afgift, der opkraevedes ved direkte indfoersel af raadiamanter fra tredjelande. I den foreliggende sag er der derimod tale om en forbrugsafgift, der belaster baade italienske varer og indfoerte varer. Kommissionen har i den forbindelse under henvisning til Simba-dommen gjort gaeldende, at en afgift ikke paa én gang kan anses for en intern afgift i EOEF-traktatens artikel 95' s forstand og for en afgift med tilsvarende virkning i EOEF-traktatens artikel 9' s forstand. Domstolen afholdt sig saaledes i naevnte dom med denne begrundelse fra at undersoege, om den italienske forbrugsafgift paa friske bananer var retmaessig efter den faelles toldtarif (23).
23. Man kan imidlertid tvivle paa, om dette resultat lader sig anvende generelt. Sondringen mellem afgifter med tilsvarende virkning og interne afgifter vedroerer forbindelserne mellem medlemsstaterne indbyrdes. Artikel 12 indeholder forbud mod, at medlemsstaterne i deres indbyrdes forbindelser anvender told eller afgifter med tilsvarende virkning. Ved artikel 95 begraenses medlemsstaternes skoen for saa vidt angaar opkraevningen af interne afgifter. De kan opkraeve saadanne afgifter ° i det omfang, de ikke har et protektionistisk formaal ° men varer hidroerende fra andre medlemsstater skal behandles paa samme maade som indenlandske varer. Sondringen mellem de to begreber er noedvendig og paakraevet af hensyn til deres forskellige retsvirkninger. Men det kan spoerges, om de samme kriterier skal anvendes, naar der er tale om Faellesskabets forbindelser med andre lande.
24. Imidlertid er det efter min mening ikke absolut noedvendigt at uddybe spoergsmaalet herom her (24). I den foreliggende sag er det ikke opkraevningen af den italienske forbrugsafgift, der vaekker betaenkeligheder paa baggrund af den faelles toldtarif og den faelles handelspolitik. Tilsidesaettelsen af faellesskabsrettens bestemmelser ligger i realiteten i, at afgiften delvis ikke opkraeves for varer fra tredjelande, der eksporteres direkte til Italien. Man kan sige, at de italienske bestemmelser i realiteten giver disse varer en fortrinsstilling (selv om dette muligvis ikke har vaeret den italienske lovgivningsmagts mening) og saaledes rummer en risiko for omgaaelser eller fordrejninger i samhandelen.
Den eneste maade at rette op paa denne overtraedelse paa bestaar efter min mening i i afgiftsgrundlaget at medregne udgifterne i forbindelse med overgang til fri omsaetning i Faellesskabet, naar der er tale om varer, der er direkte indfoert fra tredjelande. Sagsoegte i hovedsagen har i sit skriftlige indlaeg ganske vist gjort gaeldende, at told og afgifter i forbindelse med overgang til fri omsaetning i en anden medlemsstat (absolut) ikke maa medregnes ved anvendelsen af den italienske forbrugsafgift. Det er korrekt, at dette ville fjerne den forskellige behandling af varer, der er indfoert fra tredjelande. Men denne fremgangsmaade ville medfoere, at man saa stillede samtlige varer, der er indfoert fra tredjelande til Italien og omfattet af forbrugsafgiften, bedre end varer, der er produceret i Faellesskabets medlemsstater. Faellesskabets lovgivende myndighed maa i al fald selv kunne traeffe bestemmelse om, at der skal gives en saadan fortrinsstilling. I den forbindelse skal jeg endnu en gang minde om, at ifoelge traktatens artikel 10, stk. 1, anses varer hidroerende fra tredjelande kun for at vaere i fri omsaetning og dermed undergivet samme behandling som varer fra medlemsstaterne, saafremt gaeldende told og afgifter med tilsvarende virkning er blevet opkraevet for dem.
25. Det vil sige, at alene den fremgangsmaade, der er foreskrevet i anordning af 23. marts 1983 for beregningen af forbrugsafgiften for varer, der er indfoert fra tredjelande, er retmaessig efter faellesskabsretten. Som den italienske regering korrekt har fastslaaet, medfoerer denne fremgangsmaade en fuldstaendig afgiftsmaessig ligebehandling.
26. Kommissionen har gjort gaeldende, at den nationale ret ikke har spurgt, om anordningen af 23. marts 1983 efter faellesskabsretten er lovlig. Imidlertid kan jeg paa baggrund af Domstolens praksis (25) ikke tilslutte mig Kommissionens indvendinger, hvorefter Domstolen ikke kan tage dette spoergsmaal op. Som tidligere paavist kan alene en beregning af den italienske forbrugsafgift ud fra et grundlag, der omfatter udgifterne i forbindelse med overgangen til fri omsaetning i Faellesskabet af varer hidroerende fra tredjelande, anses for lovlig efter faellesskabsretten. Denne beregningsmaade giver heller ikke anledning til betaenkeligheder for saa vidt angaar bestemmelserne i GATT, og navnlig artikel III heri. Saafremt den af mig anbefalede loesning anvendes, bliver varer fra tredjelande, naar de er bragt i fri omsaetning, virkelig behandlet paa noejagtig samme maade som varer fra medlemsstaterne. Jeg skal i den forbindelse tillade mig at erindre om, at ved beregningen af mervaerdiafgift i henhold til sjette direktiv (26) medregnes told, importafgifter og andre afgifter i beskatningsgrundlaget (afgiftsgrundlaget).
C ° Forslag til afgoerelse
27. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare spoergsmaalet fra Corte suprema di cassazione paa foelgende maade:
"1) En afgift, der rammer saavel indfoerte som indenlandsk fremstillede varer, er ikke en afgift med tilsvarende virkning som told, jf. EOEF-traktatens artikel 12, saafremt den er et led i en almindelig intern afgiftsordning, der systematisk rammer bestemte kategorier af varer paa grundlag af objektive kriterier, som anvendes uden hensyn til varernes oprindelse. En saadan afgift har derfor karakter af en intern afgift, jf. EOEF-traktatens artikel 95.
2) EOEF-traktatens artikel 95 indebaerer ikke noget forbud mod, at varer med oprindelse i tredjelande, der indfoeres fra det paagaeldende land, ved opkraevningen af afgiften behandles gunstigere end varer med oprindelse i tredjelande, som forinden er bragt i fri omsaetning i en anden medlemsstat for derefter at vaere blevet indfoert til den medlemsstat, der opkraever afgiften. Denne forskelsbehandling strider dog mod EOEF-traktatens bestemmelser vedroerende den faelles toldtarif og den faelles handelspolitik.
3) En bestemmelse, hvorefter en afgift som omhandlet for saa vidt angaar varer med oprindelse i tredjelande opkraeves ud fra et afgiftsgrundlag, der omfatter udgifterne i forbindelse med varernes overgang til fri omsaetning i Faellesskabet, er forenelig med faellesskabsretten."
(*) Originalsprog: tysk.
(1) ° En konsolideret udgave af denne lov er blevet offentliggjort i GURI nr. 65 af 8.3.1983, s. 1798.
(2) ° For visse typer fjernsynsapparater er afgiftssatsen 8% (artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53).
(3) ° GURI nr. 83 af 25.3.1983, s. 2326.
(4) ° Artikel 2, stk. 7, i anordningen har foelgende ordlyd: Il valore imponibile dei prodotti importati è costituito dal valore alla frontiera italiana determinato sulla base del valore in dogana ai sensi del regolamento comunitario 1224/80/CEE, aumentato degli eventuali costi ed oneri per la resa alla frontiera italiana, ivi compresi i diritti dovuti per l' immissione in libera pratica nella Comunità economica europea e diminuito delle eventuali componenti del prezzo pagato o da pagare che concernono il trasporto e la commercializzazione all' interno del territorio doganale nazionale.
(5) ° I forelaeggelseskendelsen hedder det, at afgiften blev beregnet paa grundlag af varernes vaerdi forhoejet med kommunale afgifter og told ( dazi comunali e diritti di confine ). Af selskabet OTO' s indlaeg for Domstolen fremgaar imidlertid, at der her er tale om en uklarhed eller en fejl. OTO har i indlaegget kritiseret de italienske myndigheder for opkraevning af forbrugsafgiften (ogsaa) paa tolden ( dazio doganale ).
(6) ° Denne ulige behandling ville derimod ikke forekomme, saafremt afgiften blev beregnet efter fremgangsmaaden i anordningen af 23.3.1983 (jf. ovenfor i punkt 3). I saa fald ville afgiftsgrundlaget under alle omstaendigheder omfatte omkostningerne ved overgang til fri omsaetning i Faellesskabet for varer hidroerende fra tredjelande. Den italienske regering har i sit skriftlige indlaeg gjort gaeldende, at fortolkningen af artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53 kan (og boer) foere til det samme resultat. Det tilkommer de italienske domstole at afgoere, om en saadan fortolkning er mulig. Det er klart en forudsaetning for det praejudicielle spoergsmaal, at denne fortolkning ikke er mulig, og at de italienske bestemmelser foerer til den ovenfor beskrevne ulige behandling.
(7) ° Dom af 22.3.1977, sag 78/76, Sml. s. 595, praemis 28.
(8) ° Dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 10.
(9) ° Jf. mit forslag til afgoerelse i sag 193/85, s. 2095 ff.
(10) ° Dom af 7.5.1987, sag 184/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2013, af 7.5.1987, sag 193/85, a.st. (note 8), praemis 12 og 13, og af 9.6.1992, forenede sager C-228/90 ° C-234/90, C-339/90 og C-353/90, Simba m.fl., Sml. I, s. 3713, praemis 7.
(11) ° Den ovenfor i note 8 naevnte dom i sag 193/85, praemis 12.
(12) ° Den ovenfor i note 7 naevnte dom i Steinike & Weinlig-sagen, praemis 28. I denne dom fastslog Domstolen, at den fiskale byrde, der paahviler indenlandske produkter, helt eller delvis udlignes. Men nyere praksis viser, at kun fuldstaendig udligning af den fiskale byrde maa medfoere, at den paagaeldende afgift anses for en afgift med tilsvarende virkning som told (jf. dom af 11.6.1992, forenede sager C-149/91 og C-150/91, Sanders, Sml. I, s. 3899, praemis 20).
(13) ° Fast praksis; jf. som den nyeste dom, hvori dette fastslaas, dom af 18.3.1993, sag C-280/91, Viessmann, Sml. I, s. 971, praemis 17.
(14) ° Jf. herved dom af 5.10.1988, sag 247/86, Alsatel, Sml. s. 5987, hvori Domstolen naaede til det resultat, at den nationale ret implicit havde afvist, at den oenskede en afgoerelse fra Domstolen vedroerende fortolkningen af en bestemmelse, der ikke var naevnt i forelaeggelseskendelsen (praemis 8).
(15) ° Jf. eksempelvis den ovenfor i note 8 naevnte dom i sag 193/85, praemis 25 og 28.
(16) ° Jf. herom ovenfor i punkt 8.
(17) ° Dom af 4.4.1968, sag 20/67, Tivoli, Sml. 1965-1968, s. 505, org. ref.: Rec. s. 293, jf. s. 302, og af 10.10.1978, sag 148/77, Hansen, Sml. s. 1787, praemis 23; den i note 10 naevnte dom i Simba-sagen af 9.6.1992, praemis 14.
(18) ° Jf. den ovenfor i note 17 naevnte dom, praemis 24. Jf. endvidere den ovenfor i note 10 naevnte dom i Simba-sagen, praemis 18 og 19.
(19) ° Det kan imidlertid ikke derfor vaere udelukket, at de italienske regler ogsaa har indirekte virkninger for de varer, der skal til de andre medlemsstater. Saafremt en producent fra et tredjeland for at blive ved det givne eksempel beslutter at lade et italiensk handelsselskab tage sig af salget af hans varer paa det italienske marked, vil der ogsaa kunne vaere god mening i at lade dette selskab varetage leveringen af hans varer til andre medlemsstater.
(20) ° Dom af 13.12.1973, forenede sager 37/73 og 38/73, Diamantarbeiders, Sml. s. 1609, praemis 9 (mine fremhaevelser). Jf. endvidere dom af 16.3.1983, sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, praemis 18, og af 27.9.1988, sag 51/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 5459, praemis 6.
(21) ° Den ovenfor i note 20 naevnte dom af 13.12.1973, praemis 13.
(22) ° Den ovenfor i note 20 naevnte dom af 13.12.1973, praemis 13 og 14.
(23) ° Den ovenfor i note 10 naevnte dom af 9.6.1992, praemis 25.
(24) ° Jeg kan dog passende naevne, at selv efter Domstolens opfattelse gaelder denne skarpe afgraensning af begreberne afgifter med tilsvarende virkning og interne afgifter kun principielt ( en principe ) (jf. den ovenfor i note 10 naevnte dom af 9.6.1992, praemis 25).
(25) ° Jf. ovenfor i punkt 13.
(26) ° Jf. artikel 11, punkt A, stk. 2, litra a), og punkt B, stk. 3, litra a), i Raadets sjette direktiv af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsaetningsafgifter, EFT L 145, s. 1, senest aendret ved Raadets direktiv 92/77 af 19.10.1992, EFT L 316, s. 1.