61985J0048
RETSMØDERAPPORT
i sag 48/85 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder
1.
I henhold til artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 54, s. 1) med senere ændringer omfatter den fælles markedsordning for vin forskrifter vedrørende visse ønologiske fremgangsmåder og overgang til forbrug.
De nævnte forskrifter findes i forordningens afsnit IV. I henhold til artikel 32, stk. 1, som ændret ved Rådets forordning nr. 3577/81 af 3. december 1981 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 359, s. 1), kan medlemsstaterne tillade en forhøjelse af det naturlige alkoholindhold i vin udtrykt i volumen ved hjælp af de ønologiske fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33.
I henhold til artikel 33, stk. 1, som ændret ved Rådets forordning nr. 453/80 af 18. februar 1980 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 57, s. 1), anføres følgende fremgangsmåder :
a)
tilsætning af saccharose,
b)
tilsætning af koncentreret druemost,
c)
tilsætning af koncentreret rektificeret druemost,
d)
delvis koncentrering ved afkøling.
Anvendelsen af én af de i stk. 1 nævnte processer udelukker anvendelsen af de øvrige.
Ved Rådets forordning nr. 775/85 af 25. marts 1985 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 88, s. 1) blev der i forordning nr. 337/79 indsat en artikel 33 a af følgende indhold:
»1)
Kommissionen iværksætter en indgående undersøgelse af mulighederne for at anvende koncentreret druemost, rektificeret eller ikke, samt af sukker til tilsætning. Denne undersøgelse skal navnlig omfatte de ønologiske aspekter af de forskellige tilladte metoder, de økonomiske aspekter i forbindelse med anvendelse af saccharose eller koncentreret druemost, rektificeret eller ikke, samt metoderne til kontrol med disse anvendelser.
2)
I 1990 forelægger Kommissionen Rådet en rapport, hvori der gøres rede for resultaterne af den i stk. 1 omhandlede undersøgelse, samt i givet fald egnede forslag. Rådet afgiver herefter udtalelse om de foranstaltninger, der skal træffes med hensyn til forhøjelse af det naturlige alkoholindhold udtrykt i volumen for de i artikel 32, stk. 1, omhandlede produkter.
3)
...«
Det fremgår af artikel 46, stk. 1, at vedrørende vin er alene de ønologiske fremgangsmåder og behandlingsmetoder tilladt, der er omhandlet i forordningen eller i de andre fællesskabsbestemmelser, som finder anvendelse inden for vinsektoren.
Ved Rådets forordning nr. 2144/82 af 27. juli 1982 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 227, s. 1) indførtes en støtteordning til fordel for koncentreret druemost og koncentreret rektificeret druemost, der anvendes til forøgelse af alkoholindholdet.
Med hjemmel i forordning nr. 2144/82 er der ved Kommissionens forordning nr. 2530/82 af 17. september 1982 (EFT L 269, s. 28) og senere ved Rådets forordning nr. 2393/84 af 20. august 1984 (EFT L 224, s. 6) ligeledes givet bestemmelser om støtte til anvendelse af koncentreret druemost og koncentreret rektificeret druemost, der er fremstillet i Fællesskabet, til vinfremstilling.
2.
Rådets forordning nr. 338/79 af 5. februar 1979 fastlægger de særlige bestemmelser om kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFT L 54, s. 48).
Artikel 8 — der er ændret ved Rådets forordning nr. 3578/81 af 3. december 1981 om ændring af forordning nr. 338/79 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (EFT L 359, s. 6) — indeholder i artikel 1 en bestemmelse, hvorefter de enkelte fremstillingsmetoder til produktion af k. v. b. d. og m. k. v. b. d. fastlægges for hver af disse vine af den pågældende medlemsstat.
I henhold til artikel 8, stk. 2, kan forhøjelse af det naturlige alkoholindhold udtrykt i volumen kun foretages i overensstemmelse med de fremgangsmåder og på de betingelser, der er nævnt i artikel 33 i forordning nr. 337/79.
I henhold til artikel 19 kan producentmedlemsstaterne under hensyntagen til rimelig sædvane fastlægge yderligere eller mere nøjagtige kendetegn og snævrere betingelser for fremstilling og omsætning af kvalitetsvine, der produceres i bestemte områder på deres område.
3.
I henhold til Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99) gælder — jfr. artikel 2, stk. 3, litra i), i kapitel I, afdeling A, »Betegnelse for bordvine«, A I »Etikettering« — at der til benævnelsen bordvin kan tilføjes benævnelsen »Landwein« for bordvine med oprindelse i Forbundsrepublikken Tyskland og i provinsen Bolzano i Italien,
»såfremt de pågældende producentmedlemsstater har fastlagt bestemmelser for anvendelsen af disse benævnelser.
I disse regler skal det fastsættes, at disse benævnelser skal være forbundet med anvendelsen af en bestemt geografisk betegnelse og forbeholdt bordvine, der opfylder visse produktionskrav, især med hensyn til vinstoksorter, minimum af naturligt alkoholindhold udtrykt i volumen og organoleptiske egenskaber.«
4.
Den tyske vinlov (»Weingesetz«) af 31. august 1982 (BGBl. I, 1982, s. 1197) indeholder i § 6, stk. 1, der findes i lovens første del, første afsnit, underafsnit 1, vedrørende fremstillingen af tysk vin, en bestemmelse, hvorefter alkoholindholdet kan forøges i overensstemmelse med artiklerne 32 og 33 i forordning nr. 337/79. I henhold til bestemmelsens stk. 4 kan kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder sødes i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 338/79; herved står bestemmelsen i vinlovens § 11, stk. 2, punkt 2, imidlertid uændret ved magt.
§ 10, der findes i underafsnit 2, »Benævnelser og andre oplysninger« (»Bezeichnungen und sonstige Angaben«), fastlægger de geografiske benævnelser. Stk. 6 afgrænser dyrkningsområderne for kvalitetsvine. Efter stk. 8 forudsætter benævnelsen »Landwein« (landvin), at vinen udelukkende er fremstillet af druer, der er høstet inden for de pågældende områder, og at der hverken er tilsat koncentreret druemost eller rektificeret druemostkoncentrat, samt at der ikke er foretaget en koncentration.
I henhold til § 11, der omhandler kvalitetsvin, må tysk vin kun betegnes som kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder eller som kvalitetsvin, såfremt der efter ansøgning er tildelt vinen et kontrolnummer. Ifølge stk. 2, punkt 2 og 4, tildeles et sådant nummer blandt andet på betingelse af, at der ikke er tilsat koncentreret druemost eller rektificeret druemostkoncentrat, at der ikke er foretaget koncentration, samt at den pågældende vin i øvrigt er i overensstemmelse med forordningerne nr. 337/79 og nr. 338/79, med vinloven og med gennemførelsesbestemmelserne hertil.
5.
Efter at Kommissionen havde fået forelagt forslaget til fjerde ændring af den tyske vinlov, der blandt andet indeholdt forbudet mod anvendelsen af rektificeret druemostkoncentrat ved fremstillingen af landvin og kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder, anmodede den allerede ved telex af 17. august 1981 de tyske myndigheder om ikke at vedtage denne forbudsbestemmelse. Kommissionens tjenestegrene gav i telexmeddelelsen udtryk for den opfattelse, at forbudet mod at anvende rektificeret druemostkoncentrat var i strid med de gældende fællesskabsbestemmelser.
6.
I svarskrivelse af 22. oktober 1981 anførte Forbundsrepublikken Tysklands regering, at forbudet mod at anvende rektificeret druemostkoncentrat til at forhøje alkoholindholdet i kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder og i landvine efter regeringens opfattelse var foreneligt med fællesskabsretten. Loven blev vedtaget den 27. august 1982 og offentliggjort den 31. august 1982.
7.
Ved åbningsskrivelse af 28. februar 1983 indledte Kommissionen over for Forbundsrepublikken Tyskland proceduren i henhold til EØF-traktatens artikel 169, idet den var af den opfattelse, at forbudet mod at anvende rektificeret druemostkoncentrat, jfr. vinlovens § 10, stk. 8, § 11, stk. 2, og § 6, stk. 4, som ændret ved loven af 27. august 1982, var i strid med den fælles markedsordning for vin, navnlig med bestemmelserne i artikel 32 i forordning nr. 337/79, og artikel 8 i forordning nr. 338/79. Forbundsregeringen blev anmodet om at afgive en udtalelse inden to måneder.
8.
Forbundsregeringen afgav ingen udtalelse — heller ikke inden udløbet af en fristforlængelse — og Kommissionen tilstillede følgelig den 23. februar 1984 Forbundsrepublikken Tyskland en begrundet udtalelse i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 1, hvori den gjorde gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland ved at forbyde anvendelsen af rektificeret druemostkoncentrat havde tilsidesat bestemmelserne efter den fælles markedsordning for vin, navnlig artiklerne 32 og 33 i Rådets forordning nr. 337/79, samt artikel 8 i forordning nr. 338/79. Under henvisning til traktatens artikel 169, stk. 2, anmodede Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland om at træffe de fornødne foranstaltninger til at efterkomme udtalelsen inden udløbet af to måneder.
9.
Forbundsrepublikken Tysklands regering tog stilling til udtalelsen ved skrivelse af 6. juni 1984, hvori den fastholdt, at bestemmelserne i vinlovens § 10, stk. 8, og § 11, stk. 2, var forenelige med den fælles markedsordning for vin, at alkoholtilsætning ved hjælp af rektificeret druemostkoncentrat ikke på nogen måde var prioriteret i forhold til de andre tilladte fremgangsmåder, samt at forbudet mod anvendelse af rektificeret druemostkoncentrat navnlig var omfattet af bemyndigelsen i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79 og i artikel 2, stk. 3, litra i), i forordning nr. 355/79.
II — Skriftveksling og parternes påstande
1.
Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 18. februar 1985, har Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2, nedlagt påstand om, at det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat traktaten ved at forbyde anvendelsen af rektificeret druemostkoncentrat.
2.
Ved kendelse af 26. juni 1985 har Domstolen givet Den italienske Republik tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstand.
3.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
4.
Kommissionen har som sagsøger nedlagt følgende påstande:
—
Det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin, navnlig artiklerne 32 og 33 i forordning (EØF) nr. 337/79, og ifølge artikel 8 i forordning (EØF) nr. 338/79 ved ikke at tillade tilsætning af rektificeret druemostkoncentrat ved fremstillingen af landvin og kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder.
—
Sagsøgte tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
5.
Den italienske Republik, der har interveneret til støtte for Kommissionens påstande, har nedlagt følgende påstande:
—
Kommissionens søgsmål admitteres.
—
Sagsøgte tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
6.
Forbundsrepublikken Tyskland har som sagsøgt nedlagt følgende påstande:
—
Sagsøgte frifindes.
—
Sagsøgeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
III — Parternes anbringender og argumenter under skriftvekslingen
A — Kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder
1.
Kommissionen har anført, at forbudet mod at anvende rektificeret druemostkoncentrat (herefter benævnt RDK) ved fremstillingen af kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder (herefter benævnt k. v. b. d.) i vinlovens § 11, stk. 2, er i strid med artiklerne 32 og 33 i forordning nr. 337/79 og med artikel 8 i forordning nr. 338/79.
a)
Efter Kommissionens opfattelse fremgår det af artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 337/79 og af artikel 8 i forordning nr. 338/79, at det naturlige mindsteindhold af alkohol udtrykt i volumen kan forøges ved hjælp af de fire ønologiske fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 337/79.
I henhold til stk. 2 udelukker anvendelsen af én af disse metoder til alkoholtilsætning anvendelsen af de øvrige. Dette betyder imidlertid ikke, at de alle er ligestillede.
Kommissionen har anført, at forbudet mod anvendelsen af saccharose til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet i henhold til punkt 17 i Kommisionens handlingsprogram (jfr. Bulletin for De europæiske Fællesskaber 7/78, tillæg, s. 10) indgår i målsætningen med den fælles politik, der føres inden for vinsektoren. Tilsætning af saccharose kan dernæst kun ske inden for de grænser, der angives i artikel 33, stk. 3, i forordning nr. 337/79. Det fremgår af betragtning to til forordning nr. 2144/82, at forhøjelse af alkoholindholdet ved hjælp af saccharose, der ikke er fremstillet af vin, af fællesskabslovgiver betragtes som en foranstaltning, der kun undtagelsesvis kan anvendes i forbindelse med vinfremstilling, idet vin forudsættes fremstillet af druer og ikke af sukkerroer.
Derimod fremgår det af de nævnte bestemmelser — navnlig af betragtning to til forordning nr. 2144/82, hvorved der indføres en ordning med støtte til anvendelsen af RDK — at fællesskabslovgiver har anset det for særligt ønskeligt, at denne most finder anvendelse.
For så vidt angår tilsætning af ikke-rektificeret druemost samt delvis koncentration ved afkøling, har Kommissionen anført, at selv om fællesskabslovgiver også har anset den første fremgangsmåde for velegnet, så kan disse metoder påvirke smagen af visse typiske landvine eller kvalitetsvine, hvorfor sådanne metoder må betragtes som mindre egnede med henblik på den kvalitetsfremmepolitik, der er det ledende princip inden for den fælles markedsordning for vin, således som det også fremgår af betragtning to til forordning nr. 338/79.
Efter Kommissionens opfattelse følger det af denne prioritering af metoderne til alkoholtilsætning, at medlemsstaterne — såfremt de benytter den mulighed for at tillade alkoholtilsætning, der hjemles i artikel 32 i forordning nr. 337/79 og i artikel 8 i forordning nr. 338/79 — ikke blandt de fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33, netop kan udelukke den, der dels er i bedst overensstemmelse med det tilsigtede mål, dels er den eneste metode til alkoholtilsætning, der ikke indebærer nogen skadevirkninger for vinens kvalitet. Kommissionen har i så henseende henvist til betragtning to til Rådets forordning nr. 453/80 samt til redegørelsen fra en arbejdsgruppe under forsæde af P. Dupuy, hvori det udtales, at kvaliteten af vine tilsat RDK er fuldt ud tilfredsstillende sammenlignet med kvaliteten af vine tilsat saccharose.
b)
Kommissionen har anført, at forbundsregeringen ikke kan støtte nogen ret på anbringendet om, at den alene gav tilslutning til udstedelsen af forordning nr. 453/80 — som blandt andet ændrede artikel 33 i forordning nr. 337/79 — fordi der forelå enighed om, at muligheden for at anvende RDK ikke på nogen måde indebar en forpligtelse til at tillade anvendelsen heraf, for så vidt angår k. v. b. d. Kommissionen har anført, at den ikke er bekendt med, at der forelå enighed om noget sådant, samt at den ikke har fundet noget spor heraf i Rådets akter.
c)
Kommissionen har anført, at den med søgsmålet ikke tilsigter at påbyde anvendelsen af RDK, men at gøre det muligt at anvende de i forordning nr. 337/79 hjemlede metoder til alkoholtilsætning i Forbundsrepublikken Tyskland i det omfang, hvori de er tilladt efter fællesskabsretten; herved har Kommissionen fuldt ud rettet sig efter Dublin-kompromiset af december 1984, og den kan ikke kritiseres for at foregribe resultaterne af undersøgelserne eller af Rådets beslutninger. Retsreglerne blev ikke ændret af Rådet i Dublin, og RDK's tekniske fortrin og neutrale karakter blev ikke draget i tvivl ved Dublin-kompromiset. Dette kompromis — og dermed indsættelsen af artikel 33 a i forordning nr. 337/79 — kom alene i stand, fordi det ikke havde været muligt at nå til enighed om at begrænse anvendelsen af saccharose.
d)
Kommissionen har i replikken anført, at forbudet mod enhver foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der fastslås i EØF-traktatens artikel 30, ligeledes er en af de bestemmelser, der skal muliggøre opbygningen af det fælles marked, og at forbudet mod at anvende RDK vil kunne hindre handelen med RDK, der er fremstillet forskriftsmæssigt i en anden medlemsstat. Artikel 33 i forordning nr. 337/79 må følgelig fortolkes således, at de frie varebevægelser ikke som i den konkrete sag må hindres via anvendelsesforbud.
e)
Kommissionen har bestridt anbringenderne om de uønskede virkninger ved anvendelsen af RDK.
Kommissionen har anført, at såfremt der bestod mikrobiologiske risici, ville disse kunne imødegås ved hjælp af forebyggende hygiejniske foranstaltninger, således som det i øvrigt er hjemlet i Kommissionens forordning nr. 2397/84 af 20. august 1984 om femte ændring af forordning nr. 997/81 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 224, s. 19). Kommissionen har endvidere anført, at selv om der faktisk ikke foreligger undersøgelser vedrørende virkningerne af anvendelsen af RDK på vine, der lagres igennem lang tid, er der ikke påvist nogen skadevirkning for disse vine igennem den lange årrække, hvorunder man har anvendt ikke-rektificeret druemostkoncentrat. For så vidt som Forbundsregeringen har bestridt, at denne fremgangsmåde kan ligestilles med alkoholtilsætning ved hjælp af saccharose, har Kommissionen henvist til en udtalelse af 12. december 1983 fra ministeren for landbrug og vinavl i Rheinland-Pfalz, i henhold til hvilken nogle af Forbundsrådet for vinforskning gennemførte undersøgelser ikke gav grundlag for at frygte, at RDK kunne forringe kvaliteten af de tyske vine. Med hensyn til anbringendet om, at der består en fare for anvendelse af RDK, hvor dette ikke er tilladt, da man ikke råder over nogen analysemetode, har Kommissionen anført, at dette argument ikke er logisk holdbart, eftersom spørgsmålet om at påvise alkoholtilsætning ved hjælp af RDK ikke alene opstår, når denne tilsætning lovligt kan ske inden for visse grænser, men også når dette ikke er tilfældet. Efter Kommissionens opfattelse kan der i øvrigt udøves en vis kontrol på fællesskabsplan med hjemmel i de gældende bestemmelser. Selv om man ikke kan forhindre ethvert tilfælde af uredelighed, kan sådanne forhold ikke begrunde, at man på nationalt plan forbyder fremgangsmåder, der er tilladt efter fællesskabsbestemmelserne.
Kommissionen har anført, at der heller ikke kan argumenteres ud fra økonomiske hensyn, eftersom der er indført en støtteordning for at udligne forskellen i omkostninger.
Efter Kommissionens opfattelse må det herefter konkluderes, at en medlemsstat, der gør brug af hjemmelen i artikel 32 i forordning nr. 337/79 eller i artikel 8 i forordning nr. 338/79 og tillader alkoholtilsætning, handler i strid med de mål, der er fastsat i retsakterne vedrørende den fælles markedsordning for vin, såfremt den forbyder anvendelsen af RDK, men i øvrigt tillader anvendelsen af saccharose.
f)
Kommissionen har anført, at det ikke følger af artikel 19 i forordning nr. 338/79, at det lovligt kan forbydes at anvende RDK i forbindelse med k. v. b. d. Efter denne bestemmelse kan der alene fastsættes særlige forskrifter for bestemte områder i en medlemsstat; derimod kan der ikke som ved den tyske vinlov gives særlige bestemmelser, der forskelsløst omfatter samtlige kvalitetsvine, der fremstilles i en medlemsstat. Det fremgår nemlig af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 338/79 og af artikel 12, stk. 1, litra a), i Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af de almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99), at der skal fastsættes et bestemt vindyrkningsområde for hver k. v. b. d.
Kommissionen har endvidere anført, at forbundsregeringen ikke kan støtte ret på »rimelig sædvane«, da der ikke fandtes en sådan sædvane vedrørende RDK på tidspunktet for vedtagelsen af forordningen; i øvrigt har fællesskabslovgiver givetvis ikke haft til hensigt at hindre ethvert fremskridt inden for vinfremstillingen.
Kommissionen har anført, at sagsøgtes synspunkt ikke finder nogen som helst støtte i den omstændighed, at RDK kun har været tilladt efter 1980. Artikel 19 i forordning nr. 338/79 må, blandt andet under hensyn til forordningens artikel 2, fortolkes således, at fremgangsmåder, der ikke er hjemlet efter den fælles markedsordning for vin, og som ikke tidligere var i overensstemmelse med rimelig sædvane, ikke vil kunne tillades, hvilket beror på hensynet til kvalitetsforbedring. I det omfang den fælles markedsordning hjemler anvendelse af nye fremgangsmåder — som i det konkrete tilfælde i henhold til artikel 33 i forordning nr. 337/79 — kan anvendelsen af disse fremgangsmåder ikke forbydes under henvisning til, at de ikke er i overensstemmelse med rimelig sædvane i artikel 19's forstand.
Forbudet mod at anvende RDK er heller ikke en »snævrere« produktionsbetingelse; en sådan foranstaltning skal bedømmes i lyset af forordningens formål, der, som det anføres i betragtning to, er at fremme kvaliteten. Anvendelsen af RDK bevirker en væsentlig kvalitetsforbedring sammenlignet med anvendelsen af saccharose, eftersom der herved opnås et produkt, der er i overensstemmelse med den definition af vin, der findes i punkt 8 i bilag II til forordning nr. 337/79: »Vin: det produkt, som fremstilles udelukkende ved alkoholisk, fuldstændig eller delvis gæring af friske druer, persede eller upersede, eller af druemost«. Forbundsrepublikken Tyskland kan dernæst ikke indtage et standpunkt, der underkender bestemmelsen i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 338/79, hvorefter bestemmelserne for k. v. b., d. hviler på hensynet til »de traditionelle produktionsbetingelser, for så vidt disse ikke skader den kvalitetsfremmende politik og virkeliggørelsen af et enhedsmarked«.
2.
Den italienske Republiks regering har som intervenient anført, at fællesskabsbestemmelserne i det hele hviler på den grundlæggende betragtning, at vin uanset art principielt skal fremstilles af produkter, der udelukkende og umiddelbart udvindes af vindruer efter den traditionelle fremstillingsproces, og at visse ønologiske metoder til kunstig forøgelse af alkoholindholdet kun er tilladt, for så vidt de er strengt nødvendige. Den italienske regering har anført, at den nationale forskrift, hvorefter tilsætningen af saccharose er tilladt, mens tilsætning af RDK er forbudt, er ulovlig som stridende mod fællesskabsordningens ånd og bogstav. Ingen af de to fremgangsmåder kan nemlig påvirke produktets smag eller andre typiske egenskaber. Såfremt den ene fremgangsmåde tillades, og den anden samtidig forbydes, er dette derfor ikke udtryk for anvendelsen af et strengere kriterium, men derimod en ganske vilkårlig foranstaltning. Såfremt begge fremgangsmåder var forbudt, kunne dette ikke kritiseres. Såfremt man fortsat tillader anvendelsen af saccharose, men forbyder den anden fremgangsmåde, kan dette på ingen måde anses for hjemlet ved artikel 19 i forordning nr. 338/79, hvorefter der »under hensyntagen til rimelig sædvane [kan fastlægges] yderligere eller mere nøjagtige kendetegn og snævrere betingelser«; der er derimod tale om en foranstaltning, der savner enhver logisk begrundelse, idet man i stedet for en fremgangsmåde, der foretrækkes efter fællesskabsforordningen, vælger en fremgangsmåde, som efter forordningen alene er tilladt under særlige omstændigheder. Hensynet til de traditionelle betingelser tilsiger på ingen måde, at der forskelsbehandles over for RDK, og der foreligger ingen mikrobiologiske risici.
3.
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at den ikke har tilsidesat nogen af sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin ved ikke at tillade tilsætningen af RDK ved fremstillingen af k. v. b. d., og at Forbundsrepublikken tværtimod i henhold til artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79 har haft hjemmel til at forbyde tilsætning af dette produkt.
a)
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at der ikke i fællesskabsretten findes noget forbud mod, at anvendelsen af RDK udelukkes på nationalt plan, hverken i Rådets forordninger, navnlig forordningerne nr. 337/79 og nr. 338/79, eller i Kommissionens forordninger, nemlig forordningerne nr. 2253/82, nr. 2530/82, nr. 2393/84 og nr. 2397/84. Fællesskabsbestemmelserne regulerer i det hele kun, hvilke metoder til forøgelse af alkoholindholdet der under alle omstændigheder lovligt kan anvendes, men angiver ikke, hvilke metoder der skal være tilladt.
Efter forbundsregeringens opfattelse har fællesskabslovgiver netop som udgangspunkt anerkendt medlemsstaternes ret til — i overensstemmelse med deres traditionelle produktionsbetingelser og gældende sædvaner på deres territorium — at fastsætte strengere betingelser for fremstillingen af k. v. b. d. Med hensyn til Kommissionens forordninger har forbundsregeringen anført, at disse — bortset fra at de ikke kan ændre rækkevidden og indholdet af bestemmelser givet af Rådet, medmindre der findes hjemmel hertil — ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse, hvorefter medlemsstaterne ikke skulle kunne forbyde anvendelsen af RDK i forbindelse med k. v. b. d., og det følger heller ikke forudsætningsvis af forordningerne, at sagsøgte skulle være forpligtet til at tillade anvendelsen af RDK. Det fremgår tværtimod alene, at det som udgangspunkt er tilladt at anvende RDK i forbindelse med k. v. b. d., men ikke, at produktet fortsat skal kunne anvendes i medlemsstaterne i kraft af fællesskabsretten. Kommissionens mål, således som de kommer til udtryk i dens handlingsprogram for 1979-1985, giver ikke tilstrækkeligt grundlag for at begrænse de beføjelser, der er tillagt medlemsstaterne.
b)
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at Kommissionens standpunkt er i strid med principbeslutningen om fremgangsmåderne ved vinfremstilling. Forbundsrepublikken Tyskland gav alene tilslutning til forordning nr. 453/80, fordi der mellem parterne var enighed om, at adgangen til at anvende RDK som metode til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet ikke indebar en forpligtelse til at anvende RDK ved fremstillingen af k. v. b. d.
c)
Kommissionens standpunkt er dernæst i strid med ånden og formålet med beslutningerne på Dublin-topmødet i december 1984, hvorunder man under hensyn til det store antal udestående spørgsmål enedes om, at der i Forbundsrepublikken Tyskland og i de andre medlemsstater indtil 1990 kunne foretages sødning af vin efter de gældende forordninger. Med henblik på løsningen af disse problemer skulle Kommissionen i mellemtiden gennemføre yderligere undersøgelser af de økonomiske, videnskabelige og tekniske muligheder for at anvende RDK og sukker til alkoholtilsætning, og Kommissionen har derfor ved at anlægge sag ubeføjet foregrebet resultaterne af disse undersøgelser samt de beslutninger, som Rådet senere måtte træffe. Beslutningerne fra Dublin er kommet til udtryk i forordning nr. 775/85, dvs. efter indgivelsen af Kommissionens søgsmål. Selv om Rådet var bekendt med Forbundsrepublikken Tysklands holdning og med Kommissionens søgsmål, traf det ikke nogen bestemmelse om, at medlemsstaterne ikke måtte forbyde anvendelsen af RDK. Det må på dette grundlag antages, at det har skullet have sit forblivende ved den gældende retstilstand, således som denne er beskrevet af Forbundsrepublikken Tyskland.
d)
Forbundsrepublikken Tyskland har bestridt, at EØF-traktatens artikel 30 er overtrådt, eftersom forbudet mod anvendelsen af RDK kun gælder for vin fremstillet i Forbundsrepublikken Tyskland; Kommissionen underkender endvidere de anførte beføjelser. Idet Fællesskabet udtrykkeligt har henlagt afgørelsen vedrørende metoderne til alkoholtilsætning til medlemsstaterne, har Fællesskabet hermed accepteret, at der i så henseende gælder forskellige betingelser i de enkelte medlemsstater. I øvrigt ses det ikke, hvorledes den omstændighed, at kunstig forhøjelse af alkoholindholdet alene kan ske ved hjælp af det traditionelt anvendte produkt saccharose, skulle kunne undergrave politikken vedrørende kvalitetsforbedring.
e)
For så vidt angår de grunde, der har foranlediget Forbundsrepublikken Tyskland til at indføre et forbud mod tilsætning af RDK, og som angiveligt gælder med uformindsket vægt, har Forbundsrepublikken anført, at anvendelsen af RDK ikke er i overensstemmelse med de traditionelle produktionsbetingelser og sædvaner i Forbundsrepublikken Tyskland. Der er ved anvendelsen af RDK fare for mikrobiologiske forringelser af vinens kvalitet, hvilket ikke er tilfældet ved anvendelse af krystallinsk sukker. Forbundsregeringen har herved for det første anført, at man ved at tillade anvendelsen af RDK risikerer, at produktet anvendes, også hvor det ikke er tilladt; der findes ingen brugbar analysemetode vedrørende RDK, mens der for sukkers vedkommende findes en metode, hvorved man kan påvise tilsætning; desuden opnår man en stærkere begrænsning af anvendelsen af RDK, såfremt produktet ikke må bruges som middel til kunstig forøgelse af alkoholindholdet i vin, end hvis denne metode er tilladt. For det andet findes der ingen omfattende undersøgelse vedrørende spørgsmålet, om saccharose og RDK kan anses for lige egnede midler til alkoholtilsætning, for så vidt angår vin, der lagres længe (mere end fire år), eller om anvendelsen af RDK er uden skadelige virkninger.
f)
Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere anført, at den med hjemmel i bemyndigelsen i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79 kan fastlægge snævrere betingelser for k. v. b. d., dvs. gå videre end de kvalitetskrav, der opstilles som minimum i fællesskabsbestemmelserne.
Forbundsrepublikken har anført, at ordene »in bestimmten Gebieten« i den tyske version ikke er et præcist udtryk for, hvad lovgiver har tilsigtet. Ordene »bestimmte Anbaugebiete« (bestemte dyrkningsområder) ville være en korrekt gengivelse af det, der i den franske version betegnes »regions déterminées« (bestemte områder).
Ifølge Forbundsrepublikken Tyskland er bemyndigelsen i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79, hvorefter medlemsstaterne under hensyntagen til rimelig sædvane kan fastlægge yderligere eller mere nøjagtige kendetegn for fremstilling og omsætning af k. v. b. d., først og fremmest fastsat af lovgiver for herved at give den enkelte medlemsstat mulighed for fortsat at tage hensyn til de traditionelle produktionsbetingelser og kvalitetskrav, der kendetegner de forskellige k. v. b. d. i hver medlemsstat, og som har væsentlig kommerciel betydning. Der er her tale om et bærende hensyn, der har ligget til grund for den fælles markedsordning for vin siden forordning nr. 24 om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for vin (EFT 1959-1962, s. 116).
Fællesskabet har løbende bekræftet dette bærende hensyn, navnlig ved forordning nr. 338/79. Efter forbundsregeringens opfattelse indeholder fællesskabsbestemmelserne følgelig kun minimumskvalitetskrav, som de enkelte medlemsstater kan stramme uden herved at tilsidesætte fællesskabsbestemmelserne.
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at indholdet og rækkevidden af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79 ikke alene følger af bestemmelsens klare ordlyd, men tillige af dens ånd og formål set i lyset af forordningens betragtning tre og ni.
Forbundsrepublikken finder endvidere støtte for sin retsopfattelse i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 338/79, hvorefter de enkelte fremstillingsmetoder til produktion af k. v. b. d. fastlægges for hver af disse vine af den pågældende medlemsstat. Medlemsstaterne er følgelig fuldt berettiget til ikke at tillade visse metoder til alkoholtilsætning, der i sig selv er hjemlet i fællesskabsretten.
Efter artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 338/79 skal medlemstaterne blot overholde de grænseværdier og de betingelser, der er fastsat i artikel 33 i forordning nr. 337/79; herved kan medlemsstaterne vælge én af de metoder, der står til rådighed.
Andre bestemmelser i forordning nr. 338/79 — som f. eks. artikel 2, stk. 2, artikel 5 og artikel 6, stk. 1, litra a), andet afsnit — peger efter Forbundsrepublikkens opfattelse i samme retning.
Forbundsrepublikken har for fuldstændighedens skyld anført, at efter artikel 8, stk. 2 og 3, samt efter artikel 10 i forordning nr. 338/79, betragtes foranstaltningerne til forhøjelse af alkoholindholdet udtrykkeligt som en del af fremstillingsprocessen.
Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere anført, at artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79 (som hovedregel) omfatter alle de bestemte dyrkningsområder. I henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, forstås ved »bestemte dyrkningsområder« ikke alene et enkelt areal, men »en samling af vindyrkningsarealer, hvor der produceres vine med særlige kvalitetskendetegn, og hvis navn anvendes til betegnelse for de af områdets vine, som omfattes af definitionen i artikel 1«. Forbundsrepublikken Tyskland finder med hjemmel heri med føje at kunne forbyde tilsætning af RDK for alle de bestemte dyrkningsarealer, hvor der fremstilles k. v. b. d. Det kan ikke gøre nogen forskel, om man vælger en lovgivningsteknik, hvorefter de bestemte dyrkningsområder nøje angives enkeltvis, eller om forbudet mod tilsætning af RDK umiddelbart gælder for en samling af bestemte dyrkningsarealer, der er omfattet i medfør af andre bestemmelser. Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at Kommissionen ikke har taget hensyn til, at dyrkningsarealerne for k. v. b. d. nøje er angivet i vinlovens § 10, stk. 6.
B — »Landwein« (landvin)
1.
Kommissionen har anført, at forbudet i vinlovens artikel 10 mod at anvende RDK ved fremstillingen af landvin ligeledes er uforeneligt med artiklerne 32 og 33 i forordning nr. 337/79.
Kommissionen har i denne forbindelse gentaget de argumenter, den har fremført vedrørende k. v. b. d., og har yderligere anført, at den i artikel 2, stk. 3, litra i), i forordning nr. 355/79 hjemlede beføjelse, som forbundsregeringen har henvist til, er uden enhver betydning i nærværende sag. Man har med denne forordning »om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost« ikke villet opstille materielle normer for vinfremstillingen. Hvis dette var tilfældet, ville forordningen overskride grænserne for bemyndigelsen i artikel 54, stk. 1, i forordning nr. 337/79, hvorefter »Rådet fastsætter... reglerne for de i artikel 1 nævnte produkters betegnelse og præsentation«. Artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i forordning nr. 355/79 må følgelig fortolkes således, at den alene omhandler de særlige produktionskrav, der er typiske for et produkt, der vil kunne betegnes som »landvin«, f. eks. krav med hensyn til vinstoksorter, minimum af naturligt alkoholindhold udtrykt i volumen og organoleptiske egenskaber. De produktionskrav, der er bestemmende for vinens benævnelse, gælder derimod ikke for fremstillingsprocesser, der ikke er typiske for et område, og som ikke har nogen indflydelse på kvaliteten af den pågældende landvin. Med hensyn til tilsætning af RDK er retsstillingen herefter den samme for landvine og for k. v. b. d., eftersom anvendelsen af RDK i stedet for saccharose ikke medfører en forringelse af vinens kvalitet og heller ikke berører vinens områdebetingede egenskaber.
2.
Den italienske Republik er også af den opfattelse, at sagsøgtes standpunkt ikke finder nogen støtte i artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i forordning nr. 355/79. Denne bestemmelse vedrører specielt etiketteringen og omhandler visse produktionskrav, nemlig vinstoksorter, minimum af naturligt alkoholindhold og organoleptiske egenskaber, og for disses vedkommende kan der umuligt være nogen forskel mellem tilsætning af saccharose og tilsætning af RDK, således at sidstnævnte produkt skulle være udelukket.
3.
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at den ikke har tilsidesat sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin ved ikke at tillade tilsætning af RDK ved fremstillingen af landvin.
Forbundsrepublikken Tyskland har for det første anført, at fællesskabsretten ikke indeholder nogen bestemmelse, der er til hinder for, at det på nationalt plan forbydes at anvende RDK ved fremstillingen af íandvin. Der findes ingen udtrykkelig bestemmelse i fællesskabsretten, der er til hinder for et nationalt forbud mod at anvende RDK; der findes heller ingen bestemmelser, der hviler på en forudsætning om, at Forbundsrepublikken Tyskland skulle være forpligtet til at tillade anvendelsen af RDK i forbindelse med fremstillingen af landvin. Forbundsrepublikken har i denne forbindelse henholdt sig til, hvad den har anført vedrørende k. v. b. d. Som det er tilfældet for disse vine, er der alene en vis præference for, at det tillades at anvende RDK. Ligesom med hensyn til k. v. b. d. er Kommissionens krav i strid med de principbeslutninger, der er truffet på fællesskabsniveau vedrørende processerne til vinfremstilling, og kravet går imod den enighed med hensyn til anvendelsen af RDK, som man dengang nåede frem til, og strider tillige mod beslutningerne fra Dublin-topmødet i december 1984. Med hensyn til de mulige uønskede virkninger, som RDK kan have for landvin, har Forbundsrepublikken Tyskland henholdt sig til, hvad den har anført vedrørende k. v. b. d.
Forbundsrepublikken Tyskland har for det andet anført, at den med hjemmel i artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i Rådets forordning nr. 355/79 med føje kunne forbyde anvendelsen af RDK ved fremstillingen af landvin; med hjemmel i den bemyndigelse, som gives ved denne bestemmelse, kan medlemsstaterne fastsætte, hvilke produktionskrav der skal gælde for landvin i den enkelte medlemsstat. Det forhold, at den omhandlede forskrift findes i en forordning om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost, er ikke til hinder for at tillægge bestemmelsen en sådan retsvirkning; det afgørende er alene at fastslå indholdet og rækkevidden af artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, henset til bestemmelsens ordlyd såvel som til dens opbygning og formål. Såfremt medlemsstaterne ikke i medfør af artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i forordning nr. 355/79 kan anses for berettiget til at fastsætte de produktionskrav, der skal gælde for landvin, er bestemmelsen uforståelig.
IV — Udtalelser afgivet af parterne under den mundtlige forhandling
Alfred Reichardt, der er tjenestemand i afdelingen »vin« under Kommissionens generaldirektorat for landbrug, har på spørgsmål fra Domstolen i sin egenskab af sagkyndig fra Kommissionen oplyst, at RDK i dag alene anvendes erhvervsmæssigt i forbindelse med vinfremstilling; det er teoretisk muligt at anvende produktet i konserves og i bagværk, men dette er endnu ikke sket, fordi RDK er dyrere end saccharose, og fordi Fællesskabets støtteordning udelukkende gælder for vinfremstilling.
F. Schockweiler
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Tysk.