62024CJ0742
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
15. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – direktiv 2013/33/EU – artikel 15, stk. 1 – adgang til arbejdsmarkedet som ansøger om international beskyttelse – afslag på en ansøgning om adgang til arbejdsmarkedet – begrundelsen for afslaget – forsinkelse i behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, der delvist kan tilskrives ansøgeren«
I sag C-742/24 [Havvitt] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Supreme Court (øverste domstol, Irland) ved afgørelse af 23. oktober 2024, indgået til Domstolen den 24. oktober 2024, i sagen
International Protection Appeals Tribunal,
Minister for Justice,
Ireland,
Attorney General
mod
LK,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Passer (refererende dommer), og dommerne D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Irland, Minister for Justice og Attorney General ved Chief State Solicitor M. Browne, C. Aherne, A. Burke og A. Joyce, som befuldmægtigede, bistået af N.J. Travers, SC, og P. Leonard, BL,
–
LK ved C. Power, SC, H. Burgess, BL, og solicitor G. Daly,
–
Europa-Kommissionen ved A. Azéma og M. Debieuvre, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 96).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem ansøgeren om international beskyttelse, LK, på den ene side, og International Protection Appeals Tribunal (ankenævn i sager om international beskyttelse, Irland), Minister for Justice (justitsministeren, Irland), Ireland (Irland) og Attorney General (statsanklageren, Irland), på den anden side, vedrørende lovligheden af et afslag på LK’s ansøgning om adgang til arbejdsmarkedet, som var begrundet med, at den forsinkede vedtagelse af en afgørelse i første instans vedrørende LK’s ansøgning om international beskyttelse (herefter »en afgørelse eller afgørelsen i første instans«) kunne tilskrives LK selv.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2013/32/EU
3
Artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60), der har overskriften »Adgang til proceduren«, lyder således i stk. 4:
»[...] en ansøgning om international beskyttelse [anses] for at være indgivet på det tidspunkt, hvor en af ansøgeren indgivet formular eller en i national ret fastsat officiel rapport er kommet den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder i hænde.«
Direktiv 2013/33
4
Artikel 3 i direktiv 2013/33, der har overskriften »Anvendelsesområde«, fastsætter følgende i stk. 1:
»Dette direktiv finder anvendelse på alle tredjelandsstatsborgere og statsløse, der indgiver en ansøgning om international beskyttelse på en medlemsstats område [...]«
5
Dette direktivs artikel 15 med overskriften »Beskæftigelse« bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har adgang til arbejdsmarkedet senest ni måneder fra datoen for indgivelse af ansøgningen om international beskyttelse, hvis den kompetente myndighed ikke har truffet en afgørelse i første instans, og forsinkelsen ikke kan tilskrives ansøgeren.«
Irsk ret
6
European Communities (Receptions Conditions) Regulations 2018 (Regulations af 2018 vedrørende De Europæiske Fællesskaber (modtagelsesforhold)) (S.I. nr. 230/2018, herefter »Regulations 2018«) har med virkning fra den 30. juni 2018 gennemført bestemmelserne i direktiv 2013/33 i irsk ret.
7
Regulation 11(3) og 11(4) i Regulations 2018, der gennemfører artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, bestemmer:
»3.   En ansøger kan indgive en ansøgning om tilladelse til adgang til arbejdsmarkedet:
[...]
b)
tidligst otte måneder, efter at vedkommende har indgivet sin ansøgning [om international beskyttelse].
4.   Minister [for Justice and Equality] [(justits- og ligestillingsministeren, Irland)] kan efter modtagelse af en ansøgning indgivet i overensstemmelse med paragraph 3 give ansøgeren en tilladelse [til adgang til arbejdsmarkedet], såfremt det findes godtgjort, at
a)
en periode på ni måneder regnet fra [tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse] er udløbet, og der på denne dato ikke er truffet en afgørelse i første instans for så vidt angår ansøgerens ansøgning om beskyttelse, jf. dog stk. 6, og
b)
den situation, der henvises til i subparagraph a), ikke helt eller delvist kan tilskrives ansøgeren.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
8
Den 2. september 2019 ansøgte LK., der er georgisk statsborger, om international beskyttelse i Irland, idet han anførte, at han risikerede at lide alvorlig overlast, hvis han blev sendt tilbage til sit oprindelsesland.
9
En samtale med LK blev af International Protection Office (kontoret for international beskyttelse, herefter »IPO«) fastsat til den 16. september 2019, uden at LK dog blev underrettet herom. LK kontaktede sin socialrådgiver, som arrangerede en samtale med IPO den 12. december 2019. Under denne samtale modtog LK et spørgeskema om international beskyttelse (herefter »IPO 2-spørgeskema«) affattet på georgisk, som skulle udfyldes og returneres senest den 6. januar 2020.
10
IPO bevilgede LK i alt fire fristforlængelser indtil den 24. august 2020 for at muliggøre indsendelsen af LK’s IPO 2-spørgeskema. Der blev den 7. januar 2020 først bevilget en forlængelse til den 5. februar 2020, som følge af at ansøgeren endnu ikke havde en advokat, der kunne yde ham bistand. Den beskikkede advokat anmodede om yderligere forlængelser med henblik på at blive sat ind i sagen, hvilket blev bevilget henholdsvis den 5. februar 2020 og den 20. februar 2020. Da LK ikke talte engelsk, var en georgisk oversætter nemlig nødvendig for, at han kunne udfylde IPO 2-spørgeskemaet, samtidig med at han blev bistået af en advokat. En tredje anmodning om fristforlængelse blev i første omgang afslået, men efterfølgende bevilget den 16. marts 2020 indtil den 1. maj 2020 på grund af udbruddet af covid-19-pandemien og de dermed forbundne vanskeligheder med at arrangere personlige oversættelsestjenester. Denne fristforlængelse blev bevilget til alle ansøgere om international beskyttelse. En fjerde og sidste fristforlængelse blev begæret den 17. juli 2020, og den blev bevilget indtil den 24. august 2020. LK deltog i et møde med sin advokat i overværelse af en oversætter den 5. august 2020, og IPO 2-spørgeskemaet blev indsendt til IPO den 25. august 2020.
11
Parallelt hermed ansøgte LK den 20. juni 2020 om tilladelse til adgang til arbejdsmarkedet hos Labour Market Access Unit (styrelsen for adgang til arbejdsmarkedet, Irland) (herefter »LMAU«) i henhold til Regulation 11(3) i Regulations 2018.
12
Den 28 august afslog LMAU denne ansøgning med den begrundelse, at forsinkelsen af afgørelsen i første instans kunne tilskrives LK. LMAU udtalte endvidere, at LK ikke havde returneret IPO 2-spørgeskemaet.
13
Den 11. september 2020 anmodede LK om, at dette afslag blev taget op til fornyet overvejelse. I en afgørelse dateret den 2. december 2020 opretholdt den på området kompetente myndighed inden for justitsministeriet det pågældende afslag, idet myndigheden fandt, at forsinkelsen af afgørelsen i første instans kunne tilskrives LK, idet denne ikke var mødt op til samtalen den 16. september 2019 og ikke havde indsendt IPO 2-spørgeskemaet inden for en rimelig tidsramme.
14
LK indgav en klage over afslaget til International Protection Appeals Tribunal (ankenævn i sager om international beskyttelse), hvilken blev afslået ved en afgørelse truffet den 3. marts 2021.
15
Han anlagde herefter søgsmål ved High Court (ret i første instans, Irland) til prøvelse af denne afgørelse. Ved en dom af 9. juni fastslog denne ret, at den af International Protection Appeals Tribunal (ankenævn i sager om international beskyttelse) anførte konklusion om, at forsinkelsen af afgørelsen i første instans kunne tilskrives LK, og/eller at LK ikke havde samarbejdet i forbindelse med behandlingen af hans ansøgning, var urimelig og ubegrundet, og annullerede denne afgørelse.
16
Denne dom blev appelleret til Supreme Court (øverste domstol, Irland), der er den forelæggende ret.
17
Denne retsinstans er af den opfattelse, at LK ikke kan tilskrives nogen forsinkelse for perioden fra den 2. september 2019, hvor han ansøgte om international beskyttelse, til udløbet af en rimelig frist efter den 28. januar 2020, hvor Legal Aid Board (retshjælpsstyrelse, Irland) beskikkede en advokat med henblik på at bistå ham ved udarbejdelsen af hans besvarelse af IPO 2-spørgeskemaet.
18
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at selv om LK på ny blev indrømmet fristforlængelser den 5. og den 20. februar 2020 til at besvare dette spørgeskema, var dette stadig ikke udfyldt den 4. marts 2020. Den forelæggende ret har anført, at det kun var på grund af udbruddet af covid-19 og de dermed forbundne begrænsninger, at der blev givet en yderligere fristforlængelse til alle ansøgere om international beskyttelse den 16. marts 2020, hvilket gjorde det muligt for LK at få en yderligere frist indtil den 1. maj 2020. LK indgav imidlertid stadig ikke IPO 2-spørgeskemaet på dette tidspunkt, og LK anmodede først den 17. juli 2020 om en ny fristforlængelse.
19
Den forelæggende ret finder, at den omstændighed, at IPO indvilligede i at indrømme en række fristforlængelser, er uden betydning, eftersom ansøgningen om international beskyttelse, idet LK ikke indgav de nødvendige oplysninger i et behørigt udfyldt IPO 2-spørgeskema, ikke kunne behandles.
20
Den forelæggende ret af den opfattelse, at LK’s forsinkede indsendelse af IPO 2-spørgeskemaet, selv under hensyntagen til covid-19-pandemien, ikke ses at være tilfredsstillende forklaret.
21
Hvad angår den ansøgning om tilladelse til adgang til arbejdsmarkedet, som LK indgav den 20. juni 2020, har den forelæggende ret fremhævet, at LK på denne dato ikke havde givet IPO de oplysninger, der var nødvendige for, at hans ansøgning om international beskyttelse kunne behandles. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at hvis IPO 2-spørgeskemaet var blevet returneret til IPO rettidigt, er der intet, der tyder på, at LK’s ansøgning ikke kunne være blevet behandlet inden for den ni måneders periode, der er nævnt i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, og som begyndte at løbe den 2. september 2019.
22
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det kan hævdes, at forsinkelsen i behandlingen af LK’s ansøgning om international beskyttelse udelukkende kunne tilskrives sidstnævnte, da hans ansøgning ikke kunne behandles, fordi han ikke samarbejdede med IPO. Ifølge den forelæggende ret forholder det sig imidlertid ikke desto mindre således, at en del af forsinkelsen siden den 2. september 2019 ikke kunne tilskrives LK.
23
Under disse omstændigheder er den forelæggende ret i tvivl om, hvorledes de forskellige elementer, der førte til forsinkelsen i behandlingen af LK’s ansøgning om international beskyttelse, skal tilskrives. Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at direktiv 2013/33 ikke giver nogen vejledning om, hvilke handlinger der udgør en forsinkelse, som kan tilskrives en ansøger om international beskyttelse.
24
Den forelæggende ret er ligeledes i tvivl om, hvorvidt og i hvilket omfang indsættelsen i Regulations 2018 af udtrykket »delvist [...] tilskrives« indebærer, at Irland ikke har gennemført direktiv 2013/33 korrekt i den nationale retsorden, når der henses til den skønsmargin, som medlemsstaterne har i forbindelse med gennemførelsen af direktivet.
25
Supreme Court (øverste domstol) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
I [dom af 14. januar 2021, The International Protection Appeals Tribunal m.fl. (C-322/19 og C-385/19, EU:C:2021:11),] bemærkede EU-Domstolen, at direktiv [2013/33] ikke giver nogen vejledning om, hvilke handlinger der kan udgøre en forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse i henhold til direktivets artikel 15, stk. 1. Ved vurderingen af, hvilke handlinger der kan udgøre en forsinkelse, der kan tilskrives en ansøger, er det da hensigtsmæssigt at tage hensyn til det faktum, at en ansøger som [LK] i denne sag slet ikke har givet nogen oplysninger (i form af svar på spørgeskemaet) i mere end den periode på ni måneder, der er fastsat i direktivets artikel 15?
2)
Omfatter begrebet forsinkelse i artikel 15, stk. 1, i direktiv [2013/33] kun en forsinkelse, der fuldstændigt og udelukkende kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse, eller omfatter det enhver ikke ubetydelig forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren, eller som kan anses for at udgøre »manglende samarbejde« fra ansøgerens side?
3)
Såfremt der er en betydelig uforklarlig forsinkelse hos en ansøger om international beskyttelse, og der også har været en forsinkelse hos medlemsstaten i forening med en forsinkelse, der skyldes eksterne faktorer som f.eks. covid-19, kan en del af den samlede forsinkelse da »tilskrives ansøgeren« i henhold til direktiv [2013/33], eller skal enhver forsinkelse i behandlingen af ansøgningen [udelukkende] kunne [...] tilskrives ansøgeren?
4)
Betyder medtagelsen af sætningen »delvist [...] tilskrives« i Regulation 11(4)(b) i [Regulations 2018], at Irland ikke har gennemført direktiv [2013/33] korrekt i betragtning af den skønsmargin, der tilkommer medlemsstaterne med hensyn til, hvordan de vælger at gennemføre direktivet, for så vidt det ikke ses, at medtagelsen af denne sætning i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden?«
Om de præjudicielle spørgsmål
26
Med sine fire spørgsmål har den forelæggende ret anmodet Domstolen om en fortolkning af udtrykket »forsinkelse[, som] ikke kan tilskrives ansøgeren« som omhandlet i artikel 15 i direktiv 2013/33.
Det første til det tredje spørgsmål
27
Med de tre første spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en ansøger om international beskyttelse, i en periode, der er længere end den frist på ni måneder, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, ikke har fremlagt nogen oplysninger, der gør det muligt for de kompetente myndigheder at behandle den pågældendes ansøgning om international beskyttelse, for det første udgør en forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren som omhandlet i denne bestemmelse, og for det andet, om denne forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren, alene omfatter den forsinkelse eller den del af forsinkelsen, som udelukkende kan tilskrives denne ansøger, eller ligeledes en forsinkelse, der har blandede årsager, dvs. som kan tilskrives både ansøgerens adfærd og medlemsstaten og/eller eksterne faktorer.
28
Det bemærkes, at det ifølge fast retspraksis udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 6.10.2021, Sumal, C-882/19, EU:C:2021:800, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
29
I denne henseende bemærkes, at eftersom den frist på ni måneder, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, løber fra indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse, hviler den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse nødvendigvis på den forudsætning, at indgivelsen af LK’s ansøgning om international beskyttelse som omhandlet i artikel 6, stk. 4, i direktiv 2013/32 fandt sted den 2. september 2019. Domstolen skal undersøge det første til det tredje præjudicielle spørgsmål på grundlag af denne faktiske forudsætning, hvis rigtighed det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
30
Det følger af artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, at såfremt den kompetente myndighed ikke har truffet en afgørelse i første instans inden ni måneder fra indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse, skal ansøgeren straks kunne få tilladelse til adgang til arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten, medmindre forsinkelsen af behandlingen af denne ansøgning kan tilskrives ansøgeren. Som det fremgår af 23. betragtning til dette direktiv, har ansøgernes adgang til arbejdsmarkedet til formål at fremme ansøgernes uafhængighed og begrænse væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne.
31
Med henblik på fortolkningen af denne bestemmelse bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at der skal tages hensyn til de fælles procedureregler for tildeling af international beskyttelse, der er indført ved direktiv 2013/32, og at det følger af dette direktivs artikel 31, stk. 3, at en forsinkelse af behandlingen af ansøgerens ansøgning om international beskyttelse kan tilskrives den pågældende, hvis denne ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til nævnte direktivs artikel 13. Sidstnævnte bestemmelse fastsætter, at ansøgeren er forpligtet til at samarbejde med de kompetente myndigheder med henblik på at fastslå sin identitet og andre af de elementer, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9), dvs. ansøgerens alder, baggrund, herunder eventuelle slægtninges alder og baggrund, statsborgerskab(er), tidligere opholdssted(er) og ‑land(e), tidligere asylansøgninger, rejserute, rejsedokumentation samt grundene til, at vedkommende ansøger om international beskyttelse. Domstolen har tillige præciseret, at den samarbejdsforpligtelse, der påhviler ansøgeren, indebærer, at ansøgeren så vidt muligt skal fremlægge de ønskede dokumenter og i givet fald de redegørelser og oplysninger, der anmodes om (dom af 14.1.2021, The International Protection Appeals Tribunal m.fl., C-322/19 og C-385/19, EU:C:2021:11, præmis 76 og 77 og den deri nævnte retspraksis).
32
Domstolen har desuden fastslået, at artikel 13 i direktiv 2013/32 ligeledes gør det muligt for medlemsstaterne at pålægge ansøgeren andre forpligtelser, der er nødvendige for behandlingen af dennes ansøgning – bl.a. at pålægge vedkommende at melde sig til de kompetente myndigheder eller give fremmøde for disse på et nærmere angivet tidspunkt og sted, at oplyse myndighederne om dennes aktuelle bopæl eller at lade sig undersøge, fotografere og at lade sine erklæringer registrere (dom af 14.1.2021, The International Protection Appeals Tribunal m.fl., C-322/19 og C-385/19, EU:C:2021:11, præmis 78).
33
Følgelig kan en forsinkelse i behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse tilskrives ansøgeren, når denne har undladt at samarbejde med de kompetente nationale myndigheder (dom af 14.1.2021, The International Protection Appeals Tribunal m.fl., C-322/19 og C-385/19, EU:C:2021:11, præmis 79).
34
Den omstændighed, at en ansøger ikke har fremlagt nogen oplysninger, der gør det muligt for de kompetente myndigheder at behandle den pågældendes ansøgning om international beskyttelse i en periode, der er længere end fristen på ni måneder regnet fra indgivelsen af denne ansøgning, udgør således en fuldstændig mangel på samarbejde, som begrunder, at denne ansøger ikke kan få adgang til arbejdsmarkedet i henhold til artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 ved udløbet af denne periode. Denne fuldstændige mangel på samarbejde har således den konsekvens, at den frist på maksimalt ni måneder i nævnte bestemmelse ikke har kunnet begynde at løbe.
35
I modsætning til en fuldstændig mangel på samarbejde inden for den i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 omhandlede frist på maksimalt ni måneder, kan et manglende samarbejde fra ansøgerens side i et tidsrum i løbet af denne frist, imidlertid ikke have en sådan konsekvens.
36
I en sådan situation skal forsinkelsen i behandlingen af den pågældendes ansøgning nemlig udelukkende have til følge, at fristen på ni måneder forlænges med et tidsrum svarende til det tidsrum, hvori nævnte ansøgers manglende samarbejde har medført denne forsinkelse, med henblik på at fastlægge den dato, hvorfra denne ansøger i mangel af en afgørelse fra første instans har ret til at opnå en tilladelse til adgang til arbejdsmarkedet. Derimod kan de tidsrum i løbet af denne frist, hvor den nævnte forsinkelse udelukkende kunne tillægges andre årsager end den pågældende ansøgers adfærd, ikke tages i betragtning ved forlængelsen af den omhandlede frist.
37
I det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret imidlertid i tvivl om, hvorvidt en forsinkelse af blandede årsager, dvs. som kan tillægges både ansøgeren og værtsmedlemsstaten, eller eksterne faktorer såsom en pandemi, kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse.
38
Det fremgår i denne forbindelse af de sagsakter, der er forelagt Domstolen, at de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen, omfatter sådanne situationer, navnlig for perioden efter den 28. januar 2020, hvor den irske retshjælpsstyrelse udpegede en advokat til at bistå LK ved udarbejdelsen af dennes svar på IPO 2-spørgeskemaet, og før hvilken den forelæggende ret finder, at den tid, der er forløbet, under alle omstændigheder ikke kan tilskrives LK.
39
Hvad endvidere angår perioden efter den 28. januar 2020 har den forelæggende ret anført, at selv om LK ikke kan tilskrives en forsinkelse for så vidt angår den rimelige tid, der var nødvendig for, at LK kunne udfylde IPO 2-spørgeskemaet, var dette spørgeskema imidlertid stadig ikke returneret til IPO den 4. marts 2020, selv om LK var blevet indrømmet yderligere frister den 5. og den 20. februar 2020. Den forelæggende ret har desuden anført, at det kun var på grund af udbruddet af covid-19-pandemien, at der den 16. marts 2020 blev givet en yderligere fristforlængelse til alle ansøgere om international beskyttelse, hvilket gjorde det muligt for LK at få en fristforlængelse indtil den 1. maj 2020. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at spørgeskemaet på dette tidspunkt endnu ikke var blevet fremsendt til IPO, og at det først var den 17. juli 2020, dvs. to en halv måned senere, at der blev anmodet om og givet en ny forlængelse indtil den 24. august 2020. Efterfølgende deltog LK den 5. august 2020 i et møde med sin advokat og oversætter og indsendte det udfyldte IPO 2-spørgeskema den 25. august 2020.
40
I denne henseende bemærkes, at for at en forsinkelse kan tilskrives en ansøger om international beskyttelse, skal det på baggrund af alle relevante omstændigheder i den konkrete sag godtgøres, at der er en årsagsforbindelse mellem ansøgerens adfærd og den konstaterede forsinkelse, således at ansøgeren kun kan holdes ansvarlig for forsinkelser, der skyldes dennes forhold. Det følger heraf, at i tilfælde af en forsinkelse, hvor det er godtgjort, at der er blandede årsager, skal det kunne fastlægges, hvor stor en del af denne forsinkelse, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
41
I det tilfælde, hvor en sådan fastlæggelse er mulig, skal den kompetente myndighed i værtsmedlemsstaten ikke tage hensyn til det samlede tidsrum, som kan forklares med blandede årsager, men til en brøkdel af dette tidsrum, som svarer til den del af ansvaret, der kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse, med henblik på at forlænge den frist på ni måneder, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, fra hvilken ansøgeren har ret til adgang til arbejdsmarkedet, og hvor medlemsstaten ville tilsidesætte sine forpligtelser, hvis den pågældende afslog at give tilladelse hertil.
42
En sådan fortolkning gør det muligt at sikre en balance mellem dels ansøgerens ret til adgang til arbejdsmarkedet, når der ikke er truffet en afgørelse i første instans inden for den frist på ni måneder, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33, dels interessen hos værtsmedlemsstaten, som ikke kan foreholdes en manglende indrømmelse af denne adgang fra udløbet af denne frist, når denne ansøger er delvist ansvarlig for, at der ikke er truffet en afgørelse i første instans inden for den nævnte frist.
43
Under disse omstændigheder skal det første til det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at den forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse som omhandlet i denne bestemmelse, ikke alene omfatter den forsinkelse eller den del af forsinkelsen, som udelukkende kan tilskrives denne ansøger, men ligeledes, når der er forløbet et tidsrum, som kan forklares med blandede årsager, dvs. som kan tilskrives både ansøgerens og værtsmedlemsstatens adfærd og/eller eksterne faktorer, såsom navnlig en pandemi, den brøkdel af dette tidsrum, som på baggrund af alle omstændighederne i den konkrete sag ses at svare til den del af ansvaret, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
Det fjerde spørgsmål
44
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den nationale myndighed, der har kompetence til at meddele tilladelser til adgang til arbejdsmarkedet i denne medlemsstat, kan give afslag på en sådan tilladelse til en ansøger om international beskyttelse, hvis ansøgning, der blev indgivet for mindst ni måneder siden i samme medlemsstat, stadig ikke er blevet afgjort i første instans af årsager, der »delvist« kan tilskrives denne ansøger.
45
Det følger af besvarelsen af det første til det tredje spørgsmål, at når vedtagelsen af en afgørelse i første instans er forsinket, giver artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 denne medlemsstat mulighed for at afgøre, om der er en årsagsforbindelse mellem den adfærd, som en ansøger om international beskyttelse har udvist, og denne forsinkelse, herunder når denne forsinkelse kun delvist kan tilskrives denne ansøger, med henblik på at udskyde, ud over de i denne bestemmelse fastsatte ni måneder, udløbet af den frist, inden for hvilken den nævnte medlemsstat er forpligtet til at give den pågældende ansøger adgang til arbejdsmarkedet, med det tidsrum, for hvilket denne årsagsforbindelse er fastslået, eller, i tilfælde af en forsinkelse af blandede årsager, med den brøkdel af dette tidsrum, der svarer til den del af ansvaret, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
46
Det fjerde spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den nationale myndighed, der har kompetence til at meddele tilladelser til adgang til arbejdsmarkedet, kan give afslag på en sådan tilladelse til en ansøger om international beskyttelse, hvis ansøgning, der blev indgivet for mindst ni måneder siden i denne medlemsstat, stadig ikke er blevet afgjort i første instans af årsager, der »delvist« kan tilskrives denne ansøger, såfremt der som grundlag for dette afslag alene tages hensyn til det tidsrum, for hvilket der er konstateret en årsagsforbindelse mellem denne ansøgers adfærd og forsinkelsens indtræden, eller, når der er forløbet et tidsrum, der skyldes blandede årsager, den brøkdel af dette tidsrum, der svarer til den del af ansvaret, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
Sagsomkostninger
47
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
1)
Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse
skal fortolkes således, at
den forsinkelse, der kan tilskrives ansøgeren om international beskyttelse som omhandlet i denne bestemmelse, ikke alene omfatter den forsinkelse eller den del af forsinkelsen, som udelukkende kan tilskrives denne ansøger, men ligeledes, når der er forløbet et tidsrum, som kan forklares med blandede årsager, dvs. som kan tilskrives både ansøgerens og værtsmedlemsstatens adfærd og/eller eksterne faktorer, såsom navnlig en pandemi, den brøkdel af dette tidsrum, som på baggrund af alle omstændighederne i den konkrete sag ses at svare til den del af ansvaret, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
2)
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2013/33
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den nationale myndighed, der har kompetence til at meddele tilladelser til adgang til arbejdsmarkedet, kan give afslag på en sådan tilladelse til en ansøger om international beskyttelse, hvis ansøgning, der blev indgivet for mindst ni måneder siden i denne medlemsstat, stadig ikke er blevet afgjort i første instans af årsager, der »delvist« kan tilskrives denne ansøger, såfremt der som grundlag for dette afslag alene tages hensyn til det tidsrum, for hvilket der er konstateret en årsagsforbindelse mellem denne ansøgers adfærd og forsinkelsens indtræden, eller, når der er forløbet et tidsrum, der skyldes blandede årsager, den brøkdel af dette tidsrum, der svarer til den del af ansvaret, der kan tilskrives den pågældende ansøger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.