62024CC0458
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 16. oktober 2025 (
1
)
Sag C-458/24 [Daraa] (
i
)
DO
mod
Bundesrepublik Deutschland
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Sigmaringen (forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – forordning (EU) nr. 604/2013 – afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – den ansvarlige medlemsstats suspension af overtagelsen af asylansøgere – ingen risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som følge af systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene – rækkevidden af forpligtelserne for den medlemsstat, der har anmodet om at overtage en ansøger, og som ønsker at gennemføre overførslen af sidstnævnte – manglende gennemførelse af overførslen af ansøgeren inden for den fastsatte frist – overførsel af ansvaret«
I. Indledning
1.
Det fælles europæiske asylsystem er baseret på den tilgang, at kun en enkelt medlemsstat principielt er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs på en medlemsstats område. Forordning (EU) nr. 604/2013 (
2
) (herefter »Dublin III-forordningen«) fastsætter i denne henseende dels en række udpegelseskriterier, dels en hovedregel om overførsel til den ansvarlige medlemsstat, såfremt en ansøgning indgives andetsteds i Den Europæiske Union (
3
).
2.
Det nævnte system er baseret på princippet om gensidig tillid, hvorefter behandlingen af ansøgere om international beskyttelse i hver enkelt medlemsstat formodes at være i overensstemmelse med bl.a. de krav, som er fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (
4
).
3.
Siden dommen i sagen N.S. m.fl. (
5
), der er blevet kodificeret ved Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit (
6
), gælder der en undtagelse fra dette princip om gensidig tillid og følgelig fra overførslen til den medlemsstat, som er udpeget som ansvarlig, når der i denne medlemsstat er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere om international beskyttelse, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i chartrets artikel 4.
4.
Den foreliggende sag rejser spørgsmålet om, hvorvidt den nævnte undtagelse også finder anvendelse, når en medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig – ligesom det er tilfældet med Den Italienske Republik – ensidigt har suspenderet overtagelsen og tilbagetagelsen af disse ansøgere og således har forhindret gennemførelsen af overførsler til sit område.
5.
Nærværende præjudicielle forelæggelse, der indskriver sig i forlængelse af Tudmur-dommen (
7
), giver Domstolen lejlighed til at afklare de retlige konsekvenser af en sådan situation inden for rammerne af en fortolkning af Dublin III-forordningen.
II. Retsforskrifter
A.
Dublin III-forordningen
6.
Fjerde og femte betragtning til Dublin III-forordningen har følgende ordlyd:
»(4)
I konklusionerne fra Tammerfors præciseres det også, at det fælles europæiske asylsystem på kort sigt bør omfatte en klar og brugbar metode til fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning.
(5)
En sådan metode bør baseres på kriterier, der er objektive og retfærdige for både medlemsstaterne og de pågældende personer. Den bør især gøre det muligt hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, for at sikre en effektiv adgang til procedurerne om meddelelse af international beskyttelse og for ikke at bringe målet om en hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse i fare.«
7.
Forordningens artikel 3 med overskriften »Adgang til proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der indgiver en ansøgning på en af medlemsstaternes område, herunder ved grænsen eller i transitområderne. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III.
2.   Kan det ikke på grundlag af kriterierne i denne forordning afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen.
Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets] artikel 4 [...], skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig.
Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat.«
8.
Den nævnte forordnings kapitel III, som indeholder artikel 7-15, fastsætter kriterierne vedrørende afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og disse kriterier omfatter bl.a. det i artikel 13, stk. 1, fastsatte kriterium om det første indrejseland.
9.
Den nævnte forordnings artikel 18, der er indeholdt i forordningens kapitel V, vedrører den ansvarlige medlemsstats forpligtelser og fastsætter i stk. 1, litra a), at »[d]en medlemsstat, der efter denne forordning er ansvarlig, er forpligtet til på de betingelser, der er fastsat i artikel 21, 22 og 29, at overtage en ansøger, der har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat«.
10.
Dublin III-forordningens kapitel VI vedrører procedurerne for overtagelse og tilbagetagelse af ansøgere og indeholder forordningens artikel 20-33.
11.
Forordningens artikel 29 med overskriften »Nærmere bestemmelser og frister« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Overførslen af ansøgeren eller af en anden person som omhandlet i artikel 18, stk. 1, litra c) eller d), fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat sker i overensstemmelse med den anmodende medlemsstats nationale ret efter samråd mellem de berørte medlemsstater, så snart det er praktisk muligt og senest seks måneder efter, at anmodningen fra en anden medlemsstat om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om en klage eller indbringelse, hvor dette tillægges opsættende virkning i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3.
[...]
2.   Finder overførslen ikke sted inden for fristen på seks måneder, fritages den ansvarlige medlemsstat for sine forpligtelser til at overtage eller tilbagetage den pågældende, og ansvaret overføres så til den anmodende medlemsstat. Denne tidsfrist kan forlænges til højst et år, hvis overførslen ikke kunne gennemføres på grund af fængsling af den pågældende, eller til højst 18 måneder, hvis den pågældende forsvinder.«
B.
Forordning (EF) nr. 1560/2003
12.
Artikel 8 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1560/2003 af 2. september 2003 om gennemførelsesforanstaltninger til Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (
8
), har overskriften »Samarbejde om overførslen« og fastsætter følgende i stk. 1:
»Den ansvarlige medlemsstat er forpligtet til at sørge for, at ansøgerens overførelse kan ske hurtigst muligt, og at der ikke stilles hindringer i vejen for ham. [...]«
13.
Forordningens artikel 9 med overskriften »Udsættelse af overførslen og forsinket overførsel« er sålydende:
»1.   Den ansvarlige medlemsstat informeres straks om enhver udsættelse af overførslen, som enten skyldes, at afgørelsen er blevet påklaget eller indbragt for en domstol med opsættende virkning, eller faktiske omstændigheder, såsom ansøgerens dårlige helbredstilstand, manglende transportmuligheder eller det forhold, at ansøgeren har unddraget sig gennemførelsen af overførslen.
1a.   Når en overførsel er blevet forsinket efter anmodning fra den overførende medlemsstat, skal den overførende og den ansvarlige medlemsstat tage kontakt for hurtigst muligt at arrangere en ny overførsel, jf. artikel 8, og senest to uger fra det tidspunkt, hvor myndighederne bliver klar over, at de omstændigheder, der medførte forsinkelsen eller udsættelsen, ikke længere foreligger. I det tilfælde skal der inden overførslen fremsendes en ajourført standardformular til udveksling af oplysninger inden overførslen, jf. bilag VI.
2.   Det påhviler den medlemsstat, som af de grunde, der er omhandlet i [Dublin III-forordningens] artikel 29, stk. 2, [...] ikke kan foretage overførslen inden for den normale frist på seks måneder efter, at anmodningen om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om klage eller indbringelse for en domstol, hvor dette tillægges opsættende virkning, at underrette den ansvarlige medlemsstat herom inden fristens udløb. Hvis den undlader at gøre dette, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse og de øvrige forpligtelser, som følger af [Dublin III-forordningen], den anmodende medlemsstat i henhold til den pågældende forordnings artikel 29, stk. 2.
[...]«
III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
14.
Sagsøgeren i hovedsagen, der er syrisk statsborger, indrejste i Tyskland den 18. april 2023 og indgav en asylansøgning den 26. april 2023. På grundlag af oplysninger indeholdt i Eurodac-databasen blev Den Italienske Republik identificeret som den medlemsstat, der var ansvarlig for behandlingen af denne ansøgning.
15.
Den 27. april 2023 fremsendte Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (forbundsstyrelsen for migration og flygtninge, Tyskland, herefter »forbundsstyrelsen«) derfor en anmodning til Den Italienske Republik om overtagelse af sagsøgeren i hovedsagen i henhold til Dublin III-forordningen, hvilken anmodning de italienske myndigheder ikke besvarede.
16.
Ved afgørelse af 18. juli 2023 afviste forbundsstyrelsen at realitetsbehandle sagsøgeren i hovedsagens asylansøgning med den begrundelse, at Den Italienske Republik var ansvarlig for behandlingen af denne ansøgning, og anordnede hans udsendelse til Italien.
17.
Den 27. juli 2023 anlagde sagsøgeren i hovedsagen et søgsmål til prøvelse af den nævnte afgørelse ved den forelæggende ret, som ved afgørelse af 26. oktober 2023 tillagde søgsmålet opsættende virkning.
18.
Ved to rundskrivelser af 5. og 7. december 2022 havde den italienske Dublin-enhed, som er den kompetente myndighed under det italienske indenrigsministerium, meddelt alle de øvrige Dublin-enheder, at Den Italienske Republik midlertidigt og med visse undtagelser ikke længere accepterede overførsler af ansøgere om international beskyttelse til Italien i henhold til Dublin III-forordningen.
19.
Ifølge den forelæggende ret er det nødvendigt at afgøre, om Forbundsrepublikken Tyskland som følge af dette afslag på overtagelse er blevet den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit. I så fald vil forbundsstyrelsens afgørelse være ulovlig.
20.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at et sådant afslag udgør »et brud på systemet« i Dublin III-forordningen. Denne forordning tager udgangspunkt i den på gensidig tillid baserede forudsætning, at medlemsstaterne overtager de ansøgere, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, som medlemsstaterne har ansvaret for at behandle. Henset til denne forudsætning og til formålet om en hurtig behandling af ansøgninger er den ansvarlige medlemsstats villighed til at overtage ansøgerne »en uskreven anvendelsesforudsætning« i forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit. Et afslag på overtagelse udgør derfor en tilsidesættelse af denne bestemmelse, uanset modtagelsesforholdene i den ansvarlige medlemsstat. Den nævnte bestemmelse kan således føre til, at ansvaret overføres til Forbundsrepublikken Tyskland i den foreliggende sag.
21.
På denne baggrund har Verwaltungsgericht Sigmaringen (forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal [Dublin III-forordningens] artikel 3, stk. 2, [...] henholdsvis Dublin III-forordningen i sig selv fortolkes således, at den medlemsstat, som afgør, hvem der er ansvarlig, også skal fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III og selv bliver ansvarlig, hvis den medlemsstat, som er ansvarlig i henhold til disse kriterier, ikke er villig til at modtage Dublin-tilbagesendte?
2)
Gælder denne forpligtelse for den medlemsstat, som afgør, hvem der er ansvarlig, til at fortsætte med at undersøge kriterierne i [Dublin III-forordningens] kapitel III også i tilfælde af, at der i den medlemsstat, som ikke er villig til at modtage, ikke er tale om systemfejl som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit, der medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets] artikel 4 [...]?
3)
Skal artikel 33, stk. 1, i direktiv 2013/32/EU (
9
) [...] fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en asylansøgning også kan afvises, hvis den medlemsstat, som i henhold til Dublin III-forordningen er ansvarlig, ikke er villig til at modtage?
4)
Skal den medlemsstat, som afgør, hvem der er ansvarlig, lægge den manglende villighed til at modtage, som gør sig gældende for så vidt angår den medlemsstat, der er ansvarlig i henhold til Dublin III-forordningen, til grund, hvis den ansvarlige medlemsstats indenrigsministerium skriftligt erklærer, at der foreløbigt ikke modtages nogen Dublin-tilbagesendte, og hvis den ansvarlige medlemsstat efterfølgende forhindrer modtagelsen af Dublin-tilbagesendte?
5)
Indebærer den ansvarlige medlemsstats nægtelse af at modtage Dublin-tilbagesendte allerede i sig selv og uafhængigt af en deraf følgende risiko som omhandlet i chartrets artikel 4 en tilsidesættelse af den pågældendes subjektive rettigheder? Indeholder Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, også for så vidt angår en sådan tilsidesættelse af subjektive rettigheder et effektivt retsmiddel?«
22.
Sagsøgeren i hovedsagen, den danske, den franske, den italienske, den østrigske og den finske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den danske, den tyske, den franske, den italienske og den finske regering samt Kommissionen deltog i det retsmøde, som blev afholdt den 18. juni 2025.
23.
I overensstemmelse med Domstolens anmodning vil nærværende forslag til afgørelse være begrænset til en analyse af det første og det andet præjudicielle spørgsmål.
IV. Analyse
A.
Indledende bemærkninger vedrørende formuleringen af de præjudicielle spørgsmål og vedrørende analysens struktur
24.
For så vidt som det første og det andet præjudicielle spørgsmål begge vedrører fortolkningen af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, i tilfælde af suspension af overførsler til den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig, skal de efter min opfattelse behandles samlet.
25.
I denne henseende skal det bemærkes, at selv om det første præjudicielle spørgsmål uden sondring vedrører fortolkningen af den nævnte bestemmelse eller Dublin III-forordningen »i sig selv«, fremgår det imidlertid af en læsning heraf, sammenholdt med det andet spørgsmål, at den forelæggende rets tvivl nærmere bestemt vedrører bestemmelsens andet og tredje afsnit, for så vidt som den med hensyn til forpligtelserne for den medlemsstat, der foretager undersøgelsen af ansvarskriterierne, ønsker oplyst, hvilke konsekvenser den ansvarlige medlemsstats ensidige suspension af overtagelse har.
26.
Det skal bemærkes, at Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, første afsnit, som omhandler den situation, hvor det ikke på grundlag af kriterierne i denne forordning kan afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, ikke er relevant for nærværende analyse. Den forelæggende ret har nemlig anført, at de tyske myndigheder har identificeret Den Italienske Republik som den ansvarlige medlemsstat som det første indrejseland (
10
).
27.
Endvidere skal det bemærkes, at det første og det andet præjudicielle spørgsmål kun nævner suspension af overtagelsen af ansøgere om international beskyttelse. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen og af Tudmur-dommen (
11
), at Den Italienske Republik har suspenderet såvel overtagelsen som tilbagetagelsen af ansøgere. For så vidt som Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, ikke sondrer herimellem, finder min analyse anvendelse på disse to situationer (
12
), idet der dog kun henvises til overtagelser.
28.
I lyset af det ovenstående kan det lægges til grund, at det første og det andet præjudicielle spørgsmål skal fortolkes således, at den forelæggende ret med disse ønsker oplyst, om Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, skal fortolkes således, at den medlemsstat, som træffer afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er forpligtet til at fortsætte sin undersøgelse af de kriterier, som er fastsat i forordningens kapitel III, eller endog selv bliver ansvarlig, når den medlemsstat, der oprindeligt blev udpeget som ansvarlig i henhold til disse kriterier, ikke er villig til at overtage personer, der er genstand for en afgørelse om overførsel i henhold til forordningen, og når der ikke i sidstnævnte medlemsstat er systemfejl, som indebærer en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i chartrets artikel 4.
29.
For at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt og fyldestgørende svar finder jeg det ligeledes nødvendigt at undersøge Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, hvorefter den anmodende medlemsstat i tilfælde af, at overførslen af ansøgeren om international beskyttelse ikke finder sted inden for den fastsatte frist, skal påtage sig ansvaret for at behandle ansøgningen om international beskyttelse. Bestemmelsen er blevet nævnt af flere interesserede parter i deres skriftlige indlæg og har været genstand for omfattende drøftelser i retsmødet.
30.
Med henblik på at besvare det første og det andet spørgsmål vil jeg derfor først (B) kort redegøre for betingelserne for anvendelse af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, og for den lære, der kan udledes af Tudmur-dommen, og som kan overføres på den foreliggende sag. Dernæst (C) vil jeg se på samspillet mellem denne bestemmelse og forordningens artikel 29, stk. 2.
B.
Om betingelserne for anvendelse af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit
1. Generelle bemærkninger
31.
Der mindes om, at Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, har kodificeret retspraksis vedrørende forordning (EF) nr. 343/2003 (
13
) (herefter »Dublin II-forordningen«), hvorefter det i henhold til chartrets artikel 4 påhviler medlemsstaterne, herunder de nationale retsinstanser, ikke at overføre en asylansøger til den ansvarlige medlemsstat, når de ikke kan være uvidende om, at de systemmæssige mangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene for asylansøgere i denne medlemsstat giver alvorlig grund til at antage, at ansøgeren vil blive udsat for en reel risiko for at blive undergivet umenneskelig eller nedværdigende behandling i sidstnævnte bestemmelses forstand (
14
).
32.
I Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, præciseres det, at den medlemsstat, der træffer afgørelse om den ansvarlige medlemsstat, i en sådan situation bliver den medlemsstat, som er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, såfremt den efter at have undersøgt kriterierne i forordningens kapitel III fastslår, at en overførsel af ansøgeren ikke kan gennemføres til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af disse kriterier, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet (
15
).
33.
Den omstændighed, at den nævnte bestemmelse udspringer af retspraksis, bekræfter, at bestemmelsen blev udformet som en ekstraordinær, men nødvendig mekanisme for at undgå en fuldstændig gennemførelse af kriterierne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og dermed gøre det muligt for Unionen og dens medlemsstater at overholde deres forpligtelser vedrørende beskyttelsen af asylansøgeres grundlæggende rettigheder (
16
).
34.
I årenes løb har Domstolen bekræftet de høje krav til anvendelsen af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit. Det er således kun »systemfejl«, som »medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets] artikel 4«, der kan gøre en overførsel af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat umulig, hvorved disse to betingelser dermed er kumulative (
17
).
35.
Det følger klart af det ovenstående, at Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, ikke kan finde anvendelse på andre situationer end dem, der er omhandlet i denne bestemmelse. Således som Domstolen fastslog i dommen i sagen N.S. m.fl. (
18
) for så vidt angår denne forordning, ville det være i strid med forordningens formål og system, hvis den mindste tilsidesættelse af de EU-retlige bestemmelser på asylområdet ville være tilstrækkelig til at forhindre enhver overførsel af en asylansøger til den medlemsstat, der normalt har kompetencen.
2. Anvendelse på den foreliggende sag
36.
Domstolen bekræftede i Tudmur-dommen, at de to kumulative betingelser for anvendelse af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit, ikke kan anses for at være opfyldt alene af den grund, at den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig i henhold til kriterierne i denne forordnings kapitel III, ensidigt har suspenderet overtagelsen af ansøgere. En sådan ensidig suspension fritager derfor ikke den anmodede medlemsstat fra at undersøge, om der er systemfejl og en risiko for tilsidesættelse af chartrets artikel 4, efter at have foretaget en konkret analyse, som er baseret på objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger (
19
).
37.
Domstolen nåede frem til den nævnte konklusion under henvisning til formålene med Dublin III-forordningen, med hvilken det bl.a. tilsigtes at fastlægge en klar og brugbar metode til fastsættelse af den ansvarlige medlemsstat og at forhindre asylansøgeres sekundære bevægelser mellem medlemsstaterne (
20
). Domstolen fastslog, at såfremt den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig i henhold til kriterierne i den nævnte forordnings kapitel III, ved en simpel ensidig meddelelse kunne fritage sig for det ansvar, der påhviler den i medfør af denne forordning, ville dette føre til en tilsidesættelse af disse kriterier og således risikere at bringe den korrekte funktion af det system, der er indført ved forordningen, i fare (
21
).
38.
For så vidt som det som anført (
22
), forholder sig således, at den situation, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til Tudmur-dommen, ligesom det er tilfældet i den foreliggende sag, vedrørte Den Italienske Republiks suspension af overtagelser siden 2022, kan jeg ikke se nogen grund til at fravige denne fortolkning, som bekræfter Domstolens tidligere tilgang med hensyn til den strenge tærskel for anvendelse af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit.
39.
Domstolen fastslog i øvrigt i den nævnte dom, at det i henhold til Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, påhviler den kompetente retsinstans at undersøge de risici, som den berørte person vil kunne løbe på selve tidspunktet for overførslen, under asylproceduren eller efter afslutningen heraf (
23
).
40.
Den nævnte dom bekræfter derfor efter min opfattelse, at grunden til, at Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, ikke kan finde anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, ikke skyldes den af den forelæggende ret foreslåede sondring mellem »Dublin-proceduren« og »asylproceduren«, men fraværet af systemfejl, der medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling af ansøgeren. I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at den nævnte bestemmelse udelukkende vedrører proceduren for behandling af ansøgningen om international beskyttelse, mens suspensionen af de pågældende overtagelser er begrænset til den forudgående procedure for behandling af de i forordningen fastsatte kriterier til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig. Dette ræsonnement er imidlertid i strid med den generelle og absolutte karakter af det forbud, der er fastsat i chartrets artikel 4, af hvilken karakter Domstolen udledte, at overførslen af en ansøger til den ansvarlige medlemsstat er udelukket i enhver situation, hvor der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at ansøgeren løber en reel risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling i denne bestemmelses forstand i forbindelse med sin overførsel eller efter denne (
24
).
41.
På baggrund af det ovenstående skal det bemærkes, at det første og det andet præjudicielle spørgsmål på dette trin skal besvares benægtende.
42.
Som anført i punkt 29 i nærværende forslag til afgørelse er det imidlertid nødvendigt også at undersøge Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, hvis læsning ligeledes taler imod en fortolkning, hvorefter forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, bør finde anvendelse på en situation som den, der er omhandlet i den foreliggende sag.
C.
Om samspillet med Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2
1. Redegørelse for problematikken
43.
Således som det fremgår af begrundelsen for det første og det andet præjudicielle spørgsmål (
25
), er den forelæggende ret af den opfattelse, at den i den foreliggende sag omhandlede suspension af overtagelser udgør et »brud på systemet« i Dublin III-forordningen, som skal afhjælpes gennem retspraksis med henblik på at nå målet om en hurtig behandling af ansøgninger.
44.
En sådan tilgang ville imidlertid ikke alene være uforenelig med opbygningen af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, og fast retspraksis, der er sammenfattet i punkt 34 i nærværende forslag til afgørelse, men også være baseret på en efter min opfattelse ufuldstændig læsning af denne forordning.
45.
Den forelæggende ret synes at være af den opfattelse, at Dublin III-forordningen ikke fastsætter nogen bestemmelse, der regulerer konsekvenserne af den ansvarlige medlemsstats suspension af overtagelser.
46.
Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, vedrører den situation, hvor overførslen af ansøgeren er udelukket på grund af systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling af ansøgeren. Når denne ekstraordinære situation ikke foreligger, eller når en diskretionær klausul ikke finder anvendelse (
26
), fastsætter forordningens kapitel VI, at der skal indledes en overtagelsesprocedure med henblik på overførsel af ansøgeren til den medlemsstat, som er blevet fastslået som ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse.
47.
Dublin III-forordningens kapitel VI, afdeling VI, som regulerer proceduren for overførsel af ansøgere, indeholder artikel 29, der har overskriften »Nærmere bestemmelser og frister«, og som i stk. 1 fastsætter, at overførslen af ansøgeren fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat sker i overensstemmelse med den anmodende medlemsstats nationale ret efter samråd mellem de berørte medlemsstater, så snart det er praktisk muligt og – som hovedregel – inden for en frist på seks måneder. Artiklen bestemmer i det væsentlige i stk. 2, at såfremt overførslen ikke finder sted inden for denne frist på seks måneder, der kan forlænges i tilfælde af fængsling eller forsvinden, fritages den ansvarlige medlemsstat for sine forpligtelser til at overtage eller tilbagetage den pågældende, og ansvaret overføres så til den anmodende medlemsstat.
48.
Når den anmodende medlemsstat, i det foreliggende tilfælde Forbundsrepublikken Tyskland, efter at fristen for overførsel af ansøgeren er udløbet som følge af, at den ansvarlige medlemsstat har suspenderet overtagelser, bliver ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, sker overførslen af ansvaret derfor ikke på trinnet for behandlingen af kriterierne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, men på trinnet for proceduren for overførsel af ansøgeren (
27
).
49.
De berørte parter har, således som det fremgår af deres skriftlige og mundtlige indlæg (
28
), redegjort for forskellige mulige fortolkninger med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, finder anvendelse på en sådan situation.
50.
For at afgøre relevansen af disse forskellige fortolkninger vil jeg analysere ordlyden af, sammenhængen for og formålene med Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, under hensyntagen til bestemmelsens tilblivelseshistorie og Domstolens praksis vedrørende overførsel af ansvaret ved udløbet af fristen for overførsel af ansøgeren om international beskyttelse.
2. Ordlyds- og sammenhængsfortolkning
51.
For det første skal det konstateres, at ordlyden af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, ikke begrænser overførslen af ansvaret til visse situationer eller grunde. Den eneste situation, der udtrykkeligt er nævnt i denne bestemmelses andet punktum, er situationen med forlængelse af fristen for overførsel af ansøgeren i tilfælde af fængsling eller forsvinden.
52.
Alene ud fra logikken bag Dublin III-forordningens ordlyd kan nævnte andet punktum, for så vidt som det fastsætter de situationer, hvor fristen for overførsel forlænges, ikke begrænse bestemmelsens første punktum, der er formuleret i åbne vendinger (»Finder overførslen ikke sted inden for fristen på seks måneder [...]«).
53.
Denne fortolkning bekræftes af Shiri-dommen (
29
), hvori Domstolen fastslog, at det af selve ordlyden af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, fremgår, at denne bestemmelse fastsætter, at ansvaret automatisk overføres til den anmodende medlemsstat, uden at denne overførsel er underlagt nogen reaktion fra den ansvarlige medlemsstats side. Navnlig er det ifølge Domstolen ikke nødvendigt, at medlemsstaten afslår at overtage eller tilbagetage den pågældende person (
30
).
54.
For det andet skal det – henset til den sammenhæng, hvori den omhandlede bestemmelse indgår – bemærkes, at forordning nr. 1560/2003 for så vidt angår gennemførelsesforanstaltningerne til Dublin III-forordningen henviser til det tilfælde, hvor udsættelsen af ansøgerens overførsel enten skyldes, at afgørelsen er blevet påklaget eller indbragt for en domstol med opsættende virkning, eller faktiske omstændigheder »såsom ansøgerens dårlige helbredstilstand, manglende transportmuligheder eller det forhold, at ansøgeren har unddraget sig gennemførelsen af overførslen« (
31
). Det skal imidlertid konstateres, at der kun er tale om en illustrativ opregning.
55.
Endvidere etablerer den automatiske overførsel af ansvaret på trinnet for proceduren for overførsel af ansøgeren efter min opfattelse en klar sondring mellem Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, og artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit. Sidstnævnte bestemmelse kræver, at de nationale myndigheder i den medlemsstat, som skal træffe afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, foretager en vurdering af de kumulative betingelser, som er knyttet til de systemfejl, der for den berørte person medfører en risiko for at blive udsat for behandling, som er i strid med chartrets artikel 4. Desuden er det kun i anden fase, at bestemmelsen fastsætter en overførsel af ansvaret, idet den nævnte medlemsstats myndigheder først skal foretage en undersøgelse af ansvarskriterierne (
32
).
56.
Ligesom Kommissionen samt den franske og den italienske regering er jeg derfor af den opfattelse, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2 – fortolket bogstaveligt og i den sammenhæng, hvori den indgår – finder anvendelse på alle de tilfælde, hvor overførslen af ansøgeren ikke finder sted inden for den fastsatte frist på seks måneder.
57.
Det kan imidlertid diskuteres, om EU-lovgiver med vedtagelsen af Dublin III-forordningens artikel 29 har ønsket, at udløbet af seksmånedersfristen for overførsel af ansøgeren næsten automatisk også skal føre til en overførsel af ansvaret, når den anmodede medlemsstat har suspenderet de faktiske overførsler til sit område, og at konsekvenserne af en manglende overholdelse af fristen for overførsel af ansøgeren på grund af sidstnævnte medlemsstats ensidige afgørelse således lægges den anmodende medlemsstat til last.
58.
Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, bestemmer således, at overførslen af ansøgeren til den ansvarlige medlemsstat sker »efter samråd mellem de berørte medlemsstater«, og så snart det er praktisk muligt. Denne formulering kan tyde på, at bestemmelsen er blevet indført ud fra den antagelse, at den anmodede medlemsstat er villig til at overtage eller tilbagetage den pågældende ansøger om international beskyttelse.
59.
For at få en bedre forståelse af rækkevidden af Dublin III-forordningens artikel 29 finder jeg det hensigtsmæssigt at skitsere dens tilblivelseshistorie.
3. Historisk fortolkning
60.
Overførslen af ansvaret til den anmodende medlemsstat ved udløbet af fristen for overførsel af ansøgeren blev indført ved Dublin II-forordningen. Denne forordning fastsatte med hensyn til procedurerne for overtagelse og tilbagetagelse to bestemmelser, der havde samme ordlyd som Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2 (
33
).
61.
Hvad angår overtagelser fremgår det af begrundelsen til Kommissionens forslag til Dublin II-forordningen (
34
), at denne overførsel af ansvaret, som var ny i forhold til Dublinkonventionen (
35
), der ikke indeholdt bestemmelser om sådanne konsekvenser i tilfælde af, at overførslen af ansøgeren ikke gennemførtes, for det første hvilede på den betragtning, at »den medlemsstat, der ikke i tilstrækkelig grad har opfyldt medlemsstaternes fælles målsætninger for kontrol med ulovlig indvandring, må påtage sig konsekvenserne heraf over for sine partnere«. For det andet sigtede denne mekanisme mod »at undgå, at der opstår en gruppe af asylansøgere »in orbit«, hvis ansøgning ikke behandles af nogen af medlemsstaterne« (
36
).
62.
Hvad angår tilbagetagelsesprocedurerne indeholdt begrundelsen til forslaget til Dublin II-forordningen følgende angivelse: I bestemmelsen om overførsel af ansvaret »fastsættes konsekvensen af, at den anmodende stat ikke kan gennemføre overførslen til den ansvarlige stat: Accepten af tilbagetagelsen bortfalder, og den anmodende medlemsstat skal påtage sig ansvaret for asylansøgeren« (
37
).
63.
Formålet med de bestemmelser i Dublin II-forordningen, der svarer til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, var derfor oprindeligt dels at omfatte de situationer, hvor den manglende overførsel af ansøgeren kan tilskrives den anmodende medlemsstat, dels at sikre, at asylansøgningen endelig bliver behandlet af en medlemsstat.
64.
Den omstændighed, at begrundelsen til forslaget til Dublin II-forordningen ikke indeholder nogen angivelse af en situation som den i hovedsagen omhandlede, gør det efter min opfattelse på ingen måde muligt at konkludere, at denne situation ikke er omfattet af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2. Det ligger i sagens natur, at lovgiver ikke på tidspunktet for vedtagelsen af en bestemmelse kan forudse alle de mulige situationer, der kan være omfattet heraf.
65.
Som den finske regering i det væsentlige har anført, er det i øvrigt ikke overraskende, at situationen med en medlemsstats ensidige suspension af overtagelser ikke udtrykkeligt er fastsat i Dublin II-forordningen og Dublin III-forordningen: At fastsætte denne situation ville have indebåret, at lovgiver gik ud fra, at medlemsstaterne ikke ville overholde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til disse forordninger.
66.
Jeg er af den opfattelse, at en fortolkning af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, hvorefter denne bestemmelse finder anvendelse på den situation, hvor den ansvarlige medlemsstat ensidigt suspenderer overtagelsen af asylansøgere, ikke alene stemmer overens med denne bestemmelses åbne ordlyd, men også er forenelig med denne forordnings formål, således som jeg vil redegøre for nedenfor.
4. Teleologisk fortolkning
a) Om formålene med Dublin III-forordningen
67.
De regeringer, der deltog i retsmødet, gav udtryk for divergerende synspunkter med hensyn til de formål, der bør tages i betragtning i forbindelse med fortolkningen af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2. På den ene side påberåbte den franske, den italienske, den østrigske og den finske regering sig formålet om hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og om at sikre en effektiv adgang til asylprocedurerne som anført i fjerde og femte betragtning til den nævnte forordning.
68.
På den anden side fremhævede den danske og den tyske regering behovet for at forhindre en omgåelse af kriterierne til afgørelse af den ansvarlige medlemsstat og fænomenet »asylshopping«, dvs. tredjelandsstatsborgere, som de facto frit vælger den medlemsstat, der skal behandle deres ansøgning om international beskyttelse. Ifølge disse regeringer kan Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, ikke fortolkes således, at bestemmelsen i den foreliggende sag fører til en overførsel af ansvaret ved udløbet af seksmånedersfristen. I modsat fald ville Den Italienske Republik ensidigt frigøre sig fra de forpligtelser, der påhviler den i henhold til denne forordning, og navnlig fra sit ansvar for at behandle ansøgningen om international beskyttelse.
69.
For det første er en fortolkning af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, hvorefter bestemmelsen finder anvendelse i tilfælde af manglende gennemførelse af ansøgerens overførsel som følge af den ansvarlige medlemsstats ensidige suspension af overtagelser, efter min opfattelse forenelig med det formål om hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse og om en effektiv adgang til procedurerne om meddelelse af international beskyttelse, der er omhandlet i femte betragtning til denne forordning.
70.
I denne henseende er jeg i lighed med Kommissionen samt den østrigske, den finske, den franske og den italienske regering af den opfattelse, at den nævnte fortolkning for det første gør det muligt i løbet af overførselsfristen på seks måneder at opretholde ansvaret hos den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig, og dermed det ved Dublin III-forordningen indførte system med kriterier for fastlæggelse af ansvaret. Da den italienske regering i det foreliggende tilfælde har anført, at suspensionen kun er midlertidig, kan denne til enhver tid ophæves.
71.
For det andet gør anvendelsen af mekanismen med automatisk overførsel af ansvaret ved udløbet af den lovbestemte frist (
38
) det efter min opfattelse muligt at fremme retssikkerheden med hensyn til afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, og således sikre en effektiv adgang til procedurerne for tildeling af international beskyttelse.
72.
Hvad desuden angår den danske og den tyske regerings argument om, at en overførsel af ansvaret i medfør af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, ville gøre den strenge fortolkning af forordningens artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, indholdsløs, skal det bemærkes, at disse bestemmelser er baseret på forskellige betingelser og forfølger deres egne formål (
39
). Desuden har disse regeringer ikke bestridt, at sidstnævnte bestemmelse – således som det fremgår af Tudmur-dommen – ikke finder anvendelse på den situation, der er omhandlet i den foreliggende sag.
b) Om Domstolens praksis vedrørende overførsel af ansvaret
73.
Domstolens praksis bekræfter, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, i sidste ende prioriterer tredjelandsstatsborgernes interesse i, at deres ansøgning om international beskyttelse behandles hurtigt, over den risiko for omgåelse af afgørelseskriterierne, der opstår ved, at ansvaret overføres fra den normalt ansvarlige medlemsstat til den medlemsstat, hvor en sådan ansøgning er indgivet.
74.
Domstolen har således for det første fastslået, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, er i overensstemmelse med formålet om en hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse (
40
), og at bestemmelsen kun fastsætter en undtagelsesvis fristforlængelse i visse hyppige tilfælde, hvor det er praktisk umuligt at gennemføre afgørelsen om overførsel (
41
).
75.
For det andet har Domstolen ikke udelukket omstændigheder, der er knyttet til umuligheden af at gennemføre overførslen af ansøgeren, og som ikke kan tilskrives den anmodende medlemsstat, såsom covid-19-pandemien (
42
) eller ansøgerens sundhedstilstand (
43
), fra den nævnte bestemmelses anvendelsesområde. Desuden har Domstolen fastslået, EU-lovgiver ikke har fundet, at den omstændighed, at det er praktisk umuligt at gennemføre en afgørelse om overførsel, skal anses for at kunne begrunde afbrydelse eller opsættelse af fristen for overførsel af ansøgeren som fastsat i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1 (
44
).
c) Om den gensidige tillid og ærbødigheden over for lovgiver
76.
Jeg bemærker, at den tyske og den danske regering i deres indlæg har anført, at den fortolkning af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, som jeg foreslår at anlægge, er i strid med princippet om gensidig tillid og vil indebære, at Den Italienske Republik har tilsidesat EU-retten.
77.
Disse argumenter overbeviser mig ikke.
78.
For det første er jeg af den opfattelse, at anvendelsen af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, ikke berører princippet om gensidig tillid. Selv om det af Domstolens faste praksis fremgår, at det fælles europæiske asylsystem er udformet på grundlag af dette princip (
45
), udgør anvendelsen af denne bestemmelse ikke en undtagelse fra formodningen om, at medlemsstaterne overholder EU-retten og navnlig de grundlæggende rettigheder. Som jeg netop har redegjort for, afhænger den automatiske overførsel af ansvaret for at behandle en ansøgning om international beskyttelse i henhold til den nævnte bestemmelse ikke af grunden til, at ansøgeren ikke er blevet overført inden for den fastsatte frist.
79.
For det andet fremgår det ganske vist af Tudmur-dommen, at en medlemsstats ensidige meddelelse om at suspendere alle overførsler af ansøgere om international beskyttelse til denne medlemsstats område og dermed procedurerne for overtagelse og tilbagetagelse af disse ansøgere udgør en tilsidesættelse af de forpligtelser, der påhviler medlemsstaten inden for rammerne af det fælles europæiske asylsystem (
46
). Jeg er imidlertid af den opfattelse, at løsningen på en sådan tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af Dublin III-forordningen, ikke kan søges i en fortolkning af denne forordning, som er i strid med dennes ordlyd og med de formål, der forfølges med den. Således som den finske regering ligeledes har anført i sit skriftlige indlæg, findes der i EU-retten passende retsmidler til at sanktionere en medlemsstats tilsidesættelser af de forpligtelser, som følger af den nævnte forordning.
80.
For det tredje har Domstolen kun kompetence til at fortolke loven inden for rammerne af de gældende lovteksters ordlyd og formål. Det henhører under lovgivers politiske opgave og valg at reformere en lovgivning gennem lovgivningsproceduren.
81.
Jeg henviser i denne forbindelse til den nylige reform af asylretten, som førte til vedtagelsen i maj 2024 af pagten om migration og asyl, som forordning (EU) 2024/1351 (
47
) henhører under.
82.
Det skal bemærkes, at ordlyden af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, er blevet gengivet i artikel 46, stk. 2, i forordning 2024/1351, idet alle de situationer, hvor fristen for overførslen af en ansøger kan forlænges, og den maksimale varighed af denne forlængelse (
48
) samtidig er blevet præciseret for at begrænse muligheden for, at ansøgeres adfærd kan føre til, at en medlemsstats ansvar ophører eller skifter til en anden medlemsstat (
49
). Desuden, og således som Kommissionen har anført i retsmødet, har EU-lovgiver fastsat regler om fravigelse, der gør det muligt for en medlemsstat, som står over for en ekstraordinær situation med massetilstrømning, at fritages for sin forpligtelse til at tilbagetage en ansøger (
50
), og oprettet en obligatorisk solidaritetsmekanisme med henblik på at yde effektiv støtte til de medlemsstater, der er udsat for migrationspres, og sikre en hurtig adgang til procedurer for meddelelse af international beskyttelse (
51
).
83.
Efter min opfattelse følger det heraf, at på EU-rettens nuværende udviklingstrin og i mangel af andre mekanismer henhører den manglende mulighed for faktisk at overføre en ansøger som følge af, at den medlemsstat, der er udpeget som ansvarlig, ensidigt har suspenderet overtagelsen af ansøgere om international beskyttelse, under mekanismen for overførsel af ansvaret i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2.
V. Forslag til afgørelse
84.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det første og det andet præjudicielle spørgsmål fra Verwaltungsgericht Sigmaringen (forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland) således:
»Artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne,
skal fortolkes således, at
den medlemsstat, som træffer afgørelse om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, ikke er forpligtet til at fortsætte sin undersøgelse af de kriterier, som er fastsat i forordningens kapitel III, og ikke selv bliver ansvarlig, når den medlemsstat, der oprindeligt blev udpeget som ansvarlig i henhold til disse kriterier, ikke er villig til at overtage personer, der er genstand for en afgørelse om overførsel i henhold til forordningen, og når der ikke i sidstnævnte medlemsstat er systemfejl, som indebærer en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Den manglende anvendelse af artikel 3, stk. 2, andet og tredje afsnit, i forordning nr. 604/2013 er imidlertid ikke til hinder for, at der ved udløbet af den frist for overførsel af ansøgeren, som er fastsat i denne forordnings artikel 29, stk. 1, sker en overførsel af ansvaret på de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 2.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31).
(
3
) – Jf. Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 1, og artikel 29, stk. 1
(
4
) – Jf. bl.a. dom af 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, præmis 82), og af 29.2.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Gensidig tillid i tilfælde af overførsel) (C-392/22, EU:C:2024:195, præmis 45).
(
5
) – Dom af 21.12.2011 (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 106).
(
6
) – Jf. i denne retning dom af 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, præmis 86).
(
7
) – Dom af 19.12.2024 (C-185/24 og C-189/24, herefter »Tudmur-dommen«, EU:C:2024:1036).
(
8
) – EUT 2003, L 222, s. 3, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 118/2014 af 30.1.2014 (EUT 2014, L 39, s. 1) (herefter »forordning nr. 1560/2003«).
(
9
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).
(
10
) – Jf. Dublin III-forordningens artikel 13, stk. 1.
(
11
) – Jf. præmis 18 og 19. Den sag, der gav anledning til den nævnte dom, vedrørte den i den foreliggende sag omhandlede situation med suspension af overførslen af ansøgere til Italien.
(
12
) – Den omstændighed, at de oplysninger, der er blevet fremlagt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, forekommer modstridende i denne henseende, er derfor uden betydning for nærværende analyse. For det første nævnes det ikke heri, at ansøgeren har indgivet en ansøgning om international beskyttelse i Italien, hvilket den italienske regering har tilbagevist i retsmødet. De øvrige bestemmelser i Dublin III-forordningen, hvortil den forelæggende ret har henvist med hensyn til Den Italienske Republiks ansvar, vedrører ligeledes anmodninger om overtagelse. For det andet har den forelæggende ret henvist til den nævnte forordnings artikel 18, stk. 1, litra b) – der omhandler anmodninger om tilbagetagelse af ansøgere, hvis ansøgning er under behandling i den ansvarlige medlemsstat – som grundlag for den anmodning, der er rettet til Den Italienske Republik.
(
13
) – Rådets forordning af 18.2.2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (EUT 2003, L 50, s. 1). Denne forordning blev ophævet ved Dublin III-forordningen.
(
14
) – Dom af 21.12.2011, N.S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 106).
(
15
) – Dom af 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, præmis 85 og 86).
(
16
) – Jf. særligt dom af 21.12.2011, N.S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 94).
(
17
) – Jf. senest Tudmur-dommen, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis. Domstolen har eksempelvis fastslået, at praksis med summarisk tilbageførsel (pushback) til et tredjeland og praksis med frihedsberøvelse ved grænseposterne ikke automatisk opfylder disse kumulative betingelser, selv om de er uforenelige med EU-retten og udgør alvorlige fejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere; jf. dom af 29.2.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Gensidig tillid i tilfælde af overførsel) (C-392/22, EU:C:2024:195, præmis 57 og 58).
(
18
) – Dom af 21.12.2011 (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 84), idet der blev henvist til minimumsstandarderne vedrørende modtagelse af asylansøgere, til betingelserne for anerkendelse som flygtning samt til procedurerne for tildeling og fratagelse af flygtningestatus.
(
19
) – Tudmur-dommen, præmis 43 og 44.
(
20
) – Tudmur-dommen, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis.
(
21
) – Tudmur-dommen, præmis 42.
(
22
) – Jf. punkt 27 og fodnote 11 i nærværende forslag til afgørelse.
(
23
) – Tudmur-dommen, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis.
(
24
) – Jf. i denne retning dom af 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, præmis 87-89).
(
25
) – Jf. sammenfatningen af denne begrundelse i punkt 20 i nærværende forslag til afgørelse.
(
26
) – Jf. Dublin III-forordningens artikel 17.
(
27
) – Det fremgår af de indlæg, der er indgivet til Domstolen, at de danske og de tyske myndigheder i en række tilfælde, hvor ansøgerne skulle overføres til Italien, anvendte Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, med henblik på at påtage sig ansvaret for behandlingen af ansøgningerne om international beskyttelse.
(
28
) – Jf. punkt 67 og 68 i nærværende forslag til afgørelse.
(
29
) – Dom af 25.10.2017 (C-201/16, EU:C:2017:805, præmis 30).
(
30
) – Jf. dommens præmis 34.
(
31
) – Jf. artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1560/2003.
(
32
) – Jf. punkt 32 og 36 i nærværende forslag til afgørelse.
(
33
) – Jf. Dublin II-forordningens artikel 19, stk. 4, og artikel 20, stk. 2
(
34
) – KOM(2001)447 endelig udg.
(
35
) – Konvention om fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der indgives i en af De Europæiske Fællesskabers medlemsstater (EFT 1997, C 254, s. 1).
(
36
) – Jf. forklaringer til artikel 20 i forslaget til forordning.
(
37
) – Jf. forklaringer til artikel 21 i forslaget til forordning.
(
38
) – Under hensyntagen til begyndelsestidspunktet for denne frist i overensstemmelse med Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, som bl.a. afhænger af den eventuelle opsættende virkning for så vidt angår klagen over afgørelsen om overførsel eller indbringelsen af afgørelsen for en domstol i henhold til denne forordnings artikel 27, stk. 4; jf. i denne retning dom af 22.9.2022, Bundesrepublik Deutschland (Administrativ udsættelse af afgørelsen om overførsel) (C-245/21 og C-248/21, EU:C:2022:709, præmis 49).
(
39
) – Jf. punkt 53 og 55 i nærværende forslag til afgørelse.
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, præmis 31 og 39), og af 22.9.2022, Bundesrepublik Deutschland (Administrativ udsættelse af afgørelsen om overførsel) (C-245/21 og C-248/21, EU:C:2022:709, præmis 70).
(
41
) – Jf. i denne retning dom af 31.3.2022, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl m.fl. (En asylansøgers anbringelse på et psykiatrisk hospital) (C-231/21, EU:C:2022:237, præmis 56), og af 22.9.2022, Bundesrepublik Deutschland (Administrativ udsættelse af afgørelsen om overførsel) (C-245/21 og C-248/21, EU:C:2022:709, præmis 65).
(
42
) – Dom af 22.9.2022, Bundesrepublik Deutschland (Administrativ udsættelse af afgørelsen om overførsel) (C-245/21 og C-248/21, EU:C:2022:709, præmis 71).
(
43
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 89).
(
44
) – Dom af 22.9.2022, Bundesrepublik Deutschland (Administrativ udsættelse af afgørelsen om overførsel) (C-245/21 og C-248/21, EU:C:2022:709, præmis 65).
(
45
) – Jf. punkt 2 i nærværende forslag til afgørelse samt i denne retning dom af 21.12.2011, N.S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 78-80), udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) af 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, præmis 191) og senest Tudmur-dommen, præmis 31 og 32.
(
46
) – Tudmur-dommen, præmis 40.
(
47
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 14.5.2024 om asylforvaltning og migrationsstyring, om ændring af forordning (EU) 2021/1147 og (EU) 2021/1060 og om ophævelse af forordning (EU) nr. 604/2013 (EUT L, 2024/1351). Denne forordnings artikel 83 ophæver Dublin III-forordningen med virkning fra den 1.7.2026.
(
48
) – Denne bestemmelse gør det muligt at forlænge fristen for overførsel til højst 3 år (i stedet for 18 måneder), idet dette ikke kun gælder i tilfælde af forsvinden, men også når den pågældende person eller et familiemedlem, der skulle overføres sammen med den pågældende person, fysisk modsætter sig overførslen, forsætligt gør sig uegnet til overførslen eller ikke opfylder de lægelige krav til overførslen.
(
49
) – Jf. 59. betragtning til forordning 2024/1351.
(
50
) – Jf. artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2024/1359 af 14.5.2024 om håndtering af krisesituationer og force majeure på migrations- og asylområdet og om ændring af forordning (EU) 2021/1147 (EUT L, 2024/1359).
(
51
) – Jf. 22. betragtning til og del IV, kapitel I, i forordning 2024/1351.