62000CC0005_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I denne sag har Kommissionen i medfør af artikel 226 EF nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har udstedt alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (herefter »direktiv 89/391« eller »direktivet«) (1). Kommissionen har især gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra a), ved i Arbeitsschutzgesetz (lov om beskyttelse af arbejdstagere) at fritage arbejdsgivere med ti eller færre ansatte fra pligten til at råde over dokumenter, der indeholder resultaterne af en vurdering af risiciene for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
2 Den tyske regering har bestridt dette og gjort gældende, at dokumentationskravene i henhold til den nationale ordning har samme værdi som forpligtelserne ifølge direktivet. Dokumentationskravene til små virksomheder er ikke fastlagt i den særlige lov om gennemførelse af direktivet, men derimod i særbestemmelser. Efter Kommissionens opfattelse er der huller i disse særbestemmelser.
II - Retsgrundlaget
A - Fællesskabsbestemmelser
3 I henhold til artikel 1 er formålet med direktivet at iværksætte foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Med henblik herpå indeholder direktivet generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed, fjernelse af faktorer, der kan frembyde risici eller forårsage ulykker, oplysning, høring, afbalanceret deltagelse i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis samt oplæring af arbejdstagerne og deres repræsentanter, tillige med almindelige retningslinjer for iværksættelsen af nævnte principper. Direktivet berører ikke nationale bestemmelser, der er mere fordelagtige i henseende til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.
4 I henhold til direktivets artikel 6, stk. 3, litra a), skal arbejdsgiveren med forbehold af de øvrige bestemmelser i dette direktiv under hensyn til arten af virksomhedens og/eller institutionens aktiviteter vurdere risiciene for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, blandt andet ved valg af arbejdsudstyr, kemiske stoffer og præparater samt ved indretning af arbejdsstederne. Som en følge af denne vurdering skal de forebyggende aktiviteter samt de arbejds- og produktionsmetoder, arbejdsgiveren anvender, om nødvendigt sikre en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og integreres i samtlige aktiviteter i virksomheden og/eller institutionen og på alle niveauer inden for arbejdsmiljøet.
5 Direktivets artikel 9 er affattet således:
»Arbejdsgiverens forpligtelser i øvrigt
1. Arbejdsgiveren skal:
a) have en vurdering af risici for sikkerheden og sundheden under arbejdet til sin rådighed, herunder også risici for så vidt angår de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici
b) fastsætte de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes
[...]
2. Medlemsstaterne fastsætter under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse de forpligtelser, som de forskellige kategorier af virksomheder skal opfylde i forbindelse med udarbejdelse af de i stk. 1, litra a) og b), omhandlede dokumenter, samt ved udarbejdelsen af de i stk. 1, litra c) og d), omhandlede dokumenter.«
6 Stk. 3 i direktivets artikel 10, der har overskriften »Underretning af arbejdstagerne«, bestemmer følgende:
»Arbejdsgiveren træffer de nødvendige foranstaltninger til, at arbejdstagere, som særlig beskæftiger sig med arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller de repræsentanter for arbejdstagerne, som særlig beskæftiger sig med arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, ved udøvelsen af deres funktioner og i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis får adgang til:
a) den vurdering af risici og de beskyttelsesforanstaltninger, der er omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra a) og b)
[...]«
B - Gennemførelsen af de pågældende direktivbestemmelser i Tyskland
7 Direktivet blev gennemført i tysk ret ved lov om gennemførelse af EF-rammedirektivet »arbejdsbeskyttelse« samt andre direktiver om arbejdsbeskyttelse af 7. august 1996. Artikel 1 i denne lov vedrører »Gesetz über die Durchführung von Maßnahmen des Arbeitsschutzes zur Verbesserung der Sicherheit und des Gesundheitsschutzes der Beschäftigten bei der Arbeit« (herefter »ArbSchG«) (2).
8 ArbSchG's § 5, stk. 1, om vurdering af arbejdsvilkår bestemmer, at arbejdsgiveren ved hjælp af en vurdering af de arbejdsrelaterede risici, som de ansatte udsættes for, skal træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre deres beskyttelse. Denne forpligtelse reguleres nærmere i § 5, stk. 2 og 3.
9 Overskriften til ArbSchG's § 6, stk. 1, er »Dokumentation«. I henhold til § 6, stk. 1, 1. pkt., skal arbejdsgiveren råde over dokumenter, som indeholder resultatet af vurderingen af de risici, som de ansatte udsættes for. Ifølge § 6, stk. 1, 3. pkt., er små virksomheder (herefter »klausulen om små virksomheder«) fritaget for denne dokumentationspligt; bestemmelsen er affattet således: »Medmindre andet er bestemt i andre retsforskrifter, finder første punktum ikke anvendelse på arbejdsgivere med ti eller færre ansatte.« I henhold til ArbSchG's § 6, stk. 1, in fine, skal man ved fastsættelsen af antallet af ansatte i henhold til § 6, stk. 1, 3. pkt., inddrage deltidsansatte således, at de, der har en arbejdstid på højst 20 timer om ugen, tælles som »0,5 ansatte«, og de, der har en arbejdstid på højst 30 timer om ugen, tælles som »0,75 ansatte« (3).
10 I henhold til ArbSchG's § 2, stk. 4, forstås ved »andre retsforskrifter« i denne lov bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagere, der er indeholdt i andre love eller administrative bestemmelser, såsom Unfallverhütungsvorschriften (bestemmelser om forebyggelse af ulykker, herefter »UVV«).
11 Det fremgår af de akter, der er blevet fremlagt i sagen, at de »andre retsforskrifter« især findes i Arbeitssicherheitsgesetz (lov om arbejdssikkerhed, herefter »ASiG«) (4) og Sozialgesetzbuch VII (socialloven, herefter »SGB VII«) (5). Begrebet omfatter desuden de gennemførelsesforskrifter, der udstedes i henhold til disse love, nemlig UVV.
12 Ifølge ASiG's § 1 er arbejdsgiveren forpligtet til at ansætte virksomhedslæger og personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed, til at bistå ham i arbejdet med at beskytte arbejdstagerne og forebygge ulykker, bl.a. med henblik på at sikre, at de gældende bestemmelser bliver anvendt korrekt.
13 I henhold til ASiG's § 2, stk. 1, skal arbejdsgiverne rette skriftlig henvendelse til virksomhedslægerne og tildele dem de opgaver, der er nævnt i samme lovs § 3. I henhold til ASiG's § 3, stk. 1, skal virksomhedslægerne bistå arbejdsgiveren i alle spørgsmål, der vedrører beskyttelse af arbejdstagerne og forebyggelse af ulykker. I henhold til ordlyden af lovens § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), skal virksomhedslægerne rådgive arbejdsgiveren og andre personer med ansvar for beskyttelse af arbejdstagerne og forebyggelse af ulykker i forbindelse med vurderingen af arbejdsvilkår.
14 Desuden bestemmer AsiG's § 5, stk. 1, at arbejdsgiverne skal rette skriftlig henvendelse til det personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed, og tildele dem de opgaver, der er nævnt i § 6. Det specialiserede personales opgaver i henhold til § 6 svarer i det store hele til virksomhedslægernes opgaver i henhold til § 3. Den opgave, som virksomhedslægerne skal varetage ifølge § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), og som vedrører vurderingen af arbejdsvilkårene, svarer fuldstændig til den opgave, det specialiserede personale skal varetage ifølge § 6, nr. 1, litra e) (6).
15 I henhold til § 15, stk. 1, 1. pkt., nr. 6, i SGB VII vedtager organer med ansvar for lovpligtig ulykkesforsikring (Unfallversicherungsträger) (herefter »organer med ansvar for ulykkesforsikring«) UVV i form af selvstændige regler, der definerer de foranstaltninger, som virksomheden skal træffe for at opfylde de forpligtelser, der følger af ASiG. Under den administrative procedure har den tyske regering over for Kommissionen som eksempel fremlagt UVV for specialiseret personale inden for tre områder (maskinteknik og metal, tekstil og beklædning samt byggeri).
16 Af relevans for dette traktatbrudssøgsmål er desuden visse bestemmelser i ASiG, som forbundsministeren for arbejds- og socialspørgsmål kan fritage for.
17 ASiG's § 14, stk. 1, giver forbundsministeren for arbejds- og socialspørgsmål kompetence til ved bekendtgørelse at fastsætte, hvilke foranstaltninger arbejdsgiverne skal træffe for at opfylde deres forpligtelser i henhold til ASiG. For så vidt der er tale om UVV, kan ministeren dog først gøre brug af denne bemyndigelse, når organet for lovpligtig ulykkesforsikring ikke inden for en af ham fastsat frist har vedtaget eller ændret de nødvendige UVV.
18 Desuden bestemmes det i AsiG's § 14, stk. 2, nr. 1, at ministeren kan bestemme, at de i §§ 3 og 6 nævnte forpligtelser for visse typer af virksomheder og under visse omstændigheder, der nævnes konkret, og som især vedrører antallet af arbejdstagere, helt eller delvis ikke skal opfyldes. I henhold til ASiG's § 14, stk. 2, nr. 2, kan ministeren desuden bestemme, at de i §§ 3 og 6 nævnte forpligtelser helt eller delvis ikke skal opfyldes, for så vidt som det er uundgåeligt, fordi der ikke står tilstrækkeligt mange virksomhedslæger eller personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed, til rådighed.
III - Retsforhandlinger for Domstolen og parternes påstande
19 Ved åbningsskrivelse af 19. november 1997 til den tyske regering gjorde Kommissionen gældende, at ArbSchG's § 6, stk. 1, 3. pkt., der fritager arbejdsgivere med ti eller færre ansatte for forpligtelsen til at råde over dokumenter, der indeholder resultatet af risikovurderingen, er i strid med direktivet. Der er ifølge Kommissionen herved især tale om direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), der forpligter alle arbejdsgivere til at råde over en sådan vurdering, og direktivets artikel 10, stk. 3, litra a), der sikrer, at bestemte personer får adgang til denne vurdering. Efter at den tyske regering havde afvist denne påstand, fik den ved skrivelse af 19. oktober 1998 tilsendt en begrundet udtalelse fra Kommissionen.
20 I sit svar på denne af 26. januar 1999 henviste den tyske regering til, at direktivet ikke indeholder nogen almindelig forpligtelse til at dokumentere resultaterne af vurderingen. Den tilføjede, at de nationale retsregler, især ASiG og UVV, i deres egenskab af »andre forskrifter« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i ArbSchG's § 6, stk. 1, 3. pkt., for de enkelte branchers vedkommende fastsætter den dokumentationspligt, der er opstillet i direktivet, for alle små virksomheder. Som eksempel på de »andre forskrifter« har den tyske regering desuden henvist til den tyske Biostoffverordnung (bekendtgørelse om biologiske agenser) (7).
21 Derefter anlagde Kommissionen den foreliggende sag ved Domstolen; stævningen indgik til Domstolens Justitskontor den 4. januar 2000.
22 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
- Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 5 og 189 (nu artikel 10 EF og 249 EF) samt artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra a), i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet den i medfør af ArbSchG's § 6 fritager arbejdsgivere med ti eller færre ansatte fra pligten til at råde over dokumenter, der indeholder resultaterne af en vurdering af risiciene.
- Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger. 23 Den tyske regering har nedlagt følgende påstande:
- Frifindelse.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
24 Der har ikke fundet nogen mundtlig forhandling sted.
VI - Parternes anbringender
A - Kommissionens klagepunkter
25 I stævningen har Kommissionen indledningsvis henvist til, at direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), ikke kun forpligter arbejdsgiveren til at råde over en vurdering af risiciene for sikkerheden og sundheden under arbejdet, men derimod også forpligter ham til at dokumentere denne vurdering; det betyder, at oplysningerne skal noteres og opbevares, således at andre har adgang til dem og kan forstå dem. Kommissionen har i denne forbindelse fremført en række argumenter, der tager udgangspunkt i direktivets formål og anvendelsen af ordet »dokumenter« i direktivets artikel 9, stk. 2.
26 Hvad angår den faktiske gennemførelse af direktivet har Kommissionen i stævningen anført, at fritagelsen af de små virksomheder i henhold til ArbSchG's § 6, stk. 1, ikke er forenelig med de ovennævnte bestemmelser i direktivet. Gennemførelsen af direktivet er utilstrækkelig på trods af de særregler, som den tyske regering har henvist til.
27 For eksempel gælder bekendtgørelsen om biologiske agenser kun aktiviteter i forbindelse med biologiske agenser og ikke andre mulige farer på arbejdspladsen som følge af, at der anvendes kemiske eller fysiske agenser i arbejdet.
28 Også de UVV, som den tyske regering har nævnt, er mangelfulde hvad angår gennemførelsen af direktivet. Disse huller vedrører for det første spørgsmålet om dokumentationskravenes adækvans og for det andet ministerens beføjelse til at fritage visse arbejdsgivere fra pligten til at udarbejde rapporter.
29 Hvad angår spørgsmålet, om de rapporter, der udarbejdes inden for rammerne af UVV, har samme værdi som den dokumentation, der forlanges i henhold til direktivet, har Kommissionen i sin replik henvist til strukturelle og indholdsmæssige problemer.
30 Når det undersøges, om dokumentationsformerne strukturelt set har ens værdi, skal der tages hensyn til, at de rapporteringspligter, der er reguleret i de forskellige UVV, ikke påhviler arbejdsgiveren, men derimod virksomhedslægerne og det personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed. Disse har først og fremmest rådgivende funktioner over for arbejdsgiveren. Det forhold, at det i rapporten til arbejdsgiveren anbefales at træffe bestemte foranstaltninger, er ikke det samme som, at arbejdsgiveren følger anbefalingen. De tyske retsregler pålægger ikke arbejdsgiveren at benytte de foranstaltninger, der nævnes i rapporten, som grundlag for sine efterfølgende handlinger. Direktivets artikel 9, stk. 1, kræver imidlertid, at arbejdsgiveren råder over en vurdering af risiciene, og at han benytter denne vurdering som grundlag for de forebyggende aktiviteter og beskyttelsesforanstaltninger, han skal træffe.
31 Set i lyset af den dokumentation, der forlanges i henhold til direktivet, er Kommissionen også skeptisk med hensyn til spørgsmålet, om de rapporter, der er udarbejdet inden for rammerne af UVV, indholdsmæssigt er ligeværdige. Indholdet af rapporten skal opfylde mange krav. Det er muligt, at rapporten tager hensyn til visse elementer af risikovurderingen, men undlader at inddrage andre. Spørgsmålet om rapportens indholdsmæssige ligeværdighed kan kun besvares ved i hvert enkelt tilfælde nøje at undersøge, i hvilket omfang indholdet af den konkrete rapport opfylder direktivets krav om vurderingen og dokumentationen af risiciene. Man kan ikke generelt gå ud fra, at alle rapporter indeholder en tilstrækkelig vurdering af risiciene i direktivets forstand. Også som følge heraf kan grundlaget for de forebyggende aktiviteter og beskyttelsesforanstaltninger, der skal iværksættes, være mangelfuldt. Og dermed kan det også være vanskeligere for arbejdsgiveren at bevise over for de kompetente myndigheder, at han har opfyldt sine forpligtelser til at vurdere risiciene.
32 For det andet har Kommissionen i stævningen fremført, at forbundsministeren for arbejds- og socialspørgsmål i henhold til ASiG's § 14, stk. 2, nr. 1 og 2, kan bestemme, at det som følge af antallet af ansatte ikke er nødvendigt at opfylde visse af arbejdsgiverens forpligtelser, som for eksempel udarbejdelse af rapporterne. Som følge af denne mulighed bliver den fællesskabsretlige forpligtelse til at gennemføre direktivet i national ret på grundlag af bindende nationale retsforskrifter ikke opfyldt.
33 Endelig har Kommissionen hævdet, at Forbundsrepublikken Tyskland ved at indsætte ArbSchG's § 6, stk. 1, fjerde punktum, ved lov af 27. september 1996 (8) endda har udvidet omfanget af klausulen om små virksomheder.
B - Forbundsrepublikken Tysklands forsvar
34 Den tyske regering har gjort gældende, at den klausul i ArbSchG's § 6, stk. 1, om små virksomheder, som Kommissionen anfægter, er en del af den nuancerede gennemførelsesregulering, som den tyske lovgiver har valgt. Klausulen om små virksomheder medfører ikke, at små virksomheder ikke er forpligtet til at fastholde resultaterne af vurderingen af risiciene skriftligt; den forhindrer blot, at små virksomheder udsættes for en uforholdsmæssig dobbelt belastning, og er for så vidt i overensstemmelse med Fællesskabets politik. Direktivets krav om, at der skal rådes over tilstrækkelig skriftlig dokumentation, som giver arbejdstagerne adgang til vurderingerne, opfyldes allerede af særlige lovreguleringer. Den tyske regering har i denne forbindelse fremhævet, at selv hvis bekendtgørelsen om biologiske agenser skulle vise sig at være ufuldstændig, så er den enkelte arbejdsgiver i hvert fald bundet af UVV. For så vidt har både organerne med ansvar for ulykkesforsikring inden for industrien og landbruget og lignende offentlige organer for offentligt ansatte opfyldt deres forpligtelser fuldt ud.
35 Der er et uadskilleligt samvirke mellem ArbSchG og ASiG ved opfyldelsen af direktivets formål. Der er et direkte samspil mellem ArbSchG's § 5 og de opgaver, der er opført i ASiG's §§ 3 og 6. ArbSchG's § 5 forpligter arbejdsgiveren til at vurdere den arbejdsrelaterede risiko, som de ansatte udsættes for. I henhold til ASiG's §§ 3 og 6 bistås arbejdstageren netop ved opfyldelsen af denne pligt af kompetente partnere, nemlig det personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed, og virksomhedslægerne. Informationerne og rådgivningen fra disse sagkyndige personer udgør en del af arbejdsgiverens beslutningsgrundlag. Rapporterne i henhold til ASiG's §§ 3 og 6 skal for små virksomheders vedkommende derfor altid også opfylde kravene til en vurdering af risiciene i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i ArbSchG's § 6, stk. 1, 1. pkt.
36 Den tyske regering har bestridt Kommissionens påstand om, at der ikke er nogen strukturel og indholdsmæssig ligeværdighed mellem dokumentationsforpligtelserne i henhold til UVV på den ene side og direktivet på den anden side.
37 Hvad angår spørgsmålet om strukturel ligeværdighed kræver direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), ifølge den tyske regering blot, at arbejdsgiveren har en vurdering af risiciene til sin rådighed (9). Det nævnes ikke udtrykkeligt, hvem der skal udarbejde rapporten, og det er derfor tilladt, at flere arbejder sammen ved udarbejdelsen af rapporten. Det kan derfor ikke udledes af direktivets artikel 9, at arbejdsgiveren personligt skal udarbejde hele dokumentationen selv. Da arbejdsgiverens opgaver normalt uddelegeres i større virksomheder, og det ikke er muligt for arbejdsgiveren at varetage alle opgaver personligt, har man i direktivet med rette undladt at stille et sådant skærpet krav.
38 I praksis er vurderingen af risiciene en proces, som alle, der bærer et ansvar på virksomheden, er involveret i og opfordres til at arbejde aktivt med i. Formålet med dokumentationspligten er at sikre, at man på fuldstændig vis statusmæssigt indsamler oplysninger om alle omstændigheder, der er relevante i forbindelse med risikovurderingen, og foretager en bedømmelse af disse. Spørgsmålet, om arbejdsgiveren følger de råd, som han får, forudsætter en afvejningsproces, der går videre end til den blotte dokumentation. Arbejdsgiverens efterfølgende beslutning kan derfor ikke være genstand for dokumentationsforpligtelsen.
39 Ved efterforskningen og dokumentationen af risiciene må der også tages hensyn til andre opfattelser end arbejdsgiverens, for eksempel til virksomhedslægernes og det specialiserede personales holdning. Disse er faglig set mere kvalificerede og uafhængige end arbejdsgiveren og dermed bedre i stand til at bedømme risiciene. Dette er i overensstemmelse med den integrerende tankegang bag arbejdsbeskyttelsen, således som denne er kommet til udtryk i direktivet. Det er derfor ikke overladt til arbejdsgiveren alene at vurdere risiciene. Det kan ikke være afgørende, at dokumentationspligten i henhold til ArbSchG skal opfyldes af arbejdsgiveren, hvorimod rapporteringsforpligtelsen i henhold til ASiG skal opfyldes af specialiseret personale. Det forhold, at UVV forpligter arbejdsgiveren til at udarbejde en rapport, viser i øvrigt, at denne også er forpligtet til selv at medvirke aktivt til, at rapporten udarbejdes.
40 Hvad angår spørgsmålet om den indholdsmæssige ligeværdighed har den tyske regering kritiseret, at Kommissionen tilsyneladende tager udgangspunkt i den teoretiske mulighed for, at der i et konkret tilfælde foretages en ufuldstændig vurdering af risiciene. Når det skal bedømmes, om dokumentationsforpligtelserne er indholdsmæssigt ligeværdige, må der foretages en abstrakt sammenligning af dens beskyttelsesformål. I den foreliggende sag er denne sammenligning tilstrækkelig; de opgaver, der i henhold til ArbSchG påhviler arbejdsgiveren, og de opgaver, der i henhold til ASiG påhviler virksomhedslæger og specialiseret personale, er i princippet identiske. Spørgsmålet om, hvilke midler arbejdsgiveren og de rådgivere, der bistår ham, benytter sig af, når de konkret opfylder direktivets beskyttelsesformål, kan ikke være genstand for et traktatbrudssøgsmål om manglende gennemførelse af et direktiv.
41 Efter den tyske regerings opfattelse antager Kommissionen med urette, at gennemførelsen af direktivet ved ASiG's § 14 er ufuldstændig. Det subsidiaritetsprincip, der er forankret i ASiG's § 14, stk. 1, giver ikke vedkommende minister mulighed for at fastsætte en nærmere regulering ved bekendtgørelse, når de UVV, der er fastsat på selvstændig vis, svarer til bestemmelserne i ArbSchG og SGB VII. I det foreliggende tilfælde har alle organer med ansvar for ulykkesforsikring udstedt UVV på passende vis. Som følge heraf har forbundsministeren ikke gjort brug af sin beføjelse i henhold til ASiG's § 14, stk. 2, nr. 1. Desuden har forbundsministeren efter ASiG's ikrafttræden heller ikke endnu én eneste gang benyttet sig af sin beføjelse i henhold til ASiG's § 14, stk. 2. I praksis kan forbundsministeren heller ikke fastsætte sådanne fritagelser for dokumentationspligten, da dette ville stride mod direktivets bestemmelser.
42 Hvad angår Kommissionens anbringende om, at anvendelsesområdet for undtagelsen i ArbSchG's § 6, stk. 1, vedrørende små virksomheder, er blevet udvidet ved indsættelsen af § 6, stk. 1, 4. pkt., har den tyske regering fremført, at der hvad arbejdsomfanget angår nu er ens forhold for arbejdsgivere med og uden deltidsansatte. I øvrigt har indsættelsen af fjerde punktum ikke ændret ArbSchG's § 6's betydning og formål.
V - Bedømmelse
43 Ved bedømmelsen af dette traktatbrudssøgsmål er det formålstjenligt først kort at skitsere retstvistens omfang og forpligtelserne i henhold til direktivet, inden der tages stilling til Kommissionens påstande under hensyntagen til de fremførte argumenter.
A - Sagens genstand
44 Tvisten angår kun spørgsmålet om gennemførelsen af dokumentationsforpligtelserne i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, og artikel 10, stk. 3, når der er tale om arbejdsgivere med ti eller færre ansatte. Kommissionen går åbenbart ud fra, at dokumentationsforpligtelserne for arbejdsgivere med flere end ti ansatte er blevet gennemført på fuldstændig og korrekt vis i ArbSchG's § 6. Det kan samtidig konstateres, at Kommissionens klagepunkter vedrører de pågældende arbejdsgiveres pligt til at råde over en vurdering af risiciene for sikkerheden og sundheden under arbejdet, og pligten til at træffe de nødvendige foranstaltninger til, at de berettigede får adgang til denne vurdering. Kommissionens søgsmål omfatter ikke de foranstaltninger, som arbejdsgiveren efterfølgende skal iværksætte på grundlag af denne vurdering.
45 I øvrigt drejer denne sag sig i det væsentlige om forpligtelsen i direktivets artikel 9, stk. 1, til at stille dokumenter med resultaterne af vurderingen til rådighed. Hvis Forbundsrepublikken Tyskland ikke har gennemført denne bestemmelse retmæssigt i national ret, indebærer dette nødvendigvis, at direktivets artikel 10, stk. 3, er blevet gennemført på utilstrækkelig vis. Hvis arbejdsgiveren ikke har nogen vurdering af risiciene til sin rådighed, kan arbejdstagerne og disses repræsentanter selvfølgelig heller ikke have adgang til denne.
B - Forpligtelserne i henhold til direktivet
46 Direktivet har et vidt anvendelsesområde, men samtidig kan medlemsstaterne udøve et vist skøn ved gennemførelsen af de konkrete forpligtelser.
47 Som Domstolen for nylig har bekræftet, skal anvendelsesområdet for et direktiv, der indeholder almindelige principper til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, fortolkes vidt. Dette fremgår såvel af direktivets formål som af ordlyden af direktivets artikel 2. I henhold til denne bestemmelse finder direktivet anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter og finder blot ikke anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige sektor taler imod dets anvendelse. Heraf følger endvidere, at undtagelser fra direktivets anvendelsesområde skal fortolkes snævert (10).
48 Af denne retspraksis udleder jeg, at direktivet i princippet beskytter alle arbejdstagere uafhængigt af, hvor stor den virksomhed, de arbejder i, er. Bestemmelsen i direktivets artikel 9, stk. 2, om, at medlemsstaterne fastsætter arbejdsgivernes dokumentationsforpligtelser »under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse«, skal efter min mening ikke opfattes som en beføjelse for medlemsstaterne til at fritage visse former for virksomheder for forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1. I denne forbindelse kan formålet at forbedre de faktiske arbejdsforhold ikke underordnes rent økonomiske hensyn som spørgsmålet om, hvorvidt små virksomheder eventuelt bliver udsat for uforholdsmæssige bureaukratiske byrder (11).
49 Som den tyske regering med rette har anført, udelukker dette ikke, at denne formulering giver medlemsstaterne mulighed for hvad angår opfyldelse af dokumentationsforpligtelserne i henhold til direktivets artikel 9 at udstede forskellige bestemmelser for forskellige virksomhedstypers vedkommende. Alle arbejdsgivere skal have en dokumenteret vurdering til deres rådighed, men medlemsstaterne kan ved konkretiseringen af denne forpligtelse tage hensyn til aktiviteternes art og virksomhedernes størrelse. En sådan fortolkning svarer til ordlyden af EF-traktatens artikel 118 A, stk. 2, andet afsnit (EF-traktatens artikel 117-120 er erstattet af artikel 136 EF-143 EF). I henhold til denne bestemmelse skal det i de direktiver, der støttes på EF-traktatens artikel 118 A, undgås, at der pålægges administrative, finansielle og retlige byrder af en sådan art, at de hæmmer oprettelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder (12).
50 At dette beskyttelsesformål i henhold til direktivet skal fortolkes vidt fremgår desuden af den brede beskrivelse af de risici, der skal tages hensyn til inden for rammerne af direktivet. Det fremgår af femtende betragtning til direktivet, at direktivets bestemmelser finder anvendelse på alle tænkelige risici for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Herunder hører også de risici, der følger af anvendelsen under arbejdet af kemiske, fysiske og biologiske agenser, og farerne vedrørende arbejdstagernes sikkerhed, hygiejne og sundhedsbeskyttelse under arbejdet. Der skal tages hensyn til alle disse forhold ved gennemførelsen og anvendelsen af rapporterings- og dokumentationsforpligtelserne i henhold til direktivet.
51 Under den administrative procedure har den tyske regering fremsat indsigelse mod Kommissionens holdning om, at arbejdsgiverens vurdering af risiciene skal fastholdes varigt, det vil sige skriftligt eller elektronisk. Under retssagen har den tyske regering dog tilsyneladende accepteret Kommissionens holdning. Henset til direktivets formål mener jeg da også rent faktisk, at arbejdsgiveren skal opbevare risikovurderingen i henhold til artikel 9 på en sådan måde, at det sikres, at de berørte, dvs. ikke blot de personer, der nævnes i direktivets artikel 10, stk. 3, litra a), men også myndigheder såsom arbejdstilsynet, der kontrollerer, at bestemmelserne om arbejdsbeskyttelse overholdes, til enhver tid har adgang til den. Efter min mening har Kommissionen med rette fremført, at arbejdstagerne kun kan informeres så godt som muligt, og arbejdsgiveren kun kan påvise over for tilsynsmyndighederne, at han har opfyldt sine dokumentationsforpligtelser, såfremt der rent faktisk eksisterer en dokumentation af vurderingen af risiciene.
52 Direktivet forpligter arbejdsgiverne til at vurdere risiciene, optegne dem i dokumenter og stille dem til rådighed for de berettigede samt til på grundlag af bedømmelsen at udarbejde beskyttelsesforanstaltninger og forebyggende aktiviteter, der bidrager til at forbedre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Efter Kommissionens opfattelse skal det være arbejdsgiveren, der udarbejder risikovurderingerne. Jeg er dog enig med den tyske regering i, at direktivet - sådan som regeringen har henvist til i duplikken - ikke nærmere bestemmer, hvem der skal udarbejde risikovurderingen. Artikel 9, stk. 1, litra a), kræver blot, at arbejdsgiveren har en vurdering af risiciene til sin rådighed. Denne bestemmelse udelukker ikke, at vurderingen af risiciene og udarbejdelsen af den kan foretages af andre. I sidste ende er det afgørende nemlig, at arbejdsgiveren i henhold til direktivets artikel 6, stk. 3, litra a), benytter vurderingen af risiciene til at sikre en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
C - Bedømmelse af Kommissionens påstand
53 I henhold til direktivets artikel 18, stk. 1, sammenholdt med artikel 10 EF og 249 EF, skulle medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest den 31. december 1992. Spørgsmålet er, om Forbundsrepublikken Tyskland har undladt at opfylde en pligt til at pålægge arbejdsgivere med ti eller færre ansatte forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra a).
54 Kommissionen har i det væsentlige kritiseret, at det system, som Forbundsrepublikken Tyskland har valgt at anvende, og i henhold til hvilket dokumentationsforpligtelsen for små virksomheder er reguleret i særbestemmelser, er mangelfuldt, og at de pågældende bestemmelser i direktivet derved ikke er blevet gennemført på fuldstændig og bindende vis. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til manglerne i ASiG og bekendtgørelsen om biologiske agenser, som den tyske regering anførte som eksempel i sin meddelelse af 26. januar 1999.
55 Under den administrative procedure har den tyske regering ikke bestridt eventuelle huller i bekendtgørelsen om biologiske agenser, men den har gjort gældende, at de UVV, der er blevet udstedt på grundlag af ASiG og SGB VII, sikrer en fuldstændig gennemførelse af den pågældende dokumentationsforpligtelse for arbejdsgivere med ti eller færre ansatte. Jeg skal derfor begrænse min undersøgelse til at omfatte sidstnævnte bestemmelser.
56 Det første relevante spørgsmål er, om det system, hvorefter UVV udstedes af organer med ansvar for ulykkesforsikring med henblik på den konkrete branche, som sådant kan opfylde kravene til gennemførelse af de pågældende bestemmelser i direktivet.
57 Efter min mening er dette absolut muligt. I henhold til fast retspraksis skal medlemsstaterne ved gennemførelse af et direktiv i henhold til artikel 249, stk. 3, EF opfylde direktivets formål, idet de skaber en præcis lovramme, således at national ret er i overensstemmelse med direktivet, og der ikke kan være nogen usikkerhed om, hvilket indhold de nationale retsregler har, om, at de er fuldstændig forenelige med direktivet og om, at reguleringen formelt set er bindende (13). Inden for disse grænser tilkommer det imidlertid medlemsstaterne at vælge form og midler til gennemførelsen. Lige som Forbundsrepublikken Tyskland kan gennemføre direktivet ved at vedtage regler, der er decentraliserede i territorial henseende, kan staten også, sådan som det er sket i det foreliggende tilfælde, vedtage en regulering, der er decentraliseret i funktionel henseende, og hvorefter socialsikringsinstitutioner - der er offentligretlige organer (14) - fastlægger dokumentationsforpligtelsen i selvstændige regler, der kræver forbundsministerens godkendelse (15). UVV skal offentliggøres (16) og er efter forbundsministerens godkendelse og offentliggørelsen bindende for arbejdsgiveren og dennes arbejdstagere (17). Den tyske gennemførelsesregulering, som altså består af flere niveauer, virker ganske vist generelt kompliceret, men den enkelte arbejdsgiver med ti eller færre ansatte er ikke i tvivl om, at han er forpligtet til at følge de UVV, der er udstedt for hans branches vedkommende.
58 UVV er derfor offentligretlige bestemmelser og således egnet til at opfylde kravene i direktivet. I øvrigt har Kommissionen heller ikke bestridt dette. Spørgsmålet er herefter, om rapporter, der udarbejdes i forbindelse med UVV, også rent faktisk har samme værdi som den dokumentation, direktivet kræver. Kommissionen opfatter den tyske ordning således, at dette ikke er tilfældet. Den tyske ordning opererer hverken med en udtrykkelig erklæring fra arbejdsgiveren om, at han følger forslagene i rapporten og benytter dem som grundlag for yderligere beskyttelsesforanstaltninger (strukturel lighed), eller med en ækvivalent standard hvad angår risikovurderingen (indholdsmæssig lighed).
59 I en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 226 EF påhviler det Kommissionen som sagsøger at godtgøre, at der er begået det hævdede traktatbrud, og at forelægge de oplysninger for Domstolen, som er nødvendige for, at den kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud (18). Efter min opfattelse har Kommissionen ikke på tilstrækkelig vis godtgjort, at den tyske ordning både strukturelt og indholdsmæssigt set ikke er i overensstemmelse med de pågældende bestemmelser i direktivet.
60 Hvad angår den strukturelle lighed mener jeg, som allerede nævnt, ligesom den tyske regering, at direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), blot kræver, at arbejdsgiveren har en vurdering af risiciene til sin rådighed. Bestemmelsen stiller derimod ingen betingelser med hensyn til ophavsmanden til de rapporter, der indeholder resultatet af vurderingerne. Det er meget muligt, at små virksomheder foretager vurderingerne ved hjælp fra andre, der, som virksomhedslæger og andet specialiseret personale, har grundige kundskaber på det pågældende område (19). Kvaliteten af risikovurderingerne kan forbedres derved, og dette fremmer opfyldelsen af direktivets formål. Det er i denne forbindelse betegnende, at arbejdsgiveren i henhold til direktivets artikel 7, stk. 3, skal henvende sig til sagkundskab uden for virksomheden, hvis virksomheden ikke er tilstrækkelig kompetent med henblik på tilrettelæggelse af aktiviteter til beskyttelse mod og forebyggelse af risici (20).
61 Jeg kan ligeledes ikke tilslutte mig Kommissionens kritik om, at den tyske lovgivning ikke på bindende vis forpligter arbejdsgiveren til at anvende de foranstaltninger, der anføres i rapporten, som grundlag for de beskyttelsesforanstaltninger og aktiviteter til forebyggelse af risici, han skal iværksætte. Jeg kan ikke se, at direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), indeholder en sådan forpligtelse. I forbindelse med direktivet må vurderingen af risiciene naturligvis anvendes til at træffe foranstaltninger, der sikrer en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Arbejdsgiverens forpligtelse til rent faktisk at iværksætte de nødvendige foranstaltninger er imidlertid ikke fastsat i artikel 9, men derimod i direktivets artikel 6. I sin begrundede udtalelse har Kommissionen imidlertid ikke gjort gældende, at direktivets artikel 6 er blevet tilsidesat, og der kan derfor i den foreliggende sag ses bort fra dette argument (21).
62 Hvad angår spørgsmålet om den indholdsmæssige lighed har den tyske regering henvist til, at der er overensstemmelse mellem dokumentationsforpligtelserne i henholdsvis ASiG og ArbSchG.
63 I henhold til ASiG's § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), og ASiG's § 6, stk. 1, nr. 1, litra e), skal virksomhedslægerne og det specialiserede personale rådgive arbejdsgiveren i forbindelse med vurderingen af arbejdsvilkår. ArbSchG's § 5 har ligeledes som overskrift »Vurdering af arbejdsvilkår«. I henhold til sidstnævnte bestemmelse skal arbejdsgiveren træffe beskyttelsesforanstaltninger ved hjælp af en vurdering af de arbejdsrelaterede sikkerhedsrisici. I ArbSchG's § 5, stk. 3, nævnes som eksempel de risici, der måtte opstå, især som følge af den måde, arbejdspladsen udformes og indrettes på, fysiske, kemiske og biologiske påvirkninger, valg og benyttelse af arbejdsmidler og udformningen af arbejds- og produktionsprocesser samt arbejdstiden.
64 ASiG's § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), og ASiG's § 6, stk. 1, nr. 1, litra e), er blevet indsat ved samme lov som ArbSchG's § 5. Denne lov af 7. august 1996 havde til formål at gennemføre direktivet i Forbundsrepublikken Tyskland. Heraf følger efter min opfattelse, at den tyske lovgiver må have haft til hensigt at fortolke ASiG og ArbSchG ens hvad angår vurderingen af risiciene. Beskrivelsen i ArbSchG's § 5, stk. 3, er efter min mening også i overensstemmelse med den vide definition af begrebet »risici« i henhold til direktivet. Der er derfor meget, der taler for, at rapporteringsforpligtelsen i henhold til både ASiG og ArbSchG's § 5 omfatter vurderingen af risiciene for arbejdstagerne i direktivets forstand (22). Kommissionens argument om, at der er visse opgaver, som rapporten fra det ansatte specialiserede personale ikke skal opfylde, og at man ikke generelt kan gå ud fra, at indholdet i de enkelte rapporter er i overensstemmelse med direktivets krav til vurderingen, modbevises herved.
65 Der er dog to andre potentielle indvendinger mod systemet til gennemførelse af direktivet ved hjælp af UVV.
66 Det første spørgsmål er, om den måde, som rapporterne skal udarbejdes på i henhold til UVV, svarer til den - skriftlige/og eller elektroniske - dokumentationsforpligtelse, der er opstillet i direktivet. De tre UVV, som Forbundsrepublikken Tyskland har forelagt Kommissionen, giver ikke grundlag for at drage nogen sikre konklusioner i så henseende (23). Da Kommissionen imidlertid ikke på noget tidspunkt har gjort gældende, at den form, som de rapporter, der er udarbejdet på grundlag af UVV, har, ikke opfylder kravene i direktivet, skal jeg undlade at tage stilling til denne potentielle krænkelse.
67 Det andet spørgsmål er, om man i Tyskland rent faktisk har udstedt, godkendt og sat UVV i kraft for alle branchers vedkommende. Skulle dette ikke være tilfældet, kan der nemlig ikke være tale om, at de pågældende bestemmelser i direktivet er blevet gennemført fuldstændigt i tysk ret.
68 Den tyske regering har henvist til, at der nu er blevet fastsat UVV for alle brancher i den private og den offentlige sektor. Kommissionen har ikke bestridt dette. Det er Forbundsrepublikken Tysklands gennemførelsesmåde, Kommissionen har kritiseret i sine redegørelser, og den har efter min opfattelse således ikke godtgjort, at de tyske gennemførelsesbestemmelser ikke er fuldstændige i så henseende. Kommissionen har undladt konkret at påvise, at der for en bestemt branches vedkommende ikke er blevet udstedt UVV.
69 Det skal herefter undersøges, om bemyndigelsesbestemmelserne i ASiG's § 14 medfører huller i den tyske ordning.
70 Efter min opfattelse giver det spillerum i henhold til ASiG's § 14, stk. 1, som Kommissionen har kritiseret, i det foreliggende tilfælde ikke nogen problemer i forhold til den retmæssige gennemførelse af direktivet. Denne bestemmelse bemyndiger forbundsministeren til at fastsætte, hvilke foranstaltninger arbejdsgiverne skal træffe for at opfylde deres forpligtelser i henhold til ASiG. For så vidt som det på decentraliseret vis er blevet overdraget organerne med ansvar for ulykkesforsikring at fastsætte forpligtelserne, kan forbundsministeren imidlertid først gøre brug af bemyndigelsen, når organerne har gjort sig skyldige i forsømmelser. Hvis der, sådan som den tyske regering har anført, og Kommissionen ikke har bestridt, rent faktisk er blevet udstedt UVV for alle branchers vedkommende, er den subsidiære regulering i ASiG's § 14, stk. 1, blevet irrelevant. I øvrigt ville ministeren allerede i henhold til § 15, stk. 4, i SGB VII, være forpligtet til at afvise at godkende de UVV, han har fået forelagt, såfremt disse måtte være utilstrækkelige.
71 Derimod er fritagelsesmuligheden i ASiG's § 14, stk. 2, efter min opfattelse absolut til hinder for en retmæssig og entydig gennemførelse af de forpligtelser, der her er tale om. Denne bestemmelse bemyndiger forbundsministeren til at fritage visse typer af virksomheder for pligten til at overholde de forpligtelser, der nævnes i ASiG's §§ 3 og 6. I sin stævning har Kommissionen med rette gjort gældende, at forbundsministeren bl.a. er bemyndiget til under hensyntagen til antallet af ansatte at bestemme, at arbejdsgivere ikke skal udfærdige rapporter, der indeholder en vurdering af risiciene. Dette kan for eksempel føre til, at visse virksomheder i et konkret tilfælde fritages for forpligtelserne i henhold til ASiG's § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), og ASiG's § 6, stk. 1, nr. 1, litra e). I et sådant tilfælde er systemet ikke længere fuldstændigt, og arbejdsgivere, der ifølge direktivet skal opfylde den pågældende dokumentationspligt, kan på retsstridig vis fritages herfor. Ifølge direktivet er der nemlig ikke mulighed for en sådan fritagelse for små virksomheders vedkommende.
72 Efter min opfattelse er der ikke hold i den tyske regerings argumenter. Argumentet om, at forbundsministeren indtil videre aldrig har benyttet sig af fritagelsesmuligheden, udelukker ikke, at han eventuelt gør det i fremtiden. I øvrigt må man hvad gennemførelsen af direktivet angår afvise argumentet om, at der i praksis ikke er blevet konstateret nogen krænkelser af direktivet. For at sikre at direktivet anvendes fuldt ud ikke blot faktisk, men også retligt, skal medlemsstaterne skabe en præcis lovramme for det område, der er tale om (24), og dette sker som følge af denne særlige fritagelsesmulighed i henhold til ASiG's § 14, stk. 2, ikke. Argumentet om, at bemyndigelsen ikke vil blive udøvet, fordi dette ville stride mod direktivet, kan heller ikke godtages. Dette ville i det væsentlige medføre en form for fortolkning af national ret i overensstemmelse med fællesskabsretten, som ikke kan have den klarhed og præcision, der i forbindelse med gennemførelse af direktiver er nødvendig for at opfylde kravet om retssikkerhed (25).
73 Til sidst skal jeg, hvad anvendelsesområdet for klausulen om små virksomheder angår, henvise til, at det principielt ikke gør nogen forskel, om Forbundsrepublikken Tyskland har udvidet undtagelsen i ArbSchG's § 6, stk. 1, 3. pkt., til også at omfatte virksomheder med højst tyve deltidsansatte. I den tyske ordning medfører denne udvidelse af undtagelsens anvendelsesområde, at flere arbejdsgivere skal opfylde dokumentationspligten på grundlag af »andre retsforskrifter«, det vil sige på grundlag af UVV i stedet for bestemmelserne i ArbSchG. Denne ændring medfører ganske vist også, at forbundsministeren efter ASiG's § 14, stk. 2, kan fritage flere arbejdsgivere for deres forpligtelser, men udvidelsen af klausulen om små virksomheder hænger som sådan ikke sammen med denne fritagelse.
VI - Sagens omkostninger
74 Da Kommissionens anbringender efter min opfattelse kun delvis er begrundede, er det efter min mening passende, at begge parter afholder deres egne omkostninger.
VII - Forslag til afgørelse
75 På grundlag heraf foreslår jeg Domstolen:
a) at fastslå, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 EF og 249 EF samt artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra a), i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet den i ASiG's § 14, stk. 2, har bemyndiget forbundsministeren til at bestemme, at de i ASiG's §§ 3 og 6 nævnte forpligtelser for visse typer af virksomheder og under omstændigheder, der navnlig hænger sammen med antallet af ansatte, ikke skal opfyldes
b) at frifinde sagsøgte i øvrigt
c) at pålægge henholdsvis Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Forbundsrepublikken Tyskland at afholde deres egne omkostninger.
(1) - EFT L 183, s. 1.
(2) - BGBl. I, s. 1246.
(3) - 4. pkt. blev indsat ved § 9 i den arbejdsretlige lov om beskæftigelsesfremme af 25.9.1996 (BGBl. I, s. 1461), senest ændret ved § 6c i lov af 19.12.1998 (BGBl. I, s. 3843).
(4) - Gesetz über Betriebsärzte, Sicherheitsingenieure und andere Fachkräfte für Arbeitssicherheit (lov om virksomhedslæger, sikkerhedsingeniører og andet personale, der er specialiseret inden for arbejdssikkerhed) af 12.12.1973 (BGBl. I, nr. 105), senest ændret ved lov af 25.9.1996 (BGBl. I, s. 1476).
(5) - Senest ændret ved lov af 22.12.1999, BGBl. I, s. 2534.
(6) - Både ASiG's § 3, stk. 1, nr. 1, litra g), og § 6, nr. 1, litra e), blev indsat ved gennemførelsesloven af 7.8.1996.
(7) - Der er tale om et forslag til en bekendtgørelse til gennemførelse af Rådets direktiv 90/679/EØF af 26.11.1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet (syvende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF). Bekendtgørelsen er i mellemtiden blevet vedtaget; dette skete den 27.1.1999 (BGBl. I, s. 50).
(8) - BGBl. I, s. 1461.
(9) - Min fremhævelse.
(10) - Dom af 3.10.2000, sag C-303/98, Simap, Sml. I, s. 7963, præmis 34 og 35. Det vide anvendelsesområde gælder også for de enkeltdirektiver, der støttes på artikel 16, stk. 1, i rammedirektiv 89/391. Jf. bl.a. dom af 6.7.2000, sag C-11/99, Dietrich, Sml. I, s. 5589, præmis 37, 38 og 49.
(11) - Jf. trettende betragtning til direktivet.
(12) - Jf. også fjerde betragtning til direktivet. Nu er denne forpligtelse fastlagt i artikel 137, stk. 2, første afsnit, EF.
(13) - Jf. bl.a. dom af 22.4.1999, sag C-340/96, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 2023, præmis 27.
(14) - § 29, stk. 1, i SGB IV.
(15) - § 15, stk. 4, i SGB VII.
(16) - § 34, stk. 2, i SGB IV.
(17) - W. Ricke i: K. Niesel, Kasseler Kommentar, Sozialversicherungsrecht, § 15, nr. 3, i SGB VII, ajourført i 2000, EL 29.
(18) - Jf. f.eks. dom af 14.12.2000, sag C-55/99, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 11499, præmis 30.
(19) - Visse UVV giver i øvrigt også mulighed for, at virksomhedsindehavere kan opfylde dokumentationsforpligtelsen umiddelbart inden for rammerne af en såkaldt »Unternehmermodell« (model for virksomhedsindehavere). I så fald bliver arbejdsgiveren trænet og rådgivet således, at han rent faktisk er i stand til at opfylde forpligtelserne i henhold til ASiG.
(20) - I dette tilfælde fritages arbejdsgiveren i henhold til direktivets artikel 5, stk. 2, ikke for ansvar.
(21) - I henhold til fast retspraksis kan et søgsmål i henhold til artikel 226 EF ikke støttes på andre anbringender end dem, der er anført i den begrundede udtalelse. Jf. bl.a. dom af 20.3.1997, sag C-96/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 1653. Jf. mere udførligt mit forslag til afgørelse, fremsat den 3.5.2001 i sag C-127/99, Kommissionen mod Italien, dom afsagt 8.11.2001, Sml. I, s. 8305, især punkt 25-32.
(22) - Jf. i samme retning ligeledes O. Wlotzke: »Das neue Arbeitsschutzgesetz«, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 1996, s. 1023.
(23) - I henhold til disse UVV skal virksomhedsindehaveren forpligte det specialiserede personale til regelmæssigt at aflægge beretning om opfyldelsen af deres opgaver.
(24) - Fast praksis, jf. bl.a. dom af 30.5.1991, sag C-59/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2607, præmis 28 og 29.
(25) - Jf. f.eks. dom af 10.5.2001, sag C-144/99, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 3541, præmis 21.