61986C0322
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 15. marts 1988 (
*1
)
Høje Domstol.
A — Faktiske omstændigheder
1.
I den sag, jeg i dag skal tage stilling til, har Kommissionen nedlagt påstand om, at det statueres, at Den Italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-Traktaten, idet den ikke indenfor den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre Rådets direktiv 78/659/EØF (
1
)af 18. juli 1978 om kvaliteten af ferskvand, der kræver beskyttelse eller forbedring for at være egnet til, at fisk kan leve deri.
2.
Ifølge direktivet skal vandbeskyttelsen ske ved, at medlemsstaterne foretager en første udpegelse af laksefiskvand og karpefiskvand inden to år efter meddelelsen af direktivet, altså inden juni 1980 (artikel 4 i direktiv 78/659/EØF). Desuden skal medlemsstaterne udarbejde programmer med henblik på inden fem år efter udpegelsen at nå konkrete værdier, som medlemsstaterne har fastsat i henhold til direktivet.
3.
Under den administrative procedure, hvor sagsøgeren gjorde gældende, at den italienske lovgivning ikke er direktivkonform, forsvarede sagsøgte sig med, at direktivet ikke indeholder konkrete værdier, der skal nås, og at initiativet tværtimod ligger hos medlemsstaterne. Sagsøgte oplyste yderligere, at en »testo unico« er under udarbejdelse, som sigter til en samlet gennemførelse af flere direktiver om vand. Imidlertid er arbejdet forsinket, hvorfor vedtagelsen af teksten til en samlet gennemførelse ikke har kunnet finde sted under den administrative procedure.
4.
Det er først i svarskriftet, at sagsøgte — med en anerkendelse af, at sagsfremstillingen under den administrative procedure havde været ufuldstændig og havde givet anledning til misforståelser — har anført, at der i den allerede eksisterende lovgivning er hjemmel til korrekt at gennemføre direktivet. Endvidere er der allerede sket en udpegelse i den selvstændige provins Bolzano. Det anbringende har sagsøgeren ikke bestridt, men har opretholdt sin påstand med den begrundelse, at efter et tidsrum på 9 år er endnu 98% af de af direktiv 78/659/EØF omfattede vandområder ubeskyttede.
B — Diskussion
5.
a) Eftersom sagsøgeren ikke har bestridt sagsøgtes fremstilling af retstilstanden, hvorunder sagsøgte har redegjort for den allerede bestående kompetencefordeling, må man gå ud fra, at mulighederne er til stede for korrekt at gennemføre direktivet efter den gældende lovgivning. Den forudsatte udpegelse henhører således under den italienske land- og skovbrugsministers ressortområde, dvs. den konkrete udpegelse af beskyttelsesværdige vandområder omfattes af de enkelte regioners kompetence. Derimod er det Miljøministeriet, der er ansvarlig for udarbejdelsen af programmer og deres overvågning. Da sagsøgeren hverken har ytret tvivl med hensyn til denne opgavefordeling eller de juridiske principper, der ligger til grund for kompetencedelingen, må man formode, at sagsøgeren har frafaldet sit klagepunkt om, at der endnu ikke lovgivningsmæssigt er truffet de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre direktivet.
6.
b) Udover forpligtelsen til at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft, foreskriver direktivets artikel 17 ligeledes en forpligtelse til at underrette Kommissionen herom. I sin argumentation har sagsøgeren også hævdet, at denne forpligtelse er blevet tilsidesat. Da de bestående kompetencedelinger ikke først blev foretaget med henblik på at gennemføre direktivet, er det et spørgsmål, om disse almene regler kan være genstand for meddelelsesforpligtelsen i direktivets artikel 17. Under alle omstændigheder har sagsøgeren, efter at der i svarskriftet er redegjort for lovgivningen, ikke længere gjort gældende, at den forsinkede meddelelse er en selvstændig tilsidesættelse af en forpligtelse, men har udelukkende henvist hertil som begrundelse for sit ukendskab til de, om end sparsomme, trufne foranstaltninger.
7.
Det forhold, at sagsøgte før og under den administrative procedure undlod at klarlægge retstilstanden, må således betragtes som en ufuldstændig redegørelse under den administrative procedure, der endog har givet anledning til visse misforståelser, hvilket vil blive taget i betragtning under spørgsmålet om sagens omkostninger.
8.
c) Sagsøgte har ikke bestridt anbringendet om, at de nødvendige foranstaltninger ikke er truffet, hverken for så vidt angår en tilstrækkelig udpegelse af vandområder, den første etape, eller udarbejdelsen af programmer til opnåelse af de forudsatte værdier, den anden etape. Under den mundtlige forhandling har sagsøgtes repræsentant tværtimod udtrykkelig erkendt, »at Den Italienske Republiks gennemførelse var mangelfuld«, og »at det mangelfulde ved gennemførelsen bestod i en utilstrækkelig udpegelse af vandområder«. Sagsøgtes repræsentant har som svar på et tilsvarende spørgsmål gentaget, »at man ikke bestrider at have undladt gennemførelsen«. Man kan således fastslå, at sagsøgte anerkender ikke at have overholdt sine forpligtelser.
9.
I øvrigt tillader jeg mig at gøre opmærksom på, at selv om der i mellemtiden er sket en udpegelse af vandområder i provinsen Bolzano, er det sket for sent. 2-årsfristen udløb i juli 1980, mens udpegelsen først skete i januar 1981.
10.
Sagsøgerens påstand kan derfor imødekommes i sin helhed. Da klagepunktet om ikke at have vedtaget de nødvendige lov- og forvaltningsforskrifter skyldtes, at de af sagsøgte givne oplysninger var utilstrækkelige, kan frafaldet af det klagepunkt ikke have nogen positiv indflydelse på spørgsmålet om sagens omkostninger for sagsøgte. Spørgsmålet om sagens omkostninger bør afgøres i medfør af Domstolens procesreglement artikel 69, stk. 2.
C — Forslag til afgørelse
Som følge heraf foreslår jeg Domstolen at statuere følgende:
11.
»1. Den Italienske Republik har ikke overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv af 18. juli 1978 om kvaliteten af ferskvand, der kræver beskyttelse eller forbedring for at være egnet til, at fisk kan leve deri.
12.
2. Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.«
(
*1
) – Oversat fra rysk.
(
1
) – EFT L 222, 1978, s. 1 ff.