62024CJ0039
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
30. travnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Članci 4. i 5. – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ugovori o hipotekarnom kreditu – Ugovorna odredba o naknadi za obradu kredita – Jasnoća i razumljivost ugovornih odredbi“
U predmetu C‑39/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Prvostupanjski i istražni sud br. 6 u Ceuti, Španjolska), odlukom od 2. siječnja 2024., koju je Sud zaprimio 15. siječnja 2024., u postupku
Justa
protiv
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: S. Rodin (izvjestitelj), predsjednik vijeća, N. Piçarra i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA, M. Á. Cepero Aránguez, J. M. Martínez Gimeno i C. Vendrell Cervantes, abogados,
–
za španjolsku vladu, M. J. Ruiz Sánchez, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz, P. Kienapfel i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 4. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L) te, s druge strane, članka 7. Direktive 2014/17/ЕU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34. i ispravci SL 2015., L 65, str. 22. i SL 2015., L 246, str. 11.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Juste i društva Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA u vezi s navodnom nepoštenošću ugovorne odredbe o naknadi za obradu kredita.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora“
4
U članku 4. te direktive predviđa se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i rob[e], na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene“
5
Članak 5. navedene direktive sročen je kako slijedi:
„U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. Ovo pravilo o tumačenju ne primjenjuje se u kontekstu postupka utvrđenog u članku 7. stavku 2.“
Direktiva 2014/17
6
Članak 7. Direktive 2014/17, naslovljen „Pravila poslovnog ponašanja prilikom davanja kredita [potrošačima]“, u stavku 1. određuje:
„Države članice zahtijevaju da prilikom osmišljavanja kreditnih proizvoda, odobravanja, posredovanja ili pružanja savjetodavnih usluga o kreditu i[,] prema potrebi, dodatnih usluga potrošačima ili prilikom izvršavanja ugovora o kreditu, vjerovnik, kreditni posrednik ili imenovani predstavnik postupa pošteno, pravedno, transparentno i profesionalno, uzimajući u obzir prava i interese potrošača. […]“
7
U skladu s člankom 43. stavkom 1. te direktive:
„Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore o kreditu koji već postoje prije 21. ožujka 2016.“
Španjolsko pravo
Zakon 5/2019
8
U članku 14. Leya 5/2019, reguladora de los contratos de crédito inmobiliario (Zakon 5/2019 o uređenju ugovorâ o stambenom kreditu) od 15. ožujka 2019. (BOE br. 65 od 16. ožujka 2019.) propisuje se:
„3.   Obračunavati se mogu samo troškovi ili naknade za usluge u vezi s kreditima koje je korisnik kredita ili potencijalni korisnik kredita izričito prihvatio odnosno zatražio, pod uvjetom da odgovaraju stvarno pruženim uslugama ili nastalim troškovima koji se mogu dokazati.
4.   U slučaju ugovaranja naknade za obradu kredita, ona se plaća samo jednom i obuhvaća sve troškove ispitivanja, obrade i odobravanja kredita ili druge slične troškove povezane s poslovima kreditora nastale zbog odobravanja kredita. U slučaju kredita denominiranih u stranoj valuti, naknada za obradu kredita uključuje i bilo kakvu naknadu za promjenu valute prilikom prvog korištenja kredita.”
Odluka Ministarstva predsjedništva o transparentnosti financijskih uvjeta hipotekarnih kredita
9
U prilogu II. Ordena del Ministerio de la Presidencia sobre transparencia de las condiciones financieras de los préstamos hipotecarios (Odluka Ministarstva predsjedništva o transparentnosti financijskih uvjeta hipotekarnih kredita) od 5. svibnja 1994. (BOE br. 112 od 11. svibnja 1994., str. 14444.) u stavku 4.a, naslovljenom „Naknade“, određuje se:
„1. Naknada za obradu kredita – Svi troškovi razmatranja zajma, odobravanja ili obrade hipotekarnog kredita ili drugi slični troškovi povezani s poslovima kreditora nastalima zbog odobravanja kredita obavezno moraju biti uključeni u jedinstvenu naknadu koja se zove naknada za obradu kredita, a ona se plaća samo jednom. Njezin iznos te oblik i dan plaćanja bit će precizirani u ovoj ugovornoj odredbi.
[…]“
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Dana 3. studenoga 2005. Justa je s društvom Banco Bilbao Vizcaya Argentaria sklopila, u obliku vjerodostojne isprave, ugovor o kreditu s hipotekarnim osiguranjem.
11
Prema članku 4. stavku 1. tog ugovora, korisnik kredita je prilikom potpisivanja akta trebao platiti naknadu za obradu u visini od 0,25 % pozajmljene glavnice.
12
Justa je Juzgadu de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Prvostupanjski i istražni sud br. 6 u Ceuti, Španjolska), sudu koji je uputio zahtjev, podnijela tužbu protiv društva Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, tražeći među ostalim da se utvrdi nepoštenost ugovorne odredbe kojom se predviđa naknada za obradu kredita.
13
U odluci kojom se upućuje zahtjev taj sud ističe da je Sud u presudi od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578), tumačio Direktivu 93/13 među ostalim u pogledu nadzora nepoštenosti i zahtjeva transparentnosti ugovorne odredbe, sadržane u ugovoru o kreditu uređenom španjolskim pravom, kojom se korisniku kredita nalaže plaćanje naknade za obradu. Navodi da je nakon te presude više nacionalnih sudova donijelo odluke kojima su ugovorne odredbe koje su predviđale takvu naknadu proglašene ništetnima, zbog čega je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) odlučio uputiti zahtjev za prethodnu odluku koji se ponovno odnosio na tu ugovornu odredbu i koji je doveo do presude od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita) (C‑565/21, EU:C:2023:212).
14
Sud koji je uputio zahtjev pita se o usklađenosti sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) s potonjom presudom.
15
U tom smislu sud koji je uputio zahtjev poziva se na presudu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 29. svibnja 2023. (816/2023, ES:TS:2023:2131), u kojoj je potonji sud ocijenio da ugovorna odredba kojom se predviđa naknada za obradu kredita iz koje se podmiruju troškovi razmatranja, odobravanja ili obrade hipotekarnog zajma odnosno kredita, ne spada u glavni predmet ugovora o kreditu te stoga može podlijegati nadzoru nacionalnog suda na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, precizirajući pritom da ugovorna odredba kojom se predviđa ta naknada sama po sebi nije nepoštena. Navodi da taj sud stoga treba provjeriti je li potrošaču omogućeno da shvati prirodu usluga koje se pružaju kao protučinidba za predviđene troškove, provjeriti da ne postoji preklapanje između različitih predviđenih troškova, u dovoljnoj se mjeri upoznati s financijskim sadržajem i funkcioniranjem ugovorne odredbe iz informacija koje financijska institucija pruža na temelju nacionalnog propisa, iako kreditor nije obvezan u ugovoru specificirati prirodu svih usluga koje se pružaju kao protučinidba za naknadu za obradu kredita, a nacionalni sud pritom mora uzeti u obzir posebnu pozornost koju prosječni potrošač pridaje toj vrsti ugovorne odredbe. Nadalje, ističe da Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nalaže nacionalnom sudu da provjeri da visina naknade za obradu kredita nije nerazmjerna u odnosu na iznos kredita, uzimajući pritom u obzir prosječnu visinu takve naknade.
16
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Prvostupanjski i istražni sud br. 6 u Ceuti) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se propisima Unije tumačenje koje Tribunal Supremo (Vrhovni sud) daje u pogledu naknade za obradu kredita, prema kojem je činjenica da se u hipotekarnom aktu navodi njezin iznos i da taj iznos ne prelazi utvrđeni maksimalni prag sama po sebi dovoljna da se zaključi da ta ugovorna odredba nije nepoštena zbog nedostatka transparentnosti, s obzirom na članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 […], iako se u toj ugovornoj odredbi ne navodi ni njezin sadržaj ni trajanje?
2.
Ako je potrošač bio unaprijed obaviješten o dotičnoj ugovornoj odredbi, ako se smatra da ona nije povezana s djelatnošću bankovnog kreditiranja u smislu Direktive 2014/17 […] i ako se smatra da nema nikakve veze sa samom ugovornom kamatom, je li potrebno ispostaviti račune i u konačnici specificirati povezane usluge prije nego što se ti troškovi prevale na potrošača te nisu li takvi propusti protivni propisima Unije s obzirom na to da utječu na transparentnost navedene odredbe u materijalnom smislu?“
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
17
Tuženik iz glavnog postupka, Kraljevina Španjolska i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima dostavljenima Sudu izražavaju dvojbu u pogledu dopuštenosti predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku ili drugog postavljenog pitanja.
18
Kada je riječ o argumentu o postojanju zapreke za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku koji je iznio tuženik iz glavnog postupka, njime se tvrdi da taj zahtjev ne ispunjava uvjete iz članka 94. Poslovnika Suda jer sud koji je uputio zahtjev nije u dovoljnoj mjeri izložio razloge zbog kojih ima nedoumice u pogledu tumačenja prava Unije. Pritom dodaje da je problem na kojem se temelje upućena prethodna pitanja Sud već razmatrao u presudi od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita) (C‑565/21, EU:C:2023:212), zbog čega odgovor na ta pitanja nije više nužan.
19
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Prema tome, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presuda od 19. rujna 2024., Booking.com i Booking.com (Deutschland), C‑264/23, EU:C:2024:764, t. 34. i navedena sudska praksa).
20
Iz navedenog slijedi da se u slučaju pitanja koja se odnose na pravo Unije primjenjuje presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili pak ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim okolnostima potrebnima za davanje korisnog odgovora na pitanja koja su mu upućena (presuda od 19. rujna 2024., Booking.com i Booking.com (Deutschland), C‑264/23, EU:C:2024:764, t. 35. i navedena sudska praksa).
21
U konkretnom slučaju postavljena se pitanja u bitnome odnose na tumačenje članaka 4. i 5. Direktive 93/13 i članka 7. Direktive 2014/17. Nadalje, iz cjelovitog čitanja zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev dovoljno precizno definirao činjenični i pravni okvir spora iz glavnog postupka, u okviru kojeg je postavljen taj zahtjev, omogućujući zainteresiranim strankama da iznesu očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije, a Sudu da pruži koristan odgovor na navedeni zahtjev. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev jasno se pozvao na predmetnu nacionalnu sudsku praksu i nedoumice koje ima u pogledu usklađenosti presude Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 29. svibnja 2023. (816/2023, ES:TS:2023:2131) s Direktivom 93/13, kako je Sud tumači u presudi od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita) (C‑565/21, EU:C:2023:212). Te su nedoumice vidljive i iz formulacije prethodnih pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, a odnose se prije svega na kriterije za ocjenu transparentnosti ugovorne odredbe kojom se predviđa naknada za obradu kredita. One zahtijevaju dodatna pojašnjenja presude od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita) (C‑565/21, EU:C:2023:212).
22
Iz navedenog slijedi da argument o postojanju zapreke za vođenje postupka koji je istaknuo tuženik iz glavnog postupka valja odbaciti.
23
Kada je riječ o nedopuštenosti drugog prethodnog pitanja, Kraljevina Španjolska i Komisija smatraju da se Direktiva 2014/17, na koju se to pitanje odnosi, ne primjenjuje rationae temporis u sporu iz glavnog postupka.
24
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi doznati koje su posljedice kvalificiranja usluga koje se podmiruju iz naknade za obradu kredita na način da su na temelju Direktive 2014/17 isključene iz djelatnosti bankovnog kreditiranja. To pitanje polazi od pretpostavke da se navedena direktiva primjenjuje u sporu iz glavnog postupka.
25
Treba istaknuti da se na temelju članka 43. stavka 1. Direktive 2014/17 potonja ne primjenjuje na ugovore o kreditu sklopljene prije 21. ožujka 2016. Ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku sklopljen je 3. studenoga 2005.
26
Stoga valja zaključiti da se Direktiva 2014/17, čije se tumačenje u bitnome zahtijeva u drugom prethodnom pitanju, ne primjenjuje ratione temporis na okolnosti iz glavnog predmeta.
27
U tim je okolnostima očito da tumačenje prava Unije koje se traži u okviru drugog postavljenog pitanja nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka. Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 19. i 20. ove presude, drugo pitanje valja proglasiti nedopuštenim.
Meritum
28
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa koja, uzimajući u obzir nacionalni propis koji određuje da se naknada za obradu kredita plaća za usluge ispitivanja, odobravanja ili obrade zajma ili kredita ili druge slične usluge, utvrđuje da ugovorna odredba kojom se korisniku kredita nameće takva naknada ispunjava zahtjev transparentnosti, unatoč tomu što se u njoj detaljno ne preciziraju usluge koje se pružaju kao protučinidba za naknadu kao ni vrijeme potrebno za izvršenje tih usluga.
29
Prije svega treba istaknuti da se to pitanje odnosi na ocjenu jasnoće i razumljivosti te samim time i transparentnosti, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, ugovorne odredbe kojom se predviđa naknada za obradu kredita poput one o kojoj je riječ u sporu iz glavnog postupka.
30
Sud je ocijenio da pod ugovornim odredbama obuhvaćenima pojmom „glavn[i] predme[t] ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 treba razumjeti one odredbe kojima se utvrđuju bitne činidbe tog ugovora i koje ga kao takve određuju. S druge strane, ugovorne odredbe koje su akcesorne u odnosu na one kojima se definira sama bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene tim pojmom (vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr., C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 35. i 36. te od 21. ožujka 2024., Profi Credit Bulgaria (Dodatne usluge uz ugovor o kreditu), C‑714/22, EU:C:2024:263, t. 60.).
31
Bitne činidbe ugovora o kreditu su to da se kreditor ponajprije obvezuje da će korisniku kredita staviti na raspolaganje određeni novčani iznos, a potonji se ponajprije obvezuje da će taj iznos vratiti, u pravilu s kamatama, u skladu s predviđenim dospijećem plaćanja (presuda od 21. ožujka 2024., Profi Credit Bulgaria (Dodatne usluge uz ugovor o kreditu), C‑714/22, EU:C:2024:263, t. 61.).
32
Sud u presudi od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 64.), zaključuje da se naknada za obradu kredita ne može smatrati bitnom činidbom ugovora o hipotekarnom kreditu samo zbog toga što je uključena u njegov ukupan trošak.
33
Iz pojašnjenja koja je pružio sud koji je uputio zahtjev u pogledu mjerodavnog nacionalnog propisa razvidno je da se naknada za obradu kredita plaća za usluge ispitivanja, odobravanja i obrade zajma ili kredita ili druge slične usluge povezane s poslovima kreditora nastalima zbog odobravanja zajma ili kredita.
34
Imajući u vidu obvezu uskog tumačenja članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, ne može se smatrati da obveza plaćanja takvih usluga spada u glavne obveze iz ugovora o kreditu kako su definirane sudskom praksom navedenom u točki 31. ove presude. Naime, bilo bi protivno toj obvezi uskog tumačenja uključiti u pojam „glavn[i] predme[t] ugovora“ sve usluge koje su samo povezane s tim predmetom ugovora i koje su stoga akcesorne u smislu sudske prakse navedene u točki 30. ove presude (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 23. i navedena sudska praksa).
35
S tim u vezi, isti zahtjev transparentnosti poput onoga iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 navodi se i u članku 5. te direktive u kojem se određuje da pisane ugovorne odredbe „uvijek” moraju biti sastavljene jasno i razumljivo. Kao što je Sud već utvrdio, zahtjev transparentnosti iz te prve odredbe ima isti doseg kao zahtjev transparentnosti iz druge odredbe (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 28. i navedena sudska praksa).
36
Stoga, da bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, valja zaključiti da svojim prvim pitanjem on u bitnome pita treba li članak 5. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa koja, uzimajući u obzir nacionalni propis koji određuje da se naknada za obradu kredita plaća za usluge ispitivanja, odobravanja ili obrade hipotekarnog zajma ili kredita ili druge slične usluge, utvrđuje da ugovorna odredba kojom se korisniku kredita nameće takva naknada ispunjava zahtjev transparentnosti, unatoč tomu što se u njoj detaljno ne preciziraju usluge koje se pružaju kao protučinidba za naknadu kao ni vrijeme potrebno za izvršenje tih usluga.
37
U tom smislu Sud je naglasio da se zahtjev transparentnosti iz članka 5. Direktive 93/13 ne može svoditi samo na razumljivost tih ugovornih odredbi s formalnog i gramatičkog gledišta, već da se naprotiv, s obzirom na to da sustav zaštite uspostavljen tom direktivom počiva na pretpostavci da je potrošač u slabijem položaju u odnosu na trgovca među ostalim i u pogledu razine informiranosti, taj zahtjev da ugovorne odredbe moraju biti sastavljene jasno i razumljivo te samim time biti transparentne, utvrđen u navedenoj direktivi, mora široko tumačiti (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 30. i navedena sudska praksa).
38
Dakle, navedeni zahtjev treba shvatiti u smislu da on ne nalaže samo da konkretna ugovorna odredba mora potrošaču biti razumljiva s gramatičkog gledišta, nego i da se u ugovoru treba transparentno izložiti konkretno funkcioniranje mehanizma na koji upućuje dotična ugovorna odredba te eventualno odnos između tog mehanizma i mehanizma predviđenog drugim ugovornim odredbama, kako bi se potrošaču omogućilo da na temelju preciznih i razumljivih kriterija procijeni financijske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 31. i navedena sudska praksa).
39
Iz te sudske prakse ne proizlazi da bi u konkretnom ugovoru kreditor morao specificirati prirodu svih usluga koje se pružaju kao protučinidba za troškove predviđene u jednoj ili više ugovornih odredbi. Međutim, imajući u vidu zaštitu koju Direktiva 93/13 nastoji osigurati potrošaču zbog toga što je on u slabijem položaju u odnosu na trgovca kad je riječ o pregovaračkoj moći i razini informiranosti, važno je da se priroda stvarno pruženih usluga može razumno shvatiti ili izvesti iz ugovora promatranog u cjelini. Nadalje, potrošač mora biti u mogućnosti provjeriti da ne postoji preklapanje među različitim troškovima ili uslugama koje se podmiruju iz tih troškova (presude od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 43. i od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 32.).
40
U tom smislu, Sud je u točki 70. presude od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578), precizirao da nacionalni sud mora provjeriti je li financijska institucija potrošaču priopćila dovoljno informacija da bi se on upoznao sa sadržajem i funkcioniranjem ugovorne odredbe kojom mu se nalaže plaćanje naknade za obradu kredita kao i sa svojom ulogom u ugovoru o kreditu. Na taj način potrošač će imati uvid u razloge za plaćanje iznosa koji odgovara toj naknadi te će samim time moći procijeniti doseg svoje obveze i posebno ukupan trošak navedenog ugovora (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 35. i navedena sudska praksa).
41
Jasnoću i razumljivost ugovorne odredbe kao što je ona o kojoj je riječ u sporu iz glavnog postupka nadležni sud treba ocjenjivati uzimajući u obzir sve relevantne činjenične okolnosti i posebno tekst razmatrane ugovorne odredbe, informacije koje je financijska institucija pružila korisniku kredita, uključujući informacije koje je dužna pružiti u skladu s mjerodavnim nacionalnim propisom, kao i oglas koji je ta institucija koristila za tu vrstu sklopljenog ugovora, uzimajući pritom u obzir razinu pažnje koja se može očekivati od prosječnog potrošača koji je uobičajeno obaviješten te postupa s dužnom pažnjom i razboritošću (presuda od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 40.).
42
Kad je riječ o trenutku u kojem potrošač mora biti obaviješten, Sud je ocijenio da je pružanje informacija o ugovornim uvjetima i posljedicama sklapanja ugovora prije njegova sklapanja od ključne važnosti za potrošača. On među ostalim na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti vezan uvjetima koje je trgovac unaprijed sastavio (presude od 9. srpnja 2020., Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, t. 47. i od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 39.).
43
Kada je riječ o ugovoru o pravnim uslugama koje se obračunavaju po satu, Sud je pojasnio da, iako se od trgovca ne može zahtijevati da potrošača obavijesti o krajnjim financijskim posljedicama njegova obvezivanja, koje ovise o budućim i nepredvidljivim događajima neovisnima o volji tog trgovca, informacije koje je on dužan priopćiti prije sklapanja ugovora ipak moraju potrošaču omogućiti donošenje razborite i informirane odluke, s jedne strane, o mogućem nastanku takvih događaja i, s druge strane, o posljedicama koje bi iz njih mogle proizići kad je riječ o trajanju pružanja predmetnih pravnih usluga (presuda od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 43.).
44
U konkretnom slučaju treba napomenuti da se ugovorna odredba kojom se korisniku kredita nameće plaćanje naknade za obradu kredita od 435 eura, što čini 0,25 % iznosa odobrenog kredita, u nacionalnom propisu definira kao naknada za usluge ispitivanja, odobravanja ili obrade hipotekarnog zajma odnosno kredita ili druge slične usluge. Zahtjev transparentnosti, čija je glavna svrha osigurati da potrošač može procijeniti financijske posljedice ugovorne odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne podrazumijeva obvezu bankovne institucije da točno specificira prirodu usluga koje se pružaju kao protučinidba za naknadu za obradu kredita, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 38. ove presude, niti količinu sati posvećenu pružanju svake od tih usluga, pod uvjetom da predmetna ugovorna odredba poštuje nacionalni zakonodavni okvir.
45
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, može se također precizirati da iz Direktive 93/13 isto tako ne proizlazi da bankovna institucija mora potrošaču ispostaviti račune u kojima se specificira priroda pruženih usluga sve dok nacionalni sud može provjeriti jesu li te usluge stvarno pružene. Naime, takva obveza po prirodi stvari ne može potrošaču olakšati razumijevanje situacije prije sklapanja ugovora jer se naknada za obradu kredita plaća jednokratno u trenutku odobravanja kredita, a račun se ispostavlja nakon potpisivanja navedenog ugovora.
46
Valja podsjetiti na to da ocjenu „jasno[će] i razumljivo[sti]“, u smislu članka 5. Direktive 93/13, ugovorne odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nacionalni sud mora provesti uzimajući u obzir sve relevantne činjenične okolnosti te vodeći računa o svim okolnostima koje prate sklapanje ugovora. U okviru te ocjene posebno moraju biti uzete u obzir informacije koje je institucija pružila korisniku kredita u različitim fazama koje su prethodile potpisivanju ugovora o kreditu, uključujući i informacije koje je ona dužna pružiti u skladu s nacionalnim propisom. Takvo je ispitivanje svakog pojedinačnog slučaja tim važnije jer transparentnost ugovorne odredbe, kako se zahtijeva u članku 5. Direktive 93/13, predstavlja jedan od čimbenika o kojima treba voditi računa prilikom ocjene nepoštenosti te ugovorne odredbe koju nacionalni sud mora provesti na temelju članka 3. stavka 1. te direktive (presuda od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 49.). Dakle, nepoštenost određene ugovorne odredbe u načelu se ne može presumirati jer takva kvalifikacija ovisi o posebnim okolnostima sklapanja pojedinog ugovora, uključujući specifične informacije koje svaki trgovac daje svakom potrošaču i materijalnu podlogu pruženih usluga.
47
Slijedom navedenih razloga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna sudska praksa koja smatra da ispunjava zahtjev transparentnosti ugovorna odredba kojom se predviđa, u skladu s nacionalnim propisom, da potrošač plaća naknadu za obradu kredita iz koje se podmiruju usluge ispitivanja, odobravanja ili obrade hipotekarnog zajma ili kredita ili druge slične usluge, koja ne sadržava detaljni opis prirode tih usluga kao ni navod o vremenu posvećenom za njihovo izvršenje, pod uvjetom da je potrošaču doista bilo omogućeno da procijeni financijske posljedice koje za njega proizlaze iz toga, shvati prirodu usluga koje se pružaju kao protučinidba za troškove predviđene u navedenoj ugovornoj odredbi te provjeri da ne postoji preklapanje različitih troškova koji se predviđaju u ugovoru ili usluga za koje se ti troškovi plaćaju.
Troškovi
48
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 5. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalna sudska praksa koja smatra da ispunjava zahtjev transparentnosti ugovorna odredba kojom se predviđa, u skladu s nacionalnim propisom, da potrošač plaća naknadu za obradu kredita iz koje se podmiruju usluge ispitivanja, odobravanja ili obrade hipotekarnog zajma ili kredita ili druge slične usluge, koja ne sadržava detaljni opis prirode tih usluga kao ni navod o vremenu posvećenom za njihovo izvršenje, pod uvjetom da je potrošaču doista bilo omogućeno da procijeni financijske posljedice koje za njega proizlaze iz toga, shvati prirodu usluga koje se pružaju kao protučinidba za troškove predviđene u navedenoj ugovornoj odredbi te provjeri da ne postoji preklapanje različitih troškova koji se predviđaju u ugovoru ili usluga za koje se ti troškovi plaćaju.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski