62024CJ0203
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
4. rujna 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Radnici migranti – Primjenjivo zakonodavstvo – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 13. stavak 1. – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavci 8. i 10. – Radnik koji inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u više država članica – Obavljanje manje od 25 % djelatnosti u državi članici boravišta – Pojam ‚znatan dio djelatnosti’ – Mjerila za primjenu zakonodavstva u vezi s radnim vremenom i/ili naknadom za rad – Uzimanje u obzir drugih okolnosti – Trajanje razdoblja ocjene – Diskrecijska ovlast nadležnih ustanova”
U predmetu C‑203/24 [Hakamp] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 15. ožujka 2024., koju je Sud zaprimio 15. ožujka 2024., u postupku
KN
protiv
Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbanka,
PRESUDA SUDA (šesto vijeće),
u sastavu: A. Kumin, predsjednik vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća i I. Ziemele, sudac,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
za osobu KN, M. J. van Dam, advocaat,
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i M. H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,
za češku vladu, J. Benešová, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
za francusku vladu, R. Bénard i M. Guiresse, u svojstvu agenata,
za vladu Kneževine Lihtenštajna, A. Entner‑Koch i R. Schobel, u svojstvu agenata,
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravci SL 2020., L 415, str. 88. i SL 2023., L, 2023/90199), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004) kao i članka 14. stavka 8. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 987/2009).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe KN, zaposlene osobe i Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbanka (Upravno vijeće Fonda za socijalno osiguranje, Nizozemska; u daljnjem tekstu: SVB) u vezi s privremenim određivanjem zakonodavstva koje se na tu osobu primjenjuje na području socijalne sigurnosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 883/2004
3
Uvodne izjave 1., 3. i 45. Uredbe br. 883/2004 glase kako slijedi:
„(1)
Pravila koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti obuhvaćena su u okviru slobodnog kretanja osoba i trebala bi doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zapošljavanja.
[…]
(3)
Uredba [Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice] izmijenjena je i ažurirana više puta s ciljem uzimanja u obzir, ne samo razvoja na razini Zajednice koji uključuje odluke Suda, već i promjena zakonodavstva na nacionalnoj razini. Navedeni čimbenici utjecali su na to da pravila Zajednice za koordinaciju budu složena i duga. Stoga je prilikom moderniziranja i pojednostavljivanja nužno zamijeniti ta pravila kako bi se postigao cilj slobodnog kretanja osoba.
[…]
(45)
Budući da cilj predloženog djelovanja, to jest usklađivanje mjera kojima se jamči mogućnost učinkovitog ostvarivanja prava slobodnog kretanja osoba, države članice ne mogu dostatno ostvariti te bi se on stoga zbog opsega i učinaka tog djelovanja mogao bolje ostvariti na razini Zajednice, […]”
4
Članak 11. te uredbe glasi:
„1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
[…]”
5
U stavku 1. članka 13. te uredbe, naslovljenog „Obavljanje djelatnosti u dvije ili više država članica”, predviđeno je:
„Na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje se:
(a)
zakonodavstvo države članice boravišta ako obavlja znatan dio svoje djelatnosti u toj državi članici; ili
(b)
ako ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta:
i.
) zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca ako je zapošljava jedno poduzeće ili poslodavac […]
[…]”
Uredba br. 987/2009
6
Uvodna izjava 1. Uredbe br. 987/2009 glasi kako slijedi:
„Uredba [br. 883/2004] osuvremenjuje pravila koordinacije sustava socijalne sigurnosti država članica, navodeći mjere i postupke za njihovu provedbu i pojednostavljujući ih u korist svih uključenih činitelja. Potrebno je utvrditi provedbena pravila.”
7
Članak 14. te uredbe, naslovljen „Pojedinosti u vezi s člancima 12. i 13. [Uredbe br. 883/2004]”, u stavku 8. propisuje:
„Za potrebe primjene članka 13. stavaka 1. i 2. Uredbe [br. 883/2004], ‚znatan dio djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe’ koja se obavlja u državi članici označava količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, s time da to ne mora nužno biti glavni dio tih djelatnosti.
Kako bi se odredilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici, u obzir se uzimaju sljedeći okvirni kriteriji:
(a)
u slučaju djelatnosti zaposlenih osoba, radno vrijeme i/ili naknada za rad; a
(b)
u slučaju djelatnosti samozaposlenih osoba, promet, radno vrijeme, broj pruženih usluga i/ili dohodak.
Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno da je udio u odnosu na prethodno spomenute kriterije manji od 25 %, to je pokazatelj da se u određenoj državi članici ne obavlja znatan dio djelatnosti.”
8
U članku 14. stavku 10. navedene uredbe predviđeno je:
„Za određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje prema stavcima 7. i 8., dotične ustanove uzimaju u obzir stanje koje se predviđa za sljedećih 12 kalendarskih mjeseci.”
9
Članak 16. te uredbe, koji se odnosi na „Postupak za primjenu članka 13. Uredbe [br. 883/2004]”, u svojim stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   Osoba koja obavlja djelatnost u dvije ili više država članica o tome obavještava ustanovu koju je imenovalo nadležno tijelo države članice boravišta.
2.   Ustanova mjesta boravišta koja je na taj način imenovana bez odlaganja odlučuje koje se zakonodavstvo primjenjuje na dotičnu osobu, uzimajući u obzir članak 13. Uredbe [br. 883/2004] i članak 14. Uredbe [br. 987/2009]. Ta je prva odluka privremene naravi. O svojoj privremenoj odluci ustanova obavještava ustanovu imenovanu u svakoj državi članici u kojoj se djelatnost obavlja.”
Odluke Zajedničkog odbora Europskog gospodarskog prostora (EGP)
10
Prilog VI. (Socijalna sigurnost) Sporazumu o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) na temelju Odluke Zajedničkog odbora EGP‑a br. 76/2011 od 1. srpnja 2011. o izmjeni Priloga VI. (Socijalna sigurnost) i Protokola 37 Sporazumu o EGP‑u (SL 2011., L 262, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 109., str. 263.), koja je stupila na snagu 1. lipnja 2012., sadržava Uredbu br. 883/2004 i Uredbu br. 987/2009 kao „akte na koje se upućuje”. Te se uredbe od 1. lipnja 2012. primjenjuju na Lihtenštajn.
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
Osoba KN boravila je u Nizozemskoj 2016. godine. Od 4. veljače do 31. prosinca 2016. (u daljnjem tekstu: sporno razdoblje) radila je kao zapovjednik broda na plovilu za unutarnju plovidbu (u daljnjem tekstu: plovilo), registriranom u Nizozemskoj, čiji je vlasnik i brodar bilo društvo za pomorski prijevoz koje je registrirano i ima sjedište u Nizozemskoj. Osoba KN obavljala je djelatnosti u Belgiji, Njemačkoj i Nizozemskoj. Ta je osoba 2016. godine, od ukupnog vremena koje je te godine provela ploveći, u Nizozemskoj plovila otprilike 22 %. Tijekom spornog razdoblja osoba KN nalazila se u registru zaposlenika poslodavca sa sjedištem u Lihtenštajnu.
12
Iz tog brodskog dnevnika proizlazi i da je plovilo tijekom 2013. i 2014. već plovilo u Nizozemskoj i to, redom u odnosu na te godine, 22 % odnosno 24 % svojeg ukupnog plovnog vremena. Međutim, osoba KN u tom razdoblju nije radila ni za poslodavca sa sjedištem u Lihtenštajnu ni na plovilu.
13
Dopisom od 25. srpnja 2017. ustanova nadležna za Kneževinu Lihtenštajn zatražila je od SVB‑a, pozivajući se na članak 6. Uredbe br. 987/2009, da privremeno odredi zakonodavstvo koje se u odnosu na sporno razdoblje primjenjuje na osobu KN.
14
U odluci od 8. studenoga 2019., SVB je smatrao da se na sporno razdoblje primjenjuje nizozemsko zakonodavstvo i izdao je potvrdu kojom potvrđuje da se na to razdoblje primjenjuje nizozemski sustav socijalne sigurnosti (potvrda A1).
15
Osoba KN podnijela je prigovor koji je SVB odbio odlukom od 6. ožujka 2020. uz obrazloženje da je dotična osoba tijekom spornog razdoblja znatan dio svoje djelatnosti kao zaposlena osoba obavljala u Nizozemskoj. Kako bi došao do tog zaključka, SVB je uzeo u obzir ne samo vrijeme plovidbe plovila na kojem je radila osoba KN, kako ono proizlazi iz brodskog dnevnika, nego i činjenicu da je boravila u Nizozemskoj, da je plovilo tamo bilo registrirano i da su njegov vlasnik i brodari tamo imali sjedište.
16
Budući da je rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku, Nizozemska) odbio njezinu tužbu protiv te SVB‑ove odluke, osoba KN podnijela je žalbu Centrale Raadu van Beroep (Žalbeni sud za područje socijalne sigurnosti i javne službe, Nizozemska) i dostavila dokumente iz kojih proizlazi da je njezino radno vrijeme u Nizozemskoj iznosilo samo 18,5 % njezina ukupnog radnog vremena u spornom razdoblju.
17
Presudom od 19. svibnja 2022., Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za područje socijalne sigurnosti i javne službe) odbio je tu žalbu presudivši da je nizozemsko zakonodavstvo iz područja socijalne sigurnosti ono koje je primjenjivo na sporno razdoblje. Taj je sud smatrao da se i za radnika koji u državi članici boravišta obavlja manje od 25 % svoje djelatnosti kao zaposlena osoba može smatrati da je u toj državi obavljao znatan dio te djelatnosti ako u tom smislu postoji dovoljno drugih naznaka.
18
Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za područje socijalne sigurnosti i javne službe) smatrao je da je SVB u dovoljnoj mjeri dokazao da je osoba KN obavljala znatan dio djelatnosti kao zaposlena osoba u državi članici boravišta, uzimajući u obzir, u tom pogledu, da je plovilo na kojem je radila također plovilo 2013. i 2014. u Nizozemskoj 22 % odnosno 24 % svojeg ukupnog plovnog vremena, da je dotična osoba boravila u Nizozemskoj, da je plovilo bilo tamo registrirano te da su i vlasnik i brodar plovila ondje imali sjedište.
19
Osoba KN podnijela je protiv odluke Centrale Raada van Beroep (Žalbeni sud za područje socijalne sigurnosti i javne službe) žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), koji je sud koji je uputio zahtjev. Taj sud tvrdi da je Centrale Raad van Beroep (Žalbeni sud za područje socijalne sigurnosti i javne službe) pogrešno primijenio članak 13. Uredbe br. 883/2004 i članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 time što je uzeo u obzir okolnosti koje nisu relevantne za ocjenu mjesta u kojem je obavljala znatan dio djelatnosti kao zaposlena osoba. Osim toga, prema mišljenju osobe KN, taj sud je pogrešno postupio kad nije uzeo u obzir činjenicu da poslodavac ima sjedište u Lihtenštajnu i da je do ukrcaja i iskrcaja s plovila došlo u Belgiji, a ne u Nizozemskoj.
20
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev postavlja si više pitanja.
21
Kao prvo, taj sud želi znati koje okolnosti mogu biti relevantne da bi se zaključilo da radnici koji u državi članici boravišta obavljaju manje od 25 % svojeg radnog vremena, u toj državi članici ipak obavljaju znatan dio svoje djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe.
22
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz upotrebe izrazâ, u članku 14. stavku 8. Uredbe br. 987/2009 nizozemske jezične verzije, „mede” („također”) i „indicatieve criteria” („okvirni kriteriji”) i iz imenice „indicatie” („pokazatelj”) nesporno proizlazi da – u slučaju da radno vrijeme i/ili naknada za rad u državi članici boravišta iznose manje od 25 % tih elemenata predviđenih za sve djelatnosti radnika u različitim državama članicama – postoji mogućnost da se u okviru opće ocjene stanja navedenog radnika uzmu u obzir druge okolnosti.
23
Međutim, ne samo da u članku 14. stavku 8. Uredbe br. 987/2009 nije navedeno koje bi to bile druge relevantne okolnosti nego se i ne zna koju važnost treba pridati posljednjem podstavku tog stavka 8., u skladu s kojim udio koji je manji od 25 % mjerila za primjenu zakonodavstva utvrđenih u tom stavku predstavlja pokazatelj da se znatan dio djelatnosti ne obavlja u državi članici boravišta.
24
Tekst članka 13. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004 potvrđuje tvrdnju da se pojam „znatan dio” mora odnositi na djelatnosti koje dotična osoba obavlja kao zaposlena osoba. U članku 14. stavku 8. Uredbe br. 987/2009 pojašnjeno je da mora biti riječ o dijelu djelatnosti koji s količinskog gledišta mora biti značajan. Tako je sud koji je uputio zahtjev sklon zaključku da druge okolnosti moraju biti izravno povezane s obavljanjem djelatnosti, moraju upućivati na mjesto u kojem se djelatnosti obavljaju i da se na temelju njih, kad je riječ o udjelu djelatnosti koje se obavljaju u državi članici boravišta u svim djelatnostima koje obavlja dotična osoba, može donijeti zaključak o tome koliko iznosi taj udio.
25
Sud koji je uputio zahtjev, kao drugo, smatra da iz različitih okolnosti koje treba uzeti u obzir treba isključiti mjesto u kojem je plovilo registrirano, mjesto u kojem vlasnik i brodar plovila imaju sjedište ili mjesto u kojem se radnik ukrcava i/ili iskrcava s plovila, pa čak i podatke o vremenu ili mjestu plovidbe tijekom godina u kojima radnik nije bio u službi kod svojeg lihtenštajnskog poslodavca. Osim toga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, mjesto u kojem radnik ima stalnu adresu ne može biti relevantna naznaka, s obzirom na to da se članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 odnosi samo na slučaj u kojem radnik dio svojih djelatnosti obavlja u državi članici boravišta. Ni mjesto gdje poslodavac ima sjedište nije povezano s obavljanjem djelatnosti u toj državi.
26
Kao treće, kad je riječ o razdoblju koje treba uzeti u obzir radi ocjene toga obavlja li zaposlena osoba znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li ono biti ograničeno na razdoblje na koje se odnosi potvrda A1 ili ono može, ovisno o slučaju, biti dulje kako bi se poklapalo s kalendarskom godinom. Članak 14. stavak 10. Uredbe br. 987/2009 predviđa uzimanje u obzir stanja koje se predviđa za sljedećih 12 kalendarskih mjeseci, a da pritom ipak ne pojašnjava od kojeg se trenutka računa taj rok, od dana do dana ili počevši od kraja određenog razdoblja.
27
Uredba br. 987/2009 ne sadržava nijednu odredbu o uzimanju u obzir razdoblja koje prethodi onomu o kojem je riječ. Međutim, u skladu s Praktičnim vodičem o primjenjivom zakonodavstvu u Europskoj uniji (EU), Europskom gospodarskom prostoru (EGP) i Švicarskoj, koji je sastavila i odobrila Administrativna komisija za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, objavljenog u prosincu 2013., (u daljnjem tekstu: Praktični vodič), prethodni načini obavljanja djelatnosti također mogu biti pouzdan pokazatelj budućeg ponašanja dotičnog radnika.
28
Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev pita se kojom marginom prosudbe raspolaže nadležna ustanova u okviru izdavanja potvrde A1 kako bi utvrdila obavlja li radnik znatan dio svojih djelatnosti u državi članici boravišta.
29
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Na temelju kojih se okolnosti ili vrsta okolnosti može u skladu s člankom 14. stavkom 8. Uredbe br. 987/2009 ocijeniti obavlja li osoba, koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta ako je utvrđeno da ta osoba ondje obavlja djelatnost tijekom 22 % svojeg radnog vremena? Je li u tu svrhu potrebno (i.) da je okolnost izravno povezana s obavljanjem djelatnosti, (ii.) da okolnost upućuje na mjesto obavljanja djelatnosti i (iii.) da se na temelju okolnosti može kvantificirati udio djelatnosti u državi članici boravišta u odnosu na cjelokupnu djelatnost dotične osobe?
2.
Moraju li se ili mogu prilikom te ocjene s obzirom na odgovor na prvo pitanje uzeti u obzir: (i.) boravište radnika, (ii.) mjesto registracije plovila unutarnje plovidbe na kojem radnik obavlja svoju djelatnost, (iii.) sjedište vlasnika i brodara plovila unutarnje plovidbe, (iv.) mjesto na kojem je plovilo plovilo u drugim razdobljima tijekom kojih radnik nije radio na njemu niti je još bio zaposlen kod tog poslodavca, (v.) sjedište poslodavca i (vi.) mjesto na kojem se radnik ukrcava u plovilo ili s njega iskrcava?
3.
Koje se vremensko razdoblje uzima u obzir kako bi se ocijenilo obavlja li radnik znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta?
4.
Ima li nadležna ustanova države članice prilikom određivanja primjenjivog zakonodavstva diskrecijsku ovlast, koju sudovi moraju poštovati, u pogledu izraza „znatan dio svoje djelatnosti” iz članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 i, ako da, u kojoj mjeri?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
30
Svojim prvim i drugim pitanjem koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da nadležna ustanova – radi ocjene toga obavlja li osoba koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili u više njih, znatan dio te djelatnosti u državi članici boravišta – može uzeti u obzir i okolnosti koje nisu odrađeno radno vrijeme i/ili naknada za rad primljena u toj državi.
31
Iz odredbi članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009 proizlazi da ‚znatan dio djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe’ koja se obavlja u državi članici označava količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, s time da to ne mora nužno biti glavni dio tih djelatnosti. Kako bi se odredilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici, u obzir se uzimaju, u slučaju djelatnosti zaposlenih osoba, radno vrijeme i/ili naknada za rad. Udio u odnosu na te kriterije koji je manji od 25 % pokazatelj je da se u dotičnoj državi članici ne obavlja znatan dio djelatnosti (presuda od 19. svibnja 2022., INAIL i INPS, C‑33/21, EU:C:2022:402, t. 63.).
32
Dvojbe suda koji je uputio zahtjev proizlaze iz činjenice da nizozemska jezična verzija članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009 sadržava izraz „mede” („također”) koji se povezuje s navođenjem okvirnih kriterija koje treba uzeti u obzir kako bi se odredilo obavlja li dotična osoba znatan dio djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u državi članici. Sud koji je uputio zahtjev na temelju toga zaključuje da bi bilo moguće prihvatiti i druge kriterije osim onih koji se odnose na radno vrijeme i/ili naknadu za rad, navedenih u toj odredbi.
33
Međutim, valja utvrditi da druge jezične verzije članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009, osobito ona na njemačkom, engleskom, francuskom ili latvijskom jeziku ne sadržavaju izraz „također”.
34
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, formulacija neke odredbe prava Unije upotrijebljena u jednoj od jezičnih verzija ne može služiti kao jedina osnova za tumačenje te odredbe niti joj se može dati prednost u odnosu na druge jezične verzije. Takav pristup ne bi bio u skladu sa zahtjevom ujednačene primjene prava Unije. U slučaju razlika između jezičnih verzija, odredba o kojoj je riječ mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (presude od 25. ožujka 2010., Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, t. 38. i navedena sudska praksa kao i od 21. ožujka 2024., Cobult, C‑76/23, EU:C:2024:253, t. 25. i navedena sudska praksa).
35
Što se tiče konteksta propisa kojeg je predmetna odredba dio, iz samog naslova Uredbe br. 987/2009 proizlazi da se njome utvrđuje postupak provedbe Uredbe br. 883/2004. Članak 14. Uredbe br. 987/2009 naslovljen je „Pojedinosti u vezi s člancima 12. i 13. Uredbe [br. 883/2004]”, a njegov stavak 8. donesen je „za potrebe primjene članka 13. stavaka 1. i 2. Uredbe [br. 883/2004]”.
36
Stoga za tumačenje članka 14. Uredbe br. 987/2009 treba uzeti u obzir članke 12. i 13. Uredbe br. 883/2004.
37
U tom pogledu, treba podsjetiti na to da odredbe glave II. Uredbe br. 883/2004, naslovljene „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, čiji su dio članci 12. i 13. te uredbe, čine cjelovit i ujednačen sustav kolizijskih pravila čiji je cilj ne samo izbjeći istodobnu primjenu više nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizići, nego i spriječiti da se osobama koje ulaze u područje primjene te uredbe uskrati zaštita u području socijalne sigurnosti zbog nepostojanja zakonodavstva koje bi se na njih primijenilo (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2023., Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
38
Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 45. Uredbe br. 883/2004, njezin cilj je osigurati koordinaciju nacionalnih sustava socijalne sigurnosti država članica kako bi se jamčilo učinkovito ostvarivanje slobode kretanja osoba i tako doprinijelo poboljšanju životnog standarda i uvjeta zapošljavanja osoba koje se kreću unutar Europske unije, moderniziranjem i pojednostavljivanjem pravila sadržanih u Uredbi br. 1408/71 (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 63.).
39
Taj se cilj provodi člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004 kojim je predviđeno da se na osobe na koje se primjenjuje ta uredba, na području socijalne sigurnosti primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice koje se određuje u skladu s glavom II. navedene uredbe.
40
Usto, članak 11. u stavku 3. točki (a) propisuje načelo prema kojem se na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba na području države članice primjenjuje zakonodavstvo te države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 42.).
41
To je načelo međutim formulirano „[p]odložno člancima od 12. do 16.” Uredbe br. 883/2004, s obzirom na to da u određenim specifičnim situacijama, doslovna primjena navedenog općeg pravila može prouzročiti, umjesto izbjeći, administrativne komplikacije kako za radnika tako i za poslodavca i tijela socijalne sigurnosti koje bi mogle stvoriti prepreke slobodi kretanja osoba na koje se navedena uredba primjenjuje (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 43.).
42
Među tim specifičnim situacijama nalazi se ona iz članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, koja se odnosi na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema ili u više država članica.
43
Članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 u točki (a) predviđa da se na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje zakonodavstvo države članice boravišta ako ondje obavlja znatan dio svoje djelatnosti, dok se u točki (b) te odredbe navodi da se na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih i koja ne obavlja znatan dio te djelatnosti u državi članici svojeg boravišta primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca.
44
Kolizijska pravila predviđena člankom 13. stavkom 1. točkama (a) i (b) Uredbe br. 883/2004 jamče da se, u slučaju kad osoba obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, uvijek primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice i to zakonodavstvo države članice boravišta te osobe, ako ondje obavlja znatan dio svoje djelatnosti ili, ako to nije slučaj, zakonodavstvo države članice u kojoj njezin poslodavac ima sjedište.
45
Tako članak 13. stavak 1. točke (a) i (b) Uredbe br. 883/2004 doprinose cilju navedenom u točkama 37. i 38. ove presude, jer su u njemu predviđena, time što su pojednostavljena pravila uvedena prethodnim propisom, iznimke od pravila o državi članici zaposlenja iz članka 11. stavka 3. točke (a) te uredbe, upravo zato da bi se izbjegle komplikacije koje bi inače mogle biti posljedica primjene potonjeg pravila na situacije koje podrazumijevaju obavljanje djelatnosti u dvjema državama članicama ili više njih (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 64.).
46
U tom smislu, cilj je iznimki uspostavljenih odredbama navedenima u točki 43. ove presude osigurati da, u skladu s pravilom o primjeni zakonodavstva samo jedne države članice iz točke 39. te presude, radnici koji obavljaju djelatnost u dvjema državama članicama ili više njih podliježu zakonodavstvu samo jedne države članice, tako da se u tu svrhu odrede mjerila za primjenu zakonodavstva koja uzimaju u obzir objektivnu situaciju tih zaposlenih osoba kako bi se olakšala njihova sloboda kretanja (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 65.).
47
Upravo s obzirom na ta razmatranja treba tumačiti članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 kad se u njemu upućuje na radno vrijeme i/ili naknadu za rad da bi se utvrdilo obavlja li se u nekoj državi članici količinski značajan dio svih djelatnosti radnika.
48
U tom kontekstu važno je istaknuti, s jedne strane, da posljednji podstavak članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009, prema kojem u okviru opće ocjene stanja dotičnog radnika valja provjeriti je li dosegnut prag od 25 %, izričito upućuje na „prethodno spomenute” kriterije, odnosno, u slučaju djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe, na one koji se odnose na radno vrijeme i/ili naknadu za rad, isključujući sve druge kriterije.
49
Okolnost da se ta provjera navedenih kriterija provodi u okviru opće ocjene stanja dotičnog radnika ne znači da je dopušteno dodati druge kriterije nego da valja uzeti u obzir sve djelatnosti navedenog radnika kao zaposlene osobe.
50
S druge strane, tekst te odredbe uopće ne ostavlja dvojbe u pogledu činjenice da se u slučaju da nisu ispunjeni kriteriji od 25 % koji se odnose na radno vrijeme i/ili naknadu za rad, ne može zaključiti da se znatan dio djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe obavlja u dotičnoj državi članici.
51
Priznanjem činjenice da se na radnika koji je obavljao manje od 25 % svih svojih djelatnosti kao zaposlena osoba na području države članice boravišta može primijeniti zakonodavstvo te države na temelju članka 13. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004 ne samo da bi se zanemarila derogativna priroda mjerilâ za primjenu zakonodavstva predviđenih u člancima 12. do 14. te uredbe, uključujući one koje se odnose na državu članicu boravišta nego bi se još i stvorila nesigurnost na razini primjene kolizijskih pravila navedenih u glavi II. te uredbe, na štetu jednostavnosti koju trebaju zajamčiti ta pravila kad je riječ o primjeni mjerilâ za primjenu zakonodavstva koja se temelje na objektivnom stanju u kojem se nalazi dotični radnik.
52
Tumačenje prema kojem se neispunjenje 25 % kriterijâ koji se odnose na radno vrijeme i/ili naknadu za rad ne može nadomjestiti uzimanjem u obzir drugih kriterija dodatno je potvrđeno napomenama s objašnjenjem iz Praktičnog vodiča, a riječ je o dokumentu koji po svojoj prirodi nema obvezujuću pravnu snagu. S obzirom na to, taj je vodič koristan instrument za tumačenje uredbi br. 883/2004 i br. 987/2009. Tako se u dijelu tog dokumenta koji se odnosi na izraz „znatan dio” djelatnosti navodi da se kriteriji radnog vremena i/ili naknade za rad moraju obavezno uzeti u obzir radi provjere toga je li u državi članici boravišta dosegnut prag od 25 % iz članka 14. stavka 8. posljednjeg podstavka Uredbe br. 987/2009, što bi dakle bio pokazatelj da se znatan dio svih djelatnosti dotičnog radnika obavlja u toj državi članici. Iako je u Praktičnom vodiču navedeno da je u obzir moguće uzeti i druge kriterije, koji u njemu međutim nisu definirani, iz svih navedenih konkretnih primjera proizlazi da na temelju obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u državi članici boravišta u postotku koji iznosi manje od 25 % radnog vremena i/ili naknade za rad nije moguće donijeti zaključak o primjeni zakonodavstva te države.
53
Slijedom toga, valja zaključiti da članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da je, kako bi se moglo smatrati da osoba obavlja znatan dio svoje djelatnosti kao zaposlena osoba u državi članici boravišta, potrebno dosegnuti prag od 25 % radnog vremena i/ili naknade za rad u toj državi članici, s tim da uzimanje u obzir drugih kriterija ne može nadomjestiti činjenicu da nisu ispunjeni naprijed navedeni kriteriji.
54
Iz toga slijedi da se u slučaju poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem je nesporno da je radnik obavljao 22 % svoje djelatnosti kao zaposlena osoba u državi članici boravišta, što je manje od praga od 25 % iz članka 14. stavka 8. posljednjeg podstavka Uredbe br. 987/2009, na njega ne može primijeniti kolizijsko pravilo iz članka 13. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004, tako da primjenjivo zakonodavstvo valja odrediti u skladu s kolizijskim pravilom iz članka 13. stavka 1. točke (b) te uredbe, u kojoj je predviđeno da se na radnika primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca.
55
Iz prethodno navedenog proizlazi da za potrebe utvrđivanja toga obavlja li dotični radnik znatan dio svoje djelatnosti kao zaposlena osoba u državi svojeg boravišta nije potrebno uzeti u obzir druge kriterije.
56
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da je, radi ocjene toga obavlja li osoba koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili u više njih znatan dio te djelatnosti u državi članici boravišta, na nadležnoj ustanovi da u okviru opće ocjene stanja te osobe provjeri je li barem 25 % svojeg radnog vremena i/ili svoje naknade za rad, odradila i/ili primila u toj državi. U tom kontekstu nije potrebno uzeti u obzir druge okolnosti ili kriterije.
Treće pitanje
57
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje vremensko razdoblje treba uzeti u obzir kako bi se u okviru opće ocjene predviđene člankom 14. stavkom 8. Uredbe br. 987/2009 ocijenilo obavlja li dotični radnik znatan dio svoje djelatnosti kao zaposlena osoba u državi članici boravišta.
58
U tom pogledu, članak 14. stavak 10. Uredbe br. 987/2009 predviđa da dotične ustanove moraju uzeti u obzir stanje koje se predviđa za sljedećih 12 kalendarskih mjeseci.
59
Iako u toj odredbi nije točno određen trenutak od kojeg počinje teći razdoblje od 12 mjeseci koje treba uzeti u obzir, iz njezina teksta ipak jasno proizlazi da je riječ o narednih dvanaest mjeseci, s obzirom na to da nijedna odredba te uredbe ne upućuje prijašnje stanje dotičnog radnika.
60
Budući da se članak 14. stavak 10. Uredbe br. 987/2009 u vezi s člankom 14. stavkom 8. te uredbe primjenjuje samo na slučajeve u kojima radnik djelatnost obavlja u dvjema državama članicama ili više njih, treba smatrati da trenutak od kojeg počinje teći to razdoblje mora biti onaj kad je počelo obavljanje djelatnosti u dvjema državama članicama ili više njih.
61
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavke 8. i 10. Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da u okviru opće ocjene stanja osobe koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvije države članice ili više njih, radi ocjene toga obavlja li ona znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta, treba uzeti u obzir njezino stanje koje se predviđa za sljedećih dvanaest kalendarskih mjeseci.
Četvrto pitanje
62
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kojom marginom prosudbe raspolaže nadležna ustanova države članice kada utvrđuje je li radnik u državi članici boravišta obavljao znatan dio svoje djelatnosti kao zaposlena osoba u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
63
S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje.
Troškovi
64
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 14. stavak 8. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012.,
treba tumačiti na način da je:
radi ocjene toga obavlja li osoba koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili u više njih znatan dio te djelatnosti u državi članici boravišta, na nadležnoj ustanovi da u okviru opće ocjene stanja te osobe provjeri je li barem 25 % svojeg radnog vremena i/ili svoje naknade za rad, odradila i/ili primila u toj državi. U tom kontekstu nije potrebno uzeti u obzir druge okolnosti ili kriterije.
2.
Članak 14. stavke 8. i 10. Uredbe br. 987/2009, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012,
treba tumačiti na način da:
u okviru opće ocjene stanja osobe koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili u više njih, radi ocjene toga obavlja li ona znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta, treba uzeti u obzir njezino stanje koje se predviđa za sljedećih dvanaest kalendarskih mjeseci.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.