62021TJ0560
PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
18. prosinca 2024. (
*1
)
„Javna služba – Privremeno osoblje – Zapošljavanje – Obavijest o slobodnom radnom mjestu – Odbijanje prijave – Tužba za poništenje – Zastupanje institucije od strane jednog od njezinih članova osoblja – Pravni interes – Dopuštenost – Obveza obrazlaganja – Načelo dobre uprave – Odgovornost – Nematerijalna šteta”
U predmetu T‑560/21,
TB, koju zastupaju L. Levi i N. Flandin, odvjetnice,
tužiteljica,
protiv
Agencije Europske unije za kibersigurnost (ENISA), koju zastupa C. Chalanouli, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Wägenbaura, odvjetnika,
tuženika,
OPĆI SUD (deveto vijeće),
u sastavu: L. Truchot, predsjednik, M. Sampol Pucurull i T. Perišin (izvjestiteljica), suci,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 8. studenoga 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom na temelju članka 270. UFEU‑a tužiteljica, osoba TB, zahtijeva, s jedne strane, poništenje, kao prvo, odluke odbora za odabir Agencije Europske unije za kibersigurnost (ENISA) od 10. studenoga 2020. o tome da ne uvrsti njezino ime na popis uspješnih kandidata za radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” i, kao drugo, u bitnome, odluke ENISA‑ina odbora za odabir od 12. siječnja 2021. o neprihvaćanju njezine prijave za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” i, s druge strane, naknadu nematerijalne štete koju je pretrpjela.
Okolnosti spora
2
ENISA je 1. studenoga 2017. zaposlila tužiteljicu u svojstvu člana privremenog osoblja u razredu AD 9, u skladu s člankom 2. točkom (f) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, kako bi tijekom razdoblja od tri godine, do 31. listopada 2020., bila zaposlena na radnom mjestu načelnika odjela „Financije i javna nabava”.
3
Od 15. svibnja do 17. studenoga 2019. tužiteljica je bila na bolovanju. Nakon povratka na posao vraćena je na radno mjesto načelnika odjela „Ured za politike”.
4
Početkom 2020. ENISA je reorganizirana na temelju čega je sedam odjela od kojih se prije sastojala, među kojima su bili odjeli „Financije i javna nabava” i „Ured za politike”, restrukturirano u šest novih odjela.
5
Upravni odbor ENISA‑e donio je 26. veljače 2020. Odluku br. MB/2020/5 o načelima za unutarnju reorganizaciju ENISA‑e. Devetim načelom utvrđenim tom odlukom, naslovljenim „Pokretanje”, predviđalo se da se „nove dužnosti i nova radna mjesta u ENISA‑i popunjavaju otvorenim natječajima ili unutarnjom mobilnošću, organiziranima na temelju otvorenih postupaka i transparentne procjene zasluga i talenata”.
6
ENISA je 5. kolovoza 2020. na svojoj internetskoj stranici objavila dvije obavijesti o dvama otvorenim natječajima za popunjavanje radnih mjesta načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” (ENISA‑TA70-AD 2020 – 04) i načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” (ENISA‑TA 71-AD 2020 – 05) (u daljnjem tekstu, zajedno: obavijesti o slobodnim radnim mjestima od 5. kolovoza 2020.), pri čemu su navedeni odjeli dio šest novih odjela osnovanih prilikom reorganizacije ENISA‑e. Bilo je predviđeno da se odabrani kandidat za svako od ta dva radna mjesta zaposli u svojstvu člana privremenog osoblja u razredu AD 9 na razdoblje od pet godina, koje se može produljiti na neodređeno vrijeme.
7
Izvršni direktor ENISA‑e je 1. rujna 2020. usvojio administrativne informacije 2020 – 11 o ishodima dijaloga o unutarnjoj mobilnosti. U tom su dokumentu prikazani rezultati dijaloga s načelnicima odjela koji su određeni za unutarnju mobilnost te je navedeno da je usporedba, s jedne strane, postojećih zadataka i funkcija u okviru trenutačnih struktura ENISA‑e i, s druge strane, zadataka i funkcija novih odjela omogućila da se odrede radna mjesta za tri načelnika odjela koja bi se mogla popuniti unutarnjom mobilnošću. Radna mjesta načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” i načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” nisu se nalazila među onima za koja je određeno da mogu biti popunjena unutarnjom mobilnošću.
8
Tužiteljica se 6. rujna 2020. prijavila na dva natječaja organizirana radi popunjavanja, s jedne strane, radnog mjesta načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” (u daljnjem tekstu: prvi sporni natječaj) i, s druge strane, radnog mjesta načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” (u daljnjem tekstu: drugi sporni natječaj).
9
Svaki član dvaju odbora za odabir osnovanih za sporne natječaje ispunio je i potpisao izjavu o sukobu interesa 17. rujna 2020.
10
Dopisom izvršnog direktora ENISA‑e, priopćenim tužiteljici 10. studenoga 2020., ona je obaviještena o odluci odbora za odabir da se njezino ime ne uvrsti na popis odabranih kandidata za radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” (u daljnjem tekstu: prva pobijana odluka).
11
Izvršni direktor ENISA‑e 10. prosinca 2020. usmeno je predstavio ime kandidata koji je odabran u okviru drugog spornog natječaja svim članovima osoblja na sastanku tijekom kojeg su se mogla postavljati pitanja i dobiti odgovori o reorganizaciji ENISA‑e. Osoblje ENISA‑e službeno je obaviješteno o imenovanju odabrane kandidatkinje porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021.
12
Porukom elektroničke pošte od 3. siječnja 2021. tužiteljica je podnijela zahtjev za pristup svojim osobnim podacima koji se odnose na dva sporna natječaja.
13
Porukom elektroničke pošte od 10. siječnja 2021. tužiteljica je podnijela zahtjev za pristup informacijama o dvama spornim natječajima, kojim je željela dobiti informacije o svojim rezultatima i rezultatima drugih kandidata.
14
Dopisom od 29. siječnja 2021., koji je tužiteljica zaprimila 3. veljače 2021., ENISA je odgovorila na njezin zahtjev za pristup osobnim podacima primjenom Uredbe (EU) 2018/1725 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2018. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 45/2001 i Odluke br. 1247/2002/EZ (SL 2018., L 295, str. 39.). Konkretno, tim je dopisom ENISA obavijestila tužiteljicu, kao prvo, o procjeni njezine prijave za prvi sporni natječaj, potvrđujući da nakon razgovora i pisanog testiranja nije dosegla prag potreban za uvrštenje njezina imena na popis uspješnih kandidata na tom natječaju i, kao drugo, o procjeni njezine prijave za drugi sporni natječaj, navodeći da nije dosegla prag potreban za prolazak prve faze tog natječaja.
15
Tužiteljica je 9. veljače 2021., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), podnijela žalbu protiv prve pobijane odluke i odluke odbora za odabir ENISA‑e o neprihvaćanju njezine prijave za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”.
16
ENISA je odlukom od 9. lipnja 2021. odbila tužiteljičinu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Zahtjevi stranaka
17
Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi prvu pobijanu odluku;
–
poništi odluku ENISA‑ina odbora za odabir o neprihvaćanju njezine prijave za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”;
–
poništi, u mjeri u kojoj je to potrebno, odluku o odbijanju žalbe;
–
naloži ENISA‑i da joj nadoknadi materijalnu štetu;
–
naloži ENISA‑i snošenje troškova.
18
ENISA od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljici snošenje troškova.
Pravo
Predmet zahtjeva za poništenje
Identifikacija odluke koja je predmet drugog dijela tužbenog zahtjeva
19
Iz sudske prakse proizlazi da identifikacija pobijanog akta može implicitno proizaći iz sadržaja tužbe, osobito iz argumentacije iznesene u potporu tužbenim razlozima istaknutima pred Općim sudom, pod uvjetom da je taj akt obuhvaćen tužbenim zahtjevima jednog te istog spora i da je tuženik mogao provesti takvu identifikaciju te mu stoga nisu povrijeđena prava obrane (vidjeti presudu od 22. prosinca 2022., Parlament/Moi, C‑246/21 P, neobjavljenu, EU:C:2022:1026, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
20
U ovom slučaju valja utvrditi da tužiteljica zahtijeva poništenje odluke koja je u popisu dokumenata priloženih tužbi označena kao da odgovara prilogu A.26 spisu. Taj prilog sadržava dopis od 29. siječnja 2021., naveden u točki 14. ove presude, kojim je ENISA odgovorila na njezin zahtjev za pristup osobnim podacima koji se odnose na nju.
21
Međutim, valja utvrditi da ni cilj ni učinak dopisa od 29. siječnja 2021. nije obavijestiti tužiteljicu o činjenici da njezina prijava za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” nije bila prihvaćena, nego samo odgovoriti na njezin zahtjev za dostavu njezinih osobnih podataka, u skladu s primjenjivim propisima.
22
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 11. ove presude, na dan podnošenja zahtjeva za dostavu osobnih podataka tužiteljica je već bila upoznata s imenom odabrane kandidatkinje za popunjavanje radnog mjesta načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”, koje je izvršni direktor ENISA‑e usmeno predstavio 10. prosinca 2020. na sastanku tijekom kojeg su se mogla postavljati pitanja i dobiti odgovori, a zatim službeno priopćio osoblju ENISA‑e porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021.
23
Slijedom toga, službena obavijest porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021. o imenu odabrane kandidatkinje za popunjavanje radnog mjesta načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” jest odluka ENISA‑ina odbora za odabir o tome da ne prihvati tužiteljičinu prijavu za navedeno radno mjesto. Naime, službena obavijest o toj informaciji nužno podrazumijeva odbijanje tužiteljičine prijave u okviru drugog spornog natječaja.
24
Stoga, budući da je poruka elektroničke pošte od 12. siječnja 2021., zajedno s dopisom od 29. siječnja 2021., dio jednog te istog spora, u kojem je ENISA bila u mogućnosti provesti takvu identifikaciju i stoga nije povrijedila njezina prava obrane, valja smatrati da se zahtjev za poništenje odluke ENISA‑ina odbora za odabir o neprihvaćanju tužiteljičine prijave za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” odnosi na odluku od 12. siječnja 2021., koja se nalazi u prilogu A.25 spisu (u daljnjem tekstu: druga pobijana odluka), a ne na dopis od 29. siječnja 2021.
O zahtjevu kojim se traži poništenje odluke o odbijanju žalbe
25
U skladu s ustaljenom sudskom praskom, upravna žalba, kako je navedena u članku 90. stavku 2. Pravilnika o osoblju, i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni su dio složenog postupka te predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom. U tim uvjetima, iako je formalno upravljena protiv odbijanja žalbe, tužba dovodi do toga da sud odlučuje o aktu kojim se nanosi šteta protiv kojeg je žalba bila podnesena, osim u slučaju u kojem odbijanje žalbe ima različit opseg od akta protiv kojeg je žalba bila podnesena (vidjeti presudu od 19. listopada 2022., JS/SRB, T‑271/20, neobjavljenu, EU:T:2022:652, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
26
U ovom slučaju valja primijetiti da odluka o odbijanju žalbe samo potvrđuje prvu i drugu pobijanu odluku (u daljnjem tekstu: pobijane odluke) te nema drukčiji doseg. Činjenica da je Upravni odbor ENISA‑e, u odgovoru na argumente koje je tužiteljica iznijela u svojoj žalbi, morao dati pojašnjenja o razlozima tih odluka ne može opravdati to da se odbijanje žalbe smatra samostalnim aktom kojim se tužiteljici nanosi šteta jer se obrazloženje navedenog odbijanja u biti podudara s obrazloženjem odluka protiv kojih je žalba podnesena. Slijedom toga, treba smatrati da je tužiteljičina tužba za poništenje usmjerena protiv pobijanih odluka čija se zakonitost, ovisno o slučaju, mora ispitati uzimajući u obzir obrazloženje iz odluke o odbijanju žalbe.
27
Prema tome, treba smatrati da je zahtjev za poništenje usmjeren samo protiv pobijanih odluka.
Dopuštenost
Zapreka vođenju postupka u vezi sa zastupanjem ENISA‑e
28
U odgovoru na mjeru upravljanja postupkom tužiteljica navodi da uvjet zastupanja od strane neovisnog odvjetnika koji je dovoljno odvojen od pravne osobe koju zastupa, utvrđen sudskom praksom, u ovom slučaju nije ispunjen jer je jedan od agenata koji u ovom postupku zastupa ENISA‑u osoba zaposlena na jedno od spornih radnih mjesta.
29
ENISA osporava navode tužiteljice zbog, među ostalim, statusa suradnika te osobe u skupini od tri agenta, uz asistenciju odvjetnika. S obzirom na navedeno, ENISA je, kako bi se izbjegao bilo kakav dojam nedostatka neovisnosti, opozvala mandat dvaju od triju agenata koji su prvotno imenovani za njezino zastupanje, zadržavajući pritom mandat ad litem kojim se određuje treći agent, uz asistenciju istog odvjetnika.
30
Kao prvo, u skladu s člankom 19. Statuta Suda Europske unije, koji se na Opći sud primjenjuje na temelju njegova članka 53. prvog stavka:
„Države članice i institucije Unije pred Sudom zastupa zastupnik [agent], koji se imenuje za svaki pojedinačni predmet; zastupniku [agentu] može pomagati savjetnik ili pravnik [odvjetnik].
[…]
Ostale stranke mora zastupati pravnik [odvjetnik].
[…]”
31
Članak 51. stavak 1. Poslovnika Općeg suda predviđa:
„Stranke mora zastupati agent ili odvjetnik, u skladu s uvjetima predviđenim člankom 19. Statuta [Suda Europske unije].”
32
U skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (g) Poslovnika, izraz „institucije” znači institucije Europske unije iz članka 13. stavka 1. UEU‑a i tijela, uredi i agencije uspostavljeni Ugovorima ili aktom donesenim radi njihove provedbe, a koji mogu biti stranke pred Općim sudom.
33
Stoga iz tih odredbi proizlazi da, kada je stranka u sporu pred Općim sudom, ENISA‑u, koja je tijelo prvotno osnovano Uredbom (EZ) br. 460/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2004. o osnivanju Europske agencije za mrežnu i informacijsku sigurnost (SL 2004., L 77, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 58.), na koje se sada primjenjuje Uredba (EU) 2019/881 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o ENISA‑i (Agencija Europske unije za kibersigurnost) te o kibersigurnosnoj certifikaciji u području informacijske i komunikacijske tehnologije i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 526/2013 (Uredba o kibersigurnosti) (SL 2019., L 151, str. 15.), pred Općim sudom mora zastupati agent imenovan za svaki predmet, kojemu po potrebi može pomagati savjetnik ili pravnik [odvjetnik].
34
Kao drugo, valja podsjetiti na to da je, prema sudskoj praksi, cilj odvjetničkog zastupanja stranaka koje nisu obuhvaćene prvim i drugim stavkom članka 19. Statuta Suda Europske unije, s jedne strane, spriječiti samostalno nastupanje stranaka pred sudovima, bez posrednika, i, s druge strane, jamčiti zastupanja pravnih osoba po zastupniku koji je u dovoljnoj mjeri odvojen od pravne osobe koju zastupa (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
35
U tom je kontekstu Sud istaknuo da je cilj zadaće odvjetničkog zastupanja, kako je ona navedena u trećem i četvrtom stavku članka 19. Statuta Suda Europske unije, koje se obavlja u interesu dobrog sudovanja, prije svega da se na najbolji način zaštitite i brane interesi opunomoćitelja, posve neovisno i uz poštovanje zakona, pravila struke i etičkih pravila (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
36
Uvjet neovisnosti odvjetnika ne definira se samo negativno, odnosno nepostojanjem radnog odnosa između odvjetnika i njegove stranke već i pozitivno, odnosno upućivanjem na etički kodeks (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
37
Kad je riječ o pozitivnoj definiciji pojma „neovisnost”, Sud je izričito istaknuo da se taj pojam ne smije shvatiti kao da zahtijeva nepostojanje bilo kakve veze između odvjetnika i njegove stranke, nego samo veze kojom se očito ugrožava odvjetnikova sposobnost da izvršava svoju zadaću obrane tako da na najbolji način služi interesima svoje stranke, uz poštovanje zakona, pravila struke i etičkih pravila (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
38
Naime, primjenjujući uvjet neovisnosti koji je pravom Unije propisan zastupnicima neprivilegiranih stranaka, sud Unije provodi ograničen nadzor jer samo sankcionira nedopuštenošću tužbu koja mu je podnesena u slučajevima iz kojih očito proizlazi da dotični zastupnik ne može izvršavati svoju zadaću obrane tako da na najbolji način služi interesima svoje stranke pa tog zastupnika treba izuzeti u interesu potonje (vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Universität Bremen/REA, C‑110/21 P, EU:C:2022:555, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
39
Međutim, kao treće, valja utvrditi da je sudska praksa navedena u točkama 34. do 38. ove presude razvijena samo u pogledu zastupanja od strane odvjetnika nepovlaštenih stranaka u smislu članka 19. trećeg i četvrtog stavka Statuta Suda Europske unije.
40
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 30. do 33. ove presude, s obzirom na to da ENISA‑u pred Općim sudom mora zastupati agent, po potrebi uz asistenciju odvjetnika, ona je privilegirana stranka u smislu članka 19. prvog stavka Statuta Suda Europske unije.
41
Slijedom toga, načela koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točkama 34. do 38. ove presude nisu primjenjiva na ENISA‑u.
42
Kao četvrto, čak i pod pretpostavkom da se načela koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točkama 34. do 38. ove presude mogu primijeniti na povlaštene stranke u smislu članka 19. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, iz pismena tužiteljice ne proizlazi da ona dovodi u sumnju neovisnost trećeg agenta ili neovisnost odvjetnika koji zastupa ENISA‑u u ovom postupku.
43
Slijedom toga, valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji ističe tužiteljica.
Zapreka vođenju postupka koja se odnosi na tužiteljičin pravni interes
44
ENISA tvrdi da tužiteljica više nema pravni interes jer je podnijela ostavku otprilike deset dana nakon podnošenja ove tužbe. Tako ističe da je tužiteljica dobrovoljno podnijela ostavku kako bi se zaposlila na drugom radnom mjestu, što dokazuje da više nije željela raditi za ENISA‑u.
45
Prema ENISA‑i, tužiteljičina situacija nije usporediva sa situacijom dužnosnika koji koristi naknadu za invalidnost, koji nije odabrao naći se u medicinskom stanju koje ga sprečava da obavlja svoj posao i koji, ako se nalazi u reverzibilnoj situaciji, može ponovno započeti obavljati poslove koje je prestao obavljati.
46
Osim toga, ENISA tvrdi da se tužiteljica, u slučaju uspjeha u ovom predmetu, neće automatski vratiti na svoje funkcije u okviru ENISA‑e, s obzirom na to da bi njezino ime, ovisno o izvršenju presude, bilo uvršteno na popis uspješnih kandidata bez subjektivnog prava na odabir i dodjelu novog ugovora.
47
ENISA također osporava tužiteljičin argument prema kojem ona zadržava pravni interes kako se navodna nezakonitost ne bi ponovila u budućnosti u sličnom postupku. U tom pogledu napominje da tužiteljica sada radi za drugog poslodavca i da je njezin interes za vođenje ovog postupka isključivo pravni.
48
Tužiteljica osporava osnovanost ENISA‑inih argumenata.
49
U tom pogledu prvo valja podsjetiti na to da je tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Takav pravni interes pretpostavlja da poništenje tog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela. Dokaz takvog interesa, koji se ocjenjuje na dan podnošenja tužbe i koji čini bitnu i primarnu pretpostavku svake tužbe, mora podnijeti tužitelj (vidjeti presudu od 27. ožujka 2019., Canadian Solar Emea i dr./Vijeće, C‑236/17 P, EU:C:2019:258, t. 91. i navedenu sudsku praksu).
50
Taj pravni interes mora biti stvaran i postojeći. Ne smije se odnositi na buduću ili hipotetsku situaciju. Taj interes u odnosu na predmet tužbe mora postojati u trenutku njezina podnošenja, inače će tužba biti nedopuštena, i mora nastaviti postojati sve do donošenja sudske odluke, inače će postupak biti obustavljen. Sud pred kojim se vodi postupak može u svakom trenutku postupka i po službenoj dužnosti istaknuti nepostojanje interesa stranke za njezin zahtjev, zbog otkrivanja činjenice nastale nakon dana podnošenja tužbe (vidjeti presudu od 27. ožujka 2019., Canadian Solar Emea i dr./Vijeće, C‑236/17 P, EU:C:2019:258, t. 92. i navedenu sudsku praksu).
51
Naime, ako tužitelj tijekom postupka izgubi pravni interes, odluka Općeg suda o meritumu ne može mu donijeti nikakvu korist (presuda od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 43.).
52
Međutim, iz sudske prakse proizlazi da je dužnosnik koji je svojom ostavkom izrazio volju da prestane biti dio institucije u kojoj su bila slobodna radna mjesta koja su popunjena pobijanim aktom u načelu izgubio svoj osobni interes za poništenje tog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 1975., Marenco i dr./Komisija, 81/74 do 88/74, EU:C:1975:139, t. 6. i 7.)
53
Točno je da tužiteljičin pravni interes nužno nestaje zbog činjenice da je pobijani akt prestao proizvoditi učinke tijekom postupka. Naime, osoba na koju se odnosi taj akt može zadržati pravni interes za poništenje akta kako bi obnovila svoj položaj ili navela autora pobijanog akta da u budućnosti donese prikladne izmjene i time izbjegne opasnost od ponavljanja nezakonitosti kojom je taj akt navodno zahvaćen. Čak i u slučajevima u kojima se zbog okolnosti pokaže nemogućim ispuniti obvezu institucije čiji je akt proglašen ništavim da poduzme potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi kojom je proglašeno to poništenje, tužba za poništenje može zadržati interes kao temelj eventualne tužbe za utvrđivanje odgovornosti (vidjeti presudu od 30. lipnja 2022., Camerin/Komisija, C‑63/21 P, neobjavljenu, EU:C:2022:516, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
54
Međutim, na tužitelju je da dokaže svoj pravni interes, koji je ključna i primarna pretpostavka pokretanja bilo kojeg sudskog postupka. Osobito, kako bi tužba za poništenje akta koju je podnijela fizička ili pravna osoba bila dopuštena, potrebno je da tužitelj utemeljeno opravda interes koji ima za poništenje tog akta (vidjeti presudu od 30. lipnja 2022., Camerin/Komisija, C‑63/21 P, neobjavljenu, EU:C:2022:516, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
55
U ovom slučaju valja utvrditi da je tužiteljica podnijela ostavku ENISA‑i 7. listopada 2021., odnosno gotovo mjesec dana nakon podnošenja ove tužbe, s obzirom na to da je tužba podnesena 2. rujna 2021. Svojom ostavkom tužiteljica je tako izrazila želju da prestane raditi za ENISA‑u.
56
Međutim, valja istaknuti da je tužiteljica svojem zahtjevu za poništenje priložila zahtjev za naknadu nematerijalne štete zbog nezakonitosti koje je navodno počinila ENISA. Ističe da i dalje ima pravni interes za traženje, u slučaju poništenja pobijanih odluka, naknade nematerijalne štete koja proizlazi iz tih odluka.
57
Slijedom toga, valja zaključiti da, iako je tužiteljica podnijela ostavku nakon podnošenja ove tužbe, ona opravdava interes za ishođenje poništenja pobijanih odluka, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 53. ove presude. Stoga treba odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nepostojanju tužiteljičina pravnog interesa.
Meritum
Zahtjev za poništenje
58
U prilog svojoj tužbi tužiteljica ističe tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nezakonitosti pobijanih odluka u dijelu u kojem proizlaze iz implicitne odluke da radna mjesta načelnika odjela „Ured za politiku” i načelnika odjela „Financije i javna nabava” ne budu određena na način da se mogu popuniti unutarnjom mobilnošću i oglasima za slobodno radno mjesto od 5. kolovoza 2020., pri čemu su te obavijesti, prema mišljenju tužiteljice, također nezakonite. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela dobre uprave, u dijelu u kojem obuhvaća obvezu obrazlaganja akata Unije. Treći tužbeni razlog istaknut je samo protiv prve pobijane odluke i temelji se na povredi načela nepristranosti povjerenstva, povredi članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i povredi članka 14. Odluke br. MB/2013/6 Upravnog odbora ENISA‑e o unutarnjim postupovnim pravilima za Upravni odbor ENISA‑e i Izvršni odbor ENISA‑e.
59
Opći sud najprije treba ispitati drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela dobre uprave, u dijelu u kojem obuhvaća obvezu obrazlaganja pobijanih odluka.
60
Svojim drugim tužbenim razlogom tužiteljica ističe da ENISA nije poštovala obvezu obrazlaganja i načelo dobre uprave, koje uključuje pravo na dobivanje dostatnih informacija za osporavanje pravnog akta.
61
Što se tiče prve pobijane odluke, tužiteljica, kao prvo, primjećuje da je u njoj samo navedeno da odbor za odabir nije mogao uvrstiti njezino ime na popis uspješnih kandidata za prvi sporni natječaj.
62
Tužiteljica pojašnjava da je tek nakon svojih zahtjeva od 3. i 10. siječnja 2021. konačno, 3. veljače 2021., zaprimila procjenu svojeg razgovora i pisanog testiranja, koja se sastojala od obrasca za ocjenjivanje i tablice koja sadržava komentare i ocjene.
63
Kao drugo, tužiteljica tvrdi da joj procjena koju je primila ne omogućuje razumijevanje podudarnosti između komentara i ocjena u tablici jer određeni vrlo pozitivni komentari odgovaraju ocjeni od 7_5/10, dok drugi komentari koji su također vrlo pozitivni i ne sadržavaju nikakvu kritiku odgovaraju ocjeni od 6_5/10.
64
Kao treće, tužiteljica osobito ističe da nijedna dodatna informacija nije priložena uz pisano testiranje za koje je dobila ocjenu 23_5/40.
65
Što se tiče druge pobijane odluke, tužiteljica, kao prvo, naglašava da je saznala da je njezina prijava za drugi sporni natječaj bila odbijena kad je izvršni direktor ENISA‑e porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021. upućenom osoblju ENISA‑e predstavio ime odabrane kandidatkinje za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”.
66
Tužiteljica pojašnjava da je tek nakon što je to zatražila, 3. veljače 2021. konačno zaprimila procjenu svoje prijave za drugi sporni natječaj.
67
Kao drugo, tužiteljica ističe da sažeto obrazloženje njezine procjene ne ispunjava zahtjeve sudske prakse i ne omogućuje joj razumijevanje razloga zbog kojih nije čak ni ocijenjena kao da ispunjava uvjete za natječaj, unatoč njezinu ranijem profesionalnom iskustvu koje je stekla u ENISA‑i tijekom razdoblja od tri godine kao načelnica odjela „Financije i javna nabava” i „Ured za politike”.
68
Kao treće, tužiteljica tvrdi da postoje nedosljednosti između obrasca za procjenu koji se odnosi na radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” i obrasca koji se odnosi na radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”.
69
Naposljetku, što se tiče pobijanih odluka, tužiteljica tvrdi da je trebala primiti informacije o drugim kandidatima, u skladu s točkom 5. obavijesti o slobodnom radnom mjestu od 5. kolovoza 2020., prema kojoj se „[s]vi zahtjevi za pružanje informacija ili informacija o natječaju, uključujući one koji se odnose na rezultate kandidata, moraju poslati na sljedeću adresu elektroničke pošte”.
70
ENISA osporava osnovanost tužiteljičinih navoda.
71
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da prema članku 25. drugom stavku drugoj rečenici Pravilnika o osoblju, svaka odluka koja ima negativni učinak na dužnosnika mora sadržavati obrazloženje. Toj obvezi odgovara obveza koja je općenitije predviđena u članku 296. drugom stavku UFEU‑a kao i u članku 41. Povelje glede načela dobre uprave, a osobito u njegovu stavku 2. točki (c).
72
U skladu s ustaljenom sudskom praskom, obveza obrazlaganja odluke institucija Unije koja negativno utječe na neku osobu ima za cilj omogućiti sudu Unije da provede nadzor zakonitosti te odluke i da se zainteresiranoj osobi pruži dovoljno informacija da zaključi je li navedena odluka osnovana ili sadržava nedostatke zbog kojih se može osporavati njezina zakonitost (vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
73
Iz toga proizlazi da obrazloženje načelno mora biti priopćeno zainteresiranoj osobi istodobno s odlukom koja na nju negativno utječe i da nepostojanje obrazloženja ne može biti otklonjeno činjenicom da zainteresirana osoba razloge odluke saznaje tijekom postupka pred sudom Unije (vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
74
Naime, obveza uprave da obrazloži svoje odluke nije općenito samo izraz transparentnosti djelovanja uprave, nego mora također omogućiti pojedincu da pri potpunoj spoznaji činjenica odluči je li korisno za njega pokrenuti postupak pred sudom. Postoji dakle uska veza između obveze obrazlaganja i temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu kao i prava na djelotvoran pravni lijek zajamčenog člankom 47. Povelje (vidjeti presudu od 22. rujna 2021., JR/Komisija, T‑435/20, EU:T:2021:608, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
75
Usto, obrazloženje akata institucija Europske unije, propisano člankom 296. UFEU‑a, mora odgovarati prirodi akta o kojemu je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati prema okolnostima slučaja, uključujući i sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegov sadržaj, nego i u odnosu na njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
76
U tom pogledu Sud je presudio da se nepostojanje obrazloženja može utvrditi čak i kad predmetna odluka sadržava određene elemente obrazloženja. Proturječno ili nerazumljivo obrazloženje stoga je isto što i nepostojeće obrazloženje. Isto vrijedi i kada su elementi obrazloženja iz predmetne odluke toliko manjkavi da ni na koji način ne omogućuju svojem adresatu, u kontekstu njezina donošenja, razumijevanje rasuđivanja njezina autora. Zbog toga sud Unije detaljno ocjenjuje postoji li obrazloženje kada on mora odlučiti je li dopuna obrazloženju dopuštena tijekom postupka (vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
77
Naposljetku, prema sudskoj praksi, obveza obrazlaganja mora biti usklađena s poštovanjem tajnosti rada povjerenstva koja je propisana člankom 6. Priloga III. Pravilniku. Ta je tajnost uvedena kako bi se osigurala neovisnost povjerenstava za odabir te objektivnost njihova rada, pružajući im zaštitu od svakog miješanja i vanjskih pritisaka, neovisno o tome dolaze li oni od same administracije Unije, zainteresiranih kandidata ili trećih osoba. Poštovanje te tajnosti protivi se stoga otkrivanju pojedinačnih stavova članova povjerenstva za odabir kao i otkrivanju svih informacija koje se odnose na osobne ili komparativne ocjene kandidata (vidjeti presudu od 4. srpnja 1996., Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
78
Stoga, u okviru obveze obrazlaganja odluka povjerenstva za odabir na natječaju mora se u tim okolnostima uzeti u obzir narav predmetnog rada (presuda od 4. srpnja 1996., Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, t. 25.).
79
Rad povjerenstva za odabir na natječaju u pravilu obuhvaća barem dva različita stadija, to jest, kao prvo, ispitivanje prijava kako bi se izdvojili kandidati koji ispunjavaju uvjete za sudjelovanje u natječaju te, kao drugo, ispitivanje sposobnosti kandidata za radno mjesto koje treba popuniti, kako bi se sastavio popis uspješnih kandidata (vidjeti presudu od 4. srpnja 1996., Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
80
Upravo s obzirom na ta načela valja ocijeniti je li ENISA poštovala načelo dobre uprave u dijelu u kojem obuhvaća obvezu obrazlaganja pobijanih odluka.
– Prva pobijana odluka
81
Kao prvo, iz točke 4. obavijesti o slobodnom radnom mjestu prvog spornog natječaja, koja se nalazi u prilogu A.26 spisu, proizlazi da je, kako bi se popunilo radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora”, odbor za odabir najprije trebao procijeniti jesu li kandidati imali „potrebne kvalifikacije i iskustvo” kako bi se moglo smatrati da ispunjavaju uvjete natječaja o kojem je riječ.
82
Nadalje, iz točke 5. navedenog mišljenja proizlazi da su, kao drugo, kandidati koji ispunjavaju uvjete bili pozvani pristupiti „postupku odabira” koji se sastojao od dvaju testiranja: razgovora i pisanog ispita.
83
U ovom slučaju iz točke 10. ove presude proizlazi da je izvršni direktor ENISA‑e 10. studenoga 2020. obavijestio tužiteljicu o odluci odbora za odabir da njezino ime ne uvrsti na popis uspješnih kandidata u okviru tog natječaja. Kao što to proizlazi iz točaka 12. do 14. ove presude, nakon tužiteljičinih zahtjeva za pristup njezinim osobnim podacima ENISA joj je 29. siječnja 2021. dostavila procjenu njezine prijave u okviru prvog spornog natječaja, potvrđujući da nakon razgovora i pisanog testiranja nije dosegla prag potreban da bi se njezino ime moglo uvrstiti na popis uspješnih kandidata na tom natječaju.
84
Slijedom toga, valja utvrditi da je prva pobijana odluka dio drugog stadija rada povjerenstva za odabir na natječaju, kako je navedeno u točki 79. ove presude.
85
Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da je drugi stadij rada povjerenstva za odabir na natječaju prije svega komparativan i da je stoga obuhvaćen tajnošću koja je svojstvena tom radu (vidjeti presudu od 4. srpnja 1996., Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
86
Stoga, budući da zahtjev obrazlaganja tijekom natječaja ili, općenitije, postupka odabira treba uskladiti s poštovanjem tajnosti vijećanja povjerenstva za odabir, priopćavanje ocjena kandidata, s obzirom na to da odražavaju komparativne ocjene povjerenstva za odabir, načelno predstavlja dostatno obrazloženje (vidjeti presudu od 28. veljače 2008., Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
87
Međutim, iz točke 73. proizlazi da obrazloženje načelno mora biti priopćeno zainteresiranoj osobi u isto vrijeme kad i odluka kojom joj se nanosi šteta.
88
Konkretno, u području natječaja koji omogućuju pristup radnim mjestima dužnosnika ili članova privremenog osoblja Unije, nakon završetka drugog stadija rada povjerenstva za odabir kandidat koji je bio podvrgnut testiranjima povezanima s tim drugim stadijem mora, u načelu, dobiti obavijest o ocjenama postignutima na tim testiranjima istodobno s odlukom da se njegovo ime ne uvrsti na popis kandidata odabranih u okviru tog natječaja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2008., Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, t. 50. do 60.).
89
Naime, u tom posebnom području i pod uvjetom postojanja iznimnih okolnosti poput onih koje obilježavaju organizaciju natječaja s velikim brojem kandidata, sudska praksa poštovanje obveze obrazlaganja ne uvjetuje podnošenjem bilo kakvog zahtjeva, bilo da je riječ o prethodnoj žalbi u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju ili zahtjevu za preispitivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 31. i 41.).
90
Međutim, valja primijetiti da prva pobijana odluka glasi kako slijedi:
„U vezi s vašom prijavom u prethodno navedenom postupku odabira i s razgovorom i pisanim testiranjem na koje ste pozvani, ovim Vas se dopisom obavještava da nakon temeljite procjene povjerenstvo za odabir nije moglo uvrstiti Vaše ime na popis uspješnih kandidata tom prilikom.
Ta odluka ne utječe na Vaše sudjelovanje u mogućim budućim postupcima odabira u ENISA‑i za koje ispunjavate kriterije prihvatljivosti. Podsjećam da je potrebno podnijeti novu prijavu za svaki postupak odabira koji bi Vam bio zanimljiv.
Iskoristit ću ovu priliku kako bih Vam zahvalio na interesu za aktivnosti ENISA‑e te Vam poželio mnogo uspjeha u budućoj karijeri.”
91
Iz toga slijedi da prva pobijana odluka, kojom je tužiteljica saznala da je njezina prijava za radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” odbijena, sadržava kao jedinu naznaku spominjanje njezina neuspjeha u postupku odabira. Time samo obavještava tužiteljicu o odbijanju njezine prijave a da joj pritom ne dostavlja ocjene koje joj je odbor za odabir dodijelio u okviru dvaju testiranja u postupku odabira.
92
Doduše, kao što to proizlazi iz točke 14. ove presude, ENISA je 29. siječnja 2021. tužiteljici dostavila ocjene i procjenu njezine prijave u okviru prvog spornog natječaja, potvrđujući da nakon intervjua i pisanog testiranja nije dosegla prag potreban da bi se njezino ime moglo uvrstiti na popis uspješnih kandidata na tom natječaju.
93
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 12. do 14. ove presude, ENISA je tužiteljici tek nakon njezinih zahtjeva za pristup njezinim osobnim podacima konačno dostavila procjenu njezine prijave u okviru prvog spornog natječaja, navodeći ocjene koje je dobila za dva testiranja u postupku odabira.
94
Kao treće, točno je da, kako bi se uzele u obzir praktične poteškoće koje se javljaju u slučaju natječaja s velikim brojem kandidata, povjerenstvo za odabir može prvo kandidatima priopćiti samo kriterije i rezultate odabira ako kasnije da pojedinačna objašnjenja onim kandidatima koji to izričito zatraže (vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
95
Međutim, u ovom slučaju iznimne okolnosti koje zahtijeva sudska praksa navedena u točki 94. ove presude nisu dokazane. Naime, ENISA nije čak ni tvrdila, a još manje dokazala, da je postupak odabira u vezi s prvim spornim natječajem bio natječaj s velikim brojem kandidata, tako da ona s praktičnog stajališta nije mogla pravodobno dati dostatno obrazloženje svakom kandidatu te se mogla ograničiti na naknadno pružanje pojedinačnih objašnjenja kandidatima koji su to izričito zatražili.
96
Kao što je ENISA pojasnila na raspravi, od 111 prijava podnesenih u okviru prvog spornog natječaja samo je 14 kandidata, među kojima i tužiteljica, bilo pozvano u drugi stadij navedenog natječaja, koji se sastojao od razgovora i pisanog testiranja. U tim okolnostima, upućivanje detaljnog odgovora tužiteljici ne bi, dakle, dovelo do preopterećenosti rada za ENISA‑u, osobito s obzirom na to da je riječ o odluci čija je neizravna posljedica to da se članu osoblja ne omogući nastavak njegove profesionalne djelatnosti za agenciju za koju je radio više od tri godine (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2008., Neirinck/Komisija, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, t. 58.)
97
Stoga valja zaključiti da prva pobijana odluka nije obrazložena.
– Druga pobijana odluka
98
Kao prvo, iz točke 4. obavijesti o slobodnom radnom mjestu prvog spornog natječaja, koja se nalazi u prilogu A.26 spisu, proizlazi da je, kako bi se popunilo radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku”, odbor za odabir najprije trebao procijeniti jesu li kandidati imali „potrebne kvalifikacije i iskustvo” kako bi se moglo smatrati da ispunjavaju uvjete natječaja o kojem je riječ.
99
Nadalje, iz točke 5. navedene obavijesti proizlazi da su, kao drugo, kandidati koji ispunjavaju uvjete bili pozvani pristupiti „postupku odabira” koji se sastojao od dvaju testiranja: razgovora i pisanog ispita.
100
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 12. i 14. ove presude, u okviru drugog spornog natječaja tužiteljica nije dosegla prag potreban za procjenu „potrebnih kvalifikacija i iskustva” te stoga nije pozvana da pristupi razgovoru, a potom ni pisanom testiranju.
101
Točno je da iz točke 4. navedenog oglasa za slobodno radno mjesto proizlazi da je postupak obrade prijava proveden u dva stadija. Konkretno, u okviru procjene „potrebnih kvalifikacija i iskustva”, kao prvo, odbor za odabir morao je ispitati ispunjavaju li kandidati „kriterije prihvatljivosti”. Kao drugo, za kandidate koji ispunjavaju „kriterije prihvatljivosti” povjerenstvo za odabir trebalo je ispitati ispunjavaju li „kriterije za odabir” koji se sastoje od pet „strožih kriterija” i triju „blažih kriterija”.
102
U tom pogledu valja utvrditi da, iako je način procjene tih kriterija različit jer su „kriteriji za odabir” uključivali brojčane podatke, za razliku od „kriterija prihvatljivosti”, to ne mijenja činjenicu da su „kriteriji odabira”, čiji je cilj bio procijeniti posjedovanje određenih diploma, trajanje profesionalnog iskustva u određenim sektorima i posjedovanje određenih kompetencija, odgovarali objektivnim podacima i nisu bili predmet vrijednosnih prosudbi povjerenstva za odabir. Usto, u obavijesti o slobodnom radnom mjestu jasno se razlikuje procjena „potrebnih kvalifikacija i iskustva” iz točke 4. koja sadržava „kriterije prihvatljivosti” i „kriterije odabira” od „postupka odabira” u užem smislu riječi, navedenog u njezinoj točki 5., koji uključuje razgovor i pisano testiranje.
103
Slijedom toga, valja utvrditi da je druga pobijana odluka dio prvog stadija rada povjerenstva za odabir navedenog u točki 79. ove presude.
104
U tom pogledu, prvi se stadij sastoji, osobito u slučaju natječaja temeljenog na kvalifikacijama, od uspoređivanja isprava o kvalifikacijama koje su kandidati podnijeli s kvalifikacijama koje su potrebne na osnovi obavijesti o natječaju. Budući da se to uspoređivanje provodi na temelju objektivnih podataka s kojima je inače upoznat svaki od kandidata za sebe, poštovanju tajnosti rada povjerenstva za odabir ne protivi se to da se ti objektivni podaci, a osobito kriteriji za ocjenu na kojima se temelji odabir izvršen u stadiju preliminarnih radnji natječaja, priopće tako da se osobama čije su prijave odbačene već i prije bilo kakvog osobnog testiranja omogući da se upoznaju s mogućim razlozima za njihovo isključenje (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 1996., Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
105
Usto, čak i kad je povjerenstvo za odabir najprije obvezno dati samo sažeto obrazloženje, kao što je to u slučaju natječaja s velikim brojem kandidata, to obrazloženje mora sadržavati rezultate dotičnog natječaja, pri čemu se od kandidata ne može očekivati da zatraže informacije o njemu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 35. i 36.).
106
Kao drugo, što se tiče obrazloženja druge pobijane odluke, valja podsjetiti na to da je, kao što to proizlazi iz točke 11. ove presude, tužiteljica o ishodu svoje prijave obaviještena samo implicitno kada je 10. prosinca 2020. izvršni direktor ENISA‑e usmeno predstavio ime kandidata odabranog u okviru drugog spornog natječaja svim službenicima na sastanku tijekom kojeg su se mogla postavljati pitanja i dobiti odgovori, a zatim ga službeno priopćio osoblju ENISA‑e porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021.
107
Iz točaka 12. i 14. ove presude također proizlazi da je tužiteljica 3. veljače 2021. primila procjenu svoje prijave za drugi sporni natječaj tek nakon što je poslala dva zahtjeva od 3. i 10. siječnja 2021., a u toj je procjeni bilo navedeno da nije dosegla prag potreban za sudjelovanje u sljedećoj fazi navedenog natječaja.
108
Kao što je to istaknuto u točki 23. ove presude, službena obavijest porukom elektroničke pošte od 12. siječnja 2021. o imenu odabrane kandidatkinje za popunjavanje radnog mjesta načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” jest odluka ENISA‑ina odbora za odabir o tome da ne prihvati tužiteljičinu prijavu za navedeno radno mjesto. Naime, službena obavijest o toj informaciji nužno podrazumijeva odbijanje tužiteljičine prijave u okviru drugog spornog natječaja.
109
U ovom slučaju valja utvrditi da je tužiteljica u potpunosti slučajno saznala da joj nije bilo dopušteno pristupiti razgovoru i pisanom testiranju, iako iz točke 105. ove presude proizlazi da kandidat na natječaju koji je predmet odluke o odbijanju sudjelovanja nakon prvog stadija, kako je definiran u točki 104. ove presude, mora barem biti obaviješten o ishodu tog postupka zapošljavanja, i to čak i u slučaju natječaja s velikim brojem kandidata. Naime, rezultat postupka zapošljavanja u kojem je sudjelovao dužnosnik ili član osoblja predstavlja minimalnu informaciju koju u svakom slučaju treba pružiti kandidatima, s obzirom na to da se od njih ne može razumno očekivati da zahtijevaju priopćenje tog rezultata kada im nije poznato samo njegovo postojanje.
110
Slijedom toga, valja istaknuti da druga pobijana odluka nije obrazložena.
111
S obzirom na prethodna razmatranja i s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 73., 88. i 89. ove presude, treba zaključiti da ENISA nije poštovala svoju obvezu obrazlaganja pobijanih odluka i da je, slijedom toga, povrijedila tužiteljičino pravo na dobru upravu iz članka 41. Povelje.
112
Važno je podsjetiti na to da, kada sud Unije odlučuje o posljedicama koje proizlaze iz poništenja mjere vezane za postupke odabira osoblja Unije, mora nastojati pomiriti interese kandidata dovedenih u nepovoljan položaj nepravilnošću počinjenom tijekom tog postupka i interese drugih kandidata, tako da treba uzeti u obzir ne samo potrebu za ponovnom uspostavom prava oštećenih kandidata nego i legitimna očekivanja već odabranih kandidata. Kako bi to učinio, taj sud mora uzeti u obzir prirodu nepravilnosti o kojoj je riječ i njezine učinke te različite moguće mjere kako bi se pomirili nužnost uspostave prava oštećenog kandidata, položaj trećih osoba i interes službe. U okviru te ocjene mogu biti relevantni i elementi poput broja osoba na koje je negativno utjecala nepravilnost postupka odabira i broja uspješnih kandidata (vidjeti presudu od 8. svibnja 2019., Zajedničko poduzeće Fusion for Energy/Galocha, C‑243/18 P, EU:C:2019:378, t. 46. i 47. i navedenu sudsku praksu).
113
Međutim, u ovom slučaju, kao prvo, valja utvrditi da pogreške koje pobijane odluke sadržavaju obilježava povreda obveze obrazlaganja, koja je bitan postupovni zahtjev i na čije nepoštovanje sud pazi po službenoj dužnosti. Kao drugo, iz spisa ne proizlazi da su ti nedostaci utjecali samo na pobijane odluke, tako da se ne može isključiti da su drugi kandidati koji nisu ispunili uvjete na kraju druge faze prvog spornog natječaja kao i oni koji nisu bili ispunili uvjete na kraju prve faze drugog spornog natječaja bili suočeni s istom nezakonitošću. Kao treće, eventualno poništenje pobijanih odluka ne bi nužno podrazumijevalo imenovanje tužiteljice na jedno ili drugo radno mjesto načelnika odjela na koje se prijavila. Naposljetku, kao četvrto, čak i pod pretpostavkom da ENISA, u okviru mjera za ponovnu uspostavu tužiteljičinih prava, namjerava provesti njezino imenovanje na jedno ili drugo radno mjesto načelnika odjela o kojem je riječ u ovom predmetu, takvo imenovanje moglo bi u tom slučaju dovesti u pitanje imenovanje samo jedne osobe. Stoga, uzimajući u obzir te elemente, Opći sud nije u izvanrednoj situaciji u kojoj se rješenje poništenja treba smatrati pretjeranim u odnosu na prava trećih osoba.
114
Stoga valja prihvatiti drugi tužbeni razlog koji je istaknula tužiteljica, a da nije potrebno ispitati druge argumente istaknute u potporu njemu, te poništiti pobijane odluke i pritom nije potrebno ispitati druge tužbene razloge koje je istaknula tužiteljica.
Zahtjev za naknadu štete
115
U prilog zahtjevu za naknadu štete tužiteljica smatra da je pretrpjela nematerijalnu štetu zbog nezakonitosti koje je počinila ENISA, a koje su kod nje izazvale znatan stres i snažne osjećaje nepravde i nepoštovanja, što je utjecalo na njezino zdravlje i dostojanstvo. Smatra da joj se nematerijalna šteta ne može nadoknaditi samim poništenjem pobijanih odluka. Posljedično zahtijeva da se ENISA‑i naloži da joj isplati naknadu štete procijenjenu ex aequo et bono na 5000 eura.
116
ENISA nije iznijela argumente u vezi s tužiteljičinim zahtjevom za naknadu štete.
117
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje odgovornosti Unije ovisi o ispunjenju triju uvjeta, odnosno nezakonitosti postupanja koje se stavlja na teret instituciji, tijelu, uredu ili agenciji Unije, stvarnoj i izvjesnoj šteti i postojanju uzročne veze između postupanja koje se stavlja na teret i te štete (vidjeti presudu od 13. siječnja 2021., Helbert/EUIPO, T‑548/18, EU:T:2021:4, t. 116. i navedenu sudsku praksu).
118
Osim toga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u određenim situacijama nematerijalna ili neimovinska šteta može smatrati popravljenom na primjeren i dostatan način time što je poništen nezakoniti akt koji ju je uzrokovao (vidjeti presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 197. i navedenu sudsku praksu).
119
U ovom slučaju valja utvrditi da je, s obzirom na narav nezakonitosti koje je počinila ENISA i narav štete na koju se poziva, poništenje pobijanih akata u okolnostima ovog slučaja takvo da osigurava odgovarajuću i dostatnu naknadu neimovinske štete na koju se poziva.
120
Stoga tužiteljičine zahtjeve za naknadu štete treba odbiti kao neosnovane u dijelu u kojem se odnose na nematerijalnu štetu koja proizlazi iz nezakonitosti pobijanih odluka.
Troškovi
121
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da ENISA nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova u skladu s tužiteljičinim zahtjevom.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se odluka odbora za odabir Agencije Europske unije za kibersigurnost (ENISA) o neprihvaćanju prijave osobe TB za radno mjesto načelnika odjela „Ured izvršnog direktora” (ENISA‑TA70-AD-2020‑04).
2.
Poništava se odluka ENISA‑ina odbora za odabir o tome da se ne prihvati prijava osobe TB za radno mjesto načelnika odjela „Služba za administrativnu podršku” (ENISA‑TA71-AD-2020‑05).
3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
4.
ENISA‑i se nalaže snošenje troškova.
Truchot
Sampol Pucurull
Perišin
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. prosinca 2024.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski