62019CO0841
RJEŠENJE SUDA (osmo vijeće)
3. ožujka 2021. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 99. Poslovnika Suda – Direktiva 2006/54/EZ – Članak 2. stavak 1. i članak 4. – Jednakost plaća muškaraca i žena – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom – Članak 4. – Radnici koji rade u nepunom radnom vremenu, pretežito žene – Državna institucija koja dotičnim radnicima jamči plaćanje potraživanja koja im nesolventni poslodavci nisu platili – Gornja granica za plaćanje tih potraživanja – Iznos smanjene gornje granice za radnike koji rade u nepunom radnom vremenu ovisno o odnosu između njihova radnog vremena i radnog vremena radnika koji rade u punom radnom vremenu – Načelo pro rata temporis’’
U predmetu C‑841/19,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Radni sud br. 41 u Madridu, Španjolska), odlukom od 7. studenoga 2019., koju je Sud zaprimio 20. studenoga 2019., u postupku
JL
protiv
Fondo de Garantia Salarial (Fogasa),
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: N. Wahl, predsjednik vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj) i L. S. Rossi, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za JL, I. J. Tello Limaco, abogada,
–
za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i A. Szmytkowska, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti (SL 1979., L 6, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.) i članka 2. stavka 1. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe JL i Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) (Fond za osiguranje isplate plaća (Fogasa), Španjolska) u vezi s iznosom potraživanja koje je osoba JL imala prema svojem bivšem poslodavcu, a koje se odnosilo na rad u nepunom radnom vremenu koji je ona obavljala i u pogledu kojeg je Fogasa bila obvezna osigurati plaćanje nakon nesolventnosti tog poslodavca.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 79/7
3
Direktiva 79/7 primjenjuje se, u skladu sa svojim člankom 3. stavkom 1. točkom (a), na zakonske sustave koji pružaju zaštitu od rizika bolesti, invalidnosti, starosti, nesreće na radu, profesionalne bolesti i nezaposlenosti.
4
Člankom 4. stavkom 1. te direktive predviđeno je:
„Načelo jednakog postupanja znači nepostojanje svake diskriminacije na temelju spola, bilo izravne ili neizravne, prije svega s obzirom na bračni ili obiteljski status, posebno u odnosu na:
–
opseg sustava i uvjeta pristupa tim sustavima,
–
obveze uplaćivanja doprinosa i izračun doprinosa,
–
izračun davanja uključujući pripadajuća uvećanja s obzirom na bračnog druga i uzdržavanike te uvjeta koji određuju trajanje i zadržavanje prava na davanje.’’
Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom
5
Člankom 4. stavcima 1. i 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom sklopljenim 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL 1998., L 131, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 137.), propisuje se:
__1. Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.
2. Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis.’’
Direktiva 2006/54
6
U članku 1. prvom i drugom podstavku Direktive 2006/54 propisano je:
„Cilj je ove direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:
[…]
(b) radne uvjete, uključujući plaću;
[…]’’
7
U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(b)
‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna;
[…]
(e)
‚plaća’ je uobičajena osnovna ili najniža nadnica ili plaća odnosno bilo koja druga naknada, bilo u novcu ili u naravi, koju radnik/radnica prima od poslodavca, bilo izravno ili neizravno, u vezi s radnim odnosom;
[…]’’
8
Članak 4. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
„Uklanja se svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost.”
Direktiva 2008/94/EZ
9
Uvodne izjave 3. i 7. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju nesolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.) glase kako slijedi:
„(3)
Potrebno je osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima nesolventnosti njihovih poslodavaca te osigurati minimalni stupanj zaštite, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u Zajednici. Radi toga, države članice trebaju osnovati tijelo koje jamči isplatu nepodmirenih potraživanja dotičnih zaposlenika.
[…]
(7)
Države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova. Ta ograničenja moraju biti usklađena sa socijalnim ciljem Direktive i mogu voditi računa o različitim razinama potraživanja.”
10
U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
„Ova se Direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su nesolventni u smislu članka 2. stavka 1.”
11
Člankom 3. navedene direktive predviđa se:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.”
12
U članku 4. te direktive propisuje se:
„1.   Države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova iz članka 3.
2.   Ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3.
Države članice mogu to minimalno razdoblje od tri mjeseca uključiti u referentno razdoblje u trajanju od najmanje šest mjeseci.
Države članice čije referentno razdoblje nije kraće od 18 mjeseci, mogu ograničiti razdoblje za koje jamstvena ustanova podmiruje nepodmirena potraživanja na osam tjedana. U tom se slučaju za izračun minimalnog razdoblja koriste ona razdoblja koja su najpovoljnija za zaposlenika.
3.   Države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove Direktive.
Ako države članice iskoriste ovu mogućnost, obavješćuju Komisiju o metodama koje su koristile prilikom određivanja gornje granice.”
Španjolsko pravo
13
Real decreto legislativo 2/2015 (Zakonodavna kraljevska uredba 2/2015) od 23. listopada 2015. (BOE br. 255 od 24. listopada 2015., str. 100224.) potvrđen je pročišćeni tekst Ley del Estatuto de los Trabajadores (Zakon o radu, u daljnjem tekstu: Zakon o radu). Članak 33. stavci 1., 2. i 5. tog zakona glase:
„1.   [Fogasa], autonomno tijelo Ministarstva rada i socijalne skrbi, koje ima pravnu i poslovnu sposobnost u svrhu ostvarivanja svojih ciljeva, isplaćuje zaposlenicima iznos plaća koji im nije mogao biti isplaćen zbog nesolventnosti njihova poslodavca ili zato što se poslodavac nalazi u restrukturiranju u stečaju.
Za potrebe prethodnog stavka plaća znači iznos koji je kao takav određen u nagodbi ili sudskoj odluci sukladno bilo kojem temelju iz članka 26. stavka 1., kao i plaće koje su ostale nepodmirene tijekom postupka osporavanja otkaza u slučajevima predviđenima zakonom, dok [Fogasa] pritom ne može isplatiti, na jednom ili drugom temelju, zajedno ili odvojeno, iznos viši od onog koji se dobiva umnoškom dvostruke minimalne međusektorske dnevne plaće, uključujući razmjerni dio posebnih plaćanja, s brojem dana neisplaćenih plaća, do gornje granice od 120 dana.
2.   U slučajevima predviđenima u prethodnom stavku [Fogasa] u korist radnika isplaćuje naknade štete određene presudom, rješenjem, sudskom nagodbom ili upravnom odlukom, zbog otkaza ili prestanka ugovora sukladno člancima 50., 51. i 52. ovog zakona ili prestanka ugovora sukladno članku 64. Zakona 22/2003 od 9. srpnja 2003. o stečaju, kao i naknade štete za prestanak privremenih ugovora ili ugovora na određeno vrijeme u slučajevima predviđenima zakonom. U svim tim slučajevima isplaćuje se najviše jednogodišnja plaća, uzimajući u obzir da dnevna plaća, koja služi kao osnova za izračun, ne može prijeći dvostruku minimalnu međusektorsku plaću, uključujući razmjerni dio posebnih plaćanja.
Iznos odštete, isključivo u svrhu njezina plaćanja od strane [Fogase] u slučaju otkaza ili prestanka ugovora u skladu s člankom 50. ovog zakona, izračunava se na temelju 30 dana za svaku godinu službe i ne može prelaziti gornju granicu navedenu u prethodnom stavku.
[…]
5.   [Fogasa] se financira doprinosima koje uplaćuju svi poslodavci […] bez obzira na to jesu li javni ili privatni.
Stopu doprinosa utvrđuje vlada za plaće koje služe kao osnovica za izračun doprinosa namijenjenog pokrivanju rizika povezanih s nesrećama na radu, profesionalnim bolestima i nezaposlenošću u sustavu socijalnog osiguranja.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
14
Osoba JL bila je zaposlena od 27. rujna 2017. pri društvu Construcción y Obra Pública Toletum SL (u daljnjem tekstu: predmetno poduzeće) kao poslužitelj na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme i u sustavu rada s nepunim radnim vremenom u iznosu od 50 %, do 20 sati tjedno. Primala je naknadu određenu primjenjivim kolektivnim ugovorom.
15
Predmetno poduzeće 26. prosinca 2017. zatvorilo je poslovnicu u kojoj je osoba JL radila. Također je napustilo svoje poslovne prostorije i svoje poznato sjedište.
16
Osoba JL je pred sudom koji je uputio zahtjev podnijela tužbu radi osporavanja otkaza pred Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Radni sud br. 41 u Madridu, Španjolska). Presudom od 11. lipnja 2018. taj je sud prihvatio tu tužbu, pri čemu je utvrdio da je otkaz osobi JL bio nezakonit i da je njezin ugovor o radu prestao. To utvrđenje pratilo je pravo na naknadu štete u iznosu od 433,13 eura i plaće računajući od dana otkaza do dana donošenja te presude, u iznosu od 6170,75 eura.
17
Budući da je predmetno poduzeće 20. prosinca 2018. proglašeno nesolventnim, Fogasa je bila dužna solidarno odgovarati za njegove dugove u vezi s tom naknadom štete i tim plaćama, u granicama utvrđenima u članku 33. Zakona o radu.
18
Osoba JL je sudu koji je uputio zahtjev podnijela tužbu radi isplate protiv Fogase kako bi osporila iznos koji joj je ona odlučila isplatiti.
19
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, španjolski sudovi članak 33. stavak 1. Zakona o radu tumače na način da, što se tiče isplate radniku koji je zaposlen u nepunom radnom vremenu plaća i naknada štete koje je Fogasa u obvezi platiti u slučaju nesolventnosti poduzeća, zakonsku gornju granicu predviđenu tom odredbom, koja odgovara dvostrukoj međusektorskoj dnevnoj minimalnoj plaći (u daljnjem tekstu: SMI), treba smanjiti proporcionalno radnom vremenu koje je taj radnik odradio u odnosu na redovno radno vrijeme radnika koji radi u punom radnom vremenu, a koji obavlja istu djelatnost.
20
Sud koji je uputio zahtjev smatra da za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu na taj način protumačena odredba dovodi do dvostrukog smanjenja. S jedne strane, osnovica plaće tog radnika već je smanjena zbog rada u nepunom radnom vremenu. S druge strane, primjena mehanizma odgovornosti Fogase dovodi do novog smanjenja u okviru izračuna iznosa koji je ona obvezna platiti.
21
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, to dvostruko smanjenje u posebno nepovoljan položaj dovodi radnike koji rade u nepunom radnom vremenu. Budući da je u Španjolskoj, kao što to proizlazi iz statističkih podataka navedenih u presudi od 8. svibnja 2019., Villar Láiz, (C‑161/18, EU:C:2019:382), znatno veći udio žena nego muškaraca koji rade u nepunom radnom vremenu, taj se sud pita dovodi li primjena članka 33. Zakona o radu do neizravne diskriminacije na temelju spola koja je protivna direktivama 79/7 i 2006/54.
22
U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 41 de Madrid (Radni sud br. 41 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 4. stavak 1. Direktive 79/7 i članak 2. stavak 1. Direktive [2006/54] tumačiti na način da im se protivi propis države članice […], kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se predviđa, u vezi s visinom iznosa za koji je Fogasa odgovorna u pogledu radnika koji rade u nepunom radnom vremenu, da je osnovica plaće tog radnika, koja je smanjena zbog nepunog radnog vremena, predmet novog smanjenja u okviru izračuna iznosa koji je Fogasa obvezna isplatiti na temelju članka 33. Zakona o radu, pri čemu se ponovno u obzir uzima njegovo nepuno radno vrijeme u odnosu na usporedivog radnika koji radi u punom radnom vremenu, s obzirom na to da se navedenim propisom u nepovoljniji položaj stavljaju osobito radnice u odnosu na radnike?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
23
Španjolska vlada smatra da je postavljeno pitanje hipotetsko, tako da je nedopušteno. S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio relevantnost eventualne neizravne diskriminacije radnica koja je navodno sadržana u predmetnom nacionalnom propisu za rješavanje spora u glavnom postupku s obzirom na to da je tužitelj u glavnom postupku muškarac. S druge strane, statistički podaci navedeni u presudi od 8. svibnja 2019., Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382), na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, nisu relevantni za potrebe navedenog spora koji se iz više razloga razlikuje od onoga u kojem je donesena ta presuda.
24
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud postavi u pravnom i činjeničnom okviru koji je on sam odgovoran definirati i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije ili ispitivanje njegove valjanosti nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se dao koristan odgovor na upućena pitanja i razumjeli razlozi zbog kojih nacionalni sud smatra da su mu potrebni odgovori na ta pitanja za odlučivanje u sporu koji se pred njim vodi (presuda od 2. veljače 2021., Consob, C‑481/19, EU:C:2021:84, t. 29. i navedena sudska praksa).
25
U ovom slučaju, s jedne strane, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno proizlazi da osoba JL smatra da je kao radnik koji radi u nepunom radnom vremenu stavljena u nepovoljniji položaj na temelju članka 33. Zakona o radu, kako ga tumače nacionalni sudovi. Stoga valja smatrati da na ishod glavnog postupka utječe eventualna odluka tih sudova da ne primijene tu odredbu u slučaju da se radi o neizravnoj diskriminaciji na temelju spola, a koja je predmet prethodnog pitanja.
26
S druge strane, pitanje o tome koje su statistike relevantne za ispitivanje postojanja takve neizravne diskriminacije ne utječe na dopuštenost postavljenog pitanja, nego potpada pod meritum glavnog predmeta.
27
Iz toga slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.
Meritum
28
Na temelju članka 99. Poslovnika Suda, kada se odgovor na pitanje postavljeno u prethodnom postupku može jasno izvesti iz sudske prakse ili kada odgovor na postavljeno pitanje ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, Sud može u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem.
29
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
30
Najprije valja podsjetiti da je Sud u nekoliko navrata presudio da čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio pitanja samo na određene aspekte prava Unije, takva okolnost nije prepreka tomu da mu Sud dâ sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud na njih pozvao u svojim pitanjima (presuda od 9. srpnja 2020., Santen, C‑673/18, EU:C:2020:531, t. 35. i navedena sudska praksa).
31
U ovom slučaju, iako se u postavljenom pitanju navodi članak 4. stavak 1. Direktive 79/7, valja utvrditi da se davanje o kojem je riječ u glavnom postupku, koje se sastoji od plaćanja Fogase dotičnom radniku potraživanja koja proizlaze iz plaća koje poslodavac nije platio zbog nesolventnosti, ne odnosi na zakonske sustave zaštite od rizika navedenih u članku 3. stavku 1. te direktive, odnosno na slučaj bolesti, invalidnosti, starosti i nesreće na radu, profesionalne bolesti ili nezaposlenosti. Slijedi da Direktiva 79/7 nije primjenjiva u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
32
S druge strane, Direktiva 2006/54, koja se također spominje u navedenom pitanju, primjenjiva je na takvu situaciju. Naime, plaće čije plaćanje osigurava Fogasa obuhvaćene su pojmom „plaća” u smislu njezina članka 1. stavka 2. točke (b) i članka 2. stavka 1. točke (e). Isto tako, otpremninu dodijeljenu osobi JL, koju je Fogasa također obvezna platiti, treba smatrati obuhvaćenom tim pojmom s obzirom na to da iz članka 33. stavka 2. Zakona o radu proizlazi da se iznos takve otpremnine određuje na temelju rada koji je obavljen za račun bivšeg poslodavca (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2019., Praxair MRC, C‑486/18, EU:C:2019:379, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
33
S obzirom na navedeno, iako se u članku 2. stavku 1. Direktive 2006/54, koji se spominje u postavljenom pitanju, za potrebe te direktive definiraju, među ostalim, pojmovi „neizravna diskriminacija” i „plaća”, upravo članak 4. te direktive za isti rad ili rad kojem je pripisana jednaka vrijednost predviđa uklanjanje izravne ili neizravne diskriminacije na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete plaće.
34
Stoga valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. i članak 4. Direktive 2006/54 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, kad je riječ o plaćanju odgovorne državne institucije plaća i naknada štete koje nisu isplaćene radnicima zbog nesolventnosti njihova poslodavca, predviđa gornju granicu za to plaćanje u odnosu na radnike koji rade u punom radnom vremenu koja je, kada je riječ o radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu, smanjena proporcionalno radnom vremenu koje su potonji odradili u odnosu na radno vrijeme koje su odradili radnici koji rade u punom radnom vremenu, s obzirom na to da to smanjenje posebno utječe na radnice.
35
Valja podsjetiti da predmetni nacionalni propis u glavnom postupku potpada pod područje primjene Direktive 2008/94. Naime, ta se direktiva u skladu sa svojim člankom 1. primjenjuje na potraživanja radnika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su nesolventni. Osim toga, iz zajedničkog tumačenja uvodne izjave 3. i članka 3. navedene direktive proizlazi da su države članice dužne uspostaviti jamstvenu instituciju koja osigurava isplatu takvih nepodmirenih potraživanja, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim pravom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa. U ovom slučaju Kraljevina Španjolska uspostavila je u skladu s tom direktivom Fogasu kao jamstvenu ustanovu.
36
Na temelju uvodne izjave 7. i članka 4. stavka 3. prvog podstavka Direktive 2008/94, države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja jamstvene ustanove, pod uvjetom da one nisu ispod razine koja je skladu sa socijalnim ciljem te direktive. Stoga su, pod uvjetom poštovanja tog uvjeta, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, gornje granice određene za plaćanja potraživanja radnika, poput onih predviđenih člankom 33. Zakona o radu, u skladu s tom direktivom.
37
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 32. i 33. ovog rješenja, ipak valja ispitati je li primjena tih gornjih granica u glavnom postupku, osobito što se tiče radnika koji rade u nepunom radnom vremenu, u skladu s Direktivom 2006/54 (vidjeti po analogiji presudu od 21. siječnja 2021., INSS, C‑843/19, EU:C:2021:55, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
38
U tom pogledu valja istaknuti da ocjena suda koji je uputio zahtjev o postojanju neizravne diskriminacije na temelju spola počiva na dvostrukoj premisi prema kojoj članak 33. Zakona o radu, kako ga tumače nacionalni sudovi, stavlja u nepovoljniji položaj skupinu radnika koji rade u nepunom radnom vremenu, koja se pretežito sastoji od radnica.
39
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, radniku koji radi u nepunom radnom vremenu poput osobe JL smanjena je gornja granica određena za plaćanje nepodmirenih plaća predviđena člankom 33. stavkom 1. Zakona o radu. Iako ta gornja granica za radnike koji rade u punom radnom vremenu odgovara dvostrukom dnevnom SMI‑iju, ona se smanjuje, kad je riječ o radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu, proporcionalno radnom vremenu koje su oni odradili u odnosu na radno vrijeme radnika koji rade u punom radnom vremenu, a koji obavljaju istu djelatnost.
40
Valja istaknuti da, unatoč naznakama u tom smislu koje se nalaze u obrazloženju odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ne čini se da radnik koji radi u nepunom radnom vremenu na temelju navedenog propisa trpi „dvostruko” smanjenje koje se sastoji, osim smanjene plaće zbog rada u nepunom radnom vremenu, od „novog” smanjenja koje se odnosi na gornju granicu određenu za plaćanja koja osigurava Fogasa. Naime, u skladu s člankom 33. stavkom 1. Zakona o radu, to se smanjenje ne provodi na temelju smanjene plaće radnika koji radi u nepunom radnom vremenu, nego na iznosu udvostručenog dnevnog SMI‑ja. Prema tome, ono ne dovodi do dodatnog smanjenja, nego se određuje na isti način kao i plaća radnika koji radi u nepunom radnom vremenu, odnosno uzimanjem u obzir njegova radnog vremena.
41
Kako bi se utvrdilo treba li to smanjenje gornje granice određene za plaćanja u pogledu radnika koji rade u nepunom radnom vremenu smatrati njihovim stavljanjem u nepovoljniji položaj u odnosu na radnike koji rade u punom radnom vremenu i na temelju toga, s obzirom na razmatranja iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navedena u točki 38. ovog rješenja, kao eventualno protivno Direktivi 2006/54, valja podsjetiti da je člankom 4. stavkom 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom predviđeno, kad je riječ o uvjetima rada, da se s radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu ne postupa nepovoljnije nego s usporedivim radnicima koji rade u punom radnom vremenu samo zbog toga što rade u nepunom radnom vremenu, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
42
Međutim, taj zahtjev jednakosti između radnika koji rade u punom radnom vremenu i radnika koji rade u nepunom radnom vremenu u pogledu uvjeta rada postavlja se ne dovodeći u pitanje odgovarajuću primjenu načela pro rata temporis u skladu sa stavkom 2. navedenog članka 4. (vidjeti u tom smislu presudu od 10. lipnja 2010., Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, EU:C:2010:329, t. 64.).
43
Naime, uzimanje u obzir količine rada koju je radnik koji radi u nepunom radnom vremenu stvarno izvršio, uspoređene s onom radnika koji radi u punom radnom vremenu, čini objektivni kriterij u smislu članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom kojim se opravdava proporcionalno smanjenje prava i uvjeta rada radnika koji radi u nepunom radnom vremenu (vidjeti u tom smislu presude od 10. lipnja 2010., Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, EU:C:2010:329, t. 65. i od 5. studenoga 2014., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑476/12, EU:C:2014:2332, t. 20.).
44
U tom pogledu Sud je načelo pro rata temporis već primijenio na davanja povezana s radnim odnosom s nepunim radnim vremenom. Tako je presudio da se pravu Unije ne protivi izračun, u skladu s tim načelom, starosne mirovine (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2003., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/02, EU:C:2003:583, t. 90. i 91.), plaćenog godišnjeg odmora (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2010., Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, t. 33.), niti naknade za uzdržavano dijete koju isplaćuje poslodavac (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑476/12, EU:C:2014:2332, t. 25.).
45
U tim okolnostima valja smatrati da primjena, u pogledu radnika koji rade u nepunom radnom vremenu, prilagodbe gornje granice plaćanja koje osigurava Fogasa, predviđene člankom 33. stavkom 1. Zakona o radu, koja odgovara postotku radnog vremena radnika koji odrade radnici koji rade u nepunom radnom vremenu u odnosu na radno vrijeme koje odrade radnici koji rade u punom radnom vremenu koji obavljaju istu djelatnost, predstavlja odgovarajuću primjenu načela pro rata temporis u smislu članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom.
46
Naime, kao što su to istaknule španjolska vlada i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, navedenom se prilagodbom može osigurati isti maksimalni iznos plaćanja od strane Fogase nepodmirenih radničkih potraživanja po satu rada i stoga potiče jednako postupanje (vidjeti po analogiji rješenje od 17. studenoga 2015., Plaza Bravo, C‑137/15, EU:C:2015:771, t. 28.).
47
Taj zaključak potvrđuje činjenica da se Fogasa na temelju članka 33. stavka 5. Zakona o radu financira doprinosima koje uplaćuju poslodavci čija se stopa primjenjuje na plaće koje služe kao osnovica za izračun doprinosa namijenjenog financiranju rizika obuhvaćenih nacionalnim sustavom socijalne sigurnosti.
48
S obzirom na ta razmatranja, ne može se smatrati da propis o kojem je riječ u glavnom postupku dovodi u nepovoljniji položaj određenu kategoriju radnika, u ovom slučaju onih koji rade u nepunom radnom vremenu i, a fortiori, radnica. Njega se stoga ne može kvalificirati kao „neizravno diskriminirajuću mjeru” u smislu članka 2. stavka 1. i članka 4. Direktive 2006/54.
49
Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se članak 2. stavak 1. i članak 4. Direktive 2006/54 trebaju tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se, kad je riječ o plaćanju odgovorne državne institucije neisplaćenih plaća i naknada štete radnicima zbog nesolventnosti njihova poslodavca, predviđa gornju granicu za to plaćanje u pogledu radnika koji rade u punom radnom vremenu koja je, kada je riječ o radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu, smanjena proporcionalno radnom vremenu koje su potonji odradili u odnosu na radno vrijeme koje su odradili radnici koji rade u punom radnom vremenu.
Troškovi
50
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 2. stavak 1. i članak 4. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se, kad je riječ o plaćanju odgovorne državne institucije neisplaćenih plaća i naknada štete radnicima zbog nesolventnosti njihova poslodavca, predviđa gornju granicu za to plaćanje u pogledu radnika koji rade u punom radnom vremenu koja je, kada je riječ o radnicima koji rade u nepunom radnom vremenu, smanjena proporcionalno radnom vremenu koje su potonji odradili u odnosu na radno vrijeme koje su odradili radnici koji rade u punom radnom vremenu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski