62015CC0680
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
YVESA BOTA
od 19. siječnja 2017. (
1
)
Spojeni predmeti C‑680/15 i C‑681/15
Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH (C‑680/15),
Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (C‑681/15)
protiv
Ivana Felje,
Vittorie Graf
(zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Članak 3. stavci 1. i 3. — Zaštita prava radnika kod prijenosa poduzeća — Odredba ugovora o radu kojom se upućuje na odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima te na izmjene tih uvjeta koje nastanu nakon prijenosa poduzeća“
1.
Ovi zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 3. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
2
) te na članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2.
Ti su zahtjevi podneseni u okviru spora između Ivana Felje i Vittorie Graf (u daljnjem tekstu: tužitelji) i Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH i Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: Asklepios) u pogledu primjene kolektivnog ugovora.
3.
Nakon presuda od 9. ožujka 2006., Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, u daljnjem tekstu: presuda Werhof), i od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr. (C‑426/11, EU:C:2013:521, u daljnjem tekstu: presuda Alemo‑Herron i dr.), opća problematika ovog predmeta odnosi se na pitanje može li se poslodavca preuzimatelja, nakon prijenosa pogona, prisiliti da primijeni odredbe i uvjete koji proizlaze iz kolektivnih ugovora sklopljenih nakon tog prijenosa.
4.
Posebnost gore navedenih presuda kao i ovog predmeta jest u tome što je primjena kolektivnih ugovora na radne odnose između poslodavca i njegovih zaposlenika posljedica upućivanja ugovora o radu na te kolektivne ugovore.
5.
Ugovori o radu mogu stoga sadržavati dvije vrste odredbi o upućivanju, statičke i dinamičke.
6.
Te odredbe djeluju statički ili dinamički, ovisno o tome upućuje li se njima isključivo na određeni kolektivni ugovor koji je na snazi ili i na izmjene tog ugovora u budućnosti.
7.
Statičkim se odredbama stoga upućuje na konkretan kolektivni ugovor, isključivo u verziji koja je bila na snazi na dan prijenosa.
8.
Naprotiv, kada strane u ugovoru o radu uvrste u taj ugovor dinamičku odredbu, one se slažu da određene materijalne odredbe o radnom odnosu koji postoji između njih moraju dinamički proizlaziti iz vanjskog pravnog okvira te se nastaviti razvijati. Primjenjive odredbe i uvjeti stoga odgovaraju kolektivnim ugovorima o kojima su periodično pregovarale nadležne organizacije.
9.
U okviru njemačkog prava, uvrštavanje te vrste odredbi u ugovore o radu objašnjava se nastojanjem da se osiguraju prava zaposlenicima, neovisno o njihovom članstvu u sindikatu.
10.
Te odredbe o upućivanju stoga omogućuju poslodavcima koji su članovi organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila sektorski kolektivni ugovor da ga primijene i na zaposlenike koji nisu članovi sindikata.
11.
Te odredbe o upućivanju također omogućuju poslodavcima koji nisu članovi organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila sektorski kolektivi ugovor da ga dobrovoljno primijene na zaposlenike (koji jesu i koji nisu članovi sindikata).
12.
U ovom se predmetu radi o potonjoj situaciji: prenositelj koji nije član organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila kolektivni ugovor odlučio je u ugovore o radu svojih zaposlenika uvrstiti odredbu koja upućuje na taj kolektivni ugovor. Ta je odredba o upućivanju dinamička jer se odnosi na buduće izmjene navedenog kolektivnog ugovora.
13.
Nakon prijenosa pogona prenositelja, preuzimatelj smatra da nije dužan primjenjivati odredbe i uvjete koji proizlaze iz izmjena kolektivnog ugovora koje su nastale nakon prijenosa.
14.
Od Suda se traži da presudi protivi li se Direktivi 2001/23, u takvim okolnostima, dinamički karakter odredbe o upućivanju. Drugim riječima, protivi li se toj direktivi to da je preuzimatelj obvezan primjenjivati odredbe i uvjete koji proizlaze iz budućih izmjena kolektivnog ugovora na koji upućuju ugovori o radu?
15.
U ovom ću mišljenju na to pitanje odgovoriti potvrdno.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
16.
Člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2001/23, kojom se zamjenjuje i kodificira Direktiva 77/187/EEZ (
3
), predviđa se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.”
17.
Člankom 3. te direktive određuje se:
„1.   Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.
[…]
3.   Nakon prijenosa, preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora.
Države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine.
[…]”
18.
Člankom 8. navedene direktive predviđa se sljedeće:
„Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike.”
B – Njemačko pravo
19.
U Njemačkoj su prava i obveze prilikom prijenosa poduzeća uređene člankom 613.a Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB), čiji stavak 1. glasi kako slijedi:
„Kad se poduzeće ili dio poduzeća pravnim aktom prenosi na drugog vlasnika, on stupa na njegovo mjesto u svim pravima i obvezama koje proizlaze iz ugovora o radu na snazi u trenutku prijenosa. Ako su ta prava i obveze uređene pravnim pravilima kolektivnog ugovora ili sporazumom na razini poduzeća, one postaju sastavnim dijelom ugovora o radu između novog vlasnika i zaposlenika i ne mogu se izmijeniti na štetu potonjeg prije isteka jedne godine računajući od datuma prijenosa. Druga se rečenica ne primjenjuje kad su prava i obveze novog vlasnika uređene odredbama drugog kolektivnog ugovora ili drugim sporazumom na razini poduzeća. Ta se prava i obveze mogu izmijeniti prije isteka roka od godine dana utvrđenog u drugoj rečenici ako kolektivni ugovor ili sporazum na razini poduzeća nisu više na snazi ili ako ne postoji uzajamna obveza poštovanja drugog kolektivnog ugovora čija je primjena ugovorena između novog vlasnika i zaposlenika”.
II – Glavni postupak i prethodna pitanja
20.
Tužitelji su zaposleni u bolnici Dreieich‑Lange (Njemačka), on kao kućni pomoćnik/vrtlar od 1978., a ona kao njegovateljica od 1986. Nakon što je 1995. općinska teritorijalna jedinica, općina Offenbach (Njemačka), prenijela bolnicu društvu s ograničenom odgovornošću (GmbH) koje je osnovano u skladu s privatnim pravom, dio poduzeća u kojem su radili tužitelji prenesen je 1997. društvu KLS Facility Management GmbH (u daljnjem tekstu: KLS FM).
21.
KLS FM, koji ne pripada nijednoj organizaciji poslodavaca, pojedinačnim je ugovorima s tužiteljima dogovorio da će njihov radni odnos uređivati, kao što je to bio slučaj prije prijenosa, Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (Savezni kolektivni ugovor za zaposlenike u upravi i općinskim poduzećima, u daljnjem tekstu: BMT‑G II) i kolektivni ugovori kojima se taj ugovor dopunjuje, izmjenjuje ili zamjenjuje.
22.
Nadalje, KLS FM pripojen je grupi Asklepios. Ta grupa obuhvaća brojna poduzeća u bolničkom sektoru.
23.
Dio poduzeća u kojem su radili tužitelji 1. srpnja 2008. KLS FM prenesen je drugom društvu te grupe, odnosno Asklepiosu. To društvo, kao člana organizacije poslodavaca, nije obvezivao niti ga danas obvezuje BMT‑G II ni Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (Kolektivni ugovor za javnu službu, u daljnjem tekstu: TVöD), koji ga je zamijenio od 1. listopada 2005., ni Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (Kolektivni ugovor o prijenosu zaposlenika lokalnih zajednica obuhvaćenih TVöD‑om i o pravilima o prijelaznom pravu, u daljnjem tekstu: TVÜ-VKA).
24.
Tužitelji su zatražili od sudova da utvrde da se odredbe TVöD‑a i kolektivnih ugovora kojim se dopunjuje te odredbe TVÜ-VKA‑e primjenjuju na njihov radni odnos u verzijama tih odredbi koje su bile na snazi, odnosno dinamički.
25.
Asklepios ističe da se Direktivi 2001/23 i članku 16. Povelje protivi pravni učinak, predviđen u nacionalnom pravu, dinamičke primjene pravila kolektivnih ugovora za javnu službu na koje upućuje ugovor o radu. To znači da se, prema njegovom mišljenju, uvjeti rada ugovoreni u ugovoru o radu i obuhvaćeni kolektivnim ugovorima navedenim u tom ugovoru nakon prijenosa mogu primijeniti samo statički na radni odnos.
26.
Niži sudovi prihvatili su tužbe koje su podnijeli tužitelji.
27.
Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), pred kojim je pokrenut postupak revizije („Revision”), traži od Suda da odluči o sljedećim prethodnim pitanjima:
„I.
1.
Protivi li se članku 3. Direktive 2001/23 nacionalno pravilo koje propisuje da u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona svi uvjeti rada koje su prenositelj i zaposlenik privatnopravno i pojedinačno dogovorili u ugovoru o radu neizmijenjeni prelaze na preuzimatelja -– kao da ih je pojedinačnim ugovorom sam dogovorio sa zaposlenikom – ako se u nacionalnom pravu za preuzimatelja propisuju i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje u cijelosti ili za određenu skupinu pojedinačno dogovorenih uvjeta rada iz ugovora o radu između prenositelja i zaposlenika:
Proizlazi li iz primjene članka 3. Direktive 2001/23 da određene uvjete iz ugovora o radu koji su privatnopravno dogovoreni između prenositelja i zaposlenika treba izuzeti od neizmijenjenog prijenosa na preuzimatelja i prilagoditi ih isključivo zbog prijenosa poduzeća ili pogona?
3.
Ako prema odgovorima Suda na prvo i drugo pitanje pojedinačno upućivanje dogovoreno pojedinačnim ugovorom na temelju kojeg određene odredbe iz kolektivnog ugovora privatnopravno dinamički postaju sadržaj ugovora o radu ne prelazi u neizmijenjenom obliku na preuzimatelja:
a)
Primjenjuje li se to i u slučajevima kada ni prenositelj ni preuzimatelj nisu strana kolektivnog ugovora niti su članovi takve strane odnosno ako se odredbe iz kolektivnog ugovora još prije prijenosa poduzeća ili pogona ne bi primjenjivale na radni odnos s prenositeljem da klauzula o upućivanju nije dogovorena privatnopravno u ugovoru o radu?
b)
U slučaju potvrdnog odgovora na ovo pitanje:
Primjenjuje li se to i u slučajevima kada su prenositelj i preuzimatelj poduzeća unutar iste grupe?
II.
Protivi li se članku 16. [Povelje] nacionalno pravilo doneseno radi prijenosa Direktive 77/187 ili 2001/23 koje propisuje da je u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona preuzimatelj vezan uvjetima iz ugovora o radu koje je prenositelj privatnopravno i pojedinačno dogovorio s radnikom prije prijenosa pogona kao da ih je sam dogovorio i kada ti uvjeti određene odredbe kolektivnog ugovora koje se inače ne primjenjuju na radni odnos dinamički čine sadržajem ugovora o radu ako se u nacionalnom pravu za preuzimatelja propisuju i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi?”
III – Moja analiza
28.
Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da presudi treba li članak 3. Direktive 2001/23 u vezi s člankom 16. Povelje tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravilo kojim se predviđa da se, prilikom prijenosa poduzeća, zaštita prava i obveza koje za prenositelja proizlaze iz ugovora o radu proteže i na klauzulu takvog ugovora kojom se dinamički upućuje na uvjete rada predviđene kolektivnim ugovorom, ako nacionalno pravo predviđa, u korist preuzimatelja, i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe? Sud koji je uputio zahtjev naglašava činjenicu da, s jedne strane, ni prenositelj ni preuzimatelj nisu ni izravno ni neizravno strane predmetnog kolektivnog ugovora i da su, s druge strane, prenositelj i preuzimatelj poduzeća unutar iste grupe.
A – Uvodne napomene
29.
Najprije mi se čini nužnim ponovno razmotriti dva prethodna predmeta u kojima su donesene presude Werhof i Alemo‑Herron i dr.
1. Presuda Werhof
30.
Taj predmet odnosio se na ugovor o radu kojim se, u pogledu promjena u visini plaća, upućivalo na kolektivni ugovor na snazi o kojem je pregovarala i koji je potpisala organizacija poslodavaca u koju je poduzeće prenositelj, za razliku od preuzimatelja, bilo učlanjeno. Ugovorna odredba u tom predmetu bila je statička, što znači da se njome upućivalo na konkretan kolektivni ugovor na snazi, a ne na kolektivne ugovore koji bi ga naslijedili u budućnosti.
31.
Nakon prijenosa dijela poduzeća u kojem je radio H. Werhof, sklopljen je novi kolektivni ugovor. S obzirom na to da se potonjim ugovorom predviđa povećanje plaće, H. Werhof tražio je da se njegova poslodavca smatra dužnim primijeniti to povećanje plaće na njega.
32.
Tvrdio je stoga da, kada pojedinačni ugovor o radu sadržava odredbu kojom se upućuje na kolektivne ugovore sklopljene u određenom sektoru, ta je odredba nužno „dinamička” te se njome upućuje, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 77/187, koji odgovara članku 3. stavku 1. Direktive 2001/23, na kolektivne ugovore sklopljene nakon dana prijenosa poduzeća.
33.
Sud nije podržao tu tezu. Naprotiv, Sud je odlučio da tu odredbu treba tumačiti na način da se ona ne protivi tome da preuzimatelj, koji nije ugovorna strana kolektivnog ugovora na koji ugovor o radu upućuje i koji obvezuje prenositelja, ne bude vezan kolektivnim ugovorima koji su sklopljeni nakon kolektivnog ugovora koji je bio na snazi u trenutku prijenosa pogona.
34.
To se rješenje Suda temelji na sljedećem rasuđivanju.
35.
Sud je najprije istaknuo da je ugovorna odredba o upućivanju poput one u tom predmetu obuhvaćena člankom 3. stavkom 1. Direktive 77/187. Iz toga proizlazi, na temelju te direktive, da se „prava i obveze koje proizlaze iz kolektivnog ugovora na koji se upućuje u ugovoru o radu automatski prenose na novog vlasnika iako […] on nije ugovorna strana ni u jednom kolektivnom ugovoru. Stoga prava i obveze koje proizlaze iz kolektivnog ugovora i dalje obvezuju novog vlasnika nakon prijenosa pogona” (
4
).
36.
Prema mišljenju Suda stoga je jasno da se na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 77/187 prava i obveze koje proizlaze iz kolektivnog ugovora na koji se upućuje odredbom u ugovoru o radu prenose na preuzimatelja.
37.
Nakon tog pojašnjenja Sud je trebao utvrditi, s obzirom na pravila sadržana u Direktivi 77/187, treba li takve odredbe tumačiti na način da se njima upućuje na kolektivni ugovor koji je bio na snazi za prenositelja u trenutku prijenosa ili, u širem smislu, na buduće izmjene tog ugovora.
38.
Sud je zatim naveo više pravila koja su, kao što ćemo vidjeti, u potpunosti relevantna za odgovor na pitanja koja je postavio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) u okviru ovog predmeta.
39.
Naime, Sud je jasno naveo da „[z]a tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive [77/187], odredba o upućivanju na kolektivni ugovor ne može imati širi doseg od ugovora na koji se njome upućuje. Stoga treba uzeti u obzir članak 3. stavak 2. Direktive kojim se uspostavljaju ograničenja načela primjenjivosti [tog] kolektivnog ugovora na koji se upućuje ugovorom o radu” (
5
).
40.
Sud stoga utvrđuje pravilo da, kada se radi o ugovornoj odredbi o upućivanju na uvjete rada predviđene kolektivnim ugovorom, a članak 3. stavak 1. Direktive 77/187 doista jest temelj za prijenos prava i obveza na preuzimatelja, to ne mijenja činjenicu da tu odredbu treba tumačiti u vezi s člankom 3. stavkom 2. iste direktive, koji odgovara članku 3. stavku 3. Direktive 2001/23. U tom pogledu podsjećam da se potonjom odredbom predviđa privremeno poštovanje uvjeta rada iz kolektivnih ugovora prilikom prijenosa pogona.
41.
Prema mišljenju Suda, iz toga proizlazi, na temelju teksta članka 3. stavka 2. Direktive 77/187, da se, s jedne strane, uvjeti rada uređeni kolektivnim ugovorom „poštuju samo do dana njegovog ukidanja ili isteka ili do stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora. Stoga iz teksta [te] direktive nikako ne proizlazi da je zakonodavac [Unije] namjeravao vezati preuzimatelja drugim kolektivnim ugovorima osim onih na snazi u trenutku prijenosa i, slijedom toga, nametnuti kasnije izmjene uvjeta rada primjenom novog kolektivnog ugovora sklopljenog nakon prijenosa” (
6
).
42.
Sud pojašnjava da „je takva ocjena, osim toga, u skladu s ciljem navedene direktive koja se ograničava na zaštitu prava i obveza zaposlenika na snazi na dan prijenosa. Naprotiv, namjera direktive [77/187] nije zaštititi obična očekivanja, pa time ni hipotetske koristi koje bi proizlazile iz budućih izmjena kolektivnih ugovora” (
7
).
43.
S druge strane, Sud je istaknuo da, kao što je navedeno u samom tekstu članka 3. stavka 2. Direktive 77/187, „države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja odredbi i uvjeta iz kolektivnog ugovora, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine” (
8
).
44.
Osim toga, Sud je pojasnio da, „iako, u skladu s ciljem te direktive, treba zaštititi interese zaposlenika na koje utječe prijenos, ne smiju se zanemariti interesi preuzimatelja, koji mora biti u stanju provesti prilagodbe i promjene koje su neophodne za nastavak njegove djelatnosti” (
9
).
45.
Sud je zatim usporedio zahtjev tužitelja da se ugovorna odredba tumači dinamički sa slobodom udruživanja preuzimatelja.
46.
U tom pogledu, prema mišljenju Suda, „‚statičkim’ tumačenjem navedene odredbe […] može se izbjeći da preuzimatelj pogona, koji nije ugovorna strana kolektivnog ugovora, bude vezan njegovim budućim izmjenama. Njegovo negativno pravo udruživanja time je u potpunosti zajamčeno” (
10
). U tim okolnostima „tužitelj ne može tvrditi da je odredba u pojedinačnom ugovoru o radu kojom se upućuje na kolektivne ugovore sklopljene u određenom sektoru nužno ‚dinamička’ te da se njome upućuje, na temelju članka 3. stavka 1. Direktive [77/187], na kolektivne ugovore koji su sklopljeni nakon datuma prijenosa poduzeća” (
11
).
47.
Na temelju tog rasuđivanja Sud je došao do rješenja koje se navodi u točki 33. ovog mišljenja.
48.
Iako Sud, s obzirom na kontekst u kojem su mu postavljena pitanja, nije išao tako daleko da presudi da se članku 3. Direktive 77/187 protivi to da kolektivni ugovori sklopljeni nakon prijenosa pogona mogu postati primjenjivi na preuzimatelja, njegovo rasuđivanje sadržava začetke tog rješenja koje će uostalom i donijeti nekoliko godina kasnije u presudi Alemo‑Herron i dr. Međutim, vidjet ćemo da Sud drukčije rasuđuje kako bi došao do tog rješenja.
2. Presuda Alemo‑Herron i dr.
49.
Taj se predmet odnosio na to da je jedna od londonskih gradskih općina prenijela odjel „rekreativnih usluga” na privatnog poduzetnika koji je preuzeo zaposlenike tog odjela. Taj je pak poduzetnik prenio navedeni odjel na drugog privatnog poduzetnika.
50.
U vrijeme kada je odjel „rekreativnih usluga” pripadao javnom sektoru, na zaposlenike tog odjela primjenjivale su se odredbe i uvjeti o kojima se periodično pregovaralo u okviru NJC‑a, tijela za kolektivno pregovaranje lokalne javne uprave. Obvezujuća priroda sporazuma koji su dogovoreni u okviru NJC‑a nije proizlazila iz zakona, nego iz ugovorne odredbe sadržane u ugovorima o radu.
51.
Nakon prijenosa poduzeća, novi je sporazum sklopljen u okviru NJC‑a. Preuzimatelj je smatrao da nije vezan novim sporazumom jer je on nastao nakon prijenosa te je stoga odbio na zaposlenike primijeniti povećanje plaće koje je iz njega proizlazilo, uz obrazloženje da je sporazum sklopljen nakon prijenosa.
52.
Kada mu je upućen zahtjev za prethodnu odluku u okviru spora između zaposlenika i poduzeća preuzimatelja, Sud je presudio da se članak 3. Direktive 2001/23 mora tumačiti na način da se njime zabranjuje državi članici da u slučaju prijenosa poduzeća odredi da su odredbe o dinamičkim upućivanju na kolektivne ugovore, o kojima se pregovaralo i koji su sklopljeni nakon dana prijenosa, primjenjive u odnosu na preuzimatelja, u slučaju kada on nije imao mogućnost sudjelovanja u postupku pregovaranja o onim kolektivnim ugovorima koji su sklopljeni nakon prijenosa.
53.
Da bi došao do tog rješenja, Sud je najprije podsjetio da iz njegove presude Werhof proizlazi da članak 3. stavak 1. Direktive 77/187 treba tumačiti na način da se on ne protivi tome da preuzimatelj, koji nije ugovorna strana kolektivnog ugovora na koji ugovor o radu upućuje i koji obvezuje prenositelja, ne bude vezan kolektivnim ugovorima koji su sklopljeni nakon kolektivnog ugovora koji je bio na snazi u trenutku prijenosa poduzeća.
54.
Budući da se toj odredbi ne protivi mogućnost da se u nacionalnom pravu predvidi isključivo statička odredba o upućivanju, Sud je potom provjerio može li se člankom 8. Direktive 2001/23 omogućiti državama članicama da donesu nacionalne odredbe koje su povoljnije za zaposlenike. U tom pogledu podsjećam da se tom odredbom pojašnjava da ta direktiva „ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike”. Prema mišljenju Suda ta je provjera opravdana činjenicom da su se odredbe o dinamičkom upućivanju pokazale povoljnijima za zaposlenike od statičkih odredbi.
55.
Kako bi ocijenio manevarski prostor koji se člankom 8. Direktive 2001/23 ostavlja državama članicama u okolnostima tog konkretnog predmeta, Sud je istaknuo sljedeće elemente.
56.
Kao prvo, prema njegovom mišljenju, cilj Direktive 2001/23 „nije jedino zaštita interesa zaposlenika kod prijenosa poduzeća, nego ona također treba osigurati pravednu ravnotežu između interesa zaposlenika, s jedne strane, i interesa preuzimatelja, s druge strane. Ta direktiva posebice pojašnjava da preuzimatelj treba biti u stanju provesti prilagodbe i promjene koje su neophodne za nastavak njegove djelatnosti” (
12
).
57.
To je tim više neophodno kada je riječ o prijenosu poduzeća iz javnog sektora u privatni sektor (
13
). Međutim, prema mišljenju Suda, „odredba o dinamičkom upućivanju na kolektivne ugovore sklopljene nakon dana prijenosa poduzeća u pitanju, čija je svrha reguliranje promjene radnih uvjeta u javnom sektoru, može znatno smanjiti manevarski prostor koji je potreban privatnom preuzimatelju za provođenje spomenutih prilagodba i promjena” (
14
). U takvim je okolnostima Sud smatrao da „takva odredba može narušiti pravednu ravnotežu interesa preuzimatelja u svojstvu poslodavca, s jedne strane, i interesa zaposlenika, s druge strane” (
15
).
58.
Kao drugo, Sud je smatrao da se tumačenje članka 3. Direktive 2001/23 mora uskladiti s člankom 16. Povelje kojim se utvrđuje sloboda poduzetništva, čiji je sastavni dio sloboda ugovaranja (
16
).
59.
Prema mišljenju Suda, „iz članka 3. Direktive 2001/23 proizlazi da, uzimajući u obzir slobodu poduzetništva, preuzimatelj mora imati mogućnost učinkovito ostvariti svoje interese u okviru postupka koji vodi ka sklapanju ugovora u kojem on sudjeluje te mora moći pregovarati o čimbenicima koji određuju promjenu radnih uvjeta njegovih zaposlenika s obzirom na svoju gospodarsku djelatnost u budućnosti” (
17
).
60.
U tom je pogledu Sud utvrdio da preuzimatelj u tom predmetu nije imao nikakvu mogućnost sudjelovati u tijelu za kolektivno pregovaranje, zbog čega mu je oduzeta mogućnost da učinkovito ostvari svoje interese (
18
). U takvim je okolnostima Sud smatrao da je sloboda ugovaranja preuzimatelja ozbiljno smanjena, do mjere da takvo ograničenje može ugrožavati sâmo postojanje njihova prava na slobodu poduzetništva (
19
).
61.
Budući da se „članak 3. Direktive 2001/23, u vezi s člankom 8. te direktive ne može […] tumačiti na način da dopušta državama članicama usvojiti mjere koje, iako su povoljnije za zaposlenike, mogu štetno utjecati na samu bit preuzimateljevog prava na slobodu poduzetništva” (
20
), Sud je došao do rješenja koje se navodi u točki 52. ovog mišljenja.
62.
Iako države članice u načelu mogu odlučiti, na temelju članka 8. Direktive 2001/23, da su ugovorne odredbe o upućivanju na kolektivne ugovore dinamičke, iz te presude proizlazi da je provedba te mogućnosti ipak uvjetovana poštovanjem temeljnih prava i osobito preuzimateljevog prava na slobodu poduzetništva. Međutim, kada preuzimatelj nema mogućnost sudjelovanja u postupku pregovaranja o kolektivnim ugovorima koji su sklopljeni nakon prijenosa, njegova se sloboda poduzetništva ne poštuje.
B – Moja ocjena
63.
Kako bi odgovorio na pitanja koje je postavio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud), smatram da Sud treba graditi svoje rasuđivanje na temelju rasuđivanja koje je primijenio u presudi Werhof. To bi bilo tim više opravdano jer se u oba slučaja radi o usporedbi njemačkog prava s pravilima koja se odnose na zaštitu prava zaposlenika prilikom prijenosa poduzeća iz Direktive 2001/23. Što je još važnije, čini mi se da Sud treba iskoristiti priliku koju ima u ovom predmetu da bi pojasnio kako povezati članak 3. stavke 1. i 3. s člankom 8. te direktive.
1. Polazna točka: ugovorna odredba o upućivanju na kolektivni ugovor obuhvaćena je člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23
64.
U skladu s tekstom članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23, „[p]rava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja”. Kao što je Sud već pojasnio, tom se odredbom „vrlo općenito i bez ikakve zadrške upućuje na [gore navedena] prava i obveze” (
21
). Iz navedene odredbe stoga proizlazi da se sva prava i obveze prenose na preuzimatelja jer proizlaze iz ugovora o radu sklopljenog između prenositelja i zaposlenika na koje utječe prijenos poduzeća.
65.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je cilj Direktive 2001/23 osigurati zaštitu prava zaposlenika u slučaju promjene poslodavca time što im omogućava da ostanu u službi kod novog poslodavca pod istim uvjetima koji su dogovoreni s prenositeljem (
22
).
66.
Na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23, preuzimatelj od prenositelja preuzima prava i obveze koje proizlaze iz radnog odnosa (
23
).
67.
Osim toga, Sud je presudio da se pravila iz Direktive 2001/23 trebaju smatrati obvezujućima, u smislu da se od njih ne smije odstupati na način koji bi bio nepovoljan za zaposlenike. Iz toga slijedi da se ugovori o radu i radni odnosi koji postoje na dan prijenosa poduzeća između prenositelja i zaposlenika prenesenog poduzeća automatski prenose s prenositelja na preuzimatelja zbog samog prijenosa poduzeća (
24
).
68.
Prema mišljenju norveške vlade, doslovno i teleološko tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23 trebalo bi dovesti do zaključka da se prava i obveze koje proizlaze iz ugovora o radu na temelju kojeg su se zaposlenik i prenositelj dogovorili da će poštovati uvjete rada predviđene kolektivnim ugovorom u njegovoj dinamičkoj verziji koja se primjenjuje, kao što je to slučaj u okviru ovog predmeta, prenose na preuzimatelja.
69.
Stajalište da se daje prednost ostvarivanju daljnje koristi od uvjeta rada predviđenih kolektivnim ugovorima o kojima se pregovaralo i koji su sklopljeni nakon dana prijenosa temelji se na ideji da su prenositelj i zaposlenici, time što su uvrstili odredbu o upućivanju na kolektivni ugovor u ugovor o radu, dobrovoljno prihvatili da se odredbama tog kolektivnog ugovora uređuju njihovi radni odnosi. Zaposlenik bi time ostvarivao priznato ugovorno pravo na uvjete koji su periodično dogovoreni na kolektivnoj razini. Obveza bi proizlazila iz pojedinačnog ugovora o radu, a ne kolektivnog ugovora. To bi utvrđenje podrazumijevalo jednostavnu primjenu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23 u korist zadržavanja prava i obveza koje su navedene u ugovoru o radu. S obzirom na to da je pravo zaposlenika na odredbe i uvjete koji su periodično dogovoreni na kolektivnoj razini primjenjivo u odnosu na prenositelja, ono bi, nakon prijenosa, trebalo moći biti primjenjivo u odnosu na preuzimatelja jer se ugovor od početka smatra sklopljenim s preuzimateljem.
70.
Međutim, smatram da u okolnostima poput onih u glavnom postupku članak 3. stavak 1. Direktive 2001/23 ne treba tumačiti pojedinačno, nego ga treba tumačiti u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive.
2. Ograničenje: ako postoji ugovorna odredba o upućivanju na kolektivni ugovor, članak 3. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive
71.
Podsjećam da se člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23 predviđa:
„Nakon prijenosa, preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora.
Države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine.”
72.
Dva su pravila povezana u članku 3. stavcima 1. i 3. Direktive 2001/23. Najprije, opće pravilo prema kojem se prava i obveze koje na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu u smislu te direktive trebaju prenijeti na preuzimatelja. Zatim, mjera u kojoj preuzimatelj ostaje vezan uvjetima dogovorenima u okviru kolektivnog ugovora koji se primjenjuje na prenositelja na dan prijenosa.
73.
Kada se odredbom ugovora o radu sklopljenog između poslodavca prenositelja i njegovog osoblja upućuje na odredbe i uvjete koji su periodično dogovoreni kolektivnim pregovaranjem, situacija je, prema mojem mišljenju, uređena člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23 u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive.
74.
Na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23 odredba ugovora o radu kojom se upućuje na odredbe i uvjete predviđene kolektivnim ugovorima prenosi se na preuzimatelja zbog prijenosa poduzeća.
75.
Međutim, budući da se radi o odredbama i uvjetima predviđenima kolektivnim ugovorom, člankom 3. stavkom 3. te direktive ograničava se doseg obveza koje preuzimatelj ima na temelju te odredbe. Iz te odredbe proizlazi da preuzimatelj mora poštovati samo one odredbe i uvjete predviđene kolektivnim ugovorom koji je na snazi na dan prijenosa. Naime, iz navedene odredbe proizlazi da obveza poštovanja tih odredbi i uvjeta traje onoliko koliko kolektivni ugovor na snazi u trenutku prijenosa ostaje na snazi, odnosno „do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora”.
76.
Osim toga, države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine. Treba pojasniti da se u njemačkom pravu izričito predviđa takvo vremensko ograničenje.
77.
U članku 3. stavku 3. Direktive 2001/23 navodi se kompromisno rješenje čija je svrha pomiriti interese preuzimatelja i zaposlenika koji su predmet prijenosa poduzeća.
78.
Treba istaknuti da je Komisija u svojem prijedlogu direktive od 29. svibnja 1974. već iznijela mogućnost prijenosa poduzeća u okviru kojeg preuzimatelj nije ugovorna strana kolektivnog ugovora koji obvezuje prenositelja pa taj ugovor za njega nije obvezujući (
25
). Prema mišljenju Komisije „u takvom bi se slučaju obvezivanje preuzimatelja da pristupi kolektivnom ugovoru protiv svoje volje protivilo načelu slobode udruživanja. Međutim, kako bi se osigurala zaštita uvjeta rada zaposlenika koji su predviđeni ugovorom, u stavku 3. nastojali smo pronaći kompromisno rješenje; iako nije vezan kolektivnim ugovorima, preuzimatelj je ipak dužan poštovati uvjete utvrđene u njima do isteka kolektivnog ugovora u slučaju ugovora na određeno vrijeme i tijekom jedne godine u slučaju ugovora na neodređeno vrijeme”[neslužbeni prijevod] (
26
).
79.
Stoga se člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23 osigurava ravnoteža između suprotstavljenih interesa; s jedne strane, zaposlenik ima pravo na posebne uvjete koji su prethodno dogovoreni s prenositeljem, a, s druge strane, preuzimatelj ima legitimno pravo da bude upoznat s opsegom budućih obveza pa stoga nije vezan novim uvjetima rada koji su dogovoreni na kraju postupka kolektivnog pregovaranja u kojem on ne želi ili ne može sudjelovati.
80.
Člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23 državama članica se čak nudi mogućnost da, u interesu preuzimatelja, ograniče trajanje razdoblja tijekom kojeg će on biti vezan uvjetima rada predviđenima kolektivnim ugovorom na snazi u trenutku prijenosa, pod uvjetom da to razdoblje nije kraće od jedne godine. Ta odredba odražava i ravnotežu koju je zakonodavac Unije želio postići između interesa zaposlenika i preuzimatelja prilikom prijenosa poduzeća.
81.
Smatram da odredba o dinamičkom upućivanju prestaje proizvoditi učinke u slučajevima koji su predviđeni člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23: nakon isteka, ukidanja ili zamjene kao i, ako je država članica to predvidjela, nakon proteka najmanje godine dana od prijenosa poduzeća. Tim odredbama stoga nisu obuhvaćeni kolektivni ugovori sklopljeni nakon dana prijenosa, osim ako novi poslodavac ne izrazi drugačiju namjeru.
82.
Prema mojem mišljenju, nije moguće razumjeti problem koji se javlja u glavnom postupku ako se članak 3. stavak 1. te direktive tumači zasebno. Takvo bi tumačenje na temelju te odredbe dovelo do toga da bi preuzimatelj bio vezan svim ugovornim odredbama kojima je bio vezan prenositelj bez obzira na njihovu narav. Iako je točno da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23 ne uvodi nikakvo razlikovanje između sadržaja ugovornih odredbi, situacija u kojoj se ugovornom odredbom upućuje na odredbe i uvjete koji su predviđeni kolektivnim ugovorom posebne je naravi. Naime, takvo upućivanje na odredbe i uvjete koji su predviđeni kolektivnim ugovorom predstavlja situaciju u kojoj se miješaju, s jedne strane, zaštita prava i obveza koje proizlaze iz ugovora o radu i, s druge strane, poštovanje odredbi i uvjeta koji proizlaze iz kolektivnog ugovora.
83.
S obzirom na složenost situacije smatram da se članak 3. stavak 1. Direktive 2001/23 ne može tumačiti bez uzimanja u obzir članka 3. stavka 3. iste direktive kojim se utvrđuje da je poštovanje odredbi i uvjeta predviđenih kolektivnim ugovorom privremeno.
84.
U tom pogledu nije važno proizlazi li primjena odredbi i uvjeta rada predviđenih kolektivnim ugovorom za zaposlenike izravno iz kolektivnog ugovora, jer je on obvezujući za predmetno poduzeće ili sektor, ili iz njega proizlazi neizravno, jer se na njega upućuje odredbom u ugovoru o radu.
85.
U tom pogledu treba navesti doprinos presude od 11. rujna 2014., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑328/13, EU:C:2014:2197, u daljnjem tekstu: presuda Österreichischer Gewerkschaftsbund). Naime, u toj je presudi Sud pojasnio da „svrha članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23 nije održavanje primjene jednoga kolektivnog ugovora kao takvog nego ‚odredaba i uvjeta rada’ dogovorenih kolektivnim ugovorom” (
27
). Stoga, „članak 3. stavak 3. navedene direktive zahtijeva poštovanje odredbi i uvjeta rada dogovorenih kolektivnim ugovorom, pri čemu nije odlučujuće specifično podrijetlo njihove primjene” (
28
). Prema mišljenju Suda, iz toga slijedi da „se članak 3. stavak 3. Direktive 2001/23 načelno odnosi na odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorom, neovisno o načinu na koji su ti uvjeti postali primjenjivi na osobe na koje se odnose. S tim u vezi dostatno je da su te odredbe i uvjeti dogovoreni kolektivnim ugovorom i da učinkovito obvezuju prenositelja i radnike čiji su ugovori preneseni” (
29
). Primijenivši to rasuđivanje na predmet u glavnom postupku, Sud je presudio da „odredbe i uvjete rada koji su utvrđeni kolektivnim ugovorom ne treba smatrati isključenima iz područja primjene te odredbe samo zato što se primjenjuju na osobe na koje se odnose u skladu s pravilom o poštovanju učinaka kolektivnog ugovora, poput onoga iz predmeta u glavnom postupku” (
30
).
86.
Iako je točno da se ta presuda nije odnosila na odredbu o upućivanju u ugovoru u radu, mislim da se po analogiji može primijeniti u okviru ovog predmeta.
87.
Naime, odredba o upućivanju postoji kako bi se njome postigao isti rezultat kao da se kolektivni ugovor izravno primjenjuje na predmetno poduzeće ili sektor, primjerice jer je to poduzeće član organizacije poslodavaca koja je pregovarala o tom kolektivnom ugovoru ili jer je primjena navedenog ugovora proglašena općenito primjenjivom, odnosno jer ga je država proširila na sve poslodavce pa stoga i na sve zaposlenike iz tog sektora. Odredba o upućivanju stoga popunjava prazninu koja je nastala zato što poslodavca ne obvezuje normativni učinak kolektivnog ugovora.
88.
Odredba o upućivanju stoga omogućuje poslodavcima koji su članovi organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila sektorski kolektivni ugovor da ga dobrovoljno primijene na zaposlenike koji nisu članovi sindikata.
89.
Ta odredba također omogućuje poslodavcima koji nisu članovi organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila sektorski kolektivni ugovor, kao što je to slučaj u ovom predmetu, da taj ugovor dobrovoljno primijene na zaposlenike (koji jesu i koji nisu članovi sindikata).
90.
Prema mojem mišljenju, te se dvije situacije mogu urediti člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23 u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive. Smatram, stoga, da nije važno je li prenositelj član organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila predmetni kolektivni ugovor.
91.
Točno je da se člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23 predviđa da se odredbe i uvjeti trebaju nastaviti poštovati „pod istim uvjetima koji se prema tom [kolektivnom] ugovoru primjenjuju na prenositelja”. Tom se odredbom stoga jamči da se, unatoč prijenosu poduzeća, odredbe i uvjeti uređeni ugovorima zadržavaju „u skladu s voljom ugovornih strana kolektivnog ugovora” (
31
). Suprotno tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev i norveške vlade ne mislim da je za primjenu članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23, kako ga tumači Sud, neophodno da prenositelj bude član organizacije poslodavaca koja je pregovarala i sklopila predmetni ugovor. Važno je to da prenositelj bude učinkovito vezan tim kolektivnim ugovorom, kao što je istaknuo Sud u točki 25. presude Österreichischer Gewerkschaftsbund. Predmetni kolektivni ugovor stoga može biti izravno ili neizravno primjenjiv u odnosu na prenositelja. U oba je slučaja prenositelj, na jedan ili drugi način, izrazio svoju namjeru da bude vezan tim kolektivnim ugovorom.
92.
Osim toga, smatram da bi uvjetovanje primjene članka 3. stavka 3. Direktive 2001/23 položajem prenositelja s obzirom na predmetni kolektivni ugovor dovelo do različitog postupanja prema zaposlenicima prilikom prijenosa poduzeća, ovisno o tome je li prenositelj član organizacije poslodavaca koja je pregovarala o kolektivnom ugovoru i donijela ga.
93.
Dodajem da su razmatranja Suda navedena u presudi Werhof u vezi sa zajedničkim tumačenjem stavaka 1. i 2. članka 3. Direktive 77/187 općenita pa se ne čini da su ograničena na situaciju u kojoj je prenositelj član organizacije poslodavaca koja je pregovarala o predmetnom kolektivnom ugovoru i donijela ga.
94.
S obzirom na prethodno navedeno, stoga smatram da se, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku i na temelju tumačenja stavka 1. u vezi sa stavkom 3. članka 3. Direktive 2001/23, kolektivnim ugovorima koji nisu bili na snazi u trenutku prijenosa, nego se o njima pregovaralo i sklopljeni su nakon prijenosa, ne može neograničeno obvezati preuzimatelja.
95.
Kao što je Sud pojasnio u točki 29. presude Werhof, cilj direktive „se ograničava na zaštitu prava i obveza zaposlenika koji su na snazi na dan prijenosa” (
32
) i ništa više. Stoga Direktiva 2001/23 ne jamči zaposleniku da će kod preuzimatelja imati jednake uvjete rada kao što je, na temelju odredbe o dinamičkom upućivanju, mogao imati da je ostao zaposlen kod prenositelja.
96.
Osim toga, navodeći u istoj presudi da namjera direktive „nije zaštititi samo očekivanja pa time ni hipotetske koristi koje bi proizlazile iz budućih izmjena kolektivnih ugovora” (
33
), Sud je sigurno imao na umu nesigurnu i nepredvidivu narav uvjeta rada koja proizlazi iz budućih izmjena kolektivnih ugovora i negativne učinke koje oni mogu imati na preuzimatelja.
97.
Kao što je nezavisni odvjetnik D. Ruiz‑Jarabo Colomer istaknuo u svojem mišljenju u predmetu Werhof (
34
), „kad bi budući kolektivni ugovori imali trajan učinak na poslodavca koji nije sudjelovao u njihovom pregovaranju, […] [t]o bi značilo […] da poslodavac koji nije potpisnik kolektivnog ugovora ima više obveza od onoga tko ga je potpisao jer bi ostao u neizvjesnosti i izložio se opasnosti da moguće odredbe budu donesene iza njegovih leđa”.
98.
Čini se da je Sud potvrdio da je, u određenom trenutku, zbog interesa preuzimatelja potrebno da se u određenoj mjeri ograniči zaštita na koju se pozivaju zaposlenici prilikom prijenosa poduzeća. S tim u vezi Sud je izričito uputio na ograničenja iz članka 3. stavka 2. Direktive 77/187 koji, podsjećam, odgovara članku 3. stavku 3. Direktive 2001/23.
99.
U točki 28. presude Werhof ta je odredba prikazana kao da se njome uspostavljaju „ograničenja načela primjenjivosti kolektivnog ugovora na koji upućuje ugovor o radu”. Jedno od tih ograničenja jest da se „odredbe i uvjeti uređeni tim kolektivnim ugovorom poštuju samo do dana njegovog ukidanja ili isteka ili do stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora”, kao što se navodi u točki 29. presude.
100.
Ne bi bilo u skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23 da primjenom članka 3. stavka 1. te direktive za preuzimatelja postanu obvezujući kolektivni ugovori sklopljeni nakon prijenosa, na koje se upućuje odredbom obuhvaćenom ugovorom o radu, jer bi se time prekoračilo izričito ograničenje predviđeno člankom 3. stavkom 3. navedene direktive.
101.
Stoga, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj ni prenositelj ni preuzimatelj nisu ugovorne strane kolektivnog ugovora, odredba o upućivanju na taj ugovor primjenjiva je u odnosu na preuzimatelja samo u granicama predviđenima člankom 3. stavkom 3. Direktive 2001/23.
102.
Prema mojem mišljenju, ne postoji nijedan razlog zašto bi rješenje trebalo biti drugačije prilikom prijenosa poduzeća unutar iste grupe. Naime, Sud je već presudio da je namjena Direktive 77/187 urediti prijenos između dvaju društava kćeri iste grupe (
35
). U okviru ovog predmeta, KLS FM uveo je odredbu o upućivanju u ugovore o radu u vrijeme kada to društvo nije bilo pripojeno grupi Asklepios. S obzirom na prethodno navedenu sudsku praksu, okolnost da je do osporavanja dinamičke naravi te odredbe došlo nakon pripajanja društva KLS FM toj grupi i, konkretno, prilikom prijenosa dijela poduzeća u kojem su zaposleni tužitelji na Asklepios, nije takve naravi da bi isključila primjenu pravila predviđenih Direktivom 2001/23.
103.
Naposljetku, norveška je vlada istaknula razliku između konteksta predmeta u kojem je donesena presuda Werhof i ovog predmeta.
104.
U predmetu u kojem je donesena presuda Werhof radilo se o statičkoj odredbi i o zahtjevu zaposlenika da se ta odredba tumači dinamički. Da bi došao do zaključka da se Direktivom 77/187 ne propisuje dinamički karakter odredbe, Sud je u svojem rasuđivanju naveo detaljne razloge zbog kojih članak 3. stavak 1. te direktive u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 2. treba tumačiti na način da se njime dodjeljuje statički karakter toj vrsti odredaba o upućivanju. Drugim riječima, Sud je naveo razloge zbog kojih preuzimatelj nije mogao biti dužan primijeniti povećanje plaće koje proizlazi iz kolektivnih ugovora sklopljenih nakon prijenosa.
105.
Situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku prikazana je iz obrnute perspektive. Naime, odredba o upućivanju sastavljena je dinamički. S obzirom na zahtjev zaposlenika da izmjene kolektivnog ugovora na koje se odnosi ta odredba i koje su dogovorene nakon prijenosa poduzeća budu primjenjive u odnosu na preuzimatelja, sud koji je uputio zahtjev traži Sud da presudi protivi li se Direktivi 2001/23 dinamički karakter navedene odredbe.
106.
Međutim, tom razlikom u kontekstu dvaju predmeta ne smije se prikriti činjenica da se u oba slučaja radi o istom pravnom problemu, odnosno o usklađenosti dinamičkog karaktera odredbe o upućivanju s pravnim pravilima Unije u području prijenosa poduzeća.
107.
Stoga unatoč razlici u kontekstu dvaju predmeta, to ne mijenja činjenicu da su razlozi koje Sud navodi u presudi Werhof kako bi objasnio zašto se statička odredba ne može, u pogledu onoga što se predviđa člankom 3. stavkom 1. Direktive 77/187 u vezi s člankom 3. stavkom 2. te direktive, tumačiti dinamički jednaki razlozima koje bi, prema mojem mišljenju, trebali navesti Sud da presudi da se članku 3. stavku 1. Direktive 2001/23 u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive protivi to da se, prilikom prijenosa poduzeća, odredbi koja upućuje na kolektivni ugovor prizna dinamički karakter.
3. Mogućnost dana državama članicama da donesu odredbe koje su povoljnije za zaposlenike: članak 8. Direktive 2001/23
108.
Podsjećam da u skladu s člankom 8. Direktive 2001/23 ona „ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike”.
109.
Kao što je Sud istaknuo u svojoj presudi Alemo‑Herron i dr., tumačenje prema kojem bi ugovorne odredbe o upućivanju na kolektivni ugovor bile dinamičke može se pokazati povoljnijim za zaposlenike, krenemo li od premise da će buduće izmjene kolektivnog ugovora sadržavati poboljšanja za prava zaposlenika.
110.
Međutim, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, ne čini mi se mogućim da bi nacionalni sudovi, pod izlikom donošenja rješenja koje je povoljnije za zaposlenike na temelju članka 8. Direktive 2001/23 i u skladu s tumačenjem prema kojem su odredbe o upućivanju dinamičke, mogli zaobići pravila iz članka 3. stavaka 1. i 3. Direktive 2001/23, koja su prenesena člankom 613.a BGB‑a.
111.
Naime, prilikom prijenosa Direktive 2001/23, Savezna Republika Njemačka očito je odlučila privremeno poštovati odredbe i uvjete predviđene kolektivnim ugovorima, konkretno time što je odlučila ograničiti razdoblje poštovanja tih odredbi i uvjeta na godinu dana. U tim okolnostima ne čini mi se da se člankom 8. te direktive omogućuje nacionalnim sudovima da donesu rješenje koje bi bilo protivno izboru njemačkog zakonodavca.
112.
Osim toga, kao što proizlazi iz presude Alemo‑Herron i dr., pri provedbi članka 8. Direktive 2001/23 države članice moraju poštovati temeljna prava zaštićena Poveljom.
113.
Međutim, ne smatram potrebnim razmatrati problematiku ovog predmeta sa stajališta temeljnih prava zaštićenih Poveljom jer se to pitanje može riješiti primjenom članka 3. stavaka 1. i 3. Direktive 2001/23. U tom pogledu ističem da je rješenje za koje se zalažem, jer se njime izbjegava da se preuzimatelja na neizvjestan način neograničeno optereti obvezama iz budućih kolektivnih ugovora na koje ne može utjecati, povezano s nastojanjem da se preuzimatelju osigura sloboda poduzetništva koje je Sud istaknuo u presudi Alemo‑Herron i dr.
114.
Nadalje, s obzirom na to da, prema mojoj analizi, pravilo na temelju kojeg preuzimatelj kod prijenosa treba samo privremeno poštovati odredbe i uvjete predviđene kolektivnim ugovorom, uključujući i situaciju u kojoj ugovor o radu upućuje na kolektivni ugovor, proizlazi iz članka 3. stavaka 1. i 3. Direktive 2001/23, kako je prenesen člankom 613.a BGB‑a, prema mojem mišljenju nije potrebno propitivati postojanje, koje Asklepios osporava, mogućnosti koje bi preuzimatelj imao, u skladu s njemačkim pravom kojim se uređuju ugovorni odnosi, da jednostrano ili sporazumno izmijeni odredbu o upućivanju uvrštenu u ugovor o radu.
IV – Zaključak
115.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
U situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj ugovor o radu sklopljen između prenositelja i zaposlenika sadržava odredbu o upućivanju na uvjete rada koji su definirani kolektivnim ugovorom i u kojoj ni prenositelj ni preuzimatelj ne mogu sudjelovati u postupku pregovaranja o tom kolektivnom ugovoru, članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona u vezi s člankom 3. stavkom 3. te direktive treba tumačiti na način da mu se protivi to da takva odredba, nakon prijenosa poduzeća, bude dinamička, odnosno da se tumači na način da se njome također upućuje na buduće prilagodbe navedenog kolektivnog ugovora. Naprotiv, zbog povezanosti stavaka 1. i 3. članka 3. Direktive 2001/23, na upućivanje sadržano u odredbi u ugovoru o radu treba primijeniti vremenska ograničenja iz članka 3. stavka 3. te direktive, koja su primjenjiva na uvjete rada dogovorene kolektivnim ugovorom.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2001., L 82, str. 16. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.)
(
3
)	Direktiva Vijeća od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.)
(
4
)	Točka 27. presude Werhof
(
5
)	Točka 28. presude Werhof
(
6
)	Točka 29. presude Werhof
(
7
)	Točka 29. presude Werhof
(
8
)	Točka 30. presude Werhof
(
9
)	Točka 31. presude Werhof
(
10
)	Točka 35. presude Werhof
(
11
)	Točka 36. presude Werhof
(
12
)	Točka 25. presude Alemo‑Herron i dr.
(
13
)	Točke 26. i 27. presude Alemo‑Herron i dr.
(
14
)	Točka 28. presude Alemo‑Herron i dr.
(
15
)	Točka 29. presude Alemo‑Herron i dr.
(
16
)	Točke 31. i 32. presude Alemo‑Herron i dr.
(
17
)	Točka 33. presude Alemo‑Herron i dr.
(
18
)	Točka 34. presude Alemo‑Herron i dr.
(
19
)	Točka 35. presude Alemo‑Herron i dr.
(
20
)	Točka 36. presude Alemo‑Herron i dr.
(
21
)	Vidjeti osobito presudu od 7. veljače 1985., Abels (135/83, EU:C:1985:55, t. 36.).
(
22
)	Vidjeti osobito presude od 27. studenoga 2008., Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, t. 28. i navedena sudska praksa) kao i od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 49. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2000., Collino i Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, t. 52. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Vidjeti osobito presudu Werhof (t. 26. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Vidjeti prijedlog Direktive Vijeća o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica u pogledu zaštite prava i pogodnosti zaposlenika prilikom spajanja društava, prijenosa i koncentracije poduzeća (COM(74) 351 final).
(
26
)	Vidjeti stranicu 6. tog prijedloga direktive.
(
27
)	Točka 23. presude Österreichischer Gewerkschaftsbund
(
28
)	Točka 24. presude Österreichischer Gewerkschaftsbund
(
29
)	Točka 25. presude Österreichischer Gewerkschaftsbund. Moje isticanje.
(
30
)	Točka 26. presude Österreichischer Gewerkschaftsbund
(
31
)	Vidjeti presudu od 27. studenoga 2008., Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, t. 33.).
(
32
)	Moje isticanje
(
33
)	Točka 29. presude Werhof
(
34
)	C‑499/04, EU:C:2005:686, t. 52.
(
35
)	Vidjeti presudu od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 48. i navedena sudska praksa).