62022CC0337
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 10. aprila 2025 (
1
)
Zadeva C‑337/22 P
Urad Evropske unije za intelektualno lastnino
proti
Nowhere Co. Ltd
„Pritožba – Znamka Evropske unije – Postopki z ugovorom – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 8(4) – Prejšnje pravice – Relativni razlog za zavrnitev – Zahteva za registracijo figurativne znamke APE TEES – Izstop Združenega kraljestva iz Evropske unije – Prenehanje prejšnje pravice ob koncu prehodnega obdobja – Zavrnitev ugovora zgolj na podlagi datuma sprejetja odločbe“
I. Uvod
1.
Obravnavana zadeva se nanaša na pritožbo zoper sodbo Splošnega sodišča z dne 16. marca 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, izpodbijana sodba, EU:T:2022:139). V njej je navedeno sodišče razveljavilo odločbo Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) o zavrnitvi ugovora kot neuspelega na podlagi prejšnjih pravic Združenega kraljestva „iz izključno tega razloga“, (
2
) ker po koncu prehodnega obdobja po izstopu Združenega kraljestva iz Evropske unije take pravice ne bi mogle več utemeljevati ugovora zoper registracijo znamke Evropske unije, tudi če bi se navedeni postopek začel, ko je bilo Združeno kraljestvo še država članica Evropske unije.
2.
EUIPO je zoper to ugotovitev vložil pritožbo. Ta agencija v edinem pritožbenem razlogu trdi, da je Splošno sodišče s tem napačno razlagalo člen 8(4) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 (
3
) (v nadaljevanju: Uredba o znamki Evropske unije iz leta 2009). S tem se ne strinjam.
II. Dejansko stanje v tem postopku
A.
Postopek z ugovorom pred EUIPO
3.
Dejansko stanje v temeljni tožbi je predstavljeno v točkah od 1 do 15 izpodbijane sodbe. Za namene te analize je treba ponoviti naslednje.
4.
Junguo Ye (v nadaljevanju: J. Ye) je 30. junija 2015 vložil zahtevo za registracijo naslednjega figurativnega znaka kot znamke (v nadaljevanju: sporna znamka):
5.
Tožeča stranka na prvi stopnji, družba Nowhere Co. Ltd (v nadaljevanju: družba Nowhere), je 8. marca 2016 na podlagi člena 41 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 vložila ugovor zoper registracijo te znamke, ki je med drugim temeljil na treh prejšnjih neregistriranih figurativnih znamkah, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu, med drugim v Združenem kraljestvu:
6.
Oddelek za ugovore in drugi odbor za pritožbe pri EUIPO sta novembra 2017 oziroma oktobra 2018 zavrnila ugovor tožeče stranke.
7.
Po predlogu Splošnemu sodišču, naj razveljavi odločbo drugega odbora za pritožbe iz oktobra 2018, je ta odbor 17. julija 2019 to odločbo razveljavil. Zato je Splošno sodišče odločilo, da se postopek v zvezi s tožbo ustavi. (
4
)
8.
Ob polnoči dne 31. decembra 2020 se je končalo prehodno obdobje, določeno v členu 126 sporazuma o izstopu (
5
).
9.
Z odločbo z dne 10. februarja 2021 je drugi odbor za pritožbe zavrnil pritožbo družbe Nowhere. V upoštevnem delu sporne odločbe je pojasnjeno, da:
„24
Po izstopu Združenega kraljestva iz [Evropske] [u]nije in izteku sporazuma o izstopu po 31. decembru 2020 pravice, ki morda obstajajo v Združenem kraljestvu, ne pomenijo več pravne podlage v skladu s členom 8(2) [Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009] za namene postopka na podlagi relativnih razlogov, kot so člen 8(1)(b), člen 8(4) […] in člen 8(5) [Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009].
25
Iz tega sledi, da se na mednarodno registracijo št. 996157, v kateri je imenovano Združeno kraljestvo, in mednarodno registracijo št. 871962, v kateri je imenovano Združeno kraljestvo, ni mogoče sklicevati na podlagi člena 8(1)(b) in člena 8(5) Uredbe o znamki Evropske unije [iz leta 2009].
26
Vložnik ugovora ne more uveljavljati zavajajočega označevanja po angleškem pravu v zvezi s členom 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije [iz leta 2009].
27
Kar zadeva te zatrjevane prejšnje pravice, mora ugovor ostati neuspešen iz izključno tega razloga.“
B.
Postopek pred Splošnim sodiščem
10.
Družba Nowhere je 21. maja 2021 pri Splošnem sodišču vložila tožbo na podlagi člena 263 PDEU.
11.
Z izpodbijano sodbo je Splošno sodišče sporno odločbo razveljavilo. Ugodilo je prvemu predlogu na podlagi edinega tožbenega razloga za razveljavitev, v katerem očita kršitev člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009, in zavrnilo drugi predlog, naj odloči o spremembi sporne odločbe. (
6
)
C.
Postopek pred Sodiščem
12.
Sodišče je s sklepom z dne 16. novembra 2022 dopustilo pritožbo. Ugotovilo je, da predlog EUIPO v tem smislu pravno zadostno dokazuje, da se s pritožbo postavljajo pomembna vprašanja za enotnost, doslednost in razvoj prava Unije. (
7
)
13.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. marca 2023 je bila Zvezni republiki Nemčiji dovoljena intervencija v podporo EUIPO.
14.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 27. aprila 2023 je bila združenju International Trademark Association (v nadaljevanju: INTA) dovoljena intervencija v podporo EUIPO. (
8
)
15.
EUIPO je v pritožbi z dne 23. maja 2022 Sodišču predlagal, naj razveljavi izpodbijano sodbo, zavrne tožbo na prvi stopnji in družbi Nowhere naloži plačilo stroškov.
16.
Družba Nowhere je v odgovoru, vloženem 21. januarja 2023, predlagala, naj Sodišče pritožbo zavrne in EUIPO naloži plačilo stroškov postopka.
17.
Sodišče je s pripravljalnim ukrepom z dne 2. julija 2024 stranki pozvalo, naj podata stališče o učinkih sodbe z dne 20. junija 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528). V svojih odgovorih družba Nowhere in EUIPO v bistvu menita, da se ta sodba ne nanaša na vsebinsko vprašanje, ki je predmet te pritožbe, temveč obravnava izključno vprašanje pravnega interesa.
III. Analiza
A.
Razumevanje izpodbijane sodbe
18.
Izpodbijano sodbo je treba razlagati ob upoštevanju časovnega poteka obravnavane zadeve.
19.
Naj spomnim, da je J. Ye zahtevo za registracijo sporne znamke vložil 30. junija 2015. Kmalu po tem je družba Nowhere vložila ugovor na podlagi člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009, to je obstoja prejšnje pravice, ki bi lahko bila v koliziji z znamko, za katero se je zahtevala registracija. Družba Nowhere je v tem ugovoru trdila, da je imetnica neregistrirane znamke, ki se uporablja v gospodarskem prometu in ki je več kot zgolj lokalnega pomena v Združenem kraljestvu.
20.
Učinek ugovora zoper registracijo je odložitev registracije znamke, dokler EUIPO ne obravnava tega ugovora.
21.
Kadar pa EUIPO dokončno reši ugovor, (
9
) registracija znamke nastopi retroaktivno od dneva vložitve prijave. (
10
)
22.
Ko je EUIPO 10. februarja 2021 v sporni odločbi dokončno zavrnil ugovor družbe Nowhere, je od datuma zahteve za registracijo poteklo skoraj sedem let. (
11
)
23.
Sporna znamka v obravnavani zadevi je bila tako registrirana retroaktivno od 30. junija 2015, ki je prvotni datum zahteve za njeno registracijo. (
12
)
24.
EUIPO je pri sprejetju odločbe z dne 10. februarja 2021 štel, da v obdobju od 30. junija 2015 do 31. decembra 2020 ni moglo priti do kolizije, ker so od konca prehodnega obdobja (tj. polnoči 31. decembra 2020) vse prejšnje pravice Združenega kraljestva prenehale biti pravice v Uniji, ki bi omogočale ugoditev ugovoru v postopku v zvezi z znamko Evropske unije.
25.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo to logiko zavrnilo. Navedeno sodišče je v bistvu navedlo naslednje razloge.
26.
Prvič, pojasnilo je, da je treba obstoj relativnega razloga za zavrnitev „presojati ob vložitvi zahteve za registracijo znamke Evropske unije, zoper katero je vložen ugovor“. (
13
)
27.
Drugič, navedeno sodišče je ugotovilo, da okoliščina, da bi te prejšnje pravice Združenega kraljestva lahko izgubile status registrirane znamke v državi članici po datumu vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, načeloma ni pomembna. Pomembno je, da je bila zahteva za registracijo prijavljene znamke vložena pred iztekom prehodnega obdobja, zaradi česar so lahko prejšnje pravice Združenega kraljestva utemeljevale ugovor. (
14
) Zato bi odbor za pritožbe pri svoji presoji moral upoštevati te prejšnje pravice, ne pa zavrniti take presoje „zgolj zato, ker se je prehodno obdobje ob sprejetju izpodbijane odločbe izteklo“. (
15
)
28.
Tretjič, Splošno sodišče je ugotovilo, da glede na to, da registracija znamke Evropske unije velja od datuma vložitve prijave, ne pa samo od datuma dokončne zavrnitve morebitnega ugovora, bi „nasprotje […] lahko obstajalo v obdobju med datumom vložitve prijave znamke Evropske unije in iztekom prehodnega obdobja“. (
16
) V obravnavani zadevi bi se to nanašalo na obdobje od 30. junija 2015 do 31. decembra 2020, tj. obdobje, ki ga v zgornjem diagramu imenujem „obdobje morebitnega nasprotja“.
29.
Glede na prekrivanje je navedeno sodišče pojasnilo, da je „težko […] razumeti, zakaj bi bilo treba tožeči stranki zavrniti varstvo njenih prejšnjih neregistriranih znamk, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu, tudi v tem obdobju, zlasti kar zadeva potencialno uporabo prijavljene znamke, za katero meni, da je v koliziji s prvonavedenimi. Zato je treba tudi priznati, da ima tožeča stranka v zvezi s tem obdobjem pravni interes za uspeh svojega ugovora.“ (
17
)
30.
Ne vidim razloga, zakaj bi bila ta obrazložitev Splošnega sodišča napačna.
31.
Tudi če EUIPO ni odločal o tem vprašanju, je mogoče, da je imela družba Nowhere v trenutku, ko je bila zahtevana prijava znamke Evropske unije, prejšnje pravice v Združenem kraljestvu.
32.
Ker se za take pravice šteje, da so predmeti premoženja in da so tako del sistema neizkrivljene konkurence, (
18
) pridobitev varstva na podlagi sistema znamk Evropske unije daje imetniku znamke nekatere izključne pravice. (
19
)
33.
Ena od teh pravic je monopolizirati ta znak v zvezi z nekaterimi proizvodi in storitvami. (
20
)
34.
Člen 8 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 prek relativnih razlogov za zavrnitev imetniku znamke Evropske unije daje pravico zavarovati to znamko pred prijavljenimi znamkami v postopku z ugovorom. (
21
)
35.
Če bi registracija nastopila 30. junija 2015, bi v obravnavani zadevi glede na morebiten obstoj prejšnje pravice obstajala tudi možnost soobstoja ter posledično kolizije med obstoječo pravico (ki jo imela družba Nowhere) in prijavljeno znamko (ki jo je prijavil J. Ye).
36.
Kot je ugotovilo Splošno sodišče, EUIPO pa tega ne izpodbija, je možnost soobstoja in kolizije obstajala vse do konca prehodnega obdobja, tj. 31. decembra 2020. (
22
)
37.
Kot sam EUIPO pojasnjuje, je tako zato, ker so prejšnje pravice Združenega kraljestva, ki jih je imela družba Nowhere, šele od tega datuma prenehale učinkovati v Evropski uniji. (
23
)
38.
Dejstvo, da v trenutku, ko je EUIPO s sporno odločbo zavrnil ugovor, prejšnje pravice Združenega kraljestva, ki jih je imela družba Nowhere, niso več mogle izpolnjevati svoje bistvene funkcije, (
24
) tj. funkcije razlikovanja proizvodov te družbe od proizvodov, ki imajo drug izvor, ni upoštevno v zvezi z obdobjem pred 31. decembrom 2020. (
25
)
39.
Ne glede na prenehanje teh prejšnjih pravic Združenega kraljestva v obdobju pred 31. decembrom 2020 je ostajalo dejstvo, da bi v primeru registracije lahko še precej časa obstajala kolizija, glede na nerešen morebiten soobstoj dveh zaščitenih znakov v Evropski uniji.
40.
To vprašanje mogoče kolizije pa je daleč od teoretičnega. Kot sem namreč pojasnila in kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, (
26
) registracija znamke Evropske unije začne veljati od datuma vložitve prijave.
41.
Vendar je v tistem trenutku znamka družbe Nowhere mogoče še vedno obstajala, zaradi česar je bila med njo in sporno znamko morebitna kolizija.
42.
V skladu s tem, čeprav člen 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 zahteva, da se presoja možnosti obstoja kolizije opravi na datum, ko EUIPO ugotavlja, ali so izpolnjeni vsi pogoji za ugovor, (
27
) ki je v tem primeru 10. februar 2021, to ne pomeni, da lahko EUIPO prezre dejstvo, da je – sicer pred tem datumom, vendar med trenutkom zahteve za registracijo znamke Evropske unije in datumom, ko EUIPO zavrne ugovor zoper registracijo – morda obstajala kolizija, ki bi preprečila registracijo zadevne znamke, če bi EUIPO odločbo sprejel v tistem trenutku. (
28
)
43.
Iz zgoraj navedenih razlogov je Splošno sodišče upravičeno ugotovilo, da EUIPO ni mogel preprosto zavrniti ugovora, za katerega pogoji so bili morda izpolnjeni več kot pet let, zgolj zaradi dejstva, da so zadevne pravice prenehale v trenutku, ko je oblikoval svojo končno odločitev o tem ugovoru.
44.
Ta pristop bi privedel do tega, da bi se zaščitenemu znaku odvzelo varstvo v obdobju, v katerem bi ta znak lahko izpolnjeval svojo bistveno funkcijo razlikovanja imetnikovih proizvodov ali storitev od tistih, ki imajo drug izvor – tudi če bi ta znak pozneje izgubil to funkcijo.
45.
Nasprotno pa bi, če bi argument privedli do skrajnosti, pomenilo, da bi kolizija med znakoma lahko obstajala celotno obdobje med zahtevo za registracijo znamke Evropske unije in končno odločbo EUIPO ter še vedno ne bi privedla do uspešnega ugovora, če bi na dan, preden je ta odločba sprejeta, prejšnji znak prenehal. Menim, da je ta logika težko združljiva s pravicami do monopolizacije, danimi z Uredbo o znamki Evropske unije iz leta 2009.
46.
To pa ne pomeni, da EUIPO tega ugovora ne bi mogel samodejno zavrniti za čas po koncu prehodnega obdobja, tj. od 1. januarja 2021.
47.
Kot želim poudariti v diagramu na začetku tega dela, v tem času ne bi prišlo do nobene kolizije zaradi načela teritorialnosti, tudi če bi EUIPO ugotovil, da sta bili sporna znamka in znamka družbe Nowhere v preteklosti v koliziji.
48.
Zato je EUIPO – ker ni obravnaval obdobja pred 31. decembrom 2020 – lahko sprejel odločitev o statusu ugovora samo za obdobje od 1. januarja 2021. To pomeni, da bi bila znamka J. Yeja lahko registrirana od takrat naprej, ne da bi bilo EUIPO treba upoštevati obdobje pred tem datumom.
49.
Vendar se ob upoštevanju členov 51 in 52 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2017 zdi, da ni mogoče „spremeniti“ trenutka, ko nastopi registracija znamke, če EUIPO zavrne ugovor.
50.
Skladno s tem se na podlagi teh določb zdi, da mora EUIPO dejansko ugoditi ugovoru in zavrniti registracijo prijavljene znamke, če ugotovi, da je v obdobju soobstoja dveh zaščitenih znakov prišlo do kolizije. V obravnavani zadevi bi to pomenilo, da je EUIPO moral zavrniti registracijo znamke J. Yeja, če je ugotovil, da je bila ta znamka v koliziji s prejšnjo pravico družbe Nowhere v obdobju med 30. junijem 2015 in 31. decembrom 2020.
51.
Kot je Splošno sodišče pojasnilo v točki 43 izpodbijane sodbe, bi v takem primeru „druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe lahko vložila novo zahtevo za registracijo prijavljene znamke po izteku prehodnega obdobja, ki v nobenem primeru ne bi bila več v koliziji s prejšnjimi neregistriranimi znamkami, če bi se uporabljale v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu“.
52.
Iz tega sledi, da je EUIPO lahko zavrnil ugovor družbe Nowhere in znamko J. Yeja registriral od 30. junija 2015, tj. datuma, ko je zadnjenavedeni vložil zahtevo za registracijo znamke Evropske unije, le če je EUIPO ugotovil, da pred 31. decembrom 2020 možnost kolizije ni obstajala.
B.
Pritožba
53.
Vsebina pritožbe EUIPO temelji na samo enem razlogu v zvezi s kršitvijo člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009.
54.
Natančneje, EUIPO trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 25 do 31 in od 33 do 46 izpodbijane sodbe to določbo razlagalo tako, da mora EUIPO zgolj upoštevati obstoj relativnega razloga za zavrnitev na datum vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije. Navedeno sodišče naj bi tako zamešalo datume, ki urejajo materialno pravo, ki se uporablja, in tiste, ki urejajo obstoj relativnega razloga za zavrnitev. Poleg tega naj navedeno sodišče z zahtevo, da EUIPO upošteva mogoče obdobje soobstoja v zadevnem konkretnem ugovoru, ne bi upoštevalo posledic izstopa Združenega kraljestva iz Evropske unije in konca prehodnega obdobja, kar naj bi bilo v nasprotju z načelom teritorialnosti.
55.
Družba Nowhere v bistvu nasprotuje tem trditvam.
56.
Menim, da EUIPO v osnovi ne podaja pravilne razlage izpodbijane sodbe.
57.
Prvič, Splošno sodišče v nobeni izmed točk, ki jih navaja EUIPO, ne razlaga člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009, kot da se z njim zahteva upoštevanje zgolj datuma vložitve. Prav tako iz teh točk ne morem razbrati „novega splošnega pravila pravne narave“, kot trdi EUIPO, da bi bilo treba dogodke, ki nastopijo po datumu vložitve, šteti za neupoštevne za izid ugovora.
58.
Splošno sodišče v točkah 28 in 29 izpodbijane sodbe namreč zgolj pojasnjuje, da je treba materialno pravo, ki se uporablja in ki ureja relativni razlog za zavrnitev, ter obstoj sporne znamke načeloma presojati od datuma vložitve. Vendar Splošno sodišče s to navedbo le opredeli, katero pravo je treba uporabiti za konkretne zadevne dejanske okoliščine (
29
) in kako je treba določiti, katera od nasprotujočih si znamk ima prednost. (
30
)
59.
Skladno s tem Splošno sodišče prav tako ni storilo napake v točkah 30 in 31 izpodbijane sodbe, ko je izpeljalo nujne posledice, ki izhajajo iz teh parametrov, in ugotovilo, da je načeloma neupoštevno, da je bila sporna odločba sprejeta po izteku prehodnega obdobja, če bi bile prejšnje pravice Združenega kraljestva, na katere se je v ugovoru skliceval njegov vložnik, dejansko uporabljene v gospodarskem prometu v Združenem kraljestvu pred tistim trenutkom.
60.
Poleg tega v nasprotju s tem, kar trdi EUIPO, točke od 32 do 42 in točka 46 izpodbijane sodbe ne določajo razlage člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009, po kateri bi ta urad moral upoštevati izključno datum vložitve ugovora zoper zahtevo za registracijo znamke Evropske unije. Namesto tega je Splošno sodišče v teh točkah zgolj zavrnilo trditve EUIPO, da bi besedilo, kontekst in namen člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 dejansko EUIPO omogočili, da z oblikovanjem končne odločitve o navedenem ugovoru v trenutku, ko prejšnja pravica, ki se uveljavlja, preneha omogočati preprečitev registracije prijavljene znamke, vpliva na izid sicer veljavnega ugovora. Kakor sem pojasnila v delu III.A teh sklepnih predlogov, je bilo ob upoštevanju posledic, ki bi jih ustvarila razlaga EUIPO, to, kako je Splošno sodišče razlagalo člen 8(4) navedene uredbe, popolnoma upravičeno.
61.
Drugič, kar zadeva zatrjevano kršitev načela teritorialnosti, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah od 25 do 27 izpodbijane sodbe zgolj pojasnilo, da Sporazum o izstopu ne vsebuje dogovorov, ki bi urejali izid ugovora, ki je vložen pred koncem prehodnega obdobja, o njem pa je odločeno po koncu tega obdobja. (
31
) Sama ta ugotovitev ni v nasprotju z načelom teritorialnosti.
62.
Poleg tega Splošno sodišče s priznanjem, da bi lahko ugovor legitimno temeljil na prejšnjih pravicah v Združenem kraljestvu v trenutku pred koncem prehodnega obdobja, ni – kar bi bilo res napačno – razlagalo člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 tako, da omogoča upoštevanje pravic z ozemlja zunaj Unije v nasprotju z načelom teritorialnosti.
63.
Navedeno sodišče namreč v točkah 31 in 42 izpodbijane sodbe zgolj navaja, da EUIPO glede na namen postopka z ugovorom ni mogel – že na začetku in brez presoje vsebine – zgolj zaradi datuma sprejetja sporne odločbe zavrniti trditve družbe Nowhere, da so bile njene prejšnje pravice v obdobju od 30. junija 2015 do 31. decembra 2020 v koliziji z znamko J. Yeja in da so tako preprečevale registracijo.
64.
Iz tega sledi, da Sodišču predlagam, naj edini pritožbeni razlog EUIPO zavrne kot neutemeljen.
IV. Stroški
65.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker predlagam, da se pritožba EUIPO zavrne kot neutemeljena, menim, da mu je treba naložiti, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške družbe Nowhere na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.
66.
V skladu s členom 140(1) in (3) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) Poslovnika, bi nemška vlada in združenje INTA morala nositi svoje stroške.
V. Predlog
67.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj:
1.
pritožbo zavrne kot neutemeljeno;
2.
potrdi sodbo z dne 16. marca 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139);
3.
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške družbe Nowhere Co. Ltd na prvi stopnji in v pritožbenem postopku; ter
4.
nemški vladi in združenju International Trademark Association naloži, da nosita svoje stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Glej v tem smislu odločbo drugega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 10. februarja 2021 (zadeva R 2474/2017-2) (v nadaljevanju: sporna odločba), točka 27.
(
3
)	Uredba z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1).
(
4
)	Glej sklep z dne 18. decembra 2019, Nowhere/EUIPO – Junguo Ye (APE TEES) (T‑12/19, neobjavljen, EU:T:2019:907, izrek).
(
5
)	Sporazum o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 2019, C 384I, str. 1) (v nadaljevanju: Sporazum o izstopu).
(
6
)	Izpodbijana sodba, točke od 47 do 49.
(
7
)	Sklep z dne 16. novembra 2022, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908).
(
8
)	Sklep predsednika Sodišča z dne 27. aprila 2023, EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409).
(
9
)	Glej člen 51(1) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba o znamki Evropske unije iz leta 2017), ki določa, da registracija znamke nastopi po ustavitvi ugovora. Upoštevati je treba, da glede na datum sporne odločbe postopkovne elemente te vložitve ureja Uredba o znamki Evropske unije iz leta 2017; glej med drugim sodbo z dne 8. novembra 2016, BSH/EUIPO (C‑43/15 P, EU:C:2016:837, točka 2).
(
10
)	V skladu s členom 52 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2017 se „[b]lagovne znamke EU […] registrirajo za obdobje desetih let od datuma vložitve prijave. Registracija se lahko podaljša […] za nadaljnja desetletna obdobja“.
(
11
)	V zvezi s tem moram pripomniti, da je Splošno sodišče v točki 27 izpodbijane sodbe posebej poudarilo, da upravni spis EUIPO „ne vsebuje nobenega dokumenta iz obdobja skoraj 18 mesecev, ki je preteklo med datumom vročitve odločbe o razveljavitvi strankam v postopku pred odborom za pritožbe, in sicer 22. avgusta 2019, ter datumom sprejetja izpodbijane odločbe, 10. februarja 2021“.
(
12
)	Glej v tem smislu točki 41 in 42 izpodbijane sodbe.
(
13
)	Glej izpodbijano sodbo, točka 28.
(
14
)	Glej v tem smislu izpodbijano sodbo, točki 29 in 31.
(
15
)	Glej izpodbijano sodbo, točka 31.
(
16
)	Glej izpodbijano sodbo, točka 42.
(
17
)	Glej izpodbijano sodbo, točka 42.
(
18
)	Glej na primer sodbo z dne 17. oktobra 1990, HAG GF (C‑10/89, EU:C:1990:359, točka 13) (kjer je pojasnjeno, da so „[p]ravice do znamke […] temeljni element sistema neizkrivljene konkurence, ki ga ima Pogodba namen vzpostaviti in ohranjati. V takem sistemu mora biti podjetjem omogočeno, da si pridobijo klientelo s kakovostjo svojih proizvodov ali svojih storitev, kar ni mogoče drugače kot s pomočjo obstoja razlikovalnih znakov, ki omogočajo njihovo identifikacijo. Da ima lahko znamka tako vlogo, mora pomeniti jamstvo, da so vsi proizvodi, ki so označeni z njo, izdelani pod nadzorom enega podjetja, ki mu je mogoče pripisati odgovornost za njihovo kakovost“).
(
19
)	Glej uvodni izjavi 9 in 11 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009.
(
20
)	Glej člen 9(1) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 in med drugim v tem smislu sodbi z dne 6. maja 2003, Libertel (C‑104/01, EU:C:2003:244, točka 49) (o pojmu „monopolizacija“ posledične pravice), in z dne 25. julija 2018, Mitsubishi Shoji Kaisha in Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, točka 33) (kjer je pojasnjeno, da registracija znamke Evropske unije „imetniku omogoča, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega soglasja v gospodarskem prometu uporabljajo znak, ki je enak znamki, za blago ali storitve, enake tistim, za katere je bila ta registrirana, ali znak, pri katerem zaradi njegove enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti, ki vključuje verjetnost povezovanja med znakom in znamko“).
(
21
)	Glej v tem smislu uvodno izjavo 8 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009. Glej po analogiji sodbo z dne 22. oktobra 2015, BGW (C‑20/14, EU:C:2015:714, točka 26 in navedena sodna praksa) (kjer je v zvezi s členom 4(1)(b) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2008, L 299, str. 25), ki odraža relativne razloge za zavrnitev iz člena 8(1) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009, pojasnjeno, da je namen te določbe „varstvo posamičnih interesov imetnikov prejšnjih znamk, ki nasprotujejo prijavljenemu znaku, in s tem zagotavljanje, da blagovna znamka v primeru obstoja verjetnosti zmede označuje poreklo“).
(
22
)	V zvezi s tem in posledično nasprotno temu, kar se zdi, da trdi EUIPO, Splošno sodišče ni odstopilo od svoje sodne prakse v zvezi s potrebo po soobstoju dveh zaščitenih znakov, da se izpolni bistveni cilj člena 8(4) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009. Glej v zvezi s tem sodbo z dne 13. septembra 2006, MIP Metro/UUNT–Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, točka 32) (kjer je pojasnjeno, da morata glede „uporabe ratione temporis [členov 8 in 41 zdajšnje Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009] […] ti dve znamki soobstajati v določenem obdobju. Druga znamka, ki se registrira šele po prenehanju veljavnosti prejšnje znamke, ne sme ogroziti naloge označbe izvora prejšnje znamke. Če ni obdobja, v katerem ti znamki soobstajata, si ti stranki ne moreta nasprotovati“).
(
23
)	Razlog za to je načelo teritorialnosti, ki omejuje učinke pravic, ki izvirajo iz znamke, na ozemlje, na katerem so zaščitene. Glej uvodno izjavo 4 Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009 in sodbo z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točka 114) (kjer je za načelo teritorialnosti navedeno, da je „temeljno načelo pravic intelektualne lastnine“). V zvezi s tem glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Budějovický Budvar (C‑482/09, EU:C:2011:46, točka 50) in generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, točka 29).
(
24
)	Sodišče je že odločilo, da „podelitev varstva z [zdajšnjo Uredbo o znamki Evropske unije iz leta 2009] znamki, ki ne izpolnjuje temeljne funkcije, ni v splošnem interesu, tj. da bistvena funkcija znamke pomeni, da potrošniku oziroma končnemu uporabniku zagotavlja enakost izvora zadevnega proizvoda ali storitve s tem, da mu omogoča, da brez morebitne zmede ta proizvod ali to storitev razlikuje od tistih, ki imajo drug izvor“. Glej sodbo z dne 29. aprila 2004, Henkel/UUNT (C‑456/01 P in C‑457/01 P, EU:C:2004:258, točka 48). Glej tudi v enakem smislu sodbo z dne 12. junija 2019, Hansson (C‑705/17, EU:C:2019:481, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
25
)	Ne želim posegati v stališče Sodišča v sodbi Shopify/EUIPO, C‑751/22 P, vendar se mi zdi, da je enaka logika veljavna tudi v postopku za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 53(1)(c) Uredbe o znamki Evropske unije iz leta 2009.
(
26
)	Izpodbijana sodba, točka 41.
(
27
)	Glej sodbo z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točka 94) (kjer je pojasnjeno naslednje: „Da bi namreč stranka, ki ugovarja, lahko na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 40/94 preprečila registracijo znamke Skupnosti, je potrebno in zadostuje, da se je mogoče na datum, ko UUNT preveri, ali so izpolnjeni vsi pogoji za ugovor, sklicevati na obstoj prejšnje pravice, ki ni bila razveljavljena s sodno odločbo, ki je postala pravnomočna“).
(
28
)	Sicer bi namreč obstajala nevarnost, da bi se EUIPO prepustilo svobodo, da po trenutku, ko je vložen ugovor zoper prijavo znamke Evropske unije, prezre vse dogodke kljub zahtevam, ki izhajajo iz pravila 19(1) in (2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) in člena 7(2)(d) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 z dne 5. marca 2018 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta o blagovni znamki Evropske unije ter razveljavitvi Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (UL 2018, L 104, str. 1).
(
29
)	Glej med drugim sodbi z dne 8. maja 2014, Bimbo/UUNT (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, točka 12), in z dne 18. junija 2020, Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, točka 2), ki ju Splošno sodišče navaja v točki 18 izpodbijane sodbe (kjer je ugotovljeno, da je za opredelitev materialnega prava, ki se uporablja, in postopkovnih pravil, ki se uporabljajo, odločilen datum vložitve).
(
30
)	Glej v zvezi s tem sodbe z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točki 166 in 167); z dne 22. marca 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, točka 50), in z dne 21. februarja 2013, Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91, točka 40) (kjer je v vseh ugotovljeno, da je datum prednostne pravice datum vložitve prijave znamke Evropske unije ali datum prednostne pravice, ki se uveljavlja za upoštevno znamko).
(
31
)	Zaradi popolnosti se lahko poudari, da člen 54(1) Sporazuma o izstopu, ki na podlagi člena 185 tega sporazuma ureja vlogo znamk Evropske unije od konca prehodnega obdobja, določa, da imetnik znamke Evropske unije od tega trenutka samodejno postane imetnik primerljive registrirane in izvršljive pravice v Združenem kraljestvu. Vendar v Evropski uniji ni podobnih ureditev glede prejšnjih pravic v Združenem kraljestvu.