Cp 17/2008
REPUBLIKA SLOVENIJA
VRHOVNO SODIŠČE RS
SKLEP
Vrhovno sodišče Republike Slovenije  je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnik in sodnici  
mag. Nina Betetto kot predsednica ter Anton Frantar in dr. Ana Božič Penko kot člana,
v zadevi predlagatelja: A. A., …, ki jo zastopa N. C., odvetnica v M., zoper nasprotnega udeleženca: B. B.,..., 
ki jo zastopa ..., 
o pritožbi predlagatelja zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru V R 4/2007, 
na seji 2. oktobra 2008
SKLENILO:
Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje. 
Obrazložitev
Sodišče prve stopnje je razglasilo za izvršljiv sklep Okrožnega sodišča v Tivoliju št. 3058/06 R.G.  
(Republika Italija) z dne 25. julija 2007, s katerim je sodišče odločilo, da se ml. hči udeležencev v  
tem  postopku  A.  S.,  roj.  6.  septembra  1997,  zaupa  v  izključno  skrb  predlagatelju  z  začasno  
namestitvijo v zavodu ... v Rimu. 
Isto sodišče je ugovor zoper navedeni sklep zavrnilo. Navedlo je, da so podane vse predpostavke za  
razglasitev izvršljivosti sporne sodne odločbe v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 2201/20023 z dne  
27. novembra 2003 o pristojnosti in priznanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in  
sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (Uredba).  
Sporna sodna odločba ima naravo začasne odločbe oziroma posebnega predhodnega sklepa, ki ga je  
sodišče izdalo kot nujen ukrep zaradi preprečitve nastanka težke in nepopravljive škode in ki ga je v  
skladu  z  Uredbo  mogoče  izdati,  ne da  bi  bil  otrok  zaslišan.  Poleg  tega  nasprotna  udeleženka  
zatrjevane kršitve pravic otroka do izjave ni uveljavljala v postopku pred italijanskim sodiščem. 
Nasprotna udeleženka vlaga pritožbo iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih  
kršitev določb postopka. Navedla je, da je pri odločanju o ugovoru sodeloval sodnik, ki je izdal  
sklep, zoper katerega je bil ugovor vložen, in ki bi bil zato moral biti v skladu s 5. točko prvega  
odstavka 70. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Uradni list RS, št. 73/07 - UPB3 in 48/08)  
izločen. Ker ni bil, je podana bistvena kršitev pravil postopka iz 2. točke drugega odstavka 339.  
člena ZPP. Napačno je stališče izpodbijane odločbe, da med pravdnima strankama ni bila izdana  
druga odločba, ki bi drugače urejala sporno razmerje glede dodelitve otroka. Taka odločba je bila  
izdana dne 10. oktobra 2006. Otroku v postopku pred italijanskim sodiščem ni bil dan procesni  
položaj v skladu s 410. členom ZPP, tj. da ga sodišče na primeren način obvesti o postopku in od  
njega  pridobi  mnenje.  Iz  predložene  odločbe  ne  izhaja,  da  bi  bila  njena  izdaja  nujna  zaradi  
preprečitve  težke  in  nepopravljive  škode.  Nasprotna  udeleženka  se  sklicuje  še  na  navedbe  in
dokaze, podane v ugovoru zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti sporne odločbe. Po navedenem  
nasprotna  udeleženka  predlaga,  naj  Vrhovno  sodišče  pritožbi  ugodi  in  predlog  za  razglasitev  
izvršljivosti sporne sodne odločbe zavrne, podrejeno pa, naj izpodbijani sklep razveljavi in zadevo  
vrne v ponovno odločanje. 
Predlagatelj v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe. 
Pritožba ni utemeljena. 
Očitek bistvene kršitve določb postopka ni utemeljen. Po 5. točki 70. člena ZPP je izločitveni razlog 
podan, če je sodnik v isti zadevi sodeloval v postopku pred nižjim sodiščem. Odločanje o razglasitvi 
izvršljivosti tuje sodne odločbe in odločanje o ugovoru zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti ne  
predstavlja sodelovanja v postopkih pred dvema različnima  sodiščema z različno funkcionalno  
pristojnostjo. V obeh primerih se postopek vodi pred istim, tj. okrožnim sodiščem. Sodelovanje  
istega  sodnika  pri  odločanju  o  razglasitvi  izvršljivosti  in  pri  odločanju  o  ugovoru  zoper  tako  
odločitev  zato  ne  predstavlja  zatrjevane  bistvene  kršitve  določb  postopka  iz  2.  točke  drugega 
odstavka 339. člena ZPP (enako tudi III R 28/2000). 
Zahteva za  razglasitev izvršljivosti  sodne odločbe  o izvrševanju starševske odgovornosti glede  
otroka, izdana v državi članici, se v skladu z Uredbo lahko zavrne le iz razlogov, navedenih v 22., v  
23. in v 24. členu Uredbe, pod nobenimi pogoji pa tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede  
vsebine (drugi in tretji odstavek 31. člena Uredbe). Sodna odločba o starševski odgovornosti se ne  
prizna med drugim v primerih, (1) če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v  
državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi (točka (a) 23. člena  
Uredbe), (2) če je bila, razen v nujnih primerih, izdana, ne da bi bila otroku dana možnost zaslišanja  
in so bila kršena temeljna načela postopka države članice, v kateri se zahteva priznanje (točka (b)  
23. člena Uredbe) ali (3) če je nezdružljiva s poznejšo sodno odločbo o starševski odgovornosti  
(pod določenimi dodatnimi predpostavkami) (točki (e) in (f) 23. člena Uredbe). 
Točka b 23. člena Uredbe predstavlja specialno določbo glede procesnega vidika pridržka javnega  
reda. Določba daje podlago za zavrnitev zahteve za razglasitev izvršljivosti odločbe o starševski  
odgovornosti,  če  položaj  otroka  v  postopku  izdaje  te  odločbe  ne  bi  bil  skladen  z  bistvenimi  
procesnimi načeli države, v kateri se priznanje zahteva. 
Po utrjenem stališče sodne prakse v Republiki Sloveniji je dejanska vsebina pravice otroka, da pove  
svoje mnenje v postopku, v katerem se odloča o vzgoji in varstvu, odvisna od otrokove sposobnosti  
razumeti pomen postopka in posledice odločitve in hkrati od celote (družinskih) razmer, v katerih se 
odvija  sodni  postopek.  Člen  410  ZPP ne  zahteva,  da  bi  bil  moral  otrok  podati  svoje  mnenje  
neposredno pred sodiščem. Mnenje lahko poda tudi pred drugim organom ali izvedencem, ki imata  
za to potrebno strokovno znanje.(1) Iz odločbe italijanskega sodišča, ki je predmet tega postopka,  
izhaja, da je svetovalni organ, ki je bil vključen v postopke, opravil razgovor s hčerjo udeležencev v  
tem postopku. Pritožbeni očitek, da otroku ni bil dan položaj, ki ga predvideva 410. člen ZPP, je  
tako neutemeljen. 
Ker ni podana ovira iz toče (b) 23. člena Uredbe, se ni bilo treba spuščati v presojo, ali odločb  
predstavlja nujen primer v smislu navedene določbe Uredbe, ko otroku možnosti zaslišanja ni treba  
dati.
Neutemeljen je nadalje pritožbeni očitek, da je bila v isti zadevi izdana druga odločba, ki je drugače  
urejala razmerje udeležencev glede zaupanja otroka v varstvo in vzgojo. Ugovor bi bil pomemben  
le, če bi šlo za kasnejšo odločitev o starševski odgovornosti glede na odločitev, katere razglasitev  
izvršljivosti se zahteva v obravnavani zadevi, tega pa nasprotna udeleženka ne uveljavlja.
Ker pritožbeno sodišče - ob razlogih, na katere pazi po uradni dolžnosti - preizkusi izpodbijano  
odločbo le v mejah razlogov, navedenih v pritožbi (drugi odstavek 350. člena ZPP), ni presojalo  
navedb, podanih v drugem pravnem sredstvu, na katere se pritožnica sklicuje v pritožbi. 
Po ugotovitvi, da niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere sodišče pazi po uradni  
dolžnosti, niso podani, je Vrhovno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo (353. člen ZPP). 
Ljubljana, 3. oktober 2008
Predsednica senata: 
mag. Nina Betetto
------------
Opr. št. (1): Prim II Ips 943/2006, II Ips 71/2007 in II Ips 342/2008.