62012CP0083
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK ÁLLÁSFOGLALÁSA
Az ismertetés napja: 2012. március 26. 1 (
1
)
C-83/12. PPU. sz. ügy
Minh Khoa Vo
(A Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás — A vízumkódex 21. és 34. cikke — Harmadik országok olyan állampolgárainak illegális bevándorlásához segítséget nyújtó embercsempész büntetőjogi felelőssége, akik csalárd módon szerzett, még meg nem semmisített vízummal rendelkeznek”
1.
A Bundesgerichtshoftól (Németország) érkezett ezen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben feltett kérdés lényegében az, hogy az uniós joggal (
2
), nevezetesen a 810/2009/EK rendelet (a továbbiakban: vízumkódex) (
3
) 21. és 34. cikkével ellentétes-e, hogy valamely tagállam büntetőjogilag szankcionálja a külföldieket becsempésző személyt, ha az érintett bevándorlók látszólag érvényes egységes vízummal (
4
) rendelkeztek, amelyet – bár csalárd módon szerezték – még nem semmisítettek meg.
2.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy Minh Khoa Vo, az alap-büntetőeljárás vádlottja két bűnszövetség tagja volt, amelyek 2010 júniusában és júliusában jelentős pénzösszegek ellenében vietnámi állampolgároknak segítettek a schengeni térségbe belépni és ott letelepedni, többek között Németországban. Ezek a bűnszövetségek az egységes vízumok csalárd megszerzésén alapuló módszereket alkalmaztak. Az egyik esetben elhitették a vietnámi magyar nagykövetséggel, hogy az érintett állampolgárok turisták, akik az Európai Unióban fognak utazni. A másik esetben ezen állampolgárokat a Svéd Nagykövetségen idénymunkásokként jelentették be, akiket majd gyümölcsszedésre alkalmaznak.
3.
Amint beléptek a schengeni térségbe, a szóban forgó vietnámi állampolgárok a turisztikai program egy részét teljesítették, vagy kezdetben részt vettek a gyümölcsszedésben, majd bizonyos esetekben M. K. Vo segítségével, aki szolgálataiért díjazásban részesült, különböző célországokba – elsősorban Németországba – szállították őket, ahol elszállásolták őket, mielőtt – bizonyos esetekben szintén M. K. Vo segítségével – illegalitásba vonultak.
4.
A benyújtott bizonyítékok alapján megállapították M. K. Vo bűnösségét külföldiek négyrendbeli üzletszerűen és bűnszövetségben elkövetett becsempészése bűncselekménye miatt, még akkor is, ha a becsempészett személyek mindegyike rendelkezett formálisan vízummal, amelyet nem semmisítettek meg. Négy év, három hónap szabadságvesztésre ítélték. 2011. január 1-je óta előzetes letartóztatásban van.
5.
Elítélése elleni felülvizsgálati kérelmével M. K. Vo a Bundesgerichtshof ötödik büntető tanácsához fordult, amely a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell-e értelmezni a [vízumkódexnek] az egységes vízum kiadását és megsemmisítését szabályozó 21. és 34. cikkét, hogy e rendelkezésekkel ellentétes a külföldiek becsempészése miatt a nemzeti jogszabályok alkalmazásából azokban az esetekben eredő büntethetőség, amelyekben a becsempészett személyek rendelkeznek ugyan vízummal, azt azonban valamely másik tagállam illetékes hatóságainak az utazás valódi céljával kapcsolatos megtévesztése útján csalárd módon szerezték?”
6.
A jelen ügy körülményei között, e kérdést úgy kell értelmezni, hogy az arra a lehetőségre vonatkozik, hogy az uniós jog alapján egy olyan személy, aki M. K. Vo helyzetében van, nem ítélhető el büntetőjogilag, ha az érintett harmadik országok állampolgárai mind rendelkeznek formálisan érvényes vízummal, igaz, hogy azt csalással szerezték. E kérdés megvizsgálása érdekében végig kell gondolni a releváns nemzeti jogi és uniós jogi rendelkezések tartalmát.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2002/946/IB kerethatározat
7.
A 2002/946/IB kerethatározat (
5
) 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Minden tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a 2002/90/EK irányelv 1. és 2. cikkében meghatározott bűncselekmények hatásos, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókkal legyenek sújthatók, amelyek kiadatást is maguk után vonhatnak.”
A 2002/90 irányelv
8.
A 2002/90 irányelv (4) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ennek az irányelvnek az a célja, hogy definiálja „az illegális bevándorláshoz történő segítségnyújtást, és következésképpen eredményesebbé tegye a [2002/946] kerethatározat végrehajtását az említett bűncselekmény megelőzése érdekében”.
9.
Ezen irányelv 1. cikkének a szövege a következő:
„(1)   Minden tagállam megfelelő szankciókat állapít meg az alábbiakkal szemben:
a)
bárki, aki szándékosan segítséget nyújt olyan személynek, aki nem állampolgára egyik tagállamnak sem, abban, hogy az érintett állam külföldiek be-, illetve átutazásáról szóló jogszabályainak megsértésével egy tagállam területére beutazzon, illetve azon átutazzon;
b)
bárki, aki anyagi haszonszerzés céljából szándékosan segítséget nyújt olyan személynek, aki nem állampolgára egyik tagállamnak sem, abban, hogy az érintett állam külföldiek tartózkodásáról szóló jogszabályainak megsértésével egy tagállam területén tartózkodjon.
(2)   Bármely tagállam határozhat úgy, hogy az (1) bekezdés a) pontjában meghatározott magatartást nem szankcionálja, hanem saját nemzeti jogszabályait és gyakorlatát alkalmazza azokban az esetekben, amelyekben e magatartás célja az érintett személy számára történő humanitárius segítségnyújtás.”
10.
Az említett irányelv 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Minden tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az 1. cikkben említett szankciók olyan személyekkel szemben is alkalmazhatók legyenek, akik az 1. cikk (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett bűncselekmény:
[…]
b)bűnsegédei, illetve
[…]”
11.
Ugyanezen irányelv 3. cikke szerint:
„Minden tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az 1. és 2. cikkben említett bűncselekmények elkövetőit hatásos, arányos és visszatartó erejű szankciókkal sújtsák.”
A 2008/115/EK irányelv
12.
A 2008/115/EK irányelv (
6
) megállapítja a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésére alkalmazandó közös normákat és eljárásokat.
13.
Ezen irányelv 3. cikkének 2. pontja szerint „»illegális tartózkodás«: olyan harmadik országbeli állampolgár jelenléte valamely tagállam területén, aki a Schengeni határ-ellenőrzési kódex[ (
7
)] 5. cikkében meghatározott beutazási feltételeknek vagy az adott tagállamban érvényes egyéb beutazási, tartózkodási vagy letelepedési feltételeknek nem vagy már nem felel meg”.
A vízumkódex
14.
A vízumkódex (3) preambulumbekezdése alapján „a közös vízumpolitika egy többrétegű rendszer rész[ét] [képezi], aminek célja […] az illegális bevándorlás kezelése a nemzeti jogszabályok, valamint a [vízumkiadások feltételeinek] […] további harmonizálásán keresztül […].”
15.
A vízumkódex – (29) preambulumbekezdése szerint – „tiszteletben tartja különösen az Európa Tanácsnak [az 1950. november 4-én Rómában aláírt,] az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményében és az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogokat és elveket”.
16.
A vízumkódex 1. cikkének (1) bekezdése szerint a kódex „létrehozza a tagállamok területén való átutazásra vagy bármely hat hónapos időszakban három hónapot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra jogosító vízumok kiadására vonatkozó eljárásokat és feltételeket”. E rendeletet ugyanezen rendelkezés (2) bekezdése szerint alkalmazni kell „azon harmadik országbeli állampolgárokra, akik a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá esnek […]”
17.
Az egységes vízum arra szolgál, hogy bizonyos harmadik országok (
8
) állampolgárai a schengeni térség minden tagállama területére beutazzanak és ott tartózkodjanak a vízum érvényességi ideje alatt az engedélyezett tartózkodás időszakában. E kódex 2. cikkének 2. pontja alapján a vízum valamely tagállam által kiadott engedélyt jelent a többek között a tagállamok területére történő első beutazás napjától számított hat hónapos időszakban három hónapot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra vonatkozóan. Ugyanezen rendelkezés 3. pontja szerint az „egységes vízum” a tagállamok teljes területére érvényes vízum.
18.
A vízumot valamely tagállam (
9
) illetékes hatóságaihoz benyújtott kérelem és néhány kiegészítő dokumentum alapján lehet megkapni. Ha megvannak a dokumentumok, a megkeresett tagállam konzulátusa ellenőrzi, hogy van-e illetékessége arra, hogy döntsön a kérelem elfogadhatóságáról, és adott esetben annak eldöntésére, hogy a kérelem eleget tesz-e a beutazási feltételeknek. (
10
)
19.
A vízumkódexnek „A beutazási feltételek ellenőrzése és kockázatértékelés” című 21. cikke az alábbiakat írja elő:
„(1)   Az egységes vízum iránti kérelem vizsgálata során meg kell győződni arról, hogy a kérelmező eleget tesz-e a Schengeni Határ-ellenőrzési Kódex[ (
11
)] 5. cikke (1) bekezdésének a), c), d) és e) pontjában található beutazási feltételeknek, valamint különös figyelmet kell fordítani annak vizsgálatára, hogy a kérelmező nem jelent-e kockázatot az illegális bevándorlás vagy a tagállamok biztonsága tekintetében, továbbá hogy a kérelmezőnek szándékában áll-e a kérelmezett vízum lejárta előtt a tagállamok területét elhagyni.
(2)   Valamennyi kérelem esetében keresést kell végrehajtani a VIS-ben[ (
12
)] a VIS-rendelet 8. cikkének (2) bekezdésével és 15. cikkével összhangban. A téves elutasítások és azonosítások elkerülése érdekében a tagállamok biztosítják a VIS-rendelet 15. cikkében szereplő összes keresési kritérium teljes körű alkalmazását.
(3)   A konzulátus annak ellenőrzése során, hogy a kérelmező eleget tesz-e a beutazási feltételeknek, ellenőrzi:
a)
hogy a bemutatott úti okmány nem hamis, hamisított vagy csalárd módon felhasznált;
b)
a kérelmező által a tervezett tartózkodás célját és körülményeit illetően nyújtott igazolást, továbbá, hogy a kérelmező rendelkezik megfelelő anyagi fedezettel mind a tervezett tartózkodás időtartamára, mind pedig a származási vagy a lakóhely szerinti országba való visszatéréshez vagy egy olyan harmadik országba történő átutazáshoz, ahová őt biztosan beengedik, illetve képes ezt a fedezetet jogszerűen biztosítani;
c)
hogy a kérelmező olyan személy-e, akire vonatkozóan beléptetési tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzést adtak ki a Schengeni Információs Rendszerben (SIS);
d)
hogy a kérelmező nem minősül-e a Schengeni Határ-ellenőrzési Kódex 2. cikkének (19) bekezdése értelmében a tagállamok közrendjét, belső biztonságát vagy közegészségét veszélyeztető, illetve bármely tagállam nemzetközi kapcsolatait fenyegető személynek, különösen nem áll-e a tagállamok nemzeti adatbázisai által ugyanezen okok miatt kiadott, beléptetési tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzés hatálya alatt;
e)
a kérelmező – adott esetben – rendelkezik-e megfelelő és érvényes utazási egészségbiztosítással.
(4)   A konzulátus adott esetben ellenőrzi a megelőző és tervezett tartózkodások hosszát, hogy meggyőződjön arról, hogy a kérelmező nem tartózkodott tovább a tagállamok területén az engedélyezett maximális időtartamnál, függetlenül a más tagállam által kiadott, hosszú távú tartózkodásra jogosító nemzeti vízummal vagy tartózkodási engedéllyel engedélyezett lehetséges tartózkodásoktól.
[…]
(7)   A kérelem vizsgálatának elsősorban a bemutatott dokumentumok hitelességén és megbízhatóságán, valamint a kérelmező által tett nyilatkozatok megbízhatóságán és a benne foglaltak helytállóságán kell alapulnia.
[…]”
20.
Ha e feltételek teljesülnek, az illetékes hatóság kiadja a vízumot.
21.
A vízumkódex 30. cikke szerint azonban az ilyen vízum „nem jelent automatikus beutazási jogot” a tagállamok területének egészén. Az egységes vízummal rendelkező személytől megtagadhatják valamely tagállam területére történő beléptetését, ha a határellenőrzési hatóságok megállapítják, hogy a beutazási feltételek nem (vagy már nem) teljesülnek. (
13
)
22.
A vízumkódex „Megsemmisítés és visszavonás” című 34. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A vízumot meg kell semmisíteni, amennyiben nyilvánvalóvá válik, hogy a vízumkiadás feltételei nem teljesültek a vízum kiadásának időpontjában, különösen amennyiben alapos okkal feltételezhető, hogy azt csalárd módon szerezték. A vízumot főszabály szerint az azt kiadó tagállam illetékes hatóságai semmisítik meg. A vízumot más tagállam illetékes hatóságai is megsemmisíthetik, amely esetben a vízumot kiadó tagállam hatóságait tájékoztatni kell a megsemmisítésről.
(2)   A vízumot vissza kell vonni, amennyiben nyilvánvalóvá válik, hogy kiadásának feltételei többé nem teljesülnek. A vízumot főszabály szerint az azt kiadó tagállam illetékes hatóságai vonják vissza. A vízumot más tagállam illetékes hatóságai is visszavonhatják, amely esetben a vízumot kiadó tagállam hatóságait tájékoztatni kell a visszavonásról.
(3)   A vízumot a vízum birtokosának kérésére is vissza lehet vonni. A vízumot kiadó tagállam illetékes hatóságait értesíteni kell a vízum visszavonásáról.
(4)   Az a tény, hogy a vízum birtokosa a határon nem tudja bemutatni a 14. cikk (3) bekezdésében említett egy vagy több igazoló okmányt, nem vezet automatikusan a vízum megsemmisítésére vagy visszavonására irányuló döntéshez.
(5)   A megsemmisített vagy visszavont vízumra »MEGSEMMISÍTVE« vagy »VISSZAVONVA« feliratú bélyegzőlenyomatot kell helyezni, valamint a vízumbélyeg optikailag változó jelét, a »rejtett kép« biztonsági elemet, valamint a »vízum« szót keresztirányú áthúzással érvényteleníteni kell.
(6)   A kérelmezőt a VI. mellékletben szereplő formanyomtatvány révén értesíteni kell a vízum megsemmisítéséről vagy visszavonásáról szóló döntésről, valamint a döntés indokairól.
(7)   A megsemmisített vagy visszavont vízum birtokosa jogorvoslattal élhet, kivéve ha a vízumot a (3) bekezdéssel összhangban az ő kérésére vonták vissza. A jogorvoslati eljárást a megsemmisítésről vagy visszavonásról szóló döntést meghozó tagállammal szemben, és ezen tagállam nemzeti jogának megfelelően kell lefolytatni. A tagállamok tájékoztatják a kérelmezőket a jogorvoslat esetén követendő, a VI. mellékletben meghatározott eljárásról.
(8)   A megsemmisített vagy visszavont vízumokra vonatkozó információt a VIS-rendelet 13. cikkének megfelelően be kell vinni a VIS-be.”
23.
A vízumkódexet 2010. április 5-től kell alkalmazni, (
14
) de a 34. cikk (6) és (7) bekezdése csak 2011. április 5-től alkalmazandó. (
15
)
24.
A vízumkódex hatálybalépése előtt a megsemmisítést a Végrehajtó Bizottság az egységes vízum megsemmisítésére, visszavonására, érvényességi idejének lerövidítésére vonatkozó közös elvekről szóló, 1993. december 14-i határozata (
16
) szabályozta. E határozat a „megsemmisítést” úgy határozta meg, mint amelynek „hatása, hogy megakadályozza a Schengeni Megállapodás tagállamai területére való bejutást, elsősorban azokban az esetekben, amikor a vízum kiadása hibából ered, hiszen [jelezték, hogy] a külföldi nem kívánatos személy”. (
17
) Egyértelműen rendelkeztek arról, hogy ebben az esetben „a vízumot úgy [tekintették], hogy soha nem létezett”. (
18
) A Közös konzuli utasítás megerősítette ezeket a magyarázatokat. (
19
)
A német jog
25.
A releváns nemzeti jogszabály a külföldiek szövetségi területen való tartózkodásáról, keresőtevékenységéről és beilleszkedéséről szóló törvény (a továbbiakban: Aufenthaltsgesetz). (
20
)
26.
Az Aufenthaltsgesetz 4. §-ának (1) bekezdése szerint a szövetségi területre való belépéshez és ott-tartózkodáshoz a külföldieknek tartózkodási engedéllyel kell rendelkezniük, kivéve, ha az Európai Unió joga vagy rendelet másképpen rendelkezik.
27.
Az Aufenthaltsgesetz 95. §-ának (1) bekezdése szerint egy évig terjedő szabadságvesztéssel vagy pénzbüntetéssel büntetendő többek között az, aki formálisan érvényes tartózkodási engedély nélkül tartózkodik német területen. Az említett § (6) bekezdése szerint „az előírt tartózkodási engedély nélkül elkövetett cselekménnyel egy tekintet alá esik a […] csalárd módon szerzett tartózkodási engedély felhasználásával elkövetett cselekmény”. Az e rendelkezés alapján előírt azonos megítélés (törvényi fikció) nem érinti sem a vízum birtokosának közigazgatási jog szerinti helyzetét, sem a számára egy esetleges megsemmisítő határozat megtámadására nyitva álló jogorvoslati lehetőségeket. Az azonos megítélés kizárólag a büntetőjogban érvényesül.
28.
Az Aufenthaltsgesetz 96. §-ának (1) bekezdése öt évig terjedő szabadságvesztést vagy pénzbüntetést ír elő többek között azzal szemben, aki mást rábír, vagy másnak segítséget nyújt az Aufenthaltsgesetz 95. §-ának (1) bekezdése szerinti cselekmény elkövetésére, illetve elkövetéséhez, és ezért előnyt vagy ennek ígéretét fogadja el, vagy többször vagy több külföldi javára követi el a cselekményt. Az említett 96. §-ának (4) bekezdése szerint ugyanezek a rendelkezések a külföldieknek az Európai Unió tagállamai vagy valamely schengeni állam területére történő beutazására és tartózkodására vonatkozó jogszabályok megsértésére is alkalmazandók, ha e jogsértések megfelelnek a nemzeti jog által meghatározott cselekményeknek, és a tettes olyan külföldit segít, aki nem rendelkezik az Európai Unió valamely tagállamának vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes államnak az állampolgárságával.
29.
Az Aufenthaltsgesetz 97. §-ának (2) bekezdése szerint tíz évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, aki a cselekményt ilyen cselekmények többszöri elkövetésére létesült bűnszövetség tagjaként, üzletszerűen követi el.
A Bíróság előtti eljárás
30.
Mivel M. K. Vo az EUMSZ 267. cikk negyedik bekezdésében említett fogva tartott személy, a Bundesgerichtshof kérelmére a Bíróság úgy határozott, hogy sürgősségi eljárásban tárgyalja az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Írásbeli észrevételeket nyújtott be M. K. Vo képviselője, a Generalbundesanwalt (szövetségi főügyész), a német kormány és az Európai Bizottság. E négy fél, valamint a görög kormány képviselve volt a 2012. március 22-i tárgyaláson.
Elemzés
Előzetes megjegyzések
31.
Az ezen ügy által felvetett kérdés lényegében az, hogy az uniós joggal, nevezetesen a vízumkódex 21. és 34. cikkével ellentétes-e, hogy a nemzeti bíróság a külföldiek becsempészésével vádolt személy bűnösségéről annak megkövetelése nélkül dönt a büntetőeljárásban, hogy bizonyítsák az illegális bevándorlást a csalárd módon szerzett és azon harmadik országbeli állampolgároknak kiadott egységes vízum előzetes megsemmisítésével, akiknek e személy segített a szóban forgó tagállam területére bejutni és ott tartózkodni.
32.
Az ilyen kérdés azon az összefüggésen alapul, amely egyfelől a vízum birtokosát érintő, a vízum megsemmisítésére vonatkozó közigazgatási eljárás, másfelől pedig az embercsempészt érintő, a külföldiek becsempészése miatti büntethetőséggel kapcsolatos büntetőeljárás között lehetséges.
33.
Főszabály szerint a nemzeti jogra tartozik a bírói hatalom és a végrehajtó hatalom, valamint a büntető bíró és a közigazgatási bíró közötti hatáskörmegosztás, valamint a közigazgatási határozatnak a büntetőeljárásra és a büntető határozatnak a közigazgatási eljárásra gyakorolt hatásainak meghatározása. Egy 27 tagállamból álló erős Unióban, ahol mindegyik tagállam saját jogrenddel rendelkezik, valószínű, hogy e hatáskörmegosztást és az abból eredő következményeket is a sokszínűség jellemzi.
34.
A nemzeti jog tehát szabályozza a közigazgatási jog és a büntetőjog közötti kapcsolatot, kivéve ha, és annyiban, amennyiben az Unió a hatásköreit egy konkrét területen gyakorolta. Ha ez az eset áll fenn, meg kell vizsgálni az uniós jog e területre vonatkozó tartalmát. Ebben a vonatkozásban annak meghatározásáról van szó, hogy az uniós joggal ellentétes-e, hogy egy, külföldiek becsempészésével vádolt személy bűnösségét a szóban forgó bevándorlók vízumai előzetes megsemmisítésének bizonyítása nélkül állapítsák meg.
35.
Az Unió ugyanis gyakorolta a hatásköreit az érintett területeken, de korlátozott módon.
36.
Egyrészt a schengeni térség létrehozatala óta a részt vevő tagállamok elfogadták a területükön való tartózkodásra jogosító vízumok kiadására vonatkozó eljárások és feltételek harmonizálását. Ezen eljárások és feltételek már a vízumkódexben vannak lefektetve.
37.
Következésképpen inkább a vízumkódexet kell elemezni ahhoz, hogy lássuk, az Unió mennyiben harmonizálta a valamely vízum megsemmisítésére vonatkozó feltételeket és eljárást, többek között, hogy ezen eljárás tartalmaz-e olyan rendelkezéseket, amelyek az ilyen megsemmisítésnek egy, külföldiek becsempészésével vádolt harmadik személyt érintő esetleges büntetőeljárásban való bizonyító erejét szabályozzák.
38.
Másrészt a 2002/946 kerethatározat és a 2002/90 irányelv alapján valamely tagállam köteles szankcióval sújtani az azon harmadik országbeli állampolgárok illegális bevándorlásához történő segítségnyújtást, akik a külföldiek be- és átutazására, valamint tartózkodására vonatkozó jogszabálya (
21
) megsértésével utaznak be a területére, azon átutaznak, vagy ott tartózkodnak. Mivel a Bundesgerichtshof kérdése valamely vízum megsemmisítése bizonyításának esetleges szükségességére vonatkozik, a külföldiek becsempészésével vádolt személy ellen folytatott büntetőeljárás keretében történő bizonyítás érdekében azt is meg kell vizsgálni, hogy a 2002/90 irányelv és a 2002/946 kerethatározat a büntetőeljárás tekintetében is éppen annyira korlátozza-e a tagállamok hatáskörét, mint a közigazgatási jog és a büntetőjog között e tekintetben fennálló kapcsolat esetében.
A vízumkódex és valamely állítólagos illegális bevándorló vízumát megsemmisítő határozat esetleges hatása a külföldiek becsempészésével vádolt harmadik személy büntetőjogi felelősségére
39.
Mindenekelőtt emlékeztetek arra, hogy a vízumkódex 21. és 34. cikke nem hivatkozik sem az illegális bevándorláshoz segítséget nyújtó személy büntetőjogi felelősségére, sem azokra az eljárási vagy bizonyítási szabályokra, amelyek egy büntetőeljárás keretében alkalmazandók.
40.
M. K. Vo képviselője ugyanakkor úgy érvel, hogy a vízumkódex alapján azoknak a vietnámi állampolgároknak a vízumait, akiknek M. K. Vo segített a schengeni térségbe bevándorolni, főszabály szerint a magyar és svéd hatóságoknak meg kellene semmisíteniük, mielőtt a büntető bíróság megállapíthatná, hogy az M. K. Vo ellen felhozott vád megalapozott. Ezzel kapcsolatban M. K. Vo képviselője azt állítja, hogy a büntetőbíróság csak akkor ítélheti el külföldiek becsempészéséért, ha bizonyított, hogy illetékes hatóság közigazgatási határozatot hozott e vízumok megsemmisítéséről, és e megsemmisítést közölte a többi tagállammal.
41.
Úgy vélem, ez az álláspont a vízumkódex téves értelmezésén alapul.
42.
E vízumkódex nem kívánja kimerítő módon harmonizálni az egységes vízum megsemmisítésére vonatkozó közigazgatási eljárást. Még kevésbé szabályozza a külföldiek becsempészése miatt indult büntetőeljárást vagy a két eljárás közötti viszonyt a szóban forgó problémával kapcsolatban. A hatálya egyértelműen korlátozottabb.
43.
Miből áll azonban az így megvalósított harmonizáció?
44.
Először is a vízumkódex 34. cikke (1) bekezdésének első mondata megállapítja a megsemmisítés okait.
45.
Valamely vízum megsemmisítése az arra a kérdésre adott választól függ, hogy a vízumkiadás feltételei teljesültek-e a vízum kiadásának időpontjában (
22
). Ha nem, a 34. cikk (1) bekezdése szerint a „vízumot meg kell semmisíteni”. A vízum csalárd módon történő megszerzése tehát a kötelező megsemmisítését vonja maga után.
46.
Bár a megsemmisítés oka csak a kiadás időpontjában fennálló tényekre vonatkozik, ezen ok megállapítására bármely időpontban sor kerülhet, többek között a vízum felhasználása előtt, közben és után. (
23
)
47.
Másodszor, a vízumkódex 34. cikk (1) bekezdésének második és harmadik mondata meghatározza a tagállamoknak a vízumok megsemmisítésére vonatkozó hatáskörét, sőt kötelezettségét.
48.
A kiadó tagállam illetékes hatóságainál vannak az ügy iratai, és ők ismerik a vízum kiadásának körülményeit. Emiatt főszabály szerint ők vannak a legjobb helyzetben ahhoz, hogy megállapítsák, esetleg a vízum bármilyen használata előtt, hogy nem kellett volna kiadniuk a vízumot. Ebből következik, hogy elsősorban ez a tagállam felelős a vízum megsemmisítéséért. Emiatt mondja ki a 34. cikk (1) bekezdése, hogy a vízumot „főszabály szerint az azt kiadó tagállam illetékes hatóságai semmisítik meg”.
49.
Lehetséges azonban, hogy azokat a körülményeket, amelyek miatt a vízumot nem kellett volna kiadni, csak akkor állapítják meg, amikor a vízum birtokosa már megkezdte utazását a schengeni térség felé, valamely tagállam területén jelentkezik, hogy oda bejusson, vagy hogy a későbbiekben ott tartózkodjon. Logikusan ettől a pillanattól kezdve az a tagállam, amelynek a határainál vagy amelynek a területén a vízum birtokosa található, szintén jogosulttá válik a vízum megsemmisítésére, és adott esetben a kiadó tagállam hatóságainak arról történő tájékoztatására, valamint felelős lesz ezekért. Ezért rendelkezik úgy a 34. cikk (1) bekezdése, hogy a vízumot „más tagállam illetékes hatóságai is megsemmisíthetik, amely esetben a vízumot kiadó tagállam hatóságait tájékoztatni kell a megsemmisítésről”. (
24
)
50.
A vízum megsemmisítése tehát nem a kiadó tagállam kizárólagos hatásköre, hanem megosztott hatáskör. Ez tükrözi a tagállamok közötti teljes kölcsönös tiszteletet – amelynek az egységes vízumok kiadását, elfogadását és felhasználását kell jellemeznie –, valamint a jóhiszemű együttműködés és kölcsönös elismerés szellemét, amelynek a vízum megsemmisítésére vonatkozó határozatokat meg kell határoznia a schengeni térségben. (
25
)
51.
Harmadszor a 34. cikk megfogalmazza a vízum megsemmisítésének általános következményét. Ha a közigazgatási határozat az arra vonatkozó megállapítás eredménye, hogy a vízumot soha nem kellett volna kiadni, ebből az következik, hogy a megsemmisítés visszamenőleg fejti ki hatásait.
52.
A tárgyaláson a német kormány úgy érvelt, hogy minden tagállamnak meg kell határoznia a megsemmisítés következményeit.
53.
Ezzel nem értek egyet.
54.
Ami a vízum megsemmisítésének a vízum birtokosának közigazgatási helyzetére gyakorolt hatását illeti, a 34. cikk különbséget tesz a megsemmisítés és a visszavonás között, azon időpont szerint, amikor nem teljesültek a kiadási feltételek. A vízum megsemmisítése abból ered, hogy ezek a feltételek nem teljesültek a vízum kiadásának időpontjában, míg a vízum visszavonása abból ered, hogy azok többé nem teljesülnek, pedig teljesültek a vízum megadásának időpontjában. (
26
)
55.
Nehezen tudom elképzelni, hogy a jogalkotó e különbséget azzal a szándékkal irányozta elő, hogy a megsemmisítés hatása és a visszavonás hatása esetleg azonos legyen. A vízumkódex 32. cikke (1) bekezdésének b) pontjából kitűnik, hogy „a vízumkérelmet el kell utasítani” abban az esetben, ha „a […] benyújtott támogató dokumentumok hitelességét vagy tartalmuk helytállóságát, valamint a […] tett nyilatkozatok megbízhatóságát illetően, vagy a tekintetben megalapozott kétely merül fel, hogy a kérelmező a kérelmezett vízum lejárta előtt el szándékozik hagyni a tagállamok területét.” Ha a vízum kiadását követően állapítják meg, hogy ezek a körülmények fennálltak a vízum kiadásának időpontjában (de nem fedezték fel időben az illetékes hatóságok), úgy tűnik számomra, hogy a következménynek ugyanannak kell lennie, mintha a 32. cikk (1) bekezdésének b) pontját alkalmazták volna. Ez tehát a kezdettől való érvényesség hiányát vonja maga után (ex tunc megsemmisítés).
56.
Ebből az is következik, hogy olyan körülmények hiányában, amelyek a vízumkérelemnek a vízumkódex 32. cikk szerinti elutasításához vezettek volna, a kiadott vízum érvényben marad az érvényessége lejártáig vagy esetleges visszavonásáig, és ezért vonatkozik az egy vagy több tagállam területén történő korábbi tartózkodásra. Visszavonásának időpontjától kezdve azonban a vízum már nem jelent érvényes jogcímet a tartózkodás igazolására (ex nunc visszavonás).
57.
Negyedszer a vízumkódex 34. cikkének (5)–(7) bekezdése különböző szakaszokat határoz meg, amelyeket követni kell ahhoz, hogy a megsemmisítésre vonatkozó határozatot végre lehessen hajtani, és a hatásaival szembesíteni lehessen a vízum birtokosát.
58.
Természetesen, amint azt a Generalbundesanwalt megjegyzi, a vízum nem semmisül meg automatikusan.
59.
A vízum megsemmisítése közigazgatási határozat, amely az arra utaló bizonyítékok vizsgálatától függ, hogy a kibocsátása nem volt igazolható. E határozatot ezt követően közlik a birtokossal. (
27
) A jogbiztonság követelményei ugyanis megtiltják, hogy az ilyen vizsgálat, valamint bármilyen közigazgatási határozat, amely azt kifejezésre juttatja, szembeszegezhető legyen a vízum birtokosával, anélkül hogy arról hivatalosan tájékoztatták volna.
60.
Az indokolt határozatot a vízumkódex VI. mellékletében szereplő formanyomtatvánnyal kell közölni. (
28
) A birtokost úgy is értesíteni kell, hogy a vízumára „MEGSEMMISÍTVE” feliratú bélyegzőlenyomatot kell helyezni, valamint egyéb arra utaló bejegyzéseket, hogy a vízum érvénytelen. (
29
)
61.
Közelebbről az értesítés annak biztosítására irányul, hogy a vízum birtokosa tudja először is, hogy a vízumával már nem engedélyezik a schengeni térségbe való belépését ott-tartózkodás céljából, és soha nem is engedélyezték, másodszor, hogy a hatóságok azon bizonyítékok alapján jutottak a következtetésükre, amelyekről őt tájékoztatták, harmadszor pedig, hogy e határozat ellen jogorvoslattal élhet a vízumkódex 34. cikkének (7) bekezdése alapján. A határozatot úgy kell megmagyarázni, hogy lehetővé tegye a vízum birtokosának, hogy gyakorolja a jogait ezen rendelkezés és a határozatot meghozó tagállam közigazgatási joga alapján. (
30
) Nyilvánvaló, hogy ahhoz, hogy a határozatot közölni lehessen az érdekelttel, és hogy a „MEGSEMMISÍTVE” bejegyzést a vízumába be lehessen vezetni, meg kell tudni határozni az érdekelt hollétét.
62.
Végül a vízumkódex 34. cikkének (8) bekezdése előírja, hogy a megsemmisített vízumokra vonatkozó információt a hatóságok vigyék be a VIS-be. (
31
) Így figyelmeztetik a többi tagállamot azzal kapcsolatban, hogy a vízum birtokosának a megsemmisített vízum alapján nincs, és soha nem is volt érvényes jogcíme arra, hogy a schengeni térségben tartózkodjon.
63.
Amint azt kifejtettem, a vízumkódex 34. cikke meghatározza az arra irányuló közigazgatási eljárás néhány egymást követő szakaszát, hogy a megsemmisítés következményei szembeszegezhetők legyenek a vízum birtokosával. Nem állapítja meg viszont a végrehajtási módjukat.
64.
Az is egyértelműnek tűnik számomra, hogy a 34. cikk egyáltalán nem tartalmaz olyan elemet, amely azt sugallná, hogy olyan harmadik személy helyzetére vonatkozik, aki külföldiek becsempészésével kapcsolatos büntetőeljárás vádlottja. E tekintetben egyébként megemlítem, hogy a 34. cikk nem írja elő, hogy a vízum birtokosán kívüli személy közigazgatási jogorvoslattal élhessen egy esetleges, a vízum megsemmisítésére vonatkozó határozat ellen. Azt sem írja elő, hogy harmadik személy beavatkozhasson ilyen eljárásban.
65.
Ezért úgy tűnik, hogy a vízumkódex 34. cikkének hatálya nem foglalhatja magában a harmadik országok olyan állampolgárainak bevándorlásához történő segítségnyújtással kapcsolatos büntetőeljárást, akik látszólag érvényes, és bár csalárd módon szerzett, de még meg nem semmisített egységes vízummal rendelkeztek.
A (vízumkódexen kívüli) uniós jog és az állítólagos illegális bevándorló vízumát megsemmisítő határozat hiányának a külföldiek becsempészésével vádolt harmadik személy büntetőjogi felelősségére való esetleges hatása
66.
Még ha a vízumkódex csak a közigazgatási jog részleges harmonizációját viszi is véghez a vízum megsemmisítését illetően, meg kell vizsgálni, hogy az uniós joggal – a vízumkódexen kívül – ellentétes-e az, hogy valamely, az M. K. Vo helyzetében lévő személyt büntetőjogi szankcióval sújtanak, miközben az érintett bevándorlók formálisan érvényes, azonban csalárd módon szerzett vízummal rendelkeznek.
67.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy valamely tagállam köteles szankcióval sújtani az azon harmadik országbeli állampolgárok illegális bevándorlásához történő segítségnyújtást, akik a külföldiek beutazására, valamint tartózkodására vonatkozó jogszabálya megsértésével utaznak be a területére, és ott tartózkodnak. (
32
) E bűncselekmény egyik tényállási eleme tehát a külföldiek beutazásának és tartózkodásának jogellenessége. E jogellenességet a 2002/90 irányelv alapján a nemzeti jog szerint kell meghatározni. A nemzeti jognak nyilvánvalóan meg kell felelnie az alkalmazandó releváns uniós szabályozásnak, beleértve a vízum kiadásának és megsemmisítésének feltételeit, valamint az azokra vonatkozó eljárást, és tiszteletben kell tartania a 2002/90 irányelv és a 2002/946 kerethatározat célkitűzéseit, különösen az illegális bevándorlás büntetését és az illegális bevándorlás elleni küzdelmet illetően.
68.
Ellentétes a 2002/90 irányelvvel és a 2002/946 kerethatározattal, hogy a külföldiek beutazásának és tartózkodásának jogellenességét büntetőeljárás keretében állapítsák meg a megsemmisítésre vonatkozó határozat hiányában?
69.
Nem.
70.
Sem a 2002/90 irányelv, sem a 2002/946 kerethatározat nem törekszik a tagállamok büntetőjogának közelítésére a bizonyítás terén. Az említett szabályozás tárgya ugyanis a tartózkodáshoz, az átutazáshoz és a jogellenes beutazáshoz történő segítségnyújtás bűncselekményének meghatározására, az e meghatározás alóli kivételekre, valamint a szankciókra, a felelősségre és a joghatóságra vonatkozó alapvető szabályokra korlátozódik. (
33
)
71.
Következésképpen az uniós jog nem akadályozza meg, hogy valamely tagállam büntetőjoga megengedje azt, hogy valamely vízum csalárd módon történő megszerzésének jogi minősítése olyan bizonyítékszerzésen alapuljon, amely nem foglalja magában a szóban forgó vízumot megsemmisítő előzetes közigazgatási határozat tényét.
72.
Természetesen, amint azt helyesen hangsúlyozta a német kormány a tárgyaláson, a büntetőbíró nem alkalmazhatja a nemzeti jogot sem oly módon, hogy veszélyeztesse az uniós célkitűzéseket, sem úgy, hogy sértse azokat az alapvető jogokat, amelyeket az uniós jog biztosít a vádlottnak a büntetőeljárásban. (
34
)
73.
Azon a véleményen vagyok tehát, hogy az uniós jog szempontjából a vízum megsemmisítésére vonatkozó előzetes közigazgatási határozat hiánya nem akadályozza meg, hogy egy, az M. K. Vo helyzetében lévő személyt büntetőjogi szankcióval sújtsanak.
Az uniós jog és az állítólagos illegális bevándorló vízumát megsemmisítő határozat a vízum birtokosával történő közlése hiányának a külföldiek becsempészésével vádolt harmadik személy büntetőjogi felelősségére való esetleges hatása
74.
Ha a Bíróság mégis úgy ítélné meg, hogy az uniós jog alapján szükséges az előzetes megsemmisítő határozat, már csak azt kell megvizsgálni, hogy az uniós joggal ellentétes-e, hogy valamely, az M. K. Vo helyzetében lévő személyt büntetőjogi szankcióval sújthassák, míg az érintett bevándorlók nem kapták meg az e határozatról szóló értesítést, és a megsemmisítést nem közölték a többi tagállammal.
75.
Úgy gondolom, nem ez a helyzet. Ez az álláspont egy azzal azonos érvelésen alapul, amely arra a következtetésre vezetett, hogy az uniós joggal nem ellentétes, hogy valamely tagállam büntetőjogilag szankcionáljon valamely személyt az illegális bevándorlás segítése miatt, holott az érintett bevándorlók látszólag érvényes egységes vízummal rendelkeztek, amelyet bár csalárd módon szereztek, még nem semmisítettek meg. (
35
)
76.
Az ettől eltérő értelmezés egyébként meghiúsítaná az illegális bevándorlás elleni küzdelem célját. Egy illegális bevándorlással foglalkozó szervezetben részt vevő személy ellenszolgáltatást kap azért, mert segítette a bevándorlók illegális és érvényes tartózkodási engedély nélküli tartózkodását a schengeni térségben. Amint ugyanis az észrevételeket előterjesztő felek többsége állítja, a hatóságokra háruló azon feladat, hogy hivatalosan közöljék a megsemmisítő határozatot a területre illegálisan bejuttatott személyekkel, még bonyolultabb lenne, ha az embercsempésznek több érdeke fűződne ahhoz, hogy segítse őket az elrejtőzésben. Ebből következik, hogy az embercsempész valószínűleg annál inkább kibújhatna a külföldiek becsempészéséért való büntetőjogi felelősség alól.
Végkövetkeztetések
77.
A fenti megfontolások összességére tekintettel véleményem szerint a Bíróságnak a feltett kérdést a következőképpen kell megválaszolnia:
„A módosított, a Közösségi Vízumkódex létrehozásáról szóló, 2009. július 13-i 810/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (vízumkódex) 21. és 34. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, hogy valamely tagállam büntesse azon külföldiek becsempészését, akik csalárd módon szerzett egységes vízummal rendelkeznek, amelyet még nem semmisítettek meg.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Megjegyzendő, hogy a továbbiakban ismertetett uniós szabályozás csak részben alkalmazandó Írországban, Dániában és az Egyesült Királyságban.
(
3
)	A módosított, a Közösségi Vízumkódex létrehozásáról (vízumkódex) szóló, 2009. július 13-i 810/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 243., 1. o.).
(
4
)	Az egységes vízum meghatározását illetően lásd a jelen állásfoglalás 17. pontját.
(
5
)	A jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni küzdelem büntetőjogi keretének megerősítéséről szóló, 2002. november 28-i tanácsi kerethatározat (HL L 328., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 61. o.). E kerethatározatot ugyanazon a napon fogadták el, mint a jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás meghatározásáról szóló, 2002. november 28-i 2002/90/EK tanácsi irányelvet (HL L 328., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 64. o.), ami megmagyarázza az e két jogalkotási aktus közötti kereszthivatkozásokat.
(
6
)	A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16-i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 348., 98. o.) Az említett irányelv 22. cikkével összhangban, 2009. január 13-án lépett hatályba.
(
7
)	A módosított, a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének (Schengeni határ-ellenőrzési kódex) létrehozásáról szóló, 2006. március 15-i 562/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 105., 1. o.; a továbbiakban: Schengeni határ-ellenőrzési kódex). A Schengeni határ-ellenőrzési kódex közös intézkedéseket állapít meg a belső határok személyek által történő átlépésére és a külső határokon történő határellenőrzésre, és kidolgozza a „schengeni vívmányokat” vagyis a belső határokon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetése és a külső határokon történő ellenőrzés megerősítése érdekében elfogadott intézkedések összességét. A vízumkódexszel együtt alkalmazandó, amely azt kiegészíti a vízumkiadási eljárások és feltételek részletesebb meghatározása révén.
(
8
)	Az érintett országok listája a módosított, a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2001. március 15-i 539/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 81., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 65. o.) I. mellékletében található.
(
9
)	A vízumkódex 5. cikke határozza meg az ilyen kérelemről való döntés meghozatalára illetékes tagállamot.
(
10
)	A vízumkódex 18–21. cikke.
(
11
)	Lásd a jelen állásfoglalás 6. lábjegyzetét is. E feltételek lényegében megfelelnek a vízumkódex 21. cikke (3) bekezdésének a)–d) pontjában szereplő feltételeknek.
(
12
)	A vízuminformációs rendszerről (VIS) és a rövid távú tartózkodásra jogosító vízumokra vonatkozó adatok tagállamok közötti cseréjéről szóló, 2008. július 9-i 767/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (VIS-rendelet) (HL L 218., 60. o.) célja többek között minden olyan személy azonosítása, aki nem felel meg vagy már nem felel meg a tagállamok területére való beutazásra, ottlétre vagy ott-tartózkodásra vonatkozóan alkalmazandó feltételeknek.
(
13
)	Lásd még a Schengeni határ-ellenőrzési kódex 13. cikkének (1) bekezdését.
(
14
)	A vízumkódex 58. cikkének (2) bekezdése.
(
15
)	A vízumkódex 58. cikkének (5) bekezdése.
(
16
)	SCH/Comex (93) 24 (HL L 239., 154. o.; a továbbiakban: SCH/Comex (93) 24 határozat). E határozatot a vízumkódex hatályon kívül helyezte. Lásd a vízumkódex 56. cikke (2) bekezdésének b) pontját. A Schengeni Megállapodás, a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény, a Közös kézikönyv, a Közös konzuli utasítás, és a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény által felállított Végrehajtó Bizottság határozatai közötti kapcsolat magyarázata tekintetében lásd a C-257/01. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. január 18-án hozott ítélet (EBHT 2005., I345. o.) 7–14. pontját.
(
17
)	Az SCH/Comex (93) 24 1. cikkének első bekezdése.
(
18
)	A SCH/Comex (93) 24 határozat 1. cikkének első bekezdése. A „visszavonás” viszont „azt tet[te] lehetővé, hogy a területre történt beutazást követően semmisítsék meg az egységes vízum érvényességét”, és „nem [volt] visszaható hatálya” (az SCH/Comex (93) 24 határozat 2. cikkének második bekezdése).
(
19
)	A módosított, hivatásos diplomáciai és konzuli képviseletekhez intézett Közös konzuli utasítás (HL C 326., 1. o.) 14. melléklete.
(
20
)	Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet.
(
21
)	A 2002/946 kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése és a 2002/90 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, kivéve az utóbbi (2) bekezdése által, humanitárius célból történő cselekvés esetén teremtett lehetőséget (lásd a jelen állásfoglalás 9. pontját).
(
22
)	A vízumkódex 34. cikkének (1) bekezdése. Ebből az is következik, hogy valamely tagállamnak nincs joga megsemmisíteni egy vízumot olyan körülmények között, amikor a kiadás feltételei ebben az időpontban megfelelően teljesültek.
(
23
)	E tekintetben nem zárom ki, hogy egy lejárt vízum megsemmisítése még mindig hatékonyan érvényesülhet. Szerintem ilyen körülmények között a vízum megsemmisítése és annak a vízum birtokosával való közlése lehetővé teszik, hogy vele szemben hozzák fel visszamenőleges hatállyal az érvénytelenség következményeit a vízum érvényességi időtartamát illetően.
(
24
)	Meg kell jegyezni, hogy e rendelkezés más nyelvi változatai különböző igéket is használnak, hogy különbséget tegyenek a kiadó tagállam kötelezettsége és a többi tagállam hatásköre között.
(
25
)	Ezzel összefüggésben emlékeztetek a Bíróságnak a C-105/03. sz. Pupino-ügyben 2005. június 16-án hozott ítéletének (EBHT 2005., I-5285. o.) 42. pontjában szereplő észrevételére: „Az Unió számára nehéz lenne feladatának hatékony teljesítése, ha a jóhiszemű együttműködés elve, mely többek között azt jelenti, hogy a tagállamok az Európai Unió jogából eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket, nem vonatkozna a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre, mely egyébként teljes egészében a tagállamok és az intézmények közötti együttműködésen alapul.”
(
26
)	A vízumkódex 34. cikkének (2) bekezdése.
(
27
)	Azon kötelezettség, hogy a vízum birtokosát a VI. mellékletében szereplő formanyomtatvánnyal értesítsék, csak 2011. április 5-től alkalmazandó (lásd a jelen állásfoglalás 23. pontját). Addig a nemzeti jogot kellett alkalmazni az ilyen típusú határozat indokolására és közlésére.
(
28
)	A vízumkódex 34. cikkének (1) és (6) bekezdése.
(
29
)	A vízumkódex 34. cikkének (5) bekezdése.
(
30
)	A vízumkódex 34. cikkének a megsemmisítésről szóló döntés elleni jogorvoslati jogra vonatkozó (7) bekezdése csak 2011. április 5-től alkalmazandó (lásd a jelen állásfoglalás 23. pontját). Addig a nemzeti jogot kellett alkalmazni az ilyen típusú jogorvoslati lehetőségre vonatkozóan.
(
31
)	A vízumkódex 34. cikkének (8) bekezdése.
(
32
)	A 2002/946 kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése és a 2002/90 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, kivéve az utóbbi (2) bekezdése által, humanitárius célból történő cselekvés esetén teremtett lehetőséget (lásd a jelen állásfoglalás 9. pontját).
(
33
)	Lásd a 2002/90 irányelv és a 2002/946 kerethatározat (3) preambulumbekezdését.
(
34
)	E tekintetben gondolok az Európai Unió Alapjogi Chartájának 48. cikkére, valamint az emberi jogokról és alapvető szabadságokról szóló európai egyezmény 6. cikkére.
(
35
)	Hozzá kell azonban tenni, hogy tekintettel a szerepükre, nem tűnik nyilvánvalónak számomra, hogy a vízum birtokosának értesítése és a tagállamokkal történő közlése a megsemmisítő határozat bizonyító erejénél nagyobb bizonyító erővel bírhat egy, nem a vízum birtokosával, hanem harmadik személlyel szemben megindult büntetőeljárás során.