62005CC0081_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügy a 2002/74/EK irányelvvel(2) (a továbbiakban: 2002/74 irányelv) módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv(3) (a továbbiakban: 80/987 irányelv vagy egyszerűen: irányelv) értelmezésével kapcsolatos, a Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Spanyolország) által a Bíróság elé terjesztett három előzetes döntéshozatali kérdésre vonatkozik.
2. Röviden, ebben az ügyben ismét az olyan nemzeti szabályozás közösségi joggal való összhangja vetődik fel, amely a munkavállaló fizetésképtelensége esetén a munkavállalóknak járó tartozások (a jelen esetben a végkielégítés) garanciaalapból történő kifizetését csak arra az esetre nézve írja elő, amikor a tartozásokat ítélet vagy közigazgatási határozat állapította meg, ide nem értve a békéltetési eljárást követően egyezséggel megállapított tartozást.
I – Jogi háttér
Az irányadó közösségi jog
3. A 80/987 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni.”
4. Az irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „az irányelv nem sérti az egyes tagállamok jogszabályaiban szereplő munkavállaló, munkáltató, díjazás, megszerzett jogosultság és jövőbeli jogosultság kifejezések meghatározásait.”
5. Végül a 3. cikk (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó olyan fennálló követeléseinek a kielégítését, amelyek egy meghatározott időpont előtti időszak díjazását érintik.”
6. A jelen ügyben helyénvaló emlékeztetni a 80/987/EGK irányelvet módosító 2002/74 irányelvre is, amely a következő szöveggel váltotta fel az előbbi irányelv 3. cikkét:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.”
7. A 2002. október 8‑án hatályba lépett 2002/74 irányelv 2. cikkének első albekezdése értelmében a tagállamoknak 2005. október 8‑ig kellett „hatályba léptet[ni] azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek.” E tekintetben ugyanezen rendelkezés második albekezdése kimondja, hogy:
„Az első albekezdésben említett rendelkezéseket a munkáltatók minden, e rendelkezések hatálybalépését követően jelentkező fizetésképtelensége esetében alkalmazzák [helyesen: alkalmazni kell].”
A nemzeti szabályozás
8. Az 1995. március 24‑i 1/1995 királyi törvényerejű rendelettel(4) módosított, a munkavállalók jogállásáról szóló törvény (Estatuto de los Trabajadores) 26. cikke értelmében:
„(1) Munkabérnek minősül minden olyan, készpénzben vagy természetben juttatott gazdasági előny, amelyet a munkavállaló a más részére végzett szakmai tevékenysége ellenértékeként kap, feltéve hogy az előny a ténylegesen elvégzett munka díjazásaként, a díjazás formájától vagy a munkához kapcsolódó pihenőidő hosszától függetlenül jár. […]
(2) A munkavállaló szakmai tevékenysége során felmerült költségek visszatérítése címén kapott összegek, a társadalombiztosítási ellátások és juttatások, valamint az áthelyezéshez, a felfüggesztéshez vagy elbocsátáshoz kapcsolódó juttatások nem tartoznak a munkabér fogalma alá.”
9. A munkavállalók jogállásáról szóló törvény 1997. december 19‑i törvénnyel(5) módosított változatának 33. cikke szerint:
„(1) A Munkaügyi és Társadalombiztosítási Minisztérium felügyelete alá tartozó bérgarancia‑alap (a továbbiakban: Fogasa) […] olyan önálló szervezet, amely fizetésképtelenség, a kifizetések felfüggesztése, felszámolás vagy a munkáltató fizetésképtelenségének rendezésére irányuló bírósági eljárás esetén folyósítja a munkavállalóknak járó munkabért.
[…]
(2) Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia‑alap az elbocsátott munkavállalónak, vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése a jelen törvény 50. vagy 51. cikke, illetve 52. cikkének c) pontja alapján szűnt meg, folyósítja az ítélet vagy közigazgatási határozat által megállapított, legfeljebb egyévi munkabérnek megfelelő mértékű kártérítést, figyelembe véve, hogy a számítás alapjául szolgáló napi munkabér nem haladhatja meg a szakmaközi minimálbér kétszeresét.”
10. Végezetül ugyanezen rendelkezés (8) bekezdése kimondja, hogy a huszonöt főnél kevesebb munkavállalót foglalkoztató vállalkozásoknál bekövetkező, gazdasági okból történő elbocsátás esetén a bérgarancia‑alap köteles saját költségére vállalni a végkielégítés 40%‑ának folyósítását, anélkül hogy ehhez a munkaadó fizetésképtelensége szükséges volna.
II – Tényállás és eljárás
11. 2002. november 4‑én A. Cordero Alonsót a vállalkozás gazdasági helyzetével összefüggő okból elbocsátották addigi munkahelyéről, a Transportes San‑Gom SL‑től.
12. Corsero Alonso az elbocsátás miatt keresetet indított, majd egyezséget kötött a Transportes San‑Gommal, amely egyezséget a megkeresett bíróság utólag jóváhagyta, megállapítva a munkaviszony munkaadó által felhozott indokokból bekövetkezett megszűnését, és 5540,06 euró végkielégítés megfizetésére kötelezve a munkaadót.
13. Mivel 2003. április 24‑én megállapították a Transportes San‑Gom fizetésképtelenségét, A. Cordero Alonso kérte a Fogasát, hogy folyósítsa számára az említett végkielégítést. A Fogasa a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikkének (8) bekezdésével összhangban jóváhagyta az A. Cordero Alonsónak járó összeg 40%‑ának folyosítását, azonban a fennmaradó 60% kifizetését megtagadta, arra hivatkozva, hogy a végkielégítést egyezségben, nem pedig ítéletben vagy közigazgatási határozatban állapították meg.
14. 2004. július 9‑i ítéletében a Juzgado de lo Social de Palencia elutasította A. Corsero Alonso a Fogasa határozata ellen irányuló keresetét. A. Corsero Alonso fellebbezést nyújtott be az ítélet ellen a Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Leónhoz, amely – mivel kétségei voltak a 80/987 és 2002/74 irányelv értelmezésére, valamint az egyenlőség általános elvének és a közösségi jog elsőbbsége elvének terjedelmére vonatkozóan – az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A tagállamok azon kötelessége, hogy tegyék meg a megfelelő általános és különös intézkedéseket a Szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítására (EK 10. cikk), valamint a közösségi jog nemzeti joggal szembeni elsődlegességének elve önmagában és anélkül, hogy a nemzeti jog konkrét rendelkezése szükséges volna, azt jelenti‑e, hogy a nemzeti bíróságok a közösségi joggal ellentétes bármely nemzeti jogi norma alkalmazásától eltekinthetnek, függetlenül e rendelkezéseknek a jogszabályi hierarchiában betöltött szerepétől (legyen szó rendeletről, törvényről, vagy akár az alkotmányról)?
2) a)	Alkalmazható‑e a közösségi jog arra az esetre, ha a spanyol közigazgatási hatóságoknak és bíróságoknak arról kell dönteniük, hogy egy fizetésképtelenné nyilvánított munkáltató munkavállalója jogosult‑e a munkaszerződés megszűnése miatt őt megillető kártérítés Fogasa általi kifizetésére, ami a nemzeti jog értelmében fizetésképtelenség esetén biztosítva van, miközben a 80/987 irányelv 1. és 3. cikke a szerződés megszűnése esetére nem ír kifejezetten elő kártérítést?
b) Igenlő válasz esetén a spanyol közigazgatási hatóságokat és bíróságokat a 80/987 irányelv és ezen irányelv átültetésére vonatkozó nemzeti jogi normák alkalmazása során akkor is köti‑e a törvény előtti egyenlőség elve és a közösségi jog alkalmazásából származó bármely hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve a Bíróság értelmezése alapján meghatározott tartalommal, ha az nem egyezik meg a spanyol alkotmányban elismert hasonló alapjognak a spanyol Tribunal Constitucional által adott értelmezésével?
c) Igenlő válasz esetén a törvény előtti egyenlőség közösségi jogból eredő elve alapján egyenlő bánásmód szükséges‑e akkor, ha a munkavállalónak a szerződés megszűnéséért járó kártérítéshez való jogát egy bírósági határozat mondta ki, illetve akkor, ha e jog a munkavállaló és a munkáltató közötti, bíróság előtt kötött és igazságszolgáltatási szerv által jóváhagyott egyezségen alapul?
3) a)	Amennyiben egy tagállam nemzeti joga a 2002/74 irányelv hatálybalépése előtt már elismerte a munkavállaló ahhoz való jogát, hogy a munkáltató fizetésképtelensége esetén a szerződés megszűnésével összefüggésben a garanciaintézet védelmében részesüljön, feltételezhető‑e az, hogy az említett irányelv 2002. október 8‑i hatálybalépésétől kezdve a tagállam a munkáltató 2002. október 8‑át követően bejelentett fizetésképtelensége miatti szerződésmegszűnés esetén járó kártérítésnek a garanciaintézet általi kifizetéséről való határozathozatal során annak ellenére alkalmazza a közösségi jogot, hogy az irányelv végrehajtására előírt végső határidő még nem telt le?
b) Igenlő válasz esetén a 2002/74 irányelv és az említett irányelv rendelkezéseit átültető nemzeti jogi normák alkalmazása során akkor is köti‑e a spanyol közigazgatási hatóságokat és bíróságokat a törvény előtti egyenlőség elve és a közösségi jog alkalmazásából származó bármely hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve a Bíróság értelmezése alapján meghatározott tartalommal, ha az nem egyezik meg a spanyol alkotmányban elismert hasonló alapjognak a spanyol Tribunal Constitucional által adott értelmezésével?
c) Igenlő válasz esetén a törvény előtti egyenlőség közösségi jogból eredő elve alapján egyenlő bánásmód szükséges‑e akkor, ha a munkavállalónak a szerződés megszűnéséért járó kártérítéshez való jogát egy bírósági határozat mondta ki, illetve akkor, ha e jog a munkavállaló és a munkáltató közötti, bíróság előtt kötött és igazságszolgáltatási szerv által jóváhagyott egyezségen alapul?”
15. A Bíróság előtt indult eljárásban a Fogasa, a spanyol kormány és a Bizottság terjesztettek elő írásbeli észrevételt.
III – Jogi elemzés
A 80/987 irányelv alkalmazhatóságáról
16. Először a második kérdés a) pontját és a harmadik kérdés a) pontját vizsgálom, melyekkel a spanyol bíróság lényegében azt kívánja megtudni, vajon a szóban forgó nemzeti szabályozás a közösségi jog – pontosabban a 80/987 irányelv – hatálya alá tartozik‑e.
17. Amint említettem, a nemzeti bíróság előtt függőben levő ügyben a legfontosabb kérdés az, vajon a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott, a kizárólag az egyezségben megállapított végkielégítés esetében alkalmazott bánásmód sérti‑e a törvény előtti egyenlőség elvét(6) .
18. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint – és amint arra az alapügyben eljáró bíróság is emlékeztet – kizárólag azon nemzeti jogi rendelkezéseket lehet a közösségi jog általános elveinek – pontosabban a törvény előtti egyenlőség elvének – fényében értelmezni, amelyek a „közösségi jog hatálya alá tartoznak”, mégpedig azért, mert az említett elvek kizárólag akkor kötelezőek a tagállamokra nézve, amikor a tagállamok „közösségi jogi szabályozást hajtanak végre”(7) .
19. Emiatt szükséges a második kérdés a) pontját és a harmadik kérdés a) pontját a többi kérdés előtt vizsgálni, mivel azok pontosan annak megállapítására irányulnak, vajon a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikkének (2) bekezdése valóban a közösségi jogi szabályozást hajtja‑e végre, és következésképpen a közösségi jog hatálya alá tartozik‑e. Csak az e kérdésekre adott igenlő válasz esetén lehet mérlegelni e rendelkezéseknek a törvény előtti egyenlőség elvével való összhangját.
20. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat felvet bizonyos kételyeket a 80/987 irányelv alapügyben való alkalmazhatóságára nézve, mind az irányelv eredeti, mind annak módosított változatát illetően. Egyrészt az említett határozat azt a kérdést veti fel, vajon a szóban forgó munkaviszony‑megszüntetés miatti kártérítés az irányelv eredeti változata 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „díjazásnak” minősül‑e, és ennek megfelelően az e cikkben szereplő fizetési kötelezettség hatálya alá tartozik, vagy sem. Másrészt a határozat felveti a 3. cikknek a 2002/74 irányelvvel módosított változata alkalmazásának lehetőségét, mivel e cikk kifejezetten utal a „munkaviszony megszűnése esetén fizetendő végkielégítésre”.
21. E feltételezésnél maradva az alapügyben eljáró bíróság arra utal, hogy noha az irányelv nemzeti jogba való átültetésére nyitva álló határidő a tényállás időpontjában még nem járt le, azonban a spanyol jogban ekkor már szerepelt – a munkavállalók jogállásáró l szóló törvény 33. cikkében – a végkielégítés Fogasa általi folyósítása. Vélelmezhető tehát, hogy az irányelv módosításának hatálybalépése időpontjában (amely a felperes elbocsátása és az alperes fizetésképtelenségének megállapítása előtt következett be) a munkavállalók jogállásáról szóló törvény említett 3. cikke már a 2002/74 irányelvet átültető rendelkezésként működött.
22. E kérdésekre a felek eltérő válaszokat adtak.
23. A Fogasa és a spanyol kormány állítása szerint ugyanis a szóban forgó kártérítés két okból sem tartozik az irányelv hatálya alá. Egyrészt a 2002/74 irányelv által bevezetett módosítások a jelen esetben nem alkalmazhatók, mivel az események időpontjában az irányelv átültetésére nyitva álló határidő nem telt le. Másrészt az említett kártérítés kapcsán nem beszélhetünk a 880/987 irányelv eredeti változata értelmében vett „díjazásról”, mivel az alkalmazandó nemzeti jog (a jelen esetben a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 26. cikkének (2) bekezdése(8) ), amelyre e fogalom meghatározását az irányelv 2. cikke bízza, kifejezetten kizárja a végkielégítést a „díjazás” köréből.
24. Ezzel szemben a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy még ha a „díjazás” fogalmának meghatározása valamennyi tagállam saját jogrendszerének megfelelően történik is, a nemzeti bíróság mindig és minden körülmények között köteles a nemzeti jogot a közösségi jognak megfelelően értelmezni, beleértve az irányelveket is, melyek – akárcsak a 2002/74 irányelv – a vitás tényállás időpontjában már hatályosak voltak, de amelyek átültetési határideje még nem telt le(9) . A jelen esetben ez azt jelenti – folytatja a Bizottság –, hogy az alapügyben eljáró bíróságnak a munkavállalók jogállásáról szóló törvény rendelkezéseinek a 2002/74 irányelvvel bevezetett módosításokkal összhangban álló értelmezését előnyben részesítve a végkielégítést a közösségi jog alkalmazásában a garantált kifizetések közé kell sorolnia.
25. Először azt kívánom kiemelni, hogy a 2002/74 irányelv két, a jelen ügy szempontjából különösen jelentős rendelkezést tartalmaz.
26. Először is, az eredeti változattal ellentétben, amely teljes mértékben a tagállamokra bízta a garanciaintézetek által biztosított követelések körének meghatározását, az irányelv módosított változata kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az említett intézetek a munkaviszony megszűnése esetén kötelesek biztosítani a végkielégítés kifizetését, „amennyiben a nemzeti jog ezt előírja” (az új 3. cikk).
27. Ezután, ami e módosítások alkalmazásának határidejét illeti, emlékeztetni kell, hogy a 2002/74 irányelv 3. cikke szerint az irányelv az Európai Közösségek Hivatalos Lapja
megjelenésének napján lép hatályba, vagyis 2002. október 8‑án, míg a nemzeti jogba való átültetés határidejéül az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése 2005. október 8‑át tűzte ki. Ugyanezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése pontosítja, hogy a tagállamok az [irányelvnek való megfeleléshez szükséges] rendelkezéseket a munkáltatók minden, e rendelkezések hatálybalépését követően jelentkező fizetésképtelensége esetében alkalmazzák.
28. Ez azt jelenti, hogy az irányelv ezen időpont előtti átültetése esetén a nemzeti jogszabályokat alkalmazni kell minden, e rendelkezések hatálybalépését követően bekövetkező fizetésképtelenség esetében, ideértve a 2005. október 8‑a előtt bejelentetteket is. Szükségtelen emlékeztetni arra, hogy ilyen esetben a szóban forgó intézkedések, mint a közösségi jog végrehajtására szolgáló intézkedések, a közösségi jog hatálya alá tartoznak.
29. A jelen ügyben pontosan ez a helyzet áll fenn. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis világosan kiderül, hogy:
i. a munkavállaló, a Transportes San‑Gom társaság fizetésképtelenségének megállapítására 2003. április 24‑én, vagyis a 2002/74 irányelv 2002. október 8‑i hatálybalépését követően került sor;
ii. a fizetésképtelenség megállapításának időpontjában a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikkének (2) bekezdése, amely a 2002/74 irányelvvel teljes összhangban előírta a végkielégítés Fegosa általi kifizetését, már hatályban volt. Másként fogalmazva, amint azt maga az alapügyben eljáró bíróság kifejti, az irányelv 3. cikkét a tényállás időpontjában úgy lehetett tekinteni, mint amelyet a létező nemzeti jogszabályok már végrehajtottak, annak ellenére, hogy hiányzik az ad hoc
átültető rendelkezés(10) . Amint tudjuk ugyanis, a közösségi ítélkezési gyakorlat kifejezetten elismerte, hogy nem mindig van szükség formális és kifejezett aktusra az irányelv átültetéséhez, különösen amikor a nemzeti szabályozás már összhangban van a közösségi szabályozással(11) .
30. Ezt az érvelést követve megállapíthatjuk, hogy a 2002/74 irányelvvel módosított 80/987 irányelv hatálya alá tartozhat az olyan nemzeti rendelkezés alkalmazása az alapügyben szereplő tényállásra, mint amilyen a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikke (2) bekezdése.
31. Még ha a Bíróság jelen esetben az irányelv régebbi változatát ítélné alkalmazandónak, nem pedig a módosított változatot, ez sem jelentené azt, hogy a szóban forgó kártérítés szükségszerűen a közösségi jog hatályán kívül esne azért, mert az említett kártérítést nem lehetne a 80/987 irányelv értelmében vett „díjazásnak” tekinteni.
32. Emlékeztetek arra, hogy az Olaso Valero‑ügyben hozott ítéletben a Bíróságnak alkalma nyílt pontosítani, hogy még ha a „díjazás kifejezés és annak tartalmának meghatározása a nemzeti jog körébe tartozik is”, „az a tény, hogy a 80/987 irányelv meghatározott időszakhoz kapcsolja a díjazás kifizetését, nem zárja ki a végkielégítést az irányelv hatálya alól […]”, annál is inkább, mert „[e] megállapítást erősítették meg” a 2002/74 irányelvben szereplő módosítások, melyek akkor még nem voltak hatályosak(12) . Másként fogalmazva már az új irányelv hatálybalépése előtt a „díjazás” fogalma alá lehetett sorolni nem csupán a meghatározott időszak alatt végzett munkáért járó díjazásnak megfelelő munkavállalói követeléseket, hanem a más természetű követeléseket is, mint amilyen a munkaviszony megszűnése esetén járó végkielégítés.
33. Ez az értelmezés számomra a fortiori
igazoltnak tűnik az olyan esetekben, amilyennel jelenleg foglalkozunk, ahol a 2002/74 irányelv a tényállás megvalósulásának időpontjában már hatályban volt. Ez az értelmezés nem csupán a fentebb említett összhangban álló értelmezés kötelezettségének tesz eleget(13), amint azt a Bizottság is helyesen hangsúlyozza (lásd a fenti 24. pontban), hanem általánosabb értelemben a közösségi jog által követett, a munkavállalók védelmére vonatkozó célkitűzéseknek is megfelel.
A törvény előtti egyenlőség elvének megsértéséről
34. Második kérdésének c) pontjával és harmadik kérdésének c) pontjával a Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León lényegében arra keres választ, vajon abban az esetben, amikor a szóban forgó szabályozás a közösségi jog hatálya alá tartozik, a törvény előtti egyenlőség általános elvébe ütközik‑e az, ha a Fogasa által garantált kifizetések az olyan végkielégítésre korlátozódnak, amelyeket ítélet vagy közigazgatási határozat állapított meg, kizárva tehát e védelem köréből az egyezségen alapuló kártérítéseket.
35. Mindenekelőtt azt jegyzem meg, hogy az e kérdésekre adandó válaszok könnyedén levezethetők a közösségi ítélkezési gyakorlatból. A fent hivatkozott Rodríguez Caballero, Olaso Valero és Guerriero Pecino‑ügyekben ugyanis a Bíróságnak már lehetősége nyílt nyilatkozni a békéltetési eljárást követően a munkavállalók számára megállapított követelésekre vonatkozó spanyol szabályozásról. A közösségi bíróság álláspontja mindig az volt, hogy a törvény előtti egyenlőség elvének sérelméről van szó, mivel egyrészt a nemzeti szabályozás „azonos helyzetben lévő” munkavállalókkal szemben eltérő bánásmódot alkalmazott(14), másrészt „semmilyen meggyőző érvet nem hozott fel az ítélet vagy közigazgatási határozat által megállapított […] követelések és a békéltetési eljárást követően […] megállapított követelések eltérő kezelésének igazolására”(15) .
36. Ugyanez a helyzet a jelen ügyben is, ahol azonos helyzetben lévő munkavállalókkal szemben alkalmaznak eltérő bánásmódot, amennyiben gazdasági okból került sor elbocsátásukra, és e ténynél fogva kártérítésre jogosultak. Ehhez hozzá kell tenni, hogy sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem a beavatkozó felek nem hoztak fel olyan új érvet, amelyre vonatkozóan a fent hivatkozott ügyekben a Bíróságnak ne nyílt volna lehetősége álláspontja kifejtésére. A kormány és a Fogasa egyáltalán nem tettek észrevételt erre a kérdésre vonatkozóan.
37. A fenti indokok alapján úgy vélem, hogy ellentétes a törvény előtti egyenlőség elvével az alapügyben szereplő szabályozás, amely előírja, hogy a nemzeti garanciaintézet a végkielégítést – másodlagosan – kizárólag akkor fizesse ki, amikor azt ítélet vagy közigazgatási határozat állapította meg, kizárva e garanciarendszerből a békéltetési eljárás útján megállapított végkielégítést.
A Bíróság által elfogadott értelmezés következményeiről
38. Válaszolni kell még az első kérdésre, a második kérdés a) pontjára, valamint a harmadik kérdés a) pontjára, melyekkel a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, milyen következményeket kell levonni a közösségi bíróság a szóban forgó szabályozást összeegyeztethetetlennek nyilvánító esetleges határozatából, és különösen arra keres választ, vajon az ilyen határozat következtében az alapügyben el kell‑e tekintenie az említett szabályozás alkalmazásától.
39. E kérdés megfogalmazásával a kérdést előterjesztő bíróság közelebbről arra utal, hogy a spanyol szabályozás nem teszi lehetővé számára törvényi szintű rendelkezés – amilyen a munkavállalók jogállásáról szóló törvény is – figyelmen kívül hagyását, és az egyenlőség elvének a Rodríguez Caballero és Olaso Valero‑ítéletekben megjelenő, Bíróság általi értelmezése nem áll összhangba a spanyol alkotmány 14. cikkében szereplő „törvény előtti egyenlőség” alkotmányos elvének értelmezésével, amint azt több nemzeti bíróság is megállapította, ideértve a Tribunal Constitucionalt (spanyol alkotmánybíróság) is(16) .
40. E tekintetben ugyancsak emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már meglehetősen régen teljesen világos választ adott e kérdésre. Az ítélkezési gyakorlat ugyanis változatlan arra nézve, hogy a nemzeti bíróságnak „kötelessége a közösségi jog teljes egészében történő alkalmazása és azon jogok védelme, amelyet az a magánszemélyek számára biztosít, adott esetben eltekintve a nemzeti jog mindazon […] rendelkezéseinek alkalmazásától, amelyek esetlegesen ellentétesek azzal, anélkül hogy kezdeményeznie kellene, vagy meg kellene várnia, hogy a nemzeti jogszabályt előzetesen, jogalkotási vagy bármely más alkotmányos eljárás útján megsemmisítsék”(17) .
41. Másrészt pontosan a minket foglalkoztató témában nemrég, Rodríguez Caballero‑ítéletében a Bíróság újból megerősítette, hogy „a nemzeti bíróság köteles eltekinteni a nemzeti jog minden hátrányos megkülönböztetést alkalmazó [az egyenlőség elvével összeegyeztethetetlen] rendelkezésének alkalmazásától és a hátrányosan érintett csoport tagjaira nézve ugyanazon rendelkezéseket alkalmazni, mint az összes többi munkavállalóra.”(18) .
42. Úgy vélem, ezek alapján arra lehet következtetni, hogy a nemzeti bíróság köteles eltekinteni az olyan belső szabályozás alkalmazásától, amely – mint a jelen alapügyben is – az egyenlőség elvének megsértésével kizárja az említett rendelkezésben garantált kifizetések köréből a békéltetési eljárást követően megállapított végkielégítést.
IV – Végkövetkeztetések
43. Összegzésképpen, azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdésekre a következő válaszokat adja:
„1) A 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv hatálya alá tartozik az olyan nemzeti rendelkezésnek az alapügyben szereplő tényállásra való alkalmazása, mint amilyen a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikkének (2) bekezdése.
2) Ellentétes a törvény előtti egyenlőség elvével az alapügyben szereplő szabályozás, amely előírja, hogy a nemzeti garanciaintézet a végkielégítést – másodlagosan – kizárólag akkor fizesse ki, amikor azt ítélet vagy közigazgatási határozat állapította meg, kizárva e garanciarendszerből a békéltetési eljárást útján megállapított végkielégítést.
3) A nemzeti bíróság köteles eltekinteni az olyan belső szabályozás alkalmazásától, amely – mint a jelen alapügyben is – az egyenlőség elvének megsértésével kizárja az említett rendelkezésben garantált kifizetések köréből a békéltetési eljárást követően megállapított végkielégítést.”
(1) .
(2)
–	A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 80/987/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 270., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.).
(3)
–	HL L 283., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.
(4)
–	BOE 75. sz., 1995. március 29., 9654. o.
(5)
–	BOE 304. sz., 1997. december 20., 37453. o.
(6)
–	Mint tudjuk, ez az elv „megköveteli, hogy a hasonló helyzeteket ne kezeljék eltérően, kivéve ha a különbségtétel objektív módon igazolható”. Lásd különösen a Bíróság C‑507/99. sz. Denkavit‑ügyben 2002. január 8‑án hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑169. o.) 44. pontját; a C‑442/00. sz. Rodríguez Caballero‑ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑11915. o.) 32. pontját; a C‑520/03. sz. Olaso Valero ügyben 2004. december 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑12065. o.) 34. pontját, valamint a C‑177/05. sz. Guerrero Pecino‑ügyben 2005. december 13‑án hozott végzésének (EBHT 2005., I‑10887. o.) 26. pontját.
(7)
–	A Bíróság fent hivatkozott Rodríguez Caballero‑ügyben hozott ítéletének 30‑32. pontja. A közösségi jogi aktusok végrehajtására elfogadott nemzeti szabályozásnak a törvény előtti egyenlőség elvével való összegyeztetésére vonatkozó más esetek szerepelnek a Bíróság 201/85. sz. és 202/85. sz., Klensch és társai ügyben 1986. november 25‑én hozott ítéletének (EBHT 1986., 3477. o.) 9. és 10. pontjában; a C‑351/92. sz. Graff‑ügyben 1994. július 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑3361. o.) 15‑17. pontjában; valamint a C‑15/95. sz. EARL de Kerlast ügyben 1997. április 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑1961. o.) 35‑40. pontjában.
(8)
–	Lásd a 8. pontot.
(9)
–	E tekintetben a Bizottság különösen a Bíróság 80/86. sz. Kolpinghuis Nijmegen ügyben 1987. október 8‑án hozott ítéletére (EBHT 1987., 3969. o.); Jacobs főtanácsnok Parlament kontra Tanács ügyhöz kapcsolódó indítványára (lásd a C‑295/90. sz. ügyben 1992. július 7‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4193. o.] 43. pontját), valamint Darmon főtanácsnok Comitato di coordinamento per la difesa della cava és társai ügyhöz kapcsolódó indítványára (lásd a C‑236/92. sz. ügyben 1994. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑483. o.] 27. pontját) hivatkozik.
(10)
– Ezt az értelmezést támasztja alá az a tény is, hogy tudomásunk szerint a mai napig sem fogadtak el a Spanyol Királyságban külön átültető rendelkezést.
(11)
– Lásd például a Bíróság 29/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1985. május 23‑án hozott ítéletének (EBHT 1985., 1661. o.) 23. pontját; a 363/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. április 9‑én hozott ítéletének (EBHT 1987., 1733. o.) 7. pontját; a C‑214/98. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑9601. o.) 49. pontját és a C‑144/99. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2001., I‑3541. o.) 17. pontját.
(12)
– 	A fent hivatkozott Olaso Valero ítélet 31. és 32. pontja. Ebben az ügyben ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság állította, hogy a meghatározott időszakra vonatkozó díjazásra való utalás a 80/987 irányelvben „nehezen egyeztethető össze a kártérítés gondolatával” (ugyanott, 26. pont).
(13)
­–	Arról, hogy e kötelezettség fennáll az olyan irányelvekre vonatkozóan is, amelyek már hatályba léptek, de amelyek átültetésére nyitva álló határidő még nem telt le, lásd különösen a fent hivatkozott Kolpinghuis Nijmegen ítélet 15. és 16. pontját. Lásd ugyanebben az értelemben a C‑144/04. sz. Mangold‑ügyhöz kapcsolódó indítványunk (EBHT 2005., I‑9981. o.) 115‑120. pontját.
(14)
–	A fent hivatkozott Rodríguez Caballero‑ítélet 33. pontja.
(15)
–	A fent hivatkozott Olaso Valero‑ítélet 37. pontja. Lásd szintén a fent hivatkozott Rodríguez Caballero‑ítélet 34‑39. pontját és a fent hivatkozott Guerrero Pecino‑végzés 28. és 29. pontját.
(16) –	Határozatában a kérdést előterjesztő bíróság a Tribunal Constitucional 306. sz., 1993. március 9‑én hozott ítéletére utal, melyben ez utóbbi úgy ítélte meg, hogy a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. cikke nem ellentétes a törvény előtti egyenlőség elvével.
(17)
–	Amint azt már a 106/77. sz., 1978. március 9‑én hozott híres Simmenthal‑ítélet (EBHT 1978., 629. o.) 21. és 24. pontjában olvashattuk. Lásd továbbá többek között a C‑213/89. sz., Factortame és társai ügyben 1990. június 19‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑2433. o.) 20. pontját; a C‑6/90. és C‑9/90. sz., Francovich és társai ügyben 1991. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5257. o.) 32. pontját; a C‑258/98. sz., Carra és társai ügyben 2000. június 8‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4217. o.) 16. pontját; a C‑416/00. sz. Morellato‑ügyben 2003. szeptember 18‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑9343. o.) 43. és 44. pontját, és a C‑387/02., C‑391/02. és C‑403/02. sz., Berlusconi és társai ügyben 2005. május 3‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑3565. o.) 72. pontját.
(18)
–	Lásd a fent hivatkozott Rodríguez Caballero‑ítélet 43. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Lásd szintén a fent hivatkozott Olaso Valero‑ítélet 38. pontját, valamint a fent hivatkozott Guerrero Pecino‑végzés 30. pontját.