A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2025. november 25.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Uniós polgárság – EUMSZ 20. és EUMSZ 21. cikk – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. és 21. cikke – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – E jog gyakorlása során házasságot kötő azonos nemű uniós polgárok – A származás szerinti tagállam azon kötelezettsége, hogy elismerje és bejegyezze a házassági anyakönyvi kivonatot az anyakönyvi nyilvántartásába – Az ilyen elismerést és bejegyzést azzal az indokkal lehetetlenné tévő nemzeti szabályozás, hogy az azonos nemű személyek közötti házasság nem engedélyezett ”
A C‑713/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Naczelny Sąd Administracyjny (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Lengyelország) a Bírósághoz 2023. november 23‑án érkezett, 2023. november 8‑i határozatával terjesztett elő a
Jakub Cupriak‑Trojan,
Mateusz Trojan
és
a Wojewoda Mazowiecki
között,
a Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie
a Prokurator Regionalny w Warszawie
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, F. Biltgen, K. Jürimäe (előadó), C. Lycourgos, J. Passer és O. Spineanu‑Matei tanácselnökök, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, Csehi Z. és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: M. Siekierzyńska tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. december 3‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        Jakub Cupriak‑Trojan és Mateusz Trojan képviseletében P. Knut, A. Kula és A. Mazurczak adwokaci,
–        a Wojewoda Mazowiecki képviseletében K. Płowucha radca prawny,
–         a Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie képviseletében M. Gawarecka és B. Nowak,
–        a Prokurator Regionalny w Warszawie képviseletében M. Adamajtys és H. Więckowska,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, M. Malczewska és A. Siwek‑Ślusarek, meghatalmazotti minőségben,
–        a német kormány képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–        a spanyol kormány képviseletében A. Pérez‑Zurita Gutiérrez és A. Torró Molés, meghatalmazotti minőségben,
–        a magyar kormány képviseletében Biró‑Tóth Zs. és Fehér M. Z., meghatalmazotti minőségben,
–        a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és A. Hanje, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében J. Hottiaux és E. Montaguti, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. április 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdése a) pontjának és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével, illetve az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) 2. cikkének 2. pontjával összefüggésben történő értelmezésére irányul.
2        E kérelmet a Jakub Cupriak‑Trojan és Mateusz Trojan (a továbbiakban együtt: az alapügyben szereplő házastársak) és a Wojewoda Mazowiecki (mazoviai vajdaság, Lengyelország) között, Németországban kötött házasságuk házassági anyakönyvi kivonatának elismerése és a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba történő bejegyzése iránti kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az EU‑Szerződés és az EUM‑Szerződés
3        Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése értelmében:
„Az [Európai] Unió tiszteletben tartja a tagállamoknak a Szerződések előtti egyenlőségét, valamint nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének, ideértve a regionális és helyi önkormányzatokat is. Tiszteletben tartja az alapvető állami funkciókat, köztük az állam területi integritásának biztosítását, a közrend fenntartását és a nemzeti biztonság védelmét. Így különösen a nemzeti biztonság az egyes tagállamok kizárólagos feladata marad.”
4        Az EUMSZ 20. cikk ekként rendelkezik:
„(1)      Létrejön az uniós polgárság. Uniós polgár mindenki, aki valamely tagállam állampolgára. Az uniós polgárság kiegészíti és nem helyettesíti a nemzeti állampolgárságot.
(2)      Az uniós polgárokat megilletik a Szerződések által rájuk ruházott jogok, és terhelik az azokban előírt kötelezettségek. Így az uniós polgárok többek között:
a)      jogosultak a tagállamok területén szabadon mozogni és tartózkodni;
[…]
Ezek a jogok a Szerződésekben és a végrehajtásukra elfogadott intézkedésekben megállapított feltételekkel és korlátozásokkal gyakorolhatók.”
5        Az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése az alábbiakat írja elő:
„A Szerződésekben és a végrehajtásukra hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz.”
A Charta
6        A Chartának „A magán‑ és a családi élet tiszteletben tartása” című 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán‑ és családi életét, otthonát és kapcsolattartását tiszteletben tartsák”.
7        A Chartának „A házasságkötéshez és a családalapításhoz való jog” címet viselő 9. cikke így szól:
„A házasságkötéshez és a családalapításhoz való jogot az e jogok gyakorlását szabályozó nemzeti törvények szerint biztosítani kell.”
8        A Chartának „A megkülönböztetés tilalma” című 21. cikke (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Tilos minden megkülönböztetés, így különösen a […] szexuális irányultság alapján történő megkülönböztetés.”
A 2004/38 irányelv
9        A 2004/38 irányelv, 1. cikkének a) pontja értelmében, többek között az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására vonatkozó feltételeket érinti.
10      Ezen irányelv 2. cikkének 2. pontja a „családtag” ezen irányelv alkalmazásában vett fogalmát határozza meg. E 2. cikk 2. pontjának a) alpontja értelmében családtagnak minősül „a házastárs”.
A lengyel jog
Az alkotmány
11      A Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (a Lengyel Köztársaság alkotmánya, a továbbiakban: alkotmány) 18. cikke értelmében:
„A Lengyel Köztársaság óvja és védi a házasságot mint egy nő és egy férfi közötti életközösséget, a családot, az anyaságot és a szülőséget.”
12      Az alkotmány 47. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Mindenkinek joga van magán‑ és családi életének, méltóságának és jó hírnevének jogi védelméhez, valamint joga van személyes életéről dönteni.”
A családjogi törvénykönyvről szóló törvény
13      Az 1964. február 25‑i ustawa Kodeks rodzinny i opiekuńczy (a családjogi törvénykönyvről szóló törvény) (Dz. U. 9. sz., poz. 59.) az alapjogvita tekintetében alkalmazandó változata a következőket írja elő:
„Házasság akkor jön létre, ha az együttesen jelen lévő férfi és nő az anyakönyvi hivatal vezetője előtt kijelenti, hogy egymással házasságot köt.”
Az anyakönyvi okmányokról szóló törvény
14      A 2014. november 28‑i ustawa Prawo o aktach stanu cywilnego (az anyakönyvi okmányokról szóló törvény) (Dz. U. poz. 1741) alapjogvita tekintetében alkalmazandó változata (a továbbiakban: az anyakönyvi okmányokról szóló törvény) 3. cikkének szövege a következő:
„Az anyakönyvi okiratok az azokban megállapított tények kizárólagos bizonyítékául szolgálnak; hamis voltuk csak bírósági eljárás keretében bizonyítható.”
15      E törvény 104. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A valamely eseménynek és nyilvántartásba vételének bizonyítékául szolgáló külföldi anyakönyvi okirat bejegyzés útján átvitelre kerülhet az anyakönyvi nyilvántartásba.
(2)      A külföldi anyakönyvi okirat bejegyzése ezen okirat tartalmának a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba való mind nyelvileg, mind formailag pontos és szó szerinti átviteléből áll, a külföldi okiratban feltüntetett személyek családi és utóneveinek írásmódját érintő beavatkozás nélkül.
[…]
(5)      A bejegyzés kötelező, ha a külföldi anyakönyvi okiratban szereplő lengyel állampolgár a Lengyel Köztársaság területén megállapított korábbi eseményeket tanúsító anyakönyvi okirat birtokában van, és e polgár a családi állapot bejegyzésével kapcsolatos intézkedés végrehajtását kéri, vagy lengyel személyazonosító okiratot vagy PESEL [lengyel állampolgárságú természetes személyeket azonosító] számot kérelmez.
[…]”
16      Az említett törvény 105. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„A külföldi anyakönyvi okirat tartalma az anyakönyvi nyilvántartásba érdemi‑technikai aktus útján kerül bejegyzésre; az anyakönyvi okiratban a bejegyzésre utaló megjegyzést tesznek.”
17      Ugyanezen törvény 107. cikke előírja:
„Az anyakönyvi hivatal vezetője megtagadja a bejegyzést, ha:
[…]
3)      a bejegyzés ellentétes a Lengyel Köztársaság jogrendjének alapelveivel.”
A nemzetközi magánjogról szóló törvény
18      A 2011. február 4‑i ustawa Prawo prywatne międzynarodowe (a nemzetközi magánjogról szóló törvény) (Dz. U. 80. sz., poz. 432.) alapjogvita tekintetében alkalmazandó változata 7. cikkének szövege a következő:
„A külföldi jog nem alkalmazható abban az esetben, ha az a Lengyel Köztársaság jogrendjének alapelveivel ellentétes hatást fejt ki.”
A polgári perrendtartásról szóló törvény
19      Az 1964. november 17‑i ustawa Kodeks postępowania cywilnego (a polgári perrendtartásról szóló törvény) (Dz. U. 43. sz., poz. 296.) alapjogvita tekintetében alkalmazandó 1138. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A külföldi közokiratok ugyanolyan bizonyító erővel rendelkeznek, mint a lengyel közokiratok. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
20      J. Cupriak‑Trojan, aki lengyel‑német kettős állampolgár, és M. Trojan lengyel állampolgár 2018. június 6‑án Berlinben (Németország) házasságot kötött. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásának időpontjában Németországban tartózkodtak, de Lengyelországba kívántak utazni, és ott házastársakként tartózkodni.
21      E házasságkötés alkalmával J. Cupriak‑Trojan M. Trojan családi nevével kiegészítette saját családi nevét. A Kierownik Urzędu Stanu Cywilnego m.st. Warszawy (a varsói anyakönyvi hivatal vezetője, Lengyelország) J. Cupriak‑Trojan kérelmére hozott határozata alapján családi neve Lengyelországban is ennek megfelelően módosult.
22      Ezenkívül J. Cupriak‑Trojan a Németországban kötött házasságát tanúsító anyakönyvi kivonatnak a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba történő bejegyzése iránti kérelmet nyújtott be a varsói anyakönyvi hivatal vezetőjéhez. Az 2019. augusztus 8‑i határozatával e kérelmet elutasította azzal az indokkal, hogy a lengyel jog nem rendelkezik az azonos nemű személyek közötti házasságról, és ezért az ilyen külföldi házassági anyakönyvi kivonat bejegyzése ellentétes lenne a Lengyel Köztársaság jogrendjében rögzített alapelvekkel.
23      Az alapügyben szereplő házastársak e határozatot megtámadták a mazoviai vajdaság előtt. Ez utóbbi helybenhagyta az említett határozatot, továbbá megállapította, hogy ellentmondást áll fenn a német házassági anyakönyvi kivonat formátuma és annak lengyel megfelelője között. Úgy ítélte meg, hogy a német házassági anyakönyvi kivonat bejegyzése esetén a varsói anyakönyvi hivatal vezetőjének két férfi családi és utónevét kellett volna feltüntetnie, azonban az egyikük adatait a „nő” rovatba kellett volna bejegyeznie. Mindazonáltal, mivel Lengyelországban csak férfi és nő között jöhet létre házasság, két férfi házastársként való anyakönyvezése jogellenes lenne annak ellenére, hogy a formanyomtatvány különböző rovatokat tüntet fel.
24      Az alapügyben szereplő házastársak keresetet indítottak a mazoviai vajdaság határozatával szemben a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (varsói vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország) előtt, többek között arra hivatkozva, hogy a házasság mint férfi és nő közötti házasság védelmére vonatkozó, az alkotmány 18. cikkében előírt kötelezettség nem jár azzal a hatással, hogy megtiltsa két azonos nemű személy külföldön kötött házasságának tudomásulvételét.
25      2020. július 1‑jei ítéletével e bíróság többek között azzal az indokkal utasította el e keresetet, hogy az olyan házassági anyakönyvi kivonat bejegyzése, mint amelyről az alapügyben szó van, sérti a lengyel jogrendben elismert, az anyakönyvi okmányokról szóló törvény 107. cikkének 3. pontja értelmében vett alapvető elveket. Az alapügyben szereplő házastársak érvelésének fenntartása ugyanis ahhoz vezetne, hogy a nemzeti jogrendben egyidejűleg léteznének nők és férfiak, valamint azonos nemű személyek között létrejött házasságok, amit sem az alkotmány, sem a nemzeti törvények, különösen a családjogi törvénykönyvről szóló törvény nem ír elő az alapjogvita tekintetében alkalmazandó változatában. Az említett bíróság azt is megállapította, hogy az ilyen házassági anyakönyvi kivonat bejegyzésének megtagadása nem sérti sem az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezménynek (a továbbiakban: EJEE) az ezen egyezmény 12. cikkével összefüggésben értelmezett 8. és 14. cikkét, sem pedig az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését. Az alapjogvita ugyanis a családi állapotra vonatkozó olyan kérdést érint, amely nem kapcsolódik a valamely tagállamban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joghoz.
26      Az alapügyben szereplő házastársak felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be ezen ítélettel szemben a Naczelny Sąd Administracyjny (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Lengyelország) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság. Úgy vélik, hogy a házasságuk el nem ismerése a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk aránytalan korlátozásának minősül, mivel családi állapotukat Lengyelországban és Németországban eltérően értékelik. Ez visszatartaná őket a szabad mozgáshoz való jog gyakorlásától, sőt meg is akadályozná őket abban. Közelebbről annak eshetősége, hogy két különböző családi állapot szerint, nevezetesen Németországban házas személyekként, Lengyelországban pedig egyedülálló személyként élnének, és nem folytathatnák Lengyelországban ugyanazt a magán‑ és családi életet, mint amelyet Németországban folytattak, visszatarthatná őket attól, hogy a Lengyel Köztársaság területén tartózkodjanak.
27      A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdése a) pontjának és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének a Charta 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben történő értelmezését illetően.
28      E bíróság rámutat, hogy Lengyelországban valamely külföldi anyakönyvi okirat bejegyzése ezen okirat tartalmának a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba való mind nyelvileg, mind formailag pontos és szó szerinti átviteléből áll, a külföldi okiratban feltüntetett személyek családi és utóneveinek írásmódját érintő beavatkozás nélkül. Az okirat tartalma az anyakönyvi nyilvántartásba érdemi‑technikai aktus útján kerül bejegyzésre; az anyakönyvi okiratban a bejegyzésre utaló megjegyzést tesznek. A bejegyzés lengyel anyakönyvi okiratot hoz létre, amely „elkülönül” attól az eredeti okirattól, amelybe az esemény illeszkedik, és amelynek a lengyel jogrendben történő későbbi sorsa független a külföldi cselekmény sorsától. Az anyakönyvi okmányokról szóló törvény 3. cikkének megfelelően a külföldi anyakönyvi okiratok bejegyzésének közvetlen joghatása egy lengyel anyakönyvi okirat létrehozása, amely ugyanolyan bizonyító erővel bír, mint a Lengyelországban kiállított anyakönyvi okiratok.
29      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a családi állapottal kapcsolatos kérdések, valamint az ahhoz kapcsolódó, házasságra vonatkozó szabályok a tagállamok hatáskörébe tartozó kérdések. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor választ keres arra, hogy a Németországban és Lengyelországban alkalmazandó szabályok közötti különbség nem jár‑e azzal a hatással, hogy sérti a tagállamok területén való mozgás és tartózkodás valamennyi uniós polgár számára elismert szabadságát.
30      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság a 2016. november 24‑i Parris ítéletre (C‑443/15, EU:C:2016:897, 59. pont) hivatkozva hangsúlyozza, hogy a tagállamok mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a tekintetben, hogy az azonos nemű személyek közötti házasságot bevezetik‑e jogrendjükbe, vagy sem. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azonban a tagállamok hatáskörük gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot, és különösen a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot.
31      A Bíróságnak a 2018. június 5‑i Coman és társai ítéletből (C‑673/16, EU:C:2018:385) és a 2021. december 14‑i Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo” ítéletből (C‑490/20, EU:C:2021:1008) eredő ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok állampolgárai számára az uniós jog által elismert jogok közé tartozik a szokásos családi élet fenntartása mind a fogadó tagállamban, mind visszatéréskor abban a tagállamban, amelynek állampolgárai, olyan módon, hogy családtagjaik is mellettük lehessenek. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság többek között az alapügyben szereplő házastársak azon jogának korlátozásával kapcsolatban terjeszt elő kérdést, hogy az állampolgárságuk szerinti tagállamban – a jelen esetben Lengyelországban – házastársként családi életet éljenek, és élvezzék‑e az ehhez kapcsolódó jogokat.
32      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog mindeddig nem ír elő abszolút kötelezettséget a más tagállamokban kiállított anyakönyvi okiratoknak, köztük a házassági anyakönyvi kivonatnak a nemzeti anyakönyvi nyilvántartásba való bejegyzésére vonatkozóan, és hogy a külföldi anyakönyvi okiratok bejegyzésének megtagadását igazolhatja az anyakönyvi okmányokról szóló törvény 107. cikke 3. pontjának alkalmazása. A nemzeti bíróságok azt is megállapították, hogy az azonos nemű személyek közötti házasságnak a lengyel jogrendbe az anyakönyvi nyilvántartásba való bejegyzés útján történő bevezetése kérdéseket vethet fel annak lehetőségével kapcsolatban, hogy az ilyen házasságot a lengyel polgári jogban előírt házassággal azonosan kezeljék. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyzi, hogy a nemzeti bíróságok e területen még nem végezték el e kérdések alapos vizsgálatát a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joggal összefüggésben, a Charta 7. cikkében és 21. cikkének (1) bekezdésében biztosított alapvető jogokra tekintettel.
33      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság az Emberi Jogok Európai Bíróságának az azonos nemű személyek életközösségének jogi elismerésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, különösen az EJEE 8. cikkében biztosított magán‑ és családi élet tiszteletben tartásához való joggal összefüggésben.
34      A kérdést előterjesztő bíróság két lehetséges esetet vázol fel az alapjogvita megoldására, az elsőt részesítve előnyben. Egyrészt úgy véli, hogy indokolt lehet az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdése a) pontjának és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének olyan értelmezése, amely szerint a bejegyzésnek az alapügyben szereplőhöz hasonló megtagadása egyrészt kötelezettség elmulasztásának minősül az adott tagállam részéről az uniós polgárok azon jogát illetően, hogy családi életet éljenek olyan házas személyként, akinek a házassági anyakönyvi kivonatát bejegyezték egy másik tagállam anyakönyvi nyilvántartásába, másrészt nemen és szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés jelének minősül. Ebből következik, hogy e megtagadás megakadályozná e személyeket abban, hogy teljes mértékben gyakorolják az e tagállamban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukat.
35      Másrészt e két rendelkezés értelmezhető úgy, hogy azokkal nem ellentétes a bejegyzésnek az alapügyben szereplőhöz hasonló megtagadása, mivel e megtagadás nem fosztja meg az uniós polgárokat az ilyen bejegyzést megtagadó tagállamban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguktól. A jelen ügyben a más tagállamban kiállított külföldi közokirat, ideértve a házasságot tanúsító okiratot is, ugyanolyan bizonyító erővel bír, mint a lengyel hatóságok által kiállított közokiratok. A más tagállamban kiállított ilyen közokirat felhasználására semmilyen más korlátozás nem vonatkozik, mint annak a nemzeti nyelvre történő lefordítása.
36      E körülmények között a Naczelny Sąd Administracyjny (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [Charta] 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével, valamint a [2004/38] irányelv 2. cikkének 2. pontjával összefüggésben értelmezett EUMSZ 20. cikk (2) bekezdésének a) pontját és EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését, hogy e rendelkezésekkel ellentétes, hogy egy olyan tagállam illetékes hatóságai, amelynek állampolgára egy olyan uniós polgár, aki valamely másik uniós polgárral (azonos nemű személlyel) egy másik tagállamban e tagállam jogszabályai szerint kötött házasságot, megtagadhatják e házassági anyakönyvi kivonat elismerését és a nemzeti anyakönyvi nyilvántartásba történő bejegyzését – ami lehetetlenné teszi, hogy e személyek ebben az államban e családi állapotukban és ugyanazon családi néven tartózkodjanak – azzal az indokkal, hogy a fogadó állam joga nem rendelkezik az azonos neműek házasságáról?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
37      Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a Chartával, valamint a 2004/38 irányelv 2. cikkének 2. pontjával összefüggésben értelmezett EUMSZ 20. és EUMSZ 21. cikkre vonatkozik. Márpedig az alapjogvita tárgyát az alapügyben szereplő házastársak arra irányuló kérelme képezi, hogy a Németországban kiállított házassági anyakönyvi kivonatukat bejegyezzék a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba annak érdekében, hogy elismerjék számukra házas személy minőségüket Lengyelországban, amely az állampolgárságuk szerinti tagállam. Így e jogvita tárgya nem tartozik ezen irányelv hatálya alá, amely kizárólag az uniós polgárnak az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamba való beutazásának és tartózkodásának feltételeit szabályozza (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38      E körülmények között meg kell állapítani, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az EUMSZ 20. cikket és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését a Charta 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely azzal az indokkal, hogy e tagállam joga nem engedélyezi az azonos nemű személyek közötti házasságot, nem teszi lehetővé sem az említett tagállam két azonos nemű állampolgára közötti, olyan házasság elismerését, amelyet ők jogszerűen kötöttek a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során egy másik tagállamban, ahol családi életet alakítottak ki vagy szilárdítottak meg, sem pedig a házassági anyakönyvi kivonatnak e célból az első tagállam anyakönyvi nyilvántartásába való bejegyzését.
39      Meg kell állapítani, hogy a lengyel és német kettős állampolgársággal rendelkező J. Cupriak‑Trojan és M. Trojan mint lengyel állampolgár egyaránt uniós polgár jogállással rendelkezik az EUMSZ 20. cikk (1) bekezdése értelmében.
40      Az uniós polgár jogállás a tagállamok állampolgárainak alapvető jogállását képezi (2001. szeptember 20‑i Grzelczyk ítélet, C‑184/99, EU:C:2001:458, 31. pont; 2025. április 29‑i Bizottság kontra Málta [Befektetői állampolgárság] ítélet, C‑181/23, EU:C:2025:283, 92. pont).
41      Az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdése, valamint az EUMSZ 21. és EUMSZ 22. cikk számos jogot kapcsol e jogálláshoz. Az uniós polgárság többek között az EUMSZ 20. cikk (2) bekezdésének a) pontja és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése alapján alapvető és egyéni jogot ruház az Unió valamennyi polgárára annak érdekében, hogy szabadon mozoghassanak és tartózkodhassanak a tagállamok területén, a Szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokra és feltételekre is figyelemmel (2010. október 7‑i Lassal ítélet, C‑162/09, EU:C:2010:592, 29. pont; 2016. szeptember 13‑i Rendón Marín ítélet, C‑165/14, EU:C:2016:675, 70. pont; 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 52. pont).
42      Amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, valamely tagállam azon állampolgára, aki uniós polgárként gyakorolta a származási tagállamától eltérő tagállamban való szabad mozgás és tartózkodás jogát, adott esetben még származási tagállamával szemben is hivatkozhat az e jogálláshoz kapcsolódó, többek között az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésében előírt jogokra (2007. október 23‑i Morgan és Bucher ítélet, C‑11/06 és C‑12/06, EU:C:2007:626, 22. pont; 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 31. pont).
43      A tagállamok állampolgárai számára az e rendelkezésben elismert jogok közé tartozik mind a fogadó tagállamban, mind az állampolgárság szerinti tagállamban a családi élet szokásos körülmények között történő fenntartása, és ezzel együtt családtagjaik, köztük házastársuk jelenléte (lásd ebben az értelemben: 2017. november 14‑i Lounes ítélet, C‑165/16, EU:C:2017:862, 52. pont; 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 32. és 34. pont).
44      E tekintetben, uniós polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagjaival kapcsolatban, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy ha az uniós polgár a 2004/38 irányelvben előírt feltételek értelmében és azokkal összhangban egy, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban való tényleges tartózkodása alkalmával ezen utóbbi tagállamban alakította ki vagy szilárdította meg családi életét, az érintett uniós polgár EUMSZ 21. cikk (1) bekezdéséből eredő jogainak hatékony érvényesülése megköveteli, hogy e polgár az e tagállamban vitt családi életét folytathassa az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor azáltal, hogy harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja származékos tartózkodási jogban részesül. Az ilyen származékos tartózkodási jog hiánya ugyanis az uniós polgárt visszatarthatná attól, hogy az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése szerinti, másik tagállam területén való tartózkodáshoz való jogának gyakorlása céljából elhagyja az állampolgársága szerinti tagállamot, vagy hogy e jog gyakorlását követően visszatérjen a származási tagállamába, mert nem lehetne biztos abban, hogy ott folytathatja a fogadó tagállamban kialakított vagy megszilárdított családi életét (lásd ebben az értelemben: 2007. december 11‑i Eind ítélet, C‑291/05, EU:C:2007:771, 35. és 36. pont; 2014. március 12‑i O. és B. ítélet, C‑456/12, EU:C:2014:135, 54. pont).
45      A Bíróságnak már volt alkalma megállapítani többek között a származékos tartózkodási jognak az uniós polgár házastársa számára történő megadására vonatkozó ilyen kötelezettség fennállását olyan helyzetben, amikor a házastárs harmadik ország olyan, az uniós polgárral azonos nemű állampolgára, aki az említett uniós polgárral a fogadó tagállamban házasságot kötött (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 53. és 56. pont).
46      Azon két uniós polgár helyzetét illetően, akik – mint az alapügyben is – közös életet folytatnak a fogadó tagállamban, és ott ez utóbbi tagállam jogának megfelelően házasságot kötöttek, az e polgárokat az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése alapján megillető jogok hatékony érvényesülése még inkább megköveteli, hogy e polgárok biztosak legyenek abban, hogy a származásuk szerinti tagállamban folytathatják az általuk a fogadó tagállamban – különösen a házasságkötésük folytán – kialakított vagy megszilárdított családi életet.
47      Kétségtelen, hogy az uniós jog jelenlegi állapotában a házasságra vonatkozó szabályok a tagállamok hatáskörébe tartoznak, és az uniós jog nem sértheti e hatáskört. E tagállamok tehát szabadságot élveznek a tekintetben, hogy nemzeti jogukban rendelkeznek‑e, vagy sem, azonos nemű személyek házasságáról (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 37. pont; 2021. december 14‑i Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo” ítélet, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 52. pont).
48      E hatáskör gyakorlása során azonban minden tagállamnak tiszteletben kell tartania az uniós jogot, és különösen az EUM‑Szerződésnek a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás minden uniós polgár számára elismert szabadságára vonatkozó rendelkezéseit, e célból pedig minden tagállamnak el kell ismernie a személyeknek a valamely más tagállamban – az e tagállam jogának megfelelően – megállapított személyi állapotát (2021. december 14‑i Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo” ítélet, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 52. pont; 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 53. pont).
49      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő házastársak azt kérik a lengyel hatóságoktól, hogy e házasság Lengyelországban történő elismerése céljából jegyezzék be a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba az azon házasságot tanúsító anyakönyvi kivonatot, amelyet a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötöttek Németországban. E kérelmet e hatóságok elutasították azzal az indokkal, hogy a lengyel jog nem engedélyezi az azonos nemű személyek házasságát, és így nem teszi lehetővé az ilyen bejegyzést.
50      A kérdést előterjesztő bíróság kételyeket táplál azzal kapcsolatban, hogy az ilyen megtagadás milyen következményekkel jár e házastársak azon lehetőségére nézve, hogy Lengyelországban folytassák a házasságkötésük révén Németországban kialakított vagy megszilárdított családi életet. E tekintetben, és e bíróság vizsgálatára is figyelemmel, az említett házastársak a Bírósághoz benyújtott észrevételeikben pontosították, hogy egy bizonyos időszakban, amikor M. Trojan Lengyelországban élt és dolgozott, J. Cupriak‑Trojan munkanélküli volt, anélkül hogy az állami egészségbiztosítás hatálya alá tartozott volna, holott ez lett volna a helyzet, ha házasságuk hatásait Lengyelországban elismerték volna. Ehhez hasonlóan J. Cupriak‑Trojan családi nevének az ingatlan‑nyilvántartásban való naprakésszé tétele iránti kérelmet egy lengyel bíróság engedélyezte a tulajdonában álló egyik ingatlan vonatkozásában, azonban azt egy másik lengyel bíróság egy másik ingatlan vonatkozásában elutasította azzal az indokkal, hogy az azonos nemű személyek közötti házassági anyakönyvi kivonat nem elfogadható az ilyen kérelem megalapozásához.
51      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az, hogy azon tagállam hatóságai, amelynek a két azonos nemű uniós polgár állampolgára, megtagadják azon házasság elismerését, amelyet e személyek jogszerűen kötöttek az e célból egy másik tagállamban előírt eljárások alapján, ahol ezen uniós polgárok éltek a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukkal, akadályozhatja az EUMSZ 21. cikkben biztosított jog gyakorlását, amennyiben az ilyen megtagadás súlyos adminisztratív, szakmai és magánjellegű hátrányt okozhat számukra (lásd analógia útján: 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52      Közelebbről, az ilyen megtagadás megakadályozza, hogy az említett uniós polgárok, akik a fogadó tagállamban való tartózkodásuk során családi életet alakítottak ki vagy szilárdítottak meg, és ott házas személyként éltek, e családi életet úgy folytassák, hogy ezen, biztos és harmadik személyekkel szemben érvényesíthető jogállással rendelkeznek, ami arra kényszeríti őket, hogy a származási tagállamukba való visszatérésüket követően egyedülálló személyként éljenek.
53      Így e házasság származási tagállamban való elismerésének hiányában fennáll annak a konkrét veszélye, hogy ugyanezen polgárok számára az e tagállamba való visszatérésükkor családi életük megszervezése komoly akadályokba ütközik, mivel a mindennapi élet számos tevékenységében, mind a köz‑, mind a magánéletben, lehetetlen a számukra családi állapotuk érvényesítése, amely pedig a fogadó tagállamban jogszerűen megállapítást nyert.
54      Következésképpen az, hogy valamely tagállam hatóságai megtagadják az olyan házasság elismerését, amelyet két azonos nemű uniós polgár valamely másik tagállamban való tartózkodásuk folyamán kötött, akadályozza az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésében kimondott, az uniós polgárok tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának gyakorlását. E megtagadás ugyanis azzal a következménnyel járhat, hogy az említett uniós polgárok elveszítik annak a lehetőségét, hogy visszatérhessenek abba a tagállamba, amelynek állampolgárai, és ott folytassák a fogadó tagállamban kialakított vagy megszilárdított családi életet.
55      Mindemellett, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, a személyek szabad mozgásának korlátozása, amely, mint az alapügyben, az érintett személyek állampolgárságától független, igazolható, ha objektív, közérdekű megfontolásokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos (2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Továbbá, amennyiben egy tagállam arra hivatkozik, hogy az EUM‑Szerződés által biztosított alapszabadságot korlátozó, általa hozott intézkedést az uniós jog által elismert, közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolja, az ilyen intézkedést úgy kell tekinteni, mint amely a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében véve az uniós jogot hajtja végre, és így annak összhangban kell állnia a Chartában biztosított alapvető jogokkal (lásd ebben az értelemben: 2014. április 30‑i Pfleger és társai ítélet, C‑390/12, EU:C:2014:281, 36. pont; 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet C‑254/23, EU:C:2025:569, 105. pont).
56      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy valamely intézkedés akkor arányos, ha – amellett, hogy alkalmas az elérni kívánt cél megvalósítására – nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenkívül a közérdekű célkitűzéseket nem lehet megvalósítani annak figyelembevétele nélkül, hogy azokat össze kell egyeztetni az ezen intézkedéssel érintett alapvető jogokkal és elvekkel, mivel el kell végezni egyrészről e célkitűzések, másrészről pedig a szóban forgó jogok és elvek közötti kiegyensúlyozott mérlegelést annak biztosítása érdekében, hogy az ezen intézkedéssel okozott hátrányok ne legyenek aránytalanok az elérni kívánt célokhoz képest (2022. november 22‑i Luxembourg Business Registers ítélet, C‑37/20 és C‑601/20, EU:C:2022:912, 64. pont; 2023. március 23‑i Generalstaatsanwaltschaft Bamberg [A ne bis in idem elv alóli kivétel] ítélet, C‑365/21, EU:C:2023:236, 59. pont; 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. pont).
57      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő házastársak arra irányuló kérelmét, hogy a Németországban kötött házasságot tanúsító anyakönyvi kivonatot e házasság Lengyelországban való elismerése céljából jegyezzék be a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba, elutasították azzal az indokkal, hogy a lengyel jog nem engedélyezi az azonos nemű személyek közötti házasságot, következésképpen az ilyen bejegyzés sérti a lengyel jogrendben elismert alapelveket.
58      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének megfelelően az Unió tiszteletben tartja a tagállamok nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének (2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59      Ezenkívül a Charta 9. cikke értelmében „[a] házasságkötéshez és a családalapításhoz való jogot az e jogok gyakorlását szabályozó nemzeti törvények szerint” kell biztosítani.
60      A Bíróság egyébként több alkalommal megállapította, hogy a „közrend” fogalmát, mint valamely alapvető szabadságtól való eltérés igazolását, szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy annak tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák meg egyoldalúan az uniós intézmények az uniós intézmények ellenőrzése nélkül. Ebből következően a közrendre kizárólag egy alapvető társadalmi érdeket érintő, valós és megfelelően komoly fenyegetés esetében lehet hivatkozni (2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      Márpedig a származási tagállam azon kötelezettsége, hogy elismerjen egy olyan házasságot, amelyet azonos nemű uniós polgárok a fogadó tagállamban, szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötöttek, hogy lehetővé tegye a számukra az állampolgárságuk szerinti tagállamba való visszatérést és családi életüknek a fogadó tagállamban jogszerűen megszerzett családi állapot birtokában való folytatását, nem sérti a származási tagállamban a házasság intézményét, amelyet a nemzeti jog határoz meg, és amely, amint arra a jelen ítélet 47. pontja emlékeztet, a tagállamok hatáskörébe tartozik. Ez ugyanis nem foglal magában olyan kötelezettséget e tagállam számára, hogy az nemzeti jogában rendelkezzen az azonos nemű személyek közötti házasság intézményéről. Ez a valamely más tagállamban, annak jogával összhangban kötött házasságok elismerésének kötelezettségére korlátozódik, kizárólag e személyek uniós jogból eredő jogainak gyakorlása érdekében (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 45. pont; 2021. december 14‑i Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo” ítélet, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 56. és 57. pont).
62      Így ezen elismerési kötelezettség nem sérti a nemzeti identitást, és nem veszélyezteti a származási tagállam közrendjét.
63      A jelen ítélet 55. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel hozzá kell tenni, hogy egy olyan nemzeti intézkedés, amely akadályozhatja a személyek szabad mozgásának gyakorlását, csak akkor igazolható, ha ezen intézkedés összhangban van a Charta által biztosított alapvető jogokkal, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja, és különösen a Charta 7. cikkében említett, a magán‑ és a családi élet tiszteletben tartásához való joggal, valamint a 21. cikkének (1) bekezdésében említett, a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmával (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 47. pont; 2021. december 14‑i Stolichna obshtina, rayon „Pancharevo” ítélet, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 58. pont; 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 62. pont).
64      E tekintetben – amint az az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) kitűnik – a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően a Charta 7. cikkében biztosított jogok tartalma és terjedelme azonos azokéval, amelyeket az EJEE 8. cikke biztosít; ez utóbbi rendelkezés jelenti a védelem minimális szintjét (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Márpedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy egy azonos nemű pár kapcsolata ugyanolyan címen tartozhat a „magánélet” és a „családi élet” fogalma alá, mint egy azonos helyzetben lévő heteroszexuális pár kapcsolata (2018. június 5‑i Coman és társai ítélet, C‑673/16, EU:C:2018:385, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy az EJEE 8. cikke pozitív kötelezettséget ró a tagállamokra, hogy olyan jogi keretet hozzanak létre, amely lehetővé teszi az azonos nemű párok jogi elismerését és védelmét, és hogy a Lengyel Köztársaság nem tett eleget e kötelezettségének, ami ahhoz vezetett, hogy az érintett személyek nem tudják megszervezni magán‑ és családi életük alapvető vonatkozásait. Azon azonos nemű személyeket illetően, akik jogszerűen kötöttek külföldön házasságot, e bíróság többek között megállapította, hogy a lengyel hatóságok azáltal, hogy megtagadták e házasság bármilyen formában történő nyilvántartásba vételét, joghézagban hagyták e személyeket, és nem tesznek eleget a tartós kapcsolatban álló azonos nemű párok elismerésével és védelmével kapcsolatos alapvető szükségleteknek. Az említett bíróság ekként úgy ítélte meg, hogy a lengyel kormány által előadott közérdekű indokok egyike sem élvez elsőbbséget e személyek ahhoz fűződő érdekével szemben, hogy kapcsolataikat a törvény megfelelően elismerje és védje (EJEB, 2023. december 12., Przybyszewska és társai kontra Lengyelország, CE:ECHR:2023:1212JUD001145417, 113., 123. és 124. §; EJEB, 2024. szeptember 19., Formela és társai kontra Lengyelország, CE:ECHR:2024:0919JUD005882812, 20., 25., 26. és 29. §; EJEB 2025. április 24., Andersen kontra Lengyelország, CE:ECHR:2025:0424JUD005366220, 11., 14–19. §).
67      Ennélfogva egy olyan házasság elismerésének hiánya, amelyet két azonos nemű uniós polgár kötött azon tagállam jogának megfelelően, amelyben ezen uniós polgárok a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukat gyakorolták, azzal az indokkal, hogy az állampolgárságuk szerinti tagállam joga, amelyben ezen uniós polgárok a magán‑ és családi életüket folytatni kívánják, nem teszi lehetővé az azonos nemű személyek házasságát, ellentétes a Charta 7. cikke által az azonos nemű párok számára biztosított alapvető jogokkal.
68      Következésképpen, amint arra a főtanácsnok az indítványának 36. pontjában lényegében rámutatott, az azonos nemű személyek házasságát nem engedélyező tagállam feladata, hogy megfelelő eljárásokat vezessen be az ilyen házasság elismerésére abban az esetben, ha azt két uniós polgár a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguknak a fogadó tagállam joga szerinti gyakorlása során kötötte.
69      E tekintetben ki kell emelni, hogy az uniós polgárok által egy másik tagállamban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötött házasságok elismerése módjának megválasztása a tagállamoknak a jelen ítélet 47. pontjában említett, a házasságra vonatkozó szabályokkal kapcsolatos hatáskörük gyakorlása keretében fennálló mérlegelési mozgásterébe tartozik. Így a házassági anyakönyvi kivonatok e tagállamok anyakönyvi nyilvántartásába való bejegyzése csupán egyike azon módoknak, amelyek lehetővé tehetik az ilyen elismerést. E módok azonban nem tehetik lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az EUMSZ 21. cikk által biztosított jogok érvényesítését.
70      Ezenkívül a tagállamok, amikor élnek azzal a mérlegelési mozgástérrel, amellyel annak érdekében rendelkeznek, hogy megfelelő eljárásokat vezessenek be a két uniós polgár által a más tagállamban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötött házasság elismerésére, kötelesek tiszteletben tartani a Charta 21. cikkének (1) bekezdését. E tekintetben pontosítani kell, hogy a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés e rendelkezésben rögzített tilalma az uniós jog általános elveként kógens jelleggel bír (lásd analógia útján: 2014. január 15‑i Association de médiation sociale ítélet, C‑176/12, EU:C:2014:2, 47. pont; 2018. április 17‑i Egenberger ítélet, C‑414/16, EU:C:2018:257, 76. pont; 2019. január 22‑i Cresco Investigation ítélet, C‑193/17, EU:C:2019:43, 76. pont).
71      A jelen ügyben, noha főszabály szerint a külföldön kiállított házassági anyakönyvi kivonatok a lengyel házassági anyakönyvi kivonatokkal azonos bizonyító erővel bírhatnak, a gyakorlatban rendkívül nehéz, sőt lehetetlen ezen okiratokra jogokat alapítani, mivel az említett okiratoknak a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba való bejegyzése hiányában ugyanezen okiratok elismerése e közigazgatási hatóságok mérlegelési jogkörébe tartozik, következésképpen azok az említett hatóságok eltérő határozatainak tárgyát képezhetik, amint azt az alapügynek a jelen ítélet 50. pontjában hivatkozott körülményei is mutatják.
72      Mind a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból, mind pedig a lengyel kormány által a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik ugyanis, hogy a házassági anyakönyvi kivonat lengyel anyakönyvi nyilvántartásba való bejegyzése az egyetlen olyan eszköz, amelyet a lengyel jog előír, lehetővé téve, hogy valamely, a Lengyel Köztársaságtól eltérő tagállamban kötött házasságot a lengyel közigazgatási hatóságok ténylegesen elismerjék.
73      Következésképpen a más tagállamban kötött házasság elismeréséhez való jog gyakorlását megkérdőjelezheti az a mérlegelési jogkör, amellyel az illetékes hatóságok a házassági anyakönyvi kivonat elismerésére irányuló eljárás keretében rendelkeznek, mivel e mérlegelési jogkör az ilyen elismerést illetően olyan eltérő megközelítésekhez vezet, amelyek a jelen ítélet 51. pontjában említett súlyos adminisztratív, szakmai és magánjellegű hátrányokat eredményezhetnek (lásd analógia útján: 2024. október 4‑i Mirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 69. pont).
74      Ezenkívül a Bíróság elé terjesztett információkból kitűnik, hogy a lengyel jog értelmében a különböző nemű pároknak lehetőségük van arra, hogy házassági anyakönyvi kivonatukat bejegyezzék a lengyel anyakönyvi nyilvántartásba, amennyiben e házasságot egy másik tagállamban kötötték. Ezzel szemben az olyan azonos nemű párok, mint amely az alapügyben szerepel, szexuális irányultságuk miatt nem felelhetnek meg a lengyel jog által az ilyen bejegyzéshez előírt feltételeknek.
75      Márpedig, noha – amint arra a jelen ítélet 69. pontja emlékeztet – a tagállamok mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az uniós polgárok által egy másik tagállamban, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötött házasságok elismerésének módjait illetően, a különböző nemű párok számára biztosítottal egyenértékű elismerési mód hiánya szexuális irányultságon alapuló, a Charta 21. cikkének (1) bekezdése által tiltott hátrányos megkülönböztetésnek minősül. Következésképpen amennyiben valamely tagállam e mérlegelési mozgástér keretében úgy dönt, hogy a nemzeti jogában egyetlen módot ír elő az uniós polgárok által valamely más tagállamban, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során kötött házasságok elismerésére, mint amilyen a jelen esetben a házassági anyakönyvi kivonat anyakönyvi nyilvántartásba való bejegyzése, e tagállam köteles e módot különbségtétel nélkül alkalmazni az azonos nemű személyek és az ellenkező nemű személyek között létrejött házasságokra.
76      Végezetül rá kell mutatni, hogy mind az EUMSZ 20. és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése, mind a Charta 7. cikke és 21. cikkének (1) bekezdése önmagában elegendő, és azokat nem kell uniós vagy nemzeti jogi rendelkezésekkel pontosítani ahhoz, hogy önállóan hivatkozható jogokat biztosítsanak a magánszemélyek számára. Ennélfogva, ha a kérdést előterjesztő bíróság azt állapítaná meg, hogy nem képzelhető el nemzeti jogának olyan értelmezése, amely az uniós joggal összhangban állna, hatáskörén belül biztosítania kell a jogalanyokat e rendelkezések alapján megillető jogvédelmet, és biztosítania kell azok teljes érvényesülését, szükség esetén mellőzve az érintett nemzeti rendelkezések alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 2018. április 17‑i Egenberger ítélet, C‑414/16, EU:C:2018:257, 78. és 79. pont; 2025. június 3‑i Kinsa ítélet, C‑460/23, EU:C:2025:392, 72. pont).
77      A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 20. cikket és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését a Charta 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely azzal az indokkal, hogy e tagállam joga nem engedélyezi az azonos nemű személyek közötti házasságot, nem teszi lehetővé sem az említett tagállam két azonos nemű állampolgára közötti, olyan házasság elismerését, amelyet ők jogszerűen kötöttek a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során egy másik tagállamban, ahol családi életet alakítottak ki vagy szilárdítottak meg, sem pedig a házassági anyakönyvi kivonatnak e célból az első tagállam anyakönyvi nyilvántartásába való bejegyzését, amennyiben ez a bejegyzés az egyetlen eszköz, amelyet az első tagállam ilyen elismerés lehetővé tételére előír.
A költségekről
78      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
Az EUMSZ 20. cikket és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely azzal az indokkal, hogy e tagállam joga nem engedélyezi az azonos nemű személyek közötti házasságot, nem teszi lehetővé sem az említett tagállam két azonos nemű állampolgára közötti, olyan házasság elismerését, amelyet ők jogszerűen kötöttek a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joguk gyakorlása során egy másik tagállamban, ahol családi életet alakítottak ki vagy szilárdítottak meg, sem pedig a házassági anyakönyvi kivonatnak e célból az első tagállam anyakönyvi nyilvántartásába való bejegyzését, amennyiben ez a bejegyzés az egyetlen eszköz, amelyet az első tagállam ilyen elismerés lehetővé tételére előír.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: lengyel.