Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 12. marca 2026(1)
Zadeva C-60/25 [Livronsa](i)
SR
proti
FT SpA,
ob udeležbi:
Assoutenti
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d’appello di Cagliari (pritožbeno sodišče v Cagliariju, Italija))
„ Predhodno odločanje – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Člen 101(2) PDEU – Uredba (ES) št. 1/2003 – Člen 16(1) – Sektor evrskih obrestnih izvedenih finančnih instrumentov – Za nacionalno sodišče zavezujoča narava sklepa Evropske komisije – Spor med posojilojemalcem in banko posojilodajalko glede veljavnosti obrestne mere, indeksirane z Euriborom “
I.      Uvod
1.        Ti sklepni predlogi se nanašajo na predlog za sprejetje predhodne odločbe o razlagi člena 101(2) PDEU in člena 16(1) Uredbe (Es) št. 1/2003.(2) Predlog je vložil civilni oddelek Corte d’appello di Cagliari (višje sodišče, Cagliari, Italija) v okviru spora med posojilojemalcem SR in banko FT, ki mu je odobrila hipotekarno posojilo. Spor se nanaša na veljavnost pogodbenega pogoja, ki določa obresti na to posojilo glede na referenčni indeks evropske medbančne obrestne mere (Euribor).
2.        Predlog izhaja iz sklepov Evropske komisije z dne 4. decembra 2013(3) in z dne 7. decembra 2016,(4) v katerih je ta institucija ugotovila, da so nekatere banke, vključene v panel, odgovoren za določitev Euribora, med septembrom 2005 in majem 2008 sodelovale v kartelu.(5) Natančneje, Komisija je ugotovila, da so te banke kršile člen 101(1) PDEU in člen 53 Sporazuma EGP s sodelovanjem pri enotni in trajajoči kršitvi, ki je zajemala sporazume in/ali usklajena ravnanja, katerih namen je bilo izkrivljanje običajnega načina oblikovanja cenovnih elementov eurskih obrestnih izvedenih finančnih instrumentov (EIRD).(6) Splošno sodišče(7) na prvi stopnji in Sodišče v pritožbenem postopku(8) sta potrdili utemeljenost ugotovitev Komisije in podprli med drugim opredelitev kršitve kot omejevanje konkurence zaradi cilja.(9)
3.        S predlogom za sprejetje predhodne odločbe želi predložitveno sodišče ugotoviti učinek sklepov o EIRD – in z njima povezane sodbe Sodišča – na veljavnost pogodbenega pogoja, ki se navezuje na Euribor, v pogodbi o hipotekarnem posojilu, sklenjeni med posameznikom in banko, ki ni sodelovala pri kršitvi, ki jo je ugotovila Komisija. V bistvu želi ugotoviti, prvič, ali bi moral člen 101(2) PDEU, ki določa, da so vsi sporazumi ali sklepi, ki so prepovedani na podlagi člena 101(1) PDEU, nični, povzročiti ničnost tega pogodbenega pogoja, tudi če je zadevna posojilna pogodba sklenjena zunaj trga EIRD. Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali ima manipulacija z Euriborom, ki jo je ugotovila Komisija, dokazno vrednost v nacionalnih postopkih v skladu s členom 16(1) Uredbe št. 1/2003 in kolikšno.
II.    Dejansko stanje, postopek in vprašanje za predhodno odločanje
4.        SR in FT sta 15. decembra 2005 sklenila pogodbo o hipotekarnem posojilu. Obrestna mera za to posojilo je bila fiksna za začetno obdobje šestih mesecev. Pozneje je bila preračunana na podlagi spremenljivega deleža, vezanega na Euribor. Pogodba je bila 20. februarja 2015 na novo izpogajana.
5.        SR je pri Tribunale di Oristano (okrajno sodišče, Oristano, Italija) vložil tožbo. Z njo je predlagal, prvič, da se znesek obresti za hipotekarno posojilo na novo izračuna, in drugič, da se ugotovi obstoj nasprotne terjatve. Zatrjeval je, da so nekateri pogodbeni pogoji, med drugim ta, da se obrestna mera določi glede na Euribor, zaradi nedoločnosti in nepredvidljivosti nični. Navedeno sodišče je v svoji sodbi ugotovilo, da je bila obrestna mera, dogovorjena v posojilni pogodbi, določena v skladu z zakonodajo, ki se uporablja. Poleg tega je ugotovilo, da je spremenljiva obrestna mera temeljila na vnaprej določenih in objektivnih merilih, ki niso bila odvisna od proste presoje posojilodajalke, tako da te pogodbe ni bilo mogoče razglasiti za nično.
6.        SR je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Corte d’appello di Cagliari (višje sodišče, Cagliari), ki je predložitveno sodišče v obravnavani zadevi. V njej je predlagal, da se pogoj v posojilni pogodbi, ki vsebuje sklicevanje na Euribor, razglasi za ničen in da se amortizacijski načrt iz pogodbe na novo preračuna. SR zlasti zatrjuje, da zaradi umetne manipulacije z Euriborom, ki jo je ugotovila Komisija v sklepih o EIRD, ni mogel pravilno presoditi uporabe Euribora za svoje posojilo. Med postopkom je predlagal, da se Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje.
7.        Predložitveno sodišče meni, da je za rešitev spora o glavni stvari, in za številne druge nerešene spore, treba pojasniti področje uporabe člena 101(2) PDEU in dokazno vrednost sklepov o EIRD za nacionalna sodišča v skladu s členom 16 Uredbe št. 1/2003. Zlasti se sprašuje, kako je treba navedeni določbi razlagati za namene presoje veljavnosti pogoja v pogodbi o hipotekarnem posojilu, ki je v obdobju kršitve, ki jo je ugotovila Komisija, določal obrestno mero tega posojila glede na Euribor.
8.        V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja najprej in predvsem, da se zdi, da sta za sodno prakso Corte Suprema di Cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) značilna različna pristopa, ki sta v predložitveni odločbi opisana, kot sledi.
9.        Po eni strani je treba v skladu s prvo usmeritvijo sodne prakse šteti, da ima manipulacija z Euriborom, ugotovljena v sklepih o EIRD, večjo dokazno vrednost v podporo tožbi, s katero se predlaga ugotovitev ničnosti pogodbenega pogoja, ki se navezuje na Euribor, ne glede na to, ali je banka, ki je stranka zadevne posojilne pogodbe, sodelovala pri kršitvi, ki jo je ugotovila Komisija. Poleg tega v skladu s to usmeritvijo sodne prakse predmeta pogodbenega pogoja ni mogoče določiti, če zunanji indeks, naveden v posojilni pogodbi, zaradi nezakonite manipulacije z njim ni več zanesljiv odraz namena, ki sta ga izrazili stranki. V skladu z nacionalnim civilnim pravom ta položaj pomeni, da je treba pogoj šteti za delno ničen za obdobje kršitve. Poleg tega je mogoče varstvo, ki ga ima končni potrošnik produkta, v celoti zagotoviti le z ničnostno tožbo, ne pa z odškodninsko, ter ga tako zaščititi pred učinki sporazuma, ki omejuje konkurenco.
10.      Po drugi strani v skladu z drugo, novejšo usmeritvijo sodne prakse sklepa o EIRD, čeprav sta po členu 16(1) Uredbe št. 1/2003 za nacionalna sodišča zavezujoča, nista dokaz s pomembno dokazno vrednostjo za namen razglasitve ničnosti pogoja, ki v posojilni pogodbi določa obrestno mero glede na Euribor. Ta usmeritev sodne prakse priznava, da je kršitev, ki jo je Komisija ugotovila v teh sklepih, pomenilo ravnanje, namenjeno zmanjšanju denarnih tokov, ki bi jih udeleženci kartela sicer morali plačati glede EIRD. Zato se ta omejitev konkurence nanaša le na trg EIRD in ne more imeti nobenega učinka na trg posojil s spremenljivo obrestno mero, vezanih na Euribor.
11.      Vsekakor se predložitveno sodišče nagiba k stališču, da je, ko se enkrat ugotovi manipulacija z referenčno obrestno mero, treba šteti, da se je z njo manipuliralo na vseh trgih, na katerih se uporablja. Protislovno bi bilo šteti, da se manipulacija z Euriborom, ki jo je Komisija ugotovila v svojih sklepih, nanaša izključno na trg EIRD, ne pa na druge trge, vključno s trgom posojil s spremenljivo obrestno mero. Poleg tega bi po mnenju predložitvenega sodišča razlaga, po kateri člen 101(2) PDEU v obdobju kršitve ne vpliva na pogodbena razmerja, ki se navezujejo na Euribor, spodkopala odvračilni učinek te določbe.
12.      V teh okoliščinah je Corte d’appello di Cagliari (višje sodišče, Cagliari) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba v skladu s členom 16(1) [Uredbe št. 1/2003] šteti, da so bile manipulacije z referenčno obrestno mero Euribor, ki so bile ugotovljene v navedenih sklepih Komisije in v sodbi Sodišča [v zadevi HSBC Holdings in drugi] dokončno dokazane tudi za potrebe nacionalnih sodišč, in ali omejitev konkurence, ki je bila obravnavana v [teh] sklepih Komisije in [tej] sodbi Sodišča, pomeni omejevalni sporazum, ki je v skladu s členom 101 PDEU prepovedan, zgolj na trgu izvedenih finančnih instrumentov ali na katerem koli trgu, na katerem se uporablja indeks Euribor, ki je bil predmet manipulacije?“
13.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil v sodnem tajništvu Sodišča vložen 28. januarja 2025. Pritožnik, nasprotna stranka in intervenientka v postopku v glavni stvari ter Komisija so predložili pisna stališča. Obravnava v zadevi ni bila opravljena.
III. Presoja
14.      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 16(1) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da mora ugotovitev Komisije iz sklepa o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU, da se je z referenčno obrestno mero manipuliralo, veljati za dokončno dokazano za nacionalna sodišča v postopkih pred njimi. Sprašuje tudi, ali ta ugotovitev pomeni, da pogodba, ki se navezuje na ta referenčni indeks in je bila sklenjena zunaj trga, na katerega se nanaša sklep Komisije, predstavlja prepovedan sporazum po členu 101 PDEU.
15.      Najprej bom obravnavala del vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na razlago člena 101 PDEU (prvi del), nato pa del, ki se nanaša na razlago člena 16(1) Uredbe št. 1/2003 (drugi del).
16.      Kar zadeva prvi del vprašanja za predhodno odločanje, je iz predložitvene odločbe mogoče sklepati, da se dvomi predložitvenega sodišča glede področja uporabe te določbe nanašajo na pravne posledice ugotovitev iz sklepov o EIRD, kot jih je Sodišče potrdilo s sodbo HSBC Holdings in drugi. Natančneje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali lahko ugotovitev, da se je na določenem trgu manipuliralo z referenčno obrestno mero, kar je povzročilo kršitev člena 101(1) PDEU, v skladu s členom 101(2) PDEU povzroči ničnost pogodbenega pogoja v pogodbi, sklenjeni na drugem trgu, ki se navezuje na ta referenčni indeks, med obdobjem kršitve.
17.      V skladu s členom 101(2) PDEU so vsi sporazumi ali sklepi, ki jih prepoveduje člen 101(1) PDEU, samodejno nični. V skladu s sodno prakso Sodišča postane sporazum, ki ne izpolnjuje pogojev iz člena 101(3) PDEU, ničen, če njegov cilj oziroma posledica ni združljiva s prepovedjo iz člena 101(1) PDEU.(10) Poleg tega, ker je ničnost iz člena 101(2) PDEU absolutna, sporazum, ki je na podlagi te določbe ničen, med pogodbenima strankama nima nobenega učinka niti v preteklosti niti v prihodnosti.(11) Prav tako se na tak sporazum ni mogoče sklicevati proti tretjim osebam.(12)
18.      Sodišče je torej področje uporabe člena 101(2) PDEU opredelilo(13) tako, da je njegovo uporabo omejilo na sporazume, zajete s prepovedjo iz člena 101(1) PDEU.(14) Res je, da se v skladu s sodno prakso na samodejno ničnost prepovedanega sporazuma lahko sklicuje kdor koli in da so sodišča nanjo vezana.(15) Vendar postane neizvršljiv le sklep ali sporazum, ki ga zajema člen 101(1) PDEU, načeloma v celoti, razen če je mogoče omejevalne sestavine ločiti od preostalega dela sporazuma.(16) Kot je navedlo Sodišče, posledice ničnosti iz člena 101(2) PDEU za tiste dele sporazuma, ki niso nezdružljivi s členom 101(1), in za vsa naročila in dobave, opravljene na podlagi sporazuma, ter iz tega izhajajoče finančne obveznosti niso stvar prava Unije.(17)
19.      Logiko sodb Sodišča je po mojem mnenju mogoče preprosto pojasniti, prvič, s potrebo po preprečitvi kaskadnega učinka, kakršnega je predložitveno sodišče predvidelo v predložitveni odločbi, in sicer na pogodbena razmerja, sklenjena med tretjimi osebami, ki niso vpletene v konkretni sporazum, za katerega je Komisija ugotovila, da je prepovedan. Tak je zlasti primer pogodbenega pogoja, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki zadeva drug produkt in drug trg od tistih, na katere se nanašata sklepa Komisije o manipulaciji z Euriborom v zvezi z EIRD. Zdi se mi, da nepredvidljivost pravnih in gospodarskih posledic, ki bi lahko izhajale iz sistemske razglasitve ničnosti vsakega sporazuma ali vsakega pogodbenega pogoja, za katerega ni bilo ugotovljeno, da je sam po sebi prepovedan na podlagi člena 101(1) PDEU, upravičuje razlagalni pristop Sodišča glede člena 101(2) PDEU.
20.      Drugič, razlaga člena 101(2) PDEU, ki jo je podalo Sodišče, je skladna – kot trdi tožena stranka v postopku v glavni stvari – tudi z načelom, da je odgovornost za kršitve pravil Unije o konkurenci osebna. V skladu s sodno prakso mora za to kršitev odgovarjati le podjetje, ki krši ta pravila.(18) Čeprav je ta sodna praksa nastala v okviru predhodnih odločb o odškodninskih tožbah, logično sledi, da ničnost iz člena 101(2) PDEU glede sporazumov in sklepov, ki so v nasprotju s členom 101(1), ne more zajemati pogodbenih razmerij, ki jih sklenejo stranke, ki niso vpletene v kršitev.
21.      Res je, da je Sodišče v sodbi Allianz Hungária,(19) na katero se je Komisija sklicevala v pisnih stališčih, razsodilo, da se lahko vertikalni sporazumi, sklenjeni za izvajanje horizontalnega sporazuma (o delitvi trga), ki je v nasprotju s členom 101(1) PDEU, prav tako razglasijo za nezakonite na podlagi te določbe.(20) Natančneje, v navedeni zadevi se je postavilo vprašanje, ali vertikalni sporazumi, s katerimi sta se družbi za avtomobilska zavarovanja bodisi z avtomobilskimi trgovci bodisi s poklicnim združenjem, ki jih zastopa, dvostransko dogovorili o urni postavki za popravilo zavarovanih vozil, pomenijo omejevanje zaradi cilja iz člena 101(1) PDEU. Sodišče je v sodbi ugotovilo, da lahko obstoj horizontalnega sporazuma med tema družbama, katerega namen je razdelitev trga, povzroči nezakonitost tudi vertikalnih sporazumov, sklenjenih za njegovo izvajanje.
22.      Vendar sodbe Allianz Hungária ni mogoče prenesti na obravnavano zadevo. Iz te sodbe je razvidno, da Sodišče ničnosti iz člena 101(2) PDEU ni razširilo na sporazume, ki niso zajeti s prepovedjo iz člena 101(1) PDEU. Nasprotno, razsodilo je, da bi se za vertikalne sporazume, potrebne za izvajanje horizontalnega sporazuma, brez katerih tega sporazuma ne bi bilo mogoče izvesti, prav tako lahko štelo, da so v nasprotju s členom 101(1) PDEU in torej sami po sebi nični, kar pa bi moralo presoditi predložitveno sodišče v navedeni zadevi.
23.      V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da posojilna pogodba iz spora o glavni stvari ni del nobene kršitve člena 101(1) PDEU, ki jo je ugotovila Komisija. Poleg tega ta pogodba drugače od položaja, obravnavanega v sodbi Allianz Hungária, ni bila sklenjena za izvajanje ali učinkovanje omejevalnega sporazuma, ki ga je Komisija ugotovila v sklepih o EIRD. V njej je bil referenčni indeks Euribor naveden zgolj za določitev spremenljive obrestne mere, ki se uporablja za hipotekarno posojilo, ki ga je posamezniku odobrila banka, kar a fortiori ni bilo povezano s protipravnim ravnanjem, ki ga je ugotovila Komisija. V takih okoliščinah se mi zdi jasno, da ni mogoče šteti, da ima navedena pogodba posledico, ki jo določa člen 101(2) PDEU, ki se v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 18 teh sklepnih predlogov, uporablja le za sporazume, ki so v nasprotju s členom 101(1) PDEU.
24.      Torej člena 101(2) PDEU ni mogoče razlagati tako, da ugotovitev Komisije v sklepu o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU, da se je z referenčno obrestno mero manipuliralo, povzroči ničnost pogoja v posojilni pogodbi, ki se navezuje na ta referenčni indeks, če ta pogodbeni pogoj ni del omejevalnega sporazuma, na katerega se sklicuje Komisija v sklepu, in zanj ni bilo ugotovljeno, da je sam po sebi v nasprotju s členom 101(1) PDEU.
25.      Na tej točki je pomembno opozoriti, da dejstvo, da člen 101(2) PDEU ne zagotavlja pravne podlage za razglasitev ničnosti pogoja v posojilni pogodbi, ki ni zajet s členom 101(1) PDEU, ne pomeni, da stranki te pogodbe nimata na voljo drugih pravnih sredstev za uveljavljanje ničnosti tega pogodbenega pogoja.(21) V zvezi s tem je treba spomniti, da kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, posledice, ki jih lahko ima sporazum, ki je prepovedan na podlagi člena 101(1) PDEU, za pogodbena razmerja, v katera so vpletene tretje osebe, presojajo nacionalna sodišča v skladu s svojim pravom.(22)
26.      V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče glede tega navedlo bolj malo informacij. Kljub temu je iz predložitvene odločbe mogoče sklepati, da se postopek v glavni stvari nanaša na tožbo za razglasitev ničnosti, ki temelji na zatrjevani nezanesljivosti pogodbenega pogoja, ki določa obrestno mero posojilne pogodbe glede na referenčni indeks Euribor. Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 25 zgoraj, predložitvenemu sodišču nič ne preprečuje, da oceni veljavnost in učinke tega pogodbenega pogoja glede na nacionalne določbe, ki se uporabljajo, na primer tiste, ki se nanašajo na zakonitost predmeta pogodb, kot so navedene v predložitveni odločbi.(23)
27.      Prav v takem položaju je razlaga člena 16 Uredbe št. 1/2003 – na katero se nanaša drugi del vprašanja za predhodno odločanje – še posebej pomembna v zadevi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, zlasti v povezavi s sklepi o EIRD. S tem delom želi predložitveno sodišče v bistvu ugotoviti, ali ima manipulacija, ki jo je Komisija ugotovila v teh sklepih, dokazno vrednost v postopku glede veljavnosti – po nacionalnem pravu – pogodbenega pogoja, ki se navezuje na Euribor, v obdobju kršitve.
28.      Člen 16 Uredbe št. 1/2003, naslovljen „Enotna uporaba zakonodaje [Unije] o konkurenci“, določa, da kadar nacionalna sodišča odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom 101 PDEU ali členom 102 PDEU, ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije.(24) Ta določba kodificira dotedanjo sodno prakso,(25) v kateri je Sodišče v bistvu štelo, da v sistemu izvrševanja konkurenčnega prava, ki je zaupano več akterjem, vključno z nacionalnimi sodišči, načeli pravne varnosti in enotne uporabe pravil Unije o konkurenci zahtevata, da se preprečijo nasprotujoče se odločitve.(26)
29.      Poleg tega je Sodišče v svoji sodni praksi določilo meje pravila, ki izhaja iz člena 16 Uredbe št. 1/2003. Na primer v okviru civilne tožbe za povrnitev škode, pri kateri je treba ugotoviti škodno ravnanje, škodo in neposredno vzročno zvezo med tem ravnanjem in škodo, je nacionalno sodišče vezano na ugotovitev Komisije, da je sporazum prepovedan, in na pravno kvalifikacijo tega sporazuma.(27) Splošno sodišče je v sodni praksi, ki bi jo po mojem mnenju Sodišče lahko zlahka potrdilo,(28) ugotovilo tudi, da so nacionalna sodišča prav tako vezana na ugotovitve Komisije glede časovnega in geografskega obsega preučevanega ravnanja ter na odgovornost ali neodgovornost oseb, ki so bile predmet preiskave v zvezi z zadevnim ravnanjem.(29)
30.      V obravnavani zadevi je glede sklepov o EIRD pomembno poudariti, da je Komisija ugotovila, da so nekatere banke v panelu za Euribor sodelovale v kartelu na trgu EIRD, ki je v bistvu trajal od septembra 2005 do maja 2008.(30) Komisija je zlasti ugotovila, da so udeleženci kartela v tem obdobju izvajali vrsto ravnanj, katerih namen je bilo izkrivljanje običajnega načina oblikovanja cenovnih elementov EIRD, in sicer Euribora. Ta ravnanja so vključevala izmenjavo informacij o njihovih željah glede izbire nespremenjene, nizke ali visoke obrestne mere (fiksiranja) za nekatere zapadlosti Euribora, ki so bile odvisne od njihovih trgovalnih pozicij ali izpostavljenosti. Udeleženci so si izmenjevali tudi zaupne informacije o svojih trgovalnih pozicijah ali namerah glede prihodnjih podatkov za Euribor za nekatere zapadlosti. Občasno so trgovalci preučevali tudi možnost uskladitve prihodnjih podatkov za Euribor vsaj ene od svojih bank na podlagi informacij, prejetih od drugih udeležencev.(31)
31.       Morda je koristno spomniti, da je Euribor široko rabljena referenčna obrestna mera na mednarodnih denarnih trgih.(32) Njegov namen je odražati stroške medbančnih posojil, denominiranih v eurih. Izračun se izvaja dnevno, zanj pa se uporabljajo podatki več finančnih ustanov iz imenovanega panela. Temelji na kotacijah bank, vključenih v panel, ki ocenjujejo obrestne mere, po katerih bi hipotetična prvorazredna banka posodila finančna sredstva drugi prvorazredni banki. Obrestne mere Euribor se odražajo pri oblikovanju cen EIRD, ki so finančni produkti, s katerimi se trguje po vsem svetu. Te produkte uporabljajo velike družbe, finančne ustanove, hedge skladi in druge mednarodne družbe za upravljanje svoje izpostavljenosti obrestnemu tveganju (varovanje pred tveganji tako za posojilojemalcev kot za vlagateljev) ali za špekulativne namene.(33)
32.      Kot Komisija pravilno navaja v pisnih stališčih, je treba posebno pozornost nameniti dejstvu, da sklepa o EIRD ne vsebujeta nobenih posebnih ugotovitev o učinkih omejevalnega sporazuma na raven Euribora. Natančneje, iz sklepov je razvidno, da bi banke, vključene v panel, lahko z ravnjo Euribora manipulirale navzgor, navzdol ali jo ohranile nespremenjeno, odvisno od položaja udeležencev kartela na trgu izvedenih finančnih instrumentov.(34) Sklepa o EIRD torej ne določata, ali si je kartel prizadeval za zvišanje ali znižanje Euribora. Čeprav je na podlagi ravnanja bank, vpletenih v prepovedani sporazum, razumno domnevati, da določanje Euribora v obdobju kartela ni sledilo običajnemu načinu,(35) Komisija ni podala nobene dokončne ugotovitve o splošni smeri manipuliranja s to referenčno vrednostjo. S svojima sodbama(36) sta Splošno sodišče in Sodišče potrdili ugotovitve Komisije ter sklenili, da je zadevna kršitev pomenila omejevanje „zaradi cilja“ po členu 101(1) PDEU, ki se nanaša le na trg EIRD.(37)
33.      Iz zgoraj navedenega sledi, da člen 16 Uredbe št. 1/2003, kar zadeva sklepe o EIRD, od nacionalnih sodišč zahteva, da obstoj manipulacije z Euriborom v obdobju, ki ga je opredelila Komisija, štejejo za dokončno dokazan. Nasprotno pa zgolj iz ravnanj, za katera je Komisija ugotovila, da so v nasprotju s členom 101(1) PDEU, ni mogoče sklepati na posebne učinke na raven Euribora, saj je bila sporna kršitev opredeljena kot omejevanje zaradi cilja.
34.      V obravnavani zadevi ostaja vprašanje, ali člen 16 Uredbe št. 1/2003 pomeni ustrezno pravno podlago za ugotovitev, da so v zadevi, v kateri mora nacionalno sodišče odločiti o veljavnosti pogodbenega pogoja v skladu s svojim nacionalnim pravom – zlasti kar zadeva zakonitost predmeta navedenega pogoja –ugotovitve Komisije v sklepu o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU za to nacionalno sodišče zavezujoče.
35.      V zvezi s tem zadostuje poudariti, da je člen 16 Uredbe št. 1/2003
določba, v skladu s katero se morajo nacionalna sodišča vzdržati sprejemanja odločitev, ki bi nasprotovale odločitvam, ki jih sprejme Komisija, le „[k]adar [ta] odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom [101] ali členom [102 PDEU]“. Ker v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, nacionalno sodišče nikakor ne bi uporabilo pravil konkurenčnega prava Unije
za rešitev spora, o katerem odloča, za člen 16 Uredbe št. 1/2003 ni mogoče šteti, da pomeni pravno podlago, ki bi nacionalnemu sodišču nalagala, da ugotovitve Komisije v sklepih o EIRD šteje za dokazane.
36.      V tem okviru bi bil mogoče trditi, da je treba, kadar nacionalno sodišče preučuje zadevo izključno glede na lastno nacionalno pravo, tudi zavezujočo naravo ugotovitev Komisije, podanih v sklepu o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU, določiti glede na to pravo. Vendar takega pristopa ni mogoče sprejeti iz dveh glavnih razlogov. Prvič, pri njem se ne upošteva dejstvo, da akti, ki jih institucije Unije sprejmejo v okviru svojih pristojnosti, ne zahtevajo priznanja v nacionalnem pravnem redu. Nasprotno, so sestavni del pravnih sistemov držav članic in jih zato ni mogoče prezreti v okviru nacionalnih postopkov. Drugič, tak pristop bi navsezadnje lahko pripeljal do tega, da bi nacionalno sodišče zavrnilo upoštevanje akta Unije, ki je zakonit in veljaven v skladu z ustaljeno sodno prakso, pri čemer je ugotovitve, ki jih ta akt vsebuje, poleg tega potrdilo Sodišče v sodbi v zadevi
HSBC Holdings in drugi.
37.      Iz tega sledi, da čeprav
ni mogoče šteti, da se člen 16 Uredbe št. 1/2003 uporabi v postopku v glavni stvari, kot je navedeno zgoraj, eno od načel, ki jih ta določba izraža – in sicer da se ugotovitve, ki je podana na podlagi pravnega reda EU, ne sme prezreti – v bistvu privede do rezultata s podobnimi pravnimi posledicami. Nacionalno sodišče mora upoštevati dejanske in pravne ugotovitve, podane v okviru postopkov po pravu Unije, kadar so te upoštevne za nacionalne spore, in to tudi, kadar je o njih treba odločiti zunaj posebnega okvira prava EU.
38.      V obravnavani zadevi v okviru tožbe stranke, s katero ta predlaga razglasitev pogodbenega pogoja za ničnega v skladu z nacionalnim pravom, je treba ugotovitev Komisije v sklepih o EIRD glede manipulacije z Euriborom šteti za dokončno dokazano in jo je treba ustrezno upoštevati, seveda, kakor je bilo pojasnjeno v točki 33 teh sklepnih predlogov, glede na konkretne pogoje, določene v teh sklepih.
39.      Glede na zgoraj navedene preudarke menim, da je treba člen 101(2) PDEU in člen 16(1) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da ugotovitev Komisije v sklepu o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU, da se je z referenčno obrestno mero manipuliralo, ne povzroči ničnosti pogoja v posojilni pogodbi, ki se navezuje na to referenčno vrednost, če ta pogodbeni pogoj ni del omejevalnega sporazuma, na katerega se nanaša sklep Komisije, in zanj ni bilo ugotovljeno, da je sam po sebi v nasprotju s členom 101(1) PDEU. Vendar, čeprav se člen Uredbe št. 1/2003 formalno ne uporablja, nacionalno sodišče ugotovitve glede manipulacije, ki je podana v sklepu Komisije, ne sme prezreti v okviru postopka glede veljavnosti pogodbenega pogoja v skladu z nacionalnim pravom, odvisno od konkretnih pogojev iz tega sklepa.
IV.    Predlog
40.      Glede na zgornjo analizo Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Corte d’appello di Cagliari (višje sodišče, Cagliari, Italija), odgovori:
Člen 101(2) PDEU in člen 16(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205)
je treba razlagati tako, da ugotovitev Evropske komisije v sklepu o ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU, da se je z referenčno obrestno mero manipuliralo, ne povzroči ničnosti pogoja v posojilni pogodbi, ki se navezuje na to referenčno vrednost, če ta pogodbeni pogoj ni del omejevalnega sporazuma, na katerega se nanaša sklep Komisije, in zanj ni bilo ugotovljeno, da je sam po sebi v nasprotju s členom 101(1) PDEU. Vendar, čeprav se člen Uredbe št. 1/2003 formalno ne uporablja, nacionalno sodišče ugotovitve glede manipulacije, ki je podana v sklepu Komisije, ne sme prezreti v okviru postopka glede veljavnosti pogodbenega pogoja v skladu z nacionalnim pravom, odvisno od konkretnih pogojev iz tega sklepa.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
3      Sklep Komisije C(2013) 8512 final v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.39914 – Eurski obrestni izvedeni finančni instrumenti (EIRD) (Poravnava)) (v nadaljevanju: sklep iz leta 2013). Naslovljen je bil na banke, ki pripadajo skupinam Barclays, Deutsche Bank, Société Générale in Royal Bank of Scotland.
4      Sklep Komisije C(2016) 8530 final v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.39914 – Eurski obrestni izvedeni finančni instrumenti (EIRD)) (v nadaljevanju: sklep iz leta 2016). Naslovljen je bil na banke, ki pripadajo skupinam Crédit Agricole, HSBC in JPMorgan Chase.
5      Sprejetje dveh ločenih sklepov je posledica dejstva, da so se nekatere zadevne banke, navedene v uvodni izjavi 2 sklepa iz leta 2013, strinjale s sodelovanjem v postopku poravnave na podlagi člena 10a Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81). Nasprotno so se druge banke, navedene v uvodnih izjavah od 52 do 64 sklepa iz leta 2016, odločile, da se v tem postopku ne bodo sodelovale, zato je bil glede teh bank sprejet sklep v skladu s standardnim postopkom iz člena 7 Uredbe št. 1/2003.
6      Glej med drugim uvodno izjavo 67 sklepa iz leta 2013 in člen 1 tega sklepa. Glej tudi uvodno izjavo 357 sklepa iz leta 2016 ter člen 1 tega sklepa.
7      Sodba z dne 24. septembra 2019, HSBC Holdings in drugi/Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      Sodba z dne 12. januarja 2023, HSBC Holdings in drugi/Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2023:11; v nadaljevanju: sodba HSBC Holdings in drugi).
9      Sodbi Splošnega sodišča in Sodišča sta se nanašali izključno na sklep iz leta 2016 in nista obravnavali sklepa iz leta 2013, ki je postal pravnomočen. Posledica teh dveh sodb je bila delna ničnost sklepa iz leta 2016, in sicer glede določitve globe, ki jo je Komisija naložila tožečim strankam v navedeni zadevi. Splošno sodišče je podobno ugotovilo v sodbah z dne 20. decembra 2023, JPMorgan Chase in drugi/Komisija (T‑106/17, EU:T:2023:832), in z dne 20. decembra 2023, Crédit agricole in Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija (T‑113/17, EU:T:2023:847). Zoper ti sodbi trenutno na Sodišču potekata pritožbena postopka v zadevah C‑160/24 P oziroma C‑191/24 P. Poleg tega je Komisija po razglasitvi sklepa iz leta 2016 za delno ničnega glede naložene globe sprejela sklep C(2021) 4600 final z dne 28. junija 2021. Posledica tega sklepa je bila sodba z dne 27. novembra 2024, HSBC Holdings in drugi/Komisija (T‑561/21, EU:T:2024:869), ki je postala pravnomočna.
10      Sodba z dne 25. novembra 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, točka 26).
11      Sodba z dne 6. februarja 1973, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, točka 26).
12      Sodba z dne 25. Novembra 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, točka 29).
13      Glej med drugim Jones, A., Sufrin, B., in Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, str. 228; Van Bael, I., in Bellis, J.-F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, str. 77 in 78; Argenton, C., Geradin, D., in Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, str. 69 in 70, ter Meeßen, G., „Article 101 TFEU“, v: Kellerbauer, M., Klamert, M., in Tomkin, J. (ur.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Oxford University Press, 2019, str. 1034 in 1035.
14      Vse te odločitve so aktualne še danes, kakor dokazuje na primer sodba z dne 20. aprila 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, točke od 70 do 73), in sodba z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točki 57 in 58), ki se izrecno sklicujeta nanje.
15      Glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2001, Courage in Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, točka 22).
16      Glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 1991, Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, točka 40).
17      Sodba z dne 14. decembra 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, točki 11 in 12).
18      Sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi (C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 31).
19      Sodba z dne 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító in drugi (C‑32/11, EU:C:2013:160, v nadaljevanju: sodba v zadevi Allianz Hungária).
20      Prav tam, točka 50.
21      Poleg tega lahko namreč stranka, ki meni, da je manipuliranje z referenčno obrestno mero negativno vplivalo nanjo, vloži odškodninsko tožbo v skladu z nacionalno zakonodajo, ki prenaša Direktivo 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (UL 2014, L 349, str. 1). Nacionalno sodišče, ki odloča o taki tožbi, pa mora varovati pravice, ki izhajajo neposredno iz člena 101(1) PDEU, tudi kadar je tožeča stranka tretja oseba v razmerju do sporazuma, za katerega je Komisija ugotovila, da je nezakonit. Glej med drugim sodbo z dne 5. junija 2014, Kone in drugi (C-557/12, EU:C:2014:1317, točka 37), in z dne 20. aprila 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, točke od 50 do 52 in navedena sodna praksa).
22      Glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, točka 12), in sodbo z dne 30. novembra 2006, Brünsteiner in Autohaus Hilger (C-376/05 in C-377/05, EU:C:2006:753, točka 48 in navedena sodna praksa).
23      Predložitvena odločba in pripombe strank se v zvezi s tem sklicujejo na člen 1346 in člen 1418 italijanskega civilnega zakonika.
24      Glej tudi sodbo z dne 18. aprila 2024, Heureka Group (Spletne storitve primerjave cen) (C‑605/21, EU:C:2024:324, točka 74).
25      Glej uvodno izjavo 22 Uredbe št. 1/2003 in sodbo z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB (C-344/98, EU:C:2000:689, točka 60; v nadaljevanju: sodba v zadevi Masterfoods).
26      Pachev, A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes“, v: La justice en transition : vers une union européenne solidaire et durable – Pravosodje
na
prehodu: enotni in trajnostni Evropski uniji naproti – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, str. 573.
27      Kljub temu mora nacionalno sodišče še vedno presoditi obstoj škode ter neposredne vzročne zveze med škodo in zadevnim sporazumom ali ravnanjem. Celo kadar Komisija v svoji odločbi navede natančne učinke kršitve, je vselej naloga nacionalnega sodišča, da posamično določi škodo, ki je bila povzročena vsaki osebi, ki je vložila odškodninsko tožbo. Glej v tem smislu sodbo z dne 6. novembra 2012, Otis in drugi (C‑199/11, EU:C:2012:684, točki 65 in 66).
28      Sodba z dne 16. decembra 2015, British Airways/Komisija (T‑48/11, EU:T:2015:988, točka 40). Glej tudi Joncheray, N., „Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary’, v Prete, L., Dekeyser, K., in drugi (ur.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, str. 399.
29      Glej tudi Carovano, G., „Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence“, European Law Journal, zvezek 31, št. 3, 2025, str. 272 in 273.
30      Glej opombo 6 teh sklepnih predlogov.
31      Glej med drugim uvodno izjavo 32 sklepa iz leta 2013 in uvodne izjave od 113 do 115, 358 in 359 sklepa iz leta 2016. Glej tudi sodbo v zadevi HSBC Holdings in drugi, točki 18 in 19.
32      Glej uvodno izjavo 1 Uredbe (EU) 2016/1011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o indeksih, ki se uporabljajo kot referenčne vrednosti v finančnih instrumentih in finančnih pogodbah ali za merjenje uspešnosti investicijskih skladov, in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2014/17/EU ter Uredbe (EU) št. 596/2014 (UL 2016, L 171, str. 1), in uvodno izjavo 5 Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1368 z dne 11. avgusta 2016 o določitvi seznama ključnih referenčnih vrednosti, ki se uporabljajo na finančnih trgih v skladu z Uredbo 2016/1011 (UL 2016, L 217, str. 1).
33      Glej uvodne izjave od 5 do 9 sklepa iz leta 2013 in uvodne izjave od 20 do 26 sklepa iz leta 2016. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi HSBC Holdings in drugi/Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, točka 1).
34      Glej med drugim uvodno izjavo 388 ter uvodno izjavo 392(a) in (e) sklepa iz leta 2016.
35      Glej med drugim uvodne izjave 397 in od 404 do 408 sklepa iz leta 2016.
36      Glej opombi 7 in 8 teh sklepnih predlogov.
37      Glej med drugim sodbo v zadevi HSBC Holdings in drugi, točke 125, 191, 206 in 208.