SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 30. oktobra 2025(*)
„ Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Kreditna pogodba za nakup motornega vozila – Direktiva 2008/48/ES – Člen 10(2)(l) – Obveznosti glede informacij, ki morajo biti vključene v pogodbo – Obveznost navedbe obrestne mere zamudnih obresti – Člen 14(1) – Pravica do odstopa – Začetek teka roka za odstop ob neobstoju navedbe glede obrestne mere zamudnih obresti – Uveljavljanje pravice do odstopa, ki pomeni zlorabo – Posledice uveljavljanja pravice do odstopa v okviru kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o prodaji vozila – Obveznosti potrošnika do dajalca kredita – Metoda za izračun denarnega nadomestila za izgubo vrednosti financiranega predmeta – Člen 14(3)(b) – Plačilo obresti po odstopu od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga “
V zadevi C‑143/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Ravensburg (deželno sodišče v Ravensburgu, Nemčija) z odločbo z dne 1. marca 2023, ki je na Sodišče prispela 9. marca 2023, ta odločba pa je bila dopolnjena z odločbo z dne 9. aprila 2024, ki je na Sodišče prispela 10. aprila 2024, v postopku
KI,
FA
proti
Mercedes-Benz Bank AG,
Volkswagen Bank GmbH,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik senata, N. Jääskinen, sodnik, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Mercedes‑Benz Bank AG L. Normann, Rechtsanwältin,
–        za Volkswagen Bank GmbH I. Heigl in L. Normann, Rechtsanwältinnen,
–        za češko vlado S. Šindelková, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–        za Evropsko komisijo B.-R. Killmann in P. Ondrůšek, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. aprila 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 10(2)(l) in člena 14(1) in (3)(b) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, in sicer med osebo KI in družbo Mercedes‑Benz Bank AG ter med osebo FA in družbo Volkswagen Bank GmbH, glede veljavnosti odstopa oseb KI in FA od kreditnih pogodb, ki sta jih ti osebi sklenili kot potrošnika s tema bankama.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 97/7/ES
3        V uvodni izjavi 14 Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319), ki je bila nadomeščena z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64), je bilo navedeno:
„(14)      […] [k]er je na državah članicah, da določijo […] pogoje in podrobnosti, ki izhajajo iz uveljavljanja pravice do odstopa“.
Direktiva 2008/48
4        V uvodnih izjavah od 7 do 10, 31, 34 in 35 Direktive 2008/48 je navedeno:
„(7)      Da bi olajšali nastanek dobro delujočega notranjega trga potrošniških kreditov, je treba zagotoviti usklajen [harmoniziran] okvir Skupnosti v številnih osrednjih območjih. Ob upoštevanju stalno spreminjajočega se trga potrošniških kreditov in vse večje mobilnosti evropskih državljanov naj bi zakonodaja Skupnosti, ki je usmerjena v prihodnost in ki se zmore prilagoditi bodočim oblikam kreditov, državam članicam omogočila ustrezno raven prožnosti pri izvajanju in pomagala vzpostaviti sodobno pravo na področju zakonov o potrošniških kreditih.
(8)      Pomembno je, da trg ponudi zadostno raven varstva potrošnikov, da si zagotovi njihovo zaupanje. Tako lahko deluje prost pretok kreditnih ponudb v optimalnih pogojih za tiste, ki kredit ponujajo, kot tudi za prosilce, z ustreznim upoštevanjem specifičnega položaja v posameznih državah članicah.
(9)      Polna uskladitev je potrebna zato, da se vsem potrošnikom v Skupnosti zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se vzpostavi pravi notranji trg. Državam članicam se torej ne bi smelo dovoliti, da obdržijo ali uvedejo druge nacionalne določbe kot tiste, določene s to direktivo. […] V primerih, ko ne obstajajo takšne usklajene določbe, bi se morale države članice same odločiti, ali bodo obdržale ali sprejele nacionalno zakonodajo. […] Dodaten primer te možnosti, ki jo imajo države članice, bi bila lahko ohranitev ali sprejem nacionalnih določb o razveljavitvi pogodbe o prodaji blaga ali opravljanju storitev, če potrošnik uveljavlja svojo pravico do odstopa od kreditne pogodbe. […]
(10)      Opredelitve iz te direktive določajo obseg uskladitve. Obveznost držav članic za izvajanje določb te direktive bi se torej morala omejiti na področje njene uporabe, kakor je določeno v teh opredelitvah. Ta direktiva pa ne bi smela posegati v uporabo določb te direktive s strani držav članic v skladu z zakonodajo Skupnosti za področja, ki jih ne ureja. S tem bi država članica lahko obdržala ali sprejela nacionalno zakonodajo, ki je skladna z določbami te direktive ali nekaterimi njenimi določbami o kreditnih pogodbah izven področja uporabe te direktive […]. Poleg tega bi lahko države članice uporabljale določbe te direktive […] za povezan kredit, ki ni zajet v opredelitvi ‚povezane kreditne pogodbe‘ iz te direktive. Tako bi se lahko določbe o povezani kreditni pogodbi uporabljale za kreditne pogodbe, ki so le delno namenjene financiranju pogodbe o dobavi blaga ali opravljanju storitve.
[…]
(31)      Da bi potrošniku omogočili poznavanje svojih pravic in obveznosti iz kreditne pogodbe, bi morala ta na jasen in jedrnat način vsebovati vse potrebne informacije.
[…]
(34)      Zaradi približevanja postopkov za uresničevanje pravice do odstopa od pogodbe na podobnih področjih je treba zagotoviti pravico do odstopa brez kazni in brez obveznosti utemeljitve, in sicer pod pogoji, podobnimi tistim, ki so določeni v Direktivi 2002/65/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 321)].
(35)      Če potrošnik odstopi od kreditne pogodbe, v povezavi s katero je prejel blago, zlasti od pogodbe o obročnem nakupu ali od najemne pogodbe ali pogodbe o lizingu, ki predvidevajo obveznost nakupa, ta direktiva ne bi smela posegati v predpise držav članic glede vračila blaga ali s tem povezanih vprašanj.“
5        Člen 1 Direktive 2008/48, naslovljen „Vsebina“, določa:
„Namen te direktive je uskladiti nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite.“
6        Člen 3 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(n)      ‚povezana kreditna pogodba‘ pomeni: kreditno pogodbo, v kateri:
(i)      je zadevni kredit namenjen izključno financiranju pogodbe o dobavi posebnega blaga ali opravljanju posebne storitve, in
(ii)      iz objektivnega stališča ti dve pogodbi sestavljata komercialno enoto; šteje se, da komercialna enota obstaja takrat, ko dobavitelj ali izvajalec storitev sam financira kredit za potrošnika ali ga financira tretja stranka, če dajalec kredita uporablja storitve dobavitelja ali izvajalca storitev v zvezi s sklenitvijo ali pripravo kreditne pogodbe ali kadar so posebne dobrine ali izvajanje posebnih storitev izrecno opredeljene v kreditni pogodbi.
[…]“
7        Člen 10 navedene direktive, naslovljen „Informacije, ki se morajo vključiti v kreditne pogodbe“, v odstavku 2 določa:
„Kreditna pogodba jasno in jedrnato navaja:
[…]
(l)      obrestno mero v primeru zapadlih plačil, ki velja ob sklenitvi kreditne pogodbe, ter pravila za njeno prilagoditev in, kjer je to potrebno, vse stroške v primeru zamude pri odplačevanju;
[…].“
8        Člen 14 te direktive, naslovljen „Pravica do odstopa“, določa:
„1.      Potrošnik lahko v roku štirinajstih koledarskih dni odstopi od kreditne pogodbe brez navedbe razloga.
Ta rok za odstop se začne:
(a)      bodisi na dan sklenitve kreditne pogodbe
(b)      bodisi na dan, ko potrošnik prejme pogodbena določila in pogoje ter informacije v skladu s členom 10, če ta dan nastopi pozneje kot datum, naveden v točki (a) tega pododstavka.
[…]
3.      Če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa:
[…]
(b)      dajalcu kredita odplača glavnico in obresti, obračunane na to glavnico od dneva, ko je bil kredit črpan, do dneva, ko je glavnica odplačana, brez nepotrebnega odlašanja, najpozneje pa v roku 30 koledarskih dni potem, ko je bilo dajalcu kredita poslano obvestilo o odstopu. Zapadle obresti se izračunajo na podlagi dogovorjene posojilne obrestne mere. Dajalec kredita v primeru odstopa ni upravičen do nobenega drugega nadomestila s strani potrošnika, razen nadomestila za kakršne koli nepovratne stroške, ki jih dajalec kredita plača kateremu koli javnemu upravnemu organu.
[…]“
9        Člen 15 Direktive 2008/48, naslovljen „Povezana kreditna pogodba“, v odstavku 1 določa:
„Če potrošnik uveljavi na zakonodaji Skupnosti temelječo pravico do odstopa od pogodbe o dobavi blaga ali storitev, ga povezana kreditna pogodba preneha zavezovati.“
10      Člen 22 te direktive, naslovljen „Usklajevanje [Harmonizacija] in obveznost izvajanja te direktive“, v odstavku 1 določa:
„Če ta direktiva vsebuje usklajene določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti v svoje nacionalno pravo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.“
Nemško pravo
BGB
11      Člen 355 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik, v nadaljevanju: BGB), naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe v potrošniških pogodbah“, določa:
„1.      Če je potrošniku z zakonom podeljena pravica do odstopa od pogodbe v skladu s to določbo, potrošnika in trgovca ne zavezujeta več njuni izjavi o nameri skleniti pogodbo, če potrošnik v predpisanem obdobju prekliče svojo izjavo o nameri. […]
2.      Rok za odstop je 14 dni. Če ni določeno drugače, začne teči ob sklenitvi pogodbe.
[…]“
12      Člen 356b BGB, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodb o potrošniškem posojilu“, v odstavku 2 določa:
„Če pri pogodbi o splošnem potrošniškem posojilu akt, ki se posojilojemalcu predloži v skladu z odstavkom 1 tega člena, ne vsebuje obveznih informacij iz člena 492(2), rok ne začne teči, dokler ta pomanjkljivost ni odpravljena v skladu s členom 492(6). […]“
13      Člen 357 BGB, naslovljen „Pravne posledice odstopa od pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov in na daljavo, razen pogodb o finančnih storitvah“, je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določal:
„[…]
(7)      Potrošnik mora plačati nadomestilo za zmanjšanje vrednosti blaga, če:
1.      je zmanjšanje vrednosti posledica ravnanja z blagom, ki ni bilo potrebno za preizkus kakovosti, lastnosti in načina delovanja blaga, in
2.      trgovec je potrošnika obvestil o njegovi pravici do odstopa od pogodbe v skladu s členom 246a(1), drugi pododstavek, prvi stavek, točka 1, Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch ((uvodni zakon k civilnemu zakoniku) z dne 21. septembra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 2494, in popravek v BGBl. 1997 I, str. 1061; v nadaljevanju: EGBGB)).
[…]“
14      Člen 357a BGB, naslovljen „Pravne posledice odstopa od pogodb o finančnih storitvah“, je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določal:
„1.      Prejete izpolnitve je treba vrniti najpozneje po 30 dneh.
[…]
3.      Če posojilojemalec odstopi od pogodbe o potrošniškem posojilu, plača dogovorjene obresti za obdobje od izplačila do vračila posojila. […]“
15      Člen 358 BGB, naslovljen „Pogodba, povezana s pogodbo, od katere je potrošnik odstopil“, je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določal:
„1.      Če je potrošnik veljavno preklical svojo izjavo volje za sklenitev pogodbe, katere predmet je dobava blaga ali zagotavljanje druge storitve s strani prodajalca ali ponudnika, ga izjava volje za sklenitev kreditne pogodbe, povezane s to pogodbo, ne zavezuje več.
2.      Če potrošnik na podlagi člena 495(1) ali člena 514(2), prvi stavek, veljavno prekliče svojo izjavo o nameri skleniti pogodbo o potrošniškem posojilu, ga tudi izjava o nameri skleniti pogodbo o dobavi blaga ali zagotavljanju druge storitve, ki je povezana s to pogodbo o potrošniškem posojilu, ne zavezuje več.
3.      Pogodba o dobavi blaga ali zagotavljanju druge storitve in pogodba o posojilu iz odstavkov 1 in 2 sta povezani, če se posojilo v celoti ali delno uporabi za financiranje druge pogodbe in če obe pogodbi z ekonomskega vidika tvorita celoto. Še zlasti se šteje, da takšna gospodarska enota obstaja, če prodajalec ali ponudnik sam financira potrošnikovo nasprotno obveznost ali, ko gre za financiranje od tretje osebe, če dajalec kredita pri pripravi ali sklenitvi kreditne pogodbe sodeluje s prodajalcem ali ponudnikom.
4.      Vzpostavitev prejšnjega stanja v zvezi s povezano pogodbo je mutatis mutandis urejena s […] [členi od 357 do 357b]. […] Posojilodajalec prevzame v razmerju do potrošnika vse pravice in obveznosti trgovca, ki izhajajo iz povezane pogodbe in se nanašajo na pravne posledice odstopa od pogodbe ali vračila blaga, če je bil v trenutku začetka veljavnosti odstopa znesek posojila že nakazan trgovcu.“
16      Člen 492 BGB, naslovljen „Pisna oblika in vsebina pogodbe“, določa:
„[…]
2.      Pogodba mora v skladu s členom 247, od (6) do (13), EGBGB vsebovati podatke, ki so predpisani za vsako potrošniško kreditno pogodbo.
[…]
6.      Če pogodba ne vsebuje informacij iz odstavka 2 ali jih ne vsebuje v celoti, se te lahko dodajo, na trajnem nosilcu podatkov, po veljavni sklenitvi pogodbe ali v primerih iz člena 494(2), prvi stavek, ko pogodba postane veljavna.
[…]“
EGBGB
17      Člen 247 EGBGB, naslovljen „Obveznosti zagotavljanja informacij pri pogodbah o potrošniškem posojilu, odplačni pomoči pri financiranju in pogodbah o posredovanju posojil“, določa:
„[…]
(3)      Vsebina predpogodbenih informacij pri pogodbah o splošnih potrošniških posojilih
1.      Informacije, zagotovljene pred sklenitvijo pogodbe, vključujejo:
[…]
11.      zamudno obrestno mero in način njenega morebitnega prilagajanja ter morebitne stroške, ki nastanejo zaradi neizpolnjevanja pogodbenih obveznosti,
[…]
(6)      Vsebina pogodbe
1.      V pogodbi o potrošniškem posojilu se jasno in razumljivo navedejo naslednje informacije:
1.      informacije iz odstavka 3, pododstavek 1, točke od 1 do 14, in pododstavek 4,
[…].“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
18      Osebi KI in FA sta v skladu s svojima predlogoma z dne 1. marca 2019 in 30. novembra 2017 z družbama Mercedes‑Benz Bank in Volkswagen Bank sklenili kreditni pogodbi za nakup motornega vozila za zasebno uporabo. Zneska odobrenih kreditov sta znašala 29.500 EUR za osebo KI in 35.300 EUR za osebo FA.
19      Prodajalca avtomobilov, pri katerih sta bili vozili kupljeni, sta ob sklenitvi kreditnih pogodb delovala kot kreditna posrednika družb Mercedes‑Benz Bank in Volkswagen Bank, tako da sta bila zneska kreditov nakazana neposredno tema prodajalcema.
20      V nobeni od kreditnih pogodb ni bila obrestna mera zamudnih obresti, ki je veljala ob sklenitvi pogodbe, številčno izražena v odstotkih.
21      Osebi KI in FA sta na podlagi svojih pogodb nakazali polog in plačali mesečne obroke kredita v skupnem znesku 8924,48 EUR oziroma 24.800 EUR.
22      Osebi KI in FA sta z dopisoma z dne 31. oktobra 2019 in 20. julija 2020 navedli, da uveljavljata svojo pravico do odstopa od kreditnih pogodb. Menita, da sta njuna odstopa od pogodb veljavna, ker naj štirinajstdnevni rok za odstop od pogodbe, ki ga določa nemško pravo, ne bi začel teči zaradi nepravilnosti pri navedbi obveznih podatkov v njunih pogodbah.
23      Ta potrošnika sta – vsak v svoji zadevi – pri Landgericht Ravensburg (deželno sodišče v Ravensburgu, Nemčija), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo proti družbama Mercedes‑Benz Bank in Volkswagen Bank.
24      Oseba KI v bistvu zahteva vračilo mesečnih obrokov kredita, plačanih do odstopa od pogodbe, in pologa, plačanega koncesionarju, to je 8924,48 EUR, ter ugotovitev, da družba Mercedes‑Benz Bank ni izpolnila obveznosti prevzema vozila. Predlaga tudi, naj se ugotovi, da ji ni treba plačati nobenega nadomestila za zmanjšanje vrednosti vozila in da zaradi odstopa od pogodbe ni več dolžna plačati nobenega zneska na podlagi kreditne pogodbe, ne glede na to, ali gre za izposojeno glavnico ali obresti.
25      Oseba FA v bistvu zahteva vračilo mesečnih obrokov kredita, plačanih do njenega odstopa od pogodbe, in pologa, ki je bil izročen prodajalcu, in sicer znesek 24.800 EUR, zmanjšan za odškodnino v višini 24.550 EUR iz naslova zmanjšanja vrednosti vozila in povečan za obresti. Predlaga tudi, naj se ugotovi, da od odstopa od pogodbe ni več dolžna plačati nobenega zneska na podlagi kreditne pogodbe, ne glede na to, ali gre za izposojeno glavnico ali obresti, in da družba Volkswagen Bank ni izpolnila svoje obveznosti prevzema vozila.
26      Družba Mercedes‑Benz Bank primarno predlaga zavrnitev tožbe osebe KI ter se sklicuje zlasti na izgubo pravice do odstopa od pogodbe in na ugovor zlorabe te pravice. Podredno, če bi oseba KI uspešno uveljavljala svojo pravico do odstopa od pogodbe in bi torej imela pravico do povračila plačanih zneskov, predlaga, naj se ugotovi, da ji mora ta plačati nadomestilo za izgubo vrednosti vozila. Poleg tega ta banka predlaga, naj se osebi KI naloži, naj ji plača nadomestilo za uporabo v višini 3,92 % na leto, ki se obračuna od preostanka posojila, ki je še dolgovan, za obdobje od izplačila izposojenih sredstev prodajalcu do vrnitve vozila.
27      Družba Volkswagen Bank prav tako predlaga zavrnitev tožbe osebe FA in se zlasti sklicuje na izgubo pravice do odstopa od pogodbe.
28      V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, prvič, ali lahko dajalec kredita, če kreditojemalec uveljavlja pravico do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, zahteva nadomestilo za izgubo vrednosti tega vozila, in če je tako, v kolikšnem znesku.
29      To sodišče ugotavlja, da mora v skladu s sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) kreditojemalec po uveljavljanju pravice do odstopa od pogodbe plačati nadomestilo, ki ustreza izgubi vrednosti vozila, ki je nastala v obdobju, ko je imel vozilo v posesti, tudi če je bil potrošnik nepopolno obveščen o svoji pravici do odstopa od pogodbe. Dodaja, da je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) razsodilo tudi, da se znesek tega nadomestila izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila.
30      Predložitveno sodišče meni, da ta metoda izračuna, ki temelji na različnih tržnih vrednostih, ki so posledica transakcij, opravljenih na različnih trgih, in sicer na trgu, na katerem trgovci prodajajo, in trgu, na katerem kupujejo, potrošniku ne nalaga le nadomestilo za zmanjšanje vrednosti zaradi uporabe vozila, ampak tudi stroške nadaljnje prodaje, profitno maržo in davek na dodano vrednost. Šlo pa naj bi za dejavnike zvišanja cene, ki so izključno posledica uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe, ker so ti stroški neodvisni od potrošnikove uporabe vozila. Poleg tega bi se lahko znesek nadomestila izkazal za visok, tudi če vozilo pred uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe ni bilo nikoli registrirano ali uporabljeno. Ta metoda naj bi tako dajalcu kredita omogočila, da ustvari dobiček s prodajo vozila po ceni, ki je višja od nakupne cene.
31      Zato to sodišče meni, da bi lahko ta nacionalna sodna praksa posegala v učinkovitost pravice do odstopa od pogodbe, določene z Direktivo 2008/48, in v načelo prepovedi neupravičene obogatitve.
32      Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je s členom 14(3)(b), prvi stavek, Direktive 2008/48 zagotovljena popolna harmonizacija obveznosti kreditojemalca, da plača obresti na glavnico, tudi če je financirani kredit povezan s pogodbo o nakupu blaga.
33      To sodišče navaja, da Direktiva 2008/48 ne določa niti učinkov odstopa od pogodbe glede na povezano kreditno pogodbo niti storitev, ki jih morata stranki financirane pogodbe, v obravnavanem primeru kupec in prodajalec, vrniti. Le nacionalni zakonodajalec naj bi bil pristojen za določitev posledic uveljavljanja pravice do odstopa od take kreditne pogodbe. Zato naj bi bilo treba priznati, da imajo države članice diskrecijsko pravico pri določitvi – tudi z odstopanjem od člena 14(3)(b), prvi stavek, Direktive 2008/48 – načinov ponovne vzpostavitve prejšnjega stanja v primeru povezanih pogodb.
34      Če kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga ali opravljanju storitev, ne bi bile popolnoma harmonizirane z Direktivo 2008/48, se navedeno sodišče sprašuje, ali je združljivo s pravom Unije, zlasti s členom 14(1) Direktive 2008/48, da mora kreditojemalec po uveljavljanju svoje pravice do odstopa od potrošniške kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, plačati obresti, določene v prvi pogodbi, za obdobje med plačilom sredstev iz naslova kredita prodajalcu vozila in datumom vračila tega vozila dajalcu kredita ali prodajalcu. Poudarja, da se nacionalna sodna praksa glede tega vprašanja razhaja.
35      Ker naj na eni strani pri potrošniku ne bi prišlo do nobene obogatitve zaradi uporabe kredita, saj ga je dajalec kredita nakazal neposredno prodajalcu za plačilo kupnine vozila, in ker naj na drugi strani ta potrošnik ne bi mogel uveljavljati svoje pravice do odstopa od pogodbe brez strahu, da bi mu nastala finančna škoda, predložitveno sodišče meni, da bi obveznost navedenega potrošnika, da plača obresti od posojila, lahko kršila splošna načela prava Unije, zlasti zahtevo po polnem učinku pravice do odstopa od pogodbe, in načelo prepovedi neupravičene obogatitve.
36      Tretjič, to sodišče se sprašuje o veljavnosti odstopov od pogodbe iz sporov o glavni stvari.
37      V zvezi s tem meni, da iz sodbe z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi (C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736), izhaja, da začne rok za odstop od pogodbe teči le, če je bila zamudna obrestna mera navedena v obliki konkretnega odstotka, in navaja, da je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) to sodbo upoštevalo.
38      Predložitveno sodišče poleg tega meni, da rešitev iz navedene sodbe ni bila omajana s sodbo z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014). Vendar poudarja, da je razumevanje Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) te sodbe drugačno, saj zdaj meni, da to, da zamudna obrestna mera, ki velja, ob sklenitvi kreditne pogodbe ni navedena v obliki konkretnega odstotka, ne preprečuje začetka teka roka za odstop od pogodbe. Na podlagi takega razumevanja naj bi dvomilo o veljavnosti odstopa od pogodbe v sporih o glavni stvari.
39      Četrtič in nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je mogoče uveljavljanje pravice do odstopa iz člena 14(1) Direktive 2008/48 opredeliti kot zlorabo.
40      To sodišče poudarja, da je v skladu s sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) potrošnikovo uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe mogoče šteti za zlorabo, če ta potrošnik vozilo še naprej uporablja, dokler nacionalna sodišča ne odločijo o veljavnosti odstopa od pogodbe, in zavrne plačilo nadomestila za izgubo vrednosti vozila zaradi njegove uporabe.
41      Po mnenju navedenega sodišča pa se zdi, da je ta nacionalna sodna praksa v nasprotju s sodbama z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi (C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736), in z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014), v katerih naj bi Sodišče razsodilo, da potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe v skladu s členom 14(1) Direktive 2008/48 ni mogoče šteti za zlorabo, če zamudna obrestna mera v kreditni pogodbi ni bila navedena v konkretnem odstotku.
42      V teh okoliščinah je Landgericht Ravensburg (deželno sodišče v Ravensburgu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je združljivo s pravom Unije, zlasti s členom 14(1) Direktive 2008/48/ES, če se v primeru odstopa od potrošniške kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o prodaji vozila, sklenjeno v prodajalni, znesek nadomestila za izgubo vrednosti financiranega vozila, ki ga mora potrošnik plačati pri vrnitvi financiranega vozila kreditodajalcu, izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila?
2.      Ali za ureditev iz člena 14(3)(b), prvi stavek, Direktive [2008/48] v primeru potrošniških kreditnih pogodb, ki so povezane s pogodbo o prodaji vozila, velja popolna harmonizacija in je zato za države članice obvezna?
Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen:
3.      Ali je združljivo s pravom Unije, zlasti s členom 14(1) Direktive [2008/48], če mora kreditojemalec po odstopu od potrošniške kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o prodaji vozila, za obdobje med izplačilom kredita prodajalcu financiranega vozila in vrnitvijo vozila kreditodajalcu (ali prodajalcu) plačati pogodbeno dogovorjene posojilne obresti?
4.      (a)      Ali je treba člen 10(2)(l) Direktive [2008/48] v povezavi s členom 14(1), drugi pododstavek, točka (b), Direktive 2008/48 razlagati tako, da rok za odstop ne začne teči, če v kreditni pogodbi zamudna obrestna mera, veljavna ob sklenitvi te pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka?
Če je odgovor nikalen:
(b)      Ali ta manjkajoča informacija lahko vpliva na zmožnost povprečnega potrošnika, da oceni obseg svojih pravic in obveznosti iz te direktive, ali na njegovo odločitev, da sklene pogodbo, in mu lahko onemogoči, da bi svoje pravice izvrševal pod pogoji, ki so v bistvenem enaki tistim, ki bi obstajali, če bi bila informacija zagotovljena popolno in točno?
5.      (a)      Ali je ugovor dajalca kredita, da je potrošnik zaradi svojega ravnanja med sklenitvijo pogodbe in uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe ali po tem uveljavljanju to pravico zlorabil, izključen, če v kreditni pogodbi zamudna obrestna mera, veljavna ob sklenitvi te pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka?
Če je odgovor nikalen:
(b)      Ali je mogoče zlorabo pravice utemeljiti zlasti s temi okoliščinami?
–        Potrošnik še naprej uporablja financirano vozilo, dokler sodišče ne odloči o veljavnosti odstopa od pogodbe.
–        Potrošnik zavrne plačilo nadomestila za uporabo vozila.“
Postopek pred Sodiščem
43      S sklepom predsednika Sodišča z dne 18. aprila 2023 je bil postopek v tej zadevi prekinjen do izdaje končne odločbe v združenih zadevah BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21).
44      Sodno tajništvo je v skladu z odločbo predsednika Sodišča z dne 17. decembra 2023 predložitvenemu sodišču vročilo sodbo z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014), in ga pozvalo, naj mu sporoči, ali glede na to sodbo vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
45      To sodišče je 10. aprila 2024 odgovorilo, da vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe in da meni, da je treba dodati nova vprašanja.
46      Po dopolnitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe z istega dne, s katero je navedeno sodišče postavilo dve dodatni vprašanji, in sicer četrto in peto vprašanje, se je postopek nadaljeval s sklepom predsednika Sodišča z dne 16. aprila 2024.
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
47      Prvič, družba Volkswagen Bank se sklicuje na nedopustnost prvega vprašanja, ker se pravo Unije ne uporablja za okoliščine sporov o glavni stvari. Določbe Direktive 2008/48 naj namreč ne bi urejale posledic uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o dobavi blaga ali opravljanju storitev. Te posledice, zlasti kar zadeva obveznost kupca tako financiranega blaga, da plača nadomestilo iz naslova zmanjšanja vrednosti tega blaga, in podrobna pravila za izračun tega nadomestila, naj bi spadale izključno na področje nacionalnega prava.
48      Opozoriti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (glej sodbi z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 25, in z dne 11. januarja 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, točka 17 in navedena sodna praksa).
49      Iz tega izhaja, da za vprašanja v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej sodbi z dne 7. septembra 1999, Beck in Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, točka 22, in z dne 11. januarja 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, točka 18 in navedena sodna praksa).
50      Vendar v tej zadevi ni tako.
51      Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je namreč razvidno, da se spora o glavni stvari, katerih resničnost ni sporna, na eni strani nanašata na določitev pravnih posledic uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe zadevnih potrošnikov v okviru kreditnih pogodb, povezanih s pogodbo o nakupu vozila. Na drugi strani se ta spora nanašata na način začetka teka roka za odstop od pogodbe glede na to, da obrestna mera zamudnih obresti v kreditni pogodbi ni navedena v obliki konkretnega odstotka, in na morebitno zlorabo pravice do odstopa od pogodbe.
52      V tem okviru se predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je metoda izračuna nadomestila za izgubo vrednosti blaga, ki ga potrošnik dolguje pri uveljavljanju te pravice do odstopa od pogodbe, kot je določena v nemški sodni praksi, združljiva s členom 14(1) Direktive 2008/48. Ta določba, na katere razlago se nanaša prvo vprašanje, pa ureja navedeno pravico do odstopa od pogodbe, ki je podeljena potrošnikom.
53      Tako ni očitno, da razlaga Direktive 2008/48, za katero je zaprošeno s tem vprašanjem, nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom sporov o glavni stvari ali da je izpostavljeni problem hipotetičen. Zato se v obravnavanem primeru ugovor, ki se nanaša na neuporabo te določbe v postopku v glavni stvari, ne nanaša na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ampak na vsebino vprašanj (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2022, TGSS (Brezposelnost delavcev v gospodinjstvu), C‑389/20, EU:C:2022:120, točka 31 in navedena sodna praksa).
54      Prvo vprašanje je zato dopustno.
55      Drugič, družba Mercedes‑Benz Bank izpodbija dopustnost četrtega in petega vprašanja. Trdi, prvič, da je bil v sodbi z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014), že podan odgovor na ti vprašanji, in drugič, da želi predložitveno sodišče izpodbijati sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), ki temelji na določbah Direktive 2008/48, kot so bile razložene v tej sodbi. V zvezi z zadnjenavedenim družba Mercedes‑Benz Bank trdi, da želi predložitveno sodišče tako izpodbijati presojo Sodišča iz navedene sodbe, pri čemer se opira na svojo razlago teh določb.
56      V obravnavanem primeru predložitveno sodišče s četrtim in petim vprašanjem Sodišče prosi za razlago člena 10(2)(l) Direktive 2008/48 v zvezi z zahtevo po navedbi obrestne mere zamudnih obresti v kreditni pogodbi in člena 14(1) te direktive v zvezi z določitvijo začetka teka štirinajstdnevnega roka za odstop od pogodbe. Ti vprašanji se nanašata na način sprožitve teka roka za odstop od pogodbe oziroma na možnost, da se uveljavljanje pravice do odstopa opredeli kot zloraba.
57      Najprej pa je treba opozoriti, da nacionalna sodišča tudi ob obstoju sodne prakse Sodišča, s katero je bilo rešeno zadevno pravno vprašanje, ohranijo najširšo možnost, da zadevo predložijo Sodišču, če menijo, da je to primerno, ne da bi okoliščina, da je Sodišče določbe, za katerih razlago je zaprošeno, že razložilo, Sodišču preprečevala, da ponovno odloči (sodba z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, točka 37 in navedena sodna praksa).
58      Dalje, domneve upoštevnosti, navedene v točki 49 te sodbe, ni mogoče ovreči zgolj z okoliščino, da ena od strank v postopku v glavni stvari izpodbija razlago določb prava Unije, ki jo je podalo predložitveno sodišče, tudi če jih je Sodišče že razložilo (glej po analogiji sodbo z dne 20. septembra 2018, OTP Bank in OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, točka 41).
59      Nazadnje, sodišče, ki ne odloča na zadnji stopnji, mora biti svobodno – zlasti če meni, da bi mu lahko pravna presoja sodišča višje stopnje narekovala izdajo sodbe, ki bi bila v nasprotju s pravom Unije – da Sodišču predloži vprašanja, ki se mu zastavljajo (glej sodbi z dne 16. januarja 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, točka 4, in z dne 18. maja 2021, Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi, C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 in C‑397/19, EU:C:2021:393, točka 133 in navedena sodna praksa).
60      Zato sta tudi četrto in peto vprašanje dopustni.
Vsebinska presoja
61      Najprej je treba preučiti četrto in peto vprašanje v delu, v katerem se nanašata na začetek teka roka za odstop od pogodbe, kadar gre za kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, oziroma na možnost, da se uveljavljanje pravice do odstopa opredeli kot zloraba. Prvo, drugo in tretje vprašanje, ki se v bistvu nanašajo na posledice odstopa od pogodbe, bodo preučena v drugi fazi.
Četrto vprašanje
62      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 10(2)(l) Direktive 2008/48 v povezavi s členom 14(1), drugi pododstavek, točka (b), Direktive 2008/48 razlagati tako, da rok za odstop ne začne teči, če v kreditni pogodbi zamudna obrestna mera, ki velja ob sklenitvi te pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka. V primeru nikalnega odgovora to sodišče želi izvedeti, ali ta manjkajoča informacija lahko vpliva na zmožnost povprečnega potrošnika, da oceni obseg svojih pravic in obveznosti iz te direktive, ali na njegovo odločitev, da sklene pogodbo, in mu lahko onemogoči, da bi svoje pravice izvrševal pod pogoji, ki so v bistvenem enaki tistim, ki bi obstajali, če bi bila informacija zagotovljena popolno in točno.
63      Iz člena 14(1), drugi pododstavek, točka (b), Direktive 2008/48 izhaja, da začne štirinajstdnevni rok za odstop od pogodbe teči šele na dan, ko je potrošnik med drugim prejel informacije iz člena 10 te direktive, če je ta dan poznejši od dneva sklenitve kreditne pogodbe.
64      Člen 10(2)(l) Direktive 2008/48 določa, da je treba v kreditni pogodbi jasno in jedrnato navesti obrestno mero v primeru zamude pri plačilu, ki velja ob sklenitvi pogodbe, ter pravila za prilagoditev te obrestne mere in, če je to potrebno, stroške neizpolnitve.
65      Opozoriti je treba, da sistem varstva, ki ga vzpostavlja Direktiva 2008/48, temelji na preudarku, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju tako glede pogajalske moči kot tudi ravni obveščenosti, zaradi česar sprejme pogoje, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 259 in navedena sodna praksa).
66      Za potrošnika so informacije v zvezi s pogodbenimi pogoji in posledicami sklenitve pogodbe, ki se zagotovijo pred sklenitvijo in ob sklenitvi pogodbe, bistvenega pomena. Potrošnik se namreč zlasti na podlagi teh informacij odloči, ali se želi zavezati s pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 260 in navedena sodna praksa).
67      V zvezi s tem obveznost zagotovitve informacij, določena v členu 10(2) Direktive 2008/48, prispeva k uresničitvi cilja te direktive, ki je, kot je razvidno iz uvodnih izjav 7 in 9 te direktive, v zvezi s potrošniškimi krediti določiti popolno in obvezno harmonizacijo na nekaterih ključnih področjih, ki je potrebna za to, da se vsem potrošnikom v Evropski uniji zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se na trgu potrošniških kreditov vzpostavi pravi notranji trg (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 262 in navedena sodna praksa).
68      Iz člena 10(2) Direktive 2008/48 v povezavi z njeno uvodno izjavo 31 je namreč razvidno, da je zahteva, da se v kreditni pogodbi, sestavljeni na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov, jasno in jedrnato navedejo elementi iz te določbe, potrebna, da se lahko potrošnik seznani s svojimi pravicami in obveznostmi. Za ustrezno izpolnitev kreditne pogodbe in zlasti za uveljavljanje pravic potrošnika je potrebno, da potrošnik pozna in dobro razume elemente, ki jih mora kreditna pogodba obvezno vsebovati (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 263 in navedena sodna praksa).
69      Če se informacija, ki jo dajalec kredita potrošniku zagotovi na podlagi člena 10(2) Direktive 2008/48, izkaže za nepopolno ali napačno, začne rok za odstop od pogodbe teči le, če nepopolnost ali napačnost te informacije ne more vplivati na zmožnost potrošnika, da oceni obseg svojih pravic in obveznosti v skladu s to direktivo, niti na njegovo odločitev, da sklene pogodbo, ter mu glede na posamezni primer ne more odvzeti možnosti, da svoje pravice uveljavlja v bistvu pod enakimi pogoji, kot bi veljali, če bi mu bila ta informacija zagotovljena popolno in točno (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 265 in navedena sodna praksa).
70      Vendar je treba položaj, za katerega je značilna predložitev nepopolne ali napačne informacije, razlikovati od položaja, v katerem zahtevane informacije niso podane (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 264).
71      V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da v nobeni od kreditnih pogodb iz postopka v glavni stvari ni bila navedena zamudna obrestna mera, ki je veljala ob sklenitvi teh pogodb, v obliki konkretnega odstotka. Prav tako iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni razvidno, da bi bila ta informacija zadevnim potrošnikom sporočena po sklenitvi teh pogodb.
72      V zvezi s tem je treba poudariti, da obveznost, da se v kreditni pogodbi v skladu s členom 10(2)(l) Direktive 2008/48 navede konkretna zamudna obrestna mera, izražena v odstotkih, potrošniku omogoča, da se seznani s posledicami svoje morebitne zamude pri plačilu. Zato je Sodišče razsodilo, da mora biti v kreditni pogodbi v obliki konkretnega odstotka navedena zamudna obrestna mera, ki velja ob sklenitvi te pogodbe, in da mora biti v njej konkretno opisan mehanizem za prilagoditev te obrestne mere (sodba z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi, C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736, točki 92 in 95).
73      Navedba obrestne mere, ki se uporablja v primeru zamude pri plačilu in ki je izražena v konkretnem odstotku, je v kreditni pogodbi namreč bistvena, da lahko potrošnik oceni obseg svoje pogodbene zaveze, zlasti kar zadeva finančne posledice, ki bi lahko nastale zaradi neizpolnitve ali zamude pri izpolnitvi njegove obveznosti plačila. Ta informacija zato lahko vpliva ne le na potrošnikovo odločitev o sklenitvi pogodbe, temveč tudi na njegovo zmožnost, da organizira odplačilo najetega posojila.
74      Iz tega sledi, da kadar v kreditni pogodbi obrestna mera zamudnih obresti, ki velja ob sklenitvi pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka, rok za odstop iz tega člena 14(1) Direktive 2008/48 ne začne teči preden je bila ta informacija posredovana potrošniku (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi, C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736, točka 117).
75      Glede na zgoraj navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 10(2)(l) in člen 14(1), drugi pododstavek, točka (b), Direktive 2008/48 razlagati tako, da rok za odstop od pogodbe iz tega člena 14(1) ne začne teči, če v kreditni pogodbi obrestna mera zamudnih obresti, ki velja ob sklenitvi pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka, in to dokler ta informacija potrošniku ni bila ustrezno sporočena.
Peto vprašanje
76      Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se lahko dajalec kredita veljavno sklicuje na to, da je potrošnik zlorabil pravico do odstopa od pogodbe iz tega člena 14(1) zaradi njegovega ravnanja v času med sklenitvijo pogodbe in uveljavljanjem pravice do odstopa ali celo po tem uveljavljanju, če v kreditni pogodbi v nasprotju s členom 10(2)(l) te direktive zamudna obrestna mera, ki velja ob sklenitvi te pogodbe, ni bila navedena v obliki konkretnega odstotka. Če je odgovor nikalen, želi to sodišče izvedeti, ali lahko opredelitev zlorabe pravice temelji na okoliščinah, da ta potrošnik vozilo še naprej uporablja, dokler nacionalna sodišča ne odločijo o veljavnosti odstopa od pogodbe, in da navedeni potrošnik zavrne plačilo nadomestila za izgubo vrednosti navedenega vozila.
77      V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da Direktiva 2008/48 ne vsebuje določb, ki bi urejale vprašanje potrošnikove zlorabe pravic, ki mu jih daje ta direktiva (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 280 in navedena sodna praksa).
78      Kljub temu v skladu z ustaljeno sodno prakso v pravu Unije obstaja splošno pravno načelo, v skladu s katerim se pravni subjekti ne morejo sklicevati na določbe prava Unije z namenom goljufije ali zlorabe (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 281 in navedena sodna praksa).
79      Pravni subjekti morajo to splošno pravno načelo spoštovati. Uporabe predpisov Unije namreč ni mogoče razširiti tako, da bi zajemala transakcije, ki se izvedejo z namenom goljufije ali zlorabe ugodnosti, ki jih določa pravo Unije (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 282 in navedena sodna praksa).
80      Iz tega načela tako izhaja, da mora država članica zavrniti ugodnost določb prava Unije – tudi če ne obstajajo določbe nacionalnega prava, ki določajo tako zavrnitev – če jih oseba ne uveljavlja zaradi uresničitve ciljev teh določb, temveč s ciljem, da pridobi ugodnost iz prava Unije, čeprav so objektivni pogoji za pridobitev želene ugodnosti, ki jo določa pravo Unije, izpolnjeni le formalno (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 283 in navedena sodna praksa).
81      Drugič, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je za dokaz zlorabe po eni strani potreben skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da kljub formalnemu spoštovanju pogojev, ki jih določa ureditev Unije, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani subjektivni element, to je namen pridobiti korist, ki izhaja iz ureditve Unije, z umetno ustvaritvijo pogojev, potrebnih za njeno pridobitev (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 285 in navedena sodna praksa).
82      Nazadnje mora predložitveno sodišče v sporih, ki potekajo pred njim, preveriti obstoj zlorabe, pri čemer mora upoštevati vsa dejstva in okoliščine primera, vključno s tistimi, ki so nastali po transakciji, za katero se zatrjuje, da pomeni zlorabo (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 286 in navedena sodna praksa). Vendar lahko Sodišče usmerja nacionalno sodišče pri njegovi presoji.
83      V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da dajalec kredita ne more utemeljeno šteti, da je potrošnik, ker je med sklenitvijo pogodbe in uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe iz člena 14(1) Direktive 2008/48 preteklo precej časa, zlorabil to pravico, če ena od obveznih informacij iz člena 10(2) te direktive ni bila navedena v kreditni pogodbi in tudi naknadno ni bila ustrezno sporočena, ne glede na to, ali je ta potrošnik vedel za svojo pravico do odstopa ali ne (sodba z dne 9. septembra 2021, Volkswagen Bank in drugi, C‑33/20, C‑155/20 in C‑187/20, EU:C:2021:736, točka 127).
84      Zato se dajalec kredita ne more sklicevati na zlorabo pravice do odstopa, če v kreditni pogodbi obrestna mera zamudnih obresti, ki velja ob njeni sklenitvi, ni navedena v obliki konkretnega odstotka, kar je navedba, ki spada med te obvezne informacije. Kot je namreč razvidno iz točke 75 te sodbe, rok za odstop od pogodbe v takem primeru še ni začel teči.
85      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvi del petega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se dajalec kredita lahko veljavno sklicuje na to, da je potrošnik zlorabil pravico do odstopa od pogodbe iz tega člena 14(1) zaradi njegovega ravnanja v času med sklenitvijo pogodbe in uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe ali celo po tem uveljavljanju, če kreditna pogodba ni vsebovala navedbe obrestne mere zamudnih obresti, ki velja ob sklenitvi te pogodbe, v obliki konkretnega odstotka, kar je navedba, ki se zahteva s členom 10(2)(l) te direktive, niti ta navedba ni bila naknadno ustrezno sporočena.
Prvo vprašanje
86      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se takrat, kadar potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, znesek nadomestila za izgubo vrednosti, ki ga ta potrošnik dolguje dajalcu kredita ob vrnitvi vozila, izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila.
87      V skladu s členom 3(n) Direktive 2008/48 je „povezana kreditna pogodba“ opredeljena kot kreditna pogodba, v kateri je zadevni kredit namenjen izključno financiranju pogodbe, med drugim, o dobavi blaga, če z objektivnega stališča ti dve pogodbi sestavljata komercialno enoto.
88      V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da so kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari služile za nakup motornih vozil za zasebno uporabo. Iz tega izhaja tudi, da so bili zneski kreditov nakazani neposredno prodajalcem avtomobilov, pri katerih so bila vozila kupljena. Zato so te pogodbe zajete s pojmom „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48.
89      Člen 14(1) Direktive 2008/48 pa določa, da lahko potrošnik v roku štirinajstih koledarskih dni odstopi od kreditne pogodbe brez navedbe razloga. Vendar Direktiva 2008/48 ne vsebuje določb, ki bi urejale posledice potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga. Poleg tega je v uvodni izjavi 35 te direktive navedeno, da ta ne bi smela posegati v predpise držav članic glede vračila blaga, ki se financira s kreditom, ali s tem povezana vprašanja (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 302).
90      Ker pa na tem področju ni posebnih predpisov Unije, so podrobna pravila za izvajanje varstva potrošnikov, določena z navedeno direktivo, v skladu z načelom postopkovne avtonomije držav članic določena v nacionalnem pravnem redu teh držav. Vendar pa ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), in ne smejo biti oblikovana tako, da bi v praksi onemogočala ali pretirano oteževala uveljavljanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 303 in navedena sodna praksa).
91      V zvezi z načelom učinkovitosti, ki je v obravnavani zadevi edino upoštevno, je iz sodne prakse razvidno, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali se z neko nacionalno procesno določbo onemogoča ali pretirano otežuje uporaba prava Unije, preučiti ob upoštevanju umestitve te določbe v celotnem postopku ter poteka tega postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi. S tega vidika je treba po potrebi upoštevati načela, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 304 in navedena sodna praksa).
92      Tako nacionalne določbe in nacionalna sodna praksa, s katero se te določbe po potrebi izvajajo in ki urejajo posledice potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o dobavi blaga, ne smejo posegati v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa od pogodbe iz člena 14(1) Direktive 2008/48.
93      V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, prvič, da mora potrošnik v skladu s členom 357(7) BGB plačati nadomestilo za zmanjšanje vrednosti blaga, kadar je to zmanjšanje vrednosti posledica ravnanja z blagom, ki ni bilo potrebno za preizkus kakovosti, lastnosti in načina delovanja tega blaga, če je trgovec potrošnika obvestil o njegovi pravici do odstopa od pogodbe. Drugič, v skladu s sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) se znesek tega nadomestila v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila.
94      V skladu z navedbami predložitvenega sodišča pa ta metoda izračuna temelji na različnih tržnih vrednostih, ki so posledica transakcij, opravljenih na različnih trgih, in sicer na trgu, na katerem trgovci prodajajo, in trgu, na katerem kupujejo. V skladu z istimi navedbami navedena metoda potrošniku ne nalaga le nadomestilo za zmanjšanje vrednosti zaradi uporabe vozila, ampak tudi stroške nadaljnje prodaje, profitno maržo in davek na dodano vrednost. Šlo naj bi namreč za obveznosti, ki so neločljivo povezane z uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe in ki niso odvisne od potrošnikove uporabe vozila. To bi pomenilo, da bi moral potrošnik plačati nadomestilo zgolj zaradi uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe. Iz tega naj bi sledilo, da se lahko znesek navedene odškodnine izkaže za visok, tudi če vozilo ni bilo nikoli registrirano ali uporabljeno pred uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe.
95      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v zvezi s pravico do odstopa od pogodbe, določeno v Direktivi 97/7 v primeru sklenitve pogodbe na daljavo, že razsodilo, da je treba pristojnost, priznano državam članicam, da določijo pogoje in podrobna pravila, ki izhajajo iz uveljavljanja te pravice, izvajati ob spoštovanju cilja te direktive, ne da bi se pri tem smelo posegati v funkcionalnost in učinkovitost te pravice. Tako bi bilo, če bi bil znesek nadomestila za izgubo vrednosti blaga, ki ga potrošnik dolguje dajalcu kredita ob vračilu blaga, nesorazmeren glede na nakupno ceno tega blaga. (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2009, Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, točka 27).
96      Ta razlaga velja tudi za Direktivo 2008/48. Tako kot Direktiva 97/7, v kateri je bilo v uvodni izjavi 14 navedeno, da morajo države članice določiti pogoje in postopke, ki izhajajo iz uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe, tudi Direktiva 2008/48 državam članicam priznava manevrski prostor, saj jim, kot je bilo že navedeno v točki 89 te sodbe, prepušča skrb za ureditev vprašanj v zvezi z vračilom blaga, katerega nakup se financira s kreditom, ali katerega koli drugega s tem povezanega vprašanja. Poleg tega, kot je razvidno iz točke 92 te sodbe, načelo učinkovitosti zahteva, da nacionalne določbe, ki urejajo posledice uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe, ne posegajo v funkcionalnost in učinkovitost te pravice do te mere, da bi bilo uveljavljanje navedene pravice v praksi onemogočeno ali čezmerno oteženo.
97      Presojo sorazmernosti nadomestila, ki jo je mogoče zahtevati od potrošnika po uveljavljanju njegove pravice do odstopa od pogodbe, je treba opraviti na podlagi podrobne analize, pri čemer je treba upoštevati način uporabe zadevnega blaga in stanje vozila ob njegovem vračilu, zlasti glede morebitnega mehanskega poškodovanja ali estetske spremembe zaradi te uporabe. Zgolj dejstvo, da je lahko tako določeno nadomestilo visoko glede na ceno, ki jo je potrošnik plačal ob nakupu vozila, samo po sebi ne dokazuje, da je to nadomestilo nesorazmerno in da metoda za izračun navedenega nadomestila v praksi onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe, če znesek tega nadomestila objektivno odraža dejansko zmanjšanje vrednosti tega vozila, ki je posledica potrošnikove uporabe vozila in stanja vozila ob vračilu.
98      Vendar je treba – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – ugotoviti, da z metodo izračuna, ki temelji le na ugotovljeni razliki med ceno ob nakupu in ceno ob nadaljnji prodaji vozila, ki vključuje dejavnike, ki niso povezani z uporabo tega vozila, kot so trgovske marže in stroški nadaljnje prodaje – ki jih enostransko določi prodajalec avtomobilov – ter davek na dodano vrednost, ni mogoče oceniti zmanjšanja vrednosti navedenega vozila, ki je posledica potrošnikove uporabe tega vozila. Poleg tega, kot navaja predložitveno sodišče, so ti dejavniki prisotni, tudi če vozilo ni bilo registrirano ali uporabljeno pred uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe. Tako se zdi, da ta metoda temu potrošniku nalaga breme, ki izhaja izključno iz uveljavljanja njegove pravice do odstopa od pogodbe.
99      V teh okoliščinah lahko metoda izračuna nadomestila za izgubo vrednosti blaga, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, privede do zneska nadomestila, ki ni sorazmeren z nakupno ceno tega blaga, in v praksi onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe.
100    Glede na zgoraj navedene razloge je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se, če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, znesek nadomestila za izgubo vrednosti, ki ga ta potrošnik dolguje dajalcu kredita ob vračilu vozila, izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila, če ta metoda izračuna vključuje dejavnike, ki niso povezani s potrošnikovo uporabo navedenega vozila.
Drugo vprašanje
101    Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba ob upoštevanju člena 14(3)(b), prvi stavek, Direktive 2008/48 to direktivo razlagati tako, da so z njo popolnoma harmonizirana pravila glede posledic potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila.
102    V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da je iz člena 22(1) Direktive 2008/48, razlaganega ob upoštevanju uvodnih izjav 9 in 10 te direktive, razvidno, da glede kreditnih pogodb, ki spadajo na področje uporabe te direktive, ta direktiva določa popolno harmonizacijo in je njeno izvajanje, kot izhaja iz naslova navedenega člena 22, obvezno. Iz tega sledi, da državam članicam na področjih, na katera se specifično nanaša ta harmonizacija, ni dovoljeno ohraniti ali uvesti drugih nacionalnih določb kot tistih, ki jih določa ta direktiva (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 295 in navedena sodna praksa).
103    Člen 2(1) Direktive 2008/48 pa določa, da se ta direktiva uporablja za kreditne pogodbe in da, kot je razvidno iz člena 3(n) te direktive, na katerega je opozorjeno v točki 87 te sodbe, „povezane kreditne pogodbe“ spadajo v kategorijo „kreditnih pogodb“. Iz tega izhaja, da povezane kreditne pogodbe v smislu tega člena 3(n) niso – zgolj zaradi svojega predmeta – izključene s področja uporabe navedene direktive.
104    Vendar člen 14(3)(b) Direktive 2008/48 določa le, da mora potrošnik, če uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, dajalcu kredita vrniti izposojeno glavnico in obresti, obračunane od te glavnice, od dneva, ko je bil kredit črpan, do dneva, ko je glavnica odplačana, brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje v 30 koledarskih dneh po tem, ko je dajalcu kredita poslal obvestilo o odstopu od pogodbe. Zapadle obresti se izračunajo na podlagi dogovorjene posojilne obrestne mere.
105    Na drugem mestu je treba najprej poudariti, kot je bilo navedeno v točki 89 te sodbe, da Direktiva 2008/48 ne vsebuje določb, ki bi urejale posledice potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga. Poleg tega je v uvodni izjavi 35 te direktive navedeno, da ta ne bi smela posegati v predpise držav članic glede vračila blaga, ki se financira s kreditom, ali s tem povezana vprašanja (sodba z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi, C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 302).
106    Dalje, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 34 in 37 sklepnih predlogov, člen 14(3)(b), prvi stavek, Direktive 2008/48 ne določa niti usode financiranega blaga niti morebitnih medsebojnih vplivov med povezano kreditno pogodbo in pogodbo o nakupu vozila. Edina določba te direktive, ki se nanaša na posledice uveljavljanja pravice do odstopa v primeru povezane kreditne pogodbe, in sicer njen člen 15(1), se nanaša na položaj, v katerem potrošnik uveljavlja tako pravico, določeno s pravom Unije, v zvezi s pogodbo o dobavi blaga ali opravljanju storitve. Nobena določba Direktive 2008/48 pa ne obravnava položaja, v katerem se pravica do odstopa, ki jo uveljavlja potrošnik, nanaša na samo povezano kreditno pogodbo.
107    Končno, kot je že bilo navedeno v točki 90 te sodbe, ker na tem področju ni posebnih predpisov Unije, so podrobna pravila za izvajanje varstva potrošnikov, določenega z Direktivo 2008/48, v skladu z načelom postopkovne avtonomije držav članic določena v nacionalnem pravnem redu teh držav. Vendar pa ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), in ne smejo biti oblikovana tako, da bi v praksi onemogočala ali pretirano oteževala uveljavljanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti)
108    Iz tega sledi, da je zakonodajalec Unije želel zagotoviti, da je uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe učinkovito, obenem pa državam članicam pustiti diskrecijsko pravico glede izvajanja tega odstopa v posebnem okviru povezane kreditne pogodbe. Zato z Direktivo 2008/48 niso popolnoma harmonizirane vse pravne posledice, ki bi lahko izhajale iz odstopa od take pogodbe.
109    Zato morajo države članice ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti opredeliti učinke uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe v okviru kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga, po potrebi tudi glede obveznosti plačila obresti, obračunanih na izposojeno glavnico, in podrobna pravila te obveznosti.
110    Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2008/48 razlagati tako, da z njo niso popolnoma harmonizirana pravila o posledicah potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila.
Tretje vprašanje
111    Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik po odstopu od potrošniške kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o nakupu vozila, plačati obresti posojila, določene s prvo pogodbo, za obdobje med izplačilom kredita prodajalcu financiranega vozila in vrnitvijo vozila dajalcu kredita ali prodajalcu.
112    Člen 14(1) Direktive 2008/48 določa pravico potrošnika do odstopa od pogodbe, ne da bi moral ta svojo odločitev utemeljiti. Poleg tega iz člena 14(3)(b), prvi stavek, te direktive izhaja, da mora potrošnik, če uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, vrniti glavnico in obresti od posojila po dogovorjeni obrestni meri za obdobje od dneva, ko so bila sredstva dana na razpolago, do njihovega vračila.
113    Iz odgovora na drugo vprašanje izhaja, da s členom 14(3)(b), prvi stavek, Direktive 2008/48 niso popolnoma harmonizirana pravila o posledicah potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o dobavi blaga, kot je nakup vozila.
114    Vendar je namen te določbe, kot je razvidno iz uvodne izjave 8 Direktive 2008/48, zagotoviti ravnovesje med varstvom potrošnikov in prostim pretokom kreditnih ponudb. Zato je treba ugotoviti, da pravo Unije ne nasprotuje temu, da nacionalna ureditev določa, da morajo potrošniki, če odstopijo od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, plačati obresti od posojila od dneva, ko so bila sredstva dejansko dana na razpolago, do vračila blaga.
115    To presojo po eni strani potrjuje dejstvo, da se je dajalec kredita začasno odrekel znesku kredita, izplačanega prodajalcu vozila v korist potrošnika, kar zanj pomeni imobilizacijo sredstev in prevzem finančnega tveganja. Na drugi strani obresti na izposojeno glavnico ne pomenijo kazni, ampak protidajatev za dostop do kredita, ki je načeloma plačljiva transakcija, neodvisno od uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe.
116    Poleg tega, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 49 sklepnih predlogov, morebitna obveznost potrošnika, da plača obresti, obračunane za obdobje, ko so bila sredstva dejansko dana na razpolago, omogoča ohranitev pogodbenega ravnotežja. Ta obveznost preprečuje, da bi ena stranka z uveljavljanjem svoje pravice do odstopa od pogodbe ustvarila neupravičen dobiček v škodo druge stranke, in zagotavlja pravično porazdelitev bremena in dobička, ki izhaja iz izvajanja – čeprav delnega ali začasnega – kreditne pogodbe.
117    Vendar je treba opozoriti, kot je bilo poudarjeno v točkah 90 in 91 te sodbe, da so, ker na tem področju ni posebnih predpisov Unije, podrobna pravila za izvajanje varstva potrošnikov, določena z Direktivo 2008/48, v pristojnosti nacionalnega pravnega reda držav članic in da morajo ta pravila spoštovati načeli enakovrednosti in učinkovitosti.
118    Poleg tega lahko odgovora Sodišča na prvo in to vprašanje predložitvenemu sodišču pojasnita njegova vprašanja glede morebitnega obstoja neupravičene obogatitve v korist potrošnika ali dajalca kredita.
119    Iz zgoraj navedenih razlogov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik po odstopu od potrošniške kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o nakupu vozila, plačati obresti posojila, določene s prvo pogodbo, za obdobje med izplačilom kredita prodajalcu financiranega vozila in vrnitvijo vozila dajalcu kredita ali prodajalcu.
Stroški
120    Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.      Člen 10(2)(l) in člen 14(1), drugi pododstavek, točka (b), Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS
je treba razlagati tako, da
rok za odstop od pogodbe iz tega člena 14(1) ne začne teči, če v kreditni pogodbi obrestna mera zamudnih obresti, ki velja ob sklenitvi pogodbe, ni navedena v obliki konkretnega odstotka, in to dokler ta informacija potrošniku ni bila ustrezno sporočena.
2.      Člen 14(1) Direktive 2008/48
je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da se dajalec kredita lahko veljavno sklicuje na to, da je potrošnik zlorabil pravico do odstopa od pogodbe iz tega člena 14(1) zaradi njegovega ravnanja v času med sklenitvijo pogodbe in uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe ali celo po tem uveljavljanju, če v kreditni pogodbi obrestna mera zamudnih obresti, ki velja ob sklenitvi te pogodbe, ni bila navedena v obliki konkretnega odstotka, kar je navedba, ki se zahteva s členom 10(2)(l) te direktive, niti ta navedba ni bila naknadno ustrezno sporočena.
3.      Člen 14(1) Direktive 2008/48 v povezavi z načelom učinkovitosti
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se, če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila, znesek nadomestila za izgubo vrednosti, ki ga ta potrošnik dolguje dajalcu kredita ob vračilu vozila, izračuna tako, da se od trgovske prodajne cene, ki je veljala, ko je potrošnik kupil vozilo, odšteje trgovska nakupna cena, ki velja ob vrnitvi vozila, če ta metoda izračuna vključuje dejavnike, ki niso povezani s potrošnikovo uporabo navedenega vozila.
4.      Direktivo 2008/48
je treba razlagati tako, da
z njo niso popolnoma harmonizirana pravila o posledicah potrošnikovega uveljavljanja pravice do odstopa od kreditne pogodbe, povezane s pogodbo o nakupu vozila.
5.      Člen 14(1) Direktive 2008/48
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik po odstopu od potrošniške kreditne pogodbe, ki je povezana s pogodbo o nakupu vozila, plačati obresti posojila, določene s prvo pogodbo, za obdobje med izplačilom kredita prodajalcu financiranega vozila in vrnitvijo vozila dajalcu kredita ali prodajalcu.
Podpisi
*      Jezik postopka: nemščina.