62024TJ0113_EXT
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 23. julija 2025 (
*1
)
„Javna naročila – Varstvo finančnih interesov Unije – Ničnostna tožba – Neobstoj neposrednega nanašanja – Delna nedopustnost – Merila za izključitev iz udeležbe v postopkih za oddajo javnih naročil – Pojem ‚pravnomočna sodba, s katero je ugotovljena krivda osebe ali subjekta‘ – Člen 136(1)(d)(ii) Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 – Osebe, ki imajo pooblastila za zastopanje, odločanje ali nadzor v zvezi z osebo ali subjektom, ki je v situaciji za izključitev – Člen 136(4)(a) Uredbe 2018/1046 – Obveznost obrazložitve – Sorazmernost“
V zadevi T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA s sedežem v Milanu (Italija),
CY,
CV,
CW,
ki jih zastopata M. Hommé in B. O’Connor, odvetnika,
tožeče stranke,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata F. Moro in P. Rossi, agenta,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi A. Kornezov (poročevalec), predsednik, K. Kecsmár, sodnik, in S. Kingston, sodnica,
sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
na podlagi sklepa z dne 8. maja 2024, Lattanzio KIBS in drugi/Komisija (T‑113/24 R, neobjavljen, EU:T:2024:306),
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 15. januarja 2025,
izreka naslednjo
Sodbo (
1
)
1
Tožeče stranke, družba Lattanzio KIBS SpA (v nadaljevanju: LKIBS) ter osebe CY, CV in CW, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlagajo razglasitev ničnosti sklepa Komisije Ares(2023) 8545235 z dne 13. decembra 2023, ki se nanaša na postopek za izključitev družbe LKIBS iz udeležbe v postopku dodeljevanja javnih naročil in nepovratnih sredstev, ki so urejena z Uredbo (EU, Euratom) 2018/1046 in Uredbo (EU) 2018/1877 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
[…]
Predlogi strank
10
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
razglasi ničnost izpodbijanega sklepa;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
11
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrže kot nedopustno v delu, v katerem jo je vložila oseba CW, in vsekakor v celoti zavrne kot neutemeljeno;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
[…]
Vsebinska presoja
21
Tožeče stranke v utemeljitev tožbe navajajo osem tožbenih razlogov, od katerih se prvi nanaša na očitno napako pri presoji, ker je Komisija menila, da je sodba sodišča v Milanu pravnomočna sodba, s katero je bila ugotovljena krivda oseb CY in CV za korupcijo, drugi na kršitev člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, tretji na to, da bi morala Komisija pri uporabi te določbe upoštevati nacionalno pravo, četrti na kršitev člena 136(4) Uredbe 2018/1046, peti na neobstoj obrazložitve, šesti na kršitev načela sorazmernosti iz člena 136(3) Uredbe 2018/1046 in člena 5(4) PEU, sedmi na kršitev člena 136(6)(a) Uredbe 2018/1046 in osmi na kršitev pravice do izjave, določene v členu 41 Listine.
Prvi, drugi in tretji tožbeni razlog, ki se v bistvu nanašajo na kršitev člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046
22
Tožeče stranke s prvimi tremi tožbenimi razlogi, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu trdijo, da je Komisija kršila člen 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, ker je menila, da je sodba sodišča v Milanu pravnomočna sodba, s katero je bila ugotovljena krivda oseb CY in CV za dejanja korupcije.
23
Tožeče stranke v okviru prvega tožbenega razloga trdijo, da je Komisija postopek „patteggiamento“, na podlagi katerega je bila izdana sodba sodišča v Milanu in ki je določen v členu 444 codice di procedura penale (zakonik o kazenskem postopku), napačno opredelila kot postopek „predhodnega priznanja krivde“ („plea bargain“ v angleščini) ter da sta osebi CY in CV v okviru tega postopka priznali svojo krivdo. Taka ugotovitev pa naj bi bila napačna, ker nacionalno sodišče z izdajo sodbe na podlagi te določbe ne presoja dejstev in krivde obdolžencev.
24
Poleg tega naj bi iz člena 445(1a) zakonika o kazenskem postopku izhajalo, da sodba, izdana na podlagi člena 444 istega zakonika, ni obsodilna sodba. Ta prva določba naj bi namreč določala, da je mogoče tako sodbo le „izenačiti“ z obsodbo, kar naj bi implicitno dokazovalo, da sodbe „patteggiamento“ ni mogoče opredeliti kot obsodilno sodbo.
25
Tožeče stranke v okviru drugega tožbenega razloga trdijo, da je Komisija kršila člen 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, ker je menila, da je sodba sodišča v Milanu veljavna podlaga za izključitev družbe LKIBS iz udeležbe v postopkih dodeljevanja, ki jih ureja zlasti Uredba 2018/1046. Čeprav ne izpodbijajo, da je sodba sodišča v Milanu pravnomočna sodba, navajajo, da v navedeni sodbi ni ugotovljeno, da sta osebi CY in CV krivi kaznivega dejanja korupcije.
26
Tožeče stranke v okviru tretjega tožbenega razloga trdijo, da bi morala Komisija pri razlagi sodbe sodišča v Milanu upoštevati nacionalno pravo. Natančneje, to sodbo bi morala presoditi ob upoštevanju člena 445(1a) zakonika o kazenskem postopku, iz katerega naj bi izhajalo, da sodbe, izdane na podlagi člena 444 tega zakonika, ni mogoče uporabiti v upravnem postopku, kakršen je ta, v katerem je bil sprejet izpodbijani sklep.
27
Komisija predlaga zavrnitev prvih treh tožbenih razlogov.
28
V skladu s členom 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 „[o]dgovorni odredbodajalec osebo ali subjekt iz člena 135(2) izključi iz udeležbe v postopku dodeljevanja, ki ga ureja [navedena] uredba, ali iz izbora za izvrševanje sredstev Unije, kadar je ta oseba ali subjekt v eni ali v več naslednjih izključitvenih situacijah: […] je bilo s pravnomočno sodbo ugotovljeno, da je oseba ali subjekt kriv […] korupcije, kot je opredeljena v členu 4(2) Direktive (EU) 2017/1371, […] ali korupcije, kot je opredeljena v drugih veljavnih predpisih“.
29
Komisija je v izpodbijanem sklepu v bistvu menila, da je sodba sodišča v Milanu pravnomočna sodba ter da sta osebi CY in CV s tem, da sta zahtevali uporabo znižane kazni in s to uporabo soglašali, priznali svojo krivdo za dejanja korupcije v smislu člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046.
30
V zvezi s tem je treba, prvič, ugotoviti, da je iz te sodbe razvidno, da je državno tožilstvo, pristojno za zadevo, osebi CY in CV kot [zaupno] (
2
) iz „skupine Lattanzio“, katere del so družba Lattanzio Advisory, ki je postala družba LAIC, in druge družbe iz skupine, obtožilo zlasti korupcije v smislu italijanskega kazenskega zakonika. Ti osebi naj bi uradnikom Republike Severne Makedonije ponudili denarne zneske ter se z njimi dogovorili za plačila denarnih zneskov in drugih storitev oziroma ugodnosti, da bi dosegli trajno odvisnost teh uradnikov od interesov družbe Lattanzio Advisory in „skupine Lattanzio“ v okviru javnih razpisov za pogodbe, ki jih v tej državi financira Unija.
31
Drugič, iz navedene sodbe je razvidno, da so obdolženci vložili predlog za uporabo posebnega postopka iz člena 444 zakonika o kazenskem postopku in da je državno tožilstvo s tem predlogom soglašalo.
32
Tretjič, Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) je v bistvu ugotovilo, da dokazi, s katerimi razpolaga, zadostno dokazujejo, najprej, obstoj dejanj, ki se jim očitajo, dalje, da ta dejanja ustrezajo kaznivemu dejanju, in sicer kaznivemu dejanju korupcije v smislu italijanskega kazenskega zakonika, in nazadnje, da je ta dejanja mogoče pripisati obdolžencem. Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) je tudi ugotovilo, da ni razlogov za prekinitev kazenskega pregona ali kršitev postopkovnih predpostavk, kot jih je mogoče razbrati iz preiskovalnih dejanj in zlasti iz predloženih virov dokazov, da so stranke veljavno podale svoje soglasje, da so bila dejanja, ki se očitajo obdolžencem, pravilno pravno kvalificirana in da je bila dogovorjena kazen primerna za zadevno kaznivo dejanje.
33
Na podlagi teh ugotovitev je Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) osebama CY in CV izreklo pogojno dvoletno zaporno kazen, družbi Lattanzio Advisory, ki je postala družba LAIC, pa denarno kazen v znesku 80.000 EUR.
34
Iz sodbe sodišča v Milanu, kot so jo tožeče stranke potrdile na obravnavi, je tako v bistvu razvidno, da obstajajo zadostni dokazi o obstoju očitanih jim dejanj, ki so bila pravno kvalificirana kot dejanja korupcije v smislu italijanskega kazenskega zakonika, da je bilo ta dejanja mogoče pripisati, med drugim, osebama CY in CV ter da jima je bila za navedena dejanja naložena pogojna zaporna kazen. Poleg tega je bila družbi Lattanzio Advisory, ki je postala družba LAIC, za ista dejanja izrečena denarna kazen.
35
Glede vprašanja, ali je sodba sodišča v Milanu pravnomočna sodba, s katero je ugotovljena krivda zadevnih oseb in pravnih subjektov za korupcijo v smislu člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, med strankami ni sporno, da je ta sodba pravnomočna sodba.
36
Kar zadeva predpostavko, da je treba s tako pravnomočno sodbo dokazati, da je zadevna oseba ali pravni subjekt kriv za dejanja korupcije, je treba poudariti, da v besedilu člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 ni opredeljeno, ali je treba šteti, da pravnomočna sodba, izdana v okviru posebnega kazenskega postopka, kot je postopek „patteggiamento“, ki je določen v zakoniku o kazenskem postopku, ki – ne da bi bili obdolženci formalno spoznani za krive dejanj korupcije – določa, da se jim za taka dejanja lahko pripiše odgovornost ter da se jim za ta dejanja izreče kazen in denarna kazen, to predpostavko izpolnjuje.
37
V teh okoliščinah je treba opraviti kontekstualno in teleološko razlago člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 (glej po analogiji sodbo z dne 4. marca 2020, Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, točki 42 in 43).
38
Kar zadeva sobesedilo te določbe, je treba poudariti, da so določbe Uredbe 2018/1046, vključno z določbami iz naslova V, poglavje 2, oddelek 2, te uredbe, ki se nanaša na sistem za zgodnje odkrivanje in izključitev ter katerega del je člen 136(1)(d)(ii) navedene uredbe, upravne, in ne kazenske narave. Konkretneje, na podlagi člena 91 Uredbe 2018/1046 poglavje 5 iz naslova IV te uredbe, naslovljeno „Odgovornost finančnih udeležencev“, ne postavlja pod vprašaj kazenske odgovornosti finančnih udeležencev po nacionalnem pravu, ki se uporablja, ter veljavnih določbah o zaščiti finančnih interesov Unije in o boju proti korupciji, v kateri so udeleženi uradniki Unije ali uradniki držav članic.
39
Tako namen člena 136(1)(d) Uredbe 2018/1046 kot določbe upravne narave ni ugotovitev kazenske odgovornosti fizične ali pravne osebe po nacionalnem pravu, temveč je ta člen omejen na to, da določa primere, v katerih je to osebo mogoče izključiti iz postopkov dodeljevanja, ki jih ureja ta uredba, zlasti v primeru korupcije iz člena 136(1)(d)(ii) navedene uredbe.
40
Kar zadeva teleološko razlago člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, je treba poudariti, da je tako iz uvodne izjave 64 te uredbe kot iz člena 135(1) navedene uredbe razvidno, da je cilj sistema izključitve zagotoviti zaščito finančnih interesov Unije. Tako je po eni strani namen navedenega člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 iz postopkov dodeljevanja, ki jih ureja ta uredba, izključiti osebe in subjekte, ki lahko zaradi svojega ravnanja pomenijo tveganje za finančne interese Unije. Po drugi strani ta določba Komisiji omogoča, da izpolni obveznost dobrega in zdravega upravljanja finančnih sredstev Unije, ki ji je naložena s členom 317 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2023, Imdea Materiales/Komisija, T‑765/21, neobjavljena, EU:T:2023:588, točka 81).
41
Poleg tega Uredba 2018/1046 prav za izognitev tveganju škode za finančne interese Unije določa primere, kot so ti, ki so določeni v njenem členu 136(2) in (5) ter ki omogočajo začasno izključitev ponudnikov iz postopkov dodeljevanja, ki jih ureja, tudi če ni pravnomočne sodbe, s katero bi bila ugotovljena krivda zadevnih oseb ali subjektov.
42
Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da uporaba nacionalnih pravil ne sme posegati v polni učinek akta Unije (sodba z dne 16. maja 2024, Toplofikatsia Sofia (Pojem stalnega prebivališča tožene stranke), C‑222/23, EU:C:2024:405, točka 55). Tako je treba, kadar je določbo prava Unije mogoče razlagati na več načinov, dati prednost razlagi, ki ohrani njen polni učinek (glej sodbo z dne 23. novembra 2023, EVN Business Service in drugi, C‑480/22, EU:C:2023:918, točka 37 in navedena sodna praksa).
43
Ozka razlaga člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, kot jo zagovarjajo tožeče stranke, pa bi lahko ogrozila polni učinek te določbe, ker bi povzročila, da bi se osebam in subjektom, ki so jim bile s pravnomočno sodbo izrečene denarne kazni in sankcije za dejanja korupcije, vseeno omogočila udeležba v postopkih oddaje javnih naročil, ki se financirajo iz proračuna Unije, s čimer bi se tako ogrozili finančni interesi Unije ter dobro in zdravo upravljanje finančnih sredstev Unije.
44
Zato je treba šteti, da pravnomočna sodba, kakršna je sodba sodišča v Milanu, s katero je – ne da bi bila z njo formalno ugotovljena krivda obdolženih oseb in subjektov – vseeno v bistvu ugotovljeno, da jim je mogoče pripisati dejanja korupcije, ter s katero se jim za ta dejanja izrekata kazen in denarna kazen, spada na področje uporabe člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046.
45
Te ugotovitve ni mogoče ovreči z argumenti tožečih strank.
46
Na prvem mestu, tožeče stranke navajajo, da izpodbijani sklep vsebuje več napak v prevodu. Vendar take napake, tudi če bi bile dokazane, ne vplivajo na zakonitost navedenega sklepa, ker ne vplivajo niti na razlago člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, ki je sprejeta v tej sodbi, niti na bistvene elemente sodbe sodišča v Milanu, kot so povzeti v točkah od 30 do 34 zgoraj in ki so jih stranke potrdile na obravnavi.
47
Na drugem mestu, tožeče stranke trdijo, da nacionalno sodišče na podlagi člena 444 zakonika o kazenskem postopku ne more izreči „oprostilne sodbe“ v smislu člena 530 tega zakonika, tudi če spis vsebuje dokaze o nedolžnosti obdolženca.
48
Vendar ta razlaga navedenih določb nacionalnega prava, ki jo zagovarjajo tožeče stranke, tudi če bi bila pravilna, nikakor ne vpliva na dejstvo, da iz sodbe sodišča v Milanu, kot je povzeta v točkah od 30 do 34 zgoraj, med drugim izhaja, da obstajajo zadostni dokazi, da je mogoče dejanja korupcije pripisati osebama CY in CV, ki sta zaprosili za uporabo postopka iz člena 444 zakonika o kazenskem postopku, in da, nasprotno, ne obstajajo očitni dokazi o njuni nedolžnosti.
49
Na tretjem mestu, tožeče stranke trdijo, da člen 445(1a) zakonika o kazenskem postopku – v nasprotju s tem, kar je Komisija navedla v izpodbijanem sklepu – ne določa, da „sentenza di patteggiamento“, izrečena na podlagi člena 444 tega zakonika, pomeni kazensko obsodbo, ampak le, da je tako sodbo mogoče pod nekaterimi pogoji enačiti s tako obsodbo. Poleg tega poudarjajo razlike med sodbo, izdano na podlagi člena 444 navedenega zakonika, in obsodbo, izdano na podlagi člena 533 tega zakonika.
50
V zvezi s tem po eni strani zadostuje ugotovitev, da se te trditve nanašajo na kvalifikacijo sodbe sodišča v Milanu v italijanskem pravu ter na razlike, ki lahko obstajajo med učinki take sodbe in učinki kazenske obsodbe v smislu člena 533 zakonika o kazenskem postopku. Take razlike pa ne morejo vplivati na razlago člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 iz točke 44 zgoraj.
51
Po drugi strani je treba vsekakor poudariti, kot je to storila Komisija, da se v skladu z zadnjim stavkom člena 445(1a) zakonika o kazenskem postopku in ob upoštevanju izjem, ki so v zvezi s tem določene v prvih dveh stavkih te določbe, sodba, izdana na podlagi člena 444 navedenega zakonika, „enači“ z obsodbo.
52
Poleg tega je Sodišče že imelo priložnost razsoditi, da pravnomočna sodba, izdana na podlagi postopka „patteggiamento“ iz člena 444 zakonika o kazenskem postopku, za namene preverjanja pogojev za uporabo načela ne bis in idem, določenega v členu 50 Listine, pomeni kazensko obsodbo, ki je postala pravnomočna (sodba z dne 20. marca 2018, Garlsson Real Estate in drugi, C‑537/16, EU:C:2018:193, točke 14, 30, 59 in 63).
53
Na četrtem mestu, res je, kot navajajo tožeče stranke, da je Komisija v točki 40 obrazložitve izpodbijanega sklepa napačno potrdila, da so tožeče stranke s tem, da so zahtevale uporabo znižane kazni, kakršno jim jo je naložilo Tribunale di Milano (sodišče v Milanu), in s to uporabo soglašale, priznale svojo krivdo. Tako izrecno priznanje krivde namreč ne izhaja iz navedene sodbe. Vendar se Komisija pri ugotovitvi, da ta sodba spada na področje uporabe člena 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046, ni oprla le na to trditev, ampak je v točkah od 36 do 38 obrazložitve izpodbijanega sklepa upoštevala tudi dejstvo, na katero je bilo opozorjeno v točkah 32 in 34 zgoraj, da so v skladu z besedilom navedene sodbe obstajali zadostni dokazi, da je predvsem očitana dejanja mogoče pripisati obdolžencem, da člen 445(1a) zakonika o kazenskem postopku sodbe, izdane na podlagi člena 444 tega zakonika, enači z obsodbo in da člen 136(1)(d)(ii) Uredbe 2018/1046 ne razlikuje med pravnomočnimi sodbami glede na to, ali so bile izdane na podlagi dogovora med zadevnimi osebami in državnim tožilstvom ali ne.
54
Na petem mestu, tožeče stranke svojo trditev opirajo na prvi stavek člena 445(1a) zakonika o kazenskem postopku, v skladu s katerim sodba, izdana na podlagi člena 444 tega zakonika, nima učinkov in je ni mogoče uporabiti kot dokaz, med drugim, v upravnih postopkih. Po njihovem mnenju se Komisija, ker je postopek, v katerem je bil sprejet izpodbijani sklep, upravne narave, za njegovo sprejetje ne bi smela sklicevati na sodbo sodišča v Milanu.
55
To trditev je mogoče le zavrniti, ker se z njo zgolj trdi, da se lahko z določbo nacionalnega prava preprečuje uporaba določbe prava Unije. Navedena trditev je tako v nasprotju z načelom primarnosti prava Unije, ki določa prednost prava Unije pred pravom držav članic. Navedeno načelo zato zahteva, da vsi organi držav članic različnim pravnim pravilom iz prava Unije zagotovijo polni učinek, pri čemer pravo držav članic ne more vplivati na učinek, ki se tem pravnim pravilom priznava na ozemlju teh držav (glej sodbo z dne 11. januarja 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, točka 23 in navedena sodna praksa). V skladu z načelom primarnosti prava Unije ni mogoče dopustiti, da bi pravila nacionalnega prava, čeprav so ustavne narave, ogrožala enotnost in učinkovitost prava Unije (sodba z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 52).
56
Na šestem mestu, zavrniti je treba trditev, ki so jo tožeče stranke navedle na obravnavi in ki se nanaša na sodbo z dne 18. decembra 2024, TP/Komisija (T‑776/22, v pritožbenem postopku, EU:T:2024:908). Splošno sodišče je namreč v točkah 44 in 45 navedene sodbe razsodilo, da je odredbodajalec, odgovoren za sprejetje ukrepa izključitve na podlagi člena 136(1), od (b) do (d) in od (f) do (h), Uredbe 2018/1046, vezan na pravno opredelitev zadevnega ravnanja, uporabljeno v pravnomočni sodbi ali v dokončni upravni odločbi, ne da bi imel v zvezi s tem kakršno koli diskrecijsko pravico. Vendar v obravnavani zadevi ne gre za uporabo pravne opredelitve zadevnih ravnanj, ki je drugačna kot v sodbi sodišča v Milanu, ampak za razlago določbe prava Unije, da se ugotovi, ali taka sodba, ob upoštevanju takih pravnih opredelitev, kot so navedene v njej, spada na področje uporabe te določbe.
57
Glede na vse navedeno je treba prve tri tožbene razloge zavrniti kot neutemeljene.
[…]
Osmi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do izjave iz člena 41(2)(a) Listine
[…]
124
Ker nobeden od tožbenih razlogov, ki so jih navedle tožeče stranke, ni bil sprejet, je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
125
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
126
Ker tožeče stranke niso uspele, se jim v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi Lattanzio KIBS SpA ter osebam CY, CV in CW se naloži plačilo stroškov, vključno stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 23. julija 2025.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
1
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.
(
2
)	Prikriti zaupni podatki.