62004CC0406
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
L. A. GEELHOEDA,
predstavljeni 2. februarja 2006 (
1
)
Zadeva C-406/04
Gérald De Cuyper
proti
Office national de l'emploi
„Prosto gibanje in prebivanje na ozemlju Evropske unije — Nadomestila za primer brezposelnosti — Pogoj dejanskega bivališča na nacionalnem ozemlju“
I – Uvod
1.
V tej zadevi je Tribunal du Travail de Bruxelles na podlagi člena 234 ES Sodišču predložilo vprašanja, s katerimi v bistvu sprašuje, ali zahteva po bivanju iz nacionalne zakonodaje, ki mora biti izpolnjena za priznanje pravice do nadomestila, nasprotuje pravici državljana Evropske unije iz členov 17 ES in 18 ES do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, če je prosilec brezposelna oseba, od katere se ne zahteva razpoložljivost za zaposlitev.
2.
Pri tem se najprej postavlja vprašanje, kako takšno nadomestilo razvrstiti v skladu z zakonodajo Skupnosti.
3.
Ko bo nadomestilo razvrščeno, bo glavno vprašanje, ali se lahko izvozi po predpisih Skupnosti o socialni varnosti.
II – Upoštevna zakonodaja Skupnosti
4.
Člena 17 ES in 18 ES določata:
„Člen 17
1.   S to pogodbo se uvede državljanstvo Unije. Državljani Unije so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic. […]
2.   Za državljane Unije veljajo pravice in dolžnosti po tej pogodbi.
Člen 18
1.   Vsak državljan Unije ima pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.
[…]“
5.
Člen 7 Uredbe št. 1612/68 (
2
) določa:
„1.   Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.
2.   Uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci.“
6.
Uredba št. 1408/71 zadeva uporabo sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, ki se gibljejo v Skupnosti. (
3
)
7.
Člen 1(a)(i) opredeljuje zaposleno osebo kot vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali ima prostovoljno zavarovanje za enega ali več zavarovalnih primerov, zajetih s področji sistema socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe.
8.
Člen 1(a)(o), kolikor je to za nas pomembno, opredeljuje „pristojnega nosilca“ kot nosilca, pri katerem je oseba zavarovana v času vloge za dajatev.
9.
Država članica, na ozemlju katere je pristojni nosilec, je opredeljena za „pristojno državo“. (
4
)
10.
Člen 10(1) Uredbe št. 1408/71 določa:
„Kadar ta uredba ne določa drugače, se denarne dajatve [prejemki] za invalidnost, starost ter preživele osebe, pokojnine za nesreče pri delu ali poklicne bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.
[…]“
11.
Člen 4(1) Uredbe št. 1408/71 določa:
„Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
[…]
(c)
dajatve [prejemki] za starost;
[…]
(g)
dajatve [prejemki] za brezposelnost;
[…]“
12.
Poglavje 6, naslov III, Uredbe št. 1408/71 navaja posebne določbe, ki se nanašajo na prejemke za brezposelnost.
13.
Oddelek 2 poglavja 6 vsebuje pravila, ki se nanašajo na brezposelne osebe, ki odidejo v državo članico, ki ni pristojna država. Člen 69 oddelka 2 določa, da so brezposelne osebe, ki odidejo v drugo državo članico, da bi si tam poiskale delo, omejeno upravičene do prejemkov za brezposelnost.
14.
Oddelek 3 poglavja 6 vsebuje pravila glede brezposelnih oseb, ki so med svojo zadnjo zaposlitvijo prebivale v državi članici, ki ni pristojna država. Člen 71(1)(a) oddelka 3 se nanaša na upravičenost do prejemka za brezposelnost obmejnih delavcev, ki so delno ali občasno brezposelni ali popolnoma brezposelni. Člen 71(1)(b) oddelka 3 se nanaša na upravičenost do prejemka za brezposelnost brezposelnih oseb, ki niso obmejni delavci in ki so med svojo zadnjo zaposlitvijo prebivali v državi članici, ki ni pristojna država.
III – Upoštevna nacionalna zakonodaja
15.
Člen 66(1) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 (
5
) o ureditvi brezposelnosti določa:
„Da bi bila brezposelna oseba upravičena do nadomestil, mora imeti običajno bivališče v Belgiji in mora tudi dejansko bivati v Belgiji.
Minister po predstavitvi mnenja upravnega odbora določi primere in okoliščine, v katerih se nadomestila lahko dodelijo brezposelni osebi, ki dejansko ne biva v Belgiji.“
16.
Odstopanja od zahteve po dejanskem bivališču, za katere se lahko odloči minister, so navedena v členu 39 odredbe ministra z dne 26. novembra 1991 o izvajanju predpisov o brezposelnosti, ki se sklicuje na štiri posebne položaje, v katerih začasno in kratko bivanje, ki ne presega štirih tednov, ne izključuje dodelitve nadomestil.
17.
Člen 89(1) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, kakor je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 22. novembra 1995 (
6
), določa, da za popolnoma brezposelno osebo, staro najmanj 50 let, lahko na njeno zahtevo ne uporabijo določenih zahtev iz drugih določb kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, če je bila v zadnjih dveh letih pred to zahtevo kot popolnoma brezposelna oseba upravičena do najmanj 312 nadomestil. Te zahteve vključujejo obveznost, da je na razpolago za zaposlitev in sprejme vsako primerno zaposlitev, da se javi pri ustrezni službi za zaposlovanje ali sodeluje pri načrtu zaposlovanja ter da se prijavi kot iskalec zaposlitve.
18.
Člen 89 je bil nedavno spremenjen s kraljevim odlokom z dne 27. maja 2002 (
7
), ki je stopil v veljavo 1. julija 2002. Na podlagi te spremembe se oprostitev zahtev, navedenih v kraljevem odloku z dne 25. novembra 1991, razlikuje glede na to, ali je starejša brezposelna oseba starejša od 50 ali 58 let. Tako se brezposelne osebe, stare od 50 do 58 let, lahko oprosti določenih zahtev, vendar ne obveznosti, da so na razpolago za zaposlitev in sprejmejo vsako primerno zaposlitev, da se javijo pri ustrezni službi za zaposlovanje ali sodelujejo pri načrtu zaposlovanja ter da se prijavijo kot iskalci zaposlitve. Nasprotno pa se osebe, starejše od 58 let, oprosti vseh treh in še drugih zahtev.
IV – Dejansko stanje in nacionalni postopek
19.
G. De Cuyper je belgijski državljan, rojen leta 1942. Zaposlen je bil v Belgiji, leta 1997 pa mu je bilo dodeljeno nadomestilo za brezposelnost.
20.
Leta 1998 je bil v skladu s členom 89(1) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 oproščen občinskega nadzora. Ta oprostitev je imela te posledice:
—
če je opravljal dopolnilno dejavnost, mu ni bilo treba dokazovati, da jo je opravljal že v treh mesecih pred zahtevo za nadomestilo, ko je še opravljal dejavnost kot zaposlena oseba;
—
zanj ni več veljala obveznost, da je na razpolago za zaposlitev in sprejme vsako primerno zaposlitev, niti da se javi pri ustrezni službi za zaposlovanje ali sodeluje pri načrtu zaposlovanja;
—
v svojem imenu in brez pridobitnega namena je smel opravljati vsako dejavnost, povezano s svojo lastnino;
—
oproščen je bil zahteve, da se prijavi kot iskalec zaposlitve.
21.
V izjavi o osebnih in družinskih razmerah, predloženi decembra 1999, je G. De Cuyper navedel, da je samski in da prebiva v Bruslju.
22.
Državni urad za zaposlovanje (ONEM) je na podlagi rutinske preiskave, ki jo je opravil aprila 2000 zaradi preverbe natančnosti izjav prejemnika, povabil G. De Cuyperja na razgovor v Bruselj – ki se ga je udeležil –, da bi preverili njegove družinske razmere_. Pozneje je uradu ONEM podal izjavo, v kateri je navedel, da od januarja 1999 prebiva na jugu Francije. Tam je kupil čoln, ki ga prenavlja v domovanje.
23.
G. De Cuyper je priznal, da se v Belgijo vrača približno enkrat na tri mesece in da takrat uporablja opremljeno sobo ter da o tej spremembi osebnih razmer ni obvestil ONEM.
24.
Na podlagi preiskave je ONEM sklenil, da prebiva v Franciji s prijateljico, ki je prav tako upokojena.
25.
G. De Cuyper se julija 2000 ni udeležil razgovora, na katerega je bil povabljen, da bi podal izjavo v svojo obrambo.
26.
Septembra 2000 ga je urad ONEM obvestil o svoji odločitvi, da mu odvzame pravico do nadomestila za brezposelnost z učinkom za nazaj od leta 1999, z obrazložitvijo, da ni izpolnil zahteve po dejanskem bivanju iz člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 (v nadaljevanju: zahteva po bivanju).
27.
G. De Cuyper se je zoper to odločitev pritožil pri Tribunal du Travail de Bruxelles.
28.
Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je iz dokumentov, predloženih sodišču, jasno, da ne more zaprositi za nobeno od odstopanj iz člena 39 odredbe ministra z dne 26. novembra 1991, in da zanj torej velja zahteva po bivanju.
29.
V takšnih okoliščinah je Tribunal du Travail v skladu s členom 234 ES Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„Ali obveznost dejanskega bivanja v Belgiji, ki je na podlagi člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti pogoj za dodelitev nadomestila za brezposelno osebo, starejšo od 50 let, ki je na podlagi člena 89 navedenega kraljevega odloka oproščena javljanja in ji ni treba biti na razpolago za zaposlitev, pomeni oviro za pravico prostega gibanja in prebivanja, ki jo vsakemu evropskemu državljanu priznavata člena 17 in 18 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti ?
Ali je ta obveznost bivanja na nacionalnem ozemlju države, pristojne za dodelitev nadomestil za brezposelnost, ki jo v notranjem pravu upravičuje potreba po nadzoru spoštovanja zakonitih pogojev izplačil prejemkov brezposelnim, v skladu z zahtevo po sorazmernosti, ki jo je treba spoštovati pri doseganju cilja v splošnem interesu, če predstavlja omejitev pravice prostega gibanja in prebivanja, ki jo vsakemu evropskemu državljanu priznavata člena 17 in 18 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti?
Ali ni posledica te obveznosti bivanja ta, da ustvarja diskriminacijo med evropskimi državljani iz države članice, pristojne za dodelitev nadomestil za brezposelnost, s tem da priznava pravico do nadomestila tistim, ki ne izvršujejo svoje pravice do prostega gibanja in prebivanja iz členov 17 in 18 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, in jo z odvračilnim učinkom te omejitve odreka tistim, ki jo nameravajo izvrševati?“
30.
G. De Cuyper, ONEM, Komisija, Belgija, Francija in Nemčija so podali pisne izjave in so bili zastopani na obravnavi. Nizozemska in Združeno kraljestvo sta podala izjavi le na obravnavi.
V – Vprašanja za predhodno odločanje
31.
Tribunal du Travail v bistvu sprašuje, ali zahteva po bivanju kot pogoj za dodelitev nadomestila za brezposelne, ki velja za osebe, starejše od 50 let, če so med drugim oproščene obveznosti, da so na razpolago za zaposlitev, pomeni omejitev pravice državljanov Evropske unije do prostega gibanja in prebivanja v Skupnosti, kar je v nasprotju s členoma 17 ES in 18 ES.
32.
Da bi lahko določili zakonodajo Skupnosti, ki se uporablja v teh razmerah, je treba ugotoviti, kako razvrstiti nadomestilo brezposelnim osebam, starejšim od 50 let, ki so po nacionalnih predpisih o pravici do nadomestila za brezposelnost med drugim oproščene obveznosti, da so na razpolago za zaposlitev (v nadaljevanju: nadomestilo ali zadevno nadomestilo).
Razvrstitev nadomestila
33.
G. De Cuyper, ONEM, Belgija, Francija in Nemčija izhajajo iz predpostavke, da se nadomestilo razvrsti kot nadomestilo za brezposelnost v smislu Uredbe št. 1408/71. Komisija meni nasprotno.
34.
Zdi se jasno, v nasprotju s trditvami Komisije, da se člen 7 Uredbe št. 1612/68 ne uporablja za to zadevo.
35.
Kot je na obravnavi trdilo Združeno kraljestvo, ta določba delavcu, ki je državljan države članice, dodeljuje pravico, da na ozemlju druge države članice uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot delavci, ki so državljani te druge države članice.
36.
Nasprotno G. De Cuyper zahteva enako obravnavanje, kot ga imajo državljani države članice, katere državljan je tudi sam, ki pa ostanejo v tej državi.
37.
Zadevno nadomestilo se torej ne more razvrstiti kot socialna ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68.
38.
Komisija dalje trdi, da pravica do nadomestila za brezposelnost temelji na domnevi, da je brezposelna oseba na razpolago za zaposlitev, ki ji jo ponudi zavod za zaposlovanje, na katerem je prijavljena. V obravnavani zadevi je bil G. De Cuyper oproščen obveznosti, da je na razpolago za zaposlitev, in sicer v skladu s členom 89 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991.
39.
V pisnih izjavah je Komisija trdila, da bi se nadomestilo, ki ga terja G. De Cuyper, lahko štelo za prejemek „za predčasno upokojitev“. Na obravnavi pa je predlagala, naj se nadomestilo ne šteje nujno za prejemek za predčasno upokojitev, pač pa za nadomestilo sui generis. V nobenem primeru, kot meni Komisija, nadomestilo ne spada na področje uporabe Uredbe št. 1408/71.
40.
V podporo tej trditvi navaja sodbo Otte (
8
), v kateri Sodišče razlikuje med nadomestilom za brezposelnost po Uredbi št. 1408/71 in dodatkom za preusmeritev, ki je bil kot neobvezna subvencija starejšim rudarjem – ki so izgubili zaposlitev zaradi prestrukturiranja nemške rudarske industrije (
9
) – dodeljen od dneva njihove odpustitve do njihove upokojitve. Komisija poudarja, da se od prejemnikov dodatka za prestrukturiranje ni zahtevalo, da se prijavijo kot iskalci zaposlitve ali da so na razpolago za zaposlitev – to sta zahtevi, katerih je oproščen tudi G. De Cuyper v skladu s kraljevim odlokom z dne 25. novembra 1991. Ugotavlja, da je Sodišče v sodbi Otte ugotovilo, da se pogoji za dodelitev dodatka za prestrukturiranje, ki izhajajo iz njegovega cilja, povezanega s politiko zaposlovanja, namreč umika odpuščenih delavcev s področja zavarovanja za brezposelnost, očitno razlikujejo od tistih, ki veljajo za prejemek za brezposelnost v smislu člena 4(1)(g) Uredbe št. 1408/71. (
10
)
41.
Res je, da je dodatek iz sodbe Otte podoben nadomestilu, ki je bilo izplačano G. De Cuyperju, in sicer v tem, da je vlagatelj oproščen zahtev, da se prijavi kot iskalec zaposlitve in da je na razpolago za zaposlitev.
42.
Vendar pa je treba na dodatek za preusmeritev iz sodbe Otte gledati v ustreznem okviru, in sicer kot na nadomestilo, izplačano starejšim rudarjem, ki so postali brezposelni zaradi prestrukturiranje nemške rudarske industrije. Res je Sodišče navedlo, da je bil osnovni namen dodatka za preusmeritev, da se delavcem, ki so bili odpuščeni zaradi racionalizacije, zagotovi določen dohodek, s čimer se jih je „umaknilo s področja zavarovanja za brezposelnost“. (
11
)
43.
Ta okvir se očitno razlikuje od tistega, v katerem je G. De Cuyper zaprosil za nadomestilo.
44.
Obstajajo še druge značilnosti, po katerih se dodatek za preusmeritev loči od obravnavanega nadomestila. Dodeljen je bil brezposelni osebi, ki ji je malo manjkalo do izpolnitve pogojev za prejemanje starostne pokojnine. (
12
) Od prejemnika dodatka za prestrukturiranje se ni zahtevalo, da preneha dejavnost, ki jo je opravljal kot zaposlena ali samozaposlena oseba, če mu je prinašala dohodek nad določeno mejo, medtem ko sme oseba v obravnavani zadevi v svojem imenu in brez pridobitnega namena opravljati le dejavnost, povezano s svojo lastnino, v skladu s členom 25(3) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991.
45.
Poleg tega dejstvo, da ima obravnavano nadomestilo malo skupnega s prejemki za starost, govori v korist mnenju, da ga ne gre šteti za prejemek za predčasno upokojitev.
46.
Kot prejemki za starost se štejejo ta nadomestila: tista, ki se dodelijo starejšim državljanom, da bi se jim zagotovila minimalna sredstva za preživljanje (
13
), in tista, ki so odvisna od obstoja pravice do pokojnine; tista, ki jih izplača nosilec pokojninskega zavarovanja; tista, ki se izračunajo na podlagi kriterijev, ki veljajo za pokojnino; in tista, katerih namen je dopolniti starostno pokojnino. (
14
)
47.
Nobena od teh značilnosti ni podobna pogojem za dodelitev zadevnega nadomestila. Razen tega, da se izplača osebi, starejši od 50 let, od katere se ne zahteva, da je na razpolago za zaposlitev, to nadomestilo v nobenem drugem pogledu ne spominja na prejemke za starost.
48.
Zato je treba izjavo Komisije, da je nadomestilo, ki ga je zahteval G. De Cuyper, prejemek za predčasno upokojitev, zavrniti.
49.
Razen zahteve po bivanju so pogoji za dodelitev nadomestila v skladu s členom 89(1) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 ti: da je oseba brezposelna; da je starejša od 50 let; in da je bila v zadnjih dveh letih pred zahtevo kot brezposelna oseba upravičena do več kot 312 izplačil.
50.
Ti pogoji se očitno nanašajo na tveganje brezposelnosti. So torej pokazatelji, da gre za nadomestilo za brezposelnost, in kot taki po mojem mnenju enako tehtni kot izvzetje iz obveznosti prijave kot iskalec zaposlitve in razpoložljivosti za zaposlitev – pogojev, ki sta običajno povezana s pravico do nadomestila za brezposelnost.
51.
Ta oprostitev po mojem mnenju tudi ne spreminja statusa brezposelne osebe G. De Cuyperja. Kot je ONEM izjavil na obravnavi, belgijska zakonodaja starejše brezposelne osebe in mlajše brezposelne osebe obravnava enakopravno. Za starejše brezposelne osebe – v primerjavi s predčasno upokojenimi osebami – se ne šteje, da so dokončno zapustile trg dela, pa čeprav so morda oproščene obveznosti, da se prijavijo kot iskalci zaposlitve ali da so na razpolago za zaposlitev; pozneje se lahko ponovno zaposlijo.
52.
Ugotovimo lahko tudi, da v skladu s kraljevim odlokom z dne 27. maja 2002 od julija dalje starejše brezposelne osebe, mlajše od 58 let, ne morejo več zaprositi za oprostitev obveznosti prijave kot iskalec zaposlitve in razpoložljivosti za zaposlitev.
53.
V predložitvenem sklepu ne najdem nobenih kazalcev, da bi se nadomestilo, ki ga zahteva G. De Cuyper, kakor koli razlikovalo od nadomestil, ki se izplačajo za neprostovoljno brezposelnost, zaradi česar menim, da ga lahko štejemo za prejemek za brezposelnost iz člena 4(1)(g) Uredbe št. 1408/71.
Nadomestilo za brezposelnost v kontekstu
54.
Zakonska ureditev nadomestil v zvezi z neprostovoljno brezposelnostjo zaseda posebno mesto v sistemih socialne varnosti.
55.
Ta nadomestila naj bi zagotavljala podporo zaposlenim in njihovim družinskim članom v primeru začasne in neprostovoljne brezposelnosti.
56.
Upravičenci do takšnih nadomestil so torej ljudje, ki sodijo med aktivno prebivalstvo na rednem trgu dela. Običajno imajo nadomestila značaj plačila, ki odraža zadnjo prejeto plačo, vendar do določene zgornje meje.
57.
Nadomestila se financirajo s splošnimi davki ali s posebnimi kolektivnimi prejemki, ki odražajo primarni dohodek od dela.
58.
Te značilnosti kažejo, da morajo tisti, ki prejemajo nadomestilo za brezposelnost, ostati na trgu dela; to pomeni, da se morajo prijaviti pri organu, ki jim pomaga iskati novo zaposlitev. Upravičenci do nadomestila morajo tudi sprejeti vsako ponujeno primerno zaposlitev in ne smejo opravljati dejavnosti, ki bi jim prinašale dohodek, večji od njihovega nadomestila za brezposelnost.
59.
Cilj teh zahtev – ki se morajo načeloma strogo uporabljati – je preprečiti nepravilno rabo ali zlorabo nadomestil za brezposelnost in preprečiti nelojalno konkurenco na trgu dela, ki bi jo povzročili prejemniki nadomestila za brezposelnost.
60.
Nadomestila za brezposelnost kot področje socialne varnosti, posebej predvideno za delovno aktivno prebivalstvo, se od osemdesetih let prejšnjega stoletja uporabljajo kot instrument politike trga dela in zaposlovanja.
61.
V številnih (predvsem celinskih) državah članicah se takšna zakonodaja o socialni varnosti uporablja kot del politike, na podlagi katere se starejši udeleženci trga dela umikajo mlajšim iskalcem zaposlitve. V takšnem političnem okviru so bili starejši zaposleni, ki so postali brezposelni, popolnoma ali delno oproščeni obveznosti, da so na razpolago na trgu dela. Zdi se, da je tako razmišljanje podlaga belgijskih predpisov iz leta 1991, ki se uporabljajo v tej zadevi.
62.
V drugih državah članicah, še zlasti skandinavskih, se zakonodaja o socialni varnosti brezposelnih uporablja kot sredstvo za izvajanje „aktivacijske“ politike trga dela, ker pogojuje pravico do nadomestila in njegovo višino z aktivnim sodelovanjem v programih prešolanja, katerih cilj je ohraniti ali povečati sposobnost pridobivanja zaslužka iskalcev zaposlitve na trgu dela.
63.
Zadnje čase si politika trga dela v večini držav članic EU prizadeva za čim večje sodelovanje starejših zaposlenih na trgu dela. To očitno ni nepovezano s težavami, ki se nanašajo na staranje evropskega prebivalstva. Takšna politika je pripeljala do uporabe merila razpoložljivosti za zaposlitev v zvezi s starejšimi brezposelnimi osebami, ki je bistveno strožje kot običajno. Ta sprememba je razvidna tudi iz kraljevega odloka z dne 27. maja 2002. (
15
)
64.
Poleg klasičnih argumentov proti izvozu nadomestila za brezposelnost – preprečitev zlorabe in nelojalne konkurence na trgu dela – je torej enako pomemben tudi argument, da morajo države članice imeti možnost uporabiti takšno nadomestilo kot instrument politike trga dela in zaposlovanja.
65.
Uporaba merila razpoložljivosti za zaposlitev kot instrumenta „aktivacijske“ politike trga dela s strani držav članic je torej očitno skladna z razmejitvijo pristojnosti po členih Pogodbe, ki urejajo zaposlovanje in socialne zadeve.
66.
Člen 125 ES določa, da si države članice in Skupnost prizadevajo za razvoj usklajene strategije zaposlovanja in zlasti za spodbujanje kvalificiranih, usposobljenih in prilagodljivih delavcev in trgov dela, hitro prilagodljivih gospodarskim spremembam, da bi dosegle cilje, opredeljene v členu 2 EU in členu 2 ES. Ti cilji vključujejo spodbujanje visoke stopnje zaposlenosti in socialne zaščite v Skupnosti.
67.
V skladu s členom 126(1) ES države članice s svojimi politikami zaposlovanja prispevajo k doseganju teh ciljev.
68.
Členi 125 ES, 127(1) ES in 129 ES se sklicujejo na usklajevalno in dopolnjujočo vlogo, ki jo mora imeti Skupnost glede politike zaposlovanja držav članic in spodbujanja visoke stopnje zaposlenosti. Vendar pa člen 127(1) ES pravi, da je treba pri tem spoštovati pristojnost držav članic. Drugi odstavek člena 129 pravi, da ukrepi za podporo, ki jih sprejme Skupnost, ne smejo vključevati usklajevanja zakonov in drugih predpisov držav članic.
69.
Kolikor je to pomembno, člen 136 ES, ki zadeva socialno politiko, pravi, da si Skupnost in države članice prizadevajo za naslednje cilje: spodbujanje zaposlovanja, izboljšanje življenjskih razmer in delovnih pogojev ter ustrezno socialno zaščito, za trajno visoko zaposlenost in boj proti izključenosti; v ta namen Skupnost in države članice izvajajo ukrepe, ki upoštevajo različnost prakse posameznih držav članic.
70.
Člen 137(1) ES med drugim določa, da Skupnost podpira in dopolnjuje dejavnost držav članic na področjih socialne varnosti in socialne zaščite delavcev ter varstva delavcev v primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi.
71.
Določbe, sprejete v skladu s členom 137 ES, ne smejo v skladu s členom 137(4) ES, prva alinea, vplivati na pravico držav članic, da določijo temeljna načela svojih sistemov socialne varnosti, in ne smejo bistveno poslabšati finančne uravnoteženosti teh sistemov.
72.
Če povzamemo, jasno je, da pristojnost določanja politike zaposlovanja in socialnega varstva ostaja v glavnem v pristojnosti držav članic, medtem ko ima Skupnost usklajevalno in dopolnjevalno vlogo.
73.
Zdi se, da je zakonodajalec Skupnosti dovolil, da države članice uporabljajo nadomestilo za brezposelnost kot instrument politike trga dela in zaposlovanja, ko je spreminjal Uredbo št. 1408/71, katere nova različica (Uredba št. 883/2004) (
16
) še naprej izrecno izključuje izvoz nadomestila za brezposelnost.
Izvozljivost nadomestila za brezposelnost v skladu z Uredbo št. 1408/71
74.
Glede na ta okvir, ki pojasnjuje omejitev izvozljivosti nadomestila za brezposelnost, je treba sedaj preučiti, kako se to načelo odraža v določbah Uredbe št. 1408/71 in kako se te določbe uporabljajo v okoliščinah te zadeve.
75.
Člen 10(1) Uredbe št. 1408/71 se nanaša na odpoved pogoju stalnega prebivališča, vključenega v nacionalni zakonodaji o sistemih socialne varnosti. Vključuje prepoved zmanjšanja, spremembe, začasne ustavitve, odvzema ali zaplembe določenih prejemkov socialne varnosti zato, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju države članice, ki ni tista, v kateri je institucija, odgovorna za plačilo. Prejemki socialne varnosti, navedeni v členu 10(1), za katere velja prepoved, ne vključujejo nadomestila za brezposelnost.
76.
Zato, kot ugotavlja ONEM, Uredba št. 1408/71 na splošno ne prepoveduje, da bi nacionalni predpisi, ki urejajo prejemke za brezposelnost, vključevali pogoj stalnega prebivališča ali možnost začasne ustavitve izplačil, če prejemnik prebiva v drugi državi članici.
77.
V Uredbi št. 1408/71 sta določeni dve izjemi od splošnega načela, da omejevanje izvoza pravice do prejemkov za brezposelnost ni prepovedano.
78.
Člen 69 določa, da je brezposelna oseba upravičena do nadomestila za brezposelnost, če kot prijavljen iskalec zaposlitve za največ tri mesece odide v drugo državo članico, da bi si tam poiskala zaposlitev. Člen 71(1) določa, da je do nadomestila za brezposelnost upravičena brezposelna oseba, ki je med zadnjo zaposlitvijo prebivala v državi članici, ki ni država članica, v kateri je zavarovana za namene socialne varnosti.
79.
Razmere G. De Cuyperja niso enake tistim, ki jih urejata člena 69 in 71. Zato se uporabi splošno načelo, da pogojevanje pravice do nadomestila za brezposelnost s stalnim prebivališčem ni prepovedano.
80.
Komisija trdi, da sta zahtevi po razpoložljivosti za delo in statusu iskalca zaposlitve neločljivo povezani s statusom brezposelne osebe ter da upravičujeta omejevanje možnosti izvoza pravice do nadomestila za brezposelnost. Ker je belgijska zakonodaja odpravila ti zahtevi za brezposelne osebe, starejše od 50 let, sklepa, da se omejevanje izvoza pravice do nadomestila za brezposelnost ne zdi več upravičeno.
81.
Ta argument bi bil lahko utemeljen, če bi bile države članice po Uredbi št. 1408/71 zavezane, da takšne pravice ne omejujejo iz razlogov, povezanih s ponovno zaposlitvijo.
82.
Vendar člen 10(1) in določbe o upravičenosti do nadomestila, če jih upoštevamo skupaj, očitno govorijo nasprotno: državam članicam ni prepovedano omejevanje izvoza te pravice. Čudno bi bilo, če bi te določbe razlagali v smislu, da morajo države članice upravičiti določbo, kot je na primer zadevna, ki omejuje izvoz pravice.
83.
Zaradi navedenih razlogov določbe Uredbe št. 1408/71 brezposelni osebi, od katere se ne zahteva razpoložljivost za delo, ne zagotavljajo pravice do nadomestila za brezposelnost, če biva v državi članici, ki ni pristojna država.
84.
Poleg tega obstajajo tehtni praktični razlogi proti temu, da se dovoli izvoz nadomestila za brezposelnost, ki sem jih že omenil (
17
) in na katere se v svojih izjavah sklicuje več strank.
85.
Prvič, države članice morajo imeti možnost, da uporabijo nadomestilo za brezposelnost kot instrument politike trga dela in zaposlovanja, kar še zlasti velja glede na strožjo uporabo merila razpoložljivosti za zaposlitev, ki se zadnja leta uporablja v primeru starejših brezposelnih oseb. Zahteva po bivanju je očitno potrebna, da se zagotovi zadovoljivo izvajanje takšne politike.
86.
Drugič, kot trdi Francija, brezposelna oseba ima največje možnosti, da najde zaposlitev, prav v državi članici zadnje zaposlitve. Zato je v interesu politike zaposlovanja, da se upravičenost do nadomestila za brezposelnost pogojuje z bivanjem v tej državi.
87.
Tretjič, kot ugotavljajo ONEM, Francija in Nemčija, je zahteva po bivanju nujna, ker omogoča preverjanje družinskega položaja in morebitnih pridobitnih dejavnosti vlagatelja, ki lahko vplivajo na pravico do nadomestila za brezposelnost. Takšno preverjanje je potrebno, da se preprečijo zlorabe. Razen pod izjemnimi pogoji, navedenimi v členih 69 in 71 Uredbe št. 1408/71, ki pa se ne uporabljajo v obravnavani zadevi, med organi oblasti držav članic ne obstaja organizirano sodelovanje pri nadzoru položaja osebe, prejemnika nadomestila za brezposelnost, ki odide iz pristojne države v drugo državo članico.
88.
Zato v tej zadevi ne obstaja sistem nadzora, ki bi vključeval preverjanje družinskega položaja G. De Cuyperja in pridobitnih dejavnosti, ki bi jih morda opravljal v Franciji. Ob neobstoju kakršnega koli sistema sodelovanja med belgijskimi in francoskimi organi oblasti pri nadzoru pravice do nadomestila za brezposelnost nobena od držav ne bi bila upravičena preverjati teh zadev.
89.
Sklenemo lahko, da je zahteva po bivanju ustrezna, ker zagotavlja izvajanje učinkovitega preverjanja družinskega položaja in morebitnih pridobitnih dejavnosti brezposelne osebe.
90.
Četrtič, dovoliti izvoz nadomestila za brezposelnost bi pomenilo dovoliti nelojalno konkurenco na trgu dela države članice, kamor odide brezposelna oseba. To bi bil gotovo rezultat, če bi državljani ene države članice, ki imajo tako pravico, smeli vstopiti na trg dela druge države članice: imeli bi nepravično finančno prednost pred državljani druge države članice, ki bi skušali vstopiti na trg dela, njihovi dohodki pa praviloma ne bi bili subvencionirani.
91.
Petič, kot je na obravnavi izjavila Nizozemska, treba je ohraniti povezavo med financiranjem in dodeljevanjem nadomestil. Plačevanje nadomestil iz proračuna države članice je izraz solidarnosti med njenimi državljani. Je sredstvo spodbujanja povezanosti družbe ter izogibanja socialni izključenosti in z njo povezanim problemom. Izvoz nadomestil bi lahko spodkopal povezanost družbe in pripeljal do nesorazmernega finančnega bremena, ki bi ga morali nositi državljani ene države članice.
Uporaba členov 17 ES in 18 ES, če se uporablja Uredba št. 1408/71
92.
Če se ugotovi, da se Uredba št. 1408/71 uporablja, ostane vprašanje, kako presoditi predložena vprašanja glede na člena 17 ES in 18 ES.
Trditve strank
93.
G. De Cuyper trdi, da zahteva po bivanju iz člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 krši pravico državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja v Skupnosti. Komisija trdi podobno, ne glede na to, ali se zadevno nadomestilo šteje za socialno ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 ali za nadomestilo za brezposelnost v skladu z Uredbo št. 1408/71.
94.
G. De Cuyper trdi, da zahteva po bivanju odvrača državljana Unije od uresničevanja pravice do prostega gibanja, ker mu v primeru odhoda v drugo državo članico ne pripada več pravica do nadomestila. V njegovem primeru, pravi, mu je dejansko preprečeno uresničevanje te pravice, ker brez nadomestila ne bi imel zadostnih virov, da v državi članici, kamor odide, ne bi postal finančno breme, zaradi česar bi po Direktivi 90/364 (
18
) izgubil pravico do prebivanja v Franciji. Trdi, da je zahteva po bivanju nesorazmerna s ciljem nadzora nad izpolnjevanjem pogojev za pravico do zadevnega nadomestila, še zlasti v primeru oprostitve obveznosti javljanja službi za zaposlovanje in razpoložljivosti za zaposlitev. Trdi tudi, da v primeru upravičencev do nadomestila zahteva po bivanju ustvarja diskriminacijo med prejemniki, ki uresničujejo svojo pravico kot državljani Unije in odidejo v drugo državo članico, in tistimi, ki ostanejo v Belgiji.
95.
Komisija trdi, da če se nadomestilo opredeli kot socialna ugodnost v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1612/68, zavrnitev njegove dodelitve, če prejemnik odide v drugo državo članico, pomeni kršitev pravice državljana Unije do enakega obravnavanja, kot jo imajo državljani države članice, katere državljan je tudi sam, ki pa ostanejo v tej državi. Po njenem mnenju je v sodbi Pusa (
19
) Sodišče tako razmišljalo, ko je presojalo položaj finskega državljana z bivališčem v Španiji, ki je zahteval enako obravnavanje kot finski državljani z bivališčem na Finskem.
96.
Komisija navaja, da je objektiven preudarek o potrebi, da se zagotovi povezava prejemnika z ustreznim trgom dela, nepotreben glede na izvzetje iz zahteve po razpoložljivosti za delo. Dalje, tudi preudarek o administrativnih težavah, povezanih s preverjanjem izpolnjevanja pogojev za dodelitev nadomestila, ne more upravičiti odstopanja od zakonodaje Skupnosti, kar velja še zlasti v primeru domnevne omejitve izvrševanja ene od temeljnih svoboščin. (
20
)
97.
Če se nadomestilo opredeli kot prejemek za brezposelnost po Uredbi št. 1408/71, trdi Komisija, bi bilo pogojevanje pravice do njega upravičeno iz razlogov, povezanih s spodbujanjem iskanja zaposlitve. Ker je bil vlagatelj oproščen obveznosti iskanja zaposlitve, omejitev izvoza pravice do nadomestila za brezposelnost ni več upravičena.
98.
ONEM, Belgija, Francija in Nemčija trdijo, da je lahko upravičena vsaka omejitev pravic državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja.
99.
ONEM trdi, da omejitev pravice do prostega gibanja, ki izhaja iz zahteve po bivanju, upravičuje načelo iz Uredbe št. 1408/71, ki pravi, da se pravice do prejemka za brezposelnost ne sme izvoziti, kot tudi dejstvo, da sicer ne more preverjati, ali so pogoji za dodelitev nadomestila za brezposelnost izpolnjeni. Ker je bivanje v Belgiji potrebno, če naj ONEM prepreči neupravičeno izplačevanje nadomestil, je zahteva po bivanju sorazmerna. Ta zahteva velja ne glede na državljanstvo in zato ne ustvarja neenakega obravnavanja.
100.
Francija trdi, da je zahteva po bivanju lahko upravičena iz treh razlogov. Prvič, Sodišče je v sodbi Müller-Fauré (
21
) ugotovilo, da morajo države članice v primeru neusklajenosti na ravni Skupnosti same določiti pogoje za dodelitev prejemkov socialne varnosti. Zato na splošno države članice lahko izberejo pogoje za dodelitev nadomestila za brezposelnost. Drugič, zahteva po bivanju je upravičena, ker ima brezposelna oseba največje možnosti, da najde zaposlitev, prav v državi članici zadnje zaposlitve. Tretjič, upravičena je tudi zaradi potrebe po preverjanju morebitnih pridobitnih dejavnosti, ki jih opravlja prejemnik, in njegovega družinskega položaja.
101.
Nemčija trdi, da zahteva po bivanju zasleduje zakoniti cilj, da se zagotovi preverjanje pogojev, katerih izpolnjevanje daje prejemniku pravico do nadomestila za brezposelnost, kot tudi preprečevanje vsake zlorabe pri njihovem dodeljevanju. Ker tega cilja ni mogoče doseči drugače kot s preverjanjem na kraju samem, je zahteva po bivanju ustrezna. Člena 12 ES in 18 ES sta lahko podlaga za prepoved diskriminacije samo v zakonodaji, ki se neposredno nanaša na svobodo gibanja in prebivanja v drugi državi članici.
Presoja
102.
G. De Cuyper je belgijski državljan, ki biva v Franciji. Je državljan Unije, ki je izkoristil svojo pravico do svobodnega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. Tožba, ki jo je vložil pri nacionalnem sodišču, izhaja iz dejstva, da je z odhodom v Francijo izgubil pravico do nadomestila, ki ga je prejemal med bivanjem v Belgiji.
103.
Te okoliščine spadajo na področje zakonodaje Skupnosti, zato se G. De Cuyper lahko sklicuje na pravice, ki mu pripadajo po tej zakonodaji, še zlasti na pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. (
22
)
104.
Za uporabo člena 18 ES ni treba najprej ugotoviti diskriminacije.
105.
Ta določba državljanu Unije dodeljuje pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev. Nobeden od teh izrazov ne kaže, da se uporabljajo samo, če se ugotovi diskriminacija.
106.
Poleg tega je Sodišče to pravico, tudi ko je svoboda gibanja z drugih vidikov izrecno zagotovljena s prepovedjo diskriminacije v Pogodbi, razlagalo, kot da izključuje nediskriminatorne ukrepe. (
23
) Sodna praksa v zvezi s členom 39 ES kaže, da svoboda gibanja delavcev na primer lahko izključuje nediskriminatorne ukrepe. (
24
)
107.
Zato se ne zdi potrebno, da bi člen 18 ES, ki določa pravico do svobode gibanja in prebivanja brez sklicevanja na prepoved diskriminacije, razlagali, kot da se uporablja samo v primeru diskriminatornega ukrepa.
108.
Pravo vprašanje je, ali ukrep državljana Unije kakor koli omejuje pri izvrševanju pravice do prostega gibanja in prebivanja, in če da, ali je takšna omejitev lahko upravičena.
109.
V obravnavani zadevi se je treba vprašati, ali zahteva po bivanju predstavlja neupravičeno omejitev za tiste, ki izvršujejo to pravico.
110.
Posledica zahteve po bivanju je očitno omejitev pravice državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja v Skupnosti.
111.
Zato je treba preučiti, ali je takšna omejitev lahko upravičena v skladu s členoma 17 ES in 18 ES.
112.
Kot trdita ONEM in Belgija, člen 18(1) ES določa, da je zadevna pravica predmet omejitev in pogojev, določenih s Pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev; člen 42 ES določa sprejetje ukrepov na področju socialne varnosti, kakršni so potrebni za zagotovitev prostega gibanja delavcev; ker je bila Uredba št. 1408/71 sprejeta na podlagi člena 42 ES, se šteje za ukrep v skladu s členom 18(1) ES, da je sprejet za uveljavitev pogodbe.
113.
Po moje torej ni dvoma, da je svoboda prostega gibanja po členu 18 ES omejena s splošnim načelom, ki izhaja iz Uredbe št. 1408/71, ki prepoveduje izvoz nadomestila za brezposelnost.
114.
To moje mnenje je podprto tudi s sodno prakso, na katero se sklicuje Francija, ki pravi, da zakonodaja Skupnosti ne zmanjšuje pristojnosti držav članic pri organizaciji njihovih sistemov socialne varnosti. Uredba št. 1408/71 sisteme socialne varnosti držav članic bolj povezuje, ne pa usklajuje, in sicer na način, ki ohranja nacionalne pristojnosti. V primeru neusklajenosti na ravni Skupnosti, kot je Sodišče že ugotovilo, morajo države članice same določiti pogoje za dodelitev prejemka socialne varnosti. (
25
)
115.
Na splošno torej Skupnost ne posega v določanje teh pogojev, kot sledi tudi iz člena 137 ES. (
26
)
116.
Poleg tega bi trditev, da je zahteva po bivanju neupravičena omejitev svobode gibanja, do katere ima pravico državljan Unije, povsem spodkopala namen določb o prejemku za brezposelnost iz Uredbe št. 1408/71 in bi bila v nasprotju s členom 10(1) te uredbe.
117.
Ni razloga za domnevo, da je bil to namen členov Pogodbe o državljanstvu Unije.
118.
Ugotovimo lahko, da v skladu z zakonodajo Skupnosti pogoj države članice, ki od prejemnika zahteva, da biva v tej državi, ni v nasprotju s členoma 17 ES in 18 ES.
119.
Zahteva po bivanju iz člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 torej ne krši členov 17 ES in 18 ES: takšna omejitev pravice državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja je upravičena, ker je izvoz nadomestila za brezposelnost v drugo državo članico prepovedan v skladu z določbami Uredbe št. 1408/71.
VI – Predlog
120.
Na podlagi zgornjih ugotovitev menim, da bi moralo Sodišče na vprašanja, ki jih je predložilo Tribunal du Travail, odgovoriti tako:
Zahteva po bivanju v Belgiji iz člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, ki pogojuje dodelitev nadomestila za brezposelnost brezposelni osebi, starejši od 50 let, ki je izvzeta v skladu s členom 89 tega odloka, ni v nasprotju s členoma 17 ES in 18 ES.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna angleška izdaja 1968(II), str. 475), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992 (UL L 245, str. 1).
(
3
)	Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, različica, uveljavljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 (UL L 230, str. 6, priloga D). Besedilo Uredbe, kakor je bila dodatno spremenjena, je v delu I priloge A k Uredbi Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997 L 28, str. 1).
(
4
)	Člen 1(q).
(
5
)	Moniteur Belge, 31. december 1991, str. 29888.
(
6
)	Moniteur Belge, 8. december 1995, str. 33144.
(
7
)	Moniteur Belge, 11. junij 2002, str. 26702.
(
8
)	Sodba z dne 11. julija 1996 v zadevi Otte proti Nemčiji (C-25/95, Recueil, str. I-3745).
(
9
)	Glej točki 5 in 6 sodbe.
(
10
)	Točka 37.
(
11
)	Točka 27.
(
12
)	V zadevi Otte se je dodatek za preusmeritev izplačal le, če bi prosilec, če bi obdržal zaposlitev, izpolnil pogoje za starostno pokojnino v petih letih (glej točko 6 sodbe).
(
13
)	Sodba z dne 5. maja 1983 v zadevi Piscitello (139/82, Recueil, str. 1427, točki 11 in 16).
(
14
)	Sodba z dne 6. julija 2000 v zadevi Movrin (C-73/99, Recueil, str. I-5625, točki 39 in 40).
(
15
)	Glej zgoraj točko 18.
(
16
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 883/2004 z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL L 166, str. od 1 do 123). Glej zlasti člena 64 in 65.
(
17
)	Glej točko 64.
(
18
)	Direktiva Sveta 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (UL L 180, str. 26).
(
19
)	Sodba z dne 29. aprila 2004 v zadevi Pusa (C-224/02, Recueil, str. I-5763, točke od 18 do 32).
(
20
)	Tu se Komisija sklicuje na sodbo z dne 26. januarja 1999 v zadevi Terhoeve (C-18/95, Recueil, str. I-345).
(
21
)	Sodba z dne 13. maja 2003 v zadevi Müller-Fauré in van Riet (C-385/99, Recueil, str. I-4509).
(
22
)	Sodba z dne 11. julija 2002 v zadevi D'Hoop (C-224/98, Recueil, str. I-6191, točke od 27 do 29).
(
23
)	V zvezi s prostim gibanjem storitev glej sodbo z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger (C-76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12. V zvezi s prostim gibanjem kapitala glej sodbi z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Franciji (C-483/99, Recueil, str. I-4781, točka 41) in z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-367/98, Recueil, str. I-4731, točka 45).
(
24
)	Sodbi z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman (C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 103) in z dne 27. januarja 2000 v zadevi Graf (C-190/98, Recueil, str. I-493, točka 18).
(
25
)	Zgoraj v opombi 21 navedena sodba Müller-Fauré, točka 100.
(
26
)	Glej zgoraj točki 69 in 70.