62024CJ0604
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 21. maja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Zdravila za uporabo v humani medicini – Direktiva 2001/83/ES – Člen 85c(1) in (2) – Zdravila, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta – Prepoved prodaje kategorije zdravil, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta, javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe – Varovanje javnega zdravja“
V zadevi C‑604/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija) z odločbo z dne 16. julija 2024, ki je na Sodišče prispela 16. septembra 2024, v postopku
Farmakeio YZ & Sia OE
proti
Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon,
Ypourgos Ygeias,
ob udeležbi
Panellinios Farmakeftikos Syllogos,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias in B. Smulders (poročevalec), sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Farmakeio YZ & Sia OE K. Chrysogonos, dikigoros,
–
za Panellinios Farmakeftikos Syllogos I. Dimitrellos, dikigoros,
–
za grško vlado K. Georgiadis, V. Karra in K. Konsta, agenti,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z E. Cicatelli, procuratore dello Stato, in M. Russo, avvocato dello Stato,
–
za Evropsko komisijo M. Konstantinidis, E. Mathieu, A. Spina in J. Szczodrowski, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. decembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 85c(1) in (2) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 69), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/62/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2011 (UL 2011, L 174, str. 74) (v nadaljevanju: Direktiva 2001/83).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Farmakeio YZ & Sia OE, družbo grškega prava, na eni strani ter Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon (minister za razvoj in naložbe, Grčija) in Ypourgos Ygeias (minister za zdravje, Grčija) na drugi strani zaradi ničnostne tožbe, ki jo je ta družba vložila zoper ministrski odlok, s katerim so opredeljene kategorije zdravil, ki jih certificirane spletne lekarne lahko prodajajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/62
3
V uvodnih izjavah od 21 do 24 Direktive 2011/62 je navedeno:
„(21)
Nezakonita spletna prodaja zdravil javnosti je velika grožnja javnemu zdravju, saj lahko na ta način v javnost pridejo ponarejena zdravila. To grožnjo je treba obravnavati. Pri tem bi bilo treba upoštevati, da nekateri pogoji za promet z zdravili na drobno niso bili usklajeni na ravni [Evropske u]nije in lahko zato države članice uvedejo pogoje za izdajanje zdravil javnosti v okviru Pogodbe [DEU].
(22)
Pri preučevanju skladnosti pogojev za promet z zdravili na drobno s pravom Unije je Sodišče Evropske unije (Sodišče) priznalo posebno naravo zdravil, ki se po svojih zdravilnih učinkih bistveno razlikujejo od drugega blaga. Sodišče je tudi potrdilo, da sta zdravje in življenje ljudi na prvem mestu med sredstvi in interesi, ki jih ščiti Pogodba [DEU], ter da morajo države članice določiti raven varovanja, ki jo želijo zagotoviti javnemu zdravju, ter način, na katerega bo ta raven dosežena. Ker se lahko ta raven med državami članicami razlikuje, jim je treba dopustiti presojo […] glede pogojev za izdajanje zdravil javnosti na njihovem ozemlju.
(23)
S sodno prakso Sodišča je ob upoštevanju tveganja za javno zdravje in glede na pristojnost, dodeljeno državam članicam, da določijo raven varovanja javnega zdravja, zlasti priznano, da države članice načeloma lahko omejijo prodajo zdravil na drobno zgolj na farmacevte […]
(24)
Zaradi tega in glede na sodno prakso Sodišča naj bi bilo državam članicam omogočeno, da uvedejo pogoje, utemeljene z razlogi varovanja javnega zdravja, za promet z zdravili na drobno, ki se ponujajo v prodajo na daljavo prek storitev informacijske družbe. Ti pogoji ne bi smeli po nepotrebnem omejevati delovanja notranjega trga.“
Direktiva 2001/83
4
V uvodnih izjavah od 2 do 5 Direktive 2001/83 je navedeno:
„(2)
Osnovni cilj vseh predpisov, ki urejajo izdelavo, promet in uporabo zdravil, mora biti varovanje javnega zdravja.
(3)
Ta cilj pa je treba doseči s sredstvi, ki ne bodo ovirala razvoja farmacevtske industrije ali prometa z zdravili v Skupnosti.
(4)
Promet z zdravili v Skupnosti ovirajo neskladja med nekaterimi določbami na ravni držav, zlasti med določbami v zvezi z zdravili […], taka neskladja pa neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga.
(5)
Ovire je zato treba odpraviti; to pa ima za posledico približevanje ustreznih določb.“
5
Člen 85c te direktive, ki spada pod njen naslov VII, „Prodaja javnosti na daljavo“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Brez poseganja v nacionalno zakonodajo, ki prepoveduje ponujanje zdravil na recept v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe, države članice zagotovijo, da se zdravila ponudijo v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe, kakor določa Direktiva 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 337)], pod naslednjimi pogoji:
(a)
fizična ali pravna oseba, ki ponuja zdravila, ima v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, v kateri ima sedež, dovoljenje ali pravico za izdajanje zdravil javnosti tudi na daljavo;
(b)
oseba iz točke (a) je državo članico, v kateri ima sedež, uradno obvestila vsaj o naslednjih informacijah:
[…]
(c)
zdravila so skladna z nacionalno zakonodajo namembne države članice v skladu s členom 6(1);
(d)
brez poseganja v informacijske zahteve iz Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju) [(UL, posebna izdaja v slovenščini poglavje, poglavje 13, zvezek 25, str. 399)], spletno mesto, ki ponuja zdravila, vsebuje vsaj:
[…]
2.   Države članice lahko postavijo pogoje, utemeljene iz razlogov varovanja javnega zdravja, za prodajo na drobno zdravil za prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe na svojem ozemlju.
[…]“
Grško pravo
6
Ypourgiki apofasi G.P. oik. 22609 „Tropopoiisi tou arthrou 116 tis ypo stoicheia D.YG3a/G.P.32221/2013 koinis apofaseos ton Ypourgon Anaptyxis, Antagonistikotitas, Ypodomon, Metaforon kai Diktyon kai Ygeias […]“ (ministrski odlok G.P. oik. 22609 „Sprememba člena 116 skupnega odloka D.YG3a/G.P.32221/2013 ministra za razvoj, konkurenčnost, infrastrukturo, promet in omrežja na eni ter ministra za zdravje na drugi strani […]“) z dne 19. aprila 2022, ki sta ga sprejela skupaj minister za razvoj in naložbe ter minister za zdravje (FEK B’ 1965/20.4.2022) (v nadaljevanju: ministrski odlok) opredeljuje skupine zdravil, ki jih spletne lekarne lahko prodajajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe. Člen 1 tega ministrskega odloka določa:
„Prodaja zdravil, ki se izdajajo na zdravniški recept, javnosti na daljavo je prepovedana. Za ostala zdravila je prodaja javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe s strani spletnih lekarn, ki jih je v ta namen certificiralo [Panellinios Farmakeftikos Syllogos (farmacevtsko združenje)] v skladu s [skupnim odlokom G5(b)/G.P. oik. 20293 ton Ypourgon Oikonomias, Anaptyxis kai Tourismou kai Ygeias ‚Orismos armodias Archis gia tin Pistopoiisi ilektronikon katastimaton farmakeion‘ (skupni odlok G5(b)/G.P. oik. 20293 ministra za ekonomijo, razvoj in turizem na eni strani in ministra za zdravje na drugi strani o določitvi pristojnega organa za certificiranje spletnih lekarn z dne 15. marca 2016 (FEK) B’ 787/23.3.2016)], dovoljena le za zdravila, ki so v skladu z dovoljenjem za promet razvrščena ali so bila razvrščena v podskupino prosto dostopnih farmacevtskih izdelkov (prosto dostopna zdravila [...]) znotraj kategorije zdravil, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta (ZBR), v skladu z določbami [apofasi G5(a)51194 tou Ypourgou Ygeias (odlok G5(a)51194 ministra za zdravje) z dne 14. julija 2016 (FEK) B’ 2219/18.7.2016)].
Upravni odbor [Ethnikos Organismos Farmakon (nacionalna agencija za zdravila, v nadaljevanju: EOF)] kršiteljem izreče globo v višini od dvajset tisoč (20.000) do sto tisoč (100.000) EUR, v primeru ponovne kršitve pa od petdeset tisoč (50.000) do dvesto tisoč (200.000) EUR.
Zgoraj navedene kazni so kumulativne z vsemi drugimi kaznimi.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
7
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari upravlja fizično lekarno v Grčiji in v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi s farmacevtskega področja prodaja tudi izdelke, ki jih trži lekarna, prek spleta.
8
Pri Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija), ki je predložitveno sodišče, je 25. maja 2022 vložila ničnostno tožbo zoper ministrski odlok, s katerim je bila spremenjena prejšnja nacionalna ureditev, ker ta odslej dovoljuje, da certificirane spletne lekarne javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe prodajajo le eno podkategorijo zdravil, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta, in sicer prosto dostopna zdravila, pri čemer so izključena druga zdravila, za katera zdravniški recept ni potreben. Po navedbah predložitvenega sodišča podkategorija prosto dostopnih zdravil zajema zdravila, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta in jih je mogoče dati na voljo ne le v lekarnah, ampak tudi na drugih prodajnih mestih, ne da bi se zahtevala prisotnost farmacevta ali pomočnika farmacevta. Poleg tega je iz povzetka nacionalnega regulativnega okvira, ki je veljal pred sprejetjem tega ministrskega odloka, kot ga je predstavilo to sodišče, razvidno, da je bilo certificiranim spletnim lekarnam pred tem dovoljeno, da javnosti prek spleta brez razlikovanja prodajajo vsa zdravila brez recepta in zdravila, ki jih nosilci socialne varnosti ne povrnejo.
9
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v utemeljitev tožbe navaja, da je omejitev, uvedena z ministrskim odlokom, v primerjavi s prejšnjo nacionalno ureditvijo v nasprotju zlasti s členom 85c(1) Direktive 2001/83. Poleg tega po njenem mnenju v obravnavanem primeru noben razlog varovanja javnega zdravja ne upravičuje takega ukrepa v smislu člena 85c(2) te direktive. Dodaja, da naj bi nova nacionalna ureditev, uvedena z ministrskim odlokom, v praksi ostala mrtva črka na papirju, ker naj pristojni nacionalni organ na grškem trgu ne bi uvrstil nobenega zdravila v podkategorijo prosto dostopnih zdravil.
10
Nacionalni organi, ki so sprejeli ministrski odlok, in Panellinios Farmakeftikos Syllogos (farmacevtsko združenje, Grčija) pa trdijo, da je bilo treba to novo nacionalno ureditev sprejeti iz razlogov splošnega interesa v zvezi z varovanjem javnega zdravja v skladu s členom 85c(2) Direktive 2001/83. Zlasti navajajo, da bi možnost, določena v prejšnji nacionalni ureditvi za spletne lekarne, da brez razlikovanja prodajajo vsa zdravila, za katera ni potreben recept, in zdravila, za katera se ne povrnejo stroški, povzročila, da bi bilo na spletu dostopnih več kot 1000 vrst zdravil, kar naj bi otežilo nadzor nad polifarmacijo, to je prekomernim uživanjem zdravil, ter nad trgovino s ponarejenimi ali neustreznimi zdravili. Spletna prodaja zdravil, tudi če se izdajajo brez zdravniškega recepta, naj bi pomenila tveganje za javno zdravje, ker naj bi farmacevtu v bistvu odvzela možnost identifikacije končnega uporabnika. Po njihovem mnenju naj bi ministrski odlok omogočal tudi omejitev posega v „jamstvo varnosti“, povezano s tem, da farmacevt osebno izdaja zdravila, medtem ko naj tako tveganje pri prosto dostopnih zdravilih zaradi njihovih posebnih značilnosti ne bi obstajalo. Poleg tega naj to, da spletne lekarne izdajajo vsa zdravila, za katera ni potreben recept, in zdravila, za katera se ne povrnejo stroški, v Grčiji ne bi ustrezalo nobeni posebni potrebi glede na optimalno in racionalno geografsko porazdelitev lekarn na nacionalnem ozemlju. Nazadnje, farmacevtsko združenje se v utemeljitev svojih trditev sklicuje na veljavne predpise na Cipru in Portugalskem, ki naj bi po njegovem mnenju omejevali dostopnost zdravil, ki se izdajajo brez recepta, prek spleta.
11
Predložitveno sodišče meni, da je treba vprašanje, ali pravo Unije nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dovoljuje prodajo javnosti na daljavo prek spleta le za podkategorijo zdravil, ki se izdajajo brez recepta, presojati zlasti ob upoštevanju sodb z dne 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664), in z dne 29. februarja 2024, Doctipharma (C‑606/21, EU:C:2024:179). Iz te sodne prakse sklepa, da člena 85c(1) Direktive 2001/83 ni mogoče razlagati tako, da nacionalnemu zakonodajalcu dovoljuje, da prepove spletno prodajo zdravil, ki se izdajajo brez recepta. Zato meni, da bi bilo treba ministrski odlok odpraviti.
12
Vendar se to sodišče ob neobstoju izrecne sodne prakse Sodišča v zvezi s tem in ob upoštevanju trditev farmacevtskega združenja, ki se nanašajo na obstoj ciprske in portugalske ureditve na tem področju, sprašuje, ali je treba člen 85c(2) te direktive razlagati tako, da državam članicam omogoča, da iz razlogov, povezanih z varovanjem javnega zdravja, prepovejo prodajo nekaterih zdravil, ki se izdajajo brez recepta, javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe.
13
V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali člen 85c(1) [Direktive 2001/83] nasprotuje določbi nacionalnega podzakonskega akta, ki ne dovoljuje, da spletne lekarne prek storitev informacijske družbe prodajajo javnosti na daljavo vsa zdravila, ki se izdajajo brez recepta […], lahko pa se prodaja njihova podskupina (v tem primeru prosto dostopna zdravila […])?
2.
Ali pa člen 85c(2) [Direktive 2001/83] dovoljuje nacionalnemu [zakonodajalcu], da prepove, da spletne lekarne prek storitev informacijske družbe prodajajo javnosti na daljavo nekatera zdravila, ki se izdajajo brez recepta […], iz razlogov varovanja javnega zdravja?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali so razlogi, ki sta jih v obravnavani zadevi navedla grška [vlada] in farmacevtsko združenje v utemeljitev sporne omejitve (boj proti polifarmaciji in trgovini s ponarejenimi ali neustreznimi zdravili itd.), razlogi varovanja javnega zdravja v smislu člena 85c(2) [Direktive 2001/83]?
4.
Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali mora nacionalno sodišče sorazmernost omejevalnega ukrepa preveriti z negativnega vidika, torej ali mora preveriti le, ali je omejitev očitno neprimerna ali očitno nepotrebna, ali s pozitivnega vidika, torej ali mora preveriti, ali je omejitev primeren in nujno potreben ukrep za varovanje javnega zdravja?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
14
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 85c(1) in (2) Direktive 2001/83 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki iz razlogov, povezanih z varovanjem javnega zdravja, prepoveduje, da spletne lekarne prek storitev informacijske družbe javnosti na daljavo prodajajo zdravila, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta, z izjemo ene podkategorije teh zdravil.
15
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 85c(1) Direktive 2001/83 določa, da „[b]rez poseganja v nacionalno zakonodajo, ki prepoveduje ponujanje zdravil na recept v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe, države članice zagotovijo, da se zdravila ponudijo v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe […] pod […] pogoji[, navedenimi v točkah od (a) do (d) tega odstavka 1]“.
16
Iz drugega dela stavka te določbe izhaja, da morajo države članice zagotoviti, da se „zdravila“ ponudijo v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe. Splošna narava tega izraza in uporaba določnega člena „les“ v nekaterih jezikovnih različicah, kot so španska, grška, francoska, italijanska in portugalska jezikovna različica, kažeta na to, da se obveznost, ki je tako naložena državam članicam, nanaša na vsa zdravila. Ta del stavka namreč ne vsebuje nobenega indica o volji zakonodajalca Unije, da razlikuje med morebitnimi kategorijami zdravil.
17
Vendar prvi del stavka te določbe dopušča izjemo od te obveznosti, če je ponujanje zdravil na recept v prodajo javnosti na daljavo lahko predmet prepovedi na podlagi nacionalne zakonodaje (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, Apothekerkammer Nordrhein, C‑517/23, EU:C:2025:122, točka 74).
18
Zato iz besedila člena 85c(1) Direktive 2001/83 izhaja, da se obveznost, ki jo določa, nanaša na ponujanje vseh zdravil, ki se izdajajo brez recepta, v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe (glej v tem smislu sodbo z dne 29. februarja 2024, Doctipharma, C‑606/21, EU:C:2024:179, točka 41).
19
Iz tega sledi, da nacionalna ureditev, ki prepoveduje prodajo zdravil brez recepta javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe, z izjemo ene podkategorije teh zdravil, krši obveznost, ki izhaja iz člena 85c(1) Direktive 2001/83.
20
Taka nacionalna ureditev poleg tega ne more temeljiti na členu 85c(2) te direktive, v skladu s katerim lahko države članice postavijo pogoje, utemeljene iz razlogov varovanja javnega zdravja, za prodajo na drobno zdravil za prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe na svojem ozemlju.
21
Čeprav je zaradi uporabe izraza „pogoj“ tako v odstavku 1 kot v odstavku 2 člena 85c navedene direktive mogoče šteti, da imajo države članice možnost, da za prodajo vseh zdravil brez recepta javnosti na daljavo določijo dodatne pogoje poleg tistih, ki so izrecno našteti v tem odstavku 1, od (a) do (d), je treba poudariti, da nacionalne ureditve, ki prepoveduje ponujanje zdravil brez recepta v spletno prodajo javnosti, z izjemo ene podkategorije teh zdravil, kot je nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, ni mogoče opredeliti kot „pogoj“ za promet z zdravili na drobno v smislu člena 85c(2) iste direktive.
22
Taka ureditev namreč le delno dovoljuje ponujanje zdravil brez recepta v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe. Pogoji iz člena 85c(2) Direktive 2001/83 pa ne morejo izničiti vsebine obveznosti, ki jo imajo države članice na podlagi odstavka 1 tega člena 85c, da zagotovijo, da se zdravila, vsaj vsa tista, ki se izdajajo brez recepta, ponudijo v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe ob upoštevanju pogojev, določenih v zadnjenavedeni določbi (glej v tem smislu sodbo z dne 29. februarja 2024, Doctipharma, C‑606/21, EU:C:2024:179, točki 55 in 56).
23
To razlago potrjujejo tako zgodovina nastanka člena 85c Direktive 2001/83 kot cilji, ki se uresničujejo s to direktivo.
24
Na prvem mestu, v zvezi s to zgodovino nastanka je treba opozoriti, da je bil z Direktivo 2011/62 v Direktivo 2001/83 vstavljen naslov VIIa, „Prodaja javnosti na daljavo“, v katerega spada med drugim člen 85c zadnjenavedene direktive.
25
V uvodni izjavi 24 Direktive 2011/62, glede na katero je treba razlagati člen 85c(1) in (2) Direktive 2001/83, pa je navedeno, da čeprav naj bi bilo državam članicam omogočeno, da uvedejo pogoje, utemeljene z razlogi varovanja javnega zdravja, za promet na drobno z zdravili, ki se ponujajo v prodajo na daljavo prek storitev informacijske družbe, pa ti pogoji ne bi smeli po nepotrebnem ovirati delovanja notranjega trga. Kot pa je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 35 sklepnih predlogov, bi do takega oviranja lahko prišlo, če bi država članica enostransko izpodbijala obseg obveznosti odobritve spletne prodaje zdravil, ki se izdajajo brez recepta.
26
V tem okviru je treba opozoriti, da je Sodišče v točkah 76 in 124 sodbe z dne 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664), prepoved prodaje zdravil po pošti, v tem primeru prek interneta, ki jo predvideva nacionalna ureditev, opredelilo kot „ukrep z enakim učinkom“ kot količinska omejitev uvoza v smislu člena 28 ES, ki je postal člen 34 PDEU. Menilo je tudi, da čeprav je tak ukrep mogoče upravičiti na podlagi varovanja zdravja iz člena 30 ES, ki je postal člen 36 PDEU, v delu, v katerem se nanaša na zdravila na zdravniški recept, se na zadnjenavedeni člen ni mogoče sklicevati za utemeljitev absolutne prepovedi prodaje zdravil, ki se v zadevni državi članici ne izdajajo na zdravniški recept, po pošti.
27
Iz tega izhaja, da je zakonodajalec Unije pri sprejetju člena 85c(1) Direktive 2001/83 želel upoštevati spoznanja, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča v zvezi s spletnim trženjem zdravil. Zakonodajalec Unije je namreč s to določbo dodatno omejil polje proste presoje, priznano državam članicam na tem področju, s tem da je uvedel obveznost ponujanja v prodajo javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe za vsa zdravila, ki se izdajajo brez recepta.
28
Iz tega sledi, da se države članice ne morejo opreti na člen 85c(2) Direktive 2001/83, da bi uvedle pogoje, utemeljene z razlogi varovanja javnega zdravja, za promet na drobno z zdravili brez recepta, ki se javnosti prodajajo na daljavo prek storitev informacijske družbe, na njihovem ozemlju, kadar taki pogoji obveznosti iz odstavka 1 tega člena 85c odvzamejo polni učinek.
29
Na drugem mestu, glede ciljev, ki jim sledi Direktiva 2001/83, je iz uvodne izjave 2 te direktive razvidno, da je njen cilj varovanje javnega zdravja, zlasti z bojem proti nezakoniti prodaji zdravil javnosti prek spleta, kot je navedeno v uvodni izjavi 21 Direktive 2011/62. Vendar je treba, kot izhaja iz uvodne izjave 3 Direktive 2001/83, ta cilj varovanja javnega zdravja doseči brez oviranja prometa z zdravili v Uniji.
30
S tega vidika člen 85c(1) Direktive 2001/83 državam članicam nalaga, da dovolijo prodajo vseh zdravil brez recepta javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe. V okviru cilja varovanja javnega zdravja in ob upoštevanju sodbe z dne 19. maja 2009, Apothekerkammer des Saarlandes in drugi (C‑171/07 in C‑172/07, EU:C:2009:316), ki je v opombah navedena v uvodnih izjavah 22 in 23 Direktive 2011/62, s katero je Sodišče državam članicam priznalo možnost, da določijo raven varovanja javnega zdravja, ta določba v točkah od (a) do (d) določa pogoje v zvezi z osebami, zdravili in spletnimi mesti za prodajo zdravil javnosti na daljavo prek storitev informacijske družbe. V zvezi s tem navedena določba v skladu s to sodno prakso državam članicam pridržuje pristojnost za določitev zahtev, ki jih morajo te osebe izpolnjevati.
31
Iz tega sledi, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 20 sklepnih predlogov, da država članica, če so izpolnjeni pogoji iz člena 85c(1) Direktive 2001/83, ne more prepovedati ponujanja zdravil, ki se izdajajo brez recepta, v prodajo javnosti na daljavo prek storitve informacijske družbe.
32
Čeprav torej člen 85c(2) te direktive državam članicam res omogoča, da iz razlogov, povezanih z varovanjem javnega zdravja, določijo pogoje za promet na njihovem ozemlju na drobno z zdravili, ki se javnosti ponujajo v prodajo na daljavo prek storitev informacijske družbe, pa „pogoja“ v smislu te določbe ni mogoče razlagati tako, da državam članicam omogoča, da iz teh razlogov uvedejo prepoved ponujanja zdravil, ki se izdajajo brez recepta, v prodajo javnosti na daljavo prek takih storitev, z izjemo ene podkategorije teh zdravil, ker bi taka prepoved ogrozila cilje, ki jim sledi navedena direktiva, s tem, da bi njenemu členu 85c(1) odvzela polni učinek.
33
Ker torej pogoji iz člena 85c(2) Direktive 2001/83 ne morejo vplivati niti na obseg obveznosti, opredeljene v členu 85c(1) te direktive, niti na pogoje, navedene v točkah od (a) do (d) zadnjenavedene določbe, je pristojnost, ki je državam članicam priznana za določitev vsebine „pogojev, utemeljenih iz razlogov varovanja javnega zdravja, za prodajo na drobno“ v smislu tega odstavka 2, nujno omejena tako, da se lahko nanaša le na načine trženja teh zdravil javnosti, in sicer na pogoje v zvezi s postopki, ki se izvajajo za promet na drobno z navedenimi zdravili na njihovem ozemlju.
34
Ti pogoji, ki morajo biti utemeljeni z varovanjem javnega zdravja, se lahko uporabljajo za ukrepe, namenjene zmanjšanju tveganj, povezanih s spletno prodajo zdravil. Kot predlaga tožeča stranka v postopku v glavni stvari, bi ti ukrepi lahko na primer vključevali vzpostavitev učinkovitih mehanizmov za nadzor porabe zdravil, kot sta uvedba pragov za naročila na potrošnika ali vzpostavitev spletnega sistema za identifikacijo in registracijo zdravstvenih podatkov potrošnika za boj proti polifarmaciji.
35
V tem okviru ni izključeno, da države članice določijo take pogoje za posebno skupino zdravil, ki se izdajajo brez recepta, na primer zaradi njihovih posebnih terapevtskih značilnosti, če ti pogoji ne omajajo možnosti ponujanja teh zdravil v tako prodajo, kot to izhaja iz člena 85c(1) Direktive 2001/83.
36
Glede na vse navedene ugotovitve je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 85c(1) in (2) Direktive 2001/83 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki iz razlogov, povezanih z varovanjem javnega zdravja, prepoveduje, da spletne lekarne prek storitev informacijske družbe javnosti na daljavo prodajajo zdravila, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta, z izjemo ene podkategorije teh zdravil.
Tretje in četrto vprašanje
37
Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje na tretje in četrto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
38
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
Člen 85c(1) in (2) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/62/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2011,
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki iz razlogov, povezanih z varovanjem javnega zdravja, prepoveduje, da spletne lekarne prek storitev informacijske družbe javnosti na daljavo prodajajo zdravila, ki se izdajajo brez zdravniškega recepta, z izjemo ene podkategorije teh zdravil.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.