62003CC0170_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) prosi za razlago pojmov, kot sta ‚osebna lastnina’ in ‚v lasti’, uporabljena v Uredbi Sveta (EGS) št. 918/83 z dne 28. marca 1983 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti.(2) Vprašanja so se postavila v okviru spora o davku, ki ga mora posameznik, ki je svoje običajno prebivališče prenesel iz Avstrije, plačati ob uvozu osebnega motornega vozila na Nizozemsko. V zvezi s tem je prav tako potrebno analizirati problem uporabe Direktive Sveta 83/183/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice.(3)
I – Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
2. J. Feron je bil v Avstriji zaposlen pri družbi Océ Österreich GmbH (v nadaljevanju: delodajalec ali družba Océ). Družba Océ je dala v obdobju od 18. oktobra 1996 do 14. decembra 1997 J. Feronu na razpolago vozilo za osebno uporabo in za dejavnosti, ki jih je opravljal v okviru zaposlitve. V tem obdobju je bilo vozilo v celoti in izključno na razpolago J. Feronu, vendar pa je delodajalec ostal lastnik vozila. J. Feron je 15. decembra 1997 izkoristil možnost nakupa vozila, ki mu ga je delodajalec odobril, ko mu je dal oktobra 1996 vozilo na razpolago.
3. J. Feron je januarja 1998 zapustil svoje običajno prebivališče v Avstriji in se 10. februarja 1998 registriral v občini Venlo na Nizozemskem.
4. Inšpektor Staatssecretaris van Financiën (ministrstvo za finance) je 4. marca 1998 izdal odločbo, s katero je zavrnil odobritev oprostitve Belasting van personenauto’s en motorrijwielen (davka na osebna vozila in motorna kolesa, v nadaljevanju: BPM) za vozilo, ki ga je J. Feron pripeljal iz Avstrije na Nizozemsko. Inšpektor je zavzel stališče, da oprostitev v zvezi s preselitvijo gospodinjske opreme iz ene države članice v drugo ob spremembi običajnega prebivališča ni mogoče uporabiti v zvezi z obdavčitvijo z BPM.
5. Iz te odločitve inšpektorja izhaja spor med J. Feronom in Staatssecretaris van Financiën, ki je bil nazadnje predložen Hoge Raad, in tudi ta predlog Sodišču za sprejetje predhodne odločbe.
6. Kot navaja Hoge Raad v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, se v skladu s členom 1(2) Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992 z dne 24. decembra 1992 (zakon o davku na osebna vozila in motorna kolesa, v nadaljevanju: zakon o BPM) BPM plačuje za osebna vozila in motorna kolesa pri registraciji osebnega vozila ali motornega kolesa v evidenco registriranih vozil.
7. Člen 14(1) zakona o BPM določa, da je „[o]prostitev BPM mogoče odobriti s predpisom javne službe v skladu s predpostavkami in izjemami, ki bodo določene za osebna vozila in motorna kolesa iz druge države, ki so bila na Nizozemsko uvožena za določene namene ali v posebnih okoliščinah […]“.
8. Člen 14 zakona o BPM je bil izveden z Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen z dne 24. decembra 1992 (uredba o izvajanju zakona o BPM, v nadaljevanju: Uredba o BPM). Člen 4(1) Uredbe o BPM določa, da se „[o]prostitev [BPM] […] odobri za osebna vozila in motorna kolesa iz druge države, kadar so upravičena do oprostitve uvoznih dajatev v okviru sprostitve v prosti promet oziroma bi bila upravičena do oprostitve uvoznih dajatev, če bi bila navedena vozila uvožena iz države, ki ni država članica Evropske skupnosti, v kateri so bila v prostem prometu“.
9. V skladu s členom 4(1) Uredbe o BPM se oprostitev plačila BPM odobri za osebna vozila in motorna kolesa iz tujine, vključno iz druge države članice, kadar so upravičena do oprostitve uvoznih dajatev v okviru sprostitve v prosti promet na podlagi Uredbe št. 918/83. Hoge Raad v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ne obravnava vprašanja, ali se v obravnavani zadevi uporablja Direktiva št. 83/183, ki posebej vzpostavlja ureditev davčnih oprostitev za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice.
10. Člen 2 Uredbe št. 918/83 določa, da „se osebna lastnina fizičnih oseb, ki prenesejo običajno prebivališče iz tretje države na carinsko območje Skupnosti, lahko uvozi brez uvoznih dajatev“.
11. Člen 3 Uredbe št. 918/83 določa, da „je oprostitev omejena na osebno lastnino, ki: (a) jo je imela, razen v posebnih, z okoliščinami utemeljenih primerih, zadevna oseba v lasti oziroma, v primeru blaga, ki ga ni mogoče porabiti, v uporabi na prejšnjem običajnem bivališču vsaj šest mesecev pred datumom, ko oseba preneha imeti običajno prebivališče v tretji državi, iz katere oseba prihaja […]“.
12. Za namene te uredbe člen 1(2) določa, da:
„(c) ‚osebna lastnina‘ pomeni vsako lastnino, namenjeno osebni uporabi zadevnih oseb ali za zadovoljevanje njihovih gospodinjskih potreb.
‚Osebna lastnina‘ je zlasti naslednje:
[…]
– kolesa in motorna kolesa, osebna motorna vozila in njihovi priklopniki, prikolice za taborjenje, športna plovila in športna letala.
‚Osebna lastnina‘ so tudi gospodinjska oprema za običajne družinske potrebe, domače živali in živali za ježo, prenosna oprema za obrt ali svobodne poklice, ki jih potrebujejo zadevne osebe za opravljanje obrti ali poklica. Osebna lastnina ne po naravi ne po količini ne sme biti takšna, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene;
[…]“
13. Spor med J. Feronom in Staatssecretaris van Financiën, kot izhaja iz dveh pritožbenih razlogov, ki jih je pred Hoge Raad uveljavljalo Staatssecretaris van Financiën v utemeljitev svoje pritožbe, se nanaša, prvič, na opredelitev vozila J. Ferona kot „osebne lastnine“ za namene člena 2 in 3 Uredbe št. 918/83 in, drugič, na vprašanje, ali je mogoče šteti, da je imel J. Feron vozilo „v lasti“ vsaj šest mesecev pred datumom, ko je prenehal imeti običajno prebivališče v Avstriji.
14. V okviru teh dejanskih in pravnih podatkov je Hoge Raad Sodišču postavilo naslednja tri vprašanja za predhodno odločanje:
„(1) Ali je treba osebno vozilo, ki ga je delodajalec dal na razpolago fizični osebi in ga ta oseba uporablja tako za službene kot za zasebne namene, šteti za osebno lastnino v smislu člena 1(2)(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 918/83 z dne 28. marca 1983 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti?
(2) Ali je treba določbo člena 3(a) te uredbe, v skladu s katero je moralo biti blago v lasti zadevne osebe vsaj šest mesecev pred datumom, ko je ta prenehala imeti običajno prebivališče v tretji državi, iz katere oseba prihaja, razlagati tako, da ima zadevna oseba, ki je z blagom razpolagala, bodisi odplačno bodisi neodplačno, v okviru poklicnih dejavnosti, ki jih opravlja za lastnika navedenega blaga, blago v lasti v smislu zgoraj navedene določbe?
(3) Ali dejstvo, da je imela zadevna oseba v celotnem obdobju šestih mesecev pravico do nakupa vozila, vpliva na odgovor na drugo vprašanje?“
15. Nizozemska vlada in Komisija Evropskih skupnosti sta predložili pisna in ustna stališča. Obravnaval jih bom v okviru presoje pravnih vprašanj v obravnavani zadevi.
II – Presoja
A – Uvodne ugotovitve
16. Na tem mestu je treba navesti nekaj ugotovitev, da bi opredelili obseg vprašanj, nastalih v obravnavani zadevi, in načrt njihove obravnave oziroma vrstni red, v katerem jih bom preučil.
17. Kot nizozemska vlada izrecno opisuje v svojih pisnih stališčih, „nizozemska zakonodaja določa, da se pogoji za oprostitev uvoznih dajatev Skupnosti, določenih v Uredbi št. 918/83, po analogiji uporabljajo“ za oprostitev BPM na vozilo, ki ga fizična oseba, ki prenese svoje običajno prebivališče na Nizozemsko, uvozi na Nizozemsko. Oprostitev plačila BPM se torej uporablja ne glede na to, ali je imela oseba, ki se seli na Nizozemsko, svoje običajno prebivališče v državi članici ali v tretji državi.
18. Posledica napotitve nizozemske zakonodaje na pravno ureditev iz naslova 1 Uredbe št. 918/83 glede „[o]prostit[ev] uvozne dajatve“ za „osebno lastnino fizičnih oseb, ki prenesejo običajno prebivališče iz tretje države v Skupnost“, je, da so za oprostitev BPM enako obravnavajo primeri, ko oseba prenese svoje prebivališče na Nizozemsko iz tretje države ali iz države članice.
19. Komisija v pisnih stališčih poudarja, da je zakonodajalec Skupnosti ob Uredbi št. 918/83 z Direktivo 83/183 vzpostavil posebno pravno ureditev Skupnosti glede davčnih oprostitev, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice(4) . Komisija meni, da gre v obravnavani zadevi za davek, ki se odmeri od osebne lastnine, ki jo uvozi posameznik, ki prenaša svoje običajno prebivališče iz ene države članice v drugo, in ki sodi na področje uporabe Direktive 83/183. Če –­ kot trdi Komisija – Direktiva 83/189 vzpostavlja davčno oprostitev, do katere bo J. Feron neposredno upravičen, bo to odločilno za rešitev spora o postopku v glavni stvari pred Hoge Raad.
20. Ker je „naloga Sodišča razložiti vse določbe prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča“(5), se ne strinjam s trditvijo, ki jo je nizozemska vlada podala na obravnavi, da Sodišče ne more presojati vprašanja uporabe Direktive 83/183, ki ga je postavila Komisija. To vprašanje bom v teh sklepnih predlogih najprej obravnaval.
21. Če bi Sodišče odločilo, da je davek, kot je BPM, izvzet iz ureditve takih oprostitev iz Direktive 83/183, bo nadalje treba ugotoviti, ali je Sodišče pristojno razlagati določbe in pojme Uredbe št. 918/83, ki se v obravnavani zadevi uporablja zato, ker nanjo napotuje nizozemsko nacionalno pravo.
22. Če se bo izkazalo, da je odgovor na vprašanje o pristojnosti Sodišča glede razlage Uredbe št. 918/83 pritrdilen, pa se bo nazadnje odgovorilo tudi na posebna vprašanja Hoge Raada. V zvezi s temi vprašanji bom drugo in tretje vprašanje obravnaval hkrati. Pravico do nakupa vozila, ki jo je J. Feronu dal njegov delodajalec, ko je bilo vozilo sproščeno v prosti promet, bom obravnaval skupaj z drugimi okoliščinami, navedenimi v drugem vprašanju.
B – Problem uporabe Direktive 83/183
1. Cilji Direktive 83/183 in odločilni razlogi za določitev njenega področja uporabe
23. Člen 1 Direktive 83/183 „obseg njenega področja uporabe“ določa tako:
„1. Vsaka država članica mora ob izpolnjevanju pogojev in v tukaj določenih primerih, oprostiti osebno lastnino, ki jo posameznik uvaža končno iz druge države članice, prometnega davka, trošarine in drugih davkov na potrošnjo, ki se običajno uporabljajo za tako lastnino.
2. Ta direktiva ne zajema posebnih in/ali občasnih dajatev in davkov, ki so povezani z uporabo take lastnine v državi, kot so na primer pristojbine za registracijo motornih vozil, davki za ceste in televizijska dovoljenja.“
24. Direktiva 83/183 je bila delno razveljavljena z Direktivo Sveta 91/680/EGS z dne 16. decembra 1991 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano vrednost in spremembi Direktive 77/388/EGS zaradi odprave davčnih meja.(6)  Člen 2(2) Direktive 91/680 določa, da „31. decembra 1992 prenehajo veljati določbe o davku na dodano vrednost iz naslednjih direktiv: […] – Direktiva 83/183/EGS“. Prav tako je Direktiva Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov(7)  podobno delno razveljavila Direktivo 83/183, s tem ko je v členu 23(3) določila, da se „31. decembra 1992 […] prenehajo uporabljati določbe o trošarini iz naslednjih direktiv: […] – Direktiva 83/183/EGS“. Čeprav je bila Direktiva 83/183 torej delno razveljavljena, ostaja v veljavi tudi po vzpostavitvi notranjega trga leta 1992, razen v delu, v katerem se nanaša na DDV in trošarine.(8)
25. Cilj Direktive 83/183 je odprava davčnih ovir, ki ovirajo prosto gibanje oseb znotraj Skupnosti,(9) z vzpostavitvijo usklajene ureditve davčnih oprostitev glede prometnih davkov, trošarin in preostalih davkov na potrošnjo, ki prizadenejo uvoz lastnine.(10) Iz tega razloga se oprostitev davka na potrošnjo, ki se običajno uporablja za osebno lastnino, ki jo uvozi posameznik, ki spreminja običajno prebivališče iz ene države članice v drugo, v skladu s členom 1(1) navedene direktive odobri ob izpolnjevanju pogojev, določenih v tej direktivi.
26. Namen te direktive je zagotoviti, da posamezniku, ki je pridobil osebno lastnino v državi članici, iz katere izhaja in v kateri je plačal ustrezne davke, za to lastnino ni potrebno plačati davka na potrošnjo za to blago v državi članici, v kateri ima novo prebivališče, kar bi nedvomno oviralo prosto gibanje oseb v Skupnosti. Če bi moral posameznik za osebno lastnino (na primer za televizijo ali vozilo), za katero je že ob nakupu plačal vse davke na potrošnjo v državi svojega običajnega prebivališča, plačati druge davke na potrošnjo za isto blago – kar bi bila posledica prenosa prebivališča v drugo državo članico – bi to vplivalo na njegovo odločitev o selitvi.(11) Obdavčitev v državi članici novega prebivališča bi vzpodbudila osebo, da pusti osebno lastnino v državi, iz katere izhaja, in da se navsezadnje odloči, da se ne preseli.(12)
27. Vsekakor ni v neskladju s temi cilji, da je zakonodajalec Skupnosti določene dajatve in davke izrecno izpustil s področja uporabe oprostitev, določenih v Direktivi 83/183. Člen 1(2) te direktive dejansko izrecno določa, da „[p]osebn[e] in/ali občasn[e] dajatve in davki, ki so povezani z uporabo take [osebne] lastnine v državi […]“ ostajajo zunaj področja uporabe navedene direktive in se zato ureditev davčnih oprostitev, ki jo določa, ne nanaša nanje.
28. Iz člena 1(1) in (2) Direktive 83/183 izhaja, da opredelitev področja uporabe direktive temelji na razlikovanju med davki, ki so povezani z uporabo lastnine v državi, in davki na potrošnjo, ki se običajno uporabljajo za uvoz take lastnine. Pri tem se srečamo z osrednjim vprašanjem določitve pomena „ki so povezani z uporabo take lastnine v državi“ za namene navedenega člena 1(2). Zaradi te razlage in posledično tudi, da bi določili, ali je BPM davek, povezan z uporabo vozil na Nizozemskem, je treba obravnavati razloge za vključitev člena 1(2) v Direktivo 83/183.
29. Čeprav člen 1(2) v prvotni predlog za Direktivo, ki ga je Komisija predložila Svetu Evropske unije 30. oktobra 1975, ni bil vključen, je bil dodan kasneje kot odgovor na zahteve določenih držav članic, še posebej Kraljevine Danske.(13)
30. Resnično ni razloga, zakaj bi moral biti „[d]ržavljan Skupnosti, ki vzpostavi svoje običajno prebivališče v drugi državi članici ter tam živi in uporablja osebno lastnino, oproščen plačila davka, ki je povezan z uporabo te lastnine v državi članici“.(14) Vključitev odstavka 2 v člen 1 je torej popolnoma razumljiva. Uporaba določenih proizvodov v državi namreč pomeni strošek za državo, ki je posledica uporabe osebne lastnine na njenem ozemlju. Med temi stroški so na primer razvoj in vzdrževanje cestnega omrežja, zagotavljanje varnostnih pogojev, nadzor in reševalne službe za uporabnike vozil na ozemlju države in nazadnje okoljevarstveni stroški. Država članica se zato lahko legitimno odloči, da bo z določenimi davki, povezanimi z navedenimi stroški, obdavčila posameznike, ki so v končni fazi odgovorni zanje v tem smislu, da stalno uporabljajo osebno lastnino na ozemlju države članice. To potrjujejo primeri davkov, kot so našteti v členu 1(2) Direktive 83/183: „pristojbine za registracijo motornih vozil, davki za ceste in televizijska dovoljenja“.
31. Ti stroški se lahko zaradi posebnih pogojev uporabe vozil na ozemlju posamezne države od ene države članice do druge države članice razlikujejo. So specifični glede na državo. Posledično se tudi pripadajoči davki in dajatve razlikujejo med državami. Poleg tega se države lahko različno utemeljeno odločajo o znesku in vrsti obdavčenja glede na strošek, ki ga povzroča uporaba vozila. Dejstvo, da se lahko vsaka država članica sama odloči, ali bo zahtevala plačilo takih davkov, v nobenem primeru ne pomeni, da je treba naložiti davčno breme posameznikom, ki svoje običajno prebivališče prenesejo iz ene države članice v drugo, kar bi bilo nezdružljivo z Direktivo 83/183. To pa seveda velja le, če so taki davki povezani s stroški v zvezi z uporabo lastnine v državi.
32. Kot je Sodišče ugotovilo v sodbi Cura Anlagen, „obdavčenje motornih vozil v Skupnosti ni usklajeno in se precej razlikuje med državami članicami“.(15) Čeprav se zdi „registracija […] naravna posledica uresničevanja davčne suverenosti“,(16) so „države članice […] svobodne pri uresničevanju svoje davčne pristojnosti na tem področju pod pogojem, da jo uresničujejo v skladu s pravom Skupnosti “.(17)
33. Direktiva 83/183 je tista meja, ki jo pravo Skupnosti postavlja svobodi države članice, da uvede davek na potrošnjo, ki vpliva na uvoz motornega vozila s strani posameznikov, kadar ti prenašajo svoje običajno prebivališče iz ene države članice v drugo. Svobodo države članice, da uvaja davke v tem smislu, je zakonodaja na pozitiven in izrecen način omejila v členu 1(2) direktive samo na davke, „ki so povezani z uporabo“ vozila na ozemlju države članice. Davki na potrošnjo tako vplivajo le na odločitev o nakupu vozila. Odločitev se sprejme glede na davčne pogoje, ki obstajajo med nakupom in nanje za nazaj ni mogoče vplivati s kasnejšo odločitvijo o preselitvi v drugo državo članico. Če bi imel davek, ki se odmeri med uvozom vozila zaradi dokončne spremembe prebivališča dejansko negativen učinek na začetno odločitev o nakupu vozila, potem bi ta davek zagotovo oviral odločitev o preselitvi v drugo državo članico. Z drugimi besedami, odločitev o preselitvi v drugo državo članico mora biti nevtralna glede na predhodno potrošniško odločitev, sprejeto v državi članici izvora. V nasprotnem primeru bi bila odločitev o selitvi znatno prizadeta.
2. Ali je dejstvo, da se davek plača ob registraciji, odločilen element za opredelitev davka – kot je BPM – kot davka, „ki je povezan z uporabo“ vozila v smislu člena 1(2) Direktive 83/183?
34. V skladu s podatki, ki jih je predložilo Hoge Raad, se BPM odmeri ob registraciji vozila, davki, kot so „pristojbine za registracijo motornih vozil“ (oziroma v francoski različici „ droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles “ in angleški različici „motor vehicule registration fees“) pa so v členu 1(2) navedeni kot primeri „davkov, ki so povezani z uporabo vozila“.
35. Dejstvo, da je obdavčljiv dogodek pri davku, kot je BPM, registracija vozila, že na prvi pogled kaže na to, da je davek, „ki je povezan z uporabo lastnine v državi“. Če bi bil to odločilen element za označitev davka kot „dav[ka], ki je povezan z uporabo“ vozila, bi postala kategorija dajatev, odmerjenih ob registraciji motornih vozil, „vseobsežen“ pojem, v katerega bi lahko država članica uvrstila katerikoli davek ne glede na njegove bistvene značilnosti in namen samo zaradi golega časovnega dejstva, da je bil tak davek odmerjen v državi članici ob registraciji vozila.(18) To bi državi članici omogočilo, da na uvoz lastnine nadalje odmerja prave davke na potrošnjo, če se davek plača določen čas po tem, ko je bila lastnina prenesena v deželo, in sicer na podlagi različnih obdavčljivih dogodkov, kot je na primer čas registracije vozila. S tem bi bili Direktivi 83/183 odvzeti vsi polni učinki v zvezi z uvozom motornih vozil. Prav tako bi bilo praktično nemogoče doseči enotnost pri usklajevanju ureditve davčnih oprostitev, ki je cilj, ki ga zasleduje Direktiva 83/183.
36. Za ponazoritev tega stališča si poglejmo dva identična davka, naložena v zvezi z uvozom vozila in odmerjena v različnih državah članicah, z vidika njunih značilnosti, ciljev in obsega. Eden je davek, ki ne sodi na področje uporabe Direktive 83/183, v državi članici X, kjer se davek plača ob registraciji vozila po njegovem uvozu, medtem ko je drugi davek v državi članici Y oproščen preprosto zato, ker se je država odločila, da ga bo naložila prej, in sicer ob uvozu vozila na ozemlje države.
37. Kot je generalna pravobranilka Stix-Hackl navedla v sodbi Lindfors „dejstvo, da je davek odmerjen kot posledica registracije ali kot pogoj za registracijo, samo po sebi ne izključuje, da se lahko davek obravnava kot vrsta davka na potrošnjo ob uvozu“.(19) Dejstvo, da se določen davek imenuje „pristojbina za registracijo motornih vozil“ in da se odmeri ob registraciji, ne more izključiti analize njegovih značilnosti in namena, ki sta neobhodno potrebna za ugotovitev, da je davek dejansko povezan z uporabo vozila v državi in zato pravno ne sodi na področje uporabe Direktive 83/183. Pri odločitvi, ali je davek, kot je BPM, davek, „ki je povezan z uporabo“ vozila na Nizozemskem v smislu člena 1(2) Direktive 83/183, je treba upoštevati razloge, na katerih temelji navedeni člen, namen ureditve davčnih oprostitev iz zadevne direktive in bistvene materialne značilnosti davka, kot je BPM.
38. Nizozemska vlada je na obravnavi zatrjevala, da je BPM povezan z uporabo lastnine in da ni davek na potrošnjo, povezan z uvozom, saj se lahko posameznik vedno odloči, da vozilo uvozi kot del svoje osebne lastnine z namenom, da ga bo imel doma ali v muzeju kot del zbirke vozil, in se s tem izogne registraciji po uvozu.
39. Namen te trditve je prikazati, da davek, odmerjen ob registraciji, ne more vplivati na uvoz vozila tako kot davek, ki se plača ob samem uvozu, ker se lahko posameznik, ki uvaža vozilo, izogne davkom, ki jih država članica odmerja ob registraciji. Primer naj bi prikazal temeljni pomen razlikovanja med davki, odmerjenimi ob registraciji, in davki, odmerjenimi kadarkoli pred registracijo. Pri tem naj bi trditev prav tako razkrila, da sprejetje tega merila ni nezdružljivo s cilji Direktive 83/183, saj posamezniku, ki motorno vozilo uvozi, da ga bo hranil zunaj cestnega omrežja, v muzeju ali v garaži, ni treba plačati nobenega davka ob uvozu tega vozila. Ta primer naj bi pokazal, da ureditev davčnih oprostitev, kot jih določa direktiva, ostaja vedno veljavna.
40. Menim, da ni dvoma, da posamezniku dejansko ni treba registrirati uvoženega vozila, če se preprosto odloči, da ga bo imel doma ali v muzeju. Problem je, da se to zgodi le v zelo nenavadnih primerih, ko se oseba odloči uvoziti svoje motorno vozilo, da ga ne bo uporabljala za običajni in bistveni namen, za katerega so motorna vozila ustvarjena, to je za uporabo kot prevozno sredstvo.
41. Opozoriti je treba, da je podobno trditev, kot jo je predstavila nizozemska vlada, Sodišče že zavrnilo v sodbi Komisija proti Belgiji.(20) Generalni pravobranilec Mischo je tedaj ugotovil, da je „v praksi […] primer, ko želi oseba kupiti vozilo, ne da bi hkrati zaprosila za registrsko tablico, tako nenavaden, da ga ni mogoče upoštevati“.(21) Moram pa opozoriti na dejstvo, da bi imela ta trditev v okviru sodbe Komisija proti Belgiji dejansko večjo težo kot v obravnavani zadevi. Pravzaprav je bolj verjetno, da bi oseba kupila motorno vozilo v eni državi članici in se odločila, da ga registrira v drugi državi članici, kot pa da bi posameznik, ki prenese svoje običajno prebivališče in ene države članice v drugo, uvozil vozilo – in verjetno bi šlo le za vozilo, ki bi bilo del njegove osebne lastnine(22) – za drugačen namen kot pa za uporabo tega vozila v njegov običajni in bistveni namen, tj. kot prevozno sredstvo po cestnem omrežju.
42. V zvezi s tem je Sodišče tudi v drugačnem okviru podobne formalne trditve zavrnilo. V sodbi Lehtonen in Castors Braine(23) je Sodišče štelo, da določena pravila o rokih za prestop omejujejo prosto gibanje igralcev, ki nameravajo nadaljevati svojo dejavnost v drugi državi članici, s tem ko belgijskim klubom preprečujejo, da za tekme prvenstva angažirajo igralce košarke, ki so zavezani po določenem datumu. Sodišče je menilo, da čeprav se taka pravila ne „nanašajo na zaposlitve teh igralcev, glede katere ni nobene omejitve, […] [p]a ker je udeležba na teh tekmah bistven namen dejavnosti profesionalnega igralca, pravilo, ki omejuje to udeležbo, očitno omejuje tudi možnost zaposlitve zadevnega igralca“. Sprejeti stališče, da posameznik lahko uvozi motorno vozilo zato, da ga ne
uporabi na cesti, pomeni zanemariti bistven namen
motornega vozila, kakor tudi sprejeti stališče, da klub lahko zaposli košarkarskega igralca zato, da ne bo igral na tekmah prvenstva, pomeni zanemariti bistven namen
dejavnosti profesionalnega igralca. V obeh primerih se omejitev, ki je določena v državi članici, dejansko pokaže kot omejitev prostega gibanja v to državo.
3. Ali je BPM v svojem bistvu
davek, ki je povezan z uporabo vozila na ozemlju države članice, v smislu člena 1(2) Direktive 83/183?
43. Člen 1(2) Direktive 83/183 se nanaša na posebne in/ali občasne davke, ki so povezani z uporabo osebne lastnine v državi. Občasne dajatve so davki, ki se plačujejo v rednih intervalih, kot so pristojbine za ceste, ki obstajajo v nekaterih državah članicah. Na Nizozemskem je Motorrijtuigenbelastingis dober primer pristojbine za ceste, ki nedvomno ne sodi na področje uporabe Direktive 83/183. Kot je Komisija poudarila na obravnavi, njegova povezanost z uporabo motornega vozila na Nizozemskem jasno izhaja iz dejstva, da se plačilo tega davka lahko odloži, če se vozilo ne uporablja.(24) To je popolnoma razumljivo, če upoštevamo, da lastnik vozila, ko ga ne uporablja, tudi ne odgovarja za noben strošek, povezan z uporabo vozila v državi. To je odločilen dokaz povezave med davkom in uporabo vozila.
44. V členu 1(2) Direktive 83/183 so navedene tudi posebne dajatve ali davki, ki so povezani z uporabo motornih vozil v državi. Obstaja več primerov takih dajatev, ki se ne plačujejo v rednih intervalih, ampak so jasno povezane z uporabo vozila, kot so cestnine ali mostnine. Oseba lahko uporabi določeno avtocesto le enkrat, nikoli ali nekajkrat. Plačilo teh dajatev nima lastnosti plačila v rednih intervalih v primerjavi s pristojbinami za ceste. Mogoče si je tudi predstavljati določene dajatve z namenom varstva narave, kot je na primer davek, ki ga je treba plačati za to, da motorno vozilo lahko vstopi v določen naravni park in potuje v njem, tudi če se dajatev plača ne glede na to, koliko časa ostane vozilo v zavarovanem območju.
45. Prav tako je mogoče, da se določen davek ali dajatev odmeri le enkrat in je nedvomno povezan z uporabo motornega vozila v smislu določbe člena 1(2) Direktive 83/183. Taka je pristojbina za registracijo motornega vozila, ki se na Nizozemskem zaračunava ob registraciji motornega vozila hkrati z BPM. Kot sta na obravnavi opisali nizozemska vlada in Komisija, je ta dajatev, ki za leto 2004 znaša 47,20 eura, jasno povezana z uporabo vozila na Nizozemskem. Ima značilnosti dajatve, katere namen je kritje administrativnih stroškov, povezanih z registracijo motornega vozila v tej državi članici.
46. Menim, da so to „enostavni primeri“ davkov, ki ne sodijo na področje uporabe Direktive 83/183, ker glede na svoje značilnosti razkrivajo dejansko povezavo in ne le formalne povezave z uporabo vozila v državi. Analiza značilnosti teh davkov pokaže v bistvu obstoj zveze med plačilom davkov in stroški, ki so povezani z uporabo vozila, bodisi da gre za stroške gradnje in vzdrževanja avtocest ali mostov, okoljevarstvene stroške ali administrativne stroške. Pri BPM je položaj drugačen.
47. Nizozemska vlada je na obravnavi zatrjevala, da cilj BPM ni kritje stroškov, ki izvirajo iz uporabe vozila na nacionalnem ozemlju. Poleg tega je navajala, da je dohodek od BPM splošen prihodek države, ki gre v javno blagajno in nima nobene neposredne povezave s stroški, povezanimi z uporabo vozila na ozemlju države.(25)
48. Ob upoštevanju dokazov, predloženih Sodišču, davek, kot je BPM, glede na svoje značilnosti ne razkriva nobene zveze s stroški, povezanimi z uporabo vozila na ozemlju države. Tak davek tudi nima nobene zveze z administrativnimi stroški registracije motornega vozila (vključno s stroški za registrsko tablico), ki so že kriti z drugo posebno dajatvijo, ki jo nizozemska vlada zaračunava in tudi odmeri ob registraciji vozila.
49. V nasprotju z razlago Komisije, pa zadnjenavedeno ne pomeni, da bi moral biti davek, kot je BPM, omejen zgolj na kritje administrativnih stroškov, povezanih z registracijo motornega vozila na Nizozemskem, da bi bil zajet v okvir člena 1(2) Direktive 83/183. Tako razumevanje navedenega člena 1(2) je preozko in trditev, ki temelji na angleški različici, ki govori o „motor vehicle registration fees“ (pristojbine za registracijo motornega vozila), ni prepričljiv. Menim, da člen 1(2) Direktive 83/183 jasno dopušča državi članici, da davke ali dajatve obračuna ob registraciji ali ob kateremkoli drugem času, pod pogojem, da so ti povezani z uporabo vozila v državi v tem smislu, da njihove bistvene sestavine nakazujejo neko razmerje med temi davki in stroški (administrativnimi ali drugimi stroški), povezanimi z uporabo vozila na ozemlju države.
50. Take povezave pa ni mogoče prepoznati med davkom, kot je BPM, in uporabo vozila na ozemlju Nizozemske, razen obdavčljivega dogodka, ki pa je, kot sem že pojasnil, čisto naključen in formalen znak povezave. Poleg tega prav nizozemska zakonodaja jasno kaže na to, da ni povezave z uporabo. Ta ugotovitev je dejansko posledica dejstva, da nizozemska zakonodaja odobri oprostitev BPM za motorna vozila, ki izvirajo iz tujine (ali države članice ali tretje države), v primerih, za katere velja oprostitev uvoznih dajatev ob sprostitvi v prosti promet v skladu z Uredbo št. 918/83. Nizozemska vlada v svojih stališčih poudarja, da se za odobritev oprostitve BPM pogoji, ki so v Uredbi št. 918/83 določeni za oprostitve uvoznih dajatev Skupnosti, „uporabljajo po analogiji“. To „po analogiji“ sklicevanje na Uredbo št. 918/83 pa ni skladno z opredelitvijo, da je davek, kot je BPM, v bistvu povezan z uporabo vozila na Nizozemskem.
51. Z ekonomskega vidika ni nobene racionalne razlage, zakaj bi zakon o BPM in uredba o BPM za vozilo, ki ga oseba, ki prenese svoje običajno prebivališče, končno uvozi na Nizozemsko, dodelila oprostitev s sklicevanjem na Uredbo št. 918/83, kot to pravzaprav storita, če bi bil BPM v svojem bistvu zasnovan kot davek, ki je povezan z uporabo osebne lastnine v državi članici. Ta izjema bi pomenila, da nizozemska zakonodaja novim rezidentom Nizozemske v primerjavi z drugimi uporabniki motornih vozil, ki so registrirali svoja vozila na Nizozemskem in obvezno plačali BPM, namerno dodeljuje status tipičnih „zastonjkarjev“. Dejansko bi bilo posameznikom, ki se s svojimi motornimi vozili za stalno preselijo na Nizozemsko, dopuščeno, da tam registrirajo in uporabljajo svoja vozila in povzročajo vse stroške, povezane s tako uporabo v državi, predvsem na račun vseh drugih državljanov, ki so vedno živeli na Nizozemskem in so posledično morali plačati BPM ob registraciji svojih vozil. To neposredno nasprotuje cilju, ki ga zasleduje člen 1(2 ) Direktive 83/183, kot je opisano zgoraj,(26) ko izrecno priznava državam članicam svobodo pri obračunavanju kakršnihkoli „posebnih in/ali občasnih dajatev in davkov, ki so povezani z uporabo take lastnine v državi“.
52. Prav nasprotno pa je oprostitev, ki jo dovoljuje nizozemski zakon, čisto prepričljiva, če je davek, kot je BPM, opredeljen kot davek na potrošnjo, katerega se je zaradi vpletenosti visokih zneskov in tudi zaradi dejstva, da so bili vsi davki na potrošnjo že plačani v državi izvora, nizozemska zakonodaja odločila oprostiti.
53. Taka obrazložitev je v skladu z razlogi za ureditev davčnih oprostitev v Direktivi 83/183, kljub precejšnjemu nesoglasju med Komisijo in nizozemsko vlado, ki pa ga lahko pripišemo dejstvu, da nizozemska vlada meni, da se Direktiva 83/183 ne zavezuje, da dodeli oprostitev BPM. Oprostitev dodeljuje prostovoljno, vendar pod strožjimi pogoji, kot jih določa Uredba št. 918/83.(27) V vsakem primeru so razlogi za oprostitev, kot jih določata zakon o BPM in uredba o BPM, in razlogi za oprostitev, kot jih določa Direktiva 83/183, funkcionalno enaki. V tem okviru nizozemsko pravo ne more davka, kot je BPM, šteti za davek, ki je povezan z uporabo vozila v državi. Glede tega moram domnevati, da ima odločitev nizozemske davčne zakonodaje, da odobri oprostitev BPM po analogiji z oprostitvami uvoznih dajatev, ekonomsko smiselno podlago in ni rezultat ekonomsko nerazumnega dejanja velikodušnosti, ki bi poleg vsega diskriminiral vse lastnike vozil, ki so od nekdaj prebivali na Nizozemskem.
54. Poleg tega je v skladu z informacijo, ki jo je na obravnavi podala Komisija in ki ji nizozemska vlada ni nasprotovala, osnova za izračun BPM neto cena vozila po ceniku, ki načeloma ustreza priporočeni maloprodajni ceni vozila, ki velja na dan določitve registrske tablice oziroma ki za rabljeno vozilo velja na dan prve uporabe, zmanjšana za prometni davek in BPM. Odstotek BPM znaša približno 45 %, zmanjšan za določen fiksen znesek glede na starost vozila.
55. Na eni strani je povečani znesek BPM, kot poudarja Komisija, dejansko odločilna ovira za prosto gibanje oseb na Nizozemsko, s čimer nasprotuje cilju Direktive 83/183, kot je določen v njenem členu 1(1). Ni treba navesti, da davki, ki so povezani z uporabo, ne morejo biti visoki. Seveda so lahko visoki, a le do te mere, da je še razvidna povezanost z uporabo lastnine v državi, ki pa v tem primeru ni. Kako visoko je previsoko, je težko vprašanje, vendar pa zagotovo ni težko reči, da je v tem primeru višina davka tako visoka, da postane razumsko nemogoče razbrati kakršnokoli povezavo z uporabo vozila. Izračun davka na osnovi cene vozila po ceniku vozil (ki je povezana z odločitvijo o nakupu) je nadaljnji dokaz njegove narave davka na potrošnjo.
56. Na drugi strani višina davčne stopnje in dejstvo, da je obdavčljiva osnova za namene BPM pravzaprav odvisna predvsem od cene vozila po ceniku vozil, in ne na primer od velikosti motorja, kaže na to, da je očitno namen davka pridobivanje dohodka države.(28) Davek, kot je BPM, z navedenimi značilnostmi, je težko obravnavati kot davek, ki je povezan z uporabo lastnine v državi, pač pa bolj kot davek na potrošnjo, ki se ponavadi uporablja za motorno vozilo, ki ga posameznik končno uvozi na Nizozemsko.
4. Ali BPM deluje kot davek na potrošnjo v smislu člena 1(1) Direktive 83/183?
57. Iz drugih informacij, ki jih je podala Komisija in ki jim nizozemska vlada ne nasprotuje, izhaja, da je davek, kot je BPM, v končni fazi davek na potrošnjo v smislu člena 1(1) Direktive 83/183 kljub čisto naključni časovni okoliščini, ki jo je določila izključno država sama, da se ne odmerja ob uvozu, ampak ob registraciji motornega vozila.
58. Kot navaja Komisija, je bil BPM uveden leta 1993 zaradi uskladitve prejšnje ureditve posebnega davka na potrošnjo na motorna vozila (bijzondere verbruiksbelasting van personenauto’s, v nadaljevanju: BVB), za katerega je bil obdavčljivi dogodek uvoz ali dobava vozila, ne pa njegova registracija. Davki, odmerjeni ob uvozu osebne lastnine iz ene države članice, pa po 31. decembru 1992 niso bili več dovoljeni, zato je po navedbah Komisije zakon o BPM ohranil davčno osnovo BVB s tem, ko je spremenil trenutek odmere davka.
59. Ta nizozemski davek je Sodišče že obravnavalo v sodbi Wisselink in drugi,(29) in sicer v drugem okviru, ko je obravnavalo skladnost BVB s sistemom davka na dodano vrednost Skupnosti. BVB se je odmeril samo enkrat in je bil v celoti prenesen na naslednjo fazo prodaje, brez novega obdavčenja, ter je znašal do 18,2 % za del cene po ceniku nižje od 10.000 HFL in 27,3 % za del cene po ceniku nad tem zneskom.(30) Zakon o BPM se izrecno sklicuje na BVB v členu 9(8), ki določa, da se iz cene po ceniku, ki se uporablja za izračun davčne osnove za namene BPM, izvzame znesek, ki ustreza BVB, če se dodelitev registrske tablice oziroma prva uporaba vozila opravi na dan pred 1. januarjem 1993, ko je BVB še obstajal, BPM pa ne. Tako kot znesek BPM ni vključen v ceno po ceniku, je tudi znesek prej obstoječega BVB izvzet iz cene po ceniku.
60. Zakon o BPM torej izrecno priznava, da sta BPM in prej obstoječi posebni davek na potrošnjo enakovredna. Menim, da je do te mere zveza med tema dvema davkoma dovolj velika, da odpravi „pojmovno razliko med dogodki, v zvezi s katerimi se ta dva davka zaračunavata“,(31) čeprav bi se zadeva obravnavala ob upoštevanju drugačnega konteksta obrazložitve v sodbi Komisija proti Belgiji. (32)
61. Sodišče je glede BVB v sodbi Wisselink navedlo, da čeprav ne kaže značilnosti prometnega davka, „je davek na potrošnjo, katerega osnova za odmero je sorazmerna ceni osebnih vozil […]“. „[U]porabi se samo enkrat, ob dobavi s strani proizvajalca oziroma ob uvozu, nato pa se v celoti prenese na naslednjo fazo prodaje, ne da bi se na novo odmeril. Plačani BVB se ne odbija, pač pa tvori bistveni del lastnih stroškov vozila […].“(33) Tudi BPM postane, ko je enkrat znesek davka plačan, nepovraten in bistven del cene vozila pri prihodnjih transakcijah (na primer brez možnosti povračila ali odloga) in se bo prenesel na naslednjega kupca vozila. Ta značilnost je značilna za davek na potrošnjo in ne za zgoraj opisane občasne ali posebne davke, ki so povezani z uporabo vozila.
62. Davek na potrošnjo, ki bistveno vpliva na uvoz motornega vozila ob njegovi registraciji, je dobra ponazoritev določene vrste ovire prostemu gibanju oseb v Skupnosti, ki naj bi jo Direktiva 83/183 odpravila. Dovolj je, da si predstavljamo situacijo gospoda A, ki je živel v državi članici X. Tam je kupil vozilo in ob registraciji motornega vozila v tej državi plačal davek, kot je BPM. Eno leto kasneje se je zaradi dela preselil v državo članico Y. Gospod A je moral tam registrirati svoje vozilo in ponovno plačati davek, ki ima take lastnosti kot BPM. Če bi se gospod A ob koncu leta odločil preseliti v drugo državo članico (ali se celo vrniti v državo članico X), bi moral že tretjič plačati davek, kot je BPM. Gospod A je moral vsakič, ko se je preselil iz ene države članice v drugo, plačati zelo visoko „ceno“, ki je znašala bolj ali manj eno tretjino cene vozila po ceniku. Za gospoda A so se stroški za vozilo podvojili, čeprav je tržna cena vozila seveda padala. Če bi gospod A ostal v državi članici X, ga ta izguba ne bi prizadela, čeprav bi bila uporaba vozila v veliki meri enaka.
63. Menim, da davek, kot je nizozemski BPM, ki se odmeri samo enkrat, ob registraciji motornega vozila po njegovem uvozu, katerega znesek je izračunan na osnovi cene vozila po ceniku in je vključen v njegov strošek in se prenese na prihodnje transakcije v zvezi z vozilom in katerega lastnosti v bistvu ne razkrijejo zveze s stroškom, povezanim z uporabo vozila v državi, zato ni davek, ki ne sodi na področje uporabe Direktive 83/183 v smislu njenega člena 1(2), ampak je davek na potrošnjo, ki se uporablja za osebno lastnino, ki jo posameznik končno uvozi, ko spreminja svoje običajno prebivališče iz ene države članice v drugo, v smislu člena 1(1) Direktive 83/183, ki je upošteven predpis prava Skupnosti, ki se uporablja v obravnavani zadevi.
C – Pristojnost Sodišča, da razlaga določbe predpisa prava Skupnosti, ki se uporablja na podlagi nacionalnega prava
64. Če bo Sodišče menilo, da se Direktiva 83/183 ne uporablja v zadevi v postopku v glavni stvari, bo treba obravnavati posebna vprašanja, ki jih je Sodišču predložilo Hoge Raad glede razlage določenih pojmov in določb Uredbe št. 918/83.
65. Nedvomno se v obravnavani zadevi pred Hoge Raad Uredba št. 918/83 uporablja zgolj na podlagi nizozemskega nacionalnega prava. Ta uredba se uporablja za uvoz lastnine, ki izvira iz tretjih držav in se nanaša na oprostitev od uvoznih dajatev Skupnosti. To pa pomeni, da je ni mogoče uporabiti v okviru končnega uvoza iz države članice.(34)
66. Kljub temu je Sodišče svojo pristojnost za razlago določb in pravnih predpisov prava Skupnosti, kadar to od njega zahtevajo nacionalna sodišča na podlagi člena 234 ES, pojasnilo v zadevah, kjer se take določbe uporabljajo zaradi napotitve nanje v nacionalnem pravu, kot v obravnavani zadevi.(35) Ne predlagam, da bi moralo Sodišče v okviru obravnavane zadeve izbrati drugo pot. V tem pogledu so bile odločitve Sodišča jasne. V sodbi Dzodzi je sodišče ugotovilo „očiten interes, da se za vsako določbo prava Skupnosti, ne glede na to, pod katerimi pogoji naj bi se uporabila, določi enotna razlaga, da se v tem smislu prepreči razhajanja“(36) . Nacionalno sodišče mora torej določbe ali pojme prava Skupnosti uporabiti tako, kot so razloženi, ob upoštevanju dejanskih in pravnih okoliščin določenega primera, ki ga obravnava. (37)
D – Pojem „osebna lastnina“ v smislu člena 2(1) Uredbe št. 918/83
67. Prvo vprašanje, ki ga je postavilo Hoge Raad, se nanaša na razlago pojma osebne lastnine v smislu člena 1(2)(c) Uredbe št. 918/83, ki „osebno lastnino“ definira kot „vsako lastnino, namenjeno osebni uporabi zadevnih oseb […], zlasti osebna motorna vozila[…]“ in nadalje določa, da je “osebna lastnina” […] tudi prenosna oprema za obrt ali svobodne poklice, ki jih potrebujejo zadevne osebe za opravljanje obrti ali poklica. Osebna lastnina ne po naravi ne po količini ne sme biti takšna, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene […]“
68. To vprašanje se postavlja zato, ker čeprav je imel J. Feron med uvozom vozila na Nizozemsko leta 1998 vozilo v popolni lasti in je bilo namenjeno njegovi osebni rabi, vozilo do 15. decembra 1997 ni pripadalo J. Feronu in mu ga je njegov delodajalec dal na razpolago ne le v osebno uporabo, pač pa tudi za dejavnosti, ki jih je opravljal kot zaposleni pri družbi Océ.
69. Pojem osebne lastnine, kot ga določa člen 1(2)(c) Uredbe št. 918/83, za opredelitev vozila kot „osebne lastnine“ ne določa pogoja, da je zadevna oseba v celoti lastnik stvari določen čas pred uvozom. Da bi ga opredelili kot osebno lastnino, zadostuje, da je vozilo „namenjeno osebni uporabi zadevnih oseb ali za zadovoljevanje njihovih gospodinjskih potreb“. V nasprotju s stališčem nizozemske vlade dejstvo, da J. Feron ni bil lastnik vozila šest mesecev pred datumom, ko je prenehal imeti običajno prebivališče v Avstriji, ne vpliva na opredelitev vozila kot njegove „osebne lastnine“.
70. Seveda mora osebna lastnina, potem ko je bila kot taka opredeljena v skladu s členom 1(2)(c) Uredbe št. 918/83, med uvozom pripadati zadevni osebi, da bi bila oproščena uvozne dajatve. Nadalje člen 3(a) Uredbe št. 918/83 uvaja potrebo po povezanosti z „osebno lastnino“ pred uvozom, kar je predpogoj, da se osebno lastnino oprosti uvozne dajatve. V skladu s členom 3(a) se taka povezanost ne obravnava v smislu lastništva, ampak raje v smislu „posesti“ in „uporabe“ v določenem časovnem obdobju pred uvozom.
71. V vsakem primeru so to pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da se osebno lastnino oprosti davka, ne pa pogoji, da se zadevno lastnino opredeli kot „osebno lastnino“. Čeprav niso izpolnjene zahteve za davčno oprostitev, je lastnina lahko še vedno „osebna lastnina“ zadevne osebe v smislu člena 1(2)(c) Uredbe št. 918/83 (čeprav ni upravičena do davčne oprostitve), če je namenjena njeni „osebni uporabi“.
72. Vendar pa, ali je potrebno pojem osebne lastnine iz člena 1(2)(c) omejiti na lastnino, ki je izključno
„namenjena osebni uporabi“ zadevne osebe v šestih mesecih na običajnem prebivališču? Po mnenju nizozemske vlade bi bilo to opravičljivo zaradi nujnosti stroge razlage določb o oprostitvah, kot je ta v obravnavani zadevi. Nizozemska vlada torej meni, da je treba besedni zvezi „osebna raba“ v opredelitvi „osebne lastnine“, kot jo določa naveden člen 1(2)(c), dodati pridevnik „izključno“.
73. Menim, da to pomeni posebno strogo razlago. Zunaj obsega pojma osebne lastnine pušča vse stvari, ki so bile kljub dejstvu, da so namenjene izključno osebni rabi zadevne osebe med uvozom, prav tako uporabljene za opravljanje poklica te osebe v šestih mesecih pred prenosom prebivališča. Taka restriktivna razlaga bi morala biti upravičena že s cilji ureditve oprostitev iz naslova I poglavja I Uredbe št. 918/83.(38)
74. Iz preambule k Uredbi št. 918/83 izhaja, da je namen te davčne oprostitve izogniti se neopravičenemu obdavčenju „v nekaterih točno določenih okoliščinah, ko zaradi posebnih pogojev, pod katerimi se uvaža blago, ni običajne potrebe po varstvu gospodarstva“. Nadalje bi bil tudi težje dosegljiv cilj olajšati vzpostavitev novega prebivališča v državi članici kot tudi olajšati delo carinskim organom države članice, če bi bila osebna lastnina, ki je uvožena brez kakršnegakoli komercialnega namena, ob uvozu predmet obdavčenja.(39)
75. Vprašanje nekomercialne narave uvoza ima pri tej obravnavi poseben pomen. To izrecno izhaja iz zadnjega stavka člena 1(2)(c) Uredbe št. 918/83, ki v negativnem smislu pojasnjuje opredelitev osebne lastnine, s tem ko določa, da ta lastnina „ne po naravi ne po količini ne sme biti takšna, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene“.(40) Če temu dodamo še, da je ta davčna olajšava še posebej povezana z osebno sfero fizičnih oseb in njihovih družin in da nima pomembnega vpliva na proračunske vire držav članic, ni utemeljitve za strogo razlago pojma osebne uporabe, kot jo predlaga nizozemska vlada.(41)
76. Odločilno merilo za označitev določene lastnine kot osebne lastnine posameznika ni, ali je bila ta lastnina uporabljena tudi za opravljanje njegove obrti ali poklica pred uvozom.(42) To je ne izključi iz okvira osebne lastnine. Odločilno merilo je prej, ali je obravnavani uvoz nekomercialne narave. Informacije, ki jih je podal Hoge Raad, ne dajejo nikakršnega dokaza, da je J. Feron vozilo uvozil v kakršnekoli komercialne namene.
77. Torej ni mogoče predpostaviti, da se „osebna uporaba“ razlaga v smislu, da se zahteva „izključno osebno uporabo“ v zadnjih šestih mesecih prebivanja v državi izvora. Takega razlikovanja zakonodaja Skupnosti ni izrecno določila, zato ni nobenega razloga, da bi se ta izraz razlagal na ta način.(43)
E – Pojem „v lasti“ v smislu člena 2(1) Uredbe št. 918/83
78. Drugo in tretje vprašanje, ki ju je postavilo Hoge Raad, se nanašata na to, ali ima posameznik v lasti določeno lastnino (kot je motorno vozilo) v smislu člena 3 Uredbe št. 918/83, kadar jo uporablja izključno ta oseba in ima možnost nakupa, ki mu jo je ob izročitvi dodelil delodajalec, njen lastnik, ter je to pravico navsezadnje izkoristila, preden je spremenila prebivališče.
79. Sodišče je odločilo, da „iz zahtev po enotni uporabi prava Skupnosti in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Skupnosti, ki se pri opredelitvi smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati samostojno in enotno v celotni Skupnosti, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki ga zasleduje zadevna ureditev.“(44)
80. V skladu s členom 3 Uredbe št. 918/83 je treba imeti osebno lastnino, ki je ni mogoče porabiti, v lasti in v uporabi šest mesecev pred datumom, ko oseba preneha imeti običajno prebivališče v tretji državi, iz katere prihaja. Ta zahteva je določena zato, da se prepreči, da bi davčna oprostitev delovala kot vzpodbuda za nenadne in po možnosti obširne nakupe tik pred spremembo prebivališča. Skozi zahtevo, da ima zadevna oseba lastnino v lasti v določenem časovnem obdobju, je zakonodaja Skupnosti opredelila zahtevano stopnjo povezanosti med posameznikom in osebno lastnino, ki je neobhodno potrebna, da bi se izognili takim neželenim posledicam.
81. Pojem „posest“ je dobro znan pravni pojem, o katerem se obširno razpravlja v večini pravnih sistemov. V širšem smislu in kot skupni imenovalec je posest opredeljena kot dejansko razmerje s stvarjo ne glede na to, ali je posameznik lastnik.(45) Z drugega vidika se navsezadnje posest na zunaj kaže, kot da ima posestnik lastninsko pravico nad stvarjo, ki ni nujno popolna lastninska pravica, ampak je lahko bolj omejena, lastninski pravici podobna, pravica. Na tej točki postanejo razlike med pravnimi sistemi vidnejše, saj je končno v igri razumevanje strukture lastninske pravice vsakega pravnega sistema.(46) Ne odobravam torej možnosti, ki jo omenja Hoge Raad, da bi se pravni pojem posesti v smislu člena 3 Uredbe št. 918/83 razlagal s sklicevanjem na vsakdanji jezik ali splošno sprejeta stališča.(47) Taka razlaga bi ne le spregledala očitno pravno naravo pojma posesti, pač pa bi bilo še posebej težko doseči enoten pomen tega pojma v okviru člena 3 Uredbe št. 918/83.
82. Avtonomna razlaga, ki upošteva smisel in namen zahteve po „imeti v lasti“ za namene člena 3 Uredbe št. 918/83, mora temeljiti na določenem predhodnem premisleku, ki je v skladu s skupnim temeljnim razumevanjem pojma posesti v državah članicah: najprej, da ima posameznik lahko posest določene stvari, če ima dejansko nadzor nad to stvarjo, čeprav sam ni lastnik in ne zatrjuje lastništva nad to stvarjo; in drugič, da namen zakonodaje skupnosti, ko je uporabila pojem posesti v členu 3, zagotovo ni bil narediti njegovega pomena odvisnega od tega, kako posest in lastninsko pravico razume vsak pravni sistem.
83. Tako mora biti kljub dejstvu, da je obstoj posesti nad določeno stvarjo v bistvu odvisen od pravil o posesti, veljavnih v državi, v kateri se stvar nahaja, kot je tudi ugotovitev obstoja in/ali obsega lastninske pravice odvisna od nacionalnega prava kraja, v katerem se stvar nahaja, to je lex situs .(48) Če se ta pristop uporabi za razlago pojma posesti v smislu člena 3 Uredbe št. 918/83, bi bilo zaradi razlik med pravnimi sistemi glede lastninske pravice in posledično tudi glede posesti pravzaprav nemogoče doseči enotnost sistema oprostitev uvoznih dajatev na osebno lastnino.(49)
84. V tem primeru bi bilo za ugotovitev, ali je imela določena oseba, ki prihaja iz tretje države, posest nad določeno osebno lastnino, nujno potrebno ugotoviti, ali bi se lahko ta oseba štela za posestnika v skladu s pravom države, iz katere izhaja. Pojem posesti bi se dejansko razlikoval glede na posebno pravo kraja, kjer se je osebna lastnina nahajala v šestmesečnem obdobju, ki je navedeno v členu 3. V smislu Uredbe št. 918/83, ki ureja davčne oprostitve v primeru prenosa prebivališča iz tretjih držav, bi ta položaj pomenil, da bi imel pojem lahko toliko različnih pomenov, kot je pravnih sistemov na svetu. To ne bi le naložilo velikega bremena nacionalnim upravnim organom, še posebej carinskim, ki bi morali biti seznanjeni s pravom skoraj neskončnega števila pravnih sistemov glede pojma posesti, pač pa tudi ne bi bilo enotnosti pravic, ki jih daje Uredba št. 918/83.(50)
85. Menim, da je za skladnost z nameni, za katere je bil pojem posesti vključen v člen 3, dovolj, da je izključno zadevni posameznik v upoštevnem šestmesečnem obdobju uporabljal stvar in je imel pravno veljavno pravico zoper lastnika, ki mu je omogočala pridobitev lastninske pravice. Ni potrebno, da se v skladu s pravom običajnega prebivališča v tretji državi izvora taka pravica imenuje lastninska pravica. Zadostuje, da gre za kvalificirano pravico v tem smislu, da daje zahtevek zoper lastnika v primeru njene kršitve.
86. Predlagam, da Sodišče, če se bo štelo, da Direktive 83/183 ni mogoče uporabiti, odgovori na drugo in tretje vprašanje, ki ju je postavilo Hoge Raad, tako, da se šteje, da je imel posameznik osebno lastnino v lasti v smislu člena 3 Uredbe št. 918/83, če je imel lastnino popolnoma na razpolago in v izključni uporabi, vključno z osebno uporabo, s pravico nakupa, ki mu jo je delodajalec in lastnik te lastnine ob njeni izročitvi izrecno dodelil.
III – Predlog
87. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo nacionalno sodišče, odgovori tako:
Davek, kot je nizozemski BPM, ki se odmeri samo enkrat ob registraciji motornega vozila po njegovem uvozu, katerega znesek je izračunan na osnovi cene vozila po ceniku in ki je vključen v njegov strošek in se prenese na prihodnje transakcije v zvezi z vozilom in katerega lastnosti v bistvu ne razkrijejo zveze s stroškom, povezanim z uporabo vozila v državi, ni davek, ki ne sodi na področje uporabe Direktive 83/183 v smislu njenega člena 1(2), ampak je davek na potrošnjo, ki se uporablja za osebno lastnino, ki jo posameznik končno uvozi, ko spreminja svoje običajno prebivališče iz ene države članice v drugo, v smislu člena 1(1) Direktive 83/183, ki je upošteven predpis prava Skupnosti, ki se uporablja v obravnavani zadevi.
(1) .
(2)
–	UL L 105, str. 1.
(3)
–	UL L 105, str. 64.
(4)
–	Direktiva 83/183 in Uredba št. 918/83 sta bili objavljeni na isti dan kot Direktiva 83/181/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi področja uporabe člena 14(1)(d) Direktive 77/388/EGS glede oprostitve davka na dodano vrednost na končni uvoz določenega blaga (UL L 105, str. 38) in Direktiva 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (UL L 105, str. 59). Namen vseh navedenih Direktiv, skupaj z Uredbo št. 918/83, je vzpostaviti enotno ureditev davčnih oprostitev v Skupnosti na uvoz lastnine.
(5)
–	Sodba z dne 18. marca 1993 v zadevi Viessmann (C-280/91, Recueil, str. I-971, točka 17).
(6)
–	UL L 376, str. 1.
(7)
–	UL L 76. str. 1.
(8)
–	Aktualne zadeve pri Sodišču (sodba z dne 29. aprila 2004 v zadevi Weigel, C-387/01, Recueil, str. I-4981, in sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Lindfors, C-365/02, ZOdl., str. I-7183) se nanašajo na vprašanje vključevanja davkov, kot sta NoVA in Autovero, ki se plačujeta v Avstriji in na Finskem in se nanašata na končni uvoz motornega vozila s strani fizične osebe, ki svoje običajno prebivališče prenese iz ene države članice v drugo, na področje uporabe davčne oprostitve, določene v Direktivi 83/183. Zgoraj navedena sodba Weigel delno nasprotuje obrazložitvi v teh sklepnih predlogih.
(9)
–	Glej drugo uvodno izjavo Direktive 83/183.
(10)
–	Člen 99 Pogodbe ES (sedaj člen 93 ES), ki je pravni temelj Direktive 83/183, določa, da „Svet […] sprejme določbe za uskladitev zakonodaje glede prometnih davkov, trošarin ali drugih oblik posrednega obdavčenja v obsegu, v kakršnem je takšna uskladitev potrebno zaradi vzpostavitve in delovanja notranjega trga […]“
(11)
–	Člen 2(2)(a) določa, da se „oprostitev, ki jo predvideva člen 1,
[…] odobri za osebno lastnino: (a) ki je bila pridobljena v skladu s splošnimi pogoji obdavčenja, ki so v veljavi na notranjem trgu ene države članice, in ki na osnovi izvoza ni upravičena do oprostitve ali vračila prometnega davka, trošarine ali drugega davka na potrošnjo“.
(12)
–	Vredno je omeniti, da je Ekonom sko-socialni odbor menil, da so „določbe predloga direktive […] velik korak […], [ki] bo imel pomemben psihološki učinek na posameznike“. Glej Mnenje o predlogu za Direktivo Sveta o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice (UL 1976, C 131, str. 49).
(13)
–	Glej stališča danske vlade v zgoraj navedeni zadevi Lindfors.
(14)
–	Sklepni predlogi generalne pravobranilke Stix-Hackl v zadevi Lindfors, C-365/02, ZOdl., str. I‑7183, točka 39.
(15)
–	Sodba z dne 21. marca 2002 (C-451/99, Recueil, I-3193, točka 40).
(16)
–	Ibidem, točka 41.
(17)
–	Ibidem, točka 40 (poudarek dodan).
(18)
–	Ekonomsko-socialni odbor je v svojem mnenju, navedenem v opombi 12, v zvezi z Direktivo 83/183 izrecno navedel, da bodo morali biti „[z]aradi skrajno liberalnega koncepta predloga, […] kasneje sprejeti izvedbeni predpisi dovolj natančni, da bi se izognili zlorabi in bi preprečili, da država članica postavi pod vprašaj načelo davčnih oprostitev“.
(19)
–	Sklepni predlogi generalne pravobranilke Stix-Hackl v zadevi Lindfors, C-365/02, ZOdl., str. I‑7183, točka 56.
(20)
–	Sodba z dne 4. februarja 1988 (391/85, Recueil, str. 579).
(21)
–	Ibidem, točka 44.
(22)
–	V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s členom 2(1) „‚osebna lastnina‘ pomeni lastnino, ki je namenjena za osebno uporabo zadevnih oseb ali za zadovoljevanje potreb njihovih gospodinjstev. Narava ali količina
osebne lastnine ne sme odražati nobenih tržnih interesov […]“ (poudarek dodan).
(23)
–	Sodba Sodišča z dne 13. aprila 2000 (C-176/96, Recueil, str. I-2681, točki 49 in 50).
(24)
–	Iz člena 19 zakona o davku za ceste (Wet van 16 december 1993, tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994) izhaja, da se vozilo, katerega preklic registrskih tablic je bil zadržan ali dokončen, ne obdavči s tem davkom. V skladu s členom 6 Wet van 21 april 1994, houdende vervanging van de Wegenverkeerswet, na katerega se sklicuje člen 19 zakona o davku na ceste, lahko lastnik vozila zahteva zadržanje preklica registrske tablice.
(25)
–	Nizozemska vlada ugovarja, da velja enako tudi za nizozemski davek na ceste (Motorrijtuigenbelasting). Čeprav se lahko plačilo tega davka odloži, kar tudi poudarja Komisija, če se lastnik vozila odloči, da vozila v državi ne bo uporabljal določeno obdobje ali trajno, in se s tem izogne plačilu prispevka za te stroške. Pri BPM ne velja nič primerljivega. Odmeri se le enkrat, ob registraciji vozila, in davka ni mogoče povrniti lastniku vozila, niti delno, če se iz kateregakoli razloga (prodaja kupcu v drugi državi, naknadna sprememba prebivališča lastnika, smrtna nesreča itd.) vozilo ne bi več uporabljalo na ozemlju Nizozemske.
(26)
–	Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.
(27)
–	Za razliko od Uredbe št. 918/83 člen 2(2) Direktive 83/183 za davčne oprostitve ne določa pogoja, da je bilo premoženje v lasti osebe v zadnjih šestih mesecih na običajnem prebivališču v državi izvora. Direktiva 83/183 zahteva le, da je zadevna oseba motorno vozilo uporabljala v državi članici izvora vsaj šest mesecev, preden je spremenila prebivališče.
(28)
–	Ta osnovni namen pridobivanja dohodka za državo ima v primeru BPM veliko prednost, tudi v primerjavi z nekaterimi okoljevarstvenimi problemi, kar se na primer kaže pri nivoju odbitkov, ki jih zakon o BPM določa od osnovne stopnje 45 %.
(29)
–	Sodba za dne 13. julija 1989 (93/88 in 94/88, Recueil, str 2671).
(30)
–	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Mischa v zadevi Wisselink in drugi, točka 2.
(31)
–	Zgoraj navedena opomba 20.
(32)
–	Sodba Komisija proti Belgiji, točka 25.
(33)
–	Zgoraj navedena sodba Wisselink in drugi, točka 20.
(34)
–	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca Tizzana v zgoraj navedeni zadevi Weigel, točka 62.
(35)
–	Glej sodbo Sodišča z dne 3. decembra 1998 v zadevi Schonbroodt (C-247/97, Recueil, str. I‑8095, točki 13 in 14), v kateri je Sodišče odločilo, da je pristojno za razlago določenih določb Uredbe št. 918/83, ki se uporabljajo na podlagi belgijskega nacionalnega prava.
(36)
–	Glej sodbo z dne 18. oktobra 1990 (C-297/88 in C-197/89, Recueil, str. I-3763, točka 37).
(37)
–	Sodba Sodišča z dne 8. novembra 1990 v zadevi Gmurzynska-Bscher (C-231/89, Recueil, str. I-4003, točka 21; glej tudi sodbo z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem (C-28/95, Recueil, str. I‑4161, točki 32 in 34).
(38)
–	Dejstvo, da mora stroga razlaga ureditve davčnih oprostitev temeljiti na upoštevanju namena te ureditve, je jasno izraženo na primer v sodbi z dne 20. junija 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-287/00, Recueil, str. I-5811, točke od 45 do 48). Glej tudi sodbo z dne 15. junija 1989 v zadevi Stichting Uitvoering Financiële Acties (348/87, Recueil, str. 1737, točki 13 in 14).
(39)
–	Posebno v zvezi s tem učinkom glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Saggia v zadevi Heinonen (sodba z dne 15. junija 1999, C-394/97, Recueil, str. I-3599, točka 16), ki se izrecno sklicuje na Direktivo Sveta 69/169/EGS z dne 28. maja 1969 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o oprostitvi prometnega davka in trošarin na uvoz pri mednarodnih potovanjih (UL L 133, str.6). Glej tudi navedeno sodbo, točka 24.
(40)
–	V zvezi z utemeljitvijo glede avtonomnih oprostitev carinskih dajatev glej „Predlog za Uredbo Sveta o vzpostavitvi sistema oprostitev
carin v Skupnosti (ki ga je Svetu predložila Komisija)“ (COM (79) 104 konč., z dne 12. marca 1979, točka 4).
(41)
–	Glej predlog za Uredbo Sveta o vzpostavitvi sistema oprostitev carin v
Skupnosti (UL 1980, C 72, str. 20 in 21), kjer je Ekonomsko-socialni odbor ugotovil, da „[j]e potrebno jasno poudariti, da obravnavana zadeva vpliva na življenja posameznikov in družin, zato ni mogoče zavzeti strogega pristopa. Pa tudi blago, za katero je odobrena oprostitev, zaradi pogojev, pod katerimi je uvožen, ne more predstavljati resne konkurence primerljivemu blagu, ki izvira iz skupnosti, ali imeti nasprotnega davčnega učinka na ‚davčni prihodek‘ države.“ Kasneje v mnenju je odbor glede opredelitve osebne lastnine predlagal, da se izraz „konji za ježo“ spremeni v „živali za ježo“ (predlog, ki je bil na koncu sprejet) z naslednjo opombo: „[č]eprav seznam ni dokončen, se je potrebno izogniti pojmom, ki bi bili lahko uporabljeni za to, da bi se omejil namen besedila“.
(42)
–	Pomembno je, da člen 1(2)(c) Uredbe št. 918/83 izrecno določa, da „prenosna oprema za obrt ali svobodne poklice, ki jih potrebujejo zadevne osebe za opravljanje obrti ali poklica, prav tako pomeni ‚osebno lastnino‘. Osebna lastnina ne po naravi ne po količini ne sme biti takšna, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene […]“.
(43)
–	V drugem kontekstu je bilo potrjeno, da mora Svet, ko sprejema predpise o odobritvi začasne odprave carin, upoštevati „zahteve pravne varnosti in težave, s katerimi se soočajo nacionalne carinske uprave“ (sodba z dne 18. marca 1986 v zadevi Ethicon, 58/85, Recueil, str. 1131, točka 12). Take določbe se morajo razlagati v skladu z objektivnimi merili, ki izhajajo iz njihovega besedila.
(44)
–	Glej sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro (327/82, Recueil, str. 107, točka 11) in z dne 19. septembra 2000 v zadevi Linster (C-287/98, Recueil, str. I-6917, točka 43) in z dne 9. novembra 2000 v zadevi Yiadom (C-357/98, Recueil, str. I-9265, točka 26).
(45)
–	Glej Beekhuis, Jacob H., „Structural Variations in Property Law – Civil Law“, International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. VI, Property and Trust, poglavje 2, J. C. B. Mohr, 1972, str. 18, in Lawson, F. H., „Structural Variations in Property Law – Common Law“, prav tam, str. 24.
(46)
–	Glej Sacco, Rodolfo, „Possesso (Diritto Privato)“, Enciclopedia del Diritto, Vol. XXXIV, Giuffrè, str. od 491 do 519, še posebej str. od 496 do 499 in tudi str. od 506 do 510.
(47)
–	Glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 1985 v zadevi Van Dijk’s Boekhuis (139/84, Recueil, str. 1405, točka 20 in izrek).
(48)
–	Ta klasična kolizija pravnih pristopov se vidi v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca Jacobsa z dne 4. oktobra 1995 v zadevi Armbrecht (C-291/92, ZOdl., I-2775, točka 15), v kateri potrjuje, da ‘[n]i mogoče, mislim, dvomiti, da se člen 5(1) Direktive 77/388/EGS, ki določa, da „dobava blaga pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“, sklicuje na nacionalno pravo za določitev obsega premoženjske pravice, ki se prenaša […]’.
(49)
–	Glej Gambaro, Antonio, „Perspectives on the codification of the law of property, an overview“, European Review of Private Law, Vol. 5, (1997), str. od 497 do 504.
(50)
–	Glej točko 74 teh sklepnih predlogov. Prav tako ne bi bila sprejemljiva alternativa, da se pojem posesti razlaga v skladu s pravom države članice, v kateri je zadevna oseba vzpostavila svoje novo običajno prebivališče. Tudi v tem primeru bi prišlo do neenotne razlage in bi bila odločitev, da odobri oprostitev, dejansko v celoti prepuščena državi članici.