Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 19. marca 2026(1)
Zadeva C-762/24 P
Conserve Italia –
Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
proti
Evropski komisiji
„ Pritožba – Konkurenca – Člen 101 TFUE – Omejevalni sporazumi – Uredba (ES) št. 1/2003 – Globe – Člen 23(2) – Določitev zakonske zgornje meje globe – Upoštevni promet – Subjekt, ki je dejaven v sektorju predelave kmetijskih proizvodov – Subjekt, ki posluje v obliki zadruge – Subjekt, ki je hkrati opredeljen kot ‚podjetje‘ in ‚podjetniško združenje‘ “
I.      Uvod
1.        Zadruga Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (v nadaljevanju: Conserve Italia) in družba Conserves France SA (v nadaljevanju skupaj: pritožnici) s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 4. septembra 2024, Conserve Italia in Conserves France/Komisija (T-59/22, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2024:574), s katero je navedeno sodišče zavrnilo njuno tožbo za razglasitev delne ničnosti Sklepa Evropske komisije C(2021) 8259 final z dne 19. novembra 2021 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP(2) (zadeva AT.40127 – Konzervirana zelenjava) (v nadaljevanju: sporni sklep)(3), in zmanjšanje zneska globe, ki jima je bila naložena. Natančneje, Komisija je s tem sklepom pritožnicama solidarno naložila globo v višini 20 milijonov EUR, ker sta v letih od 2000 do 2013 sodelovali pri omejevalnem sporazumu na trgu trženja konzerviranega graha in/ali korenja ter konzervirane koruze.
2.        Pritožnici v okviru te pritožbe tako kot v tožbi na prvi stopnji ne izpodbijata niti obstoja zadevne kršitve niti svojega sodelovanja pri njej, ampak nasprotujeta izključno znesku globe, ki jo je naložila Komisija. V bistvu trdita, da bi bilo treba zadrugo Conserve Italia ob upoštevanju, da ima naravo zadruge in vertikalno vzajemno strukturo, opredeliti kot „podjetniško združenje“. Tako naj zakonske zgornje meje 10 %, določene v členu 23(2) Uredbe (ES) št. 1/2003,(4) ne bi bilo treba izračunati na podlagi konsolidiranega skupnega prometa skupine Conserve Italia kot „podjetja“ po drugem pododstavku te določbe, ampak le na podlagi prometa zadruge Conserve Italia od predelanih proizvodov, na katere se nanaša omejevalni sporazum, po tretjem pododstavku navedene določbe, saj je te proizvode priskrbelo 350 kmetijskih gospodarstev, ki so delovala kot „člani“ zadruge Conserve Italia.
3.        Ta zadeva tako Sodišču ponuja priložnost, da pojasni pravila, ki se uporabljajo za določitev zakonske zgornje meje glob, ki jih Komisija lahko naloži za kršitev pravil o konkurenci, zlasti kadar je zadevni subjekt hkrati opredeljen kot „podjetje“ in „podjetniško združenje“.
II.    Pravni okvir
A.      Uredba št. 1/2003
4.        Člen 23 Uredbe št. 1/2003, naslovljen „Globe“, v odstavku 2 določa:
„Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)      kršijo člen [101] ali člen [102 PDEU]; ali
[…]
Za vsako podjetje ali podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
Kadar se kršitev združenja nanaša na dejavnost njegovih članic, globa ne presega 10 % vsote skupnega prometa vsake posamezne članice na trgu, ki ga je kršitev združenja prizadela.
[…]“
B.      Smernice o načinu določanja glob
5.        Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (v nadaljevanju: Smernice o načinu določanja glob)(5) v točkah 14, 32 in 33 določajo:
„14. Kadar se kršitev podjetniškega združenja nanaša na dejavnost njegovih članov, bo vrednost prodaje na splošno ustrezala vsoti vrednosti prodaje njegovih članov.
[…]
32.       Za vsako podjetje in podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, končni znesek globe v nobenem primeru ne bo presegel 10 % celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu, kot to izhaja iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003.
33.       Kadar se kršitev združenja nanaša na dejavnost njegovih članov, globa ne bo preseg[la] 10 % vsote skupnega prometa vsakega posameznega člana na trgu, ki ga je kršitev združenja prizadela.“
III. Dejansko stanje in sporni sklep
6.        Dejansko stanje spora, ki
ga je Splošno sodišče predstavilo v točkah od 2 do 9 izpodbijane sodbe, je za potrebe teh sklepnih predlogov mogoče povzeti, kot sledi.
7.        Zadruga Conserve Italia in njena hčerinska družba Conserves France, ki jo ima v 99,77-odstotni lasti, delujeta v sektorju predelave hrane.
8.        Komisija je s spornim sklepom ugotovila, da sta pritožnici sodelovali pri enotni kršitvi člena 101(1) PDEU in člena 53(1) Sporazuma EGP. Ta kršitev je v obdobju od 15. marca 2000 do 1. oktobra 2013 zajemala usklajevanje cen, razdelitev trgov in izmenjavo občutljivih informacij v zvezi s prodajo nekaterih vrst konzervirane zelenjave trgovcem na drobno ali ponudnikom gostinskih storitev v EGP. Natančneje, pritožnici sta sodelovali pri dveh ločenih sporazumih, od katerih se je eden nanašal na prodajo konzervirane zelenjave, kot so stročji fižol, grah ter mešanice graha in korenja, drugi pa na prodajo konzervirane koruze.(6)
9.        Zato je Komisija pritožnicama solidarno naložila globo v višini 20 milijonov EUR na podlagi člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 in Smernic o načinu določanja glob.(7)
IV.    Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
10.      Pritožnici sta pri Splošnem sodišču vložili tožbo, s katero sta predlagali, prvič, razglasitev delne ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša na določitev zneska globe, in drugič, zmanjšanje zneska globe, ki jima je bila naložena, na podlagi neomejene pristojnosti iz člena 261 PDEU in člena 31 Uredbe št. 1/2003.
11.      Pritožnici sta v utemeljitev svojih predlogov navedli dva tožbena razloga, od katerih se je prvi nanašal na kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 in točke 33 Smernic o načinu določanja glob v zvezi z določitvijo prometa, ki se upošteva pri izračunu zgornje meje globe,(8) drugi pa na kršitve člena 101 PDEU in člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 ter točk 14, 19, 20, 22, 24 in 25 teh smernic v zvezi z določitvijo osnovnega zneska globe.(9)
12.      Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo to tožbo zavrnilo.
13.      Prvi tožbeni razlog v zvezi z zakonsko zgornjo mejo globe, ki jo je Komisija upoštevala in uporabila v spornem sklepu, je Splošno sodišče zavrnilo kot neutemeljen, ker je Komisija v bistvu zadrugo Conserve Italia pravilno opredelila kot „podjetje“ v smislu člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, tako da so bile trditve pritožnic v zvezi z vzporednim statusom „podjetniškega združenja“ zadruge Conserve Italia brezpredmetne, ter ker v preostalem njune trditve glede posebnega pravnega in dejanskega položaja, in sicer vzajemne strukture zadruge Conserve Italia, na eni strani in glede njenega ravnanja in ravnanja njenih članov na trgih, na katere se nanaša kršitev, na drugi strani bodisi niso upoštevne za namene določitve zakonske zgornje meje globe, ki jo je bilo treba pritožnicama naložiti na podlagi člena 23(2), drugi pododstavek, te uredbe, bodisi niso utemeljene (točke od 29 do 46 izpodbijane sodbe). Poleg tega je Splošno sodišče razsodilo, da pogoji za uporabo zakonske zgornje meje globe iz člena 23(2), tretji pododstavek, navedene uredbe nikakor niso izpolnjeni (točke od 47 do 51 te sodbe).
14.      Kar zadeva drugi tožbeni razlog v zvezi z določitvijo osnovnega zneska globe, naložene pritožnicama, ki se v okviru te pritožbe ne izpodbija, ga je Splošno sodišče prav tako zavrnilo kot neutemeljenega, pri čemer je med drugim v zvezi z določitvijo vrednosti prodaje napotilo na nekatere presoje, ki jih je opravilo v okviru prvega tožbenega razloga (točki 67 in 68 navedene sodbe).
V.      Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
15.      Pritožnici sta 31. oktobra 2024 vložili pritožbo zoper izpodbijano sodbo. Sodišču predlagata, naj to sodbo razveljavi, zmanjša znesek globe, ki jima je bila naložena, ter Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka na prvi stopnji.
16.      Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnicama naloži plačilo stroškov.
17.      Stranke so na obravnavi 17. decembra 2025 ustno podale stališča in odgovorile na vprašanja Sodišča.
VI.    Analiza
18.      Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata dva pritožbena razloga. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na neobstoj obrazložitve in napačno uporabo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003. Drugi pritožbeni razlog, ki se delno prekriva s prvim, se nanaša na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo glede na zahteve iz te določbe v povezavi s členom 49 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
A.      Uvodne ugotovitve
19.      Pred preučitvijo teh pritožbenih razlogov bi rad podal nekaj uvodnih ugotovitev. Ker se celotna pritožba nanaša na uporabo člena 23(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003, se mi zdi nujno opozoriti na vsebino in uporabo teh določb glede na njuno besedilo, zgodovino njunega nastanka, kontekst, v katerega se umeščata, in cilje, ki jim sledita.(10)
20.      Na prvem mestu, besedilo člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 določa splošno pravilo, v skladu s katerim zakonska zgornja meja ne presega 10 % celotnega prometa „[z]a vsako podjetje ali podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi“, medtem ko je njegov tretji pododstavek nekakšen lex specialis, ker določa, da „[k]adar se kršitev združenja nanaša na dejavnost njegovih članic, globa ne presega 10 % vsote skupnega prometa vsake posamezne članice na trgu, ki ga je kršitev združenja prizadela“(11).
21.      Iz razmerja med tema pododstavkoma je razvidno, da je Komisija, kadar je subjekt, vpleten v kršitev konkurenčnega prava Unije, opredeljen kot „podjetniško združenje“, običajno dolžna uporabiti splošno pravilo za izračun zakonske zgornje meje globe iz drugega pododstavka, razen če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer
prvič, kršitev „se nanaša“ na dejavnosti njegovih članov, in drugič, vsaj nekateri člani tega podjetniškega združenja so dejavni „na trgu, ki ga je kršitev […] prizadela“. Očitno je, da je prvi pogoj razmeroma lahko izpolniti, ker „podjetniška združenja“ običajno ščitijo skupne interese svojih članov, zlasti v razmerju do drugih gospodarskih subjektov,(12) in se zato njihove transakcije lahko zlahka „nanašajo“ na dejavnosti njihovih članov, saj ima glagol „nanašati se“ širok in ne strogo opredeljen pomen. Drugi pogoj pa je zahtevnejši, ker zahteva, da so člani dejavni „na trgu, ki ga je kršitev združenja prizadela“. Ker pa ta drugi pogoj nujno zahteva, da je izpolnjen prvi pogoj, je v resnici edina zahteva, ki jo nalaga tretji pododstavek, ta, da se kršitev, ki jo je storilo podjetniško združenje, nanaša na trg, na katerem so dejavni njegovi člani.
22.      Iz tega na splošno izhaja, da je promet podjetniškega združenja primerna podlaga za določitev zakonske zgornje meje globe, kadar je združenje sámo dejavno na trgu, na katerega se nanaša kršitev, v smislu, da sámo prodaja na tem trgu, ta prodaja pa se knjiži v njegovem prometu. Če pa ni tako in se kršitev nanaša na trg, na katerem so dejavni člani tega združenja, se temu združenju lahko naloži globa v višini do 10 % prometa teh dejavnih članov.
23.      Vendar povsem jezikovna razlaga člena 23(2), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2002 ne omogoča, da bi bili zajeti vsi primeri. Postavlja se na primer vprašanje, kateri promet je treba upoštevati kot najprimernejši, kadar so nekateri člani združenja dejavni na upoštevnem trgu in na tem trgu samostojno dejavnost opravlja tudi sámo združenje. Ali mora v takem primeru splošno pravilo (drugi pododstavek) prevladati nad lex specialis (tretji pododstavek)?
24.      V zvezi s tem, na drugem mestu, glede zgodovine nastanka člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ugotavljam, da v okviru prejšnje Uredbe št. 17(13) ni bilo nobene določbe, ki bi bila enakovredna tretjemu pododstavku. Vendar to sodiščema Unije, zlasti Splošnemu sodišču, ni preprečilo, da zakonsko zgornjo mejo globe, naložene podjetniškim združenjem, izračunata na podlagi prometa, ki so ga ustvarili njegovi člani, če je tak izračun bolje odražal velikost in gospodarsko moč združenja na trgu.(14) Ta pristop je poleg tega potrdilo Sodišče v sodbi Finnboard, v kateri je priznalo, da „pri naložitvi globe podjetniškemu združenju, katerega lastni promet najpogosteje ne odraža njegove velikosti ali moči na trgu, samo upoštevanje prometa podjetij, ki so njegovi člani, omogoča določitev sankcije, ki bo odvračilna [...] V ta namen se ne zahteva, da so člani združenja dejansko sodelovali pri kršitvi, ampak da ima združenje v skladu s svojimi notranjimi pravili možnost zavezati svoje člane“.(15) Zakonodajalec Unije je šele po tej sodbi v predlog Uredbe št. 1/2003 dodal ta tretji pododstavek člena 23(2) te uredbe. Ta
pododstavek, ki ga ni bilo niti v prvotnem predlogu uredbe Komisije(16) niti v različnih spremembah, ki jih je predlagal Parlament,(17) je bil namreč vstavljen šele v okviru zadnje faze sprejetja te uredbe, verjetno zaradi kodifikacije te sodne prakse, ki izhaja iz uporabe člena 15(2) Uredbe št. 17.(18)
25.      Po tej kodifikaciji sodne prakse v Uredbi št. 1/2003 je Sodišče izdalo dve sodbi, ki sta upoštevni za uporabo pravil o določitvi zakonske zgornje meje globe za podjetniška združenja: in sicer prvič, sodbo Coop de France bétail et viande(19) (ki pa se je nanašala na analizo člena 15(2) Uredbe št. 17), in drugič, sodbo o litovskih notarjih. Sodišče je v obeh primerih potrdilo in okrepilo idejo, da je uporaba prometa članov združenja utemeljena z nujnostjo boljšega odražanja velikosti podjetniškega združenja, ki je kršilo konkurenčno pravo, in njegove gospodarske moči na trgu, da bi se določila sankcija, ki bo resnično odvračilna.(20)
26.      Nazadnje, na tretjem in zadnjem mestu, glede ciljev, ki jim sledi člen 23(2) Uredbe št. 1/2003, ugotavljam, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen določitve zakonske zgornje meje izogniti se temu, da bi naložitev globe v znesku, višjem od te zgornje meje, presegla plačilno zmožnost podjetja (ali podjetniškega združenja) na datum, ko Komisija ugotovi, da je odgovorno za kršitev, in mu naloži denarno kazen.(21) Tako je namen te določbe preprečiti, da bi bile globe nesorazmerne glede na velikost podjetja, ki je sodelovalo pri kršitvi, saj lahko le skupni promet dejansko zagotovi približen podatek v zvezi s tem.(22) Vendar je treba ta namen povezati s preudarkom, da se zagotovi zadosten odvračilen učinek globe, ki upravičuje upoštevanje velikosti in gospodarske moči zadevnega podjetja, to je celotnih sredstev kršitelja.(23)
27.      To pritožbo je treba preučiti ob upoštevanju teh načel.
B.      Prvi pritožbeni razlog: neobstoj obrazložitve in kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
28.      Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na dva dela, trdita, da izpodbijana sodba očitno ni obrazložena, ker je Splošno sodišče s tem, da je zadrugo Conserve Italia napačno opredelilo kot „podjetje“ za namene določitve zgornje meje zneska globe na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, zgolj potrdilo razlogovanje Komisije, ni pa upoštevalo trditev pritožnic v zvezi z značilnostmi in delovanjem vzajemne zadruge, kot je Conserve Italia (prvi del). Poleg tega naj bi Splošno sodišče kršilo člen 23(2) te uredbe s tem, da je potrdilo uporabo njenega člena 23(2), drugi pododstavek, za določitev globe, ki jo je Komisija naložila
s spornim sklepom, hkrati pa menilo, da pogoji za uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, navedene uredbe niso izpolnjeni (drugi del).
1.      Dopustnost
29.      Uvodoma ugotavljam, da Komisija, ne da bi formalno podala ugovor nedopustnosti, izraža dvome o dopustnosti prvega pritožbenega razloga, ker naj bi pritožnici v bistvu spremenili predmet spora pred Splošnim sodiščem. Čeprav sta v okviru postopka na prvi stopnji želeli dokazati, da ju je Komisija napačno opredelila kot „podjetje“ in je zato napačno zavrnila uporabo določbe o določitvi zgornje meje globe, ki se po njenem mnenju uporablja za „podjetniška združenja“, in sicer člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003, je treba namreč ugotoviti, da v okviru prvega razloga iz te pritožbe pritožnici izpodbijane sodbe ne izpodbijata več v delu, v katerem je v njej potrjena opredelitev zadruge Conserve Italia kot „podjetja“(24), ampak v bistvu trdita, da bi moralo Splošno sodišče tudi pod to opredelitvijo ob upoštevanju njenih posebnosti sporni sklep spremeniti tako, da bi zanju uporabilo to določbo.(25)
30.      V zvezi s tem opozarjam, da v skladu s členom 170(1) Poslovnika Sodišča pritožba ne more spreminjati predmeta spora pred Splošnim sodiščem, saj je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe namreč omejena na presojo pravnih ugotovitev o razlogih, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji.(26)
31.      V obravnavanem primeru je iz preučitve listin iz postopka na prvi stopnji razvidno, da čeprav sta pritožnici v tožbi dejansko trdili, da je Komisija zadrugo Conserve Italia namesto kot „podjetniško združenje“ napačno opredelila kot „podjetje“,(27) zaradi česar ni uporabila člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003,(28) sta ta pristop v okviru replike omilili s tem, da sta priznali možnost, da se zadruga Conserve Italia šteje hkrati za „podjetje“ in za „podjetniško združenje“, pri čemer sta pojasnili, da spada „bolj“ pod to drugo opredelitev.(29) Iz tega sledi, da trditev pritožnic ni mogoče opredeliti kot „nove“, ker je bilo vprašanje uporabe člena 23(2), tretji pododstavek, te uredbe neodvisno od opredelitve, ki je bila uporabljena za zadrugo Conserve Italia, postavljeno in obravnavano pred Splošnim sodiščem med drugim glede na njene posebnosti.(30)
32.      Glede na navedeno menim, da je treba prvi pritožbeni razlog razglasiti za dopusten.
2.      Vsebinska preučitev
a)      Prvi del prvega pritožbenega razloga: neobrazložitev izpodbijane sodbe
1)      Trditve strank
33.      Pritožnici v utemeljitev prvega dela prvega pritožbenega razloga v bistvu trdita, da izpodbijana sodba v točkah od 31 do 52 ni obrazložena, ker se je Splošno sodišče s tem, da je, prvič, zadrugo Conserve Italia opredelilo kot „podjetje“, za katero veljajo določbe člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, in drugič, trditve v zvezi z opredelitvijo zadruge Conserve Italia kot „podjetniškega združenja“ razglasilo za brezpredmetne, omejilo na potrditev razlogovanja Komisije, ne da bi preučilo trditve v zvezi z značilnostmi in delovanjem vzajemne večproizvodne zadruge, kot je Conserve Italia.(31) V zvezi s tem naj bi se v sodni praksi Sodišča od Komisije zahtevalo, da svojega pooblastila za naložitev sankcij ne izvaja „formalistično“, ne da bi se ustrezno upoštevale značilnosti zadevnega podjetja.(32) Splošno sodišče pa naj s tem, da je posebnosti zadruge Conserve Italia razglasilo za brezpredmetne, ne le ne bi preučilo teh posebnosti za namene sodbe, ampak naj tudi ne bi zadostno obrazložilo zavrnitve trditev pritožnic.
34.      Komisija trdi, da na podlagi pisanj pritožnic ni mogoče natančno opredeliti domnevnih pomanjkljivosti obrazložitve, saj v bistvu zgolj ponavljata trditve, ki so bile že navedene pred Splošnim sodiščem, in tako poskušata doseči, da bi Sodišče znova preučilo tožbo na prvi stopnji. Po njenem mnenju so trditve pritožnic zato nedopustne in vsekakor neutemeljene.
2)      Presoja
35.      Uvodoma opozarjam, da mora Splošno sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča na podlagi obveznosti obrazložitve, ki jo ima na podlagi člena 296, drugi odstavek, PDEU ter člena 36 in člena 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, jasno in nedvoumno navesti razlogovanje, ki mu je sledilo, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da lahko Sodišče opravi sodni nadzor.(33) Vendar, kot je Sodišče prav tako pojasnilo, Splošno sodišče s to obveznostjo obrazložitve odločb ni zavezano k obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa, da ima na voljo dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe.(34) Poleg tega naj pojasnim, da je obveznost obrazložitve bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki je del vsebinske zakonitosti spornega akta.(35)
36.      Prvi del prvega pritožbenega razloga je torej treba preučiti ob upoštevanju teh ugotovitev.
37.      V zvezi s tem je obravnavani zadevi in v nasprotju s trditvami pritožnic očitno, da je Splošno sodišče zadostno obrazložilo razloge, iz katerih je menilo, da njune trditve v zvezi z značilnostmi in delovanjem zadruge Conserve Italia ne morejo upravičiti uporabe člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003.
38.      Na prvem mestu, Splošno sodišče je namreč v točkah od 27 do 32 izpodbijane sodbe menilo, da je Komisija zadrugo Conserve Italia pravilno opredelila kot „podjetje“ v smislu člena 23(2), drugi pododstavek, te uredbe. Potem ko je opozorilo, da pojem „podjetje“ v konkurenčnem pravu zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihov pravni status in način financiranja, je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je taka gospodarska dejavnost vsaka dejavnost ponujanja blaga ali storitev na danem trgu. Prav to pa je veljalo za zadrugo Conserve Italia, katere glavna dejavnost je bila proizvodnja in prodaja sadnih pijač ter konzerviranega sadja in zelenjave, se pravi dejavnost, ki je bila predmet kršitve iz spornega sklepa. Splošno sodišče je torej v obravnavani zadevi uporabilo ustaljeno sodno prakso(36) ter pravilno ugotovilo, da je zadruga Conserve Italia „podjetje“ in da je treba zakonsko zgornjo mejo globe izračunati na podlagi njenega prometa v skladu s členom 23(2), drugi pododstavek, navedene uredbe.
Ta analiza se zdi še toliko bolj utemeljena, ker je bil glavni argument pritožnic, kot je bilo navedeno v točki 29 teh sklepnih predlogov, izpodbijanje opredelitve zadruge Conserve Italia kot „podjetja“.
39.      Na drugem mestu, Splošno sodišče je menilo, da te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvami pritožnic, s katerimi sta želeli, prvič, izpodbijati opredelitev zadruge Conserve Italia kot „podjetja“, ker naj bi bila ta zadruga „podjetniško združenje“ (točki 34 in 35 izpodbijane sodbe),(37) in drugič, upravičiti uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003 zaradi domnevnih posebnosti njenega delovanja (točke od 37 do 46 te sodbe).
40.      Ker v okviru te pritožbe opredelitev kot „podjetje“ ni več sporna,(38) so za presojo zadostnosti obrazložitve izpodbijane sodbe upoštevne le trditve v zvezi s posebnostmi zadruge Conserve Italia, ki lahko upravičijo uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, te uredbe.
41.      V zvezi s tem se mi zdi potrebno najprej opozoriti, da je bil namen vseh teh trditev, kot so bile navedene v tožbi na prvi stopnji, dokazati, da je treba zadrugo Conserve Italia opredeliti izključno kot „podjetniško združenje“.(39) Tako je preučitev navedenih trditev na podlagi obveznosti obrazložitve Splošnega sodišča smiselna le, če bi Sodišče menilo, da je taka obveznost – čeprav le dodatna
– obstajala, če je bila ta opredelitev kot „podjetniškega združenja“ upoštevna za namene uporabe člena 23(2) navedene uredbe.
42.      Vsekakor sta pritožnici svoje trditve na prvi stopnji oprli na številne posebnosti regulativne, organizacijske in operativne strukture zadruge Conserve Italia, da bi v bistvu dokazali, da je bila ta zadruga na zadevnem trgu dejavna le zato, da bi uresničevala svoje vzajemne namene izključno v korist kmetijskih gospodarstev prek zadrug na prvi ravni. Kmetijska gospodarstva naj bi namreč zadrugi Conserve Italia prek zadrug na prvi ravni dajala smernice ter naj bi odločala o njenem upravljanju in njenih ukrepih, pri čemer naj bi bil edini in končni cilj uresničevati vzajemne namene.
43.      Te trditve, ki sta jih pritožnici predstavili na prvi stopnji, je mogoče povzeti tako:
–        kmetijska gospodarstva so samostojni subjekti, ki niso vertikalno vključeni v zadrugo Conserve Italia, ki jo uporabljajo samo za poslovanje na trgu konzervirane zelenjave(40);
–        zadruga Conserve Italia je resda subjekt, ki je dejansko izvajal omejevalni sporazum, ni pa od njega imel koristi(41);
–        struktura zadruge Conserve Italia je zelo decentralizirana, zaradi česar naj se razlikuje
od strukture skupine podjetij, ker: (i) odločitve o vrstah in količinah proizvodov ter o strategijah kmetijska gospodarstva sprejemajo
samostojno(42); (ii) pravne obveznosti, ki jih imajo kmetijska gospodarstva na podlagi pravilnikov zadruge Conserve Italia, zagotavljajo decentralizirano razmerje med to zadrugo in kmetijskimi gospodarstvi(43); (iii) priskrbljena sredstva ostanejo v lasti kmetijskih gospodarstev, dokler se ne prodajo tretjim osebam na trgu, ta gospodarstva pa še naprej nosijo tveganja, povezana z izgubo ali morebitnim kvarjenjem surovin, tudi po izročitvi kmetijskih proizvodov(44), in (iv) se cena dobavljenega blaga določi po prodaji konzervirane zelenjave na trgu(45);
–        zadruga Conserve Italia izpolnjuje pogoje iz sodne prakse Unije, da jo mogoče opredeliti kot „podjetniško združenje“, ker po eni strani deluje izključno v interesu kmetijskih gospodarstev (in torej ni edino podjetje, ki deluje na trgu), in ker so po drugi strani njeni vodstveni organi večinoma sestavljeni iz predstavnikov zadrug na prvi ravni, ki imajo večino glasov v skupščini zadružnikov in izvolijo večino članov upravnega odbora(46),
ter, nazadnje,
–        zadruga Conserve Italia ima strukturo, ki je primerljiva s strukturo organizacij kmetijskih gospodarstev, za katere je določena ad hoc evropska ureditev(47), ki organizacijam proizvajalcev dodeljuje nalogo zagotavljanja načrtovanja proizvodnje in njene prilagoditve povpraševanju, zlasti v zvezi s količino in kakovostjo, spodbujanja koncentracije ponudbe in dajanja na trg proizvodnje članov, znižanja proizvodnih stroškov in regulacije proizvodnih cen. Da bi bila lahko kmetijska zadruga v skladu z zakonodajo Unije upravičena do statusa „organizacije proizvajalcev“, bi bilo
med drugim potrebno, da: (i) proizvajalci, ki so člani, demokratično zagotavljajo nadzor nad svojo organizacijo in nadzor nad njenimi odločitvami; (ii) kmetijska zadruga večinoma trži proizvode, ki jih priskrbijo proizvajalci, ki so člani, in (iii) se prihodek od prodaje proizvodov na pregleden način vrne proizvajalcem, ki so člani. Pritožnici menita, da so vsi ti pogoji izpolnjeni za zadrugo Conserve Italia kot hčerinski subjekt organizacije proizvajalcev „Apo Conerpo“.(48)
44.      V zvezi s tem je Splošno sodišče v točkah od 37 do 45 izpodbijane sodbe vsebinsko preučilo različne trditve o posebnostih zadruge Conserve Italia in ugotovilo, da te trditve v bistvu niso upoštevne, in sicer iz naslednjih razlogov:
–        opravljanje gospodarske dejavnosti s strani zadruge načeloma ne more biti izvzeto iz uporabe pravil konkurenčnega prava Unije, pogoji za uporabo teh pravil za zadružni sektor pa se ne razlikujejo od pogojev za druge oblike organizacije gospodarske dejavnosti, saj je gospodarski subjekt, ki je organiziran v skladu s zadružnimi načeli, povsem mogoče opredeliti kot podjetje, neodvisno od njegove vzajemne narave (točki 37 in 38 izpodbijane sodbe)(49);
–        okoliščina, da naj zadruga Conserve Italia ob upoštevanju vzajemne narave njene dejavnosti ne bi imela koristi od kršitve, ki jo je storila, ampak da naj bi to korist imela samo zadevna kmetijska gospodarstva, tudi če bi bila dokazana, ni vplivala na dejstvo, da je zadruga Conserve Italia opravljala gospodarsko dejavnost na trgu, ki ga je prizadela kršitev, in da je storila navedeno kršitev (točka 39 izpodbijane sodbe);
–        okoliščina, da zadruga Conserve Italia svojo dejavnost opravlja izključno v korist svojih članov, tudi če bi bila dokazana, ni upoštevna, ker opredelitev kot podjetja zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti ni pogojena z uresničevanjem pridobitnega namena (točka 40 izpodbijane sodbe)(50);
–        trditvi, da zadruga Conserve Italia nima avtonomije odločanja in je zgolj koordinacijska struktura, s katero kmetijska gospodarstva prek svojih zadružnikov izvajajo svojo samostojno opredeljeno poslovno strategijo, v bistvu nasprotujejo druge trditve pritožnic v njunih pisanjih (točka 41 izpodbijane sodbe)(51);
–        trditvi, prvič, da odločitve o strategiji na trgu konzervirane zelenjave samostojno sprejemajo kmetijska gospodarstva, in ne zadruga Conserve Italia, in drugič, da pravilniki zadruge Conserve Italia zagotavljajo decentralizirano razmerje med kmetijskimi gospodarstvi in zadrugo Conserve Italia, nista bili potrjeni z dejanskimi elementi, ki se nanašajo na organizacijo in dejavnost tega podjetja (točke od 42 do 44 izpodbijane sodbe),(52) ter, nazadnje,
–        s trditvama, prvič, da po italijanskem pravu sveža zelenjava, dana zadrugi Conserve Italia, ostane v lasti kmetijskih gospodarstev, dokler se ne predela, konzervirana zelenjava pa, dokler se ne proda tretjim osebam na trgu, ter, drugič, da zadruga Conserve Italia določa prodajne cene konzervirane zelenjave v interesu kmetijskih gospodarstev in z njihovim sodelovanjem, tudi če bi bili dokazani, ni mogoče ovreči dejstva, da zadruga Conserve Italia opravlja gospodarsko dejavnost na trgu konzervirane zelenjave (točka 45 izpodbijane sodbe).
45.      Glede na to analizo, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točkah od 37 do 45 izpodbijane sodbe, menim, da je treba navesti nekaj naslednjih ugotovitev.
46.      Najprej bi rad opozoril, da dejstvo, da Splošno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja, sprejme drugačno razlago od tiste, ki jo zagovarjata pritožnici, samo po sebi ne more pomeniti pomanjkljive obrazložitve.(53) Ta ugotovitev je očitno upoštevna zlasti glede na trditev pritožnic, da zadruga Conserve Italia nima avtonomije odločanja.(54) Poleg tega presoja dejanskega stanja, razen v primeru morebitnega izkrivljanja dejstev ali dokazov(55), ni pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča.(56)
47.      Dalje, zdi se mi, da je iz analize Splošnega sodišča razvidno tudi, da je to sodišče izrecno preučilo vse trditve pritožnic, sicer v drugačnem vrstnem redu od tistega v tožbi, razen trditve, da ima zadruga Conserve Italia strukturo, ki je primerljiva s strukturo organizacij kmetijskih gospodarstev, predvidenih z ureditvijo Unije. Ta izbira se mi zdi popolnoma utemeljena.
48.      Na eni strani je namreč treba ob upoštevanju pisanj na prvi stopnji pripomniti, da je bil namen teh trditev dokazati, da je treba zadrugo Conserve Italia šteti za zadrugo in a fortiori za „podjetniško združenje“.(57) Iz replike je namreč razvidno, da sta pritožnici menili, da se je primerno sklicevati na ureditev Unije o organizacijah proizvajalcev, da bi se „olajšalo razumevanje pravil, ki urejajo delovanje zadrug, kot je Conserve Italia“, ter poudariti, da so „posebnosti delovanja vzajemnih družb […], ki jih določajo pravila civilnega in davčnega prava, ki se uporabljajo za zadruge, ustanovljene na nacionalni ravni“, prav tako „priznane na evropski ravni v [Uredbi št. 1435/2003], ki ureja evropske zadruge“.(58) Vendar Splošno sodišče v točki 35 izpodbijane sodbe opozarja ne le, da je Komisija v spornem sklepu priznala, da je mogoče tudi zadrugo Conserve Italia opredeliti kot „podjetniško združenje“, ampak v točki 45 te sodbe tudi, da pravila nacionalnega prava ne morejo omajati dejstva, da zadruga Conserve Italia opravlja gospodarsko dejavnost na trgu konzervirane zelenjave. Ta analiza po analogiji velja tudi glede na pravila prava Unije, tako da je bil odgovor na te trditve podan v navedeni sodbi, čeprav implicitno.
49.      Na drugi strani zaradi celovitosti poudarjam, da pritožnici nista pojasnili, kako bi lahko obveznosti, ki izhajajo iz te ureditve Unije, vplivale na pravila o naložitvi globe na področju konkurenčnega prava in še toliko bolj na uporabo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003. Prav tako ne omenjata nobenega protislovja v pravu Unije, zlasti med zahtevami konkurenčnega prava in zahtevami tako nacionalnih kot evropskih predpisov o skupni ureditvi trgov kmetijskih proizvodov(59). Pritožnici namreč zgolj ugotavljata, da zadruga Conserve Italia prispeva k uresničevanju ciljev organizacije proizvajalcev „Apo Conerpo“ in je zato njen „hčerinski subjekt“, ki izpolnjuje pogoje, zahtevane z zakonodajo Unije, ne pojasnjujeta pa, zakaj bi to izključevalo njeno opredelitev kot „podjetje“. V zvezi s tem in za vsak primer ugotavljam, da tudi če bi se priznalo, da ima zadruga Conserve Italia strukturo, ki je enakovredna strukturi „organizacije kmetijskih proizvajalcev“ v smislu Uredbe št. 1308/2013, nobena od določb iz te uredbo, ne omogoča, da bi se za naložitev sankcije ravnanje „skupne organizacije“ pripisalo izključno njenim članom.
50.      V takih okoliščinah menim, da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni odgovorilo na trditve v zvezi s posebnostmi, ki so značilne za zadrugo Conserve Italia, saj njegova obrazložitev iz točk od 37 do 45 izpodbijane sodbe v zvezi s tem zadostuje, da se pritožnici lahko seznanita z razlogi, iz katerih so bile njune trditve razglašene za brezpredmetne, in da ima Sodišče na voljo dovolj elementov za nadzor v okviru te pritožbe.
51.      Poleg tega te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvami pritožnic, s katerimi želita v bistvu grajati domnevno „formalistično“ uporabo zadevnih določb s strani Splošnega sodišča, ki po njunem mnenju ni upoštevalo značilnosti zadruge Conserve Italia. Namen teh trditev namreč ni izpodbijati zadostnost obrazložitve Splošnega sodišča, ampak njeno utemeljenost, ta analiza pa spada v okvir drugega dela prvega pritožbenega razloga.(60) Natančneje, vprašanje, ali je Splošno sodišče člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 uporabilo preveč „formalistično“, se nanaša na samo uporabo pravnega pravila, in ne na obseg obrazložitve.
52.      Zato predlagam, naj se prvi del prvega pritožbenega razloga zavrne kot neutemeljen.
b)      Drugi del prvega pritožbenega razloga: napačna uporaba člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
1)      Trditve strank
53.      Pritožnici v utemeljitev drugega dela prvega pritožbenega razloga trdita, da je Splošno sodišče v točkah od 47 do 51 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je „togo in formalistično“ razlagalo določbe o izračunu glob, s čimer je kršilo člen 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003. V zvezi s tem trdita, da čeprav ni sporno, da sodna praksa Sodišča priznava možnost, da je isti subjekt opredeljen hkrati kot „podjetje“ in kot „podjetniško združenje“, je Splošno sodišče a priori izključilo uporabo te določbe, čeprav so bili pogoji za njeno uporabo izpolnjeni. Tako naj bi bilo, ker se je, prvič, zadevna kršitev nanašala na dejavnost približno 350 kmetijskih gospodarstev, ki so „člani“ zadruge Conserve Italia kot „podjetniškega združenja“, in drugič, ker so bila ta kmetijska gospodarstva dejavna na trgu, na katerega se je nanašala kršitev (to je trg konzervirane zelenjave). Zato naj v skladu z „funkcionalno“ uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, te uredbe zakonska zgornja meja globe ne bi smela biti določena na podlagi skupnega prometa, ki sta ga ustvarili pritožnici,(61) ampak na podlagi celotnega prometa zadruge Conserve Italia v zvezi s proizvodi, na katere se je nanašal omejevalni sporazum, v zadnjem letu udeležbe pri kršitvi.(62) Upoštevanje prometa zadruge Conserve Italia namesto prometa kmetijskih gospodarstev, kot naj bi se zahtevalo v besedilu člena 23(2), tretji pododstavek, navedene uredbe, naj bi izhajalo iz nujnosti upoštevanja posebnosti zadružnega okolja, ne da bi bili ogroženi cilji konkurenčnega prava, zlasti naložitev globe, sorazmerne s težo kršitve in gospodarsko močjo zadevnih gospodarskih subjektov.(63) Ta pristop naj bi bil še toliko bolj utemeljen, ker naj bi samo 350 kmetijskih gospodarstev, ki so priskrbela zadevne proizvode, imelo koristi od uporabe višjih cen, ki so bile posledica izvajanja omejevalnega sporazuma, in moralo nositi stroške plačila naložene globe.
54.      Komisija trdi, da so trditve pritožnic nedopustne in vsekakor neutemeljene.
2)      Presoja
55.      Najprej naj spomnim, da je Splošno sodišče menilo, prvič, da je bila zgornja meja globe pravilno določena na podlagi člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ker ni sporno, da je zadruga Conserve Italia sodelovala pri omejevalnem sporazumu kot „podjetje“ (točka 46 izpodbijane sodbe), in drugič, da „vsekakor“ zgornje meje globe ne bi bilo mogoče veljavno izračunati na podlagi člena 23(2), tretji pododstavek, te uredbe, saj pogoja iz te določbe nista bila izpolnjena. Natančneje, Splošno sodišče je pojasnilo, da se kršitev nanaša na trg konzervirane zelenjave, na katerem je bila dejavna le zadruga Conserve Italia, in ne na nabavni trg za prodajo sveže zelenjave, ki ga zadruga Conserve Italia uporablja za proizvodnjo konzervirane zelenjave in na katerem delujejo kmetijska gospodarstva, ki so člani 34 zadrug, ki so člani zadruge Conserve Italia (točki 49 in 50 navedene sodbe). Poleg tega je Splošno sodišče izključilo uporabo te določbe, ker naj bi bila njena uporaba v obravnavanem primeru v nasprotju z njenim ratio legis, katerega namen je okrepiti, in ne zmanjšati odvračilni učinek naloženih glob. Splošno sodišče je tako menilo, da ker zadruga Conserve Italia opravlja gospodarsko dejavnost, ki je ločena od dejavnosti njenih članov, in ima svoj promet, ki ustrezno odraža njeno velikost in gospodarsko moč, za določitev odvračilne globe ni niti potrebno niti primerno uporabiti skupni promet njenih članov (točka 51 navedene sodbe).
56.      Ta presoja se mi zdi utemeljena, tako da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je kršilo pravno pravilo s tem, da je zavrnilo predlog pritožnic za tako imenovano „funkcionalno“ uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003.
57.      Splošno sodišče je namreč s tem, da je ugotovilo, da je treba zakonsko zgornjo mejo globe določiti na podlagi subjekta, ki je dejaven na trgu, na katerega se nanaša kršitev, in ki je dejansko ustvaril svoj promet, to je zadruge Conserve Italia, zgolj preprosto uporabilo splošno pravilo, v skladu s katerim zakonska zgornja meja globe ne presega 10 % skupnega prometa „za vsako podjetje in podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi“
(64).
58.      Take ugotovitve ni mogoče ovreči z različnimi trditvami, ki sta jih navedli pritožnici.
59.      Na prvem mestu ugotavljam, da se s tem drugim delom prvega pritožbenega razloga v bistvu pod vprašaj postavlja presoja dejanskega stanja, ki jo je opravilo Splošno sodišče, kar v fazi pritožbe ne more biti dopustno. Na eni strani namreč očitek pritožnic implicitno temelji na trditvi o napaki pri presoji dejanskega stanja, ker naj Splošno sodišče ne bi priznalo, da se je zadevna kršitev nanašala na dejavnost 350 kmetijskih gospodarstev, povezanih z zadrugo Conserve Italia. Vendar je Splošno sodišče s sklicevanjem na točki 8 in 656 obrazložitve spornega sklepa izrecno (in dokončno) odločilo o tem vprašanju s tem, ko je ponovilo, da ni sporno, da je kršitev prizadela trg konzervirane zelenjave, na katerem deluje izključno zadruga Conserve Italia, in ne nabavni trg, to je trg sveže zelenjave, na katerem deluje 350 kmetijskih gospodarstev.(65) Take presoje v tej fazi ni mogoče ovreči, ker ni bila storjena očitna napaka pri presoji. Na drugi strani ugotavljam, da pritožnici v nasprotju s prvotnim stališčem na prvi stopnji(66) ne izpodbijata več tega, da je mogoče zadrugo Conserve Italia opredeliti kot „podjetje“, ker opravlja gospodarsko dejavnost in naj bi bili zato pravni pogoji za uporabo člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 formalno izpolnjeni. Vendar trdita, da bi se moralo Splošno sodišče oddaljiti od razlage te uredbe, ki jo opredeljujeta kot „togo in formalistično“, zlasti zaradi posebnosti delovanja zadruge Conserve Italia. S tem in pod pretvezo domnevne kršitve pravnega pravila pritožnici v resnici Sodišče pozivata, naj ponovno preuči dejstva v zvezi z delovanjem zadruge Conserve Italia in njeno vlogo pri kršitvi, česar pa ob neobstoju izkrivljanja (katerega
poleg tega pritožnici nista podprli(67)) v tej fazi postopka ni mogoče opraviti. Iz teh razlogov menim, da bi bilo treba ta del zavreči kot nedopusten.
60.      Na drugem mestu, ob predpostavki, da bi Sodišče presodilo, da je treba vsebinsko preučiti ta drugi del prvega pritožbenega razloga, je treba poudariti, da trditve pritožnic nikakor niso utemeljene.
61.      Prvič, kot je bilo že navedeno v okviru preučitve prvega dela, je Splošno sodišče v točkah od 29 do 45 izpodbijane sodbe podrobno navedlo razloge, iz katerih je treba šteti, da je na eni strani zadruga Conserve Italia „podjetje“, ki ima lastno poslovno politiko, in ne zgolj instrument za izvajanje poslovne strategije kmetijskih gospodarstev, in da na drugi strani samostojno deluje na trgu, na katerega se nanaša kršitev. Tako se mi na podlagi teh dejstev zdi povsem logično in dosledno, ne da bi bil izkazan „pretiran formalizem“, da je Splošno sodišče menilo, da je Komisija pravilno določila zakonsko zgornjo mejo globe na podlagi člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ki je določba, ki se uporablja za „podjetja“.
62.      Drugič, menim tudi, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da se člen 23(2), tretji pododstavek, te uredbe v obravnavani zadevi ne uporablja. Ne glede na to, da je Splošno sodišče navedlo razloge, iz katerih pogoja iz te določbe v obravnavanem primeru nista izpolnjena, in da gre za presojo dejanskega stanja, za katero Sodišče ni pristojno (glej točke od 55 do 59 teh sklepnih predlogov), je treba poudariti, da tudi ob predpostavki, da se ta določba uporablja, razlaga, ki jo predlagata pritožnici, očitno ne ustreza besedilu navedene določbe.(68)
63.      Naj spomnim, da pritožnici trdita, da bi bilo treba zakonsko zgornjo mejo globe izračunati na podlagi „prometa zadruge Conserve Italia v zvezi s proizvodi, na katere se nanaša omejevalni sporazum, v zadnjem letu udeležbe pri kršitvi“. Taka uporaba pa ne ustreza besedilu tretjega pododstavka člena 23(2) navedene uredbe. Na eni strani ta določba določa upoštevanje prometa „članov“ podjetniškega združenja, ne pa prometa samega združenja in še manj sorazmernega prometa. Na drugi strani, čeprav člen 23(2), tretji pododstavek, iste uredbe ne določa natančno referenčnega leta prometa – kar je z vidika predvidljivosti in pravne varnosti pomanjkljivo –, je treba poudariti, da je v drugem pododstavku navedene določbe kot referenčno leto izrecno določeno poslovno leto pred sprejetjem sklepa. Zaradi doslednosti, v nasprotju s tem, kar trdita pritožnici v pritožbi, torej ne bi bilo nobenega razloga za odstopanje od tega pravila pri uporabi tega tretjega pododstavka.(69)
64.      Tretjič in zaradi izčrpnosti se mi zdi koristno preučiti, ali bi bila tako imenovana „funkcionalna“ uporaba člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003 lahko upravičena iz drugih razlogov, ki sta jih pritožnici navedli v okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga.
65.      Na eni strani je treba v zvezi z domnevno „nujnostjo upoštevanja posebnosti zadružnega okolja, ne da bi se pri tem žrtvovali cilji konkurenčnega prava“, ugotoviti, da trditev, da bi bilo upoštevanje prometa zadruge Conserve Italia v zvezi z zadevnimi proizvodi namesto prometa 350 kmetijskih gospodarstev, na katere se ti proizvodi nanašajo, v bistvu pravičnejše glede na druga kmetijska gospodarstva, ki namesto povezovanja v obliki zadruge sama predelujejo in tržijo proizvode, ni upoštevna. Iz spisa, predloženega Sodišču, namreč ni razvidno, da so taka kmetijska gospodarstva
dejansko sodelovala pri zadevnem omejevalnem sporazumu. Poleg tega ta trditev ne omaje nespornega dejstva, da je zadruga Conserve Italia sama na trgu prodajala konzervirano zelenjavo in storila kršitev ter da zato njen promet natančno odraža njeno dejavnost na trgu konzervirane zelenjave, na katerem je bila storjena kršitev, ter njeno velikost in gospodarsko moč.
66.      Na drugi strani pritožnici v bistvu trdita, da je samo 350 kmetijskih gospodarstev imelo koristi do uporabe višjih cen, ki so bile posledica izvajanja zadevnega omejevalnega sporazuma, in da bi torej samo ta morala plačati naloženo globo. Poleg tega, da se zdi, da je Komisija v spornem sklepu tej trditvi močno nasprotovala,(70) je treba poudariti, da namen člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ni opredeliti osebo, ki mora plačati globo, temveč določiti zakonsko zgornjo mejo te globe, da se zagotovi njena sorazmernost z gospodarsko močjo zadevnih gospodarskih subjektov. Vsekakor opredelitev subjektov, ki so imeli koristi od protikonkurenčnega ravnanja, znotraj skupine subjektov, ne glede na to, ali gre za „skupino“ ali „podjetniško združenje“, ne more biti upošteven element za naložitev globe, če je ugotovljena odgovornost skupine. Prav tako preudarki v zvezi z zmožnostjo plačila globe spadajo bolj na področje uporabe pravil o zmožnosti plačila, ki so med drugim določena v točki 35 Smernic o načinu določanja glob in so v obravnavanem primeru omogočila dodatno zmanjšanje globe za 49,83 %.(71)
67.      Zato predlagam, naj se drugi del prvega pritožbenega razloga zavrže kot nedopusten in vsekakor zavrne kot neutemeljen.
C.      Drugi pritožbeni razlog
1.      Trditve strank
68.      Pritožnici se z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na iste točke od 48 do 51 izpodbijane sodbe in se delno prekriva z drugim delom prvega pritožbenega razloga, sklicujeta na kršitev in napačno uporabo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 49 Listine. Po njunem mnenju je Splošno sodišče napačno razlagalo sodno prakso Sodišča v zvezi s to določbo,(72) zlasti s tem, da je v točki 48 te sodbe potrdilo izjemnost uporabe tretjega pododstavka tega člena 23(2), ki naj bi se lahko uporabil le za ohranitev odvračilnega učinka globe. Trdita, da je taka ozka razlaga v nasprotju z zahtevama po zakonitosti in sorazmernosti, ki se uporabljata za globe na podlagi člena 49 Listine. Ta sodna praksa namreč po njunem mnenju kaže na to, da navedeni člen 23(2) nima le
represivnega
namena, tako da področje uporabe te določbe ne bi smelo biti omejeno le na primere, v katerih je treba določiti višjo zgornjo mejo za določitev globe.
69.      Komisija meni, da je treba tudi ta pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
2.      Presoja
70.      Uvodoma naj spomnim, da je Splošno sodišče, kot je to razvidno iz točke 55 teh sklepnih predlogov, v bistvu zavrnilo uporabo člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ker dejanski pogoji iz te določbe niso bili izpolnjeni. Zato ni mogoče priti do drugačne ugotovitve brez ponovne presoje dejanskega stanja v obravnavani zadevi, kar je v fazi pritožbe izključeno.
71.      Analiza, ki sledi v zvezi z drugim pritožbenim razlogom, je torej predlagana zaradi celovitosti.
72.      V zvezi s tem ugotavljam, da je Splošno sodišče v točki 48 izpodbijane sodbe menilo, da člen 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003 v bistvu kodificira ustaljeno sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča, ki v nekaterih točno določenih primerih omogoča upoštevanje prometa, ki so ga ustvarila podjetja, ki so člani združenja, kadar promet tega združenja ne razkriva niti njegove velikosti niti gospodarske moči, in to zato, da se prepreči možnost, da bi bil ogrožen odvračilni učinek glob, naloženih na področju kršitev pravil Unije o konkurenci.
73.      Kot sem pojasnil v točkah 24 in 25 teh sklepnih predlogov, so te trditve utemeljene in jih po mojem mnenju ni mogoče ovreči z različnimi trditvami pritožnic.
74.      Na eni strani namreč trditev pritožnic, da je iz točke 97 sodbe Coop de France bétail et viande razvidno, da je promet članov združenja mogoče upoštevati ne le za zagotovitev odvračilnega učinka, ampak tudi za druge namene, kot je dejstvo, da so člani sodelovali pri kršitvi, da se ta nanaša na njihovo dejavnost in da se izvaja neposredno v korist članov, očitno izhaja iz pomanjkljive
in selektivne razlage te sodbe, ker je iz nje izpuščeno, da je Sodišče v točki navedene 96 sodbe izrecno navedlo, da je možnost Komisije, da upošteva promet članov združenja, kadar ta ni sorazmeren z njegovimi dejavnostmi in njegovo velikostjo, upoštevna prav takrat, „ko določa kazen, ki bo imela odvračilni značaj“. Poleg tega je treba poudariti, da je bila osrednja narava odvračilnega učinka pri odločitvi, da se upošteva promet članov, znova potrjena v točki 123 sodbe o litovskih notarjih.
75.      Na drugi strani je treba zavrniti očitek, ki se nanaša na kršitev člena 49 Listine v zvezi s sorazmernostjo naložene sankcije, ker je bila globa izračunana na podlagi dejanskega prometa, ki ga je zadruga Conserve Italia ustvarila na trgu, na katerega se nanaša kršitev. Zato in v nasprotju s tem, kar trdita pritožnici, uporaba prometa, ki ga je zadruga Conserve Italia ustvarila s proizvodi, ki jih je priskrbelo vsako kmetijsko gospodarstvo, poleg tega, da ne temelji na nobeni pravni podlagi, in takšna, kot jo je določil zakonodajalec Unije ne bi mogla ustrezno odražati velikosti in gospodarske moči subjekta, odgovornega za kršitev, to je zadruge Conserve Italia.
76.      Zato predlagam, naj se drugi pritožbeni razlog zavrže kot nedopusten in vsekakor zavrne kot neutemeljen
ter zato zavrne pritožba v celoti.
VII. Stroški
77.      Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. Člen 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker pritožnici po mojem mnenju s svojima pritožbenima razlogoma nista uspeli, predlagam, naj se jima naloži plačilo stroškov.
VIII. Predlog
78.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči tako:
–        pritožba se zavrne in
–        zadrugi Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. in družbi Conserves France SA se poleg njunih stroškov naloži plačilo stroškov Evropske komisije.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str.3).
3      UL 2022, C 412, str. 6. Konsolidirana različica Sklepa Komisije (na voljo samo v italijanščini) je na voljo na tem naslovu: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf
4      Uredba Sveta z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
5      UL 2006, C 210, str. 2.
6      Natančneje, ta sporazuma sta zajemala določanje prodajnih cen, usklajevanje politike in strukture prodajnih cen, razdelitev količinskih kvot in tržnih deležev, razdelitev kupcev in trgov, usklajevanje javnih razpisov in ponudb cen za trgovce na drobno ali stranke v sektorju gostinskih storitev, usklajevanje drugih prodajnih pogojev in rabatov, vključno s strategijo trženja in promocijsko politiko, ter sporočanje in izmenjavo poslovno občutljivih informacij (glej točko 8 izpodbijane sodbe).
7      V zvezi z določitvijo zneska globe glej točke od 577 do 683 spornega sklepa, na katere se Splošno sodišče sklicuje v točkah od 17 do 23 izpodbijane sodbe. Ta globa je bila določena tako: Komisija je najprej ugotovila, da je vrednost prodaje zelenjave, na katero se nanaša kršitev iz prejšnje točke, znašala približno 40 milijonov EUR. Nato je za ta znesek uporabila 18-odstotno stopnjo, da bi upoštevala težo te kršitve, nato pa je na podlagi tako dobljenega zneska izvedla več prilagoditev, povezanih s trajanjem kršitve in ciljem odvračanja, tako da je dobila „osnovni znesek“ globe v višini približno 102 milijona EUR. Zadnjenavedeni znesek je bil nato zaradi nekaterih olajševalnih okoliščin zmanjšan na 81 milijonov EUR. Ker pa je Komisija ugotovila, da navedeni znesek, čeprav zmanjšan, presega zakonsko zgornjo mejo globe, ki je v skladu s členom 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 določena na 10 % zadnjega konsolidiranega skupnega prometa zadevnega subjekta (in sicer približno 797 milijonov EUR) (kar je približno 80 milijonov EUR), ga je ponovno zmanjšala pod
to
zgornjo mejo. Nazadnje je slednja
za ta tako dobljeni znesek uporabila dve znatni dodatni zmanjšanji (eno za 50 % in drugo za 49,83 %), da bi upoštevala, prvič, prispevek zadruge Conserve Italia v okviru njene prošnje za prizanesljivost in, drugič, ugotovitev, da bi brez zmanjšanja globa „nepopravljivo ogrozila gospodarsko sposobnost preživetja“ pritožnic (v skladu s točko 35 Smernic o načinu določanja glob).
8      Pritožnici sta v okviru prvega tožbenega razloga Komisiji očitali, da je zgornjo mejo zneska globe določila v skladu s členom 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 na podlagi konsolidiranega skupnega prometa, ki ga je skupina Conserve Italia ustvarila v poslovnem letu pred datumom spornega sklepa (in sicer znesek v višini približno 800 milijonov EUR), čeprav bi morala v skladu s členom 23(2), tretji pododstavek, te uredbe upoštevati promet, ki ga je zadruga Conserve Italia ustvarila v istem obdobju samo v zvezi s kmetijskimi gospodarstvi, ki so izročila kmetijske proizvode, na katere se nanaša sporni sklep (in sicer znesek v višini približno 800 milijonov EUR). V zvezi s tem naj bi Komisija v spornem sklepu zadrugo Conserve Italia napačno opredelila kot „podjetje“, in ne kot „podjetniško združenje“, in zato napačno zavrnila uporabo določb o določitvi zgornje meje globe, ki se uporabljajo za podjetniška združenja.
9      V okviru drugega tožbenega razloga, ki je bil razdeljen na štiri dele, sta pritožnici na podlagi teh določb izpodbijali določitev osnovnega zneska globe v delu, ki se nanaša na, prvič, upoštevano vrednost prodaje, drugič, upoštevanje teže kršitve, tretjič, upoštevanje njenega trajanja in, četrtič, uporabo dodatnega zneska z namenom odvračanja.
10      Glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2024, Illumina in Grail/Komisija (C-611/22 P in C-625/22 P, EU:C:2024:677, točka 116 in navedena sodna praksa).
11      Moj poudarek.
12      Glej sodbo z dne 19. februarja 2002, Wouters in drugi (C-309/99, EU:C:2002:98, točke od 59 do 62), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Wouters in drugi (C-309/99, EU:C:2001:390, točka 61).
13      Uredba Sveta z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3). Ta uredba je v členu 15(2) določala le, da lahko Komisija „podjetjem ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globo od 1000 do 1.000.000 obračunskih enot ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi,
“ (moj poudarek).
14      Glej v tem smislu sodbe z dne 23. februarja 1994, CB in Europay/Komisija (T-39/92 in T-40/92, EU:T:1994:20, točki 136 in 137); z dne 21. februarja 1995, SPO in drugi/Komisija (T-29/92, EU:T:1995:34, točka 385), in z dne 14. maja 1998, Finnboard/Komisija (T-338/94, EU:T:1998:99, točki 270 in 282), potrjena v pritožbenem postopku s sodbo z dne 16. novembra 2000, Finnboard/Komisija (C-298/98 P, v nadaljevanju: sodba Finnboard, EU:C:2000:634).
15      Glej sodbo Finnboard (točka 66) (moj poudarek). Glej tudi sklep predsednika Sodišča z dne 23. marca 2001, FEG/Komisija (C-7/01 P(R), EU:C:2001:183, točka 11).
16      Glej predlog uredbe Sveta o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe ter o spremembi uredb (EGS) št. 1017/68, (EGS) št. 2988/74, (EGS) št. 4056/86 in (EGS) št. 3975/87, ki ga je predložila Komisija (COM(2000) 582 final) (UL 2000, C 365 E, str. 284).
17      Glej Poročilo Evropskega parlamenta z dne 21. junija 2001 o predlogu uredbe Sveta o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe in o spremembi uredb (EGS) št. 1017/68, 2988/74, 4056/86 in 3975/87 – Odbor za ekonomske in monetarne zadeve (A5-0229/2001).
18      Glej v tem smislu sodbo z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, v nadaljevanju: sodba o litovskih notarjih, EU:C:2024:49, točka 125), v kateri je Sodišče potrdilo, da ta določba pomeni „kodifikacijo“ te sodne prakse.
19      Sodba z dne 18. decembra 2008, Coop de France bétail et viande in drugi/Komisija (C-101/07 P in C-110/07 P, v nadaljevanju: sodba Coop de France bétail et viande, EU:C:2008:741).
20      Glej sodbo Coop de France bétail et viande (točki 94 in 98) in sodbo o litovskih notarjih (točke od 123 do 125). Glej tudi točko 11 sklepa predsednika Sodišča z dne 23. marca 2001, FEG/Komisija (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183), v skladu s katero, „ [t]akšna analiza temelji na ideji, da vpliv, ki ga podjetniško združenje lahko izvaja na trgu, ni odvisen od njegovega ‚prometa‘, ki ne odraža niti njegove velikosti niti njegove gospodarske moči, ampak od prometa njegovih članov, ki je pokazatelj njegove velikosti in njegove gospodarske moči“.
21      Glej sodbo z dne 26. januarja 2017, Laufen Austria/Komisija (C-637/13 P, EU:C:2017:51, točka 47 in navedena sodna praksa).
22      Glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 1983, Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, točke od 119 do 121).
23      Glej sodbo z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija (C-58/12 P, EU:C:2013:770, točki 47 in 48 ter navedena sodna praksa).
24      Glej točke od 29 do 32 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče zavrnilo prvi tožbeni razlog, ker je menilo, da je Komisija pravilno menila, da je zadruga Conserve Italia „podjetje“ v smislu člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ker ni sporno, da opravlja gospodarsko dejavnost ponujanja proizvodov, zlasti na trgu konzervirane zelenjave.
25      Glej točko 28 pritožbe, v kateri je navedeno, da „je Splošno sodišče na podlagi pravilne predpostavke, da je treba zadrugo Conserve Italia zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti na trgu opredeliti kot podjetje, hitro ugotovilo, da bi bilo treba vse trditve tožečih strank, katerih namen je bil dokazati njene posebne značilnosti, a priori zavrniti, ker so bile preprosto brezpredmetne“ (moj poudarek).
26      Glej sodbo z dne 25. marca 2021, Slovak Telekom/Komisija (C-165/19 P, EU:C:2021:239, točki 98 in 99 ter navedena sodna praksa). Stranka razloga, ki ga ni navedla pred Splošnim sodiščem, ne more prvič navesti pred Sodiščem, saj bi se ji s tem sicer dopustilo, da Sodišču, katerega pristojnost v pritožbenem postopku je omejena, predloži širši spor od tistega, o katerem je odločalo Splošno sodišče. Nove razloge, ki Splošnemu sodišču niso bili predloženi, je torej v okviru pritožbe treba razglasiti za nedopustne.
27      Prvi tožbeni razlog na prvi stopnji je bil namreč naslovljen tako: „Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 101(1) PDEU, člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003 in točke 33 Smernic zaradi napačne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe prava v delu, v katerem je zadruga Conserve Italia opredeljena kot ‚podjetje‘ namesto kot ‚podjetniško združenje‘, in zaradi napake pri določitvi zakonske zgornje meje globe“ (moj poudarek). Glej tudi točko 81 tožbe pred Splošnim sodiščem, v skladu s katero je „Komisija […] napačno ugotovila dejansko stanje in napačno uporabila pravo s tem, da je zadrugo Conserve Italia opredelila kot podjetje, namesto da bi jo opredelila kot podjetniško združenje za namene uporabe člena 101(1) PDEU in člena 53 Sporazuma EGP“. Glej še točko 173 tožbe pred Splošnim sodiščem, v kateri pritožnici trdita, da „se ni mogoče strinjati s stališčem, da bi bilo treba zadrugo Conserve Italia opredeliti kot podjetje za namene konkurenčnega prava in še posebej za izračun zakonske zgornje meje globe, ker je ta zadruga glede na nacionalno (civilno in davčno) in evropsko pravo, nasprotno, instrument združevanja kmetijskih proizvajalcev, ki opravlja dejavnosti v interesu in izključno v korist zadružnikov, ki morajo zagotoviti nadzor nad njo“.
28      Zadruga Conserve Italia izhaja iz predpostavke, da „člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 določa dve različni metodi izračuna glede na to, ali je konkurenčno pravo kršilo podjetje (drugi pododstavek) ali ‚podjetniško združenje‘ (tretji pododstavek)“ (glej v zvezi s tem točko 86 tožbe pred Splošnim sodiščem). Pri taki razlagi teh določb pa se ne upošteva, da se drugi pododstavek izrecno sklicuje tudi na „podjetniška združenja“.
29      Glej točko 58 replike pred Splošnim sodiščem, v skladu s katero je „Komisija zaradi dihotomije med ‚podjetjem‘ in ‚podjetniškim združenjem‘, uporabljene za zadrugo Conserve Italia, dala prednost prvi od teh dveh opredelitev in neupravičeno prikrila drugo“.
30      Pritožnici sta namreč v točki 16 replike pred Splošnim sodiščem trdili, da „ker je bila zadruga Conserve Italia (očitno nesporno) opredeljena kot ‚podjetniško združenje‘, bi morala Komisija ugotoviti, kateri primer – ta, ki je opisan v členu 23(2), drugi pododstavek, ali ta, ki je opisan v členu 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003 – najbolje ustreza mehanizmom delovanja kmetijske zadruge, ki ima tako strukturo kot Conserve Italia“ (moj poudarek).
31      Po mnenju pritožnic bi moralo Splošno sodišče zaradi teh posebnosti, po katerih se zadruga Conserve Italia razlikuje od kapitalskih družb ali enoproizvodnih zadrug, določiti znesek globe v skladu z določbami člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003.
32      Glej po analogiji sodbo z dne 25. novembra 2020, Komisija/GEA Group (C-823/18 P, EU:C:2020:955, točka 65 in navedena sodna praksa). Kar zadeva zadruge, naj bi to upoštevanje izhajalo tako iz sodne prakse Sodišča (glej po analogiji sodbo z dne 8. septembra 2011, Paint Graphos in drugi, od C-78/08 do C-80/08, EU:C:2011:550, točka 55) kot iz zakonodaje Unije (glej Uredbo Sveta (ES) št. 1435/2003 z dne 22. julija 2003 o statutu evropske zadruge (SCE) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 280) in Sporočilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o spodbujanju zadrug v Evropi, COM(2004) 18 final).
33      Glej sodbo z dne 2. aprila 2009, France Télécom/Komisija (C-202/07 P, EU:C:2009:214, točka 29 in navedena sodna praksa).
34      Glej sodbo z dne 21. decembra 2023, United Parcel Service/Komisija (C-297/22 P, EU:C:2023:1027, točka 47). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 2. septembra 2021, Ja zum Nürburgring/Komisija (C-647/19 P, EU:C:2021:666, točka 36 in navedena sodna praksa).
35      Glej sodbo z dne 4. oktobra 2024, Ferriere Nord/Komisija (C-31/23 P, EU:C:2024:851, točka 172 in navedena sodna praksa).
36      Glej sodbo z dne 21. decembra 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, točka 112 in navedena sodna praksa).
37      Splošno sodišče je namreč v točkah 34 in 35 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija glede na ustaljeno sodno prakso v točki 647 obrazložitve spornega sklepa pravilno navedla, da čeprav je mogoče zadrugo Conserve Italia šteti tudi za „podjetniško združenje“ v smislu člena 101 PDEU, ker so njeni člani podjetja ali podjetniška združenja, ta okoliščina nikakor ne vpliva na njeno opredelitev kot „podjetje“.
38      Glej točke od 29 do 32 teh sklepnih predlogov.
39      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 99 do 167) pod naslovom „Conserve Italia je podjetniško združenje“.
40      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke 84, 99 in 100).
41      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točka 99).
42      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 112 do 121).
43      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 122 do 126).
44      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 127 do 132 in od 133 do 135).
45      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 136 do 147).
46      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 148 do 167).
47      In sicer Uredba Sveta (ES) št. 2200/96 z dne 28. oktobra 1996 o skupni ureditvi trga za sadje in zelenjavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 2, str. 55), Uredba Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“) (UL 2007, L 299, str. 1), ki je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) 1234/2007
(UL 2013, L 347, str. 671), in Uredba št. 1435/2003.
48      Glej tožbo pred Splošnim sodiščem (točke od 168 do 173).
49      Ti točki se v tem smislu sklicujeta na sodbi z dne 16. novembra 1995, Fédération française des sociétés d’assurance in drugi (C-244/94, EU:C:1995:392, točka 20), in z dne 2. julija 1992, Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija (T-61/89, EU:T:1992:79, točka 52).
50      Glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 1995, Fédération française des sociétés d’assurance in drugi (C-244/94, EU:C:1995:392, točka 21).
51      Splošno sodišče se v zvezi s tem opira na dejstvo, da sta pritožnici poudarili, prvič, neobstoj integracije med kmetijskimi gospodarstvi in zadrugo Conserve Italia ter, drugič, vodilno in osrednjo vlogo kmetijskih gospodarstev v notranji strukturi zadruge Conserve Italia.
52      Splošno sodišče je namreč ugotovilo, da več elementov nasprotuje trditvi pritožnic, da zadruga Conserve Italia ni samostojna in da je zgolj instrument kmetijskih gospodarstev. Na eni strani Splošno sodišče ugotavlja, da ni sporno, da zadruga Conserve Italia sveže sadje in zelenjavo, ki ji ju dobavljajo kmetijska gospodarstva, ki jih je približno 14.000 in so člani njenih 34 zadružnikov, predeluje v tovarni, ki je v njeni lasti in ki jo upravlja, ter da predelane proizvode prodaja svojim strankam (točka 43 izpodbijane sodbe). Na drugi strani je iz vrtnarskega pravilnika, ki ga je zadruga Conserve Italia sprejela 26. oktobra 2018 in ureja razmerje med zadrugo Conserve Italia in njenimi zadružniki, razvidno, da je zadruga Conserve Italia, in ne kmetijska gospodarstva, tista, ki opredeljuje poslovno strategijo zadevnega podjetja na trgu konzervirane zelenjave. Člen 1 tega vrtnarskega pravilnika namreč določa, da upravni odbor zadruge Conserve Italia opredeli programe trženja, količine in vrste potrebnih surovin. Člen 6 navedenega pravilnika članom zadruge Conserve Italia nalaga, da uporabljajo samo semenske rastline, ki jim jih zagotavlja ona (točka 44 izpodbijane sodbe).
53      Poleg tega, kot je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 15 izpodbijane sodbe, sodišča Unije ne smejo s svojo obrazložitvijo nadomestiti obrazložitve avtorja zadevnega akta (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2018, Orange Polska/Komisija, C-123/16 P, EU:C:2018:590, točka 105).
54      Glej opombo 50
teh sklepnih predlogov.
55      Pritožnici v pritožbi le trdita, da bi bilo na podlagi njihovih uvodnih pripomb glede delovanja zadruge Conserve Italia „mogoče razjasniti izkrivljanje dejstev s strani Splošnega sodišča [...] “, ni pa konkretno navedla dejstev, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, niti na kakšen način naj bi se to izkrivljanje očitno odražalo v dokumentih iz spisa (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 2024, Komisija/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, točka 228).
56      Glej sodbo z dne 14. oktobra 2010, Deutsche Telekom/Komisija (C-280/08 P, EU:C:2010:603, točka 53).
57      Te trditve so namreč v tožbi pred Splošnim sodiščem navedene pod naslovom „Conserve Italia ima strukturo, primerljivo s strukturo organizacij kmetijskih gospodarstev, za katere je določena ad hoc evropska ureditev“, ki je eden od podnaslovov poglavja III.A.4, naslovljenega „Conserve Italia je podjetniško združenje“. Poleg tega pritožnici v točki 173 te tožbe trdita, da „se ni mogoče strinjati s stališčem, da bi bilo treba zadrugo Conserve Italia opredeliti kot podjetje za namene konkurenčnega prava in še posebej za izračun zakonske zgornje meje globe, ker je ta zadruga glede na nacionalno (civilno in davčno) in evropsko pravo, nasprotno, instrument združevanja kmetijskih proizvajalcev, ki opravlja dejavnosti v interesu in izključno v korist zadružnikov, ki morajo zagotoviti nadzor nad njo“ (moj poudarek).
58      Glej točki 36 in 37 replike pred Splošnim sodiščem.
59      Glej med drugim uvodno izjavo 173 in člen 206 Uredbe št. 1308/2013, v katerem je navedeno, da
„[r]azen če je v tej uredbi določeno drugače, se členi od 101 do 106 PDEU
in določbe za njihovo izvajanje ob upoštevanju členov od 207 do 210[a] te uredbe uporabljajo za vse sporazume, sklepe in ravnanja iz člena 101(1) in člena 102 PDEU, ki se nanašajo na pridelavo kmetijskih proizvodov ali trgovino z njimi“.
60      Glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2016, SKW Stahl-Metallurgie in SKW Stahl-Metallurgie Holding/Komisija (C-154/14 P, EU:C:2016:445, točka 39 in navedena sodna praksa).
61      In sicer prometa od prodaje predelanih proizvodov, ki jih je priskrbelo vseh 14.000 kmetijskih gospodarstev, ki pridelujejo paradižnik, hruške, breskve, koruzo, grah, fižol, čičeriko, marelice, jabolka, stročji fižol, kivi in lečo.
62      In sicer prometa od prodaje predelanih proizvodov, ki jih je priskrbelo 350 kmetijskih gospodarstev, ki pridelujejo samo stročji fižol, grah in koruzo, na trgu.
63      V zvezi s tem pritožnici opozarjata, da se znesek, ki ga zadruga Conserve Italia plača kmetijskim gospodarstvom, določi tako, da se od skupnih prihodkov od prodaje proizvodov na trgu odštejejo stroški, ki jih je zadruga imela pri predelavi in trženju te kategorije proizvodov. Iz tega naj bi sledilo, da je znesek, ki ga zaračunajo kmetijska gospodarstva, precej nižji od zneska, ki se zaračuna za prodajo konzervirane zelenjave. To naj bi podjetja, ki se združujejo v obliki zadruge, postavilo v položaj neupravičene prednosti v primerjavi s podjetji, ki se, nasprotno, odločijo, da bodo proizvode predelovala in tržila sama. Zato sta pritožnici menili, da je primerneje zahtevati, da se upošteva promet zadruge Conserve Italia, če je omejen na proizvode, na katere se nanaša omejevalni sporazum. V skladu z načelom preglednosti je ta promet načeloma mogoče pripisati kmetijskim gospodarstvom, čeprav prek mehanizma zadruge.
64      V zvezi s tem glej točke od 20 do 22 teh sklepnih predlogov.
65      V zvezi s tem ugotavljam, da je Komisija menila, da ta kmetijska gospodarstva ne delujejo na trgu, ki ga je prizadela zadevna kršitev, to je na trgu konzervirane zelenjave, temveč na trgu surove zelenjave, s tem, da med drugim to zelenjavo prodajajo zadrugam, ki so člani zadruge Conserve Italia (glej točko 656 obrazložitve spornega sklepa).
66      Glej točke od 175 do 177 tožbe pred Splošnim sodiščem, v katerih sta pritožnici sprva trdili, da se uporaba tretjega pododstavka zahteva zgolj zato, ker je zadruga Conserve Italia podjetniško združenje, pri čemer nista upoštevali dejstva, da se drugi pododstavek prav tako nanaša na „podjetniška združenja“.
67      Glej opombo 55 sklepnih predlogov.
68      Kar dozdevno priznavata tudi pritožnici v točki 48 tožbe_: „Zahteva za upoštevanje prometa zadruge Conserve Italia namesto prometa kmetijskih gospodarstev (kot naj bi se zahtevalo z besedilom člena 23(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 1/2003) izhaja iz nujnosti upoštevanja posebnosti zadružnega sektorja
[...]“ (moj poudarek).
69      Poudarjam namreč, da sta pritožnici v točki 179 tožbe pred Splošnim sodiščem kot referenčno dejansko uporabili poslovno leto 2020/2021, in sicer leto pred sprejetjem spornega sklepa, medtem ko sta v okviru pritožbe kot referenčno predlagali leto, ki ustreza zadnjemu letu udeležbe pri kršitvi, in sicer poslovno leto 2012/2013.
70      Glej točko 639 obrazložitve spornega sklepa.
71      Glej opombo 6 teh sklepnih predlogov.
72      In sicer zlasti sodbo Coop de France bétail et viande (točki 97 in 98).