62009CJ0291_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C‑291/09,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo rechtbank van koophandel te Brussel (Belgija) z odločbo z dne 17. julija 2009, ki je prispela na Sodišče 27. julija 2009, v postopku
Francesco Guarnieri & Cie
proti
Vandevelde Eddy VOF,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits in M. Safjan (poročevalec), sodniki,
generalna pravobranilka: E. Sharpston,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
– za Komisijo Evropskih skupnosti J.‑B. Laignelot in M. van Beek, zastopnika,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 14. septembra 2010
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 28 ES do 30 ES.
2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Francesco Guarnieri & Cie (v nadaljevanju: Guarnieri), ki je družba monaškega prava s sedežem v Monaku, in družbo Vandevelde Eddy VOF (v nadaljevanju: Vandevelde) s sedežem v Belgiji, o dobavi raznovrstnega blaga in plačilu tega blaga.
Pravni okvir
Carinski zakonik Skupnosti
3. Člen 3(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1), ki je zdaj nadomeščen s členom 3(2)(a) Uredbe (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL L 145, str. 1) določa:
„Naslednja ozemlja, ki ležijo zunaj ozemlja držav članic, se ob upoštevanju zanje veljavnih konvencij in pogodb štejejo za del carinskega območja Skupnosti:
[…]
b) Francija
Ozemlje Kneževine Monako, kot je opredeljeno v carinski konvenciji, podpisani v Parizu 18. maja 1963 (Journal officiel de la République française z dne 27. septembra 1963, str. 8679).“
Belgijsko pravo
4. Člen 851 Gerechtelijk Wetboek (belgijski sodni zakonik, v nadaljevanju: sodni zakonik) določa:
„Tuji državljan, ki sproži postopek ali v njem nastopa kot intervenient, mora na predlog belgijske tožene stranke položiti varščino za plačilo stroškov postopka in odškodnine, ki izhajajo iz postopka in so mu lahko naloženi v plačilo, razen kadar gre za državljane držav, s katerimi so sklenjeni dvostranski dogovori, ki njihove državljane oproščajo te obveznosti. Tožena stranka lahko celo šele v pritožbenem postopku prvič predlaga, da se položi varščina, če je nasprotna stranka v pritožbenem postopku“.
5. Iz spisa ni razvidno, da obstaja konvencija, ki družbam monaškega prava omogoča oprostitev plačila cautio judicatum solvi .
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
6. Delniška družba Fourcroy je pri družbi Vandevelde naročila 21.000 „twister-glazen“ (kozarcev) in 100.000 čajnih svečk z opremo za promocijsko kampanjo prodaje steklenic „Mandarine Napoléon“. Družba Vandevelde je to naročilo prenesla na podizvajalko, to je družbo Guarnieri.
7. Družba Vandevelde trdi, da družba Guarnieri ni pravilno izpolnila svoje obveznosti dobave. Po njenem mnenju je bila dobava opravljena prepozno, poleg tega pa tudi ni bila opravljena v skladu z naročilom, saj je bilo 65 % „twister-glazen“ razbitih, celi kozarci so bili umazani, plastični ovoji polomljeni (3000 kosov) in promocijska nalepka nameščena na napačni strani. Družba Vandevelde je tako zavrnila izpolnitev obveznosti plačila.
8. Družba Guarnieri je zato pri rechtbank van koophandel te Brussel (bruseljsko gospodarsko sodišče) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se družbi Vandevelde naloži plačilo zneska za poravnavo neplačanih računov, zvišanega za zamudne obresti. Družba Vandevelde je vložila nasprotno tožbo, s katero je zahtevala, naj se družbi Guarnieri naloži plačilo odškodnine za premoženjsko škodo in izgubljeni dobiček, ki naj bi ju utrpela, zvišane za zamudne obresti.
9. Družba Vandevelde je med postopkom pred predložitvenim sodiščem vložila, in limine litis, ugovor cautio judicatum solvi, ki ga določa člen 851 sodnega zakonika, da bi se družbi Guarnieri naložilo plačilo varščine 2500 EUR za stroške postopka, katerih plačilo ji bo morda naloženo.
10. Ker je družba Guarnieri zatrjevala, da bi bili s tako naložitvijo plačila varščine za stroške kršeni členi od 28 ES do 30 ES o prostem pretoku blaga, je rechtbank van koophandel te Brussel, da bi lahko presodilo združljivost člena 851 sodnega zakonika s pravom Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali členi [28 ES, 29 ES in 30 ES] nasprotujejo temu, da bi morala tožeča stranka z monaškim državljanstvom, ki v Belgiji vloži zahtevek za plačilo računov za dobavo steklenih kozarčkov in čajnih svečk z opremo, na zahtevo tožene stranke z belgijskim državljanstvom položiti varščino za plačilo stroškov postopka in odškodnine, plačilo katerih ji bo morebiti naloženo?“
Vprašanje za predhodno odločanje
11. Najprej je treba pojasniti, da iz dejstev, ki jih je predstavilo predložitveno sodišče, izhaja, da izvozni tokovi niso predmet tega spora, ki se nanaša le na trgovanje z blagom, katerega namembna država je Belgija. Zato ni treba preučiti vprašanja glede razlage člena 35 PDEU.
12. Glede presoje mehanizma cautio judicatum solvi
v zvezi s členoma 34 PDEU in 36 PDEU se je treba najprej izreči o možnosti uporabe določb o prostem pretoku blaga v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki se nanašajo na uvoz blaga z izvorom iz Monaka, ki ga opravi monaška družba, v državo članico.
13. V zvezi s tem je treba sicer spomniti, da člena 52 PEU in 355 PDEU v „ozemeljsko veljavnost pogodb“ ne vključujeta ozemlja Kneževine Monako in da poleg tega izključitev iz carinskega območja Unije pomeni, da se pravila PEU o prostem pretoku blaga ne uporabijo (glej v tem smislu sodbo z dne 23. septembra 2003 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑30/01, Recueil, str. I-9481, točka 60).
14. Vendar pa je na podlagi člena 3(2)(b) Uredbe št. 2913/92 ozemlje Kneževine Monako obravnavano kot del carinskega območja Unije. Posledično, ker na trgovino med Monakom in državami članicami ni mogoče naložiti carin ali dajatev z enakim učinkom, mora biti torej blago, ki izvira iz Monaka in je neposredno izvoženo v državo članico, obravnavano enako kot blago, ki izvira iz teh držav članic. Iz tega enakega obravnavanja blaga iz Monaka in blaga, ki izvira v državah članicah, je razvidno, da za blago, ki izvira iz Monaka, veljajo pravila Pogodbe o prostem pretoku blaga (glej po analogiji sodbo z dne 15. decembra 1976 v zadevi Donckerwolcke in Schou, 41/76, Recueil, str. 1921, točki 17 in 18, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 54).
15. Glede vprašanja – ali določba države članice, ki vsem tujim državljanom, kot so monaški državljani, nalaga, da plačajo cautio judicatum solvi, kadar nameravajo začeti sodni postopek proti državljanu te države članice, medtem ko taka zahteva ni naložena državljanom te države članice, ovira prosti pretok blaga – je treba spomniti, da so vsi trgovinski predpisi držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirali trgovino znotraj Skupnosti, ukrepi z enakim učinkom kot količinske omejitve (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in z dne 9. decembra 2010 v zadevi Humanplasma, C‑421/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 26).
16. Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 46 sklepnih predlogov, je nacionalno pravilo, kot je ugovor cautio judicatum solvi, določen v členu 851 sodnega zakonika, povsem procesne narave in njegov namen ni urejati trgovine z blagom. Poleg tega njegova uporaba ni odvisna od izvora zadevnega izdelka, ampak od dveh kumulativnih pogojev, in sicer, prvič, obstoja spora, do katerega mora priti po sklenitvi pogodbe in ki vodi v pravdo pred belgijskimi sodišči, in drugič, okoliščine, da mora biti tožena stranka v taki pravdi belgijski državljan, ki se odloči za uporabo zadevne določbe.
17. Posledica tovrstnega ukrepa je sicer to, da za gospodarske subjekte, ki želijo sprožiti sodni postopek, veljajo drugačni postopkovni predpisi glede na to, ali imajo državljanstvo zadevne države članice. Vendar, kot je generalna pravobranilka poudarila v točkah 46 in 47 sklepnih predlogov, je okoliščina, da bi državljani drugih držav članic zaradi tega oklevali pri prodaji blaga kupcem, ki imajo sedež v navedeni državi članici in imajo njeno državljanstvo, preveč negotova in posredna, da bi se tak nacionalni ukrep lahko štel za ukrep, ki bi lahko oviral trgovino znotraj Skupnosti (glej po analogiji sodbe z dne 7. marca 1990 v zadevi Krantz, C‑69/88, Recueil, str. I‑583, točka 11; z dne 14. julija 1994 v zadevi Peralta, C‑379/92, Recueil, str. I‑3453, točka 24; z dne 5. oktobra 1995 v zadevi Centro Servizi Spediporto, C‑96/94, Recueil, str. I‑2883, točka 41, in z dne 22. junija 1999 v zadevi ED, C‑412/97, Recueil, str. I‑3845, točka 11). Vzročne zveze med morebitnim oviranjem trgovine znotraj Skupnosti in zadevnim drugačnim obravnavanjem torej ni mogoče šteti za dokazano.
18. Člen 34 PDEU torej ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta v členu 851 sodnega zakonika.
19. Poleg tega je treba pojasniti, da – kot je opozorila Komisija Evropskih skupnosti – je Sodišče že razsodilo, da če nacionalna določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ne določa razlikovanja glede na izvor izdelkov, kljub temu glede na državljane drugih držav članic ustvarja neposredno diskriminacijo, ki temelji na državljanstvu tožeče stranke, ker ne zahteva varščine za svoje državljane (sodbi z dne 26. septembra 1996 v zadevi Data Delecta in Forsberg, C‑43/95, Recueil, str. I‑4661, točki 17 in 22, in z dne 20. marca 1997 v zadevi Hayes, C‑323/95, Recueil, str. I‑1711, točka 19).
20. Take diskriminacije, ki je prepovedana s členom 18, prvi odstavek, PDEU, pa ni mogoče ugotoviti glede monaške družbe, kot je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ker se ta ne more učinkovito sklicevati na navedeno določbo Pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 2. oktobra 1997 v zadevi Saldanha in MTS, C‑122/96, Recueil, str. I‑5325, točka 15; glej tudi glede področja prostega gibanja oseb sodbo z dne 4. junija 2009 v združenih zadevah Vatsouras in Koupatantze, C‑22/08 in C‑23/08, ZOdl., str. I‑4585, točka 52).
21. Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje zahtevi zakonodaje države članice, da mora tožeča stranka z monaškim državljanstvom, ki je pri civilnih sodiščih te države proti državljanu te države vložila tožbo, s katero predlaga plačilo računov, izdanih za dobavo blaga, ki je izenačeno z blagom Skupnosti, plačati cautio judicatum solvi, medtem ko taka zahteva ni določena za državljane te države članice.
Stroški
22. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člen 34 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zahtevi zakonodaje države članice, da mora tožeča stranka z monaškim državljanstvom, ki je pri civilnih sodiščih te države proti državljanu te države vložila tožbo, s katero predlaga plačilo računov, izdanih za dobavo blaga, ki je izenačeno z blagom Skupnosti, plačati cautio judicatum solvi, medtem ko taka zahteva ni določena za državljane te države članice.