62024CJ0718
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 5. februarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Azilna politika – Direktiva 2013/32/EU – Skupni postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Člen 33 – Razlogi za nedopustnost – Člen 38 – Koncept ‚varne tretje države‘ – Pogoji za izvajanje – Zveza med prosilcem in zadevno tretjo državo – Merila – Metode presoje – Člen 46 – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah“
V zadevi C‑718/24, [Aleb] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji, Bolgarija) z odločbo z dne 9. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 22. oktobra 2024, v postopku
NP
proti
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin, M. Gavalec in Z. Csehi, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za NP T. A. Iliev, advokat,
–
za bolgarsko vlado S. Ruseva in T. Tsingileva, agentki,
–
za poljsko vlado B. Majczyna in D. Lutostańska, agenta,
–
za Evropsko komisijo A. Azéma, M. Debieuvre in I. Zaloguin, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 33(2)(c) in člena 38 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60) v povezavi z uvodno izjavo 46 te direktive.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med NP, sirskim državljanom, in Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (predsednik nacionalne agencije za begunce, Bolgarija) (v nadaljevanju: DAB) glede zakonitosti odločbe, s katero je ta predsednik zavrnil prošnjo NP za mednarodno zaščito.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/95/EU
3
Člen 2, točka (f), Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9) določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(f)
‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za begunca, a je bilo v zvezi z njim/njo izkazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, ali v primeru osebe brez državljanstva v državo prejšnjega običajnega prebivališča, soočila z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15, in za katero se člen 17(1) in (2) ne uporablja in ki ne more ali zaradi takega tveganja noče izkoristiti zaščite te države[…].“
4
Člen 15(c) te direktive določa:
„Resna škoda zajema:
[…]
(c)
resno in individualno grožnjo življenju ali telesni celovitosti civilista zaradi vsesplošnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada.“
Direktiva 2013/32
5
V uvodnih izjavah 18, 43, 44 in 46 Direktive 2013/32 je navedeno:
„(18)
V interesu držav članic in prosilcev za mednarodno zaščito je, da se o prošnjah za mednarodno zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave, ki je v teku.
[…]
(43)
Države članice bi morale preučiti vsebinsko utemeljenost vseh prošenj, tj. oceniti, ali zadevni prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo [2011/95], razen če ta direktiva določa drugače, še zlasti kadar se lahko upravičeno domneva, da bo zadevo preučila ali zagotovila zadostno zaščito druga država. Predvsem pa države članice ne bi smele biti zavezane, da preučijo vsebinsko utemeljenost prošnje za mednarodno zaščito, kadar je pred tem prva država azila prosilcu že dodelila status begunca ali mu sicer zagotovila zadostno zaščito in bo prosilec ponovno sprejet v to državo.
(44)
Države članice ne bi smele biti zavezane, da presojajo o vsebinski utemeljenosti prošnje za mednarodno zaščito, če je mogoče upravičeno domnevati, da bo prosilec zaradi zadostne zveze s tretjo državo, kot je opredeljena v nacionalnem pravu iskal zaščito v tej tretji državi, in obstajajo razlogi za prepričanje, da bo prosilec sprejet ali ponovno sprejet v to državo. Države članice bi morale na tej podlagi ukrepati le, kadar bi bil ta posamezni prosilec v zadevni tretji državi varen. Da bi se izognili sekundarnemu gibanju prosilcev, bi bilo treba oblikovati skupna načela, da države članice tretje države obravnavajo kot ali označijo za varne.
[…]
(46)
Kadar se države članice o uporabi konceptov varne države odločajo v vsakem primeru posebej ali če s seznami določijo države, ki jih označijo za varne, bi morale pri tem med drugim upoštevati smernice in operativne priročnike ter informacije o državah izvora in dejavnostih, vključno z metodologijo poročila [Evropskega azilnega podpornega urada (EASO)] o informacijah o državah izvora, iz Uredbe (EU) št. 439/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 2010 o ustanovitvi Evropskega azilnega podpornega urada [(UL 2010, L 132, str. 11)], ter ustrezne smernice [Visokega komisariata Združenih narodov za begunce (UNHCR)].“
6
Poglavje II Direktive 2013/32, naslovljeno „Temeljna načela in jamstva“, vsebuje člene od 6 do 30 te direktive.
7
Poglavje III te direktive, naslovljeno „Postopki na prvi stopnji“, vsebuje člene od 31 do 43 te direktive.
8
Člen 32 navedene direktive, naslovljen „Neutemeljene prošnje“, določa:
„1.   Brez poseganja v člen 27 lahko države članice štejejo prošnjo za neutemeljeno le, če je organ za presojo ugotovil, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito na podlagi Direktive [2011/95].
2.   V primerih neutemeljenih prošenj, za katere se uporablja katera koli od okoliščin, ki so naštete v členu 31(8), lahko države članice prošnjo štejejo tudi za očitno neutemeljeno, če jo kot tako predvideva nacionalna zakonodaja.“
9
Člen 33 Direktive 2013/32, naslovljen „Nedopustne prošnje“, določa:
„1.   Poleg primerov, v katerih se prošnja ne preučuje v skladu z Uredbo (EU) št. 604/2013 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31)], se od držav članic ne zahteva, da preučijo, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo [2011/95], kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s tem členom.
2.   Države članice lahko štejejo prošnjo za mednarodno zaščito za nedopustno le, če:
[…]
(c)
se država, ki ni država članica, šteje za varno tretjo državo za prosilca na podlagi člena 38;
[…].“
10
Člen 38 Direktive 2013/32, naslovljen „Koncept varne tretje države“, v odstavkih od 1 do 4 določa:
„1.   Države članice lahko uporabijo koncept varne tretje države le, če so pristojni organi prepričani, da se z osebo, ki išče mednarodno zaščito, v zadevni tretji državi ravna v skladu z naslednjimi načeli:
(a)
življenje in svoboda nista ogroženi zaradi rasne, verske ali narodne pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja;
(b)
ni tveganja resne škode, kot je opredeljena v Direktivi [2011/95];
(c)
v skladu [s Konvencijo o statusu beguncev, podpisano 28. julija 1951 v Ženevi (Recueil des traités des Nations unies, zv. 189, str. 150, št. 2545 (1954)), ki je začela veljati 22. aprila 1954 in je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim v New Yorku 31. januarja 1967, ki je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija),] se spoštuje načelo nevračanja;
(d)
spoštuje se prepoved odstranitve, ki bi kršila prepoved mučenja ter krutega, nečloveškega in ponižujočega ravnanja, kakor je določena v mednarodnem pravu; in
(e)
mogoče je zaprositi za status begunca ter, če je ugotovljeno, da je oseba res begunec, pridobiti zaščito v skladu z Ženevsko konvencijo.
2.   Uporaba koncepta varne tretje države je možna na podlagi pravil nacionalnega prava, kar vključuje:
(a)
pravila, ki zahtevajo zvezo med prosilcem in zadevno tretjo državo, na podlagi katere bi bilo smiselno, da ta oseba odide v to državo;
(b)
metodološka pravila, ki pristojnim organom omogočajo, da ugotovijo, da lahko koncept varne tretje države uporabijo za posamezno državo ali v zvezi s posameznim prosilcem. Takšna metodologija vključuje preučitev varnosti države od primera do primera za določenega prosilca in/ali nacionalno označitev držav, ki se na splošno štejejo za varne;
(c)
pravila, ki v skladu z mednarodnim pravom omogočajo posamično preučitev, ali je zadevna tretja država za določenega prosilca varna, in ki prosilcu omogočajo vsaj izpodbijanje uporabe koncepta varne tretje države z utemeljitvijo, da tretja država v njegovih posebnih okoliščinah ni varna. Prosilcu se omogoči tudi, da izpodbija obstoj zveze med njim in tretjo državo v skladu s točko (a).
3.   Pri izvajanju odločbe, ki temelji izključno na tem členu, države članice:
(a)
o tem obvestijo prosilca in
(b)
posredujejo prosilcu dokument, s katerim oblastem tretje države v jeziku te države sporočajo, da prošnja vsebinsko ni bila obravnavana.
4.   Kadar tretja država zadevnemu prosilcu ne dovoli vstopa na svoje ozemlje, države članice zagotovijo dostopnost postopka v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II.“
11
Poglavje V Direktive 2013/32, naslovljeno „Pritožbeni postopki“, vsebuje člen 46, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva“. V odstavkih 1 in 3 tega člena je določeno:
„1.   Države članice zagotovijo, da imajo prosilci pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper:
(a)
odločbo, izdano v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, vključno z odločbo:
(i)
o neutemeljenosti prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite,
(ii)
o nedopustnosti prošnje v skladu s členom 33(2),
[…]
3.   Države članice zaradi spoštovanja odstavka 1 zagotovijo, da učinkovito pravno sredstvo vsaj v pritožbenih postopkih pred sodiščem prve stopnje zagotavlja podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z Direktivo [2011/95].“
Bolgarsko pravo
ZUB
12
Člen 9(1) Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (zakon o azilu in beguncih) (DV št. 54 z dne 31. maja 2002), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ZUB), določa:
„Humanitarni status se prizna tujemu državljanu, ki ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca in ne more ali noče pridobiti zaščite v svoji izvorni državi, ker je lahko izpostavljen utemeljenemu tveganju resne škode, kot so:
(1)
smrtna kazen ali usmrtitev, ali
(2)
mučenje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kazen, ali
(3)
resna grožnja življenju ali telesni celovitosti civilista zaradi vsesplošnega nasilja v situacijah notranjega ali mednarodnega oboroženega spopada.“
13
Člen 13(1), točka 14, ter (4) in (5) ZUB določa:
„1.   Prošnja tujega državljana za mednarodno zaščito se zavrne kot očitno neutemeljena, če pogoji iz člena 8(1) in (9) ali člena 9(1), (6) in (8) niso izpolnjeni in če tuj državljan:
[…]
(14)
prihaja iz varne tretje države, pod pogojem, da je vanjo sprejet;
[…]
4.   Okoliščina iz odstavka 1, točka 14, je lahko samostojen razlog za zavrnitev prošnje kot očitno neutemeljene le, če sta izpolnjena ta pogoja:
(1)
obstaja zveza med tujim državljanom in zadevno tretjo državo, ki upravičuje njegovo vrnitev v okviru posamičnega preizkusa varnosti te države za zadevnega tujega državljana;
(2)
tujemu državljanu se zagotovi dokument v jeziku varne tretje države, da se organe te tretje države obvesti, da njegova prošnja ni bila vsebinsko obravnavana.
5.   Če tujemu državljanu ni dovoljen vstop na ozemlje varne tretje države, se mu odobri dostop do postopka za priznanje mednarodne zaščite v Bolgariji.“
14
Člen 98(1) in (2) ZUB določa:
„1.   Predsednik DAB lahko v dogovoru z ministrom za zunanje zadeve svetu ministrov po potrebi predloži nacionalne sezname varnih izvornih držav in varnih tretjih držav.
2.   Svet ministrov pri sprejemanju seznamov s sklicevanjem na vire informacij iz drugih držav članic Evropske unije, [EASO], [UNHCR], Sveta Evrope in drugih mednarodnih organizacij upošteva, v kolikšni meri država zagotavlja zaščito pred preganjanjem in nečloveškim ali ponižujočim ravnanjem:
(1)
z ustreznimi zakoni in drugimi predpisi na tem področju ter načinom, na katerega se ti uporabljajo;
(2)
s spoštovanjem pravic in svoboščin, zagotovljenih z [Evropsko] konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu […], ali Mednarodnim paktom o državljanskih in političnih pravicah[, ki ga je 16. decembra 1966 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov in je začel veljati 23. marca 1976], ali s Konvencijo proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju, ki jo je 10. decembra 1984 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov [in je začela veljati 26. junija 1987];
(3)
s spoštovanjem načela nevračanja v skladu [z Ženevsko konvencijo];
(4)
z obstojem sistema učinkovitih pravnih sredstev zoper kršitve teh pravic in svoboščin.“
15
Člen 99 ZUB določa:
„Tuj državljan, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito, lahko ovrže domnevo o varnosti države s seznama iz člena 98.“
16
Odstavek 1, točka 9, dopolnilnih določb k ZUB vsebuje to opredelitev:
„‚Varna tretja država‘ pomeni državo, ki ni izvorna država, v kateri je tuj državljan, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito, prebival in v kateri
(a)
njegovo življenje in svoboda nista ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja;
(b)
je zaščiten pred vračanjem na ozemlje države, v kateri obstajajo pogoji za preganjanje in ogrožanje njegovih pravic;
(c)
ni izpostavljen tveganju preganjanja ali resne škode, kot so mučenje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje;
(d)
ima možnost zaprositi za status begunca in v primeru priznanja tega statusa biti upravičen do mednarodne zaščite kot begunec;
(e)
obstajajo zadostni razlogi za domnevo, da bo sprejet na ozemlje te države.“
Sklep št. 247
17
V točki 2 Sklepa sveta ministrov Republike Bolgarije št. 247 z dne 3. aprila 2024 o sprejetju seznama varnih izvornih držav in seznama varnih tretjih držav za prosilce za zaščito (v nadaljevanju: Sklep št. 247) je navedeno:
„Sprejme se seznam varnih tretjih držav za prosilce za [mednarodno] zaščito v skladu s Prilogo št. 2 [...] Azija: Ljudska republika Bangladeš, Islamska republika Iran, jugovzhodna Evropa: Republika Turčija.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
18
NP, mladoletni sirski državljan brez spremstva, je 2. novembra 2023 v Bolgariji vložil prošnjo za mednarodno zaščito.
19
Na razgovoru 1. decembra 2023 je NP trdil, da je živel v provinci Alep (Sirija) in jo zapustil dva do tri mesece prej z dvema od bratov zaradi vojne. NP naj bi približno en mesec ostal v Turčiji, preden je nezakonito vstopil na bolgarsko ozemlje. Njegova brata naj bi ostala v Turčiji, kjer so živele tudi tri od njegovih sester s svojimi zakonci.
20
Predsednik DAB je z odločbo z dne 18. junija 2024 prošnjo NP zavrnil, tako da mu je zavrnil priznanje statusa begunca in humanitarnega statusa. Menil je, da čeprav NP ne izpolnjuje pogojev, da bi se štel za begunca, je bil zaradi notranjega oboroženega spopada in vsesplošnega nasilja v Siriji izpostavljen dejanski grožnji svojemu življenju ali telesni celovitosti. Vendar je predsednik DAB menil, da je Republika Turčija „varna tretja država“, v kateri se lahko NP varno naseli. NP naj bi namreč en mesec živel na turškem ozemlju, ne da bi bila ogrožena njegova varnost, prav tako pa naj bi tam še vedno živelo več njegovih bratov in sester. Imel naj bi zakonsko možnost, da se prijavi pri turških službah in da uredi svoje prebivanje, česar pa naj ne bi storil. V tem okviru je predsednik DAB na podlagi informacij, zbranih iz javno dostopnih virov, sklepal, da so osebe brez državljanstva in begunci iz Sirije, ki so v Turčijo prispeli zaradi dogodkov, ki so se v Siriji zgodili po 28. aprilu 2011, upravičeni do začasne zaščite turške vlade. Upravičenci do te zaščite naj bi bili zaščiteni pred prisilnim vračanjem v Sirijo. Poleg tega naj bi bile zadovoljene njihove osnovne potrebe.
21
NP je pri Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji, Bolgarija), ki je predložitveno sodišče, vložil zahtevek za odpravo odločbe z dne 18. junija 2024.
22
Predsednik DAB je v odgovor na zahtevo predložitvenega sodišča za informacije navedeno sodišče obvestil, prvič, da je DAB uporabila Sklep št. 247, v skladu s katerim se Republika Turčija šteje za varno tretjo državo. Drugič, navedel je, da DAB ni razvila metodologije v skladu s členom 38(2)(b) Direktive 2013/32. Tretjič, priznal je, da NP ni bil izrecno obveščen o možnosti izpodbijanja uporabe koncepta varne tretje države v zvezi z njim ali obstoja zveze med njim in zadevno tretjo državo.
23
V tem okviru predložitveno sodišče meni, da je treba pridobiti pojasnila o razlagi določb Direktive 2013/32 v zvezi s konceptom „varne tretje države“. Člen 38 te direktive naj namreč ne bi bil v celoti prenesen v bolgarski pravni red in ta koncept naj bi se na nacionalni ravni različno uporabljal.
24
Konkretneje, predložitveno sodišče se, na prvem mestu, sprašuje, ali določbe navedene direktive omogočajo zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito z uporabo navedenega koncepta v okviru rednega postopka na podlagi poglavja III iste direktive, in sicer ko pristojni organ pri vsebinski obravnavi te prošnje ugotovi, da prosilec izpolnjuje pogoje za priznanje statusa subsidiarne zaščite. Pojasnjuje, da sodna praksa Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija) dovoljuje tako prakso.
25
Na drugem mestu, predložitveno sodišče se sprašuje o pogojih za uporabo koncepta „varne tretje države“ iz člena 38(2)(a) in (b) Direktive 2013/32. Na eni strani navaja, da morajo države članice v skladu s členom 38(2)(b) te direktive pripraviti in izvajati „metodologijo“ za zagotovitev, da se ta koncept lahko uporabi za posamezno državo ali v zvezi s posameznim prosilcem. Sprašuje se, ali je, kadar nacionalno pravo, kot v zadevi v glavni stvari, take metodologije ne določa, mogoče uporabiti navedeni koncept, po potrebi na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in akta izvršilne veje oblasti, kot je Sklep št. 247. Na drugi strani navedeno sodišče ugotavlja, da bolgarsko pravo ne določa meril, na podlagi katerih je mogoče šteti, da obstaja zveza med prosilcem in zadevno tretjo državo, na podlagi katere bi bilo smiselno, da prosilec odide v to državo, in da tudi v členu 38(2)(a) Direktive 2013/32 ta merila niso pojasnjena. Zato se sprašuje, ali ta določba državam članicam nalaga, da taka merila določijo v svojem nacionalnem pravu.
26
Na zadnjem mestu, predložitveno sodišče želi prejeti pojasnila o zahtevanem sodnem nadzoru. V skladu s členom 38(2)(c) Direktive 2013/32 bi morale države članice prosilcu omogočiti, da pred sodiščem izpodbija obstoj zveze med njim in tretjo državo, ki se zanj šteje za varno. Bolgarsko pravo pa naj ne bi določalo takega sodnega nadzora. To sodišče se torej sprašuje, ali se mora v okviru preizkusa pravnega sredstva zoper odločbo, ki temelji na konceptu „varne tretje države“, izreči za pristojno in preučiti obstoj take zveze, in to na podlagi te določbe.
27
V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je ob široki razlagi uvodne izjave 46 in člena 33(2)(c) [Direktive 2013/32] v povezavi [z njenim] členom 38 mogoče šteti, da je treba pravila iz teh določb, ki omogočajo, da se prošnja za mednarodno zaščito šteje za nedopustno, in ki se nanašajo na koncept varne tretje države v smislu člena 38 [te direktive], v postopku iz poglavja III [navedene] direktive uporabiti v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II te direktive, to je v okviru vsebinskega obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito?
2.
Ali je treba uvodno izjavo 46 in člen [33](2)(c) [Direktive 2013/32] v povezavi s členom 38 [te direktive] razlagati tako, da so dopustne nacionalna ureditev, kot je tista iz člena 75(2) ZUB, ter upravna in sodna praksa, v skladu s katerimi se lahko prošnja za mednarodno zaščito, ki je bila vsebinsko obravnavana, zavrne, ne da bi bila razglašena za očitno neutemeljeno ali nedopustno, in sicer zgolj zato, ker naj bi imel prosilec možnost izkoristiti zaščito varne tretje države, ne da bi bila v nacionalnem pravu razvita in uporabljena metodološka pravila iz člena 38(2)(b) Direktive 2013/32, in če upravni organ prizna, da v prosilčevi izvorni državi poteka oboroženi spopad in so izpolnjeni pogoji iz člena 15(c) Direktive 2011/95?
3.
Ali je treba člen 38(2)(b) [Direktive 2013/32] v povezavi z uvodno izjavo 46 [te direktive] razlagati tako, da lahko upravni organ, ki vsebinsko obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, uporabi koncept ‚varne tretje države‘ za določeno državo in določenega prosilca zgolj na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in odločitve izvršilnega organa (sveta ministrov), v skladu s katero je določena tretja država varna tretja država, ne da bi bila v nacionalnem pravu določena metodološka pravila v smislu te določbe, na podlagi katerih bi se upravni organ lahko prepričal, da se koncept ‚varne tretje države‘ lahko uporabi za določeno državo in določenega prosilca?
4.
Ali je treba člen 38(2)(a) Direktive 2013/32 razlagati tako, da morajo države članice v svojem nacionalnem pravu obvezno določiti merila, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da med prosilcem in zadevno tretjo državo obstaja zveza, tako da se na podlagi te zveze zdi smiselno, da ta oseba odide v to državo?
5.
Ali je treba člen 38(2)(c) Direktive 2013/32, [ki] ureja možnost prosilca, da pred sodiščem izpodbija obstoj zveze med njim in tretjo državo, ki je v skladu s [členom 38(2), točka (a), te direktive] priznana kot varna, razlagati tako, da se mora sodišče, ki odloča o tožbi zoper upravno odločbo, s katero je bila prosilcu zavrnjena mednarodna zaščita z obrazložitvijo, da je tretja država zanj priznana kot varna, v odsotnosti določbe nacionalnega prava, ki določa sodni nadzor nad zakonitostjo obstoja zveze med prosilcem in zadevno tretjo državo, nujno izreči za pristojno in odločiti o zakonitosti obstoja take zveze, kot jo je domneval upravni organ?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
28
V uvodu je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, o katerih odločajo (glej sklep z dne 26. januarja 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, točka 7, in sodbo z dne 15. aprila 2021, État belge (Elementi, nastali po odločbi o predaji), C‑194/19, EU:C:2021:270, točka 21).
29
V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru tega postopka sodelovanja predložitvenemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanje, ki mu je bilo predloženo (glej sodbe z dne 17. julija 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, točki 22 in 23; z dne 28. novembra 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, točka 18, in z dne 3. junija 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, točka 34).
30
Ob upoštevanju te sodne prakse je treba skupaj preučiti prvo in drugo vprašanje, ki se v bistvenem prekrivata. Poleg tega se drugo vprašanje v delu, v katerem se nanaša na to, da se v nacionalnem pravu opredeli metodologija za uporabo koncepta „varne tretje države“, prekriva s tretjim vprašanjem, ki se nanaša na to metodologijo. Tega vidika torej ni treba obravnavati v okviru drugega vprašanja.
31
Zato je treba prvo in drugo vprašanje razumeti tako, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 33(2)(c) in člen 38 Direktive 2013/32 razlagati tako, da je na eni strani razlog za nedopustnost iz člena 33(2)(c) te direktive nujno treba uporabiti pri vsebinski obravnavi prošnje za mednarodno zaščito in da je na drugi strani prošnjo, ki se obravnava vsebinsko, mogoče zavrniti, ne da bi bila razglašena za očitno neutemeljeno ali nedopustno, iz razloga, da se tretja država šteje za varno tretjo državo za prosilca, in to čeprav je pristojni organ ugotovil, da ta prosilec izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95.
32
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu s členom 33(1) Direktive 2013/32 poleg primerov, v katerih se prošnja ne preuči v skladu z Uredbo št. 604/2013, od držav članic ne zahteva, da preučijo, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo 2011/95, kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s tem členom. V členu 33(2) Direktive 2013/32 so izčrpno našteti položaji, v katerih lahko države članice prošnjo za mednarodno zaščito štejejo za nedopustno (sodbi z dne 19. marca 2019, Ibrahim in drugi, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 in C‑438/17, EU:C:2019:219, točka 76, in z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 29).
33
Med temi položaji je v členu 33(2)(c) te direktive naveden ta, da se tretja država šteje za varno tretjo državo za prosilca na podlagi člena 38 navedene direktive.
34
Tako je iz samega besedila člena 33(1) in (2)(c) Direktive 2013/32 razvidno, da države članice niso dolžne preveriti, ali zadevni prosilec izpolnjuje zahtevane pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Direktivo 2011/95, kadar se tretja država šteje za varno tretjo državo za tega prosilca (glej po analogiji sodbo z dne 22. februarja 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Enotnost družine – Že priznana zaščita), C‑483/20, EU:C:2022:103, točka 24).
35
Ta razlaga je v skladu s ciljem člena 33(2) Direktive 2013/32, ki je, kot je razvidno iz uvodne izjave 43 te direktive, omiliti obveznost držav članic, da obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito, tako da se opredelijo položaji, v katerih se taka prošnja šteje za nedopustno (sodbe z dne 17. marca 2016, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, točka 43; z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 30, in z dne 18. junija 2024, Bundesrepublik Deutschland (Učinek odločbe o priznanju statusa begunca), C‑753/22, EU:C:2024:524, točka 50).
36
Iz tega sledi, da je treba razlog za nedopustnost iz člena 33(2)(c) Direktive 2013/32 preučiti pred vsebinsko obravnavo prošnje za mednarodno zaščito in torej ne nujno med to obravnavo. Ta razlaga je še toliko bolj potrebna glede na cilj, poudarjen v uvodni izjavi 18 te direktive, v skladu s katerim se zlasti v interesu prosilcev za mednarodno zaščito o prošnjah za tako zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges in Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, točka 52 in navedena sodna praksa).
37
Ker v Direktivi 2013/32 ni nobene nasprotne določbe, zgornji preudarki prav tako pomenijo, da je mogoče prošnjo za mednarodno zaščito razglasiti za nedopustno iz razloga, navedenega v členu 33(2) te direktive, v primeru, v katerem bi bili pogoji za priznanje mednarodne zaščite morda izpolnjeni, ali celo po tem, ko je organ za presojo vsebinsko preučil potrebe po zaščiti.
38
Razlago iz točk 36 in 37 te sodbe potrjuje kontekst člena 33 Direktive 2013/32.
39
V zvezi s tem je treba poudariti, da je pred tem členom, ki ureja primere nedopustnosti prošnje za mednarodno zaščito, člen 32 te direktive, ki se nanaša na neutemeljene prošnje. V skladu s členom 32(1) navedene direktive pa lahko države članice štejejo prošnjo za neutemeljeno le, če je organ za presojo ugotovil, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito na podlagi Direktive 2011/95. Poleg tega se lahko v skladu s členom 32(2) Direktive 2013/32 prošnja šteje za očitno neutemeljeno, če jo kot tako opredeljuje nacionalna zakonodaja, in sicer v položajih, ki so našteti v členu 31(8) te direktive. Ti položaji se ne nanašajo na razloge za nedopustnost iz člena 33(2) navedene direktive.
40
Iz povezane razlage členov 32 in 33 Direktive 2013/32 je tako razvidna nedvoumna volja zakonodajalca Unije, da jasno razlikuje med razlogi za nedopustnost prošnje za mednarodno zaščito in razlogi za vsebinsko zavrnitev take prošnje. To razlikovanje je poleg tega prevzeto v členu 46(1)(a)(i) in (ii) te direktive, ki se nanaša na pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper odločbe o neutemeljenosti prošnje za mednarodno zaščito oziroma odločbe o nedopustnosti take prošnje.
41
Iz tega sledi, da je mogoče v skladu s členom 32 Direktive 2013/32 prošnjo za mednarodno zaščito glede na okoliščine primera zavrniti kot neutemeljeno ali očitno neutemeljeno šele po vsebinski obravnavi te prošnje. Nasprotno pa lahko uporaba razloga za nedopustnost v smislu člena 33(2) te direktive pripelje le do tega, da se prošnja zavrže kot nedopustna, in to ne glede na tako obravnavo te prošnje.
42
V obravnavani zadevi se zdi, da iz elementov nacionalnega prava, ki jih ima na voljo Sodišče, izhaja, da člen 13(1), točka 14, ZUB določa, da se prošnja za mednarodno zaščito zavrne kot „očitno neutemeljena“ iz razloga, da tuji državljan „prihaja iz varne tretje države“, povedano drugače, iz razloga za nedopustnost v smislu člena 33(2) Direktive 2013/32, kar je v nasprotju z zahtevami, ki izhajajo iz členov 32 in 33 te direktive. Vendar mora predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za odločanje o nacionalnem pravu, preveriti, ali je tako.
43
Ob upoštevanju zgoraj navedenih razlogov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 33(2)(c) in člen 38 Direktive 2013/32 razlagati tako, da:
–
razloga za nedopustnost iz člena 33(2)(c) te direktive ni treba nujno uporabiti pri vsebinski obravnavi prošnje za mednarodno zaščito;
–
je vsebinsko obravnavano prošnjo mogoče zavreči kot nedopustno iz razloga, da se tretja država šteje za varno tretjo državo za prosilca, tudi če je pristojni organ ugotovil, da ta prosilec izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95. Nasprotno pa je mogoče tako prošnjo zavrniti kot neutemeljeno ali celo očitno neutemeljeno le pod pogoji iz člena 32 Direktive 2013/32 in je nikakor ni mogoče zavrniti kot neutemeljeno na podlagi razloga za nedopustnost iz člena 33(2)(c) zadnjenavedene direktive.
Tretje in četrto vprašanje
Uvodne ugotovitve
44
Tretje in četrto vprašanje se nanašata na razlago člena 38(2) Direktive 2013/32, zato je v uvodu koristno spomniti, da iz člena 38 te direktive izhaja, da morajo biti za uporabo koncepta „varne tretje države“ za namene člena 33(2)(c) navedene direktive izpolnjeni pogoji iz odstavkov od 1 do 4 tega člena 38.
45
Natančneje, na prvem mestu, člen 38(1) Direktive 2013/32 zahteva, da so se pristojni organi držav članic prepričali, da zadevna tretja država spoštuje načela, ki so izrecno navedena v tej določbi.
46
Na drugem mestu, v skladu s členom 38(2) te direktive je uporaba koncepta „varne tretje države“ možna na podlagi pravil nacionalnega prava. Ta pravila morajo med drugim vključevati, prvič, pravila, ki določajo obstoj takšne zveze med prosilcem za mednarodno zaščito in zadevno tretjo državo, da bi bilo smiselno, da ta prosilec odide v to državo. Drugič, vključevati morajo metodološka pravila, ki pristojnim organom omogočajo, da ugotovijo, da lahko koncept varne tretje države uporabijo za posamezno državo ali v zvezi s posameznim prosilcem, pri čemer mora takšna metodologija vključevati preučitev varnosti države za takega prosilca od primera do primera in/ali določitev držav, ki se na splošno štejejo za varne, s strani države članice. Tretjič, vključevati morajo pravila, ki so v skladu z mednarodnim pravom in s katerimi je dovoljena posamična preučitev, da bi se ugotovilo, ali je zadevna tretja država varna za določenega prosilca za mednarodno zaščito, ter ki temu prosilcu omogočajo, da izpodbija uporabo koncepta „varne tretje države“ glede na njegov posebni položaj in obstoj zveze med njim in to državo.
47
Na tretjem mestu, člen 38(3) in (4) navedene direktive državam članicam, ki izvršujejo odločbo, ki je utemeljena izključno na konceptu „varne tretje države“, nalaga, da prosilca za mednarodno zaščito o tem obvestijo in mu predložijo dokument, s katerim oblastem tretje države v jeziku te države sporočajo, da prošnja vsebinsko ni bila obravnavana. Države članice morajo zagotoviti, da ima ta prosilec možnost začeti postopek v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II te direktive, kadar mu tretja država ne dovoli vstopa na svoje ozemlje.
48
Pogoji iz člena 38 Direktive 2013/32 so kumulativni, tako da razloga za nedopustnost iz člena 33(2)(c) te direktive ni mogoče uporabiti, če eden od teh pogojev ni izpolnjen (sodba z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 40 in navedena sodna praksa).
49
Ob upoštevanju teh uvodnih ugotovitev je treba zaporedoma preučiti četrto in nato tretje vprašanje, ki se nanašata na točko (a) oziroma točko (b) člena 38(2) Direktive 2013/32.
Četrto vprašanje
50
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 38(2)(a) Direktive 2013/32 razlagati tako, da morajo države članice v nacionalnem pravu določiti merila, na podlagi katerih je mogoče šteti, da obstaja zveza med prosilcem za mednarodno zaščito in zadevno tretjo državo.
51
Kot je bilo opozorjeno v točki 46 te sodbe, ta določba določa, da je uporaba koncepta „varne tretje države“ možna na podlagi pravil nacionalnega prava, ki določajo obstoj takšne zveze med prosilcem za mednarodno zaščito in zadevno tretjo državo, da bi bilo smiselno, da ta prosilec odide v to državo.
52
Tako iz navedene določbe, če se ta poleg tega razlaga ob upoštevanju uvodne izjave 44 Direktive 2013/32, izhaja, da morajo države članice v svojem nacionalnem pravu opredeliti zahtevano zvezo med prosilcem za mednarodno zaščito in varno tretjo državo. Zato – in ker v tej direktivi ni nobene opredelitve pojma „zveza“ – morajo države članice določiti upoštevna merila za določitev take zveze.
53
V zvezi s tem je iz te uvodne izjave 44 razvidno tudi, da mora ta zveza zadostovati, da postane premestitev tega prosilca v to državo smiselna (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 46).
54
V tem okviru je Sodišče poleg tega razsodilo, da okoliščina, da je prosilec za mednarodno zaščito prečkal ozemlje tretje države, sama po sebi ne more biti veljaven razlog za sklepanje, da bi bilo smiselno, da se ta prosilec vrne v to državo (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 47).
55
V obravnavani zadevi mora predložitveno sodišče preveriti, ali bolgarsko pravo opredeljuje „zvezo“ v smislu člena 38(2)(a) Direktive 2013/32, pri čemer je treba ugotoviti, da se zdi, da iz odstavka 1, točka 9, dopolnilnih določb k ZUB izhaja, da bolgarsko pravo obstoj take zveze določa z merilom, ki se nanaša na „prebivanje“ prosilca za mednarodno zaščito v zadevni tretji državi. Če bi bilo tako, bi moralo navedeno sodišče še ugotoviti, ali glede na vse okoliščine, značilne za morebitno predhodno prebivanje zadevnega prosilca v zadevni tretji državi, kot so trajanje in razlogi za to prebivanje ter prisotnost ožjih družinskih članov tega prosilca v tej tretji državi, takšno prebivanje zadostuje za ugotovitev, da med navedenim prosilcem in navedeno tretjo državo obstaja takšna zveza, da bi bilo smiselno, da se ta prosilec vrne v to državo.
56
Ob upoštevanju zgoraj navedenih razlogov je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 38(2)(a) Direktive 2013/32 razlagati tako, da morajo države članice v nacionalnem pravu določiti merila, na podlagi katerih je mogoče šteti, da obstaja zveza med prosilcem za mednarodno zaščito in zadevno tretjo državo, pri čemer mora biti ta zveza zadostna, da postane premestitev tega prosilca v to državo smiselna.
Tretje vprašanje
57
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 38(2)(b) Direktive 2013/32 razlagati tako, da lahko organ za presojo uporabi koncept „varne tretje države“ na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in odločitve izvršilne veje oblasti, s katero je določen seznam varnih tretjih držav, ne da bi bila v nacionalnem pravu opredeljena „metodologija“ v smislu te določbe.
58
Na prvem mestu, kot je bilo opozorjeno v točki 46 te sodbe, člen 38(2)(b) Direktive 2013/32 uporabo koncepta „varne tretje države“ pogojuje s pravili, ki so določena v nacionalnem pravu in se nanašajo na metodologijo, ki jo pristojni organi uporabljajo za to, da se prepričajo, da se ta koncept lahko uporabi za določeno državo ali v zvezi z določenim prosilcem za mednarodno zaščito. Takšna metodologija mora poleg tega vključevati preučitev varnosti države od primera do primera za določenega prosilca in/ali označitev držav, ki se na splošno štejejo za varne, s strani države članice.
59
Tako iz samega besedila te določbe in zlasti iz napotitve na nacionalno pravo ter iz izraza „in/ali“ iz drugega stavka navedene določbe izhaja, da ta državam članicam daje možnost izbire med različnimi metodologijami uporabe koncepta „varne tretje države“, ki jih morajo opredeliti v svojem nacionalnem pravu. Tako je razvidno, da lahko države članice načeloma določijo bodisi preučitev varnosti države od primera do primera za vsakega prosilca za mednarodno zaščito bodisi imenovanje držav, ki se na splošno štejejo za varne, bodisi kombinacijo teh dveh metodologij.
60
Kar natančneje zadeva metodologijo, da se določijo države, ki se na splošno štejejo za varne, je Sodišče razsodilo, da člen 38 Direktive 2013/32 v povezavi z uvodnima izjavama 44 in 46 te direktive državi članici dovoljuje, da s splošnim aktom državo določi za tretjo državo, ki je na splošno varna za določene prosilce za mednarodno zaščito (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges in Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, točke od 43 do 45).
61
Poleg tega bi morale države članice v skladu z uvodno izjavo 46 te direktive pri uporabi koncepta „varne tretje države“ bodisi za vsak primer posebej bodisi z določitvijo takih držav z akti, ki se splošno uporabljajo, med drugim upoštevati smernice in operativne priročnike ter informacije o državah izvora in dejavnostih, vključno z metodologijo Agencije Evropske unije za azil (EUAA), ki je nasledila EASO, v zvezi s predložitvijo informativnih poročil o državah izvora, ter ustrezne smernice UNHCR.
62
Ta neizčrpen seznam informacij združuje informacije, ki imajo skupno značilnost, da so dostopne javnosti. Zato je treba šteti, da države članice pri uporabi koncepta „varne tretje države“ lahko upoštevajo informacije iz javno dostopnih virov.
63
Iz tega sledi, da načeloma nič ne nasprotuje temu, da organ za presojo uporabi koncept „varne tretje države“ na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in odločitve izvršilne oblasti, s katero se v skladu z nacionalnim pravom sestavi seznam varnih tretjih držav.
64
Na drugem mestu, vseeno je treba upoštevati tudi člen 38(2)(c) Direktive 2013/32. V skladu s to določbo morajo države članice določiti pravila, ki omogočajo posamično preučitev, da se ugotovi, ali je zadevna tretja država za določenega prosilca za mednarodno zaščito varna, ki mu med drugim zagotavljajo možnost izpodbijanja uporabe koncepta „varne tretje države“ glede na njegov posebni položaj ter obstoja zveze med njim in to tretjo državo (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges in Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, točka 44).
65
Zato, tudi če se država članica v skladu s členom 38(2)(b) Direktive 2013/32 v zvezi z metodologijo za uporabo koncepta „varne tretje države“ odloči, da s splošnim aktom določi varne tretje države, mora v skladu s členom 38(2)(b) in (c) te direktive opredeliti tudi metodologijo, ki se uporablja za to, da se v vsakem primeru posebej glede na posebne okoliščine zadevnega prosilca za mednarodno zaščito presodi, ali zadevna tretja država izpolnjuje pogoje, da se šteje za varno za tega prosilca, ter možnost, da navedeni prosilec izpodbija obstoj zveze v smislu zadnjenavedene določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 48).
66
Ob upoštevanju zgoraj navedenih razlogov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 38(2)(b) in (c) Direktive 2013/32 razlagati tako, da organ za presojo koncept „varne tretje države“ lahko uporabi na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in odločitve izvršilne veje oblasti, s katero je določen seznam varnih tretjih držav, če sta v nacionalnem pravu opredeljeni tudi metodologija, ki se uporablja za to, da se v vsakem primeru posebej glede na posebne okoliščine prosilca za mednarodno zaščito presodi, ali zadevna tretja država izpolnjuje pogoje za to, da se šteje za varno za tega prosilca, ter možnost, da navedeni prosilec izpodbija obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) te direktive.
Peto vprašanje
67
V uvodu je treba opozoriti, da lahko Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, presodi, da je treba upoštevati določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v vprašanju ni sklicevalo (glej sodbi z dne 20. marca 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, točka 9, ter z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 44).
68
Okoliščina, da se predložitveno sodišče v vprašanjih formalno sklicuje na nekatere določbe prava Unije, namreč ni ovira za to, da mu Sodišče predloži vse elemente razlage, ki bi mu lahko koristili pri presoji zadeve v glavni stvari, tako da iz vseh elementov, ki jih je predložilo navedeno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izlušči elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbi z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 26, ter z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 45).
69
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se peto vprašanje formalno nanaša le na razlago člena 38(2)(c) Direktive 2013/32. Vendar je iz obrazložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe in samega besedila tega vprašanja nedvoumno razvidno, da želi predložitveno sodišče z njim razjasniti posledice pravice do učinkovitega sodnega varstva prosilca za mednarodno zaščito, čigar prošnja je bila zavrnjena iz razloga, da zanj obstaja varna tretja država.
70
Zato je treba za koristen odgovor predložitvenemu sodišču upoštevati tudi določbe člena 46(1) in (3) te direktive ter člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) v zvezi s pravico do učinkovitega sodnega varstva.
71
V teh okoliščinah je treba peto vprašanje razumeti tako, da predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 38(2)(c) ter člen 46(1) in (3) Direktive 2013/32 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu zoper odločbo, s katero je bila prošnja za mednarodno zaščito zavržena na podlagi razloga za nedopustnost, ki se nanaša na varno tretjo državo in ki je naveden v členu 33(2)(c) te direktive, preveriti obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) navedene direktive med prosilcem in zadevno tretjo državo, in to tudi če mu nacionalno pravo te pristojnosti ne podeljuje.
72
Glede tega je treba opozoriti, da člen 46(1) Direktive 2013/32 prosilcem za mednarodno zaščito priznava pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper odločbe, ki se nanašajo na njihovo prošnjo. V členu 46(3) te direktive je opredeljen obseg pravice do učinkovitega pravnega sredstva, tako da je natančneje določeno, da morajo države članice, ki jih ta direktiva zavezuje, zagotoviti, da sodišče, pri katerem se izpodbija odločba o prošnji za mednarodno zaščito, izvede „podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z Direktivo [2011/95]“ (sodba z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 76 in navedena sodna praksa).
73
Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba značilnosti pravnega sredstva, ki je določeno v členu 46 Direktive 2013/32, določiti v skladu s členom 47 Listine, ki pomeni potrditev načela učinkovitega sodnega varstva. Člen 47 Listine pa je dovolj sam po sebi in ga ni treba podrobneje opredeliti z določbami prava Unije ali nacionalnega prava, da bi se posameznikom podelila pravica, na katero se kot tako lahko sklicujejo. Zato ne more biti drugače za člen 46(3) te direktive v povezavi s členom 47 Listine (sodbi z dne 4. oktobra 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, točka 86, in z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 77).
74
Prav tako je Sodišče razsodilo, da mora sodišče tudi v primeru, ko obravnava pravno sredstvo zoper odločbo, s katero je bila prošnja za mednarodno zaščito zavržena kot nedopustna, opraviti podrobno in ex nunc presojo iz člena 46(3) Direktive 2013/32 (sodba z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 66). Z izrazom „po potrebi“, vsebovanim v delu stavka „po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z Direktivo [2011/95]“, je namreč izpostavljeno to, da ni nujno, da bi se podrobna in ex nunc presoja, ki jo mora opraviti sodišče, nanašala na vsebinsko presojo potreb po mednarodni zaščiti in da se navedena presoja lahko torej, če nacionalna zakonodaja na podlagi člena 33(2) Direktive 2013/32 to dopušča, nanaša na dopustnost prošnje za mednarodno zaščito (sodbi z dne 25. julija 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, točka 115, in z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 67).
75
V tem okviru je, kar zlasti zadeva pravno sredstvo zoper odločbo o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito kot nedopustne na podlagi razloga za nedopustnost, ki se nanaša na varno tretjo državo in ki je naveden v členu 33(2)(c) Direktive 2013/32, sodišče, ki odloča o takem pravnem sredstvu, v okviru podrobne in posodobljene preučitve, ki jo mora opraviti, zlasti dolžno preveriti, ali je zadevno tretjo državo mogoče šteti za varno tretjo državo za zadevnega prosilca za mednarodno zaščito (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 68).
76
Navedeno sodišče mora za namene te preveritve natančno preučiti, ali so izpolnjeni vsi kumulativni pogoji, ki morajo biti izpolnjeni za uporabo tega razloga za nedopustnost, kot so tisti iz člena 38 Direktive 2013/32, tako da po potrebi organ za presojo pozove, naj predloži vso dokumentacijo in vsa dejstva, ki bi lahko bili upoštevni, ter se pred sprejetjem odločitve prepriča, da je prosilec imel možnost, da osebno predstavi svoje stališče glede uporabe razloga za nedopustnost v njegovih posebnih okoliščinah (glej v tem smislu sodbi z dne 25. julija 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, točki 121 in 124, ter z dne 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, točka 69).
77
Obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) Direktive 2013/32 pa je eden od teh kumulativnih pogojev. Poleg tega člen 38(2)(c) te direktive zahteva, da se vsakemu prosilcu za mednarodno zaščito, čigar prošnja se zavrne iz razloga, da zanj obstaja varna tretja država, dovoli izpodbijati obstoj zveze med njim in to tretjo državo v skladu s prvo od teh določb.
78
Kar zadeva spor o glavni stvari, mora torej predložitveno sodišče preučiti zlasti obstoj zveze med NP in Republiko Turčijo. Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 73 te sodbe, mora navedeno sodišče to preučitev opraviti, tudi če mu, kot navaja v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, bolgarsko pravo ne bi podeljevalo take pristojnosti.
79
Ob upoštevanju zgoraj navedenih razlogov je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 38(2)(c) ter člen 46(1) in (3) Direktive 2013/32 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu zoper odločbo, s katero je bila prošnja za mednarodno zaščito zavržena na podlagi razloga za nedopustnost, ki se nanaša na varno tretjo državo in ki je naveden v členu 33(2)(c) te direktive, preveriti obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) navedene direktive med prosilcem in zadevno tretjo državo, in to tudi če mu nacionalno pravo te pristojnosti ne podeljuje.
Stroški
80
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Člen 33(2)(c) in člen 38 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
–
razloga za nedopustnost iz člena 33(2)(c) te direktive ni treba nujno uporabiti pri vsebinski obravnavi prošnje za mednarodno zaščito;
–
je vsebinsko obravnavano prošnjo mogoče zavreči kot nedopustno iz razloga, da se tretja država šteje za varno tretjo državo za prosilca, tudi če je pristojni organ ugotovil, da ta prosilec izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite. Nasprotno pa je mogoče tako prošnjo zavrniti kot neutemeljeno ali celo očitno neutemeljeno le pod pogoji iz člena 32 Direktive 2013/32 in je nikakor ni mogoče zavrniti kot neutemeljeno na podlagi razloga za nedopustnost iz člena 33(2)(c) zadnjenavedene direktive.
2.
Člen 38(2)(a) Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
morajo države članice v nacionalnem pravu določiti merila, na podlagi katerih je mogoče šteti, da obstaja zveza med prosilcem za mednarodno zaščito in zadevno tretjo državo, pri čemer mora biti ta zveza zadostna, da postane premestitev tega prosilca v to državo smiselna.
3.
Člen 38(2)(b) in (c) Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
organ za presojo koncept „varne tretje države“ lahko uporabi na podlagi informacij iz javno dostopnih virov in odločitve izvršilne veje oblasti, s katero je določen seznam varnih tretjih držav, če sta v nacionalnem pravu opredeljeni tudi metodologija, ki se uporablja za to, da se v vsakem primeru posebej glede na posebne okoliščine prosilca za mednarodno zaščito presodi, ali zadevna tretja država izpolnjuje pogoje za to, da se šteje za varno za tega prosilca, ter možnost, da navedeni prosilec izpodbija obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) te direktive.
4.
Člen 38(2)(c) ter člen 46(1) in (3) Direktive 2013/32 v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
mora nacionalno sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu zoper odločbo, s katero je bila prošnja za mednarodno zaščito zavržena na podlagi razloga za nedopustnost, ki se nanaša na varno tretjo državo in ki je naveden v členu 33(2)(c) te direktive, preveriti obstoj zveze v smislu člena 38(2)(a) navedene direktive med prosilcem in zadevno tretjo državo, in to tudi če mu nacionalno pravo te pristojnosti ne podeljuje.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.