62022CC0608
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 9. novembril 2023 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑608/22 ja C‑609/22
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
menetluses osales:
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Direktiiv 2011/95/EL – Normid, mis käsitlevad rahvusvahelise kaitse andmist ja selle kaitse sisu – Artikli 9 lõike 1 punkt b – Mõiste „tagakiusamine“ – Kogum tegusid ja meetmeid, mis diskrimineerivad tüdrukuid ja naisi – Nõutava raskusastme hindamise viis – Artikli 4 lõige 3 – Taotluse individuaalne läbivaatamine – Soo arvesse võtmine, jättes kõrvale muud isiklikule olukorrale eriomased asjaolud – Liikmesriikide kaalutlusruum
I. Sissejuhatus
1.
Alates Talibani režiimi tagasitulekust Afganistanis on tüdrukute ja naiste olukord selles riigis kiiresti halvenenud sedavõrd, et võib rääkida lausa nende identiteedi olemasolu eitamisest. Sellest väljakannatamatust olukorrast pääsemiseks põgenevad Afganistani tüdrukud ja naised oma riigist või keelduvad sinna tagasi minemast ning otsivad varjupaika eelkõige Euroopa Liidus. Sellise olukorraga silmitsi seistes kõhklevad liikmesriikide ametiasutused, kas anda nendele naistele pagulasseisund ainuüksi nende soo tõttu või uurida individuaalselt tagakiusamise riski olemasolu.
2.
Käesolev kohtuasi võimaldab Euroopa Kohtul sellesse olukorda selgust tuua.
3.
Täpsemalt palutakse käesolevate eelotsusetaotlustega Euroopa Kohtul täpsustada viisi, kuidas tuleb hinnata põhjendatud tagakiusamishirmu olemasolu direktiivi 2011/95/EL (
2
) artikli 9 tähenduses, kui rahvusvahelise kaitse taotluse on esitanud naine põhjendusel, et talle võib päritoluriiki tagasipöördumise korral osaks langeda kogum diskrimineerivatest tegudest ja meetmetest, mis piirab tema kodanikuõiguste ning poliitiliste, majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste õiguste kasutamist.
4.
Eelkõige küsib Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus) Euroopa Kohtult, kas niisuguseid akte, mille Talibani režiim on alates 15. augustist 2021 vastu võtnud ja mis piiravad tüdrukute ja naiste võimalust omandada haridust, töötada ja saada ravi, nende osalemist ühiskonnaelus ja poliitikas ning nende liikumisvabadust ja sporditegemist, nõuavad neilt peale selle oma keha ja näo täielikku kinni katmist ning jätavad nad ilma kaitsest soopõhise vägivalla ja koduvägivalla eest, võib pidada nende koosmõju ja intensiivsust arvestades „tagakiusamiseks“ direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses. Neil asjaoludel palutakse Euroopa Kohtul seega täiendada põhimõtteid, mis ta on juba välja kujundanud 5. septembri 2012. aasta kohtuotsuses Y ja Z (
3
) ning 7. novembri 2013. aasta kohtuotsuses X jt (
4
) mõiste „tagakiusamisaktid“ tõlgendamise kohta direktiiviga 2011/95 kehtetuks tunnistatud ja asendatud direktiivi 2004/83/EÜ (
5
) artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses, kusjuures mõlema direktiivi artikkel 9 on sõnastatud praktiliselt ühtemoodi.
5.
Peale selle küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas taotleja individuaalse seisundi ja isikliku olukorra uurimise raames, mis on nõutav rahvusvahelise kaitse taotluse individuaalseks läbivaatamiseks, võib pädev ametiasutus teha järelduse, et esines põhjendatud hirm sattuda soo tõttu tagakiusamise ohvriks, ilma et oleks tarvis uurida muid isiklikke asjaolusid.
6.
See teine küsimus, mis puudutab direktiivi 2011/95 artikli 4 lõikes 3 liidu seadusandja poolt nõutud individuaalse läbivaatamise ulatust, on esitatud erilises kontekstis. Nimelt on teatud liikmesriigid, nagu Rootsi Kuningriik (
6
) ja Taani Kuningriik (
7
) ning Soome Vabariik (
8
) juba otsustanud anda Afganistani naissoost kodanikele pagulasseisundi praktiliselt automaatselt, ainuüksi nende soo alusel, juhindudes nõnda nendest riikidest, kes kavandasid kohe alates 2021. aasta augustist direktiiviga 2001/55/EÜ (
9
) kehtestatud ajutise kaitse korra rakendamist. Euroopa Liidu Varjupaigaamet (EUAA) omalt poolt järeldab oma viimases teabearuandes Afganistani kohta (2023), et üldiselt on tuvastatud põhjendatud tagakiusamishirm Afganistani naiste ja tüdrukute puhul, arvestades Talibani režiimi võetud meetmeid, (
10
) ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Pagulaste Ülemvoliniku Amet (UNHCR) toonitas käesolevate eelotsusetaotluste kontekstis tehtud avalduses samuti, et Afganistani naiste ja tüdrukute puhul eeldatakse pagulasena tunnustamist. (
11
)
7.
Käesolevas ettepanekus esitan põhjused, miks ma leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud meetmed kujutavad endast „tagakiusamist“ direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses. Selgitan, et Afganistani tüdrukute ja naiste tõsise, süstemaatilise ja institutsionaliseeritud diskrimineerimise tagajärg on see, et neilt võetakse ühiskonnaelus kõige tähtsamad õigused, ning see kahjustab inimväärikuse täielikku austamist, mis on sätestatud ELL artiklis 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
12
) artiklis 1.
8.
Samuti põhjendan, miks ma leian, et mitte miski ei keela pädeval ametiasutusel järeldada põhjendatud tagakiusamishirmu olemasolu ainuüksi taotleja soo tõttu, otsimata teisi tema isiklikule olukorrale eriomaseid asjaolusid.
II. Õiguslik raamistik
A.
Euroopa inimõiguste konventsioon
9.
Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
13
) artikli 15 „Kohustuste täitmise peatamine hädaolukorras“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Sõja ajal või muus hädaolukorras, mis ohustab rahva eluvõimet, võib konventsiooniosaline võtta meetmeid, millega ta peatab konventsiooniga võetud kohustuste täitmise ulatuses, mis on olukorra tõsiduse tõttu vältimatult vajalik, tingimusel et meetmed ei ole vastuolus tema teiste rahvusvahelise õiguse järgsete kohustustega.
2.   Selle artikli alusel ei või peatada artiklist 2 [„Õigus elule“], välja arvatud inimeste hukkumine õiguspärase sõjategevuse tagajärjel, ega artiklitest 3 [„Piinamise keelamine“], 4 (lõige 1) [orjuse keelamine] ja 7 [„Karistamine seaduse alusel“] tulenevaid kohustusi.“
B.
Direktiiv 2011/95
10.
Direktiivi 2011/95 põhjenduses 14 on märgitud:
„Liikmesriikidel peaksid olema volitused kehtestada või säilitada liikmesriigilt rahvusvahelist kaitset taotlevatele kolmandate riikide kodanikele ja kodakondsuseta isikutele käesolevas direktiivis kehtestatud nõuetest soodsamaid sätteid, kui sellise taotluse aluseks leitakse olevat asjaolu, et asjaomane isik on kas pagulane [Genfi pagulasseisundi konventsiooni, (
14
) mida on täiendatud pagulasseisundi protokolliga (
15
) (edaspidi „Genfi konventsioon”)] artikli 1 punkti A tähenduses või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastav isik.“
11.
Selle direktiivi artikli 2 punktis d on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)
„pagulane“– kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud, viibides väljaspool varasemat alalist elukohariiki ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 12.“
12.
Nimetatud direktiivi artiklis 3 „Soodsamad normid“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad kehtestada või säilitada soodsamaid norme, et otsustada, kes kvalifitseerub pagulaseks või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavaks isikuks, ning et määrata kindlaks rahvusvahelise kaitse sisu, kui need normid on kooskõlas käesoleva direktiiviga.“
13.
Direktiivi 2011/95 artikkel 4 „Faktide ja asjaolude hindamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid võivad pidada taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik andmed, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid andmeid.
2.   Lõikes 1 osutatud andmed on taotleja avaldused ning kõik taotleja käsutuses olevad dokumendid taotleja vanuse, tausta, sealhulgas asjaomaste sugulaste tausta, isiku, kodakondsus(t)e, varasema elukohariigi/-riikide ja aadressi, varasemate varjupaigataotluste ja reisimarsruutide kohta, reisidokumendid ning rahvusvahelise kaitse taotlemise põhjused.
3.   Rahvusvahelise kaitse taotlus vaadatakse läbi individuaalselt ning selle käigus arvestatakse järgmist:
a)
kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal, sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis;
b)
taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejat on taga kiusatud või talle on tekitatud suurt kahju või teda võidakse taga kiusata või talle tekitada suurt kahju;
c)
taotleja individuaalne seisund ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud teod võiksid taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes osutuda tagakiusamiseks või tekitada suurt kahju;
[…]“.
14.
Selle direktiivi artiklil 9 „Tagakiusamine“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Selleks et tegu peetaks tagakiusamiseks Genfi konventsiooni artikli 1 punkti A tähenduses, peab tegu:
a)
olema olemuse või kordumise poolest piisavalt tõsine, et see kujutaks endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, eelkõige nende õiguste rikkumist, mille suhtes ei saa teha Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 15 lõike 2 alusel erandit, või
b)
olema kogum mitmesugustest meetmetest, hõlmates inimõiguste rikkumist, mis on piisavalt raske, et mõjutada isikut samal viisil, nagu on nimetatud punktis a.
2.   Tagakiusamine vastavalt lõike 1 määratlusele võib muu hulgas esineda järgmisel kujul:
a)
füüsiline või vaimne vägivald, sealhulgas seksuaalne vägivald;
b)
õigus-, haldus-, politsei- ja/või kohtumeetmed, mis on olemuselt diskrimineerivad või mida rakendatakse diskrimineerival viisil;
c)
süüdimõistmine või karistamine, mis on ebaproportsionaalne või diskrimineeriv;
[…]
f)
soost lähtuvad või laste vastu suunatud teod.“
III. Põhikohtuasjade asjaolud ja eelotsuse küsimused
15.
Põhikohtuasjas C‑608/22 kaebuse esitaja AH on 1995. aastal sündinud Afganistani kodanik. Pärast Austriasse sisenemist 31. augustil 2015 esitas ta selles liikmesriigis rahvusvahelise kaitse taotluse. Oma taotluse põhjendamiseks märkis ta muu hulgas, et ta oli põgenenud sundabielu eest, mida tema isa tema jaoks planeeris. Kaebaja, kes oli siis umbes 14‑aastane, põgenes väidetavalt oma emaga Iraani, kus ta elas koos oma kahe õega kuni 2015. aastani. Ta esitas enda sõnul oma taotluse Austrias sellepärast, et seal elas juba tema abikaasa, kellega ta oli abiellunud Kreekas viibides.
16.
Põhikohtuasjas C‑609/22 kaebuse esitaja FN on samuti Afganistani kodanik, kes on sündinud 2007. aastal. Ta esitas rahvusvahelise kaitse taotluse Austrias 2020. aastal. Väidetavalt ei ole ta kunagi Afganistanis elanud. Viimati elas ta oma ema ja kahe õega Iraanis, kust ta väidetavalt põgenes põhjusel, et tema pereliikmetel ei olnud seal elamisluba ning neil ei olnud seal õigust töötada ja tema ise ei saanud seal koolis käia. Ta väitis, et Afganistani tagasi minnes oleks temal kui naisel oht langeda inimröövi ohvriks, ta ei saaks käia koolis ning oli oht, et ta ei saa end ülal pidada, kuna tal ei ole seal perekonda. FN väitis oma taotluse põhjendamiseks samuti, et ta soovis elada vabalt ning tahtis, et tal oleksid samad õigused kui meestel.
17.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (föderaalne migratsiooni- ja varjupaigaamet, Austria) leidis, et AH argumendid põgenemise põhjuse kohta ei olnud usutavad ning et FNil ei olnud Afganistanis reaalset ohtu sattuda tagakiusamise ohvriks, arvestades otsuse hetkel, see tähendab 2020. aasta oktoobrikuus olemas olnud aruandeid. Nimetatud asutus keeldus seega mõlemal juhul pagulasseisundi andmisest direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti e tähenduses. Ta andis AH‑le ja FNile siiski täiendava kaitse seisundi põhjusel, et kuna neil puudus Afganistanis tutvusringkond, tekiks neil sinna tagasi pöördudes majanduslikud ja sotsiaalsed raskused.
18.
AH ja FN esitasid mõlemad Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus, Austria) kaebuse otsuste peale, milles neile jäeti pagulasseisund andmata, väites eelkõige, et pärast Talibani võimuletulekut 2021. aasta suvel oli olukord Afganistanis muutunud nii, et sellest ajast peale toimus laiaulatuslik naiste tagakiusamine. FN on arvamusel, et pagulasseisundi peaks andma ainuüksi tulenevalt asjaolust, et isik on Afganistani kodanikust naine, nagu tema väitel leidis Verwaltungsgerichtshof (kõrgeim halduskohus) Talibani võimuletulekule eelnevas kohtupraktikas.
19.
Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) jättis mõlemad kaebused põhjendamatuse tõttu rahuldamata, märkides eelkõige, et arvestades kaebajate elutingimusi Austrias, ei olnud nad üle võtnud „läänelikku elustiili“, mis oleks muutunud nende identiteedi sedavõrd oluliseks osaks, et neil oleks võimatu sellest loobuda, et pääseda oma päritoluriigis ähvardavast tagakiusamisest.
20.
AH ja FN esitasid mõlemad kassatsioonkaebuse Verwaltungsgerichtshofile (kõrgeim halduskohus), väites taas, et juba ainuüksi naiste olukord Talibani uue režiimi all põhjendab neile pagulasseisundi andmist.
21.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgerichtshof (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on mõlemas kohtuasjas ühesugused:
„1.
Kas meetmete kogumit, mida rakendab, toetab või talub riigis tegeliku valitsemisvõimu kandja ja mis seisnevad eelkõige selles, et
–
naistel keelatakse tegutseda poliitilistel ametikohtadel ja osaleda poliitilistes otsustusprotsessides,
–
naistele ei ole kättesaadavad õiguskaitsevahendid, mille abil oleks võimalik saada kaitset soopõhise ja koduvägivalla eest,
–
naisi ohustavad üldiselt sundabielud; olgugi et tegeliku valitsemisvõimu kandja on need keelustanud, ei pakuta naistele sundabielude vastu tõhusat kaitset ja selliseid abielusid sõlmitakse mõnikord ka tegelikult riigivõimu kandjaks olevate isikute osalemisel, kes teavad, et tegemist on sundabieluga,
–
naistel ei ole lubatud käia tööl või on neil lubatud piiratud ulatuses valdavalt vaid kodus töötada,
–
naistel on raskem pöörduda meditsiiniasutustesse,
–
naistelt võetakse täielikult võimalus omandada haridust või piiratakse seda võimalust ulatuslikult (näiteks lubatakse tüdrukutel omandada vaid algharidus),
–
naistel ei ole lubatud ilma meessoost saatjata (kellega peab naine olema teatavas sugulussuhtes) viibida või liikuda avalikkuses, seda vähemasti juhul, kui elukohast ollakse teatavas kauguses,
–
naised peavad oma keha avalikkuses täielikult kinni katma ja varjama oma nägu looriga,
–
naised ei tohi teha sporti,
tuleb [direktiivi 2011/95] artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses pidada piisavalt raskeks, et mõjutada naist samal viisil, nagu on nimetatud selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a?
2.
Kas pagulasseisundi andmiseks on piisav, et kõnealused meetmed mõjutavad naist tema päritoluriigis vaid tema soo tõttu, või tuleb hinnates, kas nimetatud meetmed – kogumina – direktiivi [2011/95] EL artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses naist mõjutavad, uurida naise individuaalset olukorda?“
22.
Euroopa Kohtu presidendi 13. oktoobri 2022. aasta otsusega need kohtuasjad liideti menetluse suulise ja kirjaliku osa ning kohtuotsuse huvides.
23.
Kaebajad, Austria, Belgia, Hispaania ja Prantsuse valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.
IV. Analüüs
24.
Vastavalt direktiivi 2011/95 artikli 2 punktile d eeldab pagulasena tunnustamine seda, et asjaomasel kolmanda riigi kodanikul on oma päritoluriigis põhjendatud hirm rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees.
25.
Pagulasseisundi andmiseks peab pädev ametiasutus seega jõudma järeldusele, et asjaomast isikut kiusatakse taga või on olemas tema tagakiusamise oht.
26.
Esiteks tuleneb direktiivi 2011/95 artiklite 9 ja 10 koostoimest, et mõiste „tagakiusamine“ koosneb kahest osast.
27.
Esimene on faktiline osa. Tegemist on direktiivi artiklis 9 määratletud „teoga, mida peetakse tagakiusamiseks“. See osa on otsustava tähtsusega, sest see põhjendab isiku hirmu ja seletab, miks tal on võimatu paluda oma päritoluriigis kaitset või miks ta keeldub selle palumisest. Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus seega kindlaks teha, kas Talibani režiimi võetud diskrimineerivad meetmed tüdrukute ja naiste suhtes on sellise raskusastmega, mis on nõutav selle direktiivi artikliga 9 selleks, et neid saaks lugeda „tagakiusamiseks“. Teine on mõtteline osa. Tegemist on sama direktiivi artiklis 10 viidatud põhjusega, mis ajendab teo või tegude kogumi toimepanemist või meetme võtmist. Teist osa käesolevates kohtuasjades ei käsitleta.
28.
Teiseks peab pädev ametiasutus uurima rahvusvahelise kaitse taotluse konteksti moodustavate faktide ja asjaolude hindamise põhjal, mida on nõutud direktiivi 2011/95 artiklis 4, kas taotleja hirm sattuda pärast päritolumaale tagasipöördumist tagakiusamise ohvriks on põhjendatud. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas – arvestades eelkõige selle direktiivi artikli 4 lõiget 3 – Afganistani kodanikust naine võib saada rahvusvahelise kaitse ilma, et uuritaks tema individuaalset olukorda, arvestades seda, et mõned naised ei pruugi olla Talibani režiimi võetud meetmete või selles režiimis talutud meetmete vastu või võivad neid lausa heaks kiita, mistõttu need meetmed ei pruugi selliste naiste konkreetset olukorda mõjutada.
A.
„Tagakiusamise“ mõiste ulatus direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses (esimene küsimus)
29.
Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et diskrimineerivad teod ja meetmed, millega seatakse ranged piirangud tüdrukute ja naiste liikumisvabadusele, osalemisele ühiskonnaelus ja poliitikas, võimalusele omandada haridust ja saada ravi, töötada, teha sporti, võttes neilt veel ka võimaluse saada kaitset soopõhise ja koduvägivalla eest ning nõudes, et nad kannaksid riideid, mis katavad täielikult kinni nende keha ja näo, kujutavad endast „tagakiusamist“.
1. Sissejuhatavad märkused
30.
Oma seisukohtades väljendavad AH, Belgia valitsus ja komisjon kahtlusi selle küsimuse ulatuse suhtes.
31.
Esiteks rõhutavad komisjon ja Belgia valitsus, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole võtta abstraktne seisukoht küsimuse kohta, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt sõnaselgelt nimetatud meetmete kogum kujutab endast „tagakiusamist“ direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses. On tõsi, et vastavalt selle direktiivi artiklile 4 ja direktiivi 2013/32/EL (
16
) artikli 10 lõikele 3 on selle hindamise läbiviimise kohustus ainuüksi pädeval ametiasutusel, kes peab hindama taotleja rahvusvahelise kaitse vajadusi asjakohase, täieliku ja ajakohase uurimise järel.
32.
Ma ei arva siiski, et esimene eelotsuse küsimus on esitatud sellises tähenduses. Nimelt on eelotsusetaotluse esitanud kohtu eesmärk ainuüksi mõista, kuidas tuleb hinnata nende meetmete raskust tulenevalt nende koosmõjust, võrreldes direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punktis a nõutava raskusastmega. Nagu näitab määrsõna „eelkõige“ kasutamine selle küsimuse sõnastuses, ei kavatsenud see kohus loetleda kõiki meetmeid, mida võidakse Afganistani naiste suhtes võtta nende päritoluriiki tagasipöördumisel. Need meetmed on aina suuremahulisemad, nagu ilmneb EUAA viimasest teabearuandest Afganistani kohta (2023) (
17
) ning Talibani režiimi hiljutisest dekreedist, millega määratakse ilusalongide sulgemine, mis olid ainsad „avalikud“ kohad, kus naistel oli veel lubatud kokku tulla. Nimetatud kohus teab, et kuigi need meetmed eraldi võetuna on taunitavad, ei kujuta need endast Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikes 2 viidatud absoluutse õiguse rikkumist, mille puhul ei ole võimalik teha ühtegi erandit, ning nende koosmõju arvestades on võimalik, et neid ei peeta sedavõrd tõsiseks, kui on nõutav kõnealuse direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a kohaselt.
33.
Teiseks väidab AH oma seisukohtades, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu nimetatud diskrimineerivaid meetmeid ei ole tarvis uurida direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b seisukohast, sest Afganistani tüdrukute ja naiste suhtes pannase samuti toime tegusid, mis rikuvad raskelt nende põhilisi inimõigusi selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses. On tõepoolest selge, et soopõhised vägivallateod ja koduvägivald, mida võidakse nende naiste suhtes toime panna nende päritoluriiki tagasipöördumisel, võivad kas oma olemuse või kordumise tõttu kujutada endast „põhiliste inimõiguste rasket rikkumist“ ning seega tagakiusamist selle sätte tähenduses. (
18
)
34.
Samuti ei ole mingit kahtlust selles, et juba ainuüksi kohtu alla andmine ja karistused, mis Afganistani naisi ohustavad juhul, kui nad ei täida neile peale sunnitud nõudeid, võivad kujutada endast tagakiusamist kõnealuse artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses, kuivõrd need võivad tuua kaasa inimesele suure ja talumatu kahju.
35.
Siiski märgin, et eelotsuse küsimused käsitlevad Afganistani tüdrukute ja naiste suhtes võetavate diskrimineerivate meetmete kvalifitseerimist direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b seisukohast, ning pädev ametiasutus peab täielikult iseloomustama seda tagakiusamist või suurt kahju, mis taotlejale võib osaks langeda, kui ta saadetakse tagasi tema päritolumaale.
36.
Ühelt poolt tuleneb direktiivi 2011/95 artiklis 4 kehtestatud nõuetest, et riigi pädev ametiasutus peab rahvusvahelise kaitse taotluse asjakohaselt ja tõhusalt läbi vaatama, et tagada puudutatud isiku kaitsevajaduste ammendav hindamine. Nõnda leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Y ja Z, „et [selle] direktiivi artikli 4 lõike 3 kohaselt rahvusvahelise kaitse taotluse individuaalsel läbivaatamisel peab pädev ametiasutus arvesse võtma kõiki akte, mis on taotleja suhtes toime pandud või võidakse toime panna, selleks et teha kindlaks, kas tema isiklikku olukorda arvestades saab neid akte käsitada tagakiusamisena [kõnealuse] direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses“. (
19
)
37.
Teiselt poolt peab see võimaldama vältida delikaatseid olukordi, kus leitakse vastavalt direktiivi 2011/95 artikli 11 lõike 1 punktile e, et puudutatud isiku pagulasseisund lõppeb, kuna tema päritoluriigis on asjaolud muutunud, ning temalt võetakse pagulasseisund pärast riskide ebapiisavat hindamist ära enneaegselt.
38.
Kuigi neil asjaoludel on seega ilmselge, et teatud kõnealused diskrimineerivad meetmed kujutavad endast selgelt tagakiusamist direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses, on liikmesriigi pädeva ametiasutuse ülesanne tuvastada tema läbiviidava riskide hindamise tulemusel, millisel määral võib taotlejatele osaks saada ka selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b alla kuuluv tagakiusamine. (
20
)
2. Sisulised küsimused
39.
Direktiivi 2011/95 artiklis 9 on määratletud asjaolud, mis võimaldavad pidada tegu tagakiusamiseks Genfi konventsiooni artikli 1 punkti A tähenduses. (
21
)
40.
Selle direktiivi artikli 9 lõige 1 puudutab teo olemust ja tõsidust ning selle direktiivi artikli 9 lõikes 2 on loetletud mitteammendavalt, millisel kujul võib tagakiusamine esineda.
41.
Käesoleval juhul ei ole mingit kahtlust selles, et meetmed, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, kuuluvad sellesse loetellu, kusjuures siinkohal ei ole küsimus direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 2 tõlgendamises. Nimelt ei soovi liidu seadusandja piirata tagakiusamise mõistet füüsiliste vägivallategudega, vaid tahab piisavalt avatud ja paindliku sõnastuse kaudu viidata äärmiselt mitmesugustele ja pidevalt arenevatele tagakiusamise vormidele. (
22
) Niisiis võib tagakiusamine vastavalt selle direktiivi artikli 9 lõike 2 punktidele b, c ja f esineda „muu hulgas“ järgmisel kujul: „õigus-, haldus-, politsei- ja/või kohtumeetmed, mis on olemuselt diskrimineerivad või mida rakendatakse diskrimineerival viisil“, „süüdimõistmine või karistamine, mis on ebaproportsionaalne või diskrimineeriv“ ning „soost lähtuvad või laste vastu suunatud teod“.
42.
Ent kas need meetmed võivad olla direktiivi 2011/95 artikli 9 lõikes 1 nõutava raskusastmega?
43.
Kõnealuses artiklis on eristatud seda, kas asjaomane tegu rikub põhilisi inimõigusi (punkt a) või muid inimõigusi (punkt b).
44.
Esiteks sätestab direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkt a, et asjaomane tegu peab „olema olemuse või kordumise poolest piisavalt tõsine, et see kujutaks endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, eelkõige nende õiguste rikkumist, mille suhtes ei saa teha Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 15 lõike 2 alusel erandit“. (
23
)
45.
Tegu, mis ei pruugi olla oma olemuse poolest piisavalt tõsine, et see kujutaks endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, võib selle raskusastme omandada kordumise tõttu ning kujutada endast niisugust rikkumist.
46.
Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikes 2 viidatud õigused on iga inimese nn „absoluutsed“ või „võõrandamatud“ õigused. Neid ei või mitte kuidagi piirata, isegi mitte erakorralises hädaolukorras, „mis ohustab rahva eluvõimet“. Need on õigus elule; piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keelamine; orjuse ja sunniviisilise töötamise keelamine ning meelevaldse vahistamise ja kinnipidamise keeld. (
24
) Nõukogu määratles juba oma ühises seisukohas 96/196/JSK (
25
) mõiste „tagakiusamine“ nii, et see hõlmab tegusid, mis kujutavad endast põhiliste inimõiguste, näiteks elu, vabaduse või füüsilise puutumatuse ründamist või takistavad kõiki juhtumi fakte arvestades märgatavalt nende all kannatanud isikul oma elu jätkamist päritoluriigis. (
26
) Vastavalt direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punktile a peab tagakiusamine seega tekitama inimesele suurt ja talumatut kahju, rikkudes eelkõige tema kõige põhilisemaid inimõigusi.
47.
Siiski, nagu Euroopa Kohus on märkinud, on selles artiklis Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikele 2 viidatud „näitena“ selleks, et teha kindlaks, eelkõige milliseid tegusid tuleb käsitada tagakiusamisena. (
27
) Sellest tuleneb, et kui taotleja põhineb oma rahvusvahelise kaitse taotluses selles sättes viidatud absoluutse õiguse rikkumisel, on tagakiusamise olemasolu ipso facto tõendatud, kui see rikkumine on ajendatud rassi, usutunnistuse, kodakondsuse, poliitiliste vaadete või teatud sotsiaalsesse rühma kuulumisega seotud põhjustest.
48.
Seevastu juhul, kui taotleja taotluse alus on sellise põhiõiguse rikkumine, mis ei ole absoluutne, leiab Euroopa Kohus, et selline rikkumine iseenesest ei kohusta pädevat ametiasutust andma sellele isikule pagulasseisundit. (
28
) Euroopa Kohus leiab, et see rikkumine peab olema „teatud raskusastmega“, (
29
) mis „riivab asjaomast isikut märkimisväärselt“. (
30
) Euroopa Kohus leiab, et seega tuleb uurida, kas see rikkumine ei kujuta endast asjaomase põhiõiguse teostamise õiguspärast piirangut, sest sellisel juhul on „tagakiusamiseks“ kvalifitseerimine välistatud. (
31
) Samuti tuleb kindlaks määrata, millisel määral võib kõnealune rikkumine kujutada endast sedavõrd rasket rikkumist, et selle raskust saab pidada samaks või samaväärseks Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikes 2 viidatud absoluutsete õiguste rikkumise raskusega. (
32
) Neil asjaoludel peab Euroopa Kohus vajalikuks minna kaugemale asjaomase õiguse või vabaduse „loetelust“, et võtta arvesse mitte üksnes teo või meetme olemuslikku raskust ja selle tagajärgi puudutatud isiku jaoks, vaid ka puudutatud isikule avaldatava surve laadi ja tõsidust. (
33
) Kohtuotsuses Y ja Z ning 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsuses Fathi (
34
) leidis Euroopa Kohus niisiis, et taotlejat ohustab tagakiusamine juhul, kui teda ähvardab tema päritoluriigis usuvabaduse teostamise tõttu tegelik oht, et mõni direktiivi 2011/95 artiklis 6 nimetatud isik esitab talle süüdistuse või kohtleb või karistab teda ebainimlikult või alandavalt. (
35
)
49.
Teiseks, eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkt b omakorda täpsustab, et tagakiusamine võib samuti olla kogum mitmesugustest meetmetest, hõlmates inimõiguste rikkumist, mis on piisavalt raske, et mõjutada isikut samal viisil, nagu on nimetatud selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a.
50.
Liidu seadusandja peab siinkohal silmas tegusid või meetmeid, sealhulgas inimõiguste rikkumisi, mis eraldi võetuna ei kujuta endast taotleja põhiõiguste rikkumist. Nagu selle sätte sõnastusest ilmneb, võivad need teod või meetmed olla samaväärsed tagakiusamisega üksnes siis, kui need mõjutavad „kogumi“ moodustamise tõttu isikut samal viisil kui põhiliste inimõiguste raske rikkumine selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses. (
36
)
51.
Viimasena nimetatud tegur on otsustava tähtsusega, sest see peab võimaldama eristada „tagakiusamist“ kõikidest teistest diskrimineerivatest meetmetest. Nimelt ei ole Euroopa ühise varjupaigasüsteemi eesmärk anda kaitset iga kord, kui isik ei saa oma päritoluriigis täielikult ja tõhusalt kasutada talle harta ja Euroopa inimõiguste konventsiooniga antud õigusi, vaid anda pagulasseisund ainult isikutele, kelle kõige põhilisemaid õigusi võidakse tõsiselt eirata või süstemaatiliselt rikkuda ja kelle elu selles riigis on seetõttu muutunud talumatuks.
52.
Reaalse tagakiusamisakti kindlaksmääramiseks peab seega uurima seda, millisel määral meetmed ja diskrimineerimine, mis taotlejale tema õiguste, sealhulgas mõne põhiõiguse kasutamise käigus osaks langevad, toovad nende koosmõju tõttu sellele taotlejale päritoluriigis kaasa tõsiseid tagajärgi, mis on sedavõrd rasked, et need on samaväärsed mõne tema põhiõiguse raske rikkumisega. (
37
) Genfi konventsiooni raames rõhutab UNHCR, et on võimatu kehtestada üldist eeskirja nende kumulatiivsete põhjuste kohta, mille alusel võib pagulasseisundi taotluse rahuldada. (
38
) Selle ameti arvates kujutab diskrimineeriv meede endast tagakiusamist üksnes juhul, kui see toob puudutatud isikule kaasa tõsiselt kahjulikke tagajärgi, näiteks endale elatise teenimise õiguse, oma usukommete täitmise õiguse või haridusasutustes käimise õiguse tõsise piiramise, ning sõltub kõikide asjaolude koosmõjust, eelkõige konkreetsest geograafilisest, ajaloolisest ja etnoloogilisest kontekstist. (
39
)
53.
Järgides põhimõtteid, mille Euroopa Kohus on välja kujundanud direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tõlgendamise kohta, peab pädev ametiasutus asjaomase isiku isiklikku olukorda arvesse võttes uurima konkreetset olukorda, millesse see isik oma päritoluriigis satub, arvestades mitte üksnes nende diskrimineerivate meetmete, mida tema suhtes võidakse võtta, olemust ja raskust ning tagajärgi, mida need tema jaoks kaasa toovad, vaid ka nende karistuste laadi ja raskust, mida tema suhtes võidakse rakendada juhul, kui ta ei pea kinni talle nõnda seatud piirangutest. Tuletan nimelt meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb tegusid, mida võib lugeda tagakiusamiseks direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 tähenduses, kindlaks teha meetmete, mida asjaomase isiku suhtes võetakse või võidakse võtta, ja karistuste, mis on talle määratud või mida talle võidakse määrata, raskusastme põhjal. (
40
)
54.
Käesoleval juhul ei ole mingit kahtlust selles, et olenemata nende karistuste laadist, mis Afganistani tüdrukuid ja naisi ähvardab juhul, kui nad ei täida Talibani režiimi kehtestatud ettekirjutusi – mis juba iseenesest võivad kujutada endast tagakiusamist direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses, kuivõrd need võivad tuua kaasa inimesele suure ja talumatu kahju –, on asjaomastel diskrimineerivatel aktidel ja meetmetel samaväärne raskusaste kui Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikes 2 viidatud absoluutsete õiguste rikkumisel, nii nende intensiivsuse ja koostoime tõttu kui ka nendest tulenevalt asjaomasele isikule tekkivate tagajärgede tõttu.
55.
Piirangud tervishoiuteenuste kättesaadavusele on sedavõrd ranged, et rikuvad harta artiklis 35 sätestatud põhiõigust tervishoiule ning tekitavad Afganistani tüdrukute ja naiste jaoks ebainimliku või alandava kohtlemise ohu harta artikli 4 tähenduses, kuna professionaalsed tervishoiuteenused ei ole kättesaadavad. Hariduse omandamise ja kutseõppe kättesaadavuse ning tööturule pääsemise piirangud rikuvad naiste õigusi haridusele ja töö tegemisele, mis on kehtestatud harta artiklites 14 ja 15, tekitades neile riski, et nad ei saa rahuldada enda ja oma laste kõige esmasemaid vajadusi, nagu enda toitmine, pesemine ja majutamine. (
41
) Niisugused piirangud võivad nendega tekitatava puuduse tõsiduse tõttu ohustada nende kehalist või vaimset puutumatust samavõrra kui otsesemalt elu ohustavad tegurid. Sellega seoses jäetakse need tüdrukud ja naised ilma ka õiguskaitsest soopõhise vägivalla ning koduvägivalla eest, mis peale selle, et see rikub seaduse ees võrdsuse põhimõtet ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, võib rikkuda õigust elule ning piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeldu. (
42
)
56.
Nendele meetmetele lisanduvad muud diskrimineerivad meetmed, mida võetakse Afganistani tüdrukute ja naiste suhtes ning mille eesmärk on piirata või lausa keelata nende liikumisvabadust avalikus ruumis, nende sõnavabadust ja ühinemisvabadust või vabadust osaleda poliitiliste ülesannete täitmisel ja poliitilises otsustusprotsessis. Kõik need meetmed üheskoos annavad tunnistust tagakiusajate ilmselgest tahtest välistada tüdrukute ja naiste osalemine ühiskonnaelus, lükates kõrvale nende õigused, olgu need siis kodanikuõigused, poliitilised, majanduslikud, sotsiaalsed või kultuurilised õigused. Nende meetmete koosmõju ning tahtliku ja süstemaatilise rakendamise tõttu annavad need tunnistust niisuguse ühiskonnakorra kehtestamisest, mis rajaneb tüdrukute ja naiste suhtes kohaldataval segregatsioonil ja rõhumisel, kus nad on kodanikuühiskonnast ära lõigatud ning neilt on võetud õigus elada oma päritolumaal väärikalt ja inimväärselt.
57.
Oma ettepanekus liidetud kohtuasjades Y ja Z rõhutas kohtujurist Bot: „Tagakiusamine tähendab eriti ränka tegu, kuna see seisneb selles, et inimene jäetakse tema nahavärvi, rahvuse, soo ja seksuaalse sättumuse, poliitiliste vaadete või usu tõttu ilmselt ja räigelt ilma kõige põhilisematest õigustest. Olenemata sellest, millise vormi tagakiusamine võtab, ja lisaks diskrimineerimisele toob tagakiusamine kaasa inimese eitamise ning seda kasutatakse tema ühiskonnast väljajätmiseks. Tagakiusamise tagamõte on keelamine: keeld elada ühiskonnas koos teistega oma soo tõttu, keeld saada samaväärse kohtlemise osaliseks veendumuste tõttu või keeld saada samu teenuseid ja haridust rassilise kuuluvuse tõttu. Nimetatud keelud sisaldavad karistust: karistust selle eest, kes isik on või mida ta esindab.“ (
43
)
58.
Käesoleval juhul ei ole mingit kahtlust selles, et olenemata diskrimineerivate meetmete vormist ehk sellest, kas tegemist on võimul oleva režiimi vastu võetud dekreetidega või selle võimu poolt sallitavate tegudega, sisaldavad need karistust selle eest, kes naine on või mida ta sellel maal esindab. Nimelt on nende meetmete tulemus tüdrukute ja naiste kõige põhilisemate õiguste ilmselge ja räige eiramine nende soo tõttu, jättes nad ilma oma identiteedist ja muutes nende igapäevaelu talumatuks.
59.
Neid asjaolusid arvestades leian, et direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et ühes riigis tüdrukuid ja naisi puudutavate diskrimineerivate tegude ja meetmete kogum, mis piiravad või lausa keelavad eelkõige nende hariduse omandamist, tervishoiuteenuste kättesaadavust, töötamist, ühiskonnaelus ja poliitikas osalemist, liikumisvabadust ja sporditegemist, mis võtavad neilt võimaluse saada kaitset soopõhise ja koduvägivalla eest ning nõuavad nendelt oma keha ja näo täielikku kinni katmist, kuulub „tagakiusamise“ mõiste alla, kuna nende tegude ja meetmete koosmõju tagajärjel jäetakse tüdrukud ja naised ilma oma kõige põhilisematest õigustest ühiskonnaelus ning need rikuvad seega inimväärikuse täielikku austamist, mis on sätestatud ELL artiklis 2 ja harta artiklis 1.
B.
Individuaalse läbivaatamise ulatus, mille pädev ametiasutus peab teostama vastavalt direktiivi 2011/95 artikli 4 lõikele 3 (teine küsimus)
60.
Oma teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt vastust küsimusele, kas direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 3 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab pädev ametiasutus võtma arvesse muid taotleja isiklikule olukorrale eriomaseid asjaolusid peale tema soo, et teha kindlaks, kas diskrimineerivad meetmed, mis teda tema päritoluriigis puudutavad või võivad puudutada, kujutavad endast tagakiusamist selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses.
61.
See kohus küsib täpsemalt, kas piisab tuvastamisest, et taotleja on naine, või on vaja tõendada, et meetmed puudutavad seda naist spetsiifiliselt, tulenevalt muudest tema isiklikule olukorrale eriomastest asjaoludest.
62.
See küsimus põhineb kahte tüüpi kaalutlustel.
63.
Ühelt poolt lähtub see kohtupraktikast, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on välja kujundanud nende rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise kohta, mille on esitanud Afganistani tüdrukud ja naised, kes põgenesid eelmise Talibani režiimi eest Afganistanis. Selle kohtupraktika kohaselt, mis eelnes direktiivi 2011/95 vastuvõtmisele, pidi nende tüdrukute ja naiste olukorda tervikuna võttes pidama piisavalt raskeks, et leida, et neid puudutavad diskrimineerivad meetmed on iseenesest tagakiusamine Genfi konventsiooni tähenduses. Järelikult anti taotlejale pagulasseisund ainuüksi asjaolu tõttu, et ta on Afganistani kodanikust tüdruk või naine. Pärast Talibani režiimi kokkukukkumist muutis eelotsusetaotluse esitanud kohus oma praktikat ja leidis, et rahvusvahelist kaitset võisid saada ainult tüdrukud ja naised, kellel oli oht langeda tagakiusamise ohvriks „lääneliku eluviisi“ ülevõtmise tõttu, mis oli muutunud nende identiteedi sedavõrd oluliseks osaks, et ei saanud nõuda, et nad sellest loobuksid tagakiusamisohust pääsemiseks, kusjuures see hinnang tuli anda üksikjuhtumi asjaolude in concreto läbivaatamise põhjal.
64.
Teiselt poolt rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi Talibani režiimi võetud meetmed on suunatud kõikide tüdrukute ja naiste vastu tervikuna, võis teatud juhul üks või mitu nendest meetmetest mõnda neist naistest või tüdrukutest mitte konkreetselt puudutada, nii et teda hõlmavad diskrimineerivad meetmed võivad teda mitte mõjutada oma koostoimega sellises raskusastmes, mis oleks samaväärne sellega, mis on ette nähtud direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punktis a.
65.
Direktiivi 2011/95 artiklis 4 on sätestatud eeskirjad rahvusvahelise kaitse vajaduse uurimise aluseks olevate faktide ja asjaolude hindamise kohta. Euroopa Kohus on leidnud, et see artikkel on kohaldatav kõigile rahvusvahelise kaitse taotlustele, sõltumata taotluste põhjendamiseks esitatud tagakiusamise põhjusest. (
44
)
66.
Direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 3 kohaselt peab pädev ametiasutus rahvusvahelise kaitse taotluse läbi vaatama individuaalselt. See läbivaatamine peab võimaldama pädeval ametiasutusel tuvastada isiku, kellel on tõeline vajadus rahvusvahelise kaitse järele, ning hinnata tema usaldusväärsust. (
45
) Selle läbivaatamise raames peab ametiasutus vastavalt nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 3 punktile c võtma arvesse „taotleja individuaal[set] seisund[it] ja isiklik[ke] asjaolu[sid], sealhulgas sellise[i]d tegur[e]id nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud teod võiksid taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes osutuda tagakiusamiseks“. (
46
) Liidu seadusandja ei ole kehtestanud konkreetseid eeskirju selle kohta, millist kaalu või tähtsust tuleb omistada taotleja individuaalsele seisundile või individuaalsele olukorrale eriomastele asjaoludele.
67.
Nõudes direktiivi 2013/32 artikli 4 lõikes 1 ja artikli 10 lõike 3 punktis a, et pädev ametiasutus peab taotluse läbi vaatama asjakohaselt ja täielikult, (
47
) annab liidu seadusandja sellele ametiasutusele piisava hindamisruumi selleks, et iga üksikjuhtumi puhul eraldi ja kogu tema käsituses oleva teabe põhjal kindlaks teha, millised asjaolud on taotluse puhul olulised taotleja rahvusvahelise kaitse vajaduse uurimiseks. Just see ametiasutus saab nimelt kõige paremini kindlaks määrata, milliseid asjaolusid tuleb arvesse võtta, pidades silmas taotluse aluseks olevaid faktilisi ja muid asjaolusid. (
48
)
68.
Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas kinnitanud selle hindamisruumi olemasolu.
69.
Nimelt leidis Euroopa Kohus 2. detsembri 2014. aasta kohtuotsuses A jt (
49
) ning 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsuses F, (
50
) mis käsitlevad seksuaalse sättumuse tõttu tagakiusamise ohvriks langemise hirmu, et ehkki direktiivi 2011/95 artikli 4 sätted on kohaldatavad kõigile rahvusvahelise kaitse taotlustele, sõltumata taotluste põhjendamiseks esitatud tagakiusamise põhjusest, peavad pädevad asutused kohandama tingimusi, mille alusel hinnatakse avaldusi, ja dokumentaalseid või muid tõendeid lähtuvalt rahvusvahelise kaitse taotluste iga kategooria eritunnustest, järgides hartaga tagatud õigusi. (
51
) Seega ei välistanud Euroopa Kohus, et teatud liiki ekspertiisid osutuvad faktide ja muude asjaolude hindamisel kasulikuks, tingimusel et neid viiakse läbi rahvusvahelise kaitse taotleja põhiõigusi austades. (
52
)
70.
Peale selle, 17. veebruari 2009. aasta kohtuotsuses Elgafaji (
53
), mis käsitleb hirmu sattuda suurde ja individuaalsesse ohtu juhusliku vägivalla tõttu relvastatud kokkupõrke puhul, möönis Euroopa Kohus, et erandjuhul võib sellist ohtu lugeda tõendatuks, kui käimasolevat relvastatud kokkupõrget iseloomustava juhusliku vägivalla tase – mida hindavad liikmesriigi pädevad ametiasutused – on nii kõrge, et tsiviilisik seisaks asjaomasesse riiki või asjaomasesse piirkonda tagasisaatmise korral pelgalt territooriumil viibimise tõttu reaalselt silmitsi niisuguse ohuga; sealjuures ei tule tal esitada tõendeid, et oht ähvardab teda konkreetselt tema isiklikule olukorrale eriomaste asjaolude tõttu. (
54
)
71.
Sellest tuleneb, et juba rahvusvahelise kaitse taotluse individuaalse läbivaatamise nõue ise eeldab, et pädev ametiasutus kohandaks faktiliste asjaolude ja tõendite hindamise viisi lähtuvalt iga taotluse erisustest.
72.
Afganistani kodanikest tüdrukute ja naiste esitatud rahvusvahelise kaitse taotlustel on minu arvates aga erisusi, mis lubavad pädevatel ametiasutustel kohandada nende taotluste hindamise viisi.
73.
Nimelt kuuluvad Afganistani tüdrukuid ja naisi ohustavad diskrimineerivad meetmed segregatsiooni ja rõhumise süsteemi alla, mida rakendatakse nende suhtes pelgalt territooriumil viibimise tõttu, arvestamata nende identiteeti või isiklikku olukorda. (
55
) Tõsi küll, on võimalik, et taotlejat ei mõjuta eriomaduste tõttu üks või mitu asjaomastest meetmetest, ent teda puudutavad ikkagi piirangud ja õigustest ilmajätmine, mis eraldi võetuna või tervikuna on sedavõrd tõsised, et vastavad direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punktis a nõutavale raskusastmele. See süsteem, mida on ulatuslikult dokumenteeritud, on kirjelduste kohaselt pealegi täiesti ainulaadne. (
56
) Nii EUAA, Euroopa Nõukogu või ÜRO süsteemi kuuluvate organite kui ka rahvusvaheliste vabaühenduste koostatud aruannetes on tuvastatud, et tüdrukute ja naiste kohtlemine Afganistanis on selline, et see tekitab naissoost taotlejatele üldise vajaduse saada rahvusvahelist kaitset.
74.
Neil asjaoludel ei takista minu arvates mitte miski pädeval ametiasutusel leida kogu tema käsutuses oleva teabe põhjal, et ei ole vaja tõendada, et taotleja on ohus muude eritunnuste tõttu peale tema soo.
75.
Ka Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused on samasuunalised. Nimelt leevendab see kohus nõuet, et taotleja peab saama tõendada tegelikku ohtu langeda halva kohtlemise ohvriks talle eriomaste asjaolude või eritunnuste tõttu, kohtuasjades, kus on tõendatud, et taotleja kuulub rühma, mis on tema päritoluriigis süstemaatiliselt sihikule võetud, ning üldine vägivallaolukord selles riigis tekitab talle juba pelgalt tagasipöördumise tõttu Euroopa inimõiguste konventsiooni artikliga 3 vastuolus oleva ebainimliku või alandava kohtlemise ohu. (
57
)
76.
See hindamisviis kuulub minu arvates ka tegevusruumi, mille liidu seadusandja annab liikmesriikidele direktiivi 2011/95 artiklis 3. Selle artikli kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada või säilitada soodsamaid norme, eelkõige selleks, et otsustada, kes kvalifitseerub pagulasseisundi saamise kriteeriumidele vastavaks isikuks, tingimusel et need normid peavad siiski olema kooskõlas selle direktiiviga. Nagu Euroopa Kohus meenutas 9. novembri 2021. aasta kohtuasjas Bundesrepublik Deutschland (perekonna ühtsuse säilitamine), (
58
) võivad need normid seisneda nende tingimuste pehmendamises, mis kehtivad pagulasseisundi andmise suhtes, ega või kahjustada kõnealuse direktiivi üldist ülesehitust ega eesmärke. (
59
)
77.
Niisugune hindamisviis ei kahjusta aga minu arvates direktiivi 2011/95 üldist ülesehitust ega eesmärki, kui pagulasseisund antakse pärast taotleja rahvusvahelise kaitse vajaduse asjakohast ja täielikku uurimist vastavalt selle seisundi andmise tingimustele, mis on sätestatud selle direktiivi II ja III peatükis.
78.
Neid asjaolusid arvestades arvan, et direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 3 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et taotleja individuaalse seisundi ja isikliku olukorra uurimise raames, mis on nõutav rahvusvahelise kaitse individuaalse läbivaatamise jaoks, järeldavad liikmesriigi ametiasutused, et tal on põhjendatud hirm sattuda soo tõttu tagakiusamise ohvriks, ilma et tuleks uurida muid tema isiklikule olukorrale eriomaseid asjaolusid.
V. Ettepanek
79.
Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 9 lõike 1 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
ühes riigis tüdrukuid ja naisi puudutavate diskrimineerivate tegude ja meetmete kogum, mis piiravad või lausa keelavad eelkõige neil hariduse omandamist, tervishoiuteenuste kättesaadavust, töötamist, ühiskonnaelus ja poliitikas osalemist, liikumisvabadust ja sporditegemist, mis võtavad neilt võimaluse saada kaitset soopõhise ja koduvägivalla eest ning nõuavad nendelt oma keha ja näo täielikku kinni katmist, kuulub „tagakiusamise“ mõiste alla, kuna nende tegude ja meetmete koosmõju tagajärjel jäetakse tüdrukud ja naised ilma oma kõige põhilisematest õigustest ühiskonnaelus ning need rikuvad seega inimväärikuse täielikku austamist, mis on sätestatud ELL artiklis 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 1.
2.
Direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 3 punkti c
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus see, et taotleja individuaalse seisundi ja isikliku olukorra uurimise raames, mis on nõutav rahvusvahelise kaitse individuaalse läbivaatamise jaoks, järeldavad liikmesriigi ametiasutused, et taotlejal on põhjendatud hirm sattuda soo tõttu tagakiusamise ohvriks, ilma et tuleks uurida muid tema isiklikule olukorrale eriomaseid asjaolusid.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
(
3
)	C‑71/11 ja C‑99/11, edaspidi „kohtuotsus Y ja Z, EU:C:2012:518. See kohtuotsus käsitleb sellise rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist, mille põhjendus on taotleja usu tõttu tagakiusamise oht. Vt ka 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803).
(
4
)	C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720. See kohtuotsus käsitleb sellise rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist, mille põhjendus on taotleja homoseksuaalsuse tõttu tagakiusamise oht.
(
5
)	Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu (ELT 2004, L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96).
(
6
)	Vt Migrationsverket’i (migratsiooniamet, Rootsi) 7. detsembri 2022. aasta teated „Women from Afghanistan to be granted asylum in Sweden“ ja „Being a woman from Afghanistan is enough to get protection“.
(
7
)	Vt Flygtningenævnet’i (pagulasamet, Taani) 30. jaanuari 2023. aasta teade, mis on kättesaadav järgmisel veebilehel: Flygtningenævnet giver asyl til kvinder og piger fra Afghanistan – Fln.
(
8
)	Vt Maahanmuuttovirasto (riiklik immigratsiooniamet, Soome) 15. veebruari 2023. aasta teade „Refugee Status to Afghan Women and Girls“.
(
9
)	Nõukogu 20. juuli 2001. aasta direktiiv miinimumnõuete kohta ajutise kaitse andmiseks ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral ning meetmete kohta liikmesriikide jõupingutuste tasakaalustamiseks nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel (EÜT 2001, L 212, lk 12; ELT eriväljaanne 19/04, lk 162). Vt Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ja komisjoni asepresident Josep Borrelli 19. augusti 2021. aasta märkuse järel tehtud Euroopa Parlamendi 16. septembri 2021. aasta resolutsioon olukorra kohta Afganistanis (2021/2877(RSP), punkt 41).
(
10
)	Vt EUAA, Country guidance: Afghanistan, jaanuar 2023, eelkõige punkt 3.15 (lk 23) ning lk 86 jj.
(
11
)	Vt UNHCR, Statement on the concept of persecution on cumulative grounds in light of the current situation for women and girls in Afghanistan, issued in the context of the preliminary ruling reference to the Court of Justice of the European Union in the cases of AH and FN v. Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (C‑608/22 and C‑609/22), punkt 5.1.11.
(
12
)	Edaspidi „harta“.
(
13
)	Alla kirjutatud Roomas 4. novembril 1950, edaspidi „Euroopa inimõiguste konventsioon“.
(
14
)	Alla kirjutatud Genfis 28. juulil 1951 (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), jõustus 22. aprillil 1954.
(
15
)	Sõlmitud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis, jõustus 4. oktoobril 1967.
(
16
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
17
)	Vt käesoleva ettepaneku 10. joonealune märkus.
(
18
)	Viitan oma ettepanekule kohtuasjas Intervyuirasht organ na DAB pri MS (naised, kes on perevägivalla ohvrid) (C‑621/21, EU:C:2023:314, 17. joonealune märkus).
(
19
)	Vt selle kohtuotsuse punkt 68. Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Ma ei arva, et niisuguse tõlgendusega on vastuolus sidesõna „või“ kasutamine direktiivi 2011/95 artikli 9 lõikes 1.
(
21
)	Nimetatud konventsioonis ei ole „tagakiusamise“ mõistet määratletud. Ainult selle artikli 1 punkti A lõike 2 esimeses lõigus on ette nähtud, et mõiste „pagulane“ hõlmab iga isikut, kes „põhjendatult kartes tagakiusamist rassi, usu, rahvuse, sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste pärast viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ega suuda või kartuse tõttu ei taha saada sellelt riigilt kaitset“ (kohtujuristi kursiiv).
(
22
)	Vt seoses direktiiviga 2004/83 komisjoni kommentaare artikli 11 kohta, mille pealkiri on „Tagakiusamise olemus“ (millest sai direktiivi 2004/83 artikkel 9), 12. septembri 2001. aasta ettepanekus: nõukogu direktiiv miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (KOM(2001) 510 (lõplik)).
(
23
)	Vt kohtuotsus Y ja Z (punkt 57).
(
24
)	Need õigused on sätestatud vastavalt Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklites 2 ja 3, artikli 4 lõikes 1 ja artiklis 7 ning harta artiklites 2 ja 4, artikli 5 lõikes 1 ning artiklis 49.
(
25
)	4. märtsi 1996. aasta ühine seisukoht, milles nõukogu Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel määratles, kuidas ühtlustada pagulasseisundit käsitleva 28. juuli 1951. aasta Genfi konventsiooni artiklis 1 kasutatud mõiste „pagulane“ kohaldamist (EÜT 1996, L 63, lk 2; ELT eriväljaanne 19/01, lk 20).
(
26
)	Vt selle ühise seisukoha punkt 4. Olgu märgitud, et 22. joonealuses märkuses viidatud direktiivi ettepanekut käsitlevates nõukogu materjalides viitas liidu seadusandja 2001. aastal põhilistele inimõigustele, rõhutades esmalt „elu, vabadust või […] füüsilist puutumatust“, ning nimetas seejärel, pärast teatud liikmesriikide väljendatud reservatsioone, õigusi, mille suhtes ei saa vastavalt Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 15 lõikele 2 kehtestada mingit erandit (vt nõukogu veebisaidil kättesaadavaid dokumente nr 13620/01, 11356/02, 12620/02 ja 13648/02).
(
27
)	Vt kohtuotsus Y ja Z (punkt 57).
(
28
)	Vt kohtuotsus Y ja Z (punkt 58).
(
29
)	Vt 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus X jt (C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, punkt 53) ja 19. novembri 2020. aasta kohtuotsus Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (sõjaväeteenistus ja varjupaik) (C‑238/19, EU:C:2020:945, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
30
)	Vt 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt kohtuotsus Y ja Z, milles Euroopa Kohus märkis näiteks, et „on kohe välistatud aktid, mis kujutavad endast harta artikli 10 lõikes 1 sätestatud õiguse usuvabadusele teostamise piiranguid, mis on seaduses ette nähtud, ilma et need siiski seda õigust rikuksid, kuna need on hõlmatud harta artikli 52 lõikega 1“ (punkt 60).
(
32
)	Vt kohtuotsus Y ja Z, milles Euroopa Kohus täpsustas, et „[a]kte, mis küll rikuvad harta artikli 10 lõikes 1 tunnustatud õigust, kuid mille raskus ei ole samaväärne nende põhiliste inimõiguste rikkumise raskusega, millest EIÕK artikli 15 lõike 2 kohaselt ei ole võimalik erandit teha, ei saa samuti käsitada tagakiusamisena direktiivi [2004/83] artikli 9 lõike 1 ja Genfi konventsiooni artikli 1 A tähenduses“ (punkt 61, kohtujuristi kursiiv).
(
33
)	Vt selle kohta kohtuotsus Y ja Z, milles Euroopa Kohus täpsustas, et aktid, mida nende olemusliku raskuse ja asjaomasele isikule põhjustatavate tagajärgede raskuse tõttu võib käsitada tagakiusamisena, tuleb tuvastada mitte usuvabaduse selle elemendi põhjal, mida riivatakse, vaid asjaomasele isikule avaldatava surve laadi ja tagajärgede alusel (punktid 65 ja 66).
(
34
)	C‑56/17, EU:C:2018:803.
(
35
)	Vt kohtuotsused Y ja Z (punkt 67) ja 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
36
)	Vt selle kohta EUAA, Qualification for International Protection, Judicial analysis, second edition, jaanuar 2023 (eelkõige punkt 1.4.3, mis käsitleb direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b).
(
37
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku 36. joonealuses märkuses viidatud õiguslik analüüs, milles EUAA toob välja, et „ebasoodsam kohtlemine, mis tuleneb erinevate rühmade erinevast kohtlemisest, ei kujuta iseendast tagakiusamist. Diskrimineerivat õigusakti või seaduse diskrimineerivat rakendamist saab lugeda tagakiusamiseks üksnes juhul, kui esineb väga tõsiseid raskendavaid asjaolusid, nagu taotlejat tõsiselt kahjustavad tagajärjed“. EUAA leiab, et „töötamise, usukommete täitmise või haridusasutustes käimise õiguste tõsised piirangud võivad, olenevalt olukorrast, kas eraldiseisvana või teiste piirangutega koosmõjus, olla samaväärsed tagakiusamisega, kui need mõjutavad isikut samal viisil, kui mõne põhilise inimõiguse raske rikkumine direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses. Selles kontekstis peab arvesse võtma kõiki individuaalseid asjaolusid ja iseäranis diskrimineerivate tegude ja/või meetmete koosmõju isiku elutingimustele“ (mitteametlik tõlge) (punkt 1.4.4.3).
(
38
)	Vt UNHCR, Guide des procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut de réfugié et principes directeurs sur la protection internationale au regard de la convention [de Genève] (käsiraamat pagulasseisundi kindlaksmääramise menetluse ja kriteeriumide kohta ning rahvusvahelise kaitse suunised vastavalt [Genfi konventsioonile]), veebruar 2019 (punktid 53–55).
(
39
)	Vt UNHCR, Guide des procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut de réfugié et principes directeurs sur la protection internationale au regard de la convention [de Genève] (käsiraamat pagulasseisundi kindlaksmääramise menetluse ja kriteeriumide kohta ning rahvusvahelise kaitse suunised vastavalt [Genfi konventsioonile]), detsember 2011 (punktid 53–55), ning UNHCR, rahvusvahelise kaitse suunised nr 1: „Sooline tagakiusamine [Genfi konventsiooni] artikli 1A (lõige 2) kontekstis“, 8. juuli 2008 (punkt 14).
(
40
)	Kohtuotsuses Y ja Z leidis Euroopa Kohus, et õiguse usuvabadusele rikkumine võib olla direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses tagakiusamine, kui varjupaiga taotlejat ähvardab tema päritoluriigis selle vabaduse teostamise tõttu tegelik oht, et mõni direktiivi artiklis 6 nimetatud osaline esitab talle süüdistuse või kohtleb või karistab teda ebainimlikult või alandavalt (punkt 67). Vt ka 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punkt 95).
(
41
)	Euroopa Kohus leiab, et harta artiklis 4 viidatud olulisuse määr on saavutatud olukordades, mida iseloomustab asjaomase isiku äärmuslik materiaalne puudus, mis ei võimalda sellel isikul rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi, nagu eelkõige enda toitmine, pesemine ja majutamine, ning mis kahjustaks tema füüsilist või vaimset tervist või asetaks ta alandavasse olukorda, mis rikub inimväärikust. Euroopa Kohus viitas 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 92) EIK 21. jaanuari 2011. aasta otsusele M.S.S. vs. Belgia ja Kreeka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, punktid 252‑263).
(
42
)	Vt selle kohta EIK 9. juuni 2009. aasta otsus Opuz vs. Türgi (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, punkt 176).
(
43
)	Vt kohtujurist Boti ettepanek liidetud kohtuasjades Y ja Z (C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:224, punkt 56).
(
44
)	Vt 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F (C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 36).
(
45
)	Vt direktiivi 2011/95 põhjendus 12. Vt ka 30. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, punkt 33), 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, punkt 37), 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F (C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 34) ja 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (mõiste suur ja individuaalne oht) (C‑901/19, EU:C:2021:472, punkt 44). Olgu meenutatud, et taotleja isikliku olukorra arvesse võtmine peab lisaks võimaldama pädeval ametiasutusel hinnata, kas taotleja vajab spetsiaalseid menetlustagatisi vastavalt direktiivi 2013/32 artiklile 24, ning teha kindlaks rahvusvahelise kaitse saajatele direktiivi 2011/95 artikli 20 lõigete 3 ja 4 alusel antavad hüved.
(
46
)	Kohtujuristi kursiiv. Vt selle kohta EUAA, Analyse juridique, Évaluation des éléments de preuve et de la crédibilité dans le contexte du régime d’asile européen commun, 2018, milles EUAA tõstab esile, et diskrimineerivate meetmete koosmõju tuleb hinnata taotleja isiklikust olukorrast lähtuvalt, võttes arvesse kõiki akte, mis teda puudutasid või mis võivad teda puudutada (punkt 4.3.1, lk 67).
(
47
)	Vt direktiivi 2013/32 põhjendused 18 ja 20.
(
48
)	Nõnda tuleneb direktiivi 2013/32 artikli 18 lõikest 1, et kui pädev ametiasutus leiab, et see on rahvusvahelise kaitse taotluse hindamiseks kooskõlas direktiivi 2011/95 artikliga 4 asjakohane, ning kui taotleja sellega nõus on, võib see ametiasutus korraldada taotleja arstliku läbivaatuse seoses varasemast tagakiusamisest või suurest kahjust tulenevate märkidega.
(
49
)	C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406.
(
50
)	C‑473/16, EU:C:2018:36.
(
51
)	Vt 2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus A jt (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, punkt 54) ja 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F (C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 36).
(
52
)	Vt 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F (C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 37). Kasutatud meetodid peavad olema kooskõlas direktiivide 2011/95 ja 2013/32 sätetega ning – nagu ilmneb esimesena nimetatud direktiivi põhjendusest 16 ja teise põhjendusest 60 – hartaga tagatud põhiõigustega, nagu harta artiklis 1 tunnustatud õigus inimväärikuse austamisele ning harta artiklis 7 tagatud õigus era‑ ja perekonnaelu austamisele. Vt selle kohta 2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus A jt (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, punkt 53).
(
53
)	C‑465/07, EU:C:2009:94.
(
54
)	Vt 17. veebruari 2009. aasta kohtuotsus Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, punkt 43) ja 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (mõiste suur ja individuaalne oht) (C‑901/19, EU:C:2021:472, punkt 28).
(
55
)	Sellist arvamust avaldas ka UNHCR oma avalduses, mis on esitatud käesolevate eelotsusetaotluste kontekstis: „Kuigi teatud taotluste puhul, mis on seotud soolise kuuluvusega, ohustab taotlejaid tagakiusamine eriomaste asjaolude tõttu–näiteks karistus ühiskondlike kommete rikkumise eest, koduvägivald–, siis teistel on see oht üldise olukorra tõttu riigis, kus toimub diskrimineerimine ja soopõhine vägivald“ (mitteametlik tõlge) (punkt 5.2.4).
(
56
)	Vt Inimõiguste Nõukogu, Situation des droits de l’homme en Afghanistan, rapport du Rapporteur spécial sur la situation des droits de l’homme en Afghanistan (inimõiguste olukord Afganistanis, Afganistani inimõiguste olukorra eriraportööri aruanne), 9. september 2022: „Mitte üheski riigis ei ole naised ja tüdrukud nõnda kiiresti kadunud kõikidelt avaliku elu tasanditelt ega ole sedavõrd ebasoodsas olukorras, arvestades kõiki nende elu aspekte“ (punkt 21).
(
57
)	Vt näiteks EIK 25. veebruari 2020. aasta otsus A.S.N. jt vs. Madalmaad (CE:ECHR:2020:0225JUD006837717, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
58
)	C‑91/20, EU:C:2021:898.
(
59
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 39 ja 40 ning seal viidatud kohtupraktika. Euroopa Kohus meenutas, et täpsemalt on keelatud normid, mille kohaselt võib pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi anda kolmandate riikide kodanikele, kes on olukorras, millel ei ole mingit seost rahvusvahelise kaitse loogikaga (punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).