62018TJ0061_RES
Lieta T‑61/18
Amador Rodriguez Prieto
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2019. gada 4. aprīļa spriedums
Civildienests – Ierēdņi – “Eurostat” lieta – Kriminālprocess valstī – Lietas izbeigšana – Lūgums sniegt palīdzību – Trauksmes cēlējs – Nevainīguma prezumpcija – Prasība atcelt tiesību aktu un atlīdzināt zaudējumus
Ierēdņi – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Apjoms – Ierobežojumi – Iestādes izdotie akti – Ierēdņa kriminālvajāšana
(Civildienesta noteikumu 24. pants)
(skat. 47., 48., 51., 52. punktu)
Ierēdņi – Tiesības un pienākumi – Vārda brīvība – Faktu, no kuriem var prezumēt nelikumīgas darbības vai smaga pārkāpuma esamību, izpaušana – Pienākuma apjoms – Ierēdņa, kurš paziņojis šādus faktus, aizsardzība – Apjoms
(Civildienesta noteikumu 22.a panta 3. punkts)
(skat. 71.–73. punktu)
Ierēdņi – Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība – Dienesta pārkāpums – Jēdziens – Prasības celšana tiesā pret ierēdni – Iekļaušana – Nosacījums – Ārkārtas apstākļi
(LESD 340. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 75. punktu)
Ierēdņi – Principi – Tiesības uz nevainīguma prezumpciju – Apjoms – Ierēdņa, pret kuru iepriekš ir vērsta kriminālvajāšana, kas jau ir izbeigta, lūguma sniegt palīdzību noraidījums, pamatojot, ka saglabājas apgalvotās nesavienojamās interešu pretrunas ar šo ierēdni – Pārkāpums
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punkts)
(skat. 91.–93. punktu)
Rezumējums
Ar 2019. gada 4. aprīlī pasludināto spriedumu lietā Rodriguez Prieto/Komisija (T‑61/18) Vispārējā tiesa, konstatēdama, ka ir pārkāptas prasītāja tiesības uz nevainīguma prezumpciju, atcēla Eiropas Komisijas lēmumu par lūguma sniegt palīdzību saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 24. pantu noraidīšanu.
Kopš 1996. gada Eurostat nodrošināja, lai sabiedrībā tiktu izplatīti statistikas dati, kuri iegūti ar Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju biroja un tirdzniecības vietu tīkla palīdzību. 1998. gadā prasītājs – nodaļas vadītājs Eurostat, lūdza veikt iekšējo auditu. Pēc pārkāpumu konstatēšanas, kurai sekoja Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšana, Komisija 2003. gadā lūdza Francijas iestādēm sākt kriminālprocesu, kura ietvaros prasītāju izsauca liecināt un pēc tam viņam uzrādīja apsūdzību. Prasītājs pirmo lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniedza, atsaukdamies uz savu trauksmes cēlēja statusu un prasīdams Komisijai segt viņam radušos izdevumus par advokāta pakalpojumiem. Šis lūgums tika noraidīts.
Tā kā Francijas tiesa pieņēma lēmumu izbeigt lietu saistībā ar visām personām, kurām bija uzrādītas apsūdzības kriminālprocesā, tostarp – prasītājam, Komisija iesniedza apelācijas un kasācijas sūdzību, kas abas tika noraidītas. Prasītājs tad iesniedza otro lūgumu sniegt palīdzību, prasīdams Komisijai segt viņa izdevumus par advokāta pakalpojumiem, kas viņam bija radušies Francijas tiesās. Pakārtoti, viņš Komisijai pārmeta, ka tā nav ņēmusi vērā viņa trauksmes cēlēja statusu un atteikusi viņam ar šo statusu saistīto aizsardzību, pārkāpdama Civildienesta noteikumu 22.a pantu, un prasīja atlīdzināt zaudējumus un nodarīto kaitējumu. Prasītājs Vispārējā tiesā pārsūdzēja abus lēmumus, ar kuriem Komisija bija noraidījusi šos lūgumus.
Saistībā vispirms ar Civildienesta noteikumu 24. panta piemērojamību šajā lietā, Vispārējā tiesa atgādināja, ka šī panta mērķis ir panākt, lai iestāde aizstāvētu ierēdņus pret trešo personu rīcību, nevis pret pašas iestādes aktiem. Pirmkārt, Francijas tiesu iestāžu akti šajā lietā atbilst parastai kriminālprocesa norisei un tie nav a priori prettiesiska rīcība, kas varētu pamatot palīdzības sniegšanu. Otrkārt, Civildienesta noteikumu 24. pants šajā lietā nav piemērojams, jo patiesībā prasītājs lūdza Komisijas palīdzību pret šīs pašas iestādes darbībām – darbībām, kas ir bijušas pamatā pret viņu uzsāktam kriminālprocesam, un galvenokārt, kuru dēļ kriminālprocess ir turpinājies.
Pēc tam, saistībā ar iespējamo trauksmes cēlēja statusa neatzīšanu prasītājam Vispārējā tiesa atgādināja, ka ar Civildienesta noteikumu 22.a pantu, kas stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, visiem ierēdņiem ir noteikts pienākums sniegt informāciju par faktiem, kas rada aizdomas par iespējamu nelikumīgu darbību vai par Savienības ierēdņu pienākumu nepildīšanu. Vispārējā tiesa norādīja, ka ikvienam ierēdnim, kurš pirms 2004. gada 1. maija bija uzņēmies iniciatīvu brīdināt savu priekšniecību par sev zināmām nelikumībām vai par tiesību aktos noteikto pienākumu nepildīšanu, ar ko varētu tikt aizskartas Savienības finansiālās intereses, jau bija tiesības izmantot iestādes, kuras dienestā viņš strādāja, aizsardzību pret jebkādu iespējamo atriebību šīs informēšanas dēļ, kā arī neciest no šīs iestādes aizspriedumiem, ja vien ierēdnis bija rīkojies pamatoti un godīgi. Tomēr Vispārējā tiesa nosprieda, ka šī aizsardzība nevar būt pamats ierēdni pasargāt no izmeklēšanas saistībā ar viņa iespējamo iesaistīšanos pārkāpumos, par ko šis ierēdnis ir ziņojis. Ierēdņa iniciatīva ziņot, ja šādā izmeklēšanā tiek apstiprināta ierēdņa iesaistīšanās, augstākais, var būt atbildību mīkstinošs apstāklis sankcijas procedūrās. Tādējādi prasītāja pieprasītais trauksmes cēlēja statuss nevarēja viņu nodrošināt pret procedūrām.
Šādā kontekstā jautājums bija par to, vai Komisija ir rīkojusies nelikumīgi, ar savām darbībām paildzinādama kriminālprocesa turpināšanu pēc lēmuma par lietas izbeigšanu. Vispārējā tiesa, pēc tam, kad bija atgādinājusi, ka iespēja aizstāvēt savas tiesības, vēršoties tiesā, un no tās izrietošā tiesas kontrole ir vispārējā tiesību principa izpausme, un tikai ārkārtējos apstākļos faktu, ka iestāde ir cēlusi prasību tiesā, var uzskatīt par dienesta pārkāpumu, secināja šajā lietā, ka nav šāda dienesta pārkāpuma un līdz ar to noraidīja prasību atlīdzināt materiālos zaudējumus un morālo kaitējumu, kas prasītājam it kā bija nodarīts ar to, ka no 2003. līdz 2016. gadam pret viņu bija vērsts kriminālprocess.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa, pēc tam, kad bija atgādinājusi, ka nevainīguma prezumpcijas princips, pat tad, ja netiek veikta kriminālvajāšana, attiecas uz ierēdni, kuru apsūdz par tiesību normu pārkāpumu, kas ir pietiekami smags, lai pamatotu OLAF izmeklēšanu, kuru ņemot vērā, administrācija varēs piemērot visus nepieciešamos un attiecīgā gadījumā – bargus pasākumus, konstatēja, ka Komisija, noraidīdama prasītāja lūgumu segt aizstāvības izdevumus, kas viņam bija radušies Francijas kriminālprocesā, un pēc būtības to pamatojot, ka tai ar prasītāju ir nesavienojamas interešu pretrunas, lai gan prasītājs šajā kriminālprocesā bija attaisnots, ir pārkāpusi prasītāja tiesības uz nevainīguma prezumpciju.