62016CJ0616
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2018. gada 24. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšana attiecībā uz ārstu darbību – Direktīva 75/363/EEK un Direktīva 82/76/EEK – Ārsta speciālista apmācība – Pienācīgs atalgojums – Direktīvas 82/76/EEK piemērošana apmācībai, kas uzsākta pirms dalībvalstīm noteiktā šīs direktīvas transponēšanas termiņa un beigusies pēc šī datuma
Apvienotās lietas C‑616/16 un C‑617/16
par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2016. gada 5. jūlijā un kas Tiesā reģistrēti 2016. gada 28. novembrī, tiesvedībās
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Università degli Studi di Palermo,
Ministero della Salute,
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca,
Ministero del Tesoro
pret
Gianni Pantuso,
Angelo Tralongo,
Maria Michela D’Alessandro,
Nello Grassi,
Carmela Amato
(C‑616/16),
Giovanna Castellano,
Maria Concetta Pandolfo,
Antonio Marletta,
Vito Mannino,
Olga Gagliardo,
Emilio Nardi,
Maria Catania,
Massimo Gallucci,
Giovanna Pischedda,
Giambattista Gagliardo
(C‑617/16).
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši M. Safjans [M. Safjan] (referents) un M. Vilars [M. Vilaras],
ģenerāladvokāts: Ī. Bots [Y. Bot],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–
G. Castellano u.c. vārdā – F. Mazzarella un G. Mazzarella, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. Pignatone un B. Tidore, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – H. Støvlbæk un L. Malferrari, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvu 75/363/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu darbību (OV 1975, L 167, 14. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris) (OV 1982, L 43, 21. lpp.), (turpmāk tekstā – “grozītā Direktīva 75/363”).
2
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp Presidenza del Consiglio dei Ministri (Ministru padomes prezidentūra, Itālija), Università degli Studi di Palermo (Palermo Universitāte, Itālija), Ministero della Salute (Veselības ministrija, Itālija), Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Izglītības, augstskolu un zinātnes ministrija, Itālija) un Ministero del Tesoro (Valsts kase, Itālija), no vienas puses, un ārstiem speciālistiem, no otras puses, galvenokārt par pienācīga atalgojuma grozītās Direktīvas 75/363 pielikuma izpratnē samaksu šiem ārstiem speciālistiem vai pakārtoti – par tiem nodarīto zaudējumu Direktīvas 82/76 atbilstošas un savlaicīgas netransponēšanas dēļ atlīdzināšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 75/363
3
Direktīvas 75/363 2. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, lai mācības, pēc kuru pabeigšanas tiek izsniegts diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments specializētajā medicīnā, atbilstu vismaz šādām prasībām:
a)
tās notiek pēc veiksmīga sešu gadu mācību kursa pabeigšanas saskaņā ar to mācību kursu, kas minēts 1. pantā;
b)
tās ietver teorētisko un praktisko apmācību;
c)
tas ir pilna laika kurss, kuru pārrauga kompetentas iestādes vai organizācijas;
d)
tās notiek universitātes centrā, slimnīcā, kurā notiek mācības, vai, vajadzības gadījumā, veselības aprūpes iestādē, kuru šim nolūkam apstiprinājušas kompetentas iestādes vai organizācijas;
e)
ārsts, kurš mācās, lai kļūtu par speciālistu, personīgi piedalās konkrēto pakalpojumu sniegšanā un uzņemas atbildību par paveikto.” [Šeit un turpmāk neoficiāls tulkojums]
4
Šīs direktīvas 3. pantā bija noteikts:
“1.   Neskarot 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto principu par apmācību klātienē un līdz brīdim, kad Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 3. punktu, dalībvalstis var atļaut nepilnas slodzes speciālistu apmācības apstākļos, kurus apstiprinājušas kompetentās valsts iestādes, ja apmācīšana klātienē pamatotu iemeslu dēļ nav iespējama.
2.   Specializētās apmācības kopējo ilgumu nedrīkst saīsināt, izmantojot 1. punktu. Apmācības standartu nedrīkst pasliktināt ne ar nepilnas slodzes apmācību, ne arī veicot privātu, apmaksātu profesionālo darbību.
3.   Vēlākais četrus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas un, ņemot vērā situācijas pārskatu, pēc Komisijas priekšlikuma un paturot prātā, ka nepilnas slodzes mācību iespējai būtu jāturpina pastāvēt noteiktos apstākļos, kas būtu jāizskata atsevišķi katrai specializācijai, Padome lemj, vai 1. un 2. punkta noteikumi būtu jāsaglabā vai jāgroza.”
5
Minētās direktīvas 7. panta redakcija bija šāda:
“Kā pārejas pasākumu un neatkarīgi no 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. panta dalībvalstis, kuru normatīvie vai administratīvie akti atļauj nepilnas slodzes speciālistu apmācību metodi šīs direktīvas izziņošanas brīdī, drīkst turpināt piemērot šos noteikumus kandidātiem, kas ir sākuši apmācību, lai kļūtu par speciālistiem ne vēlāk kā četrus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas. Šo laikposmu var pagarināt, ja Padome nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 3. panta 3. punktu.”
6
Direktīva 75/363 tika paziņota dalībvalstīm 1976. gada 20. jūnijā.
Direktīva 82/76
7
Atbilstoši Direktīvas 82/76 9. panta 1. punktam Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts tika aizstāts ar šādu tekstu:
“c)
tas ir pilna laika kurss, kuru pārrauga kompetentas iestādes vai organizācijas saskaņā ar pielikuma 1. punktu.” [Šeit un turpmāk neoficiāls tulkojums]
8
Saskaņā ar Direktīvas 82/76 10. pantu Direktīvas 75/363 3. pants tika aizstāts ar šādu tekstu:
“1.   Neskarot 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto principu par apmācību klātienē un līdz brīdim, kad Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 3. punktu, dalībvalstis var atļaut nepilnas slodzes speciālistu apmācības apstākļos, kurus apstiprinājušas kompetentās valsts iestādes, ja apmācīšana klātienē pamatotu iemeslu dēļ nav iespējama.
2.   Daļlaika mācības notiek saskaņā ar šīs direktīvas pielikuma 2. punktu, un to līmenis kvalitātes ziņā atbilst pilna laika mācībām. Šo līmeni nedrīkst pasliktināt ne tas, ka mācības ir daļlaika, ne tas, ka privātā kārtā tiek veikta atalgota profesionālā darbība.
Specializētās apmācības kopējo ilgumu nedrīkst saīsināt tādēļ, ka tās ir bijušas daļlaika mācības.
3.   Padome ne vēlāk kā 1989. gada 25. janvārī nolemj, vai 1. un 2. punkta noteikumi ir jāsaglabā vai jāatceļ, ņemot vērā situācijas pārskatīšanu un pēc Komisijas ierosinājuma, pienācīgi ņemot vērā to faktu, ka daļlaika mācību iespējai jāturpina pastāvēt zināmos apstākļos, kas jānosaka katrai specialitātei atsevišķi.”
9
Saskaņā ar Direktīvas 82/76 12. pantu Direktīvas 75/363 7. pants tika aizstāts ar šādu tekstu:
“Kā pārejas pasākumu un neatkarīgi no 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. panta dalībvalstis, kuru normatīvie vai administratīvie akti atļauj nepilnas slodzes speciālistu apmācību metodi [Direktīvas 75/363] izziņošanas brīdī, drīkst turpināt piemērot šos noteikumus kandidātiem, kas ir sākuši apmācību, lai kļūtu par speciālistiem ne vēlāk kā 1983. gada 31. decembrī.
Katrai uzņēmējai dalībvalstij ir atļauts pieprasīt no iepriekšējā daļā minētajām personām, kas gūst labumu, lai tās, papildus saviem diplomiem, sertifikātiem un citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, iesniegtu apliecinājumu tam, ka vismaz trīs gadus pēc kārtas pēdējo piecu gadu laikā pirms apliecinājuma izsniegšanas viņi likumīgi ir veikuši ārsta speciālista praksi konkrētajā jomā.”
10
Ar Direktīvas 82/76 13. pantu Direktīvai 75/363 tika pievienots pielikums “Ārstu speciālistu pilna laika mācību un ārstu speciālistu daļlaika mācību raksturiezīmes”. Šajā pielikumā bija noteikts:
“1.
Ārstu speciālistu pilna laika mācības
Šādas mācības organizē speciālās mācību vietās, ko atzinusi kompetenta iestāde.
Tās ietver piedalīšanos visās tās nodaļas medicīnas darbībās, kurā notiek mācības, tostarp dežūras, tā lai speciālists praktikants veltītu šādām praktiskām un teorētiskām mācībām visu savu profesionālo darbību visas normālās darba nedēļas garumā un visa gada garumā saskaņā ar noteikumiem, ko saskaņojušas kompetentās iestādes. Tāpēc šīm mācību vietām pienākas atbilstīga kompensācija.
Mācības drīkst pārtraukt karadienesta, pagaidu pārcelšanas citur, grūtniecības vai slimības dēļ. Mācību kopējo ilgumu pārtraukumu dēļ nesamazina.
2.
Ārstu speciālistu daļlaika mācības
Šīs mācības atbilst tām pašām prasībām kā pilna laika mācības, no kurām tās atšķiras tikai ar iespēju ierobežot dalību medicīnas darbībās uz laikposmu, kas ir vismaz puse no 1. punkta otrajā daļā paredzētā laikposma.
Kompetentās iestādes nodrošina, lai speciālistu daļlaika mācību kopējais ilgums un kvalitāte nebūtu mazāki par pilna laika mācību kopējo ilgumu un kvalitāti.
Par šādām daļlaika mācībām pienākas atbilstīga kompensācija.”
11
Direktīvas 82/76 14. pantā bija paredzēts:
“Ārstu speciālistu daļlaika mācības, kas ir uzsāktas pirms 1983. gada 1. janvāra, atbilstoši Direktīvas 75/363/EEK 3. pantam var tikt pabeigtas atbilstoši šai direktīvai.”
12
Atbilstoši Direktīvas 82/76 16. pantam:
“Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1982. gada 31. decembrim. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.”
13
Direktīva 82/76 tika paziņota dalībvalstīm 1982. gada 29. janvārī un atbilstoši EEK līguma 191. panta otrajai daļai stājās spēkā tajā pašā dienā.
14
1993. gada 15. aprīlī grozītā Direktīva 75/363 tika atcelta ar Padomes Direktīvu 93/16/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (OV 1993, L 165, 1. lpp.), kura savukārt tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.).
Itālijas tiesības
15
Direktīva 82/76 Itālijas tiesībās tika transponēta ar 1991. gada 8. augustadecreto legislativo n. 257 – Attuazione della direttiva n. 82/76/CEE del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 257, ar ko transponē Padomes Direktīvu 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris), ar kuru ir grozītas iepriekš spēkā esošās direktīvas ārstu speciālistu apmācību jomā, pamatojoties uz 1990. gada 29. decembra Kopienas interešu likuma Nr. 428 6. pantu) (1991. gada 16. augustaGURI Nr. 191, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 257”). Šis leģislatīvais dekrēts stājās spēkā piecpadsmit dienas pēc tā publicēšanas un vēlāk tika aizstāts ar 1999. gada 17. augustadecreto legislativo Nr. 368 – Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE (Leģislatīvais dekrēts Nr. 368, ar ko transponē Direktīvu 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu un Direktīvas 97/50/EK, 98/21/EK, 98/63/EK un 99/46/EK, ar kurām grozīta Direktīva 93/16/EEK) (1999. gada 23. oktobraGURI parastais pielikums Nr. 250).
16
Leģislatīvā dekrēta Nr. 257 8.2. pantā ir paredzēts, ka tā noteikumi ir piemērojami no 1991./1992. akadēmiskā gada.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
17
Ārsti, kas ir ierosinājuši tiesvedības pamatlietā, bija specializējušies Itālijā laikā no 1982. gada līdz 1990. gadam.
18
2001. gada 16. februārī (lieta C‑617/16) un 2003. gada 18. martā (lieta C‑616/16) viņi vērsās Tribunale di Palermo (Palermo tiesa, Itālija) ar prasības pieteikumiem pret Palermo Universitāti, Izglītības, augstskolu un zinātnes ministriju, Veselības ministriju, Valsts kasi un Ministru padomes prezidentūru.
19
Minētie ārsti galvenokārt lūdza piespriest šai universitātei un valsts pārvaldes iestādēm samaksāt viņiem pienācīgu atalgojumu grozītās Direktīvas 75/363 pielikuma izpratnē saistībā ar to pabeigto ārstu speciālistu apmācību. Pakārtoti viņi lūdza atlīdzināt zaudējumus, kas radušies Direktīvas 82/76 pienācīgas un savlaicīgas netransponēšanas dēļ.
20
Ar 2006. gada 27. aprīļa un 17. jūnija spriedumiem (lieta C‑616/16), kā arī 2007. gada 30. aprīļa un 28. maija spriedumiem (lieta C‑617/16) Tribunale di Palermo (Palermo tiesa) noraidīja šīs prasības.
21
Izskatot apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem, Corte d’appello di Palermo (Palermo apelācijas tiesa, Itālija) ar 2012. gada 18. jūlija un 27. septembra spriedumiem (lieta C‑616/16) un 2012. gada 10. oktobra spriedumu (lieta C‑617/16) piesprieda Ministru padomes prezidentūrai samaksāt katram attiecīgajam ārstam summu 11103,82 euro apmērā (lieta C‑616/16) un summu 6713,93 euro apmērā (lieta C‑617/16), pieskaitot likumiskos procentus.
22
Gan Ministru padomes prezidentūra, gan dažas citas pamatlietas puses iesniedza kasācijas sūdzības par minētajiem spriedumiem.
23
Iesniedzējtiesa konstatē, ka pamatlietas ir par tā tiesiskā režīma vērtējumu, kas ir piemērojams ārstu speciālistu apmācībai, kura ir uzsākta pirms 1982. gada 31. decembra un pabeigta pēc šī datuma.
24
Uzskatot, ka pamatlietu risinājums ir atkarīgs no grozītās Direktīvas 75/363 interpretācijas, Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas lietās C‑616/16 un C‑617/16 ir formulēti identiski:
“1)
Vai [grozītā Direktīva 75/363] ir jāinterpretē tādējādi, ka tās piemērošanas jomā ietilpst arī specializētās ārstu apmācības – gan pilna laika, gan daļlaika –, kuras jau notika un turpinājās pēc 1982. gada 31. decembra – termiņa, kas dalībvalstīm Direktīvas 82/76 16. pantā noteikts direktīvas prasību izpildei vajadzīgo pasākumu veikšanai?
Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde:
2)
Vai pielikums, kas Direktīvai [75/363] pievienots ar Direktīvas [82/76] 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar specializētās apmācības kursiem, kas jau bija sākušies 1982. gada 31. decembrī, tas, vai rodas pienākums izmaksāt pienācīgu atalgojumu ārstiem rezidentiem, ir atkarīgs no pārstrukturēšanas pienākuma izpildes vai katrā ziņā no pārbaudes, ka ir izpildītas iepriekš minēto direktīvu prasības?
3)
Vai par labu tiem ārstiem, kuri ir ieguvuši specialitāti, apmeklējot apmācības kursus, kuri jau bija sākušies, bet vēl nebija noslēgušies 1983. gada 1. janvārī, ir vai nav radies pienākums izmaksāt pienācīgu atalgojumu par visu kursa laiku vai tikai par laikposmu pēc 1982. gada 31. decembra un ar kādiem iespējamiem nosacījumiem?”
25
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2016. gada 16. decembra lēmumu lietas C‑616/16 un C‑617/16 rakstveida, mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
26
Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācības laikposmu, kas ir sācies 1982. gadā un turpinājies līdz 1990. gadam, ir jāsaņem pienācīgs atalgojums minētā pielikuma izpratnē.
27
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekšējā punktā minētajiem noteikumiem, kuri 1993. gada 15. aprīlī tika atcelti ar Direktīvu 93/16, par pilna laika vai daļlaika mācībām, pēc kuru pabeigšanas tiek izsniegts diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments specializētajā medicīnā, parasti ir jāsaņem pienācīgs atalgojums.
28
Turpinājumā ir jāatgādina, ka dalībvalstu pienākums nodrošināt pienācīgu atalgojumu ir piemērojams tikai medicīnas specialitātēs, kas ir kopīgas visām dalībvalstīm vai divām vai vairākām no tām un ir minētas Padomes Direktīvas 75/362/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par ārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, ietverot pasākumus, kas ļautu efektīvi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā arī veicina pakalpojumu sniegšanas brīvību (OV 1975, L 167, 1. lpp.), 5. vai 7. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis pienākums izmaksāt atalgojumu par apmācības laikposmu saistībā ar medicīnisko specializāciju, kas ir paredzēts grozītās Direktīvas 75/363 pielikumā, kā tāds ir beznosacījumu un pietiekami precīzs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 44. punkts, kā arī 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 34. un 41. punkts).
30
Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētais pienākums, kurš Direktīvā 75/363 sākotnēji nebija paredzēts, tika ieviests ar Direktīvu 82/76, kura stājās spēkā 1982. gada 29. janvārī un kuras prasības dalībvalstīm atbilstoši tās 16. pantam bija jāizpilda vēlākais līdz 1982. gada 31. decembrim.
31
Direktīva 82/76 Itālijas tiesībās tika transponēta ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 257, kurš stājās spēkā piecpadsmit dienas pēc tā publicēšanas datuma – 1991. gada 16. augusta.
32
Protams, Direktīvas 82/76 14. pantā bija paredzēts, ka ārstu speciālistu daļlaika mācības, kas ir uzsāktas pirms 1983. gada 1. janvāra, atbilstoši Direktīvas 75/363 3. pantam var tikt pabeigtas atbilstoši minētajam 3. pantam.
33
Tomēr, kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi Komisija, Direktīvas 82/76 14. pantā paredzētais pārejas noteikums attiecas tieši uz šo ārstu speciālistu daļlaika mācību tiesiskumu, nevis uz pienākumu izmaksāt atalgojumu par tām.
34
Dalībvalstu iespēja atļaut ārstu speciālistu daļlaika apmācību jau Direktīvas 75/363 3. pantā bija paredzēta kā izņēmums no pienākuma iziet šādu apmācību pilna laika mācībās, un Savienības likumdevējs periodiski pārskata nepieciešamību saglabāt šo izņēmumu.
35
Turklāt nevar arī uzskatīt, ka ar pārejas noteikumu par ārstu speciālistu daļlaika apmācību, kas ir paredzēts Direktīvas 82/76 12. pantā, ar kuru tika grozīts Direktīvas 75/363 7. pants, pienākums izmaksāt pienācīgu atalgojumu par apmācību būtu ticis ierobežots laikā.
36
Šo interpretāciju apstiprina arī Direktīvas 82/76 sagatavošanas darbi. No priekšlikuma Padomes direktīvai, ar ko groza Direktīvu 75/362 un Direktīvu 75/363 [COM (80) 914, galīgā redakcija], kas bija Direktīvas 82/76 pamatā, pamatojuma II sadaļas 4. un 8. punkta izriet, ka abi šī sprieduma 33. un 35. punktā minētie pārejas noteikumi bija paredzēti to ārstu interesēs, kuri bija uzsākuši savu apmācību pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, nolūkā nodrošināt šīs apmācības nepārtrauktību.
37
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, no grozītās Direktīvas 75/363 neizriet, ka dalībvalstīm noteiktais pienākums izmaksāt pienācīgu atalgojumu par ārsta speciālista pilna laika un daļlaika apmācības laikposmiem nebūtu piemērojams tiem laikposmiem, kas ir tikuši uzsākti pirms Direktīvas 82/76 transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī un ir turpinājušies pēc šī datuma.
38
Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, ir jāsaņem pienācīgs atalgojums minētā pielikuma izpratnē, ar nosacījumu, ka šī apmācība ir saistīta ar medicīnas specialitāti, kas ir kopīga visām dalībvalstīm vai divām vai vairākām no tām un ir minēta Direktīvas 75/362 5. vai 7. pantā.
Par otro jautājumu
39
Uzdodot savu otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pienākums paredzēt pienācīgu atalgojumu minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, ir atkarīgs no tā, vai šī valsts ir veikusi Direktīvas 82/76 transponēšanas pasākumus, kā arī to faktisku ieviešanu.
40
Šajā ziņā saskaņā ar šī sprieduma 29. punktā atgādināto Tiesas judikatūru grozītajā Direktīvā 75/363 noteiktais pienākums paredzēt pienācīgu atalgojumu kā tāds ir beznosacījumu un pietiekami precīzs.
41
Nenoliedzami, no šīs judikatūras izriet, ka grozītajā Direktīvā 75/363 nav ietverta definīcija nedz saistībā ar atalgojumu, kas būtu uzskatāms par pienācīgu, nedz saistībā ar šī atalgojuma noteikšanas metodēm. Šādas definīcijas principā ir dalībvalstu kompetencē, kurām šajā jomā ir jāveic īpaši ieviešanas pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 45. punkts, kā arī 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 36. punkts).
42
Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalstu pienākums, kas izriet no kādas direktīvas, – sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm, atbilstoši to kompetencei. Tādējādi, piemērojot valsts tiesības, tostarp likuma normas, kuras ir īpaši pieņemtas, lai transponētu kādu direktīvu, valsts tiesai ir jāinterpretē valsts tiesības cik vien iespējams atbilstoši šīs direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā noteikto rezultātu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Šajā gadījumā, kā ir atgādināts šī sprieduma 31. punktā, Direktīva 82/76 Itālijas tiesībās tika transponēta ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 257, kurš stājās spēkā piecpadsmit dienas pēc tā publicēšanas datuma – 1991. gada 16. augusta.
44
Tostarp saistībā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegti grozītās Direktīvas 75/363 interpretācijai, Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai, piemērojot valsts tiesību aktu noteikumus, kas pieņemti kā pirms, tā pēc direktīvas pieņemšanas, tie ir jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā šīs direktīvas tekstu un mērķi (spriedumi, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 54. punkts, kā arī 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 45. punkts).
45
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, pat nepastāvot īpašiem valsts pasākumiem direktīvas transponēšanai, valsts tiesai valsts tiesības ir jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā attiecīgās direktīvas tekstu un mērķi, lai sasniegtu ar to paredzēto rezultātu, kam savukārt nepieciešams, lai tā darītu visu savas kompetences robežās, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Schoenimport “Italmoda”Mariano Previti u.c., C‑131/13, C‑163/13 un C‑164/13, EU:C:2014:2455, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Saistībā ar grozītās Direktīvas 75/363 pielikuma mērķi Tiesa ir jau nospriedusi, ka tās nolūks ir nodrošināt, lai attiecīgie ārsti visu savu profesionālo darbību veltītu to praktiskajai un teorētiskajai apmācībai visas darba nedēļas laikā vai ārsta speciālista, kas iziet daļlaika apmācības, gadījumā – ievērojamu tās īpatsvaru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 33. punkts, kā arī 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 43. punkts).
47
Līdz ar to, interpretējot valsts tiesības atbilstoši grozītajai Direktīvai 75/363, valsts tiesai ir jāņem vērā iepriekšējā punktā atgādinātais minētās direktīvas mērķis. Šajā ziņā, lai noteiktu pienācīga atalgojuma līmeni un tā noteikšanas metodes laikposmam pirms Direktīvas 82/76 transponēšanas Itālijas tiesībās, tostarp ir jāņem vērā risinājumi, kas šajā saistībā ir sniegti valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru ir transponēta šī direktīva.
48
Kā izriet no atbildes, kas sniegta uz pirmo jautājumu, pienākums piešķirt attiecīgajiem ārstiem pienācīgu atalgojumu attiecas uz visa veida pilna laika vai daļlaika ārsta speciālista apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam.
49
Ir jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka gadījumā, ja šajā direktīvā paredzēto rezultātu nav iespējams sasniegt interpretācijas ceļā, ņemot vērā valsts tiesību kopumu un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, Savienības tiesības paredz dalībvalstīm pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko tās ir nodarījušas privātpersonām minētās direktīvas netransponēšanas dēļ, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ar pārkāpto tiesību normu ir piešķirtas tiesības privātpersonām, kuru sastāvs var tikt noteikts, pārkāpums ir pietiekami būtisks un pastāv tieša cēloņsakarība starp valstij esošā pienākuma pārkāpumu un cietušajām personām radīto zaudējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 52. punkts).
50
Šajā ziņā Direktīvas 82/76 ieviešanas pasākumu retroaktīva un pilnīga piemērošana ļautu novērst ar šīs direktīvas novēloto transponēšanu radītās nelabvēlīgās sekas, ar nosacījumu, ka šī direktīva ir tikusi pienācīgi transponēta. Tomēr valsts tiesai ir jānodrošina, lai personām, kas gūst labumu, nodarītā kaitējuma atlīdzība būtu atbilstīga. Ar Direktīvas 82/76 ieviešanas pasākumu retroaktīvu, atbilstošu un pilnīgu piemērošanu šajā ziņā būtu pietiekami, ja vien personas, kas gūst labumu, nepierāda papildu zaudējumu esamību, kas tām radušies tādēļ, ka tās nevarēja savlaicīgi gūt labumu no attiecīgajā direktīvā garantētajām finansiālajām priekšrocībām, un kas tādējādi arī ir jāatlīdzina (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 25. februāris, Carbonari u.c., C‑131/97, EU:C:1999:98, 53. punkts, kā arī 2000. gada 3. oktobris, Gozza u.c., C‑371/97, EU:C:2000:526, 39. punkts).
51
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pienākums paredzēt pienācīgu atalgojumu minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, nav atkarīgs no tā, vai šī valsts ir veikusi Direktīvas 82/76 transponēšanas pasākumus. Valsts tiesai, piemērojot valsts tiesību aktu noteikumus, kas pieņemti kā pirms, tā pēc direktīvas pieņemšanas, tie ir jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā minēto direktīvu tekstu un mērķi. Ja tādēļ, ka nepastāv valsts pasākumi Direktīvas 82/76 transponēšanai, šajā direktīvā paredzēto rezultātu nav iespējams sasniegt interpretācijas ceļā, ņemot vērā valsts tiesību kopumu un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, Savienības tiesības paredz attiecīgajai dalībvalstij pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko tā ir nodarījusi privātpersonām minētās direktīvas netransponēšanas dēļ. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai ir izpildīti visi Tiesas judikatūrā šajā ziņā paredzētie nosacījumi, lai saskaņā ar Savienības tiesībām iestātos attiecīgās dalībvalsts atbildība.
Par trešo jautājumu
52
Uzdodot savu trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka pienācīgam atalgojumam minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, ir jātiek izmaksātam par visu šīs apmācības laikposmu.
53
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā direktīvas transponēšanas termiņa mērķis ir dot dalībvalstīm laiku, kas vajadzīgs transponēšanas pasākumu veikšanai, pirms norādītā termiņa beigām tās nevar tikt vainotas par to, ka minētā direktīva nav transponēta to tiesību sistēmā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Šajā gadījumā no Direktīvas 82/76 teksta izriet, ka dalībvalstīm bija jāveic vajadzīgie pasākumi šīs direktīvas prasību izpildei vēlākais līdz 1982. gada 31. decembrim.
55
Nenoliedzami, no Tiesas judikatūras izriet, ka, sākot no direktīvas spēkā stāšanās dienas, dalībvalstu iestādēm, kā arī valstu tiesām cik vien iespējams ir jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā, kas pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām varētu būtiski apdraudēt tajā izvirzītā mērķa sasniegšanu (spriedums, 2016. gada 27. oktobris, Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Tomēr nav ticis pierādīts, ka tāda ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācības laikposma gadījumā, kurš ir sācies 1982. gadā un turpinājies līdz 1990. gadam, pienācīga atalgojuma paredzēšana tikai par laikposmu pēc Direktīvas 82/76 transponēšanas termiņa beigām varētu būtiski apdraudēt tajā izvirzīto mērķi.
57
Šādos apstākļos uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka pienācīgam atalgojumam minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un turpinājusies līdz 1990. gadam, ir jātiek izmaksātam par šīs apmācības laikposmu, sākot no 1983. gada 1. janvāra līdz minētās apmācības pabeigšanai.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 75/363/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu darbību, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris), 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, ir jāsaņem pienācīgs atalgojums minētā pielikuma izpratnē, ar nosacījumu, ka šī apmācība ir saistīta ar medicīnas specialitāti, kas ir kopīga visām dalībvalstīm vai divām vai vairākām no tām un ir minēta Padomes Direktīvas 75/362/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par ārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, ietverot pasākumus, kas ļautu efektīvi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā arī veicina pakalpojumu sniegšanas brīvību, 5. vai 7. pantā.
2)
Direktīvas 75/363, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 82/76, 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pienākums paredzēt pienācīgu atalgojumu minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, nav atkarīgs no tā, vai šī valsts ir veikusi Direktīvas 82/76 transponēšanas pasākumus. Valsts tiesai, piemērojot valsts tiesību aktu noteikumus, kas pieņemti kā pirms, tā pēc direktīvas pieņemšanas, tie ir jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā minēto direktīvu tekstu un mērķi. Ja tādēļ, ka nepastāv valsts pasākumi Direktīvas 82/76 transponēšanai, šajā direktīvā paredzēto rezultātu nav iespējams sasniegt interpretācijas ceļā, ņemot vērā valsts tiesību kopumu un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, Savienības tiesības paredz attiecīgajai dalībvalstij pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko tā ir nodarījusi privātpersonām minētās direktīvas netransponēšanas dēļ. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai ir izpildīti visi Tiesas judikatūrā šajā ziņā paredzētie nosacījumi, lai saskaņā ar Savienības tiesībām iestātos minētās dalībvalsts atbildība.
3)
Direktīvas 75/363, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 82/76, 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka pienācīgam atalgojumam minētā pielikuma izpratnē par ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir tikusi uzsākta 1982. gadā un ir turpinājusies līdz 1990. gadam, ir jātiek izmaksātam par šīs apmācības laikposmu, sākot no 1983. gada 1. janvāra līdz minētās apmācības pabeigšanai.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.