62023CJ0713
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 25. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – LESD 20. un 21. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 21. pants – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Vienāda dzimuma Savienības pilsoņi, kuri noslēguši laulību, izmantojot šīs tiesības – Izcelsmes dalībvalsts pienākums atzīt laulības apliecību un reģistrēt to civilstāvokļa aktu reģistrā – Valsts tiesību akti, kas neļauj veikt šādu atzīšanu un reģistrāciju, pamatojoties uz to, ka laulības starp vienāda dzimuma personām nav atļautas
Lietā C‑713/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija) iesniegusi ar 2023. gada 8. novembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 23. novembrī, tiesvedībā
Jakub Cupriak‑Trojan,
Mateusz Trojan
pret
Wojewoda Mazowiecki,
piedaloties:
Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie,
Prokurator Regionalny w Warszawie,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), K. Likurgs [C. Lycourgos], J. Pasers [J. Passer] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias], M. Gavalecs [M. Gavalec], Z. Čehi [Z. Csehi] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: M. Sekežiņska [M. Siekierzyńska], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 3. decembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Jakub Cupriak‑Trojan un Mateusz Trojan vārdā – P. Knut, A. Kula un A. Mazurczak, adwokaci,
–
Wojewoda Mazowiecki vārdā – K. Płowucha, radca prawny,
–
Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie vārdā – M. Gawarecka un B. Nowak,
–
Prokurator Regionalny w Warszawie vārdā – M. Adamajtys un H. Więckowska,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, M. Malczewska un A. Siwek‑Ślusarek, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Pérez‑Zurita Gutiérrez un A. Torró Molés, pārstāvji,
–
Ungārijas valdības vārdā – Zs. Biró‑Tóth un M. Z. Fehér, pārstāvji,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un P. Hanje, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un E. Montaguti, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 21. panta 1. punktu, ievērojot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantu un 21. panta 1. punktu, kā arī 2. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp Jakub Cupriak‑Trojan un Mateusz Trojan (turpmāk tekstā kopā – “laulātie pamatlietā”), no vienas puses, un Wojewoda Mazowiecki (Mazovijas vojevods, Polija), no otras puses, par lūgumu atzīt un reģistrēt Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā viņu Vācijā noslēgtās laulības apliecību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
LES un LESD
3
Saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu:
“[Eiropas] Savienība respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām, tostarp reģionālajām un vietējām pašvaldībām. Tā respektē valstu galvenās funkcijas, tostarp nodrošinot valsts teritoriālo integritāti, uzturot likumību un kārtību un aizsargājot valsts drošību. Jo īpaši valsts drošība paliek vienīgi katras dalībvalsts atbildībā.”
4
LESD 20. pantā noteikts:
“1.   Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis. Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību.
2.   Savienības pilsoņiem ir ar Līgumiem piešķirtās tiesības un ar tiem uzliktie pienākumi. Tiem, cita starpā, ir:
a)
tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā;
[..].
Šīs tiesības īsteno saskaņā ar nosacījumiem un ierobežojumiem, ko nosaka Līgumos un ar to īstenošanai paredzētajiem pasākumiem.”
5
LESD 21. panta 1. punktā paredzēts:
“Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.”
Harta
6
Hartas 7. pantā “Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība” paredzēts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību.”
7
Hartas 9. pantā “Tiesības stāties laulībā un tiesības izveidot ģimeni” noteikts:
“Tiesības stāties laulībā un tiesības veidot ģimeni tiek garantētas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas nosaka šo tiesību izmantošanu.”
8
Hartas 21. panta “Diskriminācijas aizliegums” 1. punktā paredzēts:
“Ir aizliegta jebkāda diskriminācija, tostarp [..] dzimumorientācijas dēļ.”
Direktīva 2004/38
9
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 1. panta a) punktu šī direktīva īpaši attiecas uz nosacījumiem, kas reglamentē Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu īstenotās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā.
10
Šīs direktīvas 2. panta 2. punktā tās mērķiem definēts jēdziens “ģimenes loceklis”. Atbilstoši tās 2. panta 2. punkta a) apakšpunktam ģimenes loceklis ir “laulātais”.
Polijas tiesības
Konstitūcija
11
Atbilstoši Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Polijas Republikas Konstitūcija; turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) 18. pantam:
“Polijas Republika aizsargā un atbalsta laulību kā savienību starp vīrieti un sievieti, ģimeni, maternitāti un vecāku statusu.”
12
Konstitūcijas 47. pantā noteikts:
“Ikvienam ir tiesības uz privātās un ģimenes dzīves, cieņas un reputācijas tiesisko aizsardzību un tiesības noteikt savu personīgo dzīvi.”
Likums par Ģimenes un aizbildnības kodeksu
13
1964. gada 25. februāraustawa – Kodeks rodzinny i opiekuńczy (Likums par Ģimenes un aizbildnības kodeksu; Dz. U. Nr. 9, 59. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 1. panta 1. punktā noteikts:
“Laulība tiek noslēgta, kad vīrietis un sieviete, vienlaikus klātesot, Civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādes vadītājam paziņo par stāšanos laulībā.”
Civilstāvokļa aktu likums
14
Saskaņā ar 2014. gada 28. novembraustawa – Prawo o aktach stanu cywilnego (Civilstāvokļa aktu likums; Dz. U., 1741. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilstāvokļa aktu likums”), 3. pantā noteikts:
“Civilstāvokļa akti ir vienīgais tajos konstatēto faktu pierādījums; to nepatiesumu var pierādīt tikai tiesas procesā.”
15
Šī likuma 104. pantā noteikts:
“1.   Ārvalstu civilstāvokļa dokumentu, kas apliecina kādu notikumu un tā reģistrāciju, var ierakstīt Civilstāvokļa aktu reģistrā, to reģistrējot.
2.   Reģistrācija ir ārvalstu civilstāvokļa dokumenta satura precīza un burtiska pārnešana gan valodas, gan formas ziņā, neizdarot nekādas izmaiņas ārvalstu civilstāvokļa dokumentā norādīto personu vārdu un uzvārdu rakstībā.
[..]
5.   Reģistrācija ir obligāta, ja ārvalstu civilstāvokļa aktā minētam Polijas pilsonim ir agrākus notikumus apliecinošs Polijas Republikas teritorijā izdots civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošs dokuments un minētais pilsonis lūdz īstenot pasākumu, kas izriet no civilstāvokļa akta reģistrācijas, vai pieprasa Polijas personas dokumentus vai PESEL [Polijas pilsoņu fizisko personu identifikācijas] numuru.
[..]”
16
Minētā likuma 105. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Ārvalstu civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinoša dokumenta saturs tiek ierakstīts Civilstāvokļa aktu reģistrā, veicot materiāltehnisku darbību; uz civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošā dokumenta izdara atzīmi par reģistrāciju.”
17
Šī paša likuma 107. pantā paredzēts:
“Civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādes vadītājs atsaka reģistrāciju, ja:
[..]
3)
reģistrācija būtu pretrunā Polijas Republikas tiesību sistēmas pamatprincipiem.”
Starptautisko privāttiesību likums
18
2011. gada 4. februāraustawa – Prawo prywatne międzynarodowe (Starptautisko privāttiesību likums; Dz. U. Nr. 80, 432. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 7. pantā noteikts:
“Ārvalstu tiesības netiek piemērotas, ja to radītās sekas būtu pretrunā Polijas Republikas tiesību sistēmas pamatprincipiem.”
Likums par Civilprocesa kodeksu
19
1964. gada 17. novembraustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Likums par Civilprocesa kodeksu; Dz. U. Nr. 43, 296. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 1138. pantā noteikts:
“Ārvalstu publiskiem dokumentiem ir tāds pats pierādījuma spēks kā Polijas publiskiem dokumentiem. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
20
J. Cupriak‑Trojan, kam ir Polijas un Vācijas dubultpilsonība, un Polijas pilsonis M. Trojan apprecējās Berlīnē (Vācija) 2018. gada 6. jūnijā. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas dienā viņi uzturējās Vācijā, bet vēlējās doties uz Poliju un tur uzturēties kā precēts pāris.
21
Stājoties laulībā, J. Cupriak‑Trojan savam uzvārdam kā tā otru daļu pievienoja M. Trojan uzvārdu. Pēc J. Cupriak‑Trojan pieteikuma Kierownik Urzędu Stanu Cywilnego m.st. Warszawy (Varšavas Civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādes vadītājs, Polija) pieņēma lēmumu, ar kuru viņa uzvārds Polijā tika mainīts tādā pašā veidā.
22
Turklāt J. Cupriak‑Trojan Varšavas Civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādes vadītājam iesniedza lūgumu Vācijā noslēgtās laulības apliecību reģistrēt Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā. Ar 2019. gada 8. augusta lēmumu šis pieteikums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka Polijas tiesībās nav paredzēta laulība starp viena dzimuma personām un tāpēc šāda ārvalsts laulības apliecības reģistrācija ir pretrunā Polijas Republikas tiesību sistēmā nostiprinātajiem pamatprincipiem.
23
Laulātie pamatlietā apstrīdēja šo lēmumu Mazovijas vojevodam. Viņš apstiprināja minēto lēmumu un arī konstatēja pretrunu starp Vācijas laulības apliecības formu un tā ekvivalentu poļu valodā. Viņš uzskatīja, ka, reģistrējot Vācijā noslēgtas laulības apliecību, Civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādes vadītājam būtu jāieraksta divu vīriešu vārdi un uzvārdi, turklāt dati par vienu no viņiem būtu jānorāda ailē “sieviete”. Tomēr, tā kā Polijā laulība var tikt noslēgta tikai starp vīrieti un sievieti, esot prettiesiski civilstāvokļa aktos reģistrēt divus vīriešus kā laulātos, un tas tā ir, neņemot vērā atšķirīgos aiļu apzīmējumus parauga dokumentā.
24
Laulātie pamatlietā par Mazovijas vojevoda lēmumu cēla prasību Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa Varšavā, Polija), it īpaši norādot, ka Konstitūcijas 18. pantā noteiktais pienākums aizsargāt laulību kā savienību starp vīrieti un sievieti neliedz atzīt laulību, kas ārvalstīs noslēgta starp divām vienāda dzimuma personām.
25
Ar 2020. gada 1. jūlija spriedumu šī tiesa noraidīja šo prasību, pamatojoties it īpaši uz to, ka ar tādas laulības apliecības kā pamatlietā aplūkotā reģistrāciju tiek pārkāpti Polijas tiesību sistēmā nostiprinātie pamatprincipi Civilstāvokļa aktu likuma 107. panta 3. punkta izpratnē. Ja laulāto pamatlietā argumentācija tiktu pieņemta, tas novestu pie tā, ka valsts tiesību sistēmā līdzāspastāvētu laulības, kas noslēgtas starp sievieti un vīrieti, un laulības, kas noslēgtas starp vienāda dzimuma personām, un tas nav paredzēts ne Konstitūcijā, ne valsts tiesību aktos, it īpaši Likumā par Ģimenes un aizbildnības kodeksu, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā. Minētā tiesa arī uzskatīja, ka atteikums reģistrēt šādas laulības apliecību nav pretrunā nedz 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 8. un 14. pantam kopsakarā ar šīs konvencijas 12. pantu, nedz LESD 21. panta 1. punktam. Pamatlieta attiecoties uz jautājumu par civilstāvokli, kas nav saistīts ar tiesībām pārvietoties un uzturēties dalībvalstī.
26
Laulātie pamatlietā par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa. Viņi uzskata, ka viņu laulības neatzīšana ir nesamērīgs viņu pārvietošanās un uzturēšanās brīvības dalībvalstu teritorijā ierobežojums, jo viņu civilstāvoklis Polijā un Vācijā tiek novērtēts atšķirīgi. Tas viņus atturot vai pat kavējot izmantot šo pārvietošanās brīvību. It īpaši perspektīva dzīvot divos dažādos civilstāvokļos, proti, kā laulātām personām Vācijā un kā neprecētām personām Polijā, un nespēt Polijā īstenot to pašu privāto un ģimenes dzīvi, kāda viņiem bija Vācijā, varētu viņus atturēt no uzturēšanās Polijas Republikas teritorijā.
27
Iesniedzējtiesai ir šaubas par LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkta un 21. panta 1. punkta interpretāciju, ievērojot Hartas 7. pantu un 21. panta 1. punktu.
28
Šī tiesa norāda, ka ārvalsts civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinoša dokumenta reģistrācija Polijā ietver precīzu un burtisku šī dokumenta satura ierakstīšanu Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā gan valodas, gan formas ziņā, nekādi nemainot minētajā dokumentā norādīto personu vārdu un uzvārdu rakstību. Tā saturs tiekot ierakstīts Civilstāvokļa aktu reģistrā ar materiāltehnisku dokumentu, un uz civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošā dokumenta tiekot izdarīta atzīme par reģistrāciju. Ar reģistrāciju tiekot radīts Polijas civilstāvokļa akts, kas ir “nošķirts” no oriģinālā dokumenta, kurā ir ierakstīts notikums, un tā turpmākā virzība Polijas tiesību sistēmā neesot atkarīga no ārvalsts dokumenta virzības. Saskaņā ar Civilstāvokļa aktu likuma 3. pantu ārvalsts civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinoša dokumenta reģistrācijas tiešas tiesiskās sekas esot tādas, ka tiek radīts Polijas civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošs dokuments, kuram ir Polijā izdotiem civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošiem dokumentiem līdzvērtīgs pierādījuma spēks.
29
Iesniedzējtiesa norāda, ka civilstāvokļa jautājumi, kā arī ar tiem saistītie noteikumi par laulību ir jautājumi, kas ietilpst dalībvalstu kompetencē. Tomēr tā vēlas noskaidrot, vai Vācijā un Polijā piemērojamo noteikumu atšķirības neietekmē ikvienam Savienības pilsonim atzīto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā.
30
Šajā kontekstā, atsaucoties uz 2016. gada 24. novembra spriedumu Parris (C‑443/15, EU:C:2016:897, 59. punkts), iesniedzējtiesa uzsver, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība savā tiesību sistēmā ieviest vai neieviest laulību starp vienāda dzimuma personām. Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalstīm, īstenojot savu kompetenci, jāievēro Savienības tiesības un it īpaši tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos.
31
Atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas izriet no 2018. gada 5. jūnija sprieduma Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2018:385) un 2021. gada 14. decembra sprieduma Stolichna obshtina, rayon “Pancharevo” (C‑490/20, EU:C:2021:1008), dalībvalstu valstspiederīgajiem Savienības tiesībās atzītās tiesības ietver arī tiesības īstenot normālu ģimenes dzīvi gan uzņēmējā dalībvalstī, gan dalībvalstī, kuras pilsonība viņiem ir, kad viņi atgriežas šajā dalībvalstī kopā ar saviem ģimenes locekļiem. Tāpēc iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai ir ierobežotas pamatlietā aplūkoto laulāto tiesības dzīvot ģimenes dzīvi dalībvalstī, kuras pilsoņi viņi ir, šajā gadījumā – Polijā, kā laulātam pārim un izmantot ar to saistītās tiesības.
32
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka līdz šim saskaņā ar valsts judikatūru Savienības tiesībās nav paredzēts absolūts pienākums reģistrēt valsts civilstāvokļa aktu reģistrā citās dalībvalstīs izdotus civilstāvokļa akta, tostarp laulību, reģistrāciju apliecinošus dokumentus un ka atteikums reģistrēt ārvalsts civilstāvokļa akta reģistrāciju apliecinošu dokumentu var tikt pamatots ar Civilstāvokļa aktu likuma 107. panta 3. punkta piemērošanu. Valsts tiesas arī esot nospriedušas, ka laulības starp vienāda dzimuma personām ieviešana Polijas tiesību sistēmā, to reģistrējot Civilstāvokļa aktu reģistrā, var radīt jautājumus par iespēju šādu savienību pielīdzināt laulībai, kāda tā paredzēta Polijas civiltiesībās. Tomēr iesniedzējtiesa arī norāda, ka valsts tiesas šajā jomā vēl nav padziļināti izvērtējušas šos jautājumus, ievērojot pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, kā arī ņemot vērā Hartas 7. pantā un 21. panta 1. punktā nostiprinātās pamattiesības.
33
Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par viendzimuma savienību juridisko atzīšanu it īpaši ECPAK 8. pantā nostiprināto tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību kontekstā.
34
Iesniedzējtiesa apsver divas iespējas pamatlietas atrisināšanai, no kurām tā dod priekšroku pirmajai. Pirmkārt, tā uzskata, ka varētu būt pamatoti LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 21. panta 1. punktu interpretēt tādējādi, ka tāds reģistrācijas atteikums, kas ir līdzīgs pamatlietā aplūkotajam, uzskatāms par Savienības pilsoņu tiesību īstenot ģimenes dzīvi kā precētām personām, kuru laulības apliecība ierakstīta citas dalībvalsts civilstāvokļa aktu reģistrā, pārkāpumu, kā arī par diskriminācijas dzimuma un seksuālās orientācijas dēļ pazīmi. No tā izrietot, ka šis atteikums liegtu šīm personām pilnībā īstenot savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties šajā dalībvalstī.
35
Otrkārt, abas šīs tiesību normas varētu tikt interpretētas tādējādi, ka tām nav pretrunā tāds reģistrācijas atteikums kā pamatlietā aplūkotais, jo šis atteikums neatņemot Savienības pilsoņiem tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstī, kura ir noraidījusi šādu reģistrāciju. Šajā lietā ārvalsts civilstāvokļa publiskajam dokumentam, kas izsniegts citā dalībvalstī, tostarp laulību apliecinošam dokumentam, esot tāds pats pierādījuma spēks kā Polijas iestāžu izdotiem publiskiem dokumentiem. Šāda citā dalībvalstī sagatavota publiska dokumenta izmantošana neesot pakļauta nevienam citam ierobežojumam kā vien tam, ka tas jātulko valsts valodā.
36
Šādos apstākļos Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkta un 21. panta 1. punkta noteikumi kopsakarā ar [Hartas] 7. pantu un 21. panta 1. punktu, kā arī [Direktīvas 2004/38] 2. panta 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kuras valstspiederība ir Savienības pilsonim, kas ir noslēdzis laulību ar citu Savienības pilsoni (tā paša dzimuma personu) vienā no dalībvalstīm saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, var atteikties atzīt un ierakstīt – veicot reģistrāciju – valsts civilstāvokļa aktu reģistrā šo laulības apliecību, tādējādi liedzot šīm personām uzturēties šajā valstī šādā civilstāvoklī, kas izriet no viņu laulības, un ar vienu uzvārdu, pamatojoties uz to, ka uzņēmējas valsts tiesību aktos nav paredzēta laulība starp vienāda dzimuma personām?”
Par prejudiciālo jautājumu
37
Vispirms jākonstatē, ka prejudiciālais jautājums attiecas uz LESD 20. un 21. pantu kopsakarā ar Hartu, kā arī Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punktu. Pamatlieta attiecas uz laulāto pamatlietā lūgumu viņu Vācijā noslēgtās laulības apliecību reģistrēt Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā, lai viņiem tiktu atzīts laulātu personu statuss Polijā – viņu pilsonības dalībvalstī. Tādējādi šī strīda priekšmets neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, jo tā reglamentē vienīgi Savienības pilsoņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumus dalībvalstīs, kas nav tā, kuras pilsonis viņš ir (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 20. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
38
Šādos apstākļos jāuzskata, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 20. pants un 21. panta 1. punkts, ievērojot Hartas 7. pantu un 21. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš, pamatojoties uz to, ka šīs dalībvalsts tiesībās nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām, neļauj nedz atzīt tādu laulību starp diviem minētās dalībvalsts vienāda dzimuma pilsoņiem, kas ir likumīgi noslēgta, kad viņi īstenojuši savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, kurā viņi izveidojuši vai nostiprinājuši ģimenes dzīvi, nedz arī šim nolūkam reģistrēt šīs laulības apliecību pirmās dalībvalsts civilstāvokļa aktu reģistrā.
39
Jānorāda, ka gan J. Cupriak‑Trojan, kam ir Polijas un Vācijas dubultpilsonība, gan M. Trojan kā Polijas pilsonim saskaņā ar LESD 20. panta 1. punktu ir Savienības pilsoņa statuss.
40
Savienības pilsoņa statuss ir dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss (spriedumi, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, 31. punkts, un 2025. gada 29. aprīlis, Komisija/Malta (Pilsonība par ieguldījumu), C‑181/23, EU:C:2025:283, 92. punkts).
41
LESD 20. panta 2. punktā, kā arī 21. un 22. pantā šis statuss ir sasaistīts ar vairākām tiesībām. Saskaņā ar LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 21. panta 1. punktu Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim it īpaši nodrošina primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot LESD noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai noteiktos pasākumus (spriedumi, 2010. gada 7. oktobris, Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, 29. punkts; 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, 70. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 52. punkts).
42
Kā izriet no Tiesas judikatūras, dalībvalsts valstspiederīgais, kas Savienības pilsoņa statusā ir īstenojis brīvību pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes dalībvalsts, var atsaukties uz tiesībām, kas saistītas ar šo statusu un paredzētas it īpaši LESD 21. panta 1. punktā, tostarp attiecībā pret savu izcelsmes dalībvalsti (spriedumi, 2007. gada 23. oktobris, Morgan un Bucher, C‑11/06 un C‑12/06, EU:C:2007:626, 22. punkts, kā arī 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 31. punkts).
43
Tiesības, kas dalībvalstu valstspiederīgajiem ir atzītas šajā tiesību normā, ietver tiesības īstenot normālu ģimenes dzīvi gan uzņēmējā dalībvalstī, gan dalībvalstī, kuras pilsoņi viņi ir, kad viņi atgriežas šajā dalībvalstī, baudot viņu ģimenes locekļu, tostarp laulātā, klātbūtni (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. novembris, Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, 52. punkts, kā ar 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 32. un 34. punkts).
44
Šajā ziņā attiecībā uz Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešās valsts valstspiederīgie, Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja Savienības pilsonim, faktiski uzturoties dalībvalstī, kas nav viņa pilsonības dalībvalsts, saskaņā ar Direktīvas 2004/38 nosacījumiem un ievērojot tos, pēdējā minētajā dalībvalstī ir izveidojusies vai nostiprinājusies ģimenes dzīve, to tiesību lietderīgā iedarbība, kas attiecīgajam Savienības pilsonim izriet no LESD 21. panta 1. punkta, prasa, lai šī pilsoņa ģimenes dzīve, kas norisinājusies šajā dalībvalstī, varētu tikt turpināta, viņam atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, un tas it īpaši nozīmē pienākumu pēdējai minētajai dalībvalstij piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības attiecīgajam ģimenes loceklim, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Šādu atvasināto uzturēšanās tiesību neesības gadījumā šis Savienības pilsonis varētu tikt atturēts pamest dalībvalsti, kuras pilsonība viņam ir, lai īstenotu savas uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu, vai atgriezties savā izcelsmes dalībvalstī pēc šo tiesību izmantošanas, jo viņam nav pārliecības, ka tur viņš varēs turpināt ģimenes dzīvi, ko izveidojis vai nostiprinājis uzņēmējā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 11. decembris, Eind, C‑291/05, EU:C:2007:771, 35. un 36. punkts, kā arī 2014. gada 12. marts, O. un B., C‑456/12, EU:C:2014:135, 54. punkts).
45
Tiesai tostarp jau ir bijusi iespēja konstatēt, ka pastāv šāds pienākums piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības Savienības pilsoņa laulātajam situācijā, kad šis laulātais ir trešās valsts valstspiederīgais, kuram ir tāds pats dzimums kā Savienības pilsonim, un kad laulība ar pēdējo minēto ir likumīgi noslēgta uzņēmējā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 53. un 56. punkts).
46
Runājot par divu tādu Savienības pilsoņu situāciju, kuri, kā tas ir pamatlietā, dzīvo kopā uzņēmējā dalībvalstī un tur ir noslēguši laulību saskaņā ar pēdējās minētās dalībvalsts tiesībām, to tiesību lietderīgā iedarbība, kuras šiem pilsoņiem izriet no LESD 21. panta 1. punkta, vēl jo vairāk prasa, lai šie pilsoņi varētu būt pārliecināti, ka viņi savas izcelsmes dalībvalstī varēs turpināt ģimenes dzīvi, ko izveidojuši vai nostiprinājuši uzņēmējā dalībvalstī, it īpaši – noslēdzot laulību.
47
Protams, pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā noteikumi par laulību ietilpst dalībvalstu kompetencē un Savienības tiesības nevar apdraudēt šo kompetenci. Tādējādi šīs dalībvalstis savās valsts tiesībās var brīvi paredzēt vai neparedzēt vienāda dzimuma personu laulību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 37. punkts, kā arī 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 52. punkts).
48
Tomēr, īstenojot šo kompetenci, ikvienai dalībvalstij jāievēro Savienības tiesības un it īpaši LESD normas par katra Savienības pilsoņa pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu teritorijā, tālab atzīstot citā dalībvalstī saskaņā ar tās tiesībām noteikto personu statusu (spriedumi, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 52. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 53. punkts).
49
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka pamatlietā aplūkotie laulātie lūdz Polijas iestādes reģistrēt Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā tādas laulības apliecību, kuru viņi ir noslēguši, īstenojot savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību Vācijā, lai atzītu šo laulību Polijā. Šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka Polijas tiesībās nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām un tādējādi nav atļauta šāda reģistrācija.
50
Iesniedzējtiesai ir šaubas par šāda atteikuma ietekmi uz šo laulāto iespēju Polijā turpināt ģimenes dzīvi, kas izveidojusies vai nostiprinājusies Vācijā pēc laulības noslēgšanas. Šajā ziņā, neskarot šīs tiesas veicamās pārbaudes, minētie laulātie Tiesai iesniegtajos apsvērumos precizējuši, ka noteiktā laikposmā, kurā M. Trojan dzīvoja un strādāja Polijā, J. Cupriak‑Trojan bija bezdarbnieks bez valsts veselības apdrošināšanas, lai gan tā viņam būtu bijusi, ja viņu laulības sekas būtu atzītas Polijā. Tāpat lūgumu atjaunināt J. Cupriak‑Trojan uzvārdu zemesgrāmatā Polijas tiesa atļāva attiecībā uz vienu no viņam piederošajiem nekustamajiem īpašumiem, bet cita Polijas tiesa to noraidīja attiecībā uz citu īpašumu, jo laulības starp vienāda dzimuma personām apliecība netika pieņemta, lai pamatotu šādu prasību.
51
Šajā ziņā jākonstatē, ka dalībvalsts, kuras pilsonība ir diviem vienāda dzimuma Savienības pilsoņiem, iestāžu atteikums atzīt laulību, kuru viņi ir likumīgi noslēguši, piemērojot šim nolūkam citā dalībvalstī, kurā šie Savienības pilsoņi ir izmantojuši savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, paredzētās procedūras, var kavēt LESD 21. pantā paredzēto tiesību īstenošanu, jo šāds atteikums tiem var radīt nopietnas administratīvas, profesionālas un privātas neērtības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
It īpaši šāds atteikums minētajiem Savienības pilsoņiem, kas izveidojuši vai nostiprinājuši ģimenes dzīvi, uzturoties uzņēmējā dalībvalstī, tajā dzīvojot kā precētas personas, liedz turpināt ģimenes dzīvi, baudot šo juridisko statusu, kurš ir noteikts un uz kuru var atsaukties attiecībā pret trešām personām, un pēc atgriešanās izcelsmes dalībvalstī liek viņiem dzīvot kā neprecētām personām.
53
Tādējādi, tā kā šī laulība izcelsmes dalībvalstī netiek atzīta, pastāv konkrēts risks, ka šiem pilsoņiem, atgriežoties šajā dalībvalstī, tiks nopietni traucēta viņu ģimenes dzīves organizēšana, jo daudzās ikdienas darbībās gan publiskajā, gan privātajā sfērā viņi nevarēs atsaukties uz savu ģimenes statusu, kas tomēr ir likumīgi noteikts uzņēmējā dalībvalstī.
54
No tā izriet, ka dalībvalsts iestāžu atteikums atzīt divu vienāda dzimuma Savienības pilsoņu laulību, kas noslēgta, viņiem uzturoties citā dalībvalstī, ir šķērslis LESD 21. panta 1. punktā nostiprināto šo pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā īstenošanai. Šāda atteikuma sekas būs tādas, ka minētajiem Savienības pilsoņiem tiek liegta iespēja atgriezties dalībvalstī, kuras valstspiederīgie viņi ir, tur turpinot uzņēmējā dalībvalstī izveidoto vai nostiprināto ģimenes dzīvi.
55
Ja tas tā ir, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās ierobežojums, kurš, kā tas ir pamatlietā, nav atkarīgs no attiecīgo personu pilsonības, var tikt attaisnots, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem un ja tas ir samērīgs ar attiecīgo valsts tiesību aktu leģitīmo mērķi (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt, ja kāds dalībvalsts veikts pasākums, kas ierobežo LESD garantētu pamatbrīvību, ir attaisnojams ar Savienības tiesībās atzītu primāru vispārējo interešu apsvērumu, šāds pasākums jāuzskata par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē un tāpēc tam jāatbilst pēdējā minētajā normā nostiprinātajām pamattiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 30. aprīlis, Pfleger u.c., C‑390/12, EU:C:2014:281, 36. punkts, kā arī 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 105. punkts).
56
No Tiesas judikatūras izriet, ka pasākums ir samērīgs tad, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt vispārējo interešu mērķi var sasniegt, vienīgi ievērojot faktu, ka tas jāsaskaņo ar pamattiesībām, uz kurām attiecas pasākums, līdzsvaroti sabalansējot vispārējo interešu mērķi, no vienas puses, ar attiecīgajām tiesībām, no otras puses, lai nodrošinātu, ka šī pasākuma radītās neērtības nav nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Luxembourg Business Registers, C‑37/20 un C‑601/20, EU:C:2022:912, 64. punkts; 2023. gada 23. marts, Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Izņēmums no ne bis in idem principa), C‑365/21, EU:C:2023:236, 59. punkts, kā arī 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. punkts).
57
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas norādēm izriet, ka laulāto pamatlietā lūgums Vācijā noslēgtas laulības apliecību reģistrēt Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā, lai atzītu šo laulību Polijā, tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka Polijas tiesībās nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām un ka tāpēc ar šādu reģistrāciju tiktu pārkāpti Polijas tiesību sistēmā nostiprinātie pamatprincipi.
58
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu Savienība ievēro tās dalībvalstu nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
59
Turklāt saskaņā ar Hartas 9. pantu tiesības stāties laulībā un tiesības veidot ģimeni tiek garantētas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas nosaka šo tiesību izmantošanu.
60
Tiesa ir arī vairākkārt nospriedusi, ka jēdziens “sabiedriskā kārtība” kā attaisnojums atkāpei no pamatbrīvības jāinterpretē šauri, lai tā piemērošanas jomu nevarētu vienpusēji noteikt katra dalībvalsts atsevišķi bez Savienības iestāžu kontroles. No tā izriet, ka uz sabiedrisko kārtību var atsaukties tikai tad, ja pastāv reāls un pietiekami nopietns sabiedrības pamatinterešu apdraudējums (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61
Izcelsmes dalībvalsts pienākums atzīt tādu laulību starp vienāda dzimuma Savienības pilsoņiem, kas noslēgta uzņēmējā dalībvalstī, īstenojot pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, lai viņi varētu atgriezties dalībvalstī, kuras valstspiederīgie viņi ir, un turpināt tajā savu ģimenes dzīvi, izmantojot uzņēmējā dalībvalstī likumīgi dibinātas laulības statusu, neapdraud laulības institūtu izcelsmes dalībvalstī, kurš ir definēts valsts tiesībās un kurš, kā atgādināts šī sprieduma 47. punktā, ietilpst dalībvalstu kompetencē. Proti, tas pēdējai minētajai dalībvalstij neuzliek pienākumu savās valsts tiesībās paredzēt laulības starp vienāda dzimuma personām institūtu. Tas attiecas tikai uz pienākumu nodrošināt tādu laulību atzīšanu, kas uzņēmējā dalībvalstī noslēgtas saskaņā ar tās tiesībām, lai īstenotu tiesības, kuras šiem pilsoņiem izriet no Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 45. punkts, kā arī 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 56. un 57. punkts).
62
Tādējādi ar šādu atzīšanas pienākumu netiek ignorēta nacionālā identitāte un netiek apdraudēta izcelsmes dalībvalsts sabiedriskā kārtība.
63
Ņemot vērā šī sprieduma 55. punktā atgādināto judikatūru, jāpiebilst, ka valsts pasākums, kas var radīt šķēršļus personu brīvas pārvietošanās īstenošanai, var tikt attaisnots tikai tad, ja šis pasākums atbilst Hartā garantētajām pamattiesībām, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, un it īpaši tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas paredzētas tās 7. pantā, kā arī jebkādas diskriminācijas seksuālās orientācijas dēļ aizliegumam, kas paredzēts tās 21. panta 1. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 47. punkts; 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 58. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 62. punkts).
64
Šajā ziņā, runājot par Hartas 7. pantā garantētajām tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, no Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) izriet, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tās 7. pantā garantētajām tiesībām ir tāda pati nozīme un apjoms kā ECPAK 8. pantā garantētajām tiesībām, jo pēdējā minētā tiesību norma ir minimālās aizsardzības slieksnis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka uz attiecībām, ko uztur viendzimuma pāris, var attiekties jēdziens “privātā dzīve”, kā arī jēdziens “ģimenes dzīve” tāpat kā uz attiecībām, ko uztur tādā pašā situācijā esošs pretēja dzimuma pāris (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
66
Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesa nospriedusi, ka ECPAK 8. pantā dalībvalstīm ir noteikts pozitīvs pienākums ieviest tiesisko regulējumu, kas ļauj juridiski atzīt un aizsargāt viendzimuma pārus, un ka Polijas Republika nav izpildījusi šo pienākumu, tāpēc attiecīgajām personām nav iespējams organizēt savas privātās un ģimenes dzīves pamataspektus. Attiecībā uz vienāda dzimuma personām, kuras ir likumīgi noslēgušas laulību ārvalstīs, šī tiesa tostarp konstatējusi, ka, atsakoties reģistrēt šo laulību jebkādā formā, Polijas iestādes ir atstājušas šīs personas juridiskā vakuumā un nav izpildījušas pamatvajadzības atzīt un aizsargāt viendzimuma pārus, kas ir iesaistījušies stabilās attiecībās. Tādējādi minētā tiesa uzskatījusi, ka neviens no Polijas valdības izvirzītajiem sabiedrības interešu apsvērumiem neprevalē pār šo personu interesi, lai to attiecīgās attiecības tiktu pienācīgi atzītas un aizsargātas ar likumu (ECT spriedumi, 2023. gada 12. decembris, Przybyszewska u.c. pret Poliju, CE:ECHR:2023:1212JUD001145417, 113., 123. un 124. punkts; 2024. gada 19. septembris, Formela u.c. pret Poliju, CE:ECHR:2024:0919JUD005882812, 20., 25., 26. un 29. punkts, kā arī 2025. gada 24. aprīlis, Andersen pret Poliju, CE:ECHR:2025:0424JUD005366220, 11. un 14.–19. punkts).
67
Tādējādi laulības – ko divi vienāda dzimuma Savienības pilsoņi ir noslēguši atbilstoši tās dalībvalsts tiesībām, kurā šie Savienības pilsoņi ir izmantojuši savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, – neatzīšana, pamatojoties uz to, ka tās dalībvalsts tiesībās, kuras pilsonība viņiem ir un kurā šie Savienības pilsoņi vēlas turpināt savu privāto un ģimenes dzīvi, nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām, ir pretrunā pamattiesībām, kas Hartas 7. pantā ir garantētas viendzimuma pāriem.
68
Tātad, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 36. punktā, dalībvalstij, kas neļauj noslēgt laulību starp vienāda dzimuma personām, jāievieš atbilstošas procedūras šādas laulības atzīšanai, ja šādu laulību ir noslēguši divi Savienības pilsoņi, īstenojot savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, atbilstoši uzņēmējas dalībvalsts tiesībām.
69
Šajā ziņā jānorāda, ka Savienības pilsoņu, īstenojot savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, noslēgto laulību atzīšanas noteikumu izvēle ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā, īstenojot savu šī sprieduma 47. punktā minēto kompetenci noteikumu par laulību jomā. Tādējādi laulības apliecības reģistrācija šo dalībvalstu civilstāvokļa aktu reģistrā ir tikai viens no veidiem, kā pieļaut šādu atzīšanu. Tomēr ir nepieciešams, lai šie noteikumi nepadarītu neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtinātu ar LESD 21. pantu piešķirto tiesību īstenošanu.
70
Turklāt, ja dalībvalstis izmanto rīcības brīvību, lai izveidotu atbilstošas procedūras tādas laulības atzīšanai, kuru ir noslēguši divi Savienības pilsoņi, īstenojot savu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, dalībvalstīm jāievēro Hartas 21. panta 1. punkts. Šajā ziņā jāprecizē, ka šajā tiesību normā paredzētajam jebkādas diskriminācijas seksuālās orientācijas dēļ aizliegumam kā Savienības tiesību vispārējam principam ir imperatīvs raksturs (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, 47. punkts; 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 76. punkts, un 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, 76. punkts).
71
Šajā gadījumā, lai gan principā ārvalstīs izdotām laulības apliecībām var būt pierādījuma spēks, kas ir līdzvērtīgs Polijas laulības apliecībai, praksē ir pārmērīgi grūti vai pat neiespējami gūt tiesības no šīm apliecībām, jo, tā kā minētās apliecības nav reģistrētas Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā, šo apliecību atzīšana ir pakļauta administratīvo iestāžu novērtējuma brīvībai, tāpēc minētās iestādes par to var pieņemt atšķirīgus lēmumus, kā par to liecina šī sprieduma 50. punktā minētie šīs lietas apstākļi.
72
Proti, gan no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm, gan no Polijas valdības Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka laulības apliecības reģistrācija Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā ir vienīgais Polijas tiesībās paredzētais līdzeklis, kas ļauj Polijas administratīvajām iestādēm faktiski atzīt citā dalībvalstī, kas nav Polijas Republika, noslēgtu laulību.
73
Tātad tiesības uz citā dalībvalstī noslēgtas laulības atzīšanu var tikt apšaubītas, izmantojot novērtējuma brīvību, kāda ir kompetentajām iestādēm laulības apliecības atzīšanas procedūrā, jo šī novērtējuma brīvība rada atšķirīgu pieeju attiecībā uz šādu atzīšanu, un tas var izraisīt šī sprieduma 51. punktā minētās nopietnās administratīvās, profesionālās un privātās neērtības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 69. punkts).
74
Turklāt no Tiesai sniegtās informācijas izriet, ka saskaņā ar Polijas tiesībām pretēja dzimuma pāriem ir iespēja reģistrēt viņu laulības apliecību Polijas Civilstāvokļa aktu reģistrā, ja šī laulība ir noslēgta citā dalībvalstī. Savukārt tādi viendzimuma pāri kā pamatlietā viņu seksuālās orientācijas dēļ nevar atbilst Polijas tiesībās paredzētajiem nosacījumiem, lai tiktu veikta šāda reģistrācija.
75
Lai gan, kā atgādināts šī sprieduma 69. punktā, dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz tādu laulību atzīšanas kārtību, kuras noslēguši Savienības pilsoņi, īstenojot pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, tas, ka nepastāv atzīšanas veids, kas būtu līdzvērtīgs tam, kāds tiek piešķirts pretēja dzimuma pāriem, ir diskriminācija seksuālās orientācijas dēļ, kas aizliegta ar Hartas 21. panta 1. punktu. No tā izriet, ka tad, ja dalībvalsts šīs rīcības brīvības ietvaros izvēlas savās valsts tiesībās paredzēt vienotu kārtību, kādā tiek atzītas laulības, ko noslēguši Savienības pilsoņi, īstenojot pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, kā, piemēram, šajā gadījumā laulības apliecības reģistrāciju civilstāvokļa aktu reģistrā, šai dalībvalstij šī kārtība jāpiemēro bez izšķirības laulībām, kas noslēgtas starp vienāda dzimuma personām, un laulībām, kas noslēgtas starp pretēja dzimuma personām.
76
Visbeidzot jāprecizē, ka gan LESD 20. pants un 21. panta 1. punkts, gan Hartas 7. pants un 21. panta 1. punkts ir pašpietiekami un nav jāprecizē ar Savienības vai valsts tiesību normām, lai privātpersonām radītu tiesības, uz kurām šīs personas var atsaukties kā tādām. Tādējādi, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tās valsts tiesības nav iespējams interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, tai atbilstoši savai kompetencei būtu jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas indivīdiem izriet no šīm tiesību normām, un jāgarantē to pilnīga iedarbība, vajadzības gadījumā nepiemērojot attiecīgās valsts tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 78. un 79. punkts, kā arī 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 72. punkts).
77
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild: LESD 20. pants un 21. panta 1. punkts, ievērojot Hartas 7. pantu un 21. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš, pamatojoties uz to, ka šīs dalībvalsts tiesībās nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām, neļauj nedz atzīt tādu laulību starp diviem minētās dalībvalsts vienāda dzimuma pilsoņiem, kas ir likumīgi noslēgta, īstenojot viņu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, kur viņi ir izveidojuši vai nostiprinājuši ģimenes dzīvi, nedz arī šim nolūkam reģistrēt šīs laulības apliecību pirmās dalībvalsts civilstāvokļa aktu reģistrā, ja šī reģistrācija ir vienīgais šajā dalībvalstī paredzētais līdzeklis šādai atzīšanai.
Par tiesāšanās izdevumiem
78
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
LESD 20. pants un 21. panta 1. punkts, ievērojot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantu un 21. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš, pamatojoties uz to, ka šīs dalībvalsts tiesībās nav atļauta laulība starp vienāda dzimuma personām, neļauj nedz atzīt tādu laulību starp diviem minētās dalībvalsts vienāda dzimuma pilsoņiem, kas ir likumīgi noslēgta, īstenojot viņu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību citā dalībvalstī, kur viņi ir izveidojuši vai nostiprinājuši ģimenes dzīvi, nedz arī šim nolūkam reģistrēt šīs laulības apliecību pirmās dalībvalsts civilstāvokļa aktu reģistrā, ja šī reģistrācija ir vienīgais šajā dalībvalstī paredzētais līdzeklis šādai atzīšanai.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.