62021CJ0501
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2023. gada 15. jūnijā (
*1
)
Apelācija – Atcelšanas prasība – Līgums par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas – Lēmums (ES) 2020/135 – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valstspiederīgie – Šā līguma sekas šiem valstspiederīgajiem saistībā ar Eiropas Savienības pilsoņa statusu un ar šo statusu saistītajām tiesībām – LESD 263. panta ceturtā daļa – Tiesības celt prasību – Nosacījumi – Interese celt prasību
Lietā C‑501/21 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2021. gada 13. augustā iesnieguši
Harry Shindler
, ar dzīvesvietu San Benedetto del Tronto (Itālija),
Christopher David Randolph
, ar dzīvesvietu Ballinlassa, Belcarra, Castlebar (Īrija),
Douglas Edward Watson
, ar dzīvesvietu Beaumont (Francija),
Michael Charles Strawson
, ar dzīvesvietu Serralongue (Francija),
Hilary Elizabeth Walker
, ar dzīvesvietu Cadix (Spānija),
Sarah Caroline Griffiths
, ar dzīvesvietu Claviers (Francija),
James Graham Cherrill
, ar dzīvesvietu Sainte‑Colombe‑de‑Duras (Francija),
Anita Ruddell Tuttell
, ar dzīvesvietu Fontaine‑l’Étalon (Francija),
Joséphine French
, ar dzīvesvietu Oupia (Francija),
William John Tobbin
, ar dzīvesvietu Vannes (Francija),
kurus pārstāv J. Fouchet, advokāts,
apelācijas sūdzības iesniedzēji,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Bauer, J. Ciantar un R. Meyer, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Safjans [M. Safjan], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] (referents) un M. Gavalecs [M. Gavalec],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French un William John Tobbin lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 8. jūnija rīkojumu Shindler u.c./Padome (T‑198/20, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2021:348), ar kuru tā ir noraidījusi kā nepieņemamu viņu prasību, ar kuru lūgts atcelt – kopumā vai kādā daļā –, pirmkārt, Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp., turpmāk tekstā – “izstāšanās līgums”) un, otrkārt, Padomes Lēmumu (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 1. lpp., turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) (turpmāk tekstā visi kopā – “strīdīgie akti”).
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgie akti
2
Apelācijas sūdzības iesniedzēji ir Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, kuri dzīvo attiecīgi Īrijā, Spānijā, Francijā un Itālijā.
3
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pilsoņi 2016. gada 23. jūnijā referendumā pauda viedokli par labu tam, lai viņu valsts izstātos no Eiropas Savienības.
4
2017. gada 29. martā Apvienotā Karaliste informēja Eiropadomi par savu nodomu izstāties no Savienības atbilstoši LES 50. panta 2. punktam.
5
2020. gada 24. janvārī Savienības un Apvienotās Karalistes pārstāvji parakstīja izstāšanās līgumu.
6
2020. gada 30. janvārī Padome Eiropas Savienības pieņēma strīdīgo lēmumu. Saskaņā ar šā lēmuma 1. pantu izstāšanās līgums ir apstiprināts Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas vārdā.
7
Apvienotā Karaliste no Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas izstājās 2020. gada 31. janvārī. Izstāšanās līgums stājās spēkā 2020. gada 1. februārī.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
8
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 30. martā, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību atcelt strīdīgos aktus – kopumā vai to daļā.
9
2020. gada 21. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza procesuālo rakstu, lūdzot Vispārējo tiesu uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus. 2020. gada 28. aprīlī Vispārējās tiesas priekšsēdētājs nolēma šo rakstu nepievienot lietas materiāliem.
10
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 14. jūlijā, Padome izvirzīja iebildi par nepieņemamību.
11
2020. gada 21. augustā apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz šo iebildi par nepieņemamību.
12
Ar 2020. gada 5. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa lēmumu par minēto iebildi par nepieņemamību atlika līdz galīgā nolēmuma taisīšanai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlika.
13
2021. gada 18. janvārī Padome iesniedza iebildumu rakstu. 2021. gada 11. februārī Vispārējās tiesas desmitās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs nolēma šo iebildumu rakstu nenosūtīt apelācijas sūdzības iesniedzējiem.
14
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2021. gada 19. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdza apturēt tiesvedību par prasības izskatīšanu. Ar vēstuli, kas kancelejā iesniegta 2021. gada 8. februārī, Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par tiesvedības apturēšanu. Ar 2021. gada 10. februāra lēmumu Vispārējās tiesas desmitās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs minēto lūgumu par atlikšanu noraidīja.
15
Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, tā 19.–21. punktā ir atzinusi, ka, lai gan iepriekš Padomes izvirzītās iebildes par nepieņemamību izskatīšanu tā bija nolēmusi atlikt līdz galīgā nolēmuma taisīšanai, tai bija pietiekama informācija no lietas materiāliem, lai varētu pieņemt rīkojumu par šo iebildi atbilstoši tās Reglamenta 130. pantam.
16
Otrām kārtām, attiecībā uz prasības priekšmetu pārsūdzētā rīkojuma 22.–28. punktā ir atgādināts, ka, izskatot prasību par Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu, Savienības tiesa šo prasību pārkvalificē kā tādu, kas vērsta pret lēmumu, ar kuru apstiprināta šā starptautiskā nolīguma noslēgšana, Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēju celto prasību ir pārkvalificējusi kā tādu, kas vērsta tikai un vienīgi pret strīdīgo lēmumu.
17
Trešām kārtām, attiecībā uz Padomes izvirzītās iebildes par nepieņemamību pamatotību Vispārējā tiesa ir paudusi uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji neizpilda nevienu no nosacījumiem, kas paredzēti tam, lai iegūtu tiesības celt prasību LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
18
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā ir norādījusi, ka, izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību, ir jāņem vērā ne tikai strīdīgais lēmums, bet arī izstāšanās līguma būtība un saturs.
19
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav nedz strīdīgā lēmuma, nedz izstāšanās līguma adresāti un ka līdz ar to viņiem nav tiesību celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas pirmās teikuma daļas pamata.
20
Otrkārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas otrās teikuma daļas pamata, it īpaši attiecībā uz nosacījumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs tiek skarts individuāli, pārsūdzētā rīkojuma 49. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir jāpierāda, ka, tā kā ar strīdīgo lēmumu viņiem tiek liegts Savienības pilsoņu statuss un ar šo statusu saistītās tiesības, viņus skar noteiktu viņiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas viņus atšķir no visām citām personām un tādējādi viņus individualizē tieši tāpat kā šāda lēmuma adresātus.
21
Pārsūdzētā rīkojuma 57. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka strīdīgais lēmums apelācijas sūdzības iesniedzējus neskar individuāli un ka līdz ar to viņiem nav locus standi saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu, turklāt nav nepieciešams izvērtēt, vai šis lēmums viņus skar tieši.
22
Treškārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas pamata, pārsūdzētā rīkojuma 62.–64. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka strīdīgais lēmums ir “vispārpiemērojams neleģislatīvs akts”.
23
Pārsūdzētā rīkojuma 80. un 81. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka jēdziens “reglamentējošs akts” LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver tādu lēmumu, ar ko apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, kā strīdīgais lēmums, ar ko apstiprina nolīguma, kurā noteikta kārtība, kādā dalībvalsts izstājas no Savienības, noslēgšanu.
24
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 82. un 83. punktā ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav locus standi saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas trešo teikuma daļu, ka Padomes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jāapmierina un ka līdz ar to prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
Tiesvedība Tiesā un apelācijas tiesvedības dalībnieku prasījumi
25
Apelācijas sūdzības iesniedzēji 2021. gada 13. augustā Tiesas kancelejā iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto rīkojumu.
26
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–
atcelt strīdīgos aktus kopumā;
–
pakārtoti – strīdīgos aktus atcelt tiktāl, ciktāl ar tiem kopš 2020. gada 1. februāra Savienības pilsoņi un Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, it īpaši izstāšanās līguma preambulas sesto norādi (daļu), kā arī 9., 10. un 127. pantu, un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, “tostarp maksas par advokāta pakalpojumiem”.
27
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
28
Ar dokumentiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 2023. gada 6. un 9. janvārī, lietas dalībnieki atbildēja uz jautājumu, kurus Tiesa bija uzdevusi rakstveidā, pamatojoties uz tās Reglamenta 61. pantu, par eventuālām sekām, kas izrietētu no 2022. gada 9. jūnija sprieduma Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques (C‑673/20, EU:C:2022:449) attiecībā uz vērtējumu par Vispārējā tiesā celtās prasības pieņemamību.
29
Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 1. martā, apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvis informēja Tiesu par Harry Shindler nāvi 2023. gada 20. februārī, bez norādes par viņa tiesību pārņēmēju iestāšanos lietā.
Par apelācijas sūdzību
30
Apelācijas sūdzības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā izvirza divus pamatus, ar kuriem tiek apgalvots, ka, pirmkārt, tiesvedībā Vispārējā tiesā ir pieļauti pārkāpumi un, otrkārt, ir pieļautas tiesību kļūdas vērtējumā par prasības pieņemamību.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
31
Ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tās Reglamenta 130. pantu, kā arī nav ievērojusi lietas taisnīgas izskatīšanas principu.
32
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, pirmām kārtām, ka šā panta nolūks ir dot iespēju lietas dalībniekiem iesaistīties debatēs par Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu kopumu un ievērot jaunos, šajā nolūkā viņiem noteiktos termiņus. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka, pirmkārt, tā, pamatojoties uz minēto pantu, ir noteikusi termiņu Padomei, līdz kuram tai ir jāizklāsta sava aizstāvības pēc būtības, bet nav pēc tam noteikusi viņiem jaunu termiņu, līdz kuram viņi varētu sniegt savus apsvērumus gan par šīs iestādes izvirzīto iebildi par nepieņemamību, gan par tās iesniegto iebildumu rakstu.
33
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa atteicās izsniegt viņiem šo iebildumu rakstu un ar pārsūdzēto rīkojumu noraidīja viņu prasījumus, bet netika rīkota viņu uzklausīšana un netika sniegta nekāda informācija par tiesvedības norisi pēc tam, kad tika uzsākta lietas izskatīšana pēc būtības.
34
Apelācijas sūdzības iesniedzēji no tā izsecina, ka viņi tika “maldināti” attiecībā uz tiesvedības norisi Vispārējā tiesā un ka lietas dalībniekiem netika radīti vienlīdzīgi apstākļi, proti, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, viņiem nebija iespējams paust savu viedokli. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, kas izriet no lietas taisnīgas izskatīšanas jēdziena, kurš citastarp nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
35
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izskatot lietu, neesot ievērojusi tās Reglamenta 64. pantu, jo, kā teikts šajā pantā, tā “ņem vērā tikai tos procesuālos dokumentus un materiālus, kuri ir darīti pieejami lietas dalībnieku pārstāvjiem un par kuriem viņiem ir bijusi iespēja izteikt savu viedokli”. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka par šādu procesuālo noteikumu pārkāpumu liecina tas, ka Vispārējā tiesa prasītājam izsniedza iebildumu rakstu, ko Padome iesniegusi lietā T‑231/20 Price/Padome.
36
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka 2021. gada 19. janvārī viņi lūdza apturēt tiesvedību uz Vispārējās tiesas Reglamenta 69. panta pamata, lai tā lemtu “pēc pušu uzklausīšanas”, kā paredzēts Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 54. pantā. Tomēr lietas dalībnieki par šo pieteikumu par tiesvedības apturēšanu nekādā veidā neesot uzklausīti.
37
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa pirms nolēmuma pieņemšanas nav izskatījusi Padomes lūgumu vērsties pie Tiesas sakarā ar to, ka “apelācijas sūdzības iesniedzēju uzdotie jautājumi par lietas būtību ir identiski” jautājumiem, par kuriem ir runa lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurus, pamatojoties uz LESD 267. pantu, iesniegušas tribunal judiciaire de Perpignan (Francija) un tribunal judiciaire d’Auch (Francija).
38
Padome apgalvo, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir acīmredzami noraidāms.
Tiesas vērtējums
39
Pirmām kārtām, attiecībā uz apgalvojumiem, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi tās Reglamenta 64. un 130. pantu, ir jāatgādina, ka nevienu Vispārējās tiesas Reglamenta normu nevar interpretēt tādējādi, ka apstāklis, ka Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tā 130. panta 7. punktu, ir nolēmusi atlikt iebildes par nepieņemamību izskatīšanu līdz galīgā nolēmuma taisīšanai, nozīmē, ka tai būtu liegta iespēja bez tiesvedības mutvārdu daļas noraidīt prasību kā nepieņemamu, izdodot motivētu rīkojumu. Proti_– no Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 6. punkta – gluži pretēji – izriet, ka iebildes par nepieņemamību vai iebildes par kompetences neesamību gadījumā Vispārējā tiesa var nolemt sākt tiesvedības mutvārdu daļu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2008. gada 19. februāris, Tokai Europe/Komisija, C‑262/07 P, nav publicēts, EU:C:2008:95, 26. un 27. punkts).
40
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi procesuālo noteikumu pārkāpumu, vispirms uz tās Reglamenta 130. panta 7. punkta pamata nolemdama Padomes izvirzītās iebildes par nepieņemamību izskatīšanu atlikt līdz galīgā nolēmuma taisīšanai un pēc tam lemdama, izdodot motivētu rīkojumu.
41
Turklāt no pārsūdzētā rīkojuma 10. punkta izriet, ka 2020. gada 21. augustā apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz šo iebildi par nepieņemamību. Līdz ar to var konstatēt, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējiem bija iespējams sniegt savus apsvērumus par minēto iebildi par nepieņemamību un tā kā Vispārējā tiesa nolēma izdot tikai motivētu rīkojumu, neizskatot jautājumus par lietas būtību, sacīkstes tiesvedības princips un līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz aizstāvību tika ievērotas.
42
Turklāt ir konstatējams: tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā nav izskatījusi lietu pēc būtības, tā nav arī pārkāpusi tās Reglamenta 64. pantu, jo ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa nav izskatījusi Padomes iesniegto iebildumu rakstu. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, šos apsvērumus neliek apšaubīt apstāklis, ka saistībā ar citu tiesvedību Vispārējā tiesa prasītājam izsniedza Padomes iesniegto iebildumu rakstu.
43
Otrām kārtām, attiecībā uz apgalvojumiem, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav uzklausījusi lietas dalībniekus attiecībā uz viņu pieteikumu par tiesvedības apturēšanu, kas iesniegts, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 54. pantu un Vispārējās tiesas Reglamenta 69. pantu, no pārsūdzētā rīkojuma 16. punkta izriet, ka attiecīgi 2021. gada 19. janvārī un 8. februārī apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza pieteikumu par tiesvedības apturēšanu un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu, bet 2021. gada 10. februārī Vispārējās tiesas desmitās palātas (paplašinātā sastāvā) priekšsēdētājs ar savu lēmumu minēto pieteikumu par tiesvedības apturēšanu noraidīja. Tātad šie apgalvojumi nav pamatoti un ir jānoraida.
44
Trešām kārtām, attiecībā uz apgalvojumiem, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieņēmusi nolēmumu, neizskatījusi Padomes lūgumu vērsties Tiesā sakarā ar to, ka “apelācijas sūdzības iesniedzēju uzdotie jautājumi par lietas būtību ir identiski” jautājumiem, par kuriem ir runa lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurus, pamatojoties uz LESD 267. pantu, iesniegušas tribunal judiciaire de Perpignan un tribunal judiciaire d’Auch, Vispārējā tiesā izskatītās lietas materiāli arī neliecina, ka Padome būtu paudusi šādu lūgumu. Līdz ar to ir jānoraida arī šie apgalvojumi.
45
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
46
Ar apelācijas sūdzības otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas vērtējumā par viņu tiesībām celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas otrās un trešās teikuma daļas pamata. Šis apelācijas sūdzības pamats sastāv no divām daļām.
47
Ar apelācijas sūdzības otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriezdama, ka strīdīgais lēmums nav kvalificējams kā “reglamentējošs akts” LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē.
48
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atgādina, ka 2013. gada 3. oktobra spriedumā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 60. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka “reglamentējoša akta” kritērija nolūks ir ļaut fiziskām un juridiskām personām celt prasību par vispārpiemērojamu aktu, izņemot leģislatīvus aktus, atcelšanu ar ne tik stingriem nosacījumiem. Taču pārsūdzētā rīkojuma 61. un 62., kā arī 67.–81. punktā Vispārējā tiesa esot pievienojusi “citu nosacījumu”, kas neizrietot no judikatūras, kura balstīta uz šo spriedumu.
49
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētajā rīkojumā tā ir atzinusi, ka izstāšanās līgums ir starptautisks nolīgums. Viņi apgalvo, ka dienā, kad šis līgums tika parakstīts, Apvienotā Karaliste vēl bija Savienības dalībvalsts un tātad tas ir uzskatāms par Savienības “iekšēju aktu”.
50
Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka izstāšanās līguma būtību apliecinot, pirmkārt, jau šā līguma priekšmets, un tas, kā izriet no tā preambulas sestās norādes (daļas), esot reglamentēt Savienības tiesību aktos paredzētās situācijas un, otrkārt, no tām minētā līguma normām, kuras liecinot par Apvienotās Karalistes suverenitātes ierobežošanu, piemēram, tā 6. panta, kurā paredzēts, ka joprojām ir piemērojami Savienības tiesību akti, ja izstāšanās līgumā ir izdarīta attiecīga atsauce, un tā 4. panta, kurā noteikts, ka tiesvedības gadījumā Apvienotās Karalistes tiesu un administratīvās iestādes pienācīgi ņem vērā attiecīgo Tiesas judikatūru, kas pasludināta pēc šā līguma 126. pantā paredzētā laikposma, proti, “pārejas perioda”, beigām.
51
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji iebilst pret pārsūdzētajā rīkojumā iekļauto Vispārējās tiesas izvērtējumu attiecībā uz “reglamentējošiem aktiem” un it īpaši izvērtējumu attiecībā uz jautājumu, vai lēmumu, ar kuru apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, var uzskatīt par šādu aktu. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā LESD 275. pantu. Tā kā šajā pantā ir paredzēts, ka konkrēti starptautiskie nolīgumi vai akti ir izslēgti no Eiropas Savienības Tiesas kompetences, šajā lietā jautājums esot par to, “vai izstāšanās līgums ir akts, kas ietilpst kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā vai kas pieņemts, pamatojoties uz normām saistībā ar šo politiku”. Taču, kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzēji, nedz lēmums, ar ko apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, nedz šā nolīguma parakstīšana neietilpst kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, un tātad strīdīgos aktus nevar izslēgt no Tiesas kompetences.
52
Apelācijas sūdzības iesniedzēji iebilst arī pret Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz to, ka Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi prevalē pār pārējiem vispārpiemērojamiem aktiem. Šajā ziņā viņi apgalvo, ka Tiesas kompetence ir īstenojama attiecībā uz visiem Savienības iestāžu aktiem neatkarīgi no tā, vai tie ir leģislatīvi, un ka līdz ar to starptautiskie nolīgumi ir “reglamentējoši akti” LESD panta 263. panta izpratnē.
53
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka strīdīgie akti ir “reglamentējoši akti”, kas “nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem”, un ka to sekas, piemēram, Savienības pilsoņa statusa un ar šo statusu saistīto tiesību zaudēšana, nav atkarīgas no tā, vai tiek veikti šādi pasākumi. Viņi uzskata, ka viņiem ir tiesības celt prasību par šiem aktiem uz LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas pamata.
54
Ar apelācijas sūdzības otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz vērtējumu par viņu tiesībām celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas otrās teikuma daļas pamata tāda iemesla dēļ, ka viņu stāvokļa specifika liecina, ka strīdīgie akti viņus skar individuāli.
55
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka viņiem “bija liegta iespēja demokrātiski iebilst pret Eiropas pilsonības zaudēšanu”, lai gan strīdīgais lēmums viņus “skar tieši un individuāli”.
56
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā atzīdama, ka strīdīgais lēmums viņus skar “viņu objektīvā Apvienotās Karalistes valstspiederīgo statusa dēļ”. Apelācijas sūdzības iesniedzēji atgādina, ka savā prasībā viņi lūdza atcelt strīdīgos aktus, “ciktāl ar tiem viņiem nav saglabāta Eiropas pilsonība un ar to saistītās tiesības”, ka ar to bija paredzēts pierādīt, ka Apvienotās Karalistes pilsoņi, kuri dzīvo Savienības teritorijā, ir “speciāla personu grupa”, un ka tādēļ “to neesamība” viņus skar vairāk nekā jebkuru citu personu. Tātad nosacījuma, ka prasītājam ir jābūt skartam individuāli, izpilde būtu jāvērtē, ņemot vērā strīdīgā lēmuma sekas apelācijas sūdzības iesniedzējiem, nevis tā vienīgo mērķi.
57
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji iebilst pret Vispārējās tiesas vērtējumu, kas iekļauts pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā, proti, ka no apstākļiem, uz kuriem viņi norāda, neizriet konstatējums, ka viņi ietilptu “ierobežotā personu lokā” šā rīkojuma 41. punktā minētās judikatūras izpratnē.
58
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka jautājums, vai nosacījums, ka prasītājam ir jābūt skartam individuāli, ir izpildīts, būtu jāvērtē arī atkarībā no visu strīdīgo aktu iedarbības kopumā. Viņi uzskata, ka “reglamentējošie akti” var skart lielu skaitu personu, tomēr šā nosacījuma izpildi ticami varot novērtēt vienīgi tad, ja tiek ņemts vērā veids, kādā tie skar katras personas individuālo situāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzēji ietilpstot “ierobežotā personu lokā”, jo viņi esot potenciāli Apvienotās Karalistes vēlētāji Francijas pašvaldību vēlēšanās un viņu vidū esot briti, kas jau ievēlēti par pašvaldības deputātiem Francijā, personas, kas dzīvo Francijā un personas, kuras nav varējušas pieteikt dubultpilsonību, proti Spānijas un Apvienotās Karalistes pilsonību. Turklāt Savienības pilsoņa statusa un ar šo statusu saistīto tiesību zaudēšanai esot bijušas arī citādas konkrētas sekas, piemēram, viņu dzīveslīmeņa samazināšanās, un tas liecinot par interesi, kas viņiem dod tiesības celt prasību.
59
Padome nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem un apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi atzinusi, ka viņiem nav tiesību celt prasību LESD 263. panta ceturtās daļas otrās un trešās teikuma daļas pamata.
Tiesas vērtējums
60
Vispirms ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka būtu nepieņemami, ja apelācijas sūdzības iesniedzēji celtu prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas pamata, attiecīgi pārsūdzētā rīkojuma 57. un 81. punktā atzīdama, ka strīdīgais lēmums viņus neskar individuāli šīs normas otrās teikuma daļas izpratnē un ka šis lēmums nav uzskatāms par “reglamentējošu aktu” minētās normas trešās teikuma daļas izpratnē. Procesuālās ekonomijas labad Vispārējā tiesa ir balstījusies uz premisu, ka Savienības pilsoņa statusa “zaudējums” vai “liegšana” un ar šo statusu saistīto tiesību “liegšana” esot minētā lēmuma pieņemšanas sekas.
61
Lai gan nav nepieciešams novērtēt, vai Vispārējā tiesa, pieņemdama šādu nolēmumu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, Tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jebkurš apstāklis, kas veicinājis Vispārējā tiesā celtas atcelšanas prasības pieņemamību, ir uzskatāms par absolūtu pamatu, kas Tiesai, kurai tiek iesniegta apelācijas sūdzība, ir jāpiemēro pēc savas ierosmes (rīkojumi, 2013. gada 5. septembris, ClientEarth/Padome, C‑573/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:564, 20. punkts, un 2021. gada 4. februāris, Pilatus Bank/ECB, C‑701/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:99, 23. punkts).
62
Turklāt tādas prasības pieņemamība, kuru fiziska vai juridiska persona atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai cēlusi par tiesību aktu, kura adresāte tā nav, ir pakārtota nosacījumam, ka šai personai ir jāatzīst tiesības celt prasību, un tas notiek divos gadījumos. Pirmkārt, šādu prasību var celt ar nosacījumu, ka šis akts to skar tieši un individuāli. Otrkārt, attiecīgā persona var celt prasību par reglamentējošu aktu, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ja tas to skar tieši (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 19. punkts, kā arī 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 59. punkts).
63
Otrkārt, atcelšanas prasība, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama vienīgi tad, ja šādai personai ir interese, lai pārsūdzētais akts tiktu atcelts. Šāda interese nozīmē, ka šā akta atcelšana pati par sevi var radīt tiesiskas sekas un ka tādējādi prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis. Tātad interese celt prasību ir jebkuras prasības būtisks un galvenais nosacījums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 19. oktobris, Rendo u.c./Komisija, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, 13. punkts, kā arī 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 55. un 58. punkts). Turpretī interese celt prasību nepastāv, ja celtās prasības labvēlīgs iznākums prasītāju jebkurā gadījumā nevar apmierināt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Evropaïki Dynamiki/ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, 49. punkts, kā arī 2017. gada 23. novembris, Bionorica un Diapharm/Komisija, C‑596/15 P un C‑597/15 P, EU:C:2017:886, 85. punkts).
64
Treškārt, interese celt prasību un tiesības celt prasību ir divi nošķirti pieņemamības nosacījumi, kuri fiziskai vai juridiskai personai ir jāizpilda kumulatīvi, lai tā būtu tiesīga celt atcelšanas prasību, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu (spriedums, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
65
Ņemot vērā šīs lietas apstākļus un to, ka nav nepieciešams novērtēt, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, lemdama tā, kā izklāstīts pārsūdzētā rīkojuma 45.–57., 61., 62. un 67.–81. punktā, Tiesa uzskata, ka ir nepieciešams pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir interese celt prasību.
66
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LES 50. panta 1. punktā ir noteikts, ka jebkura dalībvalsts var nolemt izstāties no Savienības saskaņā ar savām konstitucionālajām prasībām. Izstāšanās lēmumu, ievērojot dalībvalsts konstitucionālos noteikumus, pieņem vienīgi šī dalībvalsts un tātad tas ir atkarīgs vienīgi no tās suverēnās izvēles (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c., C‑621/18, EU:C:2018:999, 50. punkts, kā arī 2022. gada 9. jūnijs, Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 53. punkts).
67
Turklāt, tā kā saskaņā ar LES 9. pantu un LESD 20. panta 1. punktu dalībvalsts pilsonība ir obligāts nosacījums, lai persona varētu iegūt un saglabāt Savienības pilsoņa statusu un izmantot visas ar to saistītās tiesības, šīs pilsonības zaudēšana tātad nozīmē, ka attiecīgā persona automātiski zaudē arī šo statusu un šīs tiesības (spriedums, 2022. gada 9. jūnijs, Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 57. punkts).
68
Tātad attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem Savienības pilsoņa statusa un līdz ar to ar šo statusu saistīto tiesību zaudēšana ir automātiskas sekas tikai un vienīgi Apvienotās Karalistes suverēni pieņemtajam lēmumam izstāties no Savienības, pamatojoties uz LES 50. panta 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 9. jūnijs, Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 59. punkts), nevis izstāšanās līgumu vai strīdīgo lēmumu.
69
No tā izriet, ka prasība, ciktāl tā vērsta pret strīdīgajiem aktiem, ir jānoraida kā nepieņemama tā iemesla dēļ, ka strīdīgie akti esot izraisījuši to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji zaudē Savienības pilsoņa statusu un ar šo statusu saistītās tiesības, lai gan šis zaudējums izriet tikai un vienīgi no Apvienotās Karalistes suverēni pieņemtā lēmuma izstāties no Savienības, pamatojoties uz LES 50. panta 1. punktu.
70
Proti, strīdīgā lēmuma atcelšana nevar radīt ieguvumu apelācijas sūdzības iesniedzējiem, jo tas varētu izraisīt interesi celt prasību, tādēļ ka šāda atcelšana katrā ziņā neliktu apšaubīt minēto zaudēšanu.
71
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav intereses celt prasību par strīdīgo lēmumu, nav nepieciešams izvērtēt viņu paustos argumentus attiecībā uz kļūdainu vērtējumu par viņu tiesībām celt prasību uz LESD 263. panta ceturtās daļas otrās un trešās teikuma daļas pamata. Proti, eventuāla tiesību kļūda neietekmētu strīda iznākumu un pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvo daļu, ja prasība tika noraidīta kā nepieņemama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 24. marts, Wagenknecht/Komisija, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
72
No tā izriet, ka šā sprieduma 69. un 70. punktā minēto iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 83. punktā secinādama, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
73
Tātad apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida.
74
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto apsvērumu kopumu, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
75
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
76
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu, kas, pamatojoties uz šā reglamenta 184. panta 1. punktu, ir piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
77
Tā kā nolēmums ir nelabvēlīgs apelācijas sūdzības iesniedzējiem, būtu jāpiespriež viņiem segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French un William John Tobbin sedz tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.