62021CC0621
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 20. aprīlī (
1
)
Lieta C‑621/21
WS
pret
Intervyuirasht organ na Darzhavna agentsia za bezhantsite pri Ministerskia savet,
piedaloties
Predstavitelstvo na Varhovnia komisar na Organizatsiyata na obedinenite natsii za bezhantsite v Bulgaria
(Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Direktīva 2011/95/ES – Tiesību normas par starptautiskās aizsardzības piešķiršanu un šīs aizsardzības saturu – Trešās valsts valstspiederīgā, kura pēc atgriešanās izcelsmes valstī var kļūt par nevalstisku dalībnieku izdarītu goda aizstāvības noziegumu, piespiedu laulības vai vardarbības ģimenē upuri – Bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumi – 9. panta 3. punkts – Cēloņsakarības noteikšana starp vajāšanas iemeslu un aizsardzības neesamību izcelsmes valstī – 10. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Piederības “noteiktai sociālai grupai” noteikšana, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja dzimumu – Alternatīvās aizsardzības piešķiršanas nosacījumi – “Būtiska kaitējuma” jēdziens – Konvencija par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu (Stambulas konvencija)
I. Ievads
1.
Jautājums par vardarbību pret sievietēm ģimenē mūsu sabiedrībā ir kļuvis par būtisku problēmu, jo varas iestādes ilgu laiku nebija pienācīgi novērtējušas šādu darbību smagumu un sekas. Sieviešu slepkavības ģimenē, kas pašlaik ikdienas valodā tiek sauktas par “feminicīdiem”, ir publiski nosodītas. Varas iestādes ir sapratušas, ka no vardarbības ģimenē cietušajām sievietēm ir jānodrošina labāka aizsardzība un ir bargāk jāvēršas pret šīs vardarbības veicējiem. Vai šī aizsardzība, kas jānodrošina valstī, jāpiešķir arī sievietēm, kas ir aizbēgušas no savas valsts un nevar vai nevēlas tajā atgriezties, jo baidās tikt pakļautas vardarbībai ģimenē? Konkrētāk, vai sievietēm, kas nonākušas šādā situācijā, var piešķirt bēgļa statusu Direktīvas 2011/95/ES 2. panta e) punkta izpratnē (
2
)? Ja šāds statuss netiek piešķirts, cik lielā mērā ar dzimumu saistīti vardarbības akti, kas izdarīti pret trešās valsts valstspiederīgo šaurā ģimenes lokā, var attaisnot alternatīvās aizsardzības piešķiršanu šīs direktīvas 2. panta g) punkta izpratnē?
2.
Tiesai iesniegtajā lietā Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) ir radušās šaubas, vai starptautisko aizsardzību var piešķirt kurdu izcelsmes Turcijas valstspiederīgajai un, attiecīgā gadījumā, kādu šīs aizsardzības veidu viņai var piešķirt, ņemot vērā, pirmkārt, to vardarbības aktu raksturu, kuriem viņa var tikt pakļauta, ja viņa atgrieztos izcelsmes valstī. Šie akti var ietvert vardarbību ģimenes lokā, pat goda aizstāvības noziegumu vai arī piespiedu laulību. Otrkārt, ir jāņem vērā arī apstākļi, kādos minētie akti ir izdarīti, proti, vai tos veic nevalstiski dalībnieki (
3
).
3.
Šajā jautājumā ir atspoguļotas bažas – kas turklāt ir izklāstītas šajā lietā iesniegtajos apsvērumos –, kuras pauž tie, kas uzskata, ka bēgļa statusu nevar piešķirt visām no vardarbības ģimenē cietušajām sievietēm, jo tā ir visām valstīm kopīga problēma, un tie, kas savukārt izsaka nožēlu, ka alternatīvā aizsardzība ir šīm sievietēm tikai “pēc noklusējuma” piešķirta aizsardzība, tādējādi netiek atzīti ar dzimumu saistītas vajāšanas iemesli, tostarp tie, kuru pamatā ir seksuālā orientācija un dzimumidentitāte.
4.
Secinājumos lietā État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (
4
) ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar] norādīja uz neatliekamu nepieciešamību nenovērtēt par zemu vardarbības ģimenē problēmas nopietnības atzīšanas juridisko, politisko un sociālo nozīmi un ņemt vērā nesenās izmaiņas Savienības tiesiskajā regulējumā attiecībā uz cietušo aizsardzību (
5
). Gandrīz vienlaicīgi ģenerāladvokāts Dž. Hogans [G. Hogan] savos secinājumos Atzinumā 1/19 (Stambulas konvencija) (
6
) tomēr konstatēja, ka “pašreizējā attīstības stadijā Savienības tiesībās vispārīgi nav paredzēts, ka pienākums ņemt vērā vardarbību pret sievietēm kā vienu no vajāšanas veidiem var būt par pamatu bēgļa statusa piešķiršanai” (
7
).
5.
Pašreiz rodas jautājums no cita skatpunkta, jo tas attiecas uz individuālu situāciju.
6.
Pirmkārt, Tiesai būs jānosaka, saskaņā ar kādiem nosacījumiem var uzskatīt, ka trešās valsts valstspiederīgā, kas pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī var kļūt par goda aizstāvības nozieguma vai piespiedu laulības upuri, kā arī tikt pakļauta vardarbībai ģimenē, pamatoti baidās no vajāšanas savas piederības “noteiktai sociālai grupai” dēļ un ka viņai var piešķirt bēgļa statusu (Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkts).
7.
Otrkārt, Tiesai būs jāprecizē nosacījumi, saskaņā ar kuriem kompetentajai valsts iestādei gadījumā, ja vardarbību ir veicis nevalstisks dalībnieks, ir jāpierāda cēloņsakarība starp vajāšanas iemeslu, proti, piederību noteiktai sociālai grupai, un aizsardzības neesamību izcelsmes valstī (šīs direktīvas 9. panta 3. punkts).
8.
Visbeidzot treškārt, Tiesai būs jāizvērtē, cik lielā mērā šai personai var piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu. Šajos apstākļos tai būs jāprecizē nosacījumi, saskaņā ar kuriem iepriekš aprakstītos vardarbības aktus var uzskatīt par “būtisku kaitējumu” minētās direktīvas 15. panta izpratnē, ciktāl tie vai nu nopietni apdraud šīs personas dzīvību, vai arī rada necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
1. Ženēvas konvencija
9.
Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā parakstītās Konvencijas par bēgļu statusu (
8
) 1. panta A punkta 2. apakšpunkta pirmajā daļā ir noteikts, ka termins “bēglis” ir attiecināms uz jebkuru personu, kas “sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs valsts aizsardzību”.
2. CEDAW
10.
Konvencijas par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu (turpmāk tekstā – “CEDAW”) (
9
), kurai Savienība nav pievienojusies, 1. pantā ir noteikts:
“Šajā konvencijā jēdziens “sieviešu diskriminācija” nozīmē jebkādas atšķirības, izņēmumus vai ierobežojumus dzimuma dēļ, kuru sekas vai mērķis ir apgrūtināt vai pilnībā liegt sieviešu cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu vai apgrūtināt vai pilnībā liegt sievietēm minēto tiesību un brīvību īstenošanu vai izmantošanu politiskajā, ekonomiskajā, sociālajā, kultūras, pilsonisko tiesību vai jebkurā citā jomā neatkarīgi no viņu ģimenes stāvokļa, pamatojoties uz vīriešu un sieviešu līdztiesību.”
11.
Šīs konvencijas 5. panta a) punktā ir norādīts:
“Dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus:
a)
lai mainītu vīriešu un sieviešu uzvedības sociālos un kultūras modeļus un panāktu aizspriedumu un tādu paražu un cita veida prakses izskaušanu, kuru pamatā ir doma par viena vai otra dzimuma nepilnvērtību vai pārākumu vai stereotipi par vīriešu un sieviešu lomu.”
12.
Minētā konvencija tika papildināta ar Sieviešu diskriminācijas izskaušanas komitejas Vispārējo ieteikumu Nr. 19 (
10
)“Vardarbība pret sievietēm”, kura 6. punktā ir noteikts:
“[CEDAW] 1. pantā ir definēta sieviešu diskriminācija. Šī definīcija ietver ar dzimumu saistītu vardarbību, proti, vardarbību, kas vērsta pret sievieti tāpēc, ka viņa ir sieviete, vai tā nesamērīgi skar sievietes. Tā ietver darbības, kas rada fiziskas, garīgas vai seksuālas ciešanas vai mocības, šādas rīcības draudus, piespiešanu vai citādu brīvības atņemšanu [..].”
13.
Šis ieteikums tika atjaunināts 2017. gadā ar Vispārējo ieteikumu Nr. 35 par vardarbību pret sievietēm dzimuma dēļ (
11
), kura 10. un 16. punktā ir paredzēts:
“10. “[Sieviešu diskriminācijas izskaušanas] komiteja uzskata, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm ir viens no sociālajiem, politiskajiem un ekonomiskajiem pamatlīdzekļiem, ar ko tiek uzturēta sieviešu padotība vīriešiem un viņu stereotipiskās lomas [..].
[..]
16. Ar dzimumu saistītu vardarbību pret sievietēm noteiktos apstākļos var pielīdzināt spīdzināšanai vai nežēlīgai, necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, it īpaši izvarošanas, vardarbības ģimenē vai citu kaitējošu darbību gadījumā [..]”.
14.
Turklāt CEDAW ir papildināta ar Deklarāciju par vardarbības pret sievietēm izskaušanu (
12
), kuras 2. pantā ir noteikts:
“Par vardarbību pret sievietēm uzskatāmas šādas, bet ne tikai šīs, darbības:
a)
fiziska, seksuāla vai psiholoģiska vardarbība ģimenē, tostarp fiziska ietekmēšana, seksuāla vardarbība pret sieviešu dzimuma bērniem mājās, vardarbība, kas saistīta ar mantojumu, izvarošana laulībā, sieviešu dzimumorgānu sakropļošana, kā arī cita sievietēm kaitīga tradicionālā prakse, vardarbība ārpus laulības un vardarbība, kas saistīta ar ļaunprātīgu izmantošanu;
b)
fiziska, seksuāla vai psiholoģiska vardarbība sabiedrībā, tostarp izvarošana, seksuālā vardarbība, seksuāla uzmākšanās un iebiedēšana darbavietā, izglītības iestādēs un citviet, kā arī sieviešu tirdzniecība un piespiedu prostitūcija;
c)
fiziska, seksuāla vai psiholoģiska vardarbība, ko veic vai pieļauj valsts, neatkarīgi no vietas, kur minētā vardarbība tiek īstenota.”
3. Stambulas konvencija
15.
Stambulas konvencijas preambulas desmitajā līdz divpadsmitajā daļā ir noteikts:
“atzīstot to, ka vardarbība pret sievietēm liecina par vēsturiski izveidojušos sieviešu un vīriešu varas nevienlīdzīgu sadalījumu, kura dēļ vīrieši dominē pār sievietēm un diskriminē sievietes un ir apgrūtināta sieviešu pilnīga attīstība;
atzīstot to, ka vardarbība pret sievietēm, kas ir ar dzimumu saistīta vardarbība, ir strukturāla, un to, ka vardarbība pret sievietēm ir viens no svarīgākajiem sociālajiem mehānismiem, kura dēļ sievietes ir spiestas pakļauties vīriešiem;
ar dziļām bažām atzīstot to, ka sievietes un meitenes bieži tiek pakļautas tādiem nopietniem vardarbības veidiem kā vardarbība ģimenē, seksuāla uzmākšanās, izvarošana, piespiedu laulības, noziegumi, kas izdarīti, aizstāvot tā saukto “godu”, un dzimumorgānu kropļošana, un šāda vardarbība ir sieviešu un meiteņu cilvēktiesību būtisks pārkāpums un galvenais šķērslis sieviešu un vīriešu līdztiesībai.”
16.
Saskaņā ar tās 1. pantu, kas iekļauts I nodaļā “Mērķi, definīcijas, līdztiesība un diskriminācijas aizliegums, vispārējie pienākumi”, Stambulas konvencijas mērķi it īpaši ir aizsargāt sievietes no jebkādas vardarbības un novērst vardarbību pret sievietēm un vardarbību ģimenē, sodīt par to un to izskaust, sekmēt jebkādas vardarbības pret sievietēm izskaušanu un izstrādāt visaptverošu sistēmu, politiku un pasākumus, lai aizsargātu visus [šādas vardarbības] upurus un palīdzētu tiem.
17.
Saskaņā ar Stambulas konvencijas 2. panta 1. punktu tā “attiecas uz jebkādu vardarbību pret sievietēm, tostarp vardarbību ģimenē, kas nesamērīgi skar sievietes”.
18.
Šīs konvencijas 3. pantā ir noteikts:
“Šajā konvencijā:
a
ar terminu “vardarbība pret sievietēm” tiek saprasts cilvēktiesību pārkāpums un sieviešu diskriminācija, un ar to apzīmē visus ar dzimumu saistītus vardarbības aktus, kas sievietēm rada vai var radīt fizisku, seksuālu, psiholoģisku vai ekonomisku kaitējumu vai ciešanas, kā arī šādu vardarbības aktu draudus, piespiešanu vai patvaļīgu brīvības atņemšanu neatkarīgi no tā, vai šāda vardarbība notiek sabiedriskajā vai privātajā dzīvē;
b
ar terminu “vardarbība ģimenē” apzīmē visus fiziskas, seksuālas, psiholoģiskas vai ekonomiskas vardarbības aktus, kas notiek ģimenē vai mājās, vai starp bijušajiem vai esošajiem laulātajiem vai partneriem neatkarīgi no tā, vai vardarbības izdarītājs dzīvo vai ir dzīvojis vienā dzīvesvietā ar vardarbības upuri;
c
ar terminu “dzimums” tiek saprastas sociālās lomas, uzvedība, nodarbošanās un īpašības, ko konkrēta sabiedrība uzskata par atbilstošām sievietēm un vīriešiem;
d
“ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” ir vardarbība, kas vērsta pret sievieti tāpēc, ka viņa ir sieviete, vai vardarbība, kura nesamērīgi skar sievietes;
[..]
f
termins “sieviete” attiecas arī uz meitenēm, kas nav sasniegušas 18 gadu vecumu.”
19.
Minētās konvencijas 60. pants “Patvēruma pieteikumi ar dzimumu saistītas vardarbības dēļ” ir formulēts šādi:
“1.   Konvencijas dalībvalstis pieņem normatīvos aktus un veic citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm tiek atzīta par vajāšanu [Ženēvas konvencijas] 1. panta A punkta [2. apakšpunkta] izpratnē un par būtisku kaitējumu, kas ir pamats papildu[/alternatīvai] aizsardzībai.
2.   Konvencijas dalībvalstis nodrošina to, ka, interpretējot ikvienu Konvencijā minēto pamatu, tiek ievērots dzimumu līdztiesības princips un ka tad, ja tiek konstatēts, ka pastāv bažas par vajāšanu viena vai vairāku pamatu dēļ, pieteikuma iesniedzējam piešķir bēgļa statusu saskaņā ar attiecīgajiem spēkā esošajiem tiesību aktiem.
3.   Konvencijas dalībvalstis pieņem normatīvos aktus un veic citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izveidotu dzimumu līdztiesības principam atbilstošas reģistrācijas procedūras un atbalsta pakalpojumus patvēruma meklētājiem, kā arī dzimumu līdztiesības vadlīnijas un dzimumu līdztiesības principam atbilstošas patvēruma piešķiršanas procedūras, tostarp attiecībā uz bēgļa statusa konstatēšanu un pieteikumiem starptautiskas aizsardzības nodrošināšanai.”
B.
Savienības tiesības
20.
Saskaņā ar LESD 78. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. pantu kopējās Eiropas patvēruma sistēmas, kurā iekļaujas Direktīva 2011/95, pamatā ir pilnīga un visaptveroša Ženēvas konvencijas piemērošana.
21.
Šīs direktīvas 17. un 30. apsvērumā ir noteikts:
“(17)
Attieksmē pret personām, uz kurām attiecas šī direktīva, dalībvalstīm ir saistības atbilstīgi to pieņemtiem starptautisko tiesību instrumentiem, tostarp jo īpaši tiem, kuros ir noteikts diskriminācijas aizliegums.
[..]
(30)
[..] nepieciešams ieviest vienotu jēdzienu attiecībā uz vajāšanas pamatojumu “piederība noteiktai sociālai grupai”. Lai definētu noteiktu sociālo grupu, būtu pienācīgi jāņem vērā jautājumi, kas izriet no pieteikuma iesniedzēja dzimuma, tostarp dzimuma identitāte un seksuālā orientācija, kas var būt saistītas ar noteiktām tiesību tradīcijām un ieražām, kuru dēļ tiek kropļoti dzimumorgāni, notiek piespiedu sterilizācija vai aborts, ciktāl šie jautājumi ir saistīti ar pieteikuma iesniedzēja pamatotām bailēm no vajāšanas.”
22.
Minētās direktīvas 2. panta d) un f) punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību [..], un uz kuru neattiecas 12. pants;
[..]
f)
“persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais [..], ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī, [..] ta[i] draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību.”
23.
Direktīvas 2011/95 II nodaļas “Starptautiskās aizsardzības pieteikumu novērtēšana” 6. pantā “Vajāšanas vai būtiska kaitējuma dalībnieki” ir noteikts:
“Vajāšanas vai smaga kaitējuma dalībnieki ir:
a)
valsts;
b)
partijas vai organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu;
c)
nevalstiski dalībnieki, ja var apliecināt, ka a) un b) apakšpunktā minētie dalībnieki, ieskaitot starptautiskās organizācijas, nav spējīgi vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret vajāšanu vai smagu kaitējumu, kā noteikts 7. pantā.”
24.
Šīs direktīvas 7. pants “Aizsardzības dalībnieki” ir formulēts šādi:
“1.   Aizsardzību pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu var nodrošināt vienīgi:
a)
valsts; vai
b)
partijas vai organizācijas, tostarp starptautiskas organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu,
ja tās vēlas un spēj nodrošināt aizsardzību saskaņā ar 2. punktu.
2.   Aizsardzībai pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu jābūt efektīvai un neierobežotai laikā. Šādu aizsardzību parasti nodrošina, 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem dalībniekiem veicot pamatotus pasākumus, lai novērstu vajāšanu vai būtiska kaitējuma nodarīšanu inter alia uzturot efektīvu tiesību sistēmu, lai atklātu, apsūdzētu un sodītu par darbībām, kas veido vajāšanu vai būtisku kaitējumu, kā arī nodrošinot pieteikuma iesniedzējam pieeju šādai aizsardzībai.
[..]”
25.
Minētās direktīvas III nodaļā “Kvalificēšana par bēgli” ietilpst 9. pants, kurā ir noteikts:
“1.   Lai darbība tiktu uzskatīta par vajāšanas darbību Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta nozīmē, tai jābūt:
a)
pietiekami smagai tās rakstura vai biežuma dēļ, lai tā veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [ (
13
)] 15. panta 2. punktu;
b)
vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācijai, kas ir pietiekami smagi, lai ietekmētu indivīdu līdzīgā veidā, kā minēts a) apakšpunktā.
2.   Vajāšanas darbības, kas minētas 1. punktā inter alia var notikt kā:
a)
fiziskas vai garīgas vardarbības darbības, tostarp seksuāla vardarbība;
[..]
f)
darbības, kas īpaši vērstas pret kādu dzimumu vai pret bērniem.
3.   Saskaņā ar 2. panta d) apakšpunktu ir jābūt saiknei starp 10. pantā minētajiem iemesliem un šā panta 1. punktā minētajām vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām trūkum[u].”
26.
Direktīvas 2011/95 10. pants “Vajāšanas iemesli” ir formulēts šādi:
“1.   Novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo:
[..]
d)
uzskata, ka grupa veido īpašu sociālu grupu jo īpaši, ja:
–
šās grupas dalībniekiem piemīt kopīgas iedzimtas pazīmes vai kopēja pagātne, ko nevar mainīt, vai tiem piemīt kopējas pazīmes vai pārliecība, kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties, un
–
minētajai grupai attiecīgajā valstī ir īpatna identitāte, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā atšķirīgu.
Atkarībā no apstākļiem izcelsmes valstī jēdziens īpaša sociāla grupa var ietvert grupu, kuras pamatā ir seksuālās orientācijas kopīgas pazīmes. Nevar uzskatīt par seksuālai orientācijai piederīgām tādas darbības, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tiek uzskatītas par noziedzīgām. Ar dzimumu saistītus aspektus, tostarp dzimuma identitāti, pienācīgi ņem vērā, lai noteiktu piederību īpašai sociālai grupai vai identificētu šādas grupas pazīmes;
[..].
2.   Novērtējot, vai pieteikuma iesniedzējam ir pamatotas bailes no vajāšanas, nav būtiski, vai pieteikuma iesniedzējam faktiski piemīt rases, reliģijas, valstspiederības, sociālās vai politiskās pazīmes, kas izraisa vajāšanu, ja vajāšanas dalībnieks attiecina uz pieteikuma iesniedzēju šādas pazīmes.”
27.
Šīs direktīvas V nodaļā “Kvalificēšana par personu, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir iekļauts 15. pants “Būtisks kaitējums”, kurā ir paredzēts:
“Smagu kaitējumu veido:
a)
nāves sods vai tā izpilde; vai
b)
pieteikuma iesniedzēja spīdzināšana vai necilvēcīga pazemojoša izturēšanās pret viņu, vai necilvēcīga vai pazemojoša sodīšana izcelsmes valstī; vai
[..].”
C.
Bulgārijas tiesības
28.
Bulgārijā starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu reglamentē Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (Likums par patvērumu un bēgļiem) (
14
), redakcijā, kas publicēta 2016. gada 27. decembraDV Nr. 103 (turpmāk tekstā – “ZUB”). Direktīva 2011/95 un Direktīva 2013/32/ES (
15
) Bulgārijas tiesībās ir transponētas ar diviem likumiem, ar ko groza un papildina ZUB un kas attiecīgi ir publicēti 2015. gada 16. oktobraDV Nr. 80 un 2015. gada 22. decembraDV Nr. 101.
29.
Saskaņā ar ZUB 6. panta 1. punktu:
“Šajā likumā paredzētās pilnvaras īsteno Darzhavna agentsia za bezhantsite [(Valsts bēgļu aģentūra, turpmāk tekstā – “DAB”)] amatpersonas. Tās konstatē visus faktus un apstākļus, kam ir nozīme starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrā, un sniedz atbalstu ārvalstniekiem, kuri iesnieguši šādu aizsardzības pieteikumu.
30.
ZUB ir paredzēti divi starptautiskās aizsardzības veidi.
31.
ZUB 8. pants attiecas uz pamatnosacījumiem, kas jāizpilda pieteikuma iesniedzējam, lai saņemtu bēgļa statusu. Šajā pantā iekļauti noteikumi, kas ir līdzīgi Direktīvas 2011/95 6. un 9. pantā paredzētajām normām.
32.
ZUB 9. pants attiecas uz pamatnosacījumiem, kas jāizpilda pieteikuma iesniedzējam, lai saņemtu “humanitāro statusu”, kurš atbilst alternatīvajai aizsardzībai, un šie nosacījumi atbilst “būtiskam kaitējumam”, kas definēts Direktīvas 2011/95 15. pantā.
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
33.
Prasītāja pamatlietā WS ir kurdu izcelsmes Turcijas valstspiederīgā, sunnītu musulmane un ir šķīrusies. 2018. gada jūnijā viņa izceļoja no Turcijas, lai dotos uz Bulgāriju un vēlāk uz Vāciju, kur viņa iesniedza pirmo starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Ar DAB2019. gada 28. februāra lēmumu Bulgārija piekrita viņu uzņemt, lai izskatītu viņas starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
34.
Trijās uzklausīšanās, kas notika 2019. gada oktobrī, WS paziņoja, ka Turcijā viņai esot problēmas ar viņas bijušo laulāto BS, ar kuru tā 2010. gadā bija noslēgusi piespiedu laulību un ar kuru viņai ir trīs meitas. Pēc vairākām vardarbības epizodēm un draudiem, ko bija izteicis gan viņas laulātais, gan viņas bioloģiskā ģimene un viņas laulātā ģimene, viņa tika regulāri izmitināta “vardarbības novēršanas un uzraudzības centros” un 2016. gada septembrī viņa aizbēga no savām mājām. Šajā ziņā WS tostarp ir pievienojusi Torbali [Torbalı] ģenerālprokuratūrā (Turcija) iesniegto sūdzību par šo vardarbību. 2017. gadā WS ir noslēgusi reliģisku laulību ar citu vīrieti, ar kuru viņai 2018. gada maijā piedzimis dēls. Ar Dijarbakiras [Diyarbakır] Civillietu tiesas Nr. 1 (Turcija) nolēmumu WS un BS laulība tika pasludināta par šķirtu 2018. gada 20. septembrī, kad viņa jau bija izceļojusi no Turcijas. WS turklāt uzsvēra, ka viņa nav saņēmusi nekādu atbalstu no savas bioloģiskās ģimenes un ka ģimenes tēvs esot aizliedzis saziņu, pamatojoties uz to, ka viņa ir atstājusi laulāto kopīgo dzīvesvietu. Turklāt WS pauda bažas par savu dzīvību, ja viņai būtu jāatgriežas Turcijā.
35.
Ar 2020. gada 21. maija lēmumu DAB noraidīja WS starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pamatojoties gan uz ZUB 8. pantu (bēgļa statuss), gan uz šī likuma 9. pantu (humanitārais statuss/alternatīvā aizsardzība).
36.
DAB uzskatīja, ka bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumi nav izpildīti, jo uz vardarbību, kurai viņu bija pakļāvis tās laulātais un viņas ģimenes locekļi, kā arī uz tai izteiktajiem nāves draudiem nevarēja attiecināt kādu no ZUB 8. panta 1. punktā minētajiem vajāšanas iemesliem, proti, rasi, reliģiju, valstspiederību, politiskos uzskatus vai piederību noteiktai sociālai grupai. WS arī neesot paziņojusi par vajāšanu dzimuma dēļ.
37.
Turklāt DAB uzskatīja, ka nav izpildīti arī prasītie humanitārās aizsardzības (alternatīvā aizsardzība) piešķiršanas nosacījumi, jo ne oficiālās iestādes, ne konkrētas grupas nav veikušas pret WS vērstas darbības. Visbeidzot DAB uzsvēra, ka WS nav informējusi policijas iestādes par noziedzīgiem uzbrukumiem, kas bija vērsti pret viņu, nav arī iesniegusi sūdzību un no Turcijas ir izceļojusi likumīgi.
38.
WS par šo lēmumu cēla prasību, kas tika noraidīta ar 2020. gada 15. oktobra nolēmumu. Šis nolēmums ir stājies likumīgā spēkā ar Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija) 2021. gada 9. marta nolēmumu.
39.
2021. gada 13. aprīlī WS iesniedza turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pievienojot tam deviņus rakstveida pierādījumus par viņas personīgo situāciju un tās izcelsmes valsti. Pirmkārt, viņa apgalvo, ka atbilstot ZUB 8. pantā paredzētajiem bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, jo esot cietusi no vajāšanas darbībām, kas pret to vērstas tāpēc, ka viņa pieder noteiktai sociālai grupai, proti, sievietēm, kuras cietušas no vardarbības ģimenē, kā arī to sieviešu grupai, kas var kļūt par tādu goda aizstāvības noziegumu upuri, kurus veic nevalstiski dalībnieki, no kuriem Turcijas valsts nevar viņu aizsargāt. Viņa arī norāda, ka iebilst pret viņas izraidīšanu uz Turciju, jo baidās, ka to nogalinās viņas bijušais laulātais, vai arī no tā, ka viņa kļūs par goda aizstāvības nozieguma upuri un ka tai būs jānoslēdz jauna piespiedu laulība. Viņa uzsver, ka šobrīd tās situācija esot sarežģītāka, jo viņai ir bērns ar vīrieti, ar kuru tā nav noslēgusi laulību. Ņemot vērā jaunos apstākļus, WS atsaucas arī uz to, ka Turcijas Republika ir izstājusies no Stambulas konvencijas, un šajā ziņā viņa ir iesniegusi divus 2021. gada martā sagatavotus ziņojumus, no kuriem vienu ir izstrādājis U.S. Department of State (ASV Valsts departaments) par cilvēktiesību praksi Turcijā un otru – Turcijas platforma We will stop femicide.
40.
Otrkārt, WS apgalvo, ka atbilst ZUB 9. pantā paredzētajiem humanitārā statusa (alternatīvā aizsardzība) piešķiršanas nosacījumiem, ciktāl viņas izraidīšanas uz Turciju gadījumā tiktu aizskartas ECPAK 2. un 3. pantā atzītās pamattiesības.
41.
Ar 2021. gada 5. maija lēmumu DAB atteicās uzsākt jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūru, jo WS nebija iesniegusi jaunus pierādījumus par viņas personīgo situāciju vai izcelsmes valsti, turklāt tā norādīja, ka Turcijas iestādes viņai bija vairākkārt sniegušas atbalstu un apliecinājušas gatavību palīdzēt, izmantojot visus tiesiskos līdzekļus.
42.
Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai saskaņā ar [Direktīvas 2011/95] 17. apsvērumu definīcijas un jēdzieni, kas minēti [CEDAW] un [Stambulas konvencijā], ir piemērojami, lai ar dzimumu saistītu vardarbību pret sievietēm atzītu par iemeslu starptautiskās aizsardzības piešķiršanai saskaņā ar [Ženēvas konvenciju] un [Direktīvu 2011/95], vai arī ar dzimumu saistītai vardarbībai pret sievietēm kā iemeslam starptautiskās aizsardzības piešķiršanai saskaņā ar [Direktīvu 2011/95] ir autonoma nozīme, kas atšķiras no attiecīgās nozīmes minētajos starptautisko tiesību instrumentos?
2)
Vai tad, ja persona paziņo par vardarbību pret sievietēm dzimuma dēļ, lai konstatētu piederību noteiktai sociālai grupai kā vajāšanas iemeslu saskaņā ar [Direktīvas 2011/95] 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir svarīgs tikai no vajāšanas cietušās personas bioloģiskais vai sociālais dzimums (vardarbība pret sievieti tikai tāpēc, ka viņa ir sieviete), vai konkrētie vajāšanas veidi/akti/darbības, kā norādīts [Direktīvas 2011/95] neizsmeļošajā sarakstā 30. apsvērumā, var būt izšķiroši “grupas atpazīstamībai sabiedrībā”, proti, tās atšķirīgā pazīme, atkarībā no apstākļiem izcelsmes valstī, vai arī šie akti var attiekties tikai uz vajāšanas darbībām, kas minētas [Direktīvas 2011/95] 9. panta 2. punkta a) vai f) apakšpunktā?
3)
Vai tad, ja aizsardzību lūdz persona, kura paziņo par vardarbību dzimuma dēļ, kas izpaužas kā vardarbība ģimenē, šīs personas bioloģiskais vai sociālais dzimums ir pietiekams iemesls, lai konstatētu piederību noteiktai sociālai grupai saskaņā ar [Direktīvas 2011/95] 10. panta 1. punkta d) apakšpunktu, vai arī ir jākonstatē papildu atšķirīgā pazīme, gramatiski interpretējot šo noteikumu, saskaņā ar kuru šie nosacījumi ir jāievēro kumulatīvi un dzimuma aspekti – alternatīvi?
4)
Vai tad, ja pieteicējs paziņo par vardarbību dzimuma dēļ, kas izpaužas kā vardarbība ģimenē, kuru veic vajāšanā iesaistīts nevalstisks dalībnieks [Direktīvas 2011/95] 6. panta c) punkta izpratnē, cēloņsakarība [Direktīvas 2011/95] 9. panta 3. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka pietiek, ja tiek konstatēta saikne starp [šīs direktīvas] 10. pantā minētajiem vajāšanas iemesliem un vajāšanas darbībām [minētās direktīvas] [9. panta] 1. punkta izpratnē, vai arī obligāti ir jākonstatē aizsardzības pret apgalvoto vajāšanu neesamība, un vai saikne pastāv gadījumos, kad vajāšanā iesaistīti nevalstiski dalībnieki atsevišķus vajāšanas/vardarbības aktus neatzīst par tādiem, kas būtu veikti dzimuma dēļ?
5)
Vai reāli goda aizstāvības nozieguma draudi iespējamas atgriešanās izcelsmes valstī gadījumā, ja ir izpildīti pārējie nosacījumi, var pamatot alternatīvās aizsardzības piešķiršanu saskaņā ar [Direktīvas 2011/95] 15. panta a) punktu, skatot to kopā ar ECPAK 2. pantu (nevienam nedrīkst ar nolūku atņemt dzīvību), vai arī tas ir jāatzīst par “būtisku kaitējumu” saskaņā ar [Direktīvas 2011/95] 15. panta b) punktu, skatot to kopā ar ECPAK 3. pantu, kā tas ir interpretēts Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, visaptveroši novērtējot citu ar dzimumu saistītu vardarbības aktu risku, vai attiecīgi, lai piešķirtu šo aizsardzību, pietiek, ka pieteicējs subjektīvi nevēlas izmantot aizsardzību izcelsmes valstī?”
43.
WS, Vācijas un Francijas valdības, kā arī Eiropas Komisija un Apvienoto Nāciju Augstā komisāra bēgļu jautājumos birojs (UNHCR) iesniedza rakstveida apsvērumus.
IV. Juridiskā analīze
44.
Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kādā apjomā trešās valsts valstspiederīgā, kas apgalvo, ka viņa var kļūt par goda aizstāvības nozieguma vai piespiedu laulības upuri, kā arī tikt pakļauta vardarbībai ģimenē, ja viņa atgrieztos izcelsmes valstī, var saņemt starptautisko aizsardzību Direktīvas 2011/95 2. panta a) punkta izpratnē.
45.
Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 10. panta 2. punktā noteikto pieteikuma izskatīšanas procedūru pirmie četri prejudiciālie jautājumi attiecas uz nosacījumiem, saskaņā ar kuriem šāda persona var saņemt bēgļa statusu Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkta izpratnē (
16
). Lai gan iesniedzējtiesai nav šaubu, ka darbības, kurām WS baidās tikt pakļauta, ir kvalificējamas kā “vajāšanas darbības” (
17
), tai tomēr ir daudz neskaidrību par veidu, kādā jāņem vērā šīs personas dzimums, lai konstatētu, pirmkārt, vajāšanas iemeslus (Direktīvas 2011/95 10. pants) un, otrkārt, cēloņsakarību starp šiem iemesliem un valsts piešķirtās aizsardzības neesamību (šīs direktīvas 9. panta 3. punkts).
46.
Piektais prejudiciālais jautājums attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem WS var tikt piešķirta alternatīvā aizsardzība Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkta izpratnē, ja viņu nevarētu uzskatīt par bēgli. Iesniedzējtiesa it īpaši jautā Tiesai, vai darbības, kurām attiecīgā persona var tikt pakļauta, ja tā tiktu nosūtīta atpakaļ uz savu izcelsmes valsti, ir jāatzīst par “būtisku kaitējumu” šīs direktīvas 15. panta izpratnē.
A.
Bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumi Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkta izpratnē
1. Par pirmo prejudiciālo jautājumu saistībā ar jēdziena “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” nozīmi un tvērumu
47.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu, pamatodamās uz Direktīvas 2011/95 17. apsvērumu, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai jēdzienam “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm”, ja tas ir iemesls bēgļa statusa piešķiršanai, Savienības tiesībās ir autonoma nozīme, vai arī šis jēdziens ir jādefinē saskaņā ar Ženēvas konvenciju, CEDAW un Stambulas konvenciju.
48.
Šī jautājuma pamatā ir tas, ka jēdziena “bēglis” definīcijā Direktīvas 2011/95 2. panta d) punktā tāpat kā Ženēvas konvencijas 1. panta A punktā ir minēta tikai “piederība noteiktai sociālai grupai”, neatsaucoties uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja “dzimumu” un arī neparedzot, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm pati par sevi var būt iemesls starptautiskās aizsardzības [piešķiršanai]. Savukārt Stambulas konvencijā un CEDAW, ko ir pieņēmusi attiecīgi Eiropas Padome un Apvienoto Nāciju Organizācija, par to ir skaidri paredzēti noteikumi.
49.
Saskaņā ar Stambulas konvencijas 1. pantu tās mērķi ir aizsargāt sievietes no jebkādas vardarbības, tostarp vardarbības ģimenē, veicinot vardarbības novēršanu un palīdzību vardarbības upuriem, kā arī vardarbības izdarītāju saukšanu pie atbildības un sodīšanu, pieņemot visaptverošu un koordinētu politiku.
50.
Stambulas konvencijas 3. panta c) punktā jēdziens “dzimums” ir definēts kā “sociālās lomas, uzvedība, nodarbošanās un īpašības, ko konkrēta sabiedrība uzskata par atbilstošām sievietēm un vīriešiem”. Savukārt jēdziena “vardarbība pret sievietēm” definīcija šīs konvencijas 3. panta a) punktā ietver “visus ar dzimumu saistītus vardarbības aktus, kas sievietēm rada vai var radīt fizisku, seksuālu, psiholoģisku vai ekonomisku kaitējumu vai ciešanas, kā arī šādu vardarbības aktu draudus, piespiešanu vai patvaļīgu brīvības atņemšanu neatkarīgi no tā, vai šāda vardarbība notiek sabiedriskajā vai privātajā dzīvē”. Visbeidzot jēdziens “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” minētās konvencijas 3. panta d) punktā ir definēts kā “[jebkāda] vardarbība, kas vērsta pret sievieti tāpēc, ka viņa ir sieviete, vai vardarbība, kura nesamērīgi skar sievietes” (
18
).
51.
Tādējādi Stambulas konvencijas 60. panta 1. punktā ir noteikts, ka Konvencijas dalībvalstis pieņem normatīvos aktus un veic citus pasākumus, lai nodrošinātu, ka ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm tiek atzīta par vajāšanu Ženēvas Konvencijas 1. panta A punkta 2) apakšpunkta izpratnē un par būtisku kaitējumu, kas ir pamats papildu aizsardzībai. Stambulas konvencijas paskaidrojošajā ziņojumā ir norādīts, ka šis pants ir izstrādāts tādējādi, ka tas ir saderīgs ar Ženēvas konvenciju un ECPAK 3. pantu, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (
19
).
52.
Savukārt CEDAW un it īpaši Sieviešu diskriminācijas izskaušanas komitejas Vispārējo ieteikumu Nr. 19 un Nr. 35 mērķis ir palielināt cīņas pret sieviešu diskrimināciju visās tās izpausmēs efektivitāti un pieprasīt, lai Konvencijas dalībvalstis nodrošinātu to, ka sievietes pilnībā īsteno un bauda viņām visās jomās atzītās tiesības. Šie ieteikumi papildina CEDAW un iekļauj uz dzimumu balstītu pieeju, lai, pamatojoties uz Stambulas konvencijas ietvaros pieņemtajiem pasākumiem, definētu ar dzimumu saistītu vardarbību un noteiktu Konvencijas valstīm pienākumu veikt vispārējus pasākumus.
53.
Ņemot vērā iepriekš atgādināto, tagad jāizvērtē, cik lielā mērā šajās divās konvencijās paredzētie noteikumi ir jāņem vērā, īstenojot Direktīvu 2011/95.
54.
Pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 78. panta 1. punktu Kopējai Eiropas patvēruma sistēmai, kurā ietilpst Direktīva 2011/95, jābūt saderīgai ar Ženēvas konvenciju un 1967. gada Protokolu par bēgļu statusu, kā arī “ar to saistītiem līgumiem” (
20
).
55.
Tādējādi Direktīvas 2011/95 galvenais mērķis, kas minēts tās 1. pantā un Tiesas judikatūrā, ir noteikt normatīvo sistēmu, kas ietver dalībvalstīm kopīgus un tādējādi Savienībai raksturīgus jēdzienus un kritērijus to personu identificēšanai, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, vienlaikus nodrošinot, ka tiek pilnībā ievērots Ženēvas konvencijas 1. pants (
21
). Tādējādi 2020. gada 19. novembra spriedumā Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (
22
) Tiesa atteicās paplašināt šīs direktīvas piemērošanas jomu salīdzinājumā ar šīs konvencijas piemērošanas jomu, lai ievērotu Savienības likumdevēja skaidro nodomu saskaņot Savienībā bēgļa statusa īstenošanu minētās konvencijas izpratnē (
23
).
56.
Tomēr, kā esmu norādījis, Ženēvas konvencijas 1. panta A [punktā] iekļautajā jēdziena “bēglis” definīcijā nav atsauces uz “dzimumu” un tajā arī nav paredzēts, ka “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” pati par sevi var būt iemesls, kas ļauj piešķirt starptautisko aizsardzību. Pamatnostādnēs par vajāšanu dzimuma dēļ UNHCR uzskatīja, ka šīs konvencijas 1. pantā ietvertā jēdziena “bēglis” definīcijā nav jāiekļauj papildu iemesls, ja dalībvalstis atzīst, ka dzimums var ietekmēt vai noteikt vajāšanas vai nodarītā kaitējuma veidu, kā arī izturēšanās iemeslus (
24
). Tādējādi Direktīvā 2011/95 pieteikuma iesniedzēja dzimums tiek ņemts vērā, vērtējot to vajāšanas darbību raksturu, kurām viņš ir vai var tikt pakļauts izcelsmes valstī (šīs direktīvas 9. panta 2. punkta f) apakšpunkts) (
25
), un izskatot vajāšanas iemeslus, it īpaši saistībā ar pieteikuma iesniedzēja piederības noteiktai sociālai grupai atzīšanu (minētās direktīvas10. panta 1. punkta d) apakšpunkta otrās daļas beigas).
57.
Protams, Direktīvā 2011/95 nav sniegta jēdziena “[sociālais] dzimums” definīcija. Tomēr var atsaukties uz UNHCR izstrādātajiem dokumentiem, kuriem saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir īpaša nozīme, ņemot vērā lomu, kāda Ženēvas konvencijā ir piešķirta UNHCR (
26
). Tādējādi Pamatnostādnēs par vajāšanu dzimuma dēļ UNHCR norāda, ka “[sociālais] dzimums” attiecas uz sieviešu un vīriešu attiecībām, kuru pamatā ir identitāte, statuss, lomas un pienākumi, kas ir sociāli definēti un veidojušies kultūras [vidē] un kas tiek piedēvēti vīriešiem un sievietēm, savukārt “dzimums” [sexe] ir bioloģiski noteikts. Tādējādi [sociālais] dzimums nav ne statisks, ne iedzimts, bet laika gaitā tas iegūst sociālu un kultūras vidē radušos nozīmi” (
27
).
58.
Turklāt, lai gan Direktīvas 2011/95 9. panta 2. punkta f) apakšpunktā nav precizēts “darbību, kas īpaši vērstas pret kādu dzimumu”, tvērums, šajā nolūkā būtu jāatsaucas uz citu atvasināto tiesību aktu, proti, Direktīvu 2012/29/ES (
28
). Proti, šīs direktīvas 17. apsvērumā jēdziens “vardarbība dzimuma dēļ” ir definēts kā “vardarbība, kas ir vērsta pret personu minētās personas dzimuma, dzimumidentitātes vai dzimuma izpausmes dēļ vai kas nesamērīgā pārsvarā skar konkrēta dzimuma personas [..]. Tās rezultātā var rasties fizisks, seksuāls, emocionāls vai psiholoģisks kaitējums vai ekonomisks zaudējums cietušajam. Vardarbību dzimuma dēļ saprot kā diskriminācijas veidu un cietušā pamatbrīvību aizskārumu, un tā aptver vardarbību tuvās attiecībās, seksuālu vardarbību (tostarp izvarošanu, vardarbīgu dzimumtieksmes apmierināšanu un uzmākšanos), cilvēku tirdzniecību, verdzību, kā arī dažādu kaitējošu darbību veidus, piemēram, piespiedu laulības, sieviešu dzimumorgānu kropļošanu un tā dēvētos “goda aizstāvības” noziegumus”. No vardarbības dzimuma dēļ cietušajām sievietēm un viņu bērniem bieži ir vajadzīgs īpašs atbalsts un aizsardzība, jo šāda veida vardarbība ir saistīta ar paaugstinātu sekundāras un atkārtotas viktimizācijas, iebiedēšanas un atriebības risku.”
59.
Otrkārt, runājot par Stambulas konvencijā un CEDAW lietotajiem jēdzieniem, nav strīda, ka Savienība nav ratificējusi CEDAW un ka, lai gan tā Stambulas konvenciju ir parakstījusi 2017. gada 13. jūnijā, tā tomēr tai nav pievienojusies (
29
). Turklāt šo konvenciju nav ratificējušas visas dalībvalstis (
30
). Gaidot šādu pievienošanos vai ratifikāciju, Stambulas konvencija galvenokārt ir daudzdisciplīnu konvencija, kuras mērķis ir visaptveroši, pamatojoties uz integrētu pieeju un iesaistot visus sabiedrības dalībniekus, nodrošināt vardarbības pret sievietēm novēršanu (
31
), aizsardzību un atbalstu cietušajiem, kā arī vardarbības īstenotāju saukšanu pie atbildības.
60.
No tā jāsecina, ka ne Stambulas konvencija, ne CEDAW pašreizējā situācijā nav “saistītie līgumi”, saskaņā ar kuriem ir jāinterpretē Direktīva 2011/95 LESD 78. panta 1. punkta izpratnē.
61.
Visbeidzot treškārt, Direktīvas 2011/95 17. apsvērumam, uz kuru balstās iesniedzējtiesa, manuprāt, nav nozīmes, interpretējot jēdziena “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” nozīmi un tvērumu Savienības tiesībās.
62.
Minētajā apsvērumā ir noteikts, ka “attieksmē pret personām, uz kurām attiecas šī direktīva, dalībvalstīm ir saistības atbilstīgi to pieņemtiem starptautisko tiesību instrumentiem, tostarp jo īpaši tiem, kuros ir noteikts diskriminācijas aizliegums”. Tomēr, atsaucoties uz “attieksm[i] pret personām, uz kurām attiecas [minētā] direktīva”, Savienības likumdevējs nav paredzējis starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas kārtību, proti, šādas aizsardzības piešķiršanas kritērijus, bet drīzāk tiesības un priekšrocības pieteikuma iesniedzējiem vai starptautiskās aizsardzības saņēmējiem tās dalībvalsts teritorijā, kurā attiecīgi šāds pieteikums ir iesniegts vai kurā ir saņemta starptautiskā aizsardzība. Direktīvas 2011/95 17. apsvērums rod savu izpausmi tās VII nodaļā, kas attiecas uz “starptautiskās aizsardzības saturu”. Piemēram, šis likumdevējs ir paredzējis prasību dalībvalstīm garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret starptautiskās aizsardzības saņēmējiem un tās pilsoņiem saistībā ar piekļuvi kvalifikācijas atzīšanas procedūrām (28. panta 1. punkts) vai arī piekļuvi veselības aprūpei (30. pants). Šajos apstākļos dalībvalstīm ir jāievēro pienākumi, kas paredzēti tādos starptautiskajos instrumentos kā CEDAW un Stambulas konvencija, kuru slēdzējas puses tās ir.
63.
No visiem šiem apstākļiem izriet, ka Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, vai persona, kas baidās kļūt par vardarbības dzimuma dēļ upuri, ja tā atgrieztos izcelsmes valstī, izpilda bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumus, ir jāpārbauda, ņemot vērā šajā direktīvā šim nolūkam paredzētās normas, kas ir jāinterpretē atbilstoši tās vispārējai sistēmai un mērķim, ievērojot Ženēvas konvenciju saskaņā ar LESD 78. panta 1. punktu, nevis balstoties uz definīcijām, kuras iekļautas CEDAW un Stambulas konvencijā, kas nav “saistīti līgumi” šī panta izpratnē.
64.
Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2011/95 16. apsvērumu arī šī interpretācija ir jāveic, ievērojot Hartā atzītās tiesības (
32
).
2. Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz vērtējumu saistībā ar trešās valsts valstspiederīgās piederību “noteiktai sociālai grupai” (Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkts)
65.
Ar otro un trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu precizēt nosacījumus, ar kādiem trešās valsts valstspiederīgo, kura apgalvo, ka viņa var kļūt par goda aizstāvības nozieguma vai piespiedu laulības upuri, kā arī tikt pakļauta vardarbībai ģimenē, ja tā atgrieztos izcelsmes valstī, var uzskatīt par piederīgu “noteiktai sociālai grupai” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē.
66.
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai tikai pieteikuma iesniedzējas bioloģiskais dzimums vien var noteikt piederību noteiktai sociālai grupai šīs direktīvas 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē.
67.
Minētās direktīvas 10. panta 1. punkta d) punktā ir paredzēts, ka, lai noteiktu pieteikuma iesniedzēja piederību “noteiktai sociālai grupai”, ir jāizpilda divi nosacījumi. Šie abi nosacījumi ir kumulatīvi (
33
).
68.
Pirmkārt, grupas dalībniekiem ir jāpiemīt kopīgām iedzimtām pazīmēm vai kopējai pagātnei, ko nevar mainīt, vai kopējai pazīmei vai pārliecībai, kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties. Šajā ziņā Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkta otrajā daļā ir precizēts, ka atkarībā no apstākļiem izcelsmes valstī ar dzimumu saistītus aspektus, tostarp dzimuma identitāti, pienācīgi ņem vērā, lai noteiktu piederību īpašai sociālai grupai vai identificētu šādas grupas pazīmes (
34
).
69.
Otrkārt, šai grupai attiecīgajā trešajā valstī ir jābūt īpatnai identitātei, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā atšķirīgu.
70.
Turklāt no Direktīvas 2011/95 10. panta 2. punkta izriet, ka, novērtējot, vai pieteikuma iesniedzējam ir pamatotas bailes no vajāšanas, nav būtiski, vai pieteikuma iesniedzējam faktiski piemīt ar piederību īpašai sociālai grupai saistītas pazīmes, kas izraisa vajāšanu, ja vajāšanas dalībnieks attiecina uz pieteikuma iesniedzēju šādas pazīmes (
35
).
71.
Runājot par pirmo nosacījumu, nav strīda, ka pieteikuma iesniedzējas dzimumu var saistīt ar iedzimtu pazīmi, – proti, viņas bioloģisko dzimumu – “ko nevar mainīt,” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē. Šajā ziņā norādu, ka Komisijas sākotnējā priekšlikumā Direktīvai 2004/83 bija skaidri minētas tādas grupas “būtiskas pazīmes” kā “seksuālā orientācija, vecums vai dzimums” (
36
), Tiesa turklāt 2013. gada 7. novembra spriedumā X u.c. (
37
) ir nospriedusi, ka “nav strīda par to, ka personas seksuāla orientācija ir tik svarīga tās identitātes pazīme, ka personu nevar spiest no tās atteikties” (
38
).
72.
Ar otro nosacījumu tiek prasīts, ka sociālai grupai, kuras dalībniekiem ir viens un tas pats dzimums, izcelsmes valstī ir jāpiemīt īpatnai identitātei, jo apkārtējā sabiedrība to uztver kā atšķirīgu kopumu. UNHCR uzskata, ka grupai ir jābūt atpazīstamai (
39
). Šī uztvere atšķiras ne tikai atkarībā no valsts, etniskajām vai reliģiskajām kopienām vai arī politiskā konteksta, bet arī no attiecīgās personas rīcības (
40
). Tomēr sociālais dzimums ir socioloģisks jēdziens, kuru lietojot ņem vērā ne tikai bioloģisko dzimumu, bet arī ar to saistītas vērtības un priekšstatus. Tādējādi sociālais dzimums ir jēdziens, kam ir skaidri jāparāda, ka attiecības starp sievietēm un vīriešiem attiecīgā sabiedrībā, kā arī nevienlīdzība, kuras pamatā var būt vīriešu un sieviešu lomas, kas tiek piešķirtas, pamatojoties uz bioloģiskajām atšķirībām, ir iegūtas un izveidotas sabiedrībās un tāpēc laika gaitā un dažādās sabiedrībās un kopienās var attīstīties atšķirīgi (
41
). Šajos apstākļos uzskatu, ka sievietes sava sieviešu statusa dēļ vien ir tādas sociālās grupas piemērs, ko nosaka iedzimtas un nemainīgas pazīmes, kuras sabiedrība var uztvert atšķirīgi atkarībā no izcelsmes valsts, un tas ir saistīts ar šīs valsts sociālajām, juridiskajām vai reliģiskajām normām vai arī tās kopienas paražām, kurai viņas pieder (
42
). Tas, ka šo sociālo grupu veido sievietes konkrētajā sabiedrībā (nevis “sievietes” kopumā) (
43
), manuprāt, pats par sevi nav šķērslis, lai atzītu šīs grupas īpatno identitāti tikai tās lieluma dēļ. Proti, jēdzienu grupas “īpatna identitāte”, ciktāl apkārtējā sabiedrība to uztver atšķirīgi, nevar interpretēt tā, ka tas ir saistīts ar kvantitatīva novērtējuma veikšanu (
44
).
73.
Ņemot vērā šos elementus, uzskatu, ka kompetentā valsts iestāde pēc faktu un apstākļu novērtējuma, kas tai jāveic saskaņā ar Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkta a)–c) punktu, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzēja viņas dzimuma dēļ pieder “noteiktai sociālai grupai” šīs direktīvas 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē.
74.
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa aicina Tiesu precizēt, vai Direktīvas 2011/95 30. apsvērumā minētās vajāšanas darbības, kurām pieteikuma iesniedzēja varētu tikt pakļauta izcelsmes valstī, var ņemt vērā, lai noteiktu grupas īpatno identitāti šajā valstī, vai arī ir jāņem vērā tikai šīs direktīvas 9. panta 2. punkta a) un f) apakšpunktā minētās darbības.
75.
Minētās direktīvas 30. apsvērumā ir norādīts, ka, “lai definētu noteiktu sociālo grupu, būtu pienācīgi jāņem vērā jautājumi, kas izriet no pieteikuma iesniedzēja dzimuma, tostarp dzimuma identitāte un seksuālā orientācija, kas var būt saistītas ar noteiktām tiesību tradīcijām un ieražām, kuru dēļ tiek kropļoti dzimumorgāni, notiek piespiedu sterilizācija vai aborts, ciktāl šie jautājumi ir saistīti ar pieteikuma iesniedzēja pamatotām bailēm no vajāšanas”.
76.
Šajā 30. apsvērumā ir sniegti precizējumi, lai varētu labāk definēt vajāšanas iemeslu, kas ir piederība “noteiktai sociālai grupai”. Tajā ir uzskaitītas vairākas vajāšanas darbības, kuras var konstatēt, lai definētu šādu grupu. Proti, pret konkrētiem upuriem vērsto vajāšanas darbību raksturs ļauj raksturot sociālās grupas “īpatno identitāti”. 30. apsvērumā ir minētas ne tikai tās vajāšanas darbības, kas tādējādi papildina neizsmeļošo sarakstu, kurš iekļauts Direktīvas 2011/95 9. panta 2. punktā, bet arī vajāšanas darbības, kas ļauj identificēt “noteiktu sociālo grupu”. Tāpēc no šīs direktīvas 30. apsvēruma izriet, ka to darbību raksturs, kurām var būt pakļauta sieviete savā izcelsmes valstī dzimuma dēļ, var būt būtisks elements, lai konstatētu tās piederību noteiktai sociālai grupai un it īpaši šīs grupas “īpatno identitāti” izcelsmes valstī. Lai gan, kā esmu jau norādījis (
45
), vajāšanas darbība pret kādu grupu var būt būtisks elements, lai konstatētu šīs grupas atpazīstamību attiecīgajā sabiedrībā (
46
), tas tomēr nenozīmē, ka ikvienu, kurš baidās tikt pakļauts vajāšanas darbībām savā izcelsmes valstī, var uzskatīt par piederīgu noteiktai sociālai grupai. Šī iemesla dēļ Savienības likumdevējs, manuprāt, šajā apsvērumā ir paredzējis vairākus ierobežojumus. Vispirms tajā ir atsauce uz darbībām, kas it īpaši ir ar dzimumu saistīti vardarbības akti, ciktāl tie ir vērsti pret personām to dzimuma vai identitātes dēļ vai tie īpaši nesamērīgi skar viena dzimuma personas. Turpinājumā tas attiecas uz darbībām, kas saistītas ar smagu šīs personas cilvēktiesību aizskārumu. Visbeidzot tajā ir atsauce uz vispārīgām un atkārtotām darbībām, kuru autoritāte ir atzīta tiesību aktos vai ieražās. No tā izriet, ka saskaņā ar minēto apsvērumu par piederīgu sabiedrībā atpazīstamai vai identificējamai grupai var uzskatīt meiteni vai pusaudzi, ciktāl viņa savā izcelsmes valstī, atgriežoties tajā, ir pakļauta tādai tradīcijai vai ieražai kā sieviešu apgraizīšana (
47
).
77.
Turklāt, lietojot izteicienu “par example” [“piemēram”], Savienības likumdevējs ir apliecinājis savu nevēlēšanos ar dzimumu saistītus vardarbības aktus attiecināt tikai uz dzimumorgānu kropļošanu, piespiedu sterilizāciju vai arī piespiedu abortiem. Tādējādi, manuprāt, kompetentajai valsts iestādei nekas neliedz par piederīgu noteiktai sociālai grupai uzskatīt meiteni, pusaudzi vai sievieti, pamatojoties uz to, ka pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī viņa varētu tikt pakļauta piespiedu laulībai, ko pavada emocionāla vardarbība un fiziska iespaidošana, “kuras rezultātā tiek smagi pārkāptas personu – galvenokārt sieviešu – pamattiesības”, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi] (
48
). Tas ir vēl jo vairāk tāpēc, ka piespiedu laulība it īpaši ietver izvarošanu un citus seksuālas vardarbības veidus.
78.
Tas pats ir jāsecina arī par vardarbības aktiem ģimenē, ciktāl vardarbība ģimenē var izpausties kā ārkārtīgi smagas un atkārtotas darbības, kas var izraisīt smagus cilvēka pamattiesību aizskārumus (
49
). Tādējādi neredzu iemeslu, kāpēc kompetentajai valsts iestādei, izvērtējot katras lietas konkrētos faktus un apstākļus, nebūtu jāuzskata, ka sieviete, kura būtu spiesta atgriezties savā izcelsmes valstī, pieder grupai, kurai šajā valstī ir sava īpatna identitāte, pamatojoties uz to, ka, atgriežoties šajā valstī, tā tiktu pakļauta nopietnai vardarbībai ģimenē (sišana, izvarošana un cita seksuāla vardarbība u.c.), kas dažās kopienās ir tradicionāla. Šāda individuāla novērtējuma ietvaros pieteikuma iesniedzējai acīmredzami ir detalizēti jāiesniedz visa informācija, it īpaši ģimenes, ģeogrāfiskā un socioloģiskā informācija par riskiem, ar kuriem viņa saskaras personīgi. Kompetentajai valsts iestādei jāņem vērā ne tikai viņas personība, vecums, izglītības līmenis, izcelsme, biogrāfija un sociālais statuss, bet arī vispārīga informācija par izcelsmes valsti, it īpaši spēkā esošās sociālās vai paražu normas, kas dominē šajā valstī, reģionā, grupā vai etniskajā grupā, kā arī spēkā esošo tiesību aktu stāvoklis un to īstenošana.
79.
Visbeidzot, uzskatu, ka Direktīvas 2011/95 30. apsvēruma formulējums ļauj ņemt vērā arī īpašus riskus, kuriem ir pakļautas sievietes, kas neievēro savas izcelsmes valsts sociālās normas vai mēģina iebilst pret tām. Lai gan nav izsmeļoša dažādu tādu sociālo grupu saraksta, ko valsts kompetentās iestādes būtu varējušas šādi identificēt, tomēr, izpētot valsts judikatūru un Eiropas Savienības Patvēruma aģentūras (EUAA) (
50
) publicētos informatīvos ziņojumus par izcelsmes valsti, ir iespējams identificēt dažas no tām. Tādējādi valstīs un sabiedrībās, kurās sievietes apgraizīšana ir sociālā norma, meitenes un pusaudzes, kas atsakās no šādas prakses, ir uzskatāmas par identificējamām un piederīgām grupai ar īpatnu identitāti (
51
), jo viņas tiktu pakļautas pazemojumiem, izslēgšanai un represijām, ja tās atgrieztos savā izcelsmes valstī (
52
). Tāpat sievietes, kas atsakās no piespiedu laulības kopienā, kurā šāda prakse ir tik izplatīta, ka tā ir kļuvusi par sociālu normu (
53
), ir uzskatāmas par piederīgām grupai ar īpatnu identitāti Direktīvas 2011/95 (
54
) izpratnē, jo viņas pakļauj sevi tam, ka kopiena uz viņām raugās pārmetoši, kā arī vardarbībai, kas var apdraudēt viņu fizisko neaizskaramību (
55
).
80.
UNHCR tāpat uzskata, ka Afganistānas sievietes, kas atgriežas no trimdas Eiropā, kur viņas ir pārņēmušas Rietumu normas un vērtības, kuras nav saderīgas ar lomām, kas viņām ir piešķirtas viņu izcelsmes valsts sabiedrībā, tradīcijās un pat tiesību sistēmā, var uzskatīt par piederīgām noteiktai sociālai grupai (
56
). Tādējādi EUAA informatīvajā ziņojumā par Afganistānu (2023) ir skaidri norādīts, ka afgāņu sieviete vai jauna sieviete, kas dzīvojusi Rietumu dzīvesveidu savas uzvedības, emocionālo attiecību, izskata, nodarbošanās, uzskatu, profesijas un/vai savas uzturēšanās ārvalstīs dēļ var tikt uzskatīta par iedibināto sociālo un reliģisko normu pārkāpēju un pakļauta vardarbībai ģimenē, miesas sodiem un citiem sodīšanas veidiem, sākot no izolācijas vai stigmatizācijas līdz goda aizstāvības noziegumiem pret sievietēm, kas tiek apsūdzētas savas ģimenes, kopienas vai cilts apkaunošanā (
57
).
81.
Tieši šo konkrēto jautājumu pašlaik izskata Tiesa saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Personas, kas identificējas ar Savienības vērtībām) (C‑646/21) par jauno sieviešu stāvokli Irākā, pēc tam, kad tika atsaukts pēc būtības identisks lūgums lietā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑456/21) par Afganistānas jaunajām sievietēm (
58
).
82.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts valstspiederīgo var uzskatīt par piederīgu “noteiktai sociālai grupai” viņas dzimuma dēļ, ja, pamatojoties uz faktu un apstākļu novērtējumu, ir pierādīts, ka papildus tās seksuālai piederībai, proti, viņas sievietes identitātei un statusam, tās izcelsmes valstī viņai ir īpatna identitāte, jo apkārtējā sabiedrība viņu uztver atšķirīgi sociālo, juridisko vai reliģisko normu dēļ vai arī tās valsts vai kopienas, kurai viņa pieder, rituālu vai paražu dēļ. Veicot šo novērtējumu, to darbību raksturs, kurām šī valstspiederīgā baidās tikt pakļauta, ja viņa atgrieztos izcelsmes valstī, ir būtisks elements, kas kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā.
3. Par ceturto prejudiciālo jautājumu par cēloņsakarības noteikšanu starp vajāšanas iemeslu un aizsardzības pret vajāšanas darbību neesamību (Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punkts)
83.
Uzdodot ceturto prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja vardarbības aktus ģimenē veic nevalstisks dalībnieks, kompetentajai valsts iestādei ir pienākums noteikt cēloņsakarību starp vajāšanas iemeslu un valsts vai arī partijas vai organizācijas, kas kontrolē šo valsti, aizsardzības neesamību.
84.
Iesākumā jānorāda, ka, lai tādi vardarbības akti ģimenē, kurus pēc definīcijas veikuši nevalstiski dalībnieki, būtu uzskatāmi par vajāšanas darbībām Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta izpratnē, kompetentajai valsts iestādei saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta c) punktu ir jāņem vērā, ka valsts vai arī partija vai organizācija, kas kontrolē šo valsti, nevar vai nevēlas piešķirt cietušajam savu aizsardzību.
85.
Tādējādi būtiska nozīme ir pierādījumiem par izcelsmes valsts nespēju vai – tieši pretēji – tās spēju nodrošināt aizsardzību pret vajāšanas darbībām, kas ir izšķirošais faktors apstākļu vērtējumā, kura rezultātā tiek piešķirts vai attiecīgā gadījumā – izbeigts bēgļa statuss (
59
). Proti, kā esmu norādījis secinājumos lietā Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes vienotības saglabāšana) (
60
), starptautiskā aizsardzība ir alternatīva aizsardzība, ko piešķir pieteikuma iesniedzējam tad un tik ilgi, kamēr izcelsmes valsts nespēj un nevēlas aizsargāt viņu pret vajāšanas vai būtiska kaitējuma risku, kam viņš ir pakļauts (
61
), tāpēc viņa bailes ir uzskatāmas par pamatotām.
86.
Vērtējums par to, vai pastāv aizsardzība no vajāšanas vai būtiska kaitējuma, ir jāveic saskaņā ar Direktīvas 2011/95 7. pantā paredzētajām prasībām (
62
).
87.
Pirmkārt, minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ir definēti šīs aizsardzības dalībnieki. To var piešķirt valsts vai arī partijas vai organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu. Lai novērtētu, vai šāda aizsardzība pastāv, kompetentajai valsts iestādei ir jāpārliecinās, ka tā ne tikai spēj, bet arī vēlas aizsargāt pieteikuma iesniedzēju no vajāšanas vai būtiska kaitējuma, kuram viņš ir pakļauts. Šim aspektam ir īpaša nozīme, ja starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs ir sieviete, kas baidās kļūt par vardarbības ģimenē upuri, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī.
88.
Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 2011/95 7. panta 2. punkta noteikumiem aizsardzībai no vajāšanas vai būtiska kaitējuma ir jābūt efektīvai un neierobežotai laikā. Tas nozīmē, ka šīs aizsardzības dalībniekiem ir jāveic saprātīgi pasākumi, lai novērstu vajāšanu vai būtisku kaitējumu (
63
), un ka pieteikuma iesniedzējam ir jābūt pieejamai šādai aizsardzībai. Šajā tiesību normā ir atsauce uz valsts, kuras valstspiederīgais ir pieteikuma iesniedzējs, spēju novērst vajāšanas darbības vai sodīt par tām šīs direktīvas izpratnē.
89.
Turklāt Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punktā ir noteikts, ka kompetentajai valsts iestādei ir jānosaka saikne starp 10. pantā minētajiem vajāšanas iemesliem un minētās direktīvas 9. panta 1. punktā minētajām vajāšanas darbībām vai aizsardzības pret šādām darbībām neesamību.
90.
Tāpēc tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais kompetentajai valsts iestādei ir jāizvērtē, vai ir iespējams konstatēt cēloņsakarību starp, pirmkārt, iemesliem, kas ir mājās vai ģimenē veikto vardarbības aktu [ģimenē] pamatā, proti, starp piederību noteiktai sociālai grupai, un, otrkārt, apstākli, ka izcelsmes valsts iestādes nenodrošina aizsardzību no šādiem aktiem Direktīvas 2011/95 7. panta izpratnē.
91.
Šim vērtējumam ir būtiska nozīme, lai konstatētu, ka trešās valsts valstspiederīgā nevar pieprasīt šīs valsts aizsardzību un ka viņas atteikums to izmantot ir pamatots Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkta izpratnē, jo minētā valsts nespēj vai nevēlas novērst šīs darbības, saukt pie atbildības vai sodīt par tām.
92.
Minētā vērtējuma veikšana var būt īpaši grūta.
93.
Runājot par nevalstisko dalībnieku motivāciju, kas izraisa vardarbību, pieteikuma iesniedzēja paziņojumi noteikti satur subjektīvus elementus, kas ne vienmēr ir pamatoti ar tiešiem vai dokumentāriem pierādījumiem. Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet: DAB ir nospriedusi, ka “pieteicēja ir pilngadīga” un ka, izklāstot faktus viņas starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatojumam, viņa “nav ziņojusi par vajāšanu sava dzimuma dēļ”. Tomēr šādu pieteikumu nevar noraidīt, pamatojoties uz to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais nav norādījis, ka vardarbības darbībām, kurām tas ir pakļauts izcelsmes valstī, ir saikne ar vienu no Direktīvas 2011/95 2. panta d) punktā minētajiem iemesliem. Proti, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja paziņojumus kompetentās iestādes izmanto tikai kā pamatu veicamajā faktu un apstākļu vērtēšanas procesā. Lai gan šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis var uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja pienākumu pēc iespējas ātrāk iesniegt visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai pamatotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu, šajā pašā normā ir paredzēts, ka dalībvalsts pienākums ir, sadarbojoties ar šī pieteikuma iesniedzēju, novērtēt attiecīgās pieteikuma elementus (
64
). Starp atbilstošajiem elementiem, kas iesniegti kompetento valsts iestāžu izvērtēšanai, šīs direktīvas 4. panta 2. punktā ir minēti “iemesli, kādēļ tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums”, kas noteikti ietver vajāšanas darbības, kurām pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar tā apgalvojumiem esot pakļauts, iemeslu (
65
).
94.
Kompetentajai valsts iestādei ir jānosaka, vai izcelsmes valstī nodrošinātā aizsardzība pret vajāšanu vai būtisku kaitējumu atbilst Direktīvas 2011/95 7. panta prasībām, un it īpaši, vai šī aizsardzība ir efektīva.
95.
Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu šai iestādei starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli un, to darot, jāņem vērā visi būtiskie fakti par izcelsmes valsti, tostarp šīs valsts normatīvie akti un veids, kādā tie tiek piemēroti. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 5. punkta c) apakšpunktu pieteikuma iesniedzēja paziņojumu saskaņotība un ticamība ir jāvērtē, ņemot vērā specifisku un vispārēju informāciju, kas pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu (
66
).
96.
Šajos apstākļos informatīvajā ziņojumā par situāciju Turcijā 2016. gada novembrī (
67
)EUAA norāda, ka, neraugoties uz tiesību aktu reformu šajā valstī, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, kā arī novērstu dažādus vardarbības veidus pret sievietēm, tostarp vardarbību ģimenē (
68
), valsts iestāžu centieni apkarot šo vardarbību ir bijuši nepietiekami un neefektīvi, lai nodrošinātu upuriem piekļuvi informācijai, juridiskai palīdzībai, sūdzību reģistrēšanai, tiesu iestādēm, jo policijas iestādes reti izdod priekšraksta vai aizsardzības rīkojumus. Tādi atbalsta pakalpojumi kā sieviešu uzņemšanai paredzētas patversmes vai palīdzības centri, kuru skaits ir nepietiekams, esot neatbilstīgi. Šajā ziņojumā par “goda aizstāvības noziegumiem” un vardarbību ģimenē ir norādīts, ka notiesājošo spriedumu esot ļoti maz, jo vairākums noziegumu tiek izdarīts konservatīvajās ģimenēs Turcijas dienvidaustrumos. Uzveru, ka minētajā ziņojumā nav ņemts vērā apstāklis, ka Turcija 2021. gadā ir atsaukusi savu dalību Stambulas konvencijā (
69
).
97.
Tāpat uzsveru, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa spriedumā M.G. pret Turciju (
70
) ir apstiprinājusi to pašu apgalvojumu, kas pausts 2009. gadā spriedumā Opuz pret Turciju (
71
) un 2014. gadā spriedumā Durmaz pret Turciju (
72
), proti, par vispārēju un diskriminējošu tiesu pasivitāti lietās par vardarbību ģimenē, kas ierosinātas pret Turciju, un par paredzēto aizsardzības pasākumu nepieejamību neprecētām vai šķirtām sievietēm.
98.
Ņemot vērā šos elementus, uzskatu, ka Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja vajāšanas darbības veic nevalstisks dalībnieks, kompetentajai valsts iestādei pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma individuāla novērtējuma un ņemot vērā visus atbilstošos faktus par izcelsmes valsti, tostarp šīs valsts normatīvos aktus un veidu, kādā tie tiek piemēroti, ir jānosaka, vai pastāv cēloņsakarība starp, pirmkārt, iemesliem, uz kuriem ir balstīti šie vardarbības akti, proti, starp trešās valsts valstspiederīgās piederību noteiktai sociālai grupai, un, otrkārt, apstākli, ka izcelsmes valsts iestādes nenodrošina aizsardzību šīs direktīvas 7. panta izpratnē.
B.
Alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumi Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkta izpratnē
99.
Uzdodot piekto prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas saņemt skaidrojumu par nosacījumiem, kādi Direktīvas 2011/95 2. panta f) punktā ir noteikti alternatīvās aizsardzības piešķiršanai trešās valsts valstspiederīgajai, kurai nevar piešķirt bēgļa statusu, bet kura var kļūt par goda aizstāvības nozieguma upuri, kā arī tikt pakļauta vardarbībai ģimenē, piespiedu laulībai un stigmatizācijas pasākumiem, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī.
100.
Savā jautājumā šī tiesa vērš īpašu uzmanību uz diviem aspektiem, kurus secīgi izskatīšu.
101.
Pirmais aspekts attiecas uz to, cik lielā mērā vardarbības aktus, kuriem var tikt pakļauta šī valstspiederīgā, var uzskatīt par “būtisku kaitējumu” Direktīvas 2011/95 15. panta izpratnē, ciktāl tie nopietni apdraud viņas dzīvību vai izraisa arī necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos.
102.
Otrais aspekts attiecas uz prasību, saskaņā ar kuru trešās valsts valstspiederīgajai ir jābūt pakļautai reālam riskam ciest būtisku kaitējumu, kas minēts Direktīvas 2011/95 15. pantā, un tādējādi viņa nevar vai nevēlas atsaukties uz savas izcelsmes valsts aizsardzību.
1. Par vardarbības aktu, kuriem, iespējams, var tikt pakļauta trešās valsts valstspiederīgā, kvalificēšanu par “būtisku kaitējumu” Direktīvas 2011/95 15. panta izpratnē
103.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgā apgalvo, ka viņa var kļūt par goda aizstāvības nozieguma upuri un tikt pakļauta ar dzimumu saistītas vardarbības aktiem, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī, pietiek konstatēt, ka pastāv “nāves soda vai tā izpildes” risks šīs direktīvas 15. panta a) punkta izpratnē, vai arī, veicot visaptverošu vērtējumu, ir jākonstatē, ka pastāv “spīdzināšanas vai necilvēcīgas pazemojošas izturēšanās” risks minētās direktīvas 15. panta b) punkta izpratnē.
104.
Direktīvas 2011/95 15. pantā ir paredzēti trīs “būtiska kaitējuma” veidi, kuru raksturojuma dēļ var tikt piešķirta alternatīvā aizsardzība personai, kas tiem ir pakļauta. Tajā it īpaši ir minēts būtisks kaitējums, kas šīs direktīvas 15. panta a) punktā (kas būtībā atbilst ECPAK 2. pantam, kā arī tās 6. protokola 1. pantam (
73
)) ir definēts kā “nāves sods vai tā izpilde”, un būtisks kaitējums, kas minētās direktīvas 15. panta b) punktā (kas būtībā atbilst ECPAK 3. pantam (
74
)) ir definēts kā “spīdzināšana vai necilvēcīga pazemojoša izturēšanās”. Kā atzinusi Tiesa, šis “būtisk[ais] kaitējums” aptver situācijas, kurās starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs ir “īpaši pakļauts konkrēta kaitējuma veida riskam” vai “konkrētai vardarbībai” (
75
).
105.
Norādu, ka “būtiska kaitējuma” [veidi], kam var būt pakļauts starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, Direktīvas 2011/95 15. panta a) un b) punktā ir uzskaitīti alternatīvi: “a) nāves sods vai tā izpilde; vai b) spīdzināšana vai necilvēcīga pazemojoša izturēšanās” (
76
). Šis uzskaitījums liecina par Savienības likumdevēja vēlmi pēc iespējas aptvert situācijas, kurās trešās valsts valstspiederīgajam ir jāsaņem starptautiskā aizsardzība, ja viņam netika piešķirts bēgļa statuss.
106.
No Eiropas Padomes veiktās izpētes izriet, ka jēdziens “goda aizstāvības noziegums” ietver jebkuru darbību, ar ko ģimenes vai kopienas loceklis ģimenes goda atjaunošanas nolūkā nogalina, sakropļo, sadedzina vai ievaino sievieti, pamatojoties uz to, ka savas dzīves izvēles, vēlmes pēc emancipācijas, atteikšanās no laulības vai arī seksuālās orientācijas dēļ viņa ir pārkāpusi kultūras, reliģiskās vai tradicionālās normas (
77
). Šo aktu, kurā ģimenes vai kopienas loceklis nonāvē kādu, var aplūkot no Direktīvas 2011/95 15. panta a) punkta skatpunkta, jo tas esot “[nāves soda] izpilde”.
107.
Manuprāt, ir svarīgi jēdzienu “[nāves soda] izpilde” neattiecināt uz valsts iestāžu veiktu darbību. Proti, lai gan šis “goda aizstāvības noziegums” nozīmē slepkavību, to nevar kvalificēt kā “spīdzināšanu vai necilvēcīgu vai pazemojošu attieksmi” Direktīvas 2011/95 15. panta b) punkta izpratnē tikai tā iemesla dēļ, ka to izdarījis nevalstisks dalībnieks. Turklāt šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts, ka būtiska kaitējuma dalībnieki var būt nevalstiski dalībnieki, ja var pierādīt, ka valsts vai arī partijas vai organizācijas, kas kontrolē šo valsti, nevar vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret būtisku kaitējumu. Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ir apgalvots, ka ECPAK 2. pants attiecas uz situācijām, kad valsts nav izpildījusi savu pienākumu aizsargāt personas dzīvību, lai gan tā ir bijusi informēta par reālu un tūlītēju apdraudējumu šīs personas dzīvībai trešās personas noziedzīgu nodarījumu dēļ. Tādējādi spriedumā Opuz pret Turciju (
78
) šī tiesa ir nospriedusi, ka valstij ir pienākums preventīvi veikt praktiskus pasākumus, lai aizsargātu personu, kas ir paļauta vardarbībai ģimenē un ir iepriekš identificējama kā iespējamais nāvējoša goda aizstāvības nozieguma upuris. Tādējādi saskaņā ar minētās tiesas viedokli ECPAK 2. pantā ir noteikts, ka valstij ir jānodrošina tiesības uz dzīvību, ieviešot konkrētus krimināltiesību aktus, kuri attur no personas aizskāruma un balstās uz piemērošanas mehānismu, kas paredzēts, lai novērstu un apspiestu pārkāpumus, kā arī sodītu par tiem (
79
).
108.
Šajos apstākļos, ja kompetentā valsts iestāde, veikusi lietas konkrēto apstākļu visaptverošu novērtējumu, konstatē, ka attiecīgā persona var tikt nonāvēta tās ģimenes vai kopienas goda aizstāvības vārdā un ka šis risks ir reāls un pamatots, jo tās izcelsmes valsts iestādes nenodrošina aizsardzību, šāda darbība ir jākvalificē kā “[nāves soda] izpilde” Direktīvas 2011/95 15. panta a) punkta izpratnē, un pati par sevi var izraisīt alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu, ja ir izpildīti citi šajā nolūkā paredzētie nosacījumi.
109.
Lai piešķirtu šo statusu, nav jākonstatē, ka attiecīgā persona ir tikusi pakļauta arī spīdzināšanas vai necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes riskam šīs direktīvas 15. panta b) punkta izpratnē.
110.
Tomēr norādu, ka kompetentajai valsts iestādei ir pilnībā jāraksturo būtisks kaitējums, kāds varētu rasties attiecīgajai personai, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī (
80
). Pirmkārt, tas izriet no Direktīvas 2011/95 4. pantā paredzētajām prasībām, saskaņā ar kurām kompetentajai valsts iestādei ir pienākums pienācīgi un efektīvi izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, lai nodrošinātu attiecīgās personas aizsardzības vajadzību izsmeļošu vērtējumu. Šajā ziņā atgādinu, ka, veicot bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumu pārbaudi, šī iestāde jau ir izvērtējusi to darbību raksturu un apjomu, kurām attiecīgā persona ir pakļauta savā izcelsmes valstī. Otrkārt, tam ir jāļauj novērst sarežģītas situācijas, kurās saskaņā ar Direktīvas 2011/95 16. panta 1. punktu attiecīgā persona vairs nav uzskatāma par tiesīgu saņemt alternatīvo aizsardzību, jo apstākļi izcelsmes valstī ir mainījušies, un tādējādi tās statuss tiek priekšlaicīgi izbeigts nepietiekamu risku dēļ (
81
).
111.
No šiem elementiem izriet, ka Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkts un 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad kompetentā valsts iestāde pēc lietas konkrēto apstākļu visaptveroša novērtējuma konstatē, ka šai valstspiederīgajai pēc viņas atgriešanās izcelsmes valstī draud ne tikai nonāvēšana tās ģimenes vai kopienas goda aizstāvības vārdā, bet arī spīdzināšana vai necilvēcīga un pazemojoša izturēšanās pret viņu, kā pamatā ir vardarbība ģimenē vai jebkāds cits ar dzimumu saistīts vardarbības akts, šai iestādei šādas darbības ir jākvalificē kā tādas, kas rada “būtisku kaitējumu”.
2. Par reāla riska ciest būtisku kaitējumu Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkta izpratnē konstatēšanu
112.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgā apgalvo, ka viņa var kļūt par goda aizstāvības nozieguma upuri un tikt pakļauta ar dzimumu saistītai vardarbībai, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī, pietiek pierādīt, ka šī persona nevēlas atsaukties uz šīs valsts aizsardzību, vai arī ir jāpierāda, kādu iemeslu dēļ viņa nevēlas atsaukties uz šo aizsardzību.
113.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas konstatējumiem spriedumā N. pret Zviedriju (
82
) par ECPAK 3. panta pārkāpumu situācijā, kad Afganistānas valstspiederīgā, kas ir šķīrusies no sava laulātā un neatbilst lomām, kuras viņai piedēvē sabiedrība, tradīcija, pat juridiskā sistēma, tiktu pakļauta sliktas izturēšanās riskam, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī, un kad uzņemšanas un dzīves apstākļi patversmēs liek šīm sievietēm atgriezties savā mājsaimniecībā, kur viņas kļūst par vardarbības vai goda aizstāvības noziegumu upuriem.
114.
Kopējā Eiropas patvēruma sistēmā alternatīvā aizsardzība papildina Ženēvas Konvencijā paredzētos noteikumus par bēgļa statusu.
115.
Saskaņā ar Direktīvas 2011/95 2. panta f) punktu “persona, kas ir tiesīga uz alternatīvo aizsardzību”, ir persona, kuru nevar uzskatīt par bēgli, bet attiecībā uz kuru ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka tad, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī, tai draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts šīs direktīvas 15. pantā, un šī persona nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību.
116.
Tādējādi tāpat kā Direktīvas 2011/95 2. panta d) punktā iekļautā jēdziena “bēglis” definīcijā ir prasīts pierādīt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja bailes tikt vajātam ir pamatotas, ja viņš atgrieztos savā izcelsmes valstī, arī šīs direktīvas 2. panta f) punktā ietvertā jēdziena “persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” definīcijā ir prasīts pierādīt, ka pieteikuma iesniedzējam draud reāls risks ciest būtisku kaitējum, ja viņš atgrieztos savā izcelsmes valstī. Atgādinu, ka šis pierādījums ir nepieciešams, lai konstatētu, ka šī persona nevar vai pamatoti atsakās izmantot savas izcelsmes valsts aizsardzību un, pamatojoties uz minētās direktīvas 7. pantu, prasa kompetentajai valsts iestādei novērtēt šīs valsts spēju un vēlmi novērst šīs darbības, saukt pie atbildības un sodīt par tām.
117.
Šajā ziņā precizēju, ka šajā pantā noteiktās prasības attiecībā uz nepieciešamās aizsardzības raksturu un tvērumu attiecas gan uz vajāšanu, kurai var tikt pakļauts pieteikuma iesniedzējs, gan uz būtisku kaitējumu, kāds viņam var rasties, ja viņš atgrieztos savā izcelsmes valstī. Taču tad, kad kompetentā valsts iestāde pārbauda, vai pieteikuma iesniedzējs izpilda alternatīvās aizsardzības saņemšanas nosacījumus, tā jau ir konstatējusi izcelsmes valsts spēju vai nespēju, kā arī tās vēlmi vai nevēlēšanos nodrošināt Direktīvas 2011/95 7. pantā prasīto aizsardzību, izvērtējot bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumus.
118.
No šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgā apgalvo, ka viņa var kļūt par goda aizstāvības nozieguma upuri un tikt pakļauta ar dzimumu saistītai vardarbībai, ja viņa atgrieztos izcelsmes valstī, kompetentajai valsts iestādei ir pienākums noskaidrot, vai valsts vai arī partijas vai organizācijas, kas kontrolē šo valsti, nodrošina aizsardzību pret būtisku kaitējumu, kurš atbilst šīs direktīvas 7. pantā minētajām prasībām, lai noteiktu, vai šis risks ir pamatots.
V. Secinājumi
119.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgā iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pamatojoties uz to, ka viņa baidās kļūt par goda aizstāvības nozieguma vai piespiedu laulības upuri, kā arī tikt pakļauta vardarbībai ģimenē savās mājās, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī,
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu 2. panta d) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
nosacījumi bēgļa statusa piešķiršanai personai, kura baidās tikt pakļauta ar dzimumu saistītiem vardarbības aktiem, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī, ir jāpārbauda atbilstoši šajā direktīvā šim nolūkam paredzētajām tiesību normām, kas jāinterpretē, ņemot vērā tās vispārējo sistēmu un mērķi, ievērojot Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par bēgļu statusu un saskaņā ar LESD 78. panta 1. punktu, nevis balstoties uz definīcijām, kas sniegtas Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par jebkādas sieviešu diskriminācijas izskaušanu un Eiropas Padomes Konvencijā par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu (Stambulas konvencija), kas nav “saistīti līgumi” šī panta izpratnē.
Šī interpretācija ir jāveic, ievērojot arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartā atzītās tiesības.
2)
Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
trešās valsts valstspiederīgo var uzskatīt par piederīgu “noteiktai sociālai grupai” viņas dzimuma dēļ, ja, novērtējot faktus un apstākļus, ir pierādīts, ka papildus tās seksuālai piederībai, proti, viņas sievietes identitātei un statusam, tās izcelsmes valstī viņai ir īpatna identitāte, jo apkārtējā sabiedrība viņu uztver atšķirīgi sociālo, juridisko vai reliģisko normu dēļ vai arī tās valsts vai kopienas, kurai viņa pieder, rituālu vai paražu dēļ. Veicot šo novērtējumu, to darbību raksturs, kurām šī valstspiederīgā baidās tikt pakļauta, ja viņa atgrieztos izcelsmes valstī, ir būtisks elements, kas kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā.
3)
Direktīvas 2011/95 9. panta 3. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
gadījumā, ja vajāšanas darbības veic nevalstisks dalībnieks, kompetentajai valsts iestādei pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma individuāla novērtējuma un ņemot vērā visus atbilstošos faktus par izcelsmes valsti, tostarp šīs valsts normatīvos aktus un veidu, kādā tie tiek piemēroti, ir jānosaka, vai pastāv cēloņsakarība starp, pirmkārt, iemesliem, uz kuriem ir balstīti šie vardarbības akti, proti, starp trešās valsts valstspiederīgās piederību noteiktai sociālai grupai, un, otrkārt, apstākli, ka izcelsmes valsts iestādes nenodrošina aizsardzību šīs direktīvas 7. panta izpratnē.
4)
Izvērtējot alternatīvā aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumus, Direktīvas 2011/95 2. panta f) punkts un 15. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka:
situācijā, kad kompetentā valsts iestāde pēc lietas konkrēto apstākļu visaptveroša novērtējuma konstatē, ka šai valstspiederīgajai pēc viņas atgriešanās savā izcelsmes valstī draud ne tikai nonāvēšana tās ģimenes vai kopienas goda aizstāvības vārdā, bet arī spīdzināšana vai necilvēcīga un pazemojoša izturēšanās pret viņu, kā pamatā ir vardarbība ģimenē vai jebkāds cits ar dzimumu saistīts vardarbības akts, šai iestādei šādas darbības ir jākvalificē kā tādas, kas rada “būtisku kaitējumu”.
Lai noteiktu, vai šis risks ir pamatots, kompetentajai valsts iestādei ir jānoskaidro, vai valsts iestādes vai arī partijas vai organizācijas, kas kontrolē šo valsti, nodrošina aizsardzību pret šo būtisko kaitējumu, kurš atbilst šīs direktīvas 7. pantā paredzētajām prasībām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
(
3
)	Ņemot vērā pamatlietas faktus, šajos secinājumos tiks aplūkots jautājums par vardarbību ģimenē pret sievietēm. Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2009. gada 9. jūnija principiālo spriedumu Opuz pret Turciju (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, 132. punkts) vardarbība ģimenē “skar ne tikai sievietes. Arī vīrieši var kļūt par upuriem vardarbībai ģimenē, turklāt arī bērni – tieši vai netieši – nereti cieš no šīs parādības”.
(
4
)	C‑930/19, EU:C:2021:225.
(
5
)	Šo secinājumu 94. un nākamie punkti.
(
6
)	EU:C:2021:198. Konvencija par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu (turpmāk tekstā – “Stambulas konvencija”), ko 2011. gada 7. aprīlī pieņēmusi Eiropas Padomes Ministru komiteja, stājās spēkā 2014. gada 1. augustā (Eiropas Padomes līgumu sērija, Nr. 210). To ir parakstījušas un ratificējušas visas Eiropas Savienības dalībvalstis, izņemot Bulgārijas Republiku, Čehijas Republiku, Latvijas Republiku, Lietuvas Republiku, Ungāriju un Slovākijas Republiku, kuras to nav ratificējušas. Turcijas Republika šo konvenciju ratificēja 2012. gada 14. martā, bet paziņoja par savu izstāšanos ar 2021. gada 22. marta aktu, kas stājies spēkā 2021. gada 1. jūlijā.
(
7
)	Šo secinājumu 161. punkts.
(
8
)	Konvencija, kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954); turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”) un kas papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
(
9
)	Konvencija, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1979. gada 18. decembrī un kas stājusies spēkā 1981. gada 3. septembrī (Recueil des traités des Nations unies, 1249. sēj., 13. lpp., Nr. 20378, 1981).
(
10
)	Ieteikums, kas pieņemts vienpadsmitajā sesijā (1992).
(
11
)	Ieteikums, kas pieņemts 2017. gada 26. jūlijā.
(
12
)	Deklarācija, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1993. gada 20. decembrī ar Rezolūciju 48/104.
(
13
)	Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, turpmāk tekstā – “ECPAK”.
(
14
)	2002. gada 31. maijaDV Nr. 54.
(
15
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
(
16
)	Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 10. panta 2. punktu kompetentajai valsts iestādei ir jānosaka, vai pieteikuma iesniedzējs izpilda bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumus, un tikai pēc tam ir jāapsver, vai viņš izpilda nosacījumus, lai saņemtu alternatīvo aizsardzību. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, 89. punkts).
(
17
)	Atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem uzskatu, ka šie vardarbības akti to rakstura vai biežuma dēļ var kļūt par “cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu” Direktīvas 2011/95 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, vai sasniegt “noteikta smaguma pakāpi”2020. gada 19. novembra sprieduma Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 22. punkts un tajā minētā judikatūra) izpratnē. Šajā ziņā UNHCR2008. gada 8. jūlija Pamatnostādnēs par starptautisko aizsardzību Nr. 1: Vajāšana dzimuma dēļ saistībā ar 1951. gada Konvencijas 1. panta A punkta 2. apakšpunktu un/vai 1967. gada Protokolu par bēgļa statusu (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes par vajāšanu dzimuma dēļ”) ir norādīts: nav šaubu, ka “izvarošana un citi ar dzimumu saistīti vardarbības veidi, piemēram, ar pūru saistīta vardarbība, sieviešu dzimumorgānu kropļošana, vardarbība ģimenē un cilvēku tirdzniecība [..], ir darbības, kas rada lielas garīgas un fiziskas ciešanas un ko izmanto kā vajāšanas veidus neatkarīgi no tā, vai tās veic valstis vai privātpersonas” (9. punkts). Šajā nozīmē skat. arī Eiropas Padomes Konvencijas par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu paskaidrojošā ziņojuma (Eiropas Padomes līgumu sērija, Nr. 210, turpmāk tekstā – “Stambulas konvencijas paskaidrojošais ziņojums”) 310. punkts.
(
18
)	Stambulas konvencijas paskaidrojošā ziņojuma 44. punktā ir precizēts, ka “ar dzimumu saistīta vardarbība pret sievietēm” atšķiras no citiem vardarbības veidiem ar to, ka “vardarbības upura dzimums ir galvenais iemesls a) punktā [“vardarbība pret sievietēm”] aprakstītajiem vardarbības aktiem. Citiem vārdiem sakot, ar dzimumu saistīta vardarbība attiecas uz jebkādu kaitējumu, kas tiek nodarīts sievietei un kas ir gan iemesls, gan sekas sieviešu un vīriešu varas nevienlīdzīgam sadalījumam, kura pamatā ir starp sievietēm un vīriešiem saskatītās atšķirības, kas novedušas sievietes pakārtotā stāvoklī gan privātajā, gan sabiedriskajā dzīvē.”
(
19
)	Šī paskaidrojošā ziņojuma 300. punkts.
(
20
)	Skat. arī Hartas 18. pantu, kā arī Direktīvas 2011/95 3., 4., 12., 23. un 24. apsvērumu (spriedumi, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 80. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 20. punkts)).
(
21
)	Skat. Direktīvas 2011/95 23. un 24. apsvērumu. Skat. arī spriedumus, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 81. un 83. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), un 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 19. punkts).
(
22
)	C‑238/19, EU:C:2020:945.
(
23
)	Šā sprieduma 49. punkts. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 24. aprīlis, MP (Spīdzināšanas upuru papildu aizsardzība) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 54.–56. punkts), kurā Tiesa ir nošķīrusi mehānismus, kas ieviesti ar Padomes Direktīvu 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2004, L 304, 12. lpp.), no mehānismiem, kas noteikti Konvencijā pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēmusi Ņujorkā 1984. gada 10. decembrī (Recueil des traités des Nations unies, 1465. sēj., 85. lpp., Nr. 24841, 1987).
(
24
)	Šo pamatnostādņu 6. punkts. Minēto pamatnostādņu 5. punktā UCHCR norāda, ka “vēsturiski bēgļa definīcija ir tikusi interpretēta saistībā ar vīriešu pieredzi, kas nozīmē, ka daudzi sieviešu vai homoseksuāļu pieteikumi netika atzīti. Tomēr pēdējo desmit gadu laikā ar dzimumu un [sociālo] dzimumu saistītu apsvērumu analīze un izpratne par tiem bēgļu kontekstā ir ievērojami attīstījusies gan tiesu praksē, gan valsts praksē kopumā, gan akadēmiskajos tekstos. Šīs pārmaiņas ir notikušas, attīstoties starptautiskajām tiesībām un standartiem cilvēktiesību jomā [..], un līdztekus šai attīstībai, kā arī attīstoties ar to saistītajām starptautisko tiesību nozarēm, it īpaši Starptautisko bijušās Dienvidslāvijas un Ruandas kara noziegumu tribunālu judikatūrai un Starptautiskās krimināltiesas statūtiem (Romas statūti)”.
(
25
)	Kā liecina Direktīvas 2011/95 30. apsvēruma formulējums ar “[sociālo] dzimumu” [genre] saistīti aspekti tika ieviesti, pārstrādājot Direktīvu 2004/83 un aizstājot ar to iepriekš lietoto jēdzienu “[bioloģiskais] dzimums” [sexe].
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, 57. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Direktīvas 2011/95 22. apsvērumu.
(
27
)	Šo pamatnostādņu 3. punkts.
(
28
)	Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI (OV 2012, L 315, 57. lpp.).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. 2021. gada 6. oktobraAtzinumu 1/19 (Stambulas konvencija) (ECLI:EU:C:2021:832). Nākamajā posmā, proti, pēc Savienības oficiālas pievienošanās Stambulas konvencijai, būs jāpieņem Eiropas Savienības Padomes lēmums pēc Eiropas Parlamenta piekrišanas saņemšanas. Savienības pievienošanās šai konvencijai pabeigšana ir Savienības sieviešu un vīriešu līdztiesības stratēģijas prioritāte 2020.–2025. gadam: skat. Komisijas Paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Savienība, kurā valda līdztiesība: dzimumu līdztiesības stratēģija 2020.–2025. gadam” (COM(2020) 152 final, 4. lpp.).
(
30
)	Pašlaik Stambulas konvenciju ir parakstījušas visas dalībvalstis, 21 no tām to ir ratificējusi (skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi), lai gan 2020. gada 25. jūlijā Polijas Republika paziņoja par nodomu atsaukt savu pievienošanos šai konvencijai, ko ir nosodījusi Eiropas Savienība un Eiropas Padome (skat. Bulletin Quotidien Europe Nr. 12536, Agence Europe, 2020. gada 28. jūlijs, 7. un 8. lpp.).
(
31
)	Piemēram, Stambulas konvencijas 12. panta 1. punktā ir prasīts, ka dalībvalstis veic “visus vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu izmaiņas sociālās vides un kultūras noteiktajos sieviešu un vīriešu uzvedības modeļos nolūkā izskaust aizspriedumus, paražas, tradīcijas un jebkādu citu praksi, kuras pamatā ir ideja par sieviešu nepilnvērtību vai par sieviešu un vīriešu lomām, kas padarītas par stereotipiem”.
(
32
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Skat. arī Direktīvas 2011/95 30. apsvērumu.
(
35
)	No Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē kopsakarā ar šī panta 2. punktu. 2018. gada 4. oktobra spriedumā Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, 86. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka “neatkarīgi no tā, vai Azerbaidžānas valstspiederīgā līdzdalība prasības celšanā Eiropas Cilvēktiesību tiesā pret šo valsti, lai konstatētu pamatbrīvību pārkāpumu ar šajā valstī spēkā esošo režīmu, ir uzskatāma par viņa “politisko uzskatu”, ir jāpārbauda, novērtējot vajāšanas iemeslus, kādi ir norādīti starptautiskās aizsardzības pieteikumā, kuru ir iesniedzis minētais valstspiederīgais, vai ir pamatots iemesls baidīties, ka minētais režīms varētu uztvert šādu līdzdalību kā politiskas opozīcijas izpausmi, pret kuru tas varētu uzsākt pretdarbību”.
(
36
)	Skat. Priekšlikuma Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (COM(2001) 510 final), 12. panta d) punktu.
(
37
)	No C‑199/12 līdz C‑201/12, EU:C:2013:720.
(
38
)	Šā sprieduma 46. punkts. Šajā pašā punktā Tiesa ir precizējusi, ka “šo interpretāciju apstiprina Direktīvas [2004/83] 10. panta 1. punkta d) apakšpunkta otrā daļa, no kuras izriet, ka atkarībā no izcelsmes valstī pastāvošajiem apstākļiem noteikta sociāla grupa var būt grupa, kuras pamatā ir tās dalībnieku seksuālas orientācijas kopīgas pazīmes”.
(
39
)	Skat. 2008. gada 8. jūlija Pamatnostādnes par starptautisko aizsardzību Nr. 2: Piederība noteiktai sociālai grupai saistībā ar 1951. gada Konvencijas un/vai tās 1967. gada Protokola par bēgļu statusu 1. panta A punkta 2. apakšpunktu (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes par piederību noteiktai sociālai grupai”) (2. un 14. punkts). Tomēr tas nenozīmē – kā to savos apsvērumos apgalvo Komisija –, ka ikvienu, kas baidās tikt pakļauts vajāšanas darbībām savā izcelsmes valstī, var uzskatīt par piederīgu noteiktai sociālai grupai Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē, jo šāda interpretācija atņemtu lietderīgo iedarbību citiem šīs direktīvas 10. panta 1. punktā minētajiem iemesliem. Šādu viedokli pauž arī UNHCR, kas Pamatnostādnēs par piederību noteiktai sociālai grupai norāda, ka sociālo grupu ir jāspēj identificēt neatkarīgi no vajāšanas, tomēr vajāšanas darbība pret grupu var būt būtisks elements, lai konstatētu šīs grupas atpazīstamību attiecīgajā sabiedrībā (2. un 14. punkts).
(
40
)	Pamatnostādnēs par piederību noteiktai sociālai grupai UNHCR uzsver, ka piederība noteiktai sociālai grupai ir jāsaprot kā mainīga, kas ir atvērta grupu daudzveidībai un mainīgumam dažādās sabiedrībās, kā arī starptautisko standartu cilvēktiesību jomā attīstībai (3. punkts).
(
41
)	Stambulas konvencijas paskaidrojošajā ziņojumā ir precizēts, ka “ar terminu “[sociālais] dzimums”, kura pamatā ir divi bioloģiskie dzimumi – vīriešu un sieviešu –, saprot sociālās lomas, uzvedību, nodarbošanos un īpašības, ko konkrēta sabiedrība uzskata par atbilstošām sievietēm un vīriešiem” (43. punkts).
(
42
)	Interesanti ir uzsvērt, ka šo secinājumu 36. zemsvītras piezīmē minētā Komisijas priekšlikuma 12. panta d) punktā ir skaidri norādīts, ka jēdziens “sociālā grupa” ietver “arī personu grupas, kas uzskatāmas par “zemākām” likuma priekšā”. Skat. arī Pamatnostādnes par vajāšanu dzimuma dēļ (30. punkts).
(
43
)	Skat. Pamatnostādnes par vajāšanu dzimuma dēļ (31. punkts).
(
44
)	Kā Pamatnostādnēs par vajāšanu dzimuma dēļ norāda UNHCR, pieņemt Ženēvas konvencijas interpretāciju, kurā ņemts vērā dzimums, nenozīmē, ka visām sievietēm automātiski ir tiesības saņemt bēgļa statusu (4. punkts).
(
45
)	Skat. šo secinājumu 39. zemsvītras piezīmi.
(
46
)	Skat. Pamatnostādnes par piederību noteiktai sociālai grupai (2. un 14. punkts).
(
47
)	Piemēram, Francijas judikatūrā skat. Denis‑Linton, M., un Malvasio, F., Trente ans de jurisprudence de Tiesa nationale du droit d’asile un du Conseil d’État sur l’asile, Principales décisions de 1982 au 31 décembre 2011, 2012. gada marts. Skat. arī Conseil d’État (Valsts padome, Francija) 2012. gada 21. decembra spriedumu A… B… k‑dze (Nr. 332491), kā arī Cour nationale du droit d’asile (CNDA) (Valsts tiesa patvēruma tiesību jautājumos, Francija) 2021. gada 25. marta spriedumu S. k‑dzes (Nr. 20006893 un Nr. 20006894 C), kurā CNDA atzina bēgļa statusu Senegālas soninke etniskās grupas meitenei, kas dzimusi Francijā, jo šajā etniskajā grupā joprojām ir plaši izplatīta sieviešu apgraizīšana.
(
48
)	Secinājumi lietā Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:288, 3. punkts). Šajos secinājums ģenerāladvokāts P. Mengoci piebilst, ka piespiedu laulībās vismaz viena no abām personām stājas laulībā, tam nedodot savu brīvu un pilnīgu piekrišanu un “[attiecīgās personas un it īpaši sievietes] griba ir pakļauta dažādiem fiziskās vai psiholoģiskās iespaidošanas veidiem, piemēram, draudiem vai citiem emocionālās vardarbības veidiem, vai smagākajos gadījumos pat fiziskai iespaidošanai” (2. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Belgische Staat (Nepilngadīga bēgle laulībā) (C‑230/21, EU:C:2022:477, 2. punkts).
(
49
)	Par jēdzienu “vardarbība ģimenē” skat. Stambulas konvencijas 3. panta b) punktu. Kā precizēts šīs konvencijas paskaidrojošajā ziņojumā, vardarbību ģimenē var iedalīt galvenokārt divos vardarbības veidos: vardarbība starp intīmo attiecību partneriem, kas notiek starp esošajiem vai bijušajiem laulātajiem vai partneriem, un vardarbība starp dažādu paaudžu pārstāvjiem, kura parasti notiek starp vecākiem un bērniem.
(
50
)	Bijušais Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (EPAB). Lai kompetentās valsts iestādes ikdienā varētu izpildīt Direktīvas 2011/95 4. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteiktās prasības un saskaņotu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras dalībvalstīs, EUAA tika uzticēts sagatavot informatīvos ziņojumus, kuros pa tēmām tiktu novērtēta situācija starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī vai reģionā. Šie ziņojumi ir sagatavoti, vācot “nepieciešamu, uzticamu, objektīvu, precīzu un aktuālu” informāciju par izcelsmes valstīm, izmantojot visus attiecīgos informācijas avotus, tostarp informāciju, kas iegūta no starptautiskām organizācijām, it īpaši UNHCR un citām attiecīgām organizācijām, tostarp Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru un Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) darbiniekiem (skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2021/2303 (2021. gada 15. decembris) par Eiropas Savienības Patvēruma aģentūru un ar ko atceļ Regulu (ES) Nr. 439/2010 (OV 2021, L 468, 1. lpp.) 9. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu).
(
51
)	Francijas judikatūrā skat., piemēram, Commission des recours des réfugiés (Bēgļu apelācijas komisija, CRR, kas no 2009. gada 1. janvāra ir kļuvusi par CNDA), Francija) 2005. gada 16. jūnija spriedumu S. jaunkundze (Nr. 492440) par Mali valstspiederīgo, kura bērnībā tika pakļauta sieviešu apgraizīšanai un atteicās veikt jaunu pilnīgu apgraizīšanu, ko bija pieprasījis viņas topošais vīrs, kā dēļ viņa tiktu pakļauta spiedienam, kā arī draudiem no ģimenes un vietējo paražu iestāžu puses. CRR nosprieda, ka bailes no vajāšanas tā iemesla dēļ, ka šī valstspiederīgā pieder sieviešu sociālai grupai, kas atsakās no sieviešu dzimumorgānu kropļošanas, ir pamatotas, jo iestādes tām nenodrošina nekādu aizsardzību.
(
52
)	EUAA, Report on Female Genital Mutilation/Cutting in Ethiopia, 2022. gada 12. maijs, it īpaši 4.2. punkts: “Consequences for refusing to undergo FGM”, 32. lpp. Skat. arī EUAA informācijas lapu “Protecting women and girls in the asylum procedure”, 2021. gada decembris, it īpaši 2. lpp., kā arī Middelburg, A., un Balta, A., “Female Genital Mutilation/Cutting as a Ground for Asylum in Europe”, International Journal of Refugee Law, 28. sēj., Nr. 3, Oxford University Press, Oksforda, 2016, 416.–452. lpp.
(
53
)	Skat., piemēram, CNDA2021. gada 29. marta spriedumu T. k‑dze (Nr. 20024823 C+), ar ko Kotdivuāras valstspiederīgajai tika piešķirts bēgļa statuss, pamatojoties uz to, ka viņa bija atteikusies no piespiedu laulības un ar to saistītiem dzimumorgānu kropļošanas draudiem.
(
54
)	Šajā ziņā Francijas judikatūrā skat. CRR2004. gada 15. oktobra spriedumu NN. jaunkundze (Nr. 444000).
(
55
)	Šajos apstākļos 2012. gada 23. oktobra Pamatnostādnēs par starptautisko aizsardzību Nr. 9: Pieteikumi par bēgļa statusa piešķiršanu seksuālās orientācijas un/vai dzimumidentitātes dēļ saistībā ar 1951. gada Konvencijas 1. panta A punkta 2. apakšpunktu un/vai tās 1967. gada Protokolu par bēgļa statusu, UNHCR uzskata, ka tad, “ja ģimenes vai kopienas neapmierinātība izpaužas kā draudi veikt smagus fiziskas vardarbības aktus, pat ģimenes un kopienas draudi nonāvēt goda aizstāvības dēļ, tā noteikti ir jāuzskata par vajāšanu” (23. punkts).
(
56
)	Skat. UNHCR dokumentu “Submission by the Office of the United Nations High Commissioner for Refugees in case numbers 201701423/1/V2, 201704575/1/V2 and 201700575/1/V2 before the Council of State” (16. punkts).
(
57
)	Country Guidance: Afganistāna, 2023. gada janvāris. Šī ziņojuma 3.12. punkts it īpaši attiecas uz morāles noziegumu “zina”, kas aptver visas ar šariatu nesaderīgas darbības, piemēram, neatļautas dzimumattiecības, dzimumattiecības pirms laulības, laulības pārkāpšana, kas ir sodāmas ar nāvessodu, vai goda aizstāvības vārdā izdarītu vardarbību, tostarp goda aizstāvības noziegumu, ko piemēro it īpaši pret sievietēm (74. lpp.).
(
58
)	Skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2021. gada 26. oktobris, Staatssecretaris van Justitie enVeiligheid (C‑456/21, nav publicēts, EU:C:2021:901). Lietā C‑646/21 it īpaši ir uzdots jautājums, vai dzīves normas, vērtības un uzvedības modeļi, ko jauna sieviete pārņem, pastāvīgi uzturoties dalībvalsts teritorijā nozīmīgu daļu no viņas identitāti veidojošā dzīves posma, ir jāuzskata “par kopēju pagātni, ko nevar mainīt” Direktīvas 2011/95 10. panta 1. punkta d) punkta izpratnē vai drīzāk par “pazīm[i] [..], kas ir tik svarīga identitātei vai apziņai, ka personu nevajadzētu piespiest no tās atteikties,” šī panta izpratnē.
(
59
)	Spriedums, 2021. gada 20. janvāris, Secretary of State for the Home Department (C‑255/19, EU:C:2021:36, 36. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā atzinusi Tiesa, bailes no vajāšanas un aizsardzība pret vajāšanas darbībām ir savstarpēji saistīti nosacījumi (šī sprieduma 56. punkts).
(
60
)	C‑91/20, EU:C:2021:384, 82. punkts.
(
61
)	Atgādinu, ka Direktīvā 2011/95 tāpat kā Ženēvas konvencijas 1. pantā ir iekļauts starptautiskās aizsardzības subsidiaritātes princips gan attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanu, gan uz tā izbeigšanu (Direktīvas 2011/95 11. pants), gan uz viņa izslēgšanu [no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem] (Direktīvas 2011/95 12. panta 1. punkts). Šajā nozīmē skat. Rokasgrāmatu par procedūrām un kritērijiem bēgļa statusa noteikšanai saistībā ar 1951. gada Konvenciju un 1967. gada Protokolu par bēgļa statusu, UNHCR, Ženēva, 1992, 90. punkts. Doktrīnā skat. it īpaši, Hathaway, J. C., un Foster, M., The law of refugee status, 2. izd., Cambridge University Press, Kembridža, 2014, 55. lpp.: “Bēgļu tiesību pamatā ir pieņēmums, ka valsts aizsardzība, ja tāda ir pieejama, ir pārāka pār starptautisko alternatīvo aizsardzību”, kā arī 462. lpp.: “bēgļu tiesību mērķis ir piešķirt alternatīvo aizsardzību līdz brīdim, kad atkal tiks paredzēta vai nodrošināta nopietna valsts aizsardzība”, un 494. un 495. lpp. Skat. arī Goodwin‑Gill, G. S., un McAdam, J., The refugee in international law, 3. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2007, 421. lpp.: “Bēgļa galvenā pazīme ir aizsardzības neesamība vai atteikums to nodrošināt, savukārt starptautiskajās tiesībās ir jāparedz aizsardzība, ko izcelsmes valsts nespēj vai nevēlas viņam nodrošināt” (brīvs tulkojums). Skat. manus secinājumus lietā Bundesrepublik Deutschland (Ģimenes vienotības saglabāšana) (C‑91/20, EU:C:2021:384, 82. punkts un 52. zemsvītras piezīme).
(
62
)	Skat. arī Direktīvas 2011/95 26. apsvērumu.
(
63
)	[Direktīvas] 7. panta 2. punkts attiecas uz pasākumiem, kas veikti, lai novērstu vajāšanas darbības, kā arī uz efektīvas tiesību sistēmas esamību, kura ļauj atklāt, apsūdzēt un sodīt par šādām darbībām (attiecībā uz Direktīvas 2004/83 7. panta 2. punktu, kas atbilst Direktīvas 2011/95 7. panta 2. punkta otrajam teikumam skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Secretary of State for the Home Department (C‑255/19, EU:C:2021:36, 44. punkts).
(
64
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
65
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 19. novembris, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Militārais dienests un patvērums) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 53. punkts).
(
66
)	Saskaņā ar Direktīvas 2011/95 4. panta 5. punkta c) apakšpunkta noteikumiem, “ja dalībvalstis piemēro principu saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzēja pienākums ir pamatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ja pieteikuma iesniedzēja paziņojumos norādīti aspekti nav pamatoti ar dokumentāriem vai citādiem pierādījumiem, šiem aspektiem nav nepieciešams apstiprinājums, ja [..] pieteikuma iesniedzēja paziņojumi tiek uzskatīti par saskaņotiem un ticamiem un nav pretrunā ar specifisku un vispārēju informāciju, kas pieejama par pieteikuma iesniedzēja lietu”.
(
67
)	Izcelsmes valsts informācijas ziņojums: Turcija – Ziņojums, pieejams šajā tīmekļa vietnē: https://coi.euaa.europa.eu/administration/easo/PLib/EASOCOI_Turkey_Nov2016.pdf (5.4.4. punkts).
(
68
)	Lai gan uz vardarbību pret sievietēm tieši vai netieši attiecas dažādi tiesību akti, piemēram, Konstitūcija, Civilkodekss un Kriminālkodekss, kā arī darba un pašvaldību tiesību normas, galvenais tiesību akts ir 2012. gada 8. marta Likums Nr. 6284 par ģimenes aizsardzību un vardarbības pret sievietēm novēršanu.
(
69
)	Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi.
(
70
)	ECT spriedums, 2016. gada 22. marts (CE:ECHR:2016:0322JUD000064610, 96., 97. un 116. punkts).
(
71
)	ECT spriedums, 2009. gada 9. jūnijs (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, 198. punkts).
(
72
)	ECT spriedums, 2014. gada 13. novembris (CE:ECHR:2014:1113JUD000362107, 65. punkts).
(
73
)	Saistībā ar Direktīvas 2004/83 sagatavošanas darbiem skat. Eiropas Savienības Padomes prezidējošās valsts 2002. gada 25. septembra paziņojumu Imigrācijas, robežu un patvēruma jautājumu stratēģiskajai komitejai 12148/02, pieejams šajā tīmekļa vietnē: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑12148‑2002‑INIT/fr/pdf (5. lpp.). Lai gan Direktīva 2011/95 tika atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2004/83, šī tiesību akta maiņa nav izraisījusi nekādas izmaiņas ne alternatīvās aizsardzības piešķiršanas tiesiskajā regulējumā, ne attiecīgu tiesību normu numerācijā. Tādējādi Direktīvas 2011/95 15. panta formulējums ir identisks Direktīvas 2004/83 15. panta formulējumam, tāpēc pirmās minētās tiesību normas interpretācijā ir nozīme judikatūrai, kas attiecas uz šo otro normu.
(
74
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 17. februāris, Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, 28. punkts).
(
75
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Bundesrepublik Deutschland (Jēdziens smagi un individuāli draudi) (C‑901/19, EU:C:2021:472, 25. un 26. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
76
)	Mans izcēlums.
(
77
)	Skat. Eiropas Padome, Convention d’Istanbul – Crimes commis au nom du prétendu “honneur” [Stambulas konvencija – Noziegumi, kas izdarīti tā sauktā “goda aizstāvības” vārdā], 2019, kā arī Rezolūciju 2395 (2021), Renforcer la lutte contre les crimes dits d’”honneur” [Cīņas stiprināšana pret tā sauktajiem “goda aizstāvības” noziegumiem], ko 2021. gada 28. septembrī pieņēmusi Eiropas Padomes Parlamentārā asambleja.
(
78
)	ECT spriedums, 2009. gada 9. jūnijs (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102).
(
79
)	Skat. minētā sprieduma 128. un 129. punktu. Attiecībā uz vardarbību ģimenē skat. ECT spriedumus, 2009. gada 15. janvāris, Branko Tomašić u.c. pret Horvātiju (CE:ECHR:2009:0115JUD004659806, 52. un 53. punkts), un 2021. gada 8. jūlijs, Tkhelidze pret Gruziju (CE:ECHR:2021:0708JUD003305617, 57. punkts).
(
80
)	Atgādinu, ka vardarbība dzimuma dēļ ir daudzveidīga parādība. Goda aizstāvības noziegumi it īpaši var izpausties kā nelikumīga brīvības atņemšana, nolaupīšana, spīdzināšana, kropļošana vai piespiedu laulība, ko var pavadīt sieviešu apgraizīšana, savukārt vardarbība ģimenē var izpausties ne tikai kā fiziski un seksuāli uzbrukumi, bet arī kā psiholoģiska vardarbība, kas var radīt kaitējumu fiziskai vai garīgai integritātei, morālas ciešanas vai materiālus zaudējumus (skat. Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1985. gada 29. novembra Deklarāciju par tiesvedības pamatprincipiem noziedzības un ļaunprātīgas varas izmantošanas upuriem Rezolūcijā 40/34).
(
81
)	Lai gan Direktīvas 2011/95 16. panta 2. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis ņem vērā, vai apstākļu izmaiņas ir tik būtiskas un pastāvīgas, ka persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību, vairs nesaskaras ar reālu būtiska kaitējuma risku”.
(
82
)	ECT spriedums, 2010. gada 20. jūlijs (CE:ECHR:2010:0720JUD002350509, 60. punkts).