62022CJ0135
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2023. gada 7. septembrī (
*1
)
Apelācija – Piekļuve Eiropas Savienības iestāžu dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – 4. panta 2. punkta pirmais ievilkums – Piekļuves tiesību izņēmums – Komerciālo interešu aizsardzība – Pētniecības un inovāciju pamatprogramma “Apvārsnis 2020” (2014.–2020. gads) – Dokumenti par iBorderCtrl: Intelligent Portable Border Control System pētniecības projektu – Eiropas Pētniecības izpildaģentūras (REA) lēmums, ar ko tiek atteikta piekļuve noteiktai informācijai – Sevišķas sabiedrības intereses
Lietā C‑135/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 25. februārī iesniedzis
Patrick Breyer
, ar dzīvesvietu Ķīlē (Vācija), ko pārstāv J. Breyer, Rechtsanwalt,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
pārējie lietas dalībnieki –
Eiropas Pētniecības izpildaģentūra (REA), ko pārstāv V. Canetti un S. Payan‑Lagrou, pārstāves, kurām palīdz R. van der Hout un C. Wagner, Rechtsanwälte,
atbildētāja pirmajā instancē,
ko atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv F. Erlbacher, A.‑C. Simon un A. Spina, pārstāvji,
persona, kas iestājusies apelācijas tiesvedībā,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič] un I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents),
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Patrick Breyer lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 15. decembra spriedumu Breyer/REA (T‑158/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2021:902), ar kuru tā daļēji noraidīja viņa prasību atcelt Eiropas Pētniecības izpildaģentūras (REA) 2019. gada 17. janvāra lēmumu (ARES (2019) 266593) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ar ko viņam tika atteikta piekļuve noteiktiem ar projektu iBorderCtrl: Intelligent Portable Border Control System (turpmāk tekstā – “projekts iBorderCtrl”), kurš īstenots Pētniecības un inovāciju pamatprogrammā “Apvārsnis 2020” (2014.–2020. gads) (turpmāk tekstā – “programma “Apvārsnis 2020”), saistītiem dokumentiem.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1049/2001
2
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) ir definēti piekļuves šo iestāžu dokumentiem principi, nosacījumi un ierobežojumi.
3
Šīs regulas 2. apsvērums ir šāds:
“Atklātība dod iespēju pilsoņiem vēl vairāk iesaistīties lēmumu pieņemšanā un nodrošina lielāku pārvaldes sistēmas leģitimitāti un efektivitāti demokrātiskā iekārtā, kā arī nosaka tai lielāku atbildību pilsoņu priekšā. Atklātība veicina demokrātijas un pamattiesību ievērošanas principu nostiprināšanos, kuri noteikti ES Līguma 6. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [(turpmāk tekstā – “Harta”)].”
4
Minētās regulas 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ikvienam Eiropas Savienības pilsonim ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus, nosacījumus un ierobežojumus.
5
Regulas Nr. 1049/2001 4. panta “Izņēmumi” 2. punktā ir noteikts:
“Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
–
juridiskas vai fiziskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzībai,
[..]
ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.”
6
Šīs regulas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “pieteikuma iesniedzējam nav jānorāda tā iesniegšanas iemesli”.
Regula (EK) Nr. 58/2003
7
Padomes Regulas (EK) Nr. 58/2003 (2002. gada 19. decembris), ar ko nosaka statūtus izpildaģentūrām, kurām uztic konkrētus Kopienas programmu pārvaldības uzdevumus (OV 2003, L 11, 1. lpp.), 23. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Izskatot pieprasījumus par piekļuvi tās rīcībā esošajiem dokumentiem, izpildaģentūras rīkojas saskaņā ar [Regulu Nr. 1049/2001].”
Regula (ES) Nr. 1290/2013
8
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1290/2013 (2013. gada 11. decembris), ar ko nosaka pētniecības un inovācijas pamatprogrammas “Apvārsnis 2020” (2014.–2020. gads) dalības un rezultātu izplatīšanas noteikumus un atceļ Regulu (EK) Nr. 1906/2006 (OV 2013, L 347, 81. lpp.), ir atcelta no 2021. gada 1. janvāra, proti, pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas, ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2021/695 (2021. gada 28. aprīlis), ar ko izveido pētniecības un inovācijas pamatprogrammu “Apvārsnis Eiropa”, nosaka tās dalības un rezultātu izplatīšanas noteikumus un atceļ Regulas (ES) Nr. 1290/2013 un (ES) Nr. 1291/2013 (OV 2021, L 170, 1. lpp.). Tātad pirmā minētā regula katrā ziņā joprojām ir piemērojama izskatāmajā lietā.
9
Regulas Nr. 1290/2013 3. pantā bija noteikts:
“Ievērojot nosacījumus, kas paredzēti īstenošanas nolīgumos, lēmumos vai līgumos, jebkurus datus, zināšanas un informāciju, ko saistībā ar darbību paziņo kā konfidenciālus, uzskata par konfidenciāliem, pienācīgi ņemot vērā Savienības tiesību aktus attiecībā uz klasificētas informācijas aizsardzību un piekļuvi tai.”
10
Šīs regulas 4. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Neskarot 3. pantu, [Eiropas] Komisija pēc pieprasījuma dara pieejamu Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem vai aģentūrām, jebkurai dalībvalstij vai asociētai valstij visu tās rīcībā esošo noderīgo informāciju par tāda dalībnieka rezultātiem, kas ir iegūti darbībā, kura saņēmusi Savienības finansējumu, ar noteikumu, ka ir izpildīti šādi divi nosacījumi:
a)
attiecīgā informācija attiecas uz valsts sektora iestādi;
b)
dalībnieki nav norādījuši pamatotus un pietiekamus iemeslus, kāpēc attiecīgā informācija nav sniedzama.
[..]”
11
Minētās regulas 43. panta 2. un 3. punktā bija noteikts:
“2.   Ievērojot visus ierobežojumus, ko piemēro intelektuālā īpašuma, drošības noteikumu vai likumīgu interešu aizsardzības dēļ, katrs dalībnieks, izmantojot atbilstošus līdzekļus, izplata sev piederošos rezultātus pēc iespējas drīzāk. Dotāciju nolīgumā šajā sakarā var noteikt termiņu.
Visus papildu izplatīšanas pienākumus paredz dotāciju nolīgumā un norāda darba programmā vai darba plānā.
Attiecībā uz rezultātu izplatīšanu ar zinātnisko publikāciju starpniecību piemēro atvērtu piekļuvi atbilstoši dotāciju nolīgumā paredzētajiem noteikumiem un nosacījumiem. [..]
Attiecībā uz pētniecības datu izplatīšanu dotāciju nolīgumā saistībā ar atvērtu piekļuvi pētniecības datiem un to saglabāšanu var paredzēt noteikumus un nosacījumus, saskaņā ar kuriem piešķirama atvērta piekļuve šādiem rezultātiem, jo īpaši Eiropas Pētniecības padomes [(EPP)] progresīvās pētniecības un NJT (Nākotnes un jaunās tehnoloģijas) pētniecības vai citās atbilstošās jomās, ņemot vērā dalībnieku likumīgās intereses un visus ierobežojumus saistībā ar datu aizsardzības noteikumiem, drošības noteikumiem vai intelektuālā īpašuma tiesībām. Tādā gadījumā darba programmā vai darba plānā norāda, vai tiek pieprasīta pētniecības datu izplatīšana atvērtas piekļuves veidā.
Par jebkuru izplatīšanas darbību iepriekš brīdina pārējos dalībniekus. Pēc brīdinājuma saņemšanas dalībnieks var iebilst, ja tas pierāda, ka iecerētā izplatīšana būtiski kaitētu tā likumīgajām interesēm saistībā ar tā rezultātiem vai iepriekš uzkrātajām zināšanām. Šādos gadījumos izplatīšanas darbību nedrīkst veikt, ja vien netiek veikti atbilstoši pasākumi šādu likumīgo interešu aizsardzībai. Šajā sakarībā dotācijas nolīgumā nosaka termiņus.
3.   Lai Komisija vai attiecīgā finansēšanas struktūra varētu veikt uzraudzību un izplatīšanu, dalībnieki iesniedz informāciju par saviem ar izmantošanu un izplatīšanu saistītajiem pasākumiem un nepieciešamos dokumentus saskaņā ar dotāciju nolīgumā paredzētajiem nosacījumiem. Tādu informāciju dara publiski pieejamu, ievērojot to dalībnieku likumīgās intereses, kuri snieguši informāciju. Dotāciju nolīgumā inter alia nosaka termiņus šādiem ziņošanas pienākumiem.”
Tiesvedības priekšvēsture
12
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgā lēmuma saturs ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–8. punktā. Šīs tiesvedības vajadzībām tos var rezumēt šādi.
13
2016. gada 19. aprīlīREA programmas “Apvārsnis 2020” ietvaros noslēdza dotāciju nolīgumu Nr. 700626 (turpmāk tekstā – “dotāciju nolīgums”) ar konsorcija dalībniekiem, lai 36 mēnešus, sākot no 2016. gada 1. septembra, finansētu projektu iBorderCtrl.
14
Šī projekta mērķis bija pārbaudīt jaunas tehnoloģijas, kas varētu palielināt Savienības ārējo robežu pārvaldības efektivitāti un nodrošināt ātrāku pasažieru pārvaldību un prettiesisku darbību konstatēšanu.
15
2018. gada 5. novembrī prasītājs, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, iesniedza Komisijai pieteikumu par piekļuvi vairākiem dokumentiem saistībā gan ar projekta atļaušanu, gan tā norisi. Šis pieteikums 7. novembrī tika nosūtīts REA.
16
2018. gada 23. novembrīREA informēja prasītāju, ka tā pilnībā apmierina viņa pieteikumu par piekļuvi vienam no pieprasītajiem dokumentiem, jo tas ir pieejams sabiedrībai, un daļēji – otram pieprasītajam dokumentu. Tā prasītājam arī norādīja, ka noraida viņa pieteikumu par piekļuvi citiem projekta laikā sagatavotajiem dokumentiem, pamatojoties, pirmkārt, uz personas privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību, ciktāl dažos no šiem dokumentiem ir ietverti projektā iesaistīto fizisko personu personas dati, un, otrkārt, uz konsorcija dalībnieku komerciālo interešu aizsardzību šīs regulas 4. panta 2. punkta pirmā ievilkuma izpratnē.
17
2018. gada 26. novembrī prasītājs iesniedza atkārtotu pieteikumu par piekļuvi, piekrītot projektā iesaistīto fizisko personu vārdu aizklāšanai.
18
Ar strīdīgo lēmumu REA piešķīra daļēju piekļuvi atsevišķiem pieprasītajiem dokumentiem un pārējā daļā noraidīja prasītāja pieteikumu par piekļuvi.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
19
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 15. martā, P. Breyer cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu, pārmetot REA, pirmkārt, attiecībā uz dokumentiem, kas saistīti ar projekta iBorderCtrl atļaušanu, ka tā nav lēmusi par viņa pieteikumu par piekļuvi un, otrkārt, attiecībā uz dokumentiem, kas attiecas uz šī projekta norisi, ka tā viņam esot piešķīrusi tikai daļēju piekļuvi pirmajai dokumentu virknei un atteikusi viņam piekļuvi otrajai dokumentu virknei, atsaukdamās uz konsorcija dalībnieku komerciālo interešu aizsardzību.
20
Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirzīja divus pamatus, no kuriem tikai pirmajam ir nozīme šīs apelācijas sūdzības izskatīšanā.
21
Šis pamats, ar kuru REA tika pārmests, ka tā ir atteikusi piekļuvi vai piešķīrusi tikai daļēju piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz projekta norisi, bija sadalīts divās daļās, pirmā no kurām attiecās uz komerciālo interešu aizsardzības apdraudējuma Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmā ievilkuma izpratnē neesamību un otrā daļa – uz sevišķu sabiedrības interešu esamību attiecīgo dokumentu publiskošanā, piemērojot šīs regulas 4. panta 2. punkta teikuma pēdējo daļu.
22
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa daļēji atcēla strīdīgo lēmumu un noraidīja P. Breyer prasību pārējā daļā.
Tiesvedība Tiesā un apelācijas tiesvedības dalībnieku prasījumi
23
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2022. gada 4. jūlija lēmumu Komisijai tika atļauts iestāties lietā REA prasījumu atbalstam.
24
Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
atcelt strīdīgo lēmumu, un
–
piespriest REA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.
25
REA, kuru atbalsta Komisija, lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest P. Breyer atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.
Par apelācijas sūdzību
26
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējs izvirza vienu pamatu, kas būtībā attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, izsvērusi esošās intereses, kļūdaini atteikdama viņam pilnīgu piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz projekta iBorderCtrl īstenošanu, lai gan sabiedrības intereses piekļūt informācijai esot pārākas par šī projekta dalībnieku komerciālajām interesēm.
27
REA apstrīd apelācijas sūdzības pieņemamību kopumā.
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
28
REA vispirms apgalvo, ka, tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir daļēji apmierinājusi apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumus, viņš nevarot gūt labumu no šī sprieduma atcelšanas kopumā.
29
Turpinājumā tā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumi attiecoties nevis uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, bet gan uz plašāku apelācijas sūdzības politisko kontekstu; ka tie ir balstīti uz vispārīgiem apsvērumiem un ka tajos nav skaidri norādītas Vispārējās tiesas pieļautās tiesību kļūdas. Apelācijas sūdzības iesniedzējs esot tikai pārņēmis Vispārējā tiesā jau izvirzītos pārsvarā materiāltiesiskos argumentus, turklāt atsaucies uz faktiskajiem aspektiem, kurus Vispārējā tiesa nav konstatējusi, un, neievērodams Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 169. panta 2. punktu, neesot precīzi aprakstījis tiesību pamatus un argumentus.
30
Visbeidzot tā apgalvo, ka apelācijas sūdzības priekšmets esot prettiesiski paplašināts, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi kritizējot pārsūdzētā sprieduma 181.–205. punktu un neaprakstot tiesību pamatus un argumentus, kurus viņš bija iecerējis izvirzīt attiecībā pret citām šī sprieduma daļām.
31
Apelācijas sūdzības iesniedzējs iebilst, ka viņš neapstrīdot pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir apmierināta viņa prasība, ka viņa apelācijas sūdzībā esot aprakstītas Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas, ne tikai atkārtoti pirmajā instancē izvirzītie argumenti, un ka attiecīgo interešu pareiza izsvēršana ir nevis faktu jautājums, bet gan tiesību jautājums, ko var pārbaudīt Tiesa.
Tiesas vērtējums
32
Pirmkārt, vispirms jānorāda, ka, lai gan sākotnēji apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu, savu apsvērumu uz Komisijas iestāšanās rakstu 2. punktā viņš ir precizējis, ka lūdz atcelt šo spriedumu tikai, ciktāl ar to nav apmierināta viņa prasība.
33
Turklāt atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrajai daļai apelācijas sūdzību var iesniegt tikai personas, kuru prasījumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji.
34
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, viņa apelācijas sūdzība par pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to daļēji noraidīta viņa prasība par strīdīgo lēmumu, tādējādi šajā ziņā ir pieņemama.
35
Otrkārt, jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda kritizētie sprieduma punkti, kuru atcelšana tiek lūgta, kā arī juridiskie argumenti, uz ko konkrēti balstīts šāds lūgums, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (spriedums, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Tādējādi apelācijas sūdzība, kas tikai burtiski atkārto vai reproducē pamatus un argumentus, kuri iepriekš iesniegti Vispārējā tiesā, neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas izriet no šiem noteikumiem (spriedums, 2020. gada 17. decembris, Vācija/Komisija, C‑475/19 P un C‑688/19 P, EU:C:2020:1036, 33. punkts).
37
Tomēr, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Faktiski, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu šādā veidā pamatot savu apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau izmantoti Vispārējā tiesā, minētā apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu savu jēgu (spriedumi, 2015. gada 3. decembris, Itālija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, 43. punkts, un 2022. gada 10. novembris, Komisija/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
38
Šajā ziņā jākonstatē, ka ar savu apelācijas sūdzību, kurā precīzi norādīti kritizētie pārsūdzētā sprieduma elementi, tās iesniedzējs necenšas panākt Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma vienkāršu atkārtotu izskatīšanu, bet gan apstrīd šī sprieduma konkrētos punktos ietvertos motīvus, formulējot juridiskus argumentus, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas attiecībā uz sabiedrības interešu, kuras izvirzītas lūguma izsniegt dokumentus pamatojumam, kvalifikāciju un attiecīgo interešu izsvēršanu.
39
Nav strīda par to, ka Vispārējās tiesas veikta kāda fakta vai akta juridiskā kvalifikācija ir tiesību jautājums, ko var izvirzīt apelācijas sūdzībā (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 41. punkts). Šajā gadījumā tā tas ir attiecībā uz jautājumu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītās intereses ir jāuzskata par sevišķām sabiedrības interesēm Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta teikuma pēdējās daļas izpratnē.
40
Treškārt, REA argumentācija par apelācijas sūdzības nepieņemamību ir jānoraida, pamatojoties uz to, ka tās priekšmets esot prettiesiski paplašināts. Kā uzsvērts šī sprieduma 32. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs savos procesuālajos rakstos lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu tikai, ciktāl tajā ir daļēji noraidīta viņa prasība. Turklāt tas, ka viņš apstrīd tikai dažus pārsūdzētā sprieduma punktus, nav pamats viņa apelācijas sūdzības vai tās pamata nepieņemamībai.
41
Tātad apelācijas sūdzība ir pieņemama.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
42
Apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgajam pamatam, ar kuru viņš apgalvo, ka Vispārējā tiesa, atsakot viņam pilnīgu piekļuvi dokumentiem par projekta iBorderCtrl īstenošanu, lai gan pastāvēja sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato to publiskošanu, esot pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktu, ir divas daļas.
43
Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka viņš nav pierādījis sevišķu sabiedrības interešu esamību Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta teikuma pēdējās daļas izpratnē, lai gan viņš atsaucās uz dažādām interesēm, kuras, viņaprāt, atbilda šai kvalifikācijai.
44
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato piekļuvi dokumentiem, kuri attiecas uz projektu, kas pilnībā tiek finansēts no valsts līdzekļiem.
45
Sabiedrības interese debatēt par iespēju piešķirt publisko finansējumu tik invazīvam un diskutablam projektam kā iBorderCtrl esot vēl nozīmīgāka, jo publiskais finansējums varētu tikt veltīts citiem mazāk pretrunīgiem pētniecības projektiem.
46
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pastāv sabiedrības intereses pārbaudīt tādas projektā iBorderCtrl izmantotās tehnoloģijas zinātnisko pamatojumu un uzticamību, kas paredzēta, lai ar ceļotāju sejas mikroizpausmju analīzi ļautu automatizēti atklāt melus, kad tie atbildētu uz jautājumiem, kuri viņiem tiktu uzdoti pirms ieceļošanas Savienībā.
47
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda uz sevišķu sabiedrības interešu esamību saistībā ar ietekmi, kāda projektā iBorderCtrl izmantotajām tehnoloģijām var būt uz pamattiesībām.
48
Pārskatāmība esot nepieciešama tādēļ, ka šīm tehnoloģijām ir jāizmanto testi un eksperimenti, kas ietver biometrisko datu izmantošanu, un tiem var būt diskriminējoša ietekme, jo īpaši attiecībā uz neaizsargātām personām.
49
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka projekta iBorderCtrl eksperimentālais raksturs, līdzīgi kā klīnisko pētījumu jomā, nozīmē, ka sabiedrība ir jāinformē jau pētniecības posmā, lai varētu uzsākt publiskas debates par izmantoto tehnoloģiju atbilstību un lai varētu risināt ētikas un pamattiesību aizsardzības jautājumus.
50
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka pastāv sevišķas zinātniskas, plašsaziņas līdzekļu, politikas un demokrātiskas intereses projekta dokumentu publiskošanā.
51
Saskaņā ar “zinātnes vispārīguma principu” zinātniskās intereses esot saistītas ar visu pētījumu rezultātu izpaušanu, lai tos varētu apspriest un kritizēt, vēl jo vairāk tāpēc, ka pastāv zinātniskas debates, vai ārkārtīgi pretrunīgā tehnoloģija saistībā ar melu vizuālu noteikšanu sniedz pārliecinošus rezultātus.
52
Tādējādi tas, ka pastāv vairāki pētījumi, kas veltīti šīm tehnoloģijām, pierādot gan augsto intereses līmeni, kādu tie izraisa zinātniskajā vidē, gan to rezultātu nepietiekamo pierādījuma raksturu. Savukārt lielais projektam iBorderCtrl veltīto reportāžu skaits liecinot par lielo plašsaziņas līdzekļu interesi par šāda veida projektu, savukārt Eiropas Parlamenta darbs pierādot tā politisko interesi.
53
Turklāt izmantotā tehnoloģija, kas sākotnēji bija paredzēta robežkontrolei, varētu tikt izmantota citās jomās, lai izmeklētu personas un pārbaudītu to paziņojumus. Tādējādi esot demokrātiskas un politiskas intereses noteikt, vai šādu masveida kontroles tehnoloģiju izmantošana, kas pašlaik ir aizliegta, ir vēlama un vai tām būtu jāpiešķir juridisks pamats.
54
Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt norāda, ka par projektu iBorderCtrl jau ir sniegta plaša informācija, tostarp par to ir informējuši arī projekta dalībnieki. Viņš uzskata, ka šāda selektīvas informācijas izplatīšana, bez iespējas neatkarīgai trešai personai veikt objektīvas pārbaudes, neatbilstot sabiedrības interesēm.
55
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, izsverot esošās intereses, konsorcija dalībnieku komerciālajām interesēm “nav pārāk lielas nozīmes” un tām ir jābūt otrā plānā, ņemot vērā sabiedrības ieinteresētību pārskatāmībā.
56
Konkrētāk, sabiedrības intereses esot būtiski nozīmīgākas attiecībā uz dokumentiem, kuri ir kaut nedaudz saistīti ar komercnoslēpumiem, piemēram, tehnoloģiju ētisko un juridisko novērtējumu, izziņošanas sabiedrībai plāniem, kvalitātes vadības ziņojumu vai dokumentiem, kas attiecas uz pētniecības projekta atļaušanu.
57
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 194.–200. punktā atzīstot, ka Regulas Nr. 1290/2013 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1291/2013 (2013. gada 11. decembris), ar ko izveido Pētniecības un inovācijas pamatprogrammu “Apvārsnis 2020” (2014.–2020. gads) un atceļ Lēmumu Nr. 1982/2006/EK (OV 2013, L 347, 104. lpp.), tiesību normas, kā arī dotāciju nolīguma noteikumi ir pietiekami, lai apmierinātu šīs intereses, jo projekta dalībniekiem bija pienākums izplatīt tā rezultātus, tostarp ar brīvi pieejamām zinātniskām publikācijām; ka REA veic komunikācijas un publicitātes pasākumus, kuru ziņojumu kopsavilkumus var izmantot; ka Savienības iestādēm, organizācijām un struktūrām un dalībvalstīm ir tiesības piekļūt informācijai; ka tiek veikta šī projekta attīstības tiesiskuma pārbaude un visbeidzot – ka minētā projekta ētiskie un juridiskie vērtējumi tika iesniegti neatkarīgam ētikas konsultantam.
58
Vispirms viņš apgalvo, ka publicēšanas pienākums, kas noteikts attiecīgā pētniecības projekta dalībniekiem, nevar atbilst sabiedrības interesēm piekļūt informācijai, jo ir jāpublicē visi ar šo projektu saistītie dokumenti, tostarp tie, kuri attiecas uz pētniecības stāvokli un izmantotajiem materiāliem un metodēm, un ka šis pienākums neattiecas uz komerciālu informāciju, kas tiek uzskatīta par aizsargājamu.
59
Viņš uzskata, ka sabiedrībai, kas finansē projektu, jau izpētes un attīstības posmā vajadzētu būt piekļuvei visai informācijai. Šī pieeja turklāt atbilstot Komisijas praksei attiecībā uz zinātniskiem rakstiem, kas saistīti ar projektiem, kuri tiek finansēti saskaņā ar programmu “Apvārsnis 2020”, un Regulas Nr. 1290/2013 sistēmai, kuras 43. panta 2. punktā ir paredzēts, ka katrs šīs programmas dalībnieks, izmantojot atbilstošus līdzekļus, izplata sev piederošos rezultātus pēc iespējas agrāk. Apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā ziņā arī norāda, ka Regulā Nr. 1049/2001 nav paredzēts izņēmums tiesībām piekļūt informācijai par notiekošiem izpētes un attīstības projektiem un ka prasības aizsargāt dalībnieku komerciālās intereses projekta laikā ir tik pat lielas kā pēc tā pabeigšanas.
60
Tādējādi viņš pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka projekta iBorderCtrl dalībnieki varēja paturēt slepenībā visu informāciju, kas attiecas konkrēti uz sistēmu, tostarp informāciju par tās likumību un ētisko pieņemamību, kā arī par visiem tās radītajiem riskiem un neērtībām.
61
Turpinājumā viņš apgalvo, ka REA komunikācijas un publicitātes darbības arī neatbilst sabiedrības interesēm piekļūt informācijai, jo šai aģentūrai ir jāievēro komerciāli sensitīvas informācijas konfidencialitāte un tās publicētā informācija, kurai bieži vien ir “reklāmas” raksturs, neļaujot īstenot neatkarīgas vai kritiskas debates.
62
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Savienības iestāžu, organizāciju un struktūru un dalībvalstu tiesības piekļūt informācijai nevar apmierināt sabiedrības intereses tikt informētai, jo runa nav par publisku piekļuvi informācijai.
63
REA, kuru atbalsta Komisija, uzskata, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pienācīgi konstatējusi un pamatojusi to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis sevišķu sabiedrības interešu esamību, kas pamatotu pieprasīto dokumentu publiskošanu, un, otrkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav izdevies identificēt tiesību kļūdas, kuras būtu pieļāvusi Vispārējā tiesa un kuras varētu likt apšaubīt pārsūdzēto spriedumu.
Tiesas vērtējums
64
Vispirms jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pārsūdzēto spriedumu apstrīd tikai, ciktāl tajā ir atteikts atzīt tādu sevišķu sabiedrības interešu esamību, kas var pamatot noteiktu dokumentu vai dokumentu daļu izpaušanu, par kuriem REA bija secinājusi, ka uz tiem attiecas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā paredzētais izņēmuma režīms.
65
Pārsūdzētā sprieduma 117., 135., 146., 152., 164., 172. un 178. punktā ietvertais Vispārējās tiesas izvērtējums, saskaņā ar kuru REA nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka noteiktos dokumentos vai dokumentu daļās ietvertās informācijas izpaušana varētu kaitēt konsorcija dalībnieku komerciālajām interesēm, šajā apelācijas sūdzībā, kuras vienīgais pamats ir jāizvērtē, tātad netiek apšaubīts.
66
Kā skaidri paredzēts Regulas Nr. 58/2003 23. pantā, tādām izpildaģentūrām kā REA ir jāievēro Regulā Nr. 1049/2001 paredzētie noteikumi.
67
Saskaņā ar tās pirmo apsvērumu šī regula atbilst LES 1. panta otrajā daļā definētajam Savienības likumdevēja mērķim iezīmēt jaunu posmu tādas aizvien ciešākas Eiropas tautu savienības izveidē, kurā lēmumu pieņemšana notiek cik vien iespējams atklāti un cik vien iespējams, tuvinot to pilsoņiem (spriedums, 2021. gada 21. janvāris, Leino‑Sandberg/Parlaments, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Šis fundamentālais Savienības mērķis ir atspoguļots arī, pirmkārt, LESD 15. panta 1. punktā, kurā tostarp paredzēts, ka Savienības iestādes, organizācijas un struktūras darbojas iespējami atklāti, un šis princips ir atkārtoti apstiprināts LES 10. panta 3. punktā un LESD 298. panta 1. punktā, kā arī, otrkārt, ar to, ka Hartas 42. pants ir veltīts tiesībām piekļūt dokumentiem (spriedums, 2021. gada 21. janvāris, Leino‑Sandberg/Parlaments, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
No Regulas Nr. 1049/2001 otrā apsvēruma turklāt izriet, ka pārskatāmība Savienības iestādēm var nodrošināt lielāku leģitimitāti, efektivitāti un atbildīgumu pret Savienības pilsoņiem demokrātiskā sistēmā. Dodot iespēju atklāti apspriest dažādu viedokļu atšķirības, tā turklāt veicina šo pilsoņu uzticību tām (spriedums, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Šajā nolūkā minētās regulas 1. pantā ir noteikts, ka tās mērķis ir piešķirt sabiedrībai iespējami plašāku piekļuvi Savienības iestāžu dokumentiem, ievērojot izņēmumu regulējumu, kas balstīts uz sabiedrības vai privāto interešu apsvērumiem, un šie izņēmumi, atkāpjoties no šajā pantā noteiktā principa, ir jāinterpretē un jāpiemēro šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 76.–78. punkts).
71
Viens no šiem piekļuves tiesību izņēmumiem ir Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētais, saskaņā ar kuru Savienības iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt “fiziskas vai juridiskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzībai”, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
72
Šajā 4. pantā paredzētās izņēmumu sistēmas pamatā ir attiecīgajā situācijā pretnostatīto interešu, proti, interešu, kas tiktu īstenotas, veicot šo publiskošanu, no vienas puses, un interešu, kuras tiktu apdraudētas šādas publiskošanas gadījumā, no otras puses, izsvēršana, līdz ar to lēmums, kas tiek pieņemts uz lūguma piekļūt dokumentiem pamata, ir atkarīgs no jautājuma par to, kādām interesēm šajā gadījumā ir jāprevalē (spriedumi, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 42. punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 63. punkts).
73
Šajā lietā jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, veicot šo izsvēršanu un atsakoties kvalificēt apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītās intereses kā sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu.
74
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 187. punktā ir pamatoti norādījusi, ka tam, kurš apgalvo sevišķu sabiedrības interešu esamību, ir konkrēti jānorāda apstākļi, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 94. punkts).
75
Tāpat Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 188. punktā ir pamatoti atgādinājusi, ka, lai arī sevišķās sabiedrības intereses, kas var pamatot dokumenta publiskošanu, nav obligāti jānošķir no Regulas Nr. 1049/2001 pamatā esošajiem principiem, tomēr ar vispārīgiem apsvērumiem vien nevar pierādīt, ka pārskatāmības principam piemīt kāda sevišķa nozīme, kas varētu prevalēt pār iemesliem, kuri pamato atteikumu publiskot dokumentus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 92. un 93. punkts; 2015. gada 16. jūlijs, ClientEarth/Komisija, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, 92. un 93. punkts, kā arī 2016. gada 14. jūlijs, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, EU:C:2016:557, 95. punkts).
76
Pirmkārt, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības pamats daļēji ir balstīts uz vispārējiem apsvērumiem par nepieciešamību publicēt visu informāciju par projektiem, kas saņem valsts finansējumu, un zinātniskajām interesēm saistībā ar tehnoloģisko pētījumu rezultātu publicēšanu saskaņā ar “zinātnes vispārīguma principu”.
77
Šajā ziņā jānorāda – apstāklis, ka pētniecības projekts saņem finansējumu no Savienības līdzekļiem un tā mērķis ir attīstīt jaunu tehnoloģiju, principā liecina par faktisku sabiedrības interesi piekļūt ar šo projektu saistītajiem dokumentiem. Tomēr, kā atgādināts šī sprieduma 75. punktā, šāda vispārīga rakstura iemesla izklāsts nav pietiekams, lai pierādītu, ka šīm interesēm noteikti ir jābūt pārākām pār iemesliem, kas pamato atteikumu publiskot šos dokumentus.
78
Otrkārt, jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav noliegusi zinātniskās, plašsaziņas līdzekļu un sabiedrības kopumā intereses izplatīt informāciju par projekta iBorderCtrl esamību, bet pārsūdzētā sprieduma 193., 197. un 200. punktā ir nospriedusi, ka šīs intereses tika apmierinātas ar Regulā Nr. 1290/2013 un dotāciju nolīgumā paredzēto rezultātu izplatīšanas sistēmu.
79
Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 194. un 195. punktā ir balstījusies uz projekta dalībnieku pienākumiem publicēt rezultātus un, otrām kārtām, minētā sprieduma 196. punktā – uz Savienības iestāžu un dalībvalstu tiesībām piekļūt informācijai par projekta rezultātiem.
80
Attiecībā uz projekta dalībnieku pienākumiem Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka Regulas Nr. 1290/2013 43. panta 2. punktā un dotāciju nolīguma 29.1. pantā ir paredzēts pienākums šiem dalībniekiem ar atbilstošiem līdzekļiem izplatīt projekta rezultātus, ievērojot iespējamos ierobežojumus, ko it īpaši nosaka intelektuālā īpašuma aizsardzība, drošības noteikumi vai likumīgās intereses.
81
Turklāt Vispārējā tiesa konstatēja, ka minētajiem dalībniekiem noteiktā pētniecības rezultātu izplatīšanas pienākuma apjoms ir precizēts dotāciju nolīgumā. Tā atsaucās uz šī nolīguma 29.2. pantu, kurā noteikts, ka jānodrošina brīva pieeja rezultātu zinātniskajām publikācijām, ko ir novērtējuši līdzstrādnieki, un uz minētā nolīguma 38.2.1. pantu, kurā paredzēts, ka REA, ievērojot informācijas konfidencialitāti, informāciju par projektu un dokumentus, tostarp publicēšanai paredzētos kopsavilkumus un sabiedrībai paredzētos pakalpojumus, var izmantot tās komunikācijas un reklāmas darbībām. Vispārējā tiesa norāda arī uz dotāciju nolīguma 20.3. panta a) punkta iii) apakšpunktu un 20.4. panta a) punktu, saskaņā ar ko dalībniekiem kopā ar periodiskajiem tehniskajiem un finanšu ziņojumiem ir jāiesniedz kopsavilkumi REA, kuros tostarp ir atspoguļoti rezultāti un to izplatīšana, lai REA tos publicētu.
82
Attiecībā uz tiesībām piekļūt informācijai par projekta rezultātiem Vispārējā tiesa norādīja, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1290/2013 4. pantā un dotāciju nolīguma 36.1. pantā ar tajā norādītajiem nosacījumiem ir paredzēta Savienības iestāžu, organizāciju un struktūru, kā arī dalībvalstu piekļuve informācijai par rezultātiem, ko radījis dalībnieks, kurš saņēmis Savienības finansējumu, un, otrkārt, ka šīs regulas 49. pantā šīm pašām Savienības iestādēm, organizācijām un struktūrām, kā arī dalībvalstīm Savienības politikas vai programmu izstrādes, īstenošanas un uzraudzības nolūkos ir nodrošinātas tiesības piekļūt šiem rezultātiem.
83
Šajā kontekstā jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka sabiedrības intereses, uz kurām apelācijas sūdzības iesniedzējs ir atsaucies sava lūguma izsniegt dokumentu pamatojumam, tika apmierinātas ar Regulā Nr. 1290/2013 un dotāciju nolīgumā paredzēto rezultātu izplatīšanas sistēmu.
84
Kā atgādināts šī sprieduma 79. punktā, Vispārējā tiesa vispirms balstījās uz projekta dalībnieku pienākumu publicēt rezultātus.
85
Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Vispārējā tiesa nav konstatējusi, ka visa informācija, kas attiecas konkrēti uz projektu iBorderCtrl, tostarp informācija par tā likumību un ētisko pieņemamību, varēja tikt turēta slepenībā.
86
Ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 194. punktu, šķiet, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka Regulas Nr. 1290/2013 43. panta 2. punktā un dotāciju nolīguma 29.1. pantā paredzētais projekta dalībnieku pienākums izplatīt pētniecības rezultātus attiecas vienīgi uz intelektuālā īpašuma, drošības noteikumu vai likumīgo interešu aizsardzību.
87
Konkrētāk, attiecībā uz dokumentiem par projekta ētisko un juridisko ietekmi no pārsūdzētā sprieduma 113.–118. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi strīdīgo lēmumu tikai attiecībā uz tiem dokumentiem, kuros ietverta informācija par rīkiem un tehnoloģijām, ko konsorcija dalībnieki ir konkrēti izstrādājuši projektā iBorderCtrl. Savukārt Vispārējā tiesa atcēla šo lēmumu, ciktāl ar to tika atteikta piekļuve informācijai par tādu sistēmu vispārējo ētisko un juridisko novērtējumu, kurās tiek izmantoti inovatīvi tehnoloģiskie līdzekļi, piemēram, automatizēta melu atklāšana.
88
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, saskaņā ar kuru Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā izstrādātie kritēriji izraisot to, ka vesela virkne dokumentu, kas attiecas uz projekta rezultātiem, tostarp it īpaši tie, kuri attiecas uz eksperimentālo izmēģinājumu rezultātiem, tiek paturēti noslēpumā, ir balstīts uz nepamatotu Vispārējās tiesas konstatējumu ekstrapolāciju uz dokumentiem, kas nav lūguma izsniegt dokumentu un līdz ar to strīdīgā lēmuma priekšmets.
89
Otrkārt, nevar piekrist arī apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijai, saskaņā ar kuru projekta dalībniekiem noteiktais publicēšanas pienākums neatbilst sabiedrības interesēm, jo šis pienākums neļauj publicēt komercinformāciju, kas tiek uzskatīta par aizsargājamu. Proti, ja tiktu pieņemta šī argumentācija, tiktu prezumēts, ka pieteikuma pamatojumam norādītās sabiedrības intereses ir pārākas par interesēm, ar kurām ir pamatots publiskošanas atteikums, lai gan, kā atgādināts šī sprieduma 74. punktā, tam, kurš apgalvo sevišķu sabiedrības interešu esamību, tā ir jāpierāda.
90
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja veiktais salīdzinājums ar iepriekšējiem “līdzīgiem” izpētes un attīstības projektiem, kuri apstiprinot, ka šādu projektu dalībnieku publikācijas neļauj veikt publiskas debates, izriet no vispārēja apsvēruma, kas attiecas uz citiem projektiem un kas konkrēti attiecībā uz projektu iBorderCtrl nav pietiekams, lai, ņemot vērā pārskatāmības prasību, pierādītu, ka informācija, kura paziņota, pamatojoties uz Regulu Nr. 1290/2013 un dotāciju nolīgumu, nav pietiekama.
91
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis, kādā veidā Vispārējās tiesas analīzē, atbilstoši kurai bija iespējams īstenot pārdomātu publisku diskusiju par dažādiem izstrādes stadijā esošā projekta iBorderCtrl aspektiem, pamatojoties uz rezultātiem, kas izplatīti saskaņā ar šo regulu un šo nolīgumu, būtu pieļauta tiesību kļūda.
92
Šajā ziņā vispirms jākonstatē, ka no pārsūdzētā sprieduma neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka Regulā Nr. 1049/2001 ir paredzēts vispārējs izņēmums no tiesībām piekļūt informācijai notiekošiem izpētes un attīstības projektiem.
93
Turpinājumā jānorāda, ka ar savu argumentāciju apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā atsaucas uz sevišķu sabiedrības interešu esamību Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta teikuma pēdējās daļas izpratnē, lai uzzinātu visu informāciju par visiem tehnoloģiju pētniecības projekta posmiem, kas tiek finansēti no valsts līdzekļiem un kas sistemātiski prevalē pār uzņēmumu, kuri piedalās šajā projektā, komerciālajām interesēm. Šo argumentāciju var atbalstīt tikai tad, ja pastāv prezumpcija, saskaņā ar kuru šāda informācija ir uzskatāma par tādu, kas ir saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm. Šādas prezumpcijas neesamības gadījumā, kā atgādināts šī sprieduma 74. un 89. punktā, tieši apelācijas sūdzības iesniedzējam ir konkrēti jānorāda apstākļi, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu.
94
Šajā ziņā jākonstatē, ka neviens no pamata elementiem nevar pierādīt, ka pārsūdzētā sprieduma 202. punktā ietvertais Vispārējās tiesas vērtējums, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis, ka pārskatāmības principam šajā lietā piemistu kāda sevišķa nozīme, kas varētu prevalēt pār likumīgām interesēm aizsargāt tādu konsorcija dalībnieku komerciālās intereses, kuri piedalās projektā, un ka tas būtu juridiski kļūdains.
95
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka sabiedrības intereses, uz kurām atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējs, var tikt apmierinātas ar pienākumu publicēt projekta iBorderCtrl rezultātus, un tas šī projekta dalībniekiem ir noteikts Regulas Nr. 1290/2013 43. panta 2. punktā, kā arī dotāciju nolīguma 20.3. panta a) punkta iii) apakšpunktā, 20.4. panta a) punktā un 29.1., 29.2. un 38.2.1. pantā.
96
Savukārt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 196. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka šīs intereses ir nodrošinātas ar Regulas Nr. 1290/2013 4. un 49. pantā, kā arī dotāciju nolīguma 36.1. pantā Savienības iestāžu, organizāciju un struktūru, kā arī dalībvalstu labā paredzētajām publiskošanas un piekļuves tiesībām, lai gan, pirmām kārtām, šīm tiesībām un, otrām kārtām, Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajām tiesībām piekļūt dokumentiem nav nedz tie paši labuma guvēji, nedz tie paši mērķi.
97
Saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu tiesības saņemt Komisijas rīcībā esošo informāciju par rezultātiem, ko dalībnieks guvis saistībā ar darbību, kura saņēmusi Savienības finansējumu, ir tikai Savienības iestādēm, organizācijām un struktūrām, kā arī dalībvalstīm. Tā ļauj tām, pamatojoties uz pieteikumu, piekļūt tikai tai informācijai, kas ir būtiska valsts politikai un kas, tiklīdz tā ir paziņota, turpina būt konfidenciāla, ja vien tā nekļūst publiska vai to publiski pieejamu nedara dalībnieki. Tāpat no Regulas Nr. 1290/2013 49. panta 1. punkta izriet, ka šajā tiesību normā paredzētās tiesības piekļūt tāda dalībnieka rezultātiem, kurš ir saņēmis Savienības finansējumu, ir tikai Savienības iestādēm, organizācijām un struktūrām vienīgi “Savienības politikas vai programmu izstrādes, īstenošanas un uzraudzības pienācīgi pamatotos nolūkos”.
98
Turpretī Regulā Nr. 1049/2001 paredzētās piekļuves tiesības saskaņā ar šīs regulas 2. panta 1. punktu ir atzītas ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī. Turklāt saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punkta otro teikumu pieteikuma iesniedzējam nav jāpamato savs pieteikums par piekļuvi.
99
Kā pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, Regulas Nr. 1290/2013 4. pantā paredzētās publiskošanas tiesības tātad nevar atbilst sabiedrības interesēm, uz kurām atsaucas, lai pamatotu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, ko, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, iesniedzis Savienības pilsonis vai fiziska persona, kura pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiska persona, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī.
100
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 196. punktā Vispārējās tiesas izklāstītais pamatojums ir ad abundantiam salīdzinājumā ar tās 194. un 195. punktā norādīto pamatojumu, jo Vispārējā tiesa, kā izriet no šī sprieduma 84.–95. punkta, ir pamatoti uzskatījusi, ka sabiedrības intereses, uz kurām atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējs, var tikt apmierinātas ar publicēšanas pienākumiem, kas pētniecības projektu dalībniekiem ir noteikti Regulas Nr. 1290/2013 43. panta 2. punktā un dotāciju nolīguma 20.3. panta a) punkta iii) apakšpunktā, 20.4. panta a) punktā, kā arī 29.1., 29.2. un 38.2.1. pantā. Proti, šādi pienākumi, kas tieši noteikti šiem dalībniekiem, ļauj publiskot informāciju par pētījumu rezultātiem neatkarīgi no iespējamām izplatīšanas darbībām, kuras Savienība vai dalībvalstis var veikt pēc tam, kad tās īsteno savas tiesības piekļūt šai informācijai.
101
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā izvirzītais arguments ir jānoraida. Saskaņā ar iedibinātu Tiesas judikatūru apelācijas tiesvedībā pamats, kas ir vērsts pret kādu pārsūdzētā sprieduma motīvu, gadījumā, ja šī sprieduma rezolutīvā daļa ir juridiski pietiekami pamatota ar citiem motīviem, ir neefektīvs un tādēļ noraidāms (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 8. maijs, T. Port/Komisija, C‑122/01 P, EU:C:2003:259, 17. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2021. gada 6. oktobris, Banco Santander/Komisija, C‑52/19 P, EU:C:2021:794, 127. punkts).
102
Treškārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, kas balstīts uz sevišķu sabiedrības interešu esamību, kuras izriet no aizskārumiem, ko projekts iBorderCtrl varētu radīt pamattiesībām, Vispārējā tiesa noraidīja šo argumentu, pārsūdzētā sprieduma 198. punktā apgalvodama, ka atbilstošajās tiesību normās, kuras piemērojamas pētniecības un inovācijas projektiem, kas tiek finansēti saskaņā ar programmu “Apvārsnis 2020”, dalībniekiem ir noteikts pienākums ievērot it īpaši Hartā atzītās pamattiesības un principus un Komisijai ir pienākums nodrošināt šo tiesību un principu ievērošanu. Tā piebilda, ka šīs prasības turklāt esot atspoguļotas faktā, ka projekta iBorderCtrl juridiskie un ētiskie vērtējumi bija īpaši iekļauti tā izstrādes obligātajos posmos, savukārt ētikas jautājumus uzraudzīja neatkarīgs ētikas konsultants.
103
Vispārējā tiesa it īpaši atsaucās uz Regulas Nr. 1291/2013 19. pantu, Regulas Nr. 1290/2013 14. pantu, lasot to kopsakarā ar tās 9. apsvērumu, un uz dotāciju nolīguma 34. pantu.
104
Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
105
Proti, apstāklis, ka projekta iBorderCtrl dalībniekiem ir jāievēro pamattiesības un principi, kas it īpaši ir atzīti Hartā, un ka Komisijai ir uzlikts pienākums nodrošināt šo tiesību un principu ievērošanu, nevar likt prezumēt minēto tiesību un principu aizskāruma neesamību un izslēgt sevišķu sabiedrības interešu esamību saistībā ar dokumentu, kuri attiecas uz šo projektu, publiskošanu izmantotās tehnikas iespējamās ietekmes uz pamattiesību aizsardzību dēļ.
106
Lai gan tas atspoguļo nozīmi, kādu Savienības likumdevējs ir piešķīris pēdējo minēto tiesību saglabāšanai, atgādinājums par projekta dalībnieku pienākumu ievērot pamattiesības un Komisijas pienākumu rūpēties par šo tiesību ievērošanu nevar attaisnot to, ka trešām personām tiek liegta iespēja lūgt piekļuvi šiem dokumentiem, lai tostarp pārbaudītu, vai projekta dalībnieki un Savienības iestādes ir ievērojušas savus attiecīgos pienākumus.
107
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 198. punktā minētajam pamatam ir pakārtots raksturs.
108
Proti, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 199. punktā konstatēja, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav apgalvojis, ka to personu pamattiesības, kuras piedalās pilotmēģinājumos projektā iBorderCtrl, nav ievērotas, un, otrkārt, ka viņa norādītās sabiedrības intereses, kas patiesībā attiecās uz tādu sistēmu iespējamu turpmāku ieviešanu reālos apstākļos, kuras ir balstītas uz šī projekta ietvaros izstrādātajiem paņēmieniem un tehnoloģijām, tiktu apmierinātas, izplatot rezultātus Regulā Nr. 1290/2013 un dotāciju nolīgumā noteiktajos apstākļos.
109
Apelācijas sūdzības iesniedzējs nenorāda, ka pirmajā instancē būtu sagrozīti viņa paša argumenti.
110
Turklāt šī sprieduma 84.–95. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka, tā kā projekts iBorderCtrl bija tikai izstrādes stadijā esošs pētniecības projekts, kura vienīgais mērķis bija izmēģināt tehnoloģijas, sabiedrības intereses, uz kurām atsaucās apelācijas sūdzības iesniedzējs, varēja tikt apmierinātas, izplatot projekta rezultātus Regulā Nr. 1290/2013 un dotāciju nolīgumā noteiktajos apstākļos.
111
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.
112
Tāpēc apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
113
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
114
Tā kā REA ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums ir tam nelabvēlīgs, apelācijas sūdzības iesniedzējam jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt REA tiesāšanās izdevumus.
115
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Patrick Breyer sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Pētniecības izpildaģentūras (REA) tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.