62021CC0832
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 23. martā (
1
)
Lieta C‑832/21
Beverage City & Lifestyle GmbH,
MJ,
Beverage City Polska sp. z o.o.,
FE
pret
Advance Magazine Publishers Inc.
(Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu sadarbība civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Īpašā jurisdikcija – 8. panta 1. punkts – Vairāki atbildētāji – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (ES) 2017/1001 – 122. un 125. pants – Starptautiskā jurisdikcija attiecībā uz pārkāpumiem un spēkā esamību – Prasība par Eiropas Savienības preču zīmes pārkāpumu pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs – Atbildētājas sabiedrības vadītāja dzīvesvietas tiesas piekritība – Tiesas, kurā celta prasība pret līdzatbildētājiem, kuru domicils atrodas ārpus tiesas atrašanās vietas dalībvalsts, jurisdikcija – Tik cieši saistītas prasības, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā – Jēdziens “tik cieši saistītas” – Attiecības starp piegādātāju un tā klientu
I. Ievads
1.
Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretējams Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (
2
) 8. panta 1. punkts, kas ir skatāms kopsakarā ar Regulas (ES) 2017/1001 (
3
) 122. pantu.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieku, kas ir reģistrēts Amerikas Savienotajās Valstīs, un kādu izplatītāju un tā preču piegādātāju, kuru domicils ir attiecīgi Vācijā un Polijā, par šīs preču zīmes iespējamo pārkāpumu no šo pēdējo puses.
3.
Šīs prasības, uz kuru attiecas tiesu jurisdikcijas raksturīgie kritēriji, īpašajā kontekstā Tiesa tiek aicināta papildināt savu judikatūru par Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktā paredzētās speciālās tiesību normas piemērošanas nosacījumiem, kas ļauj pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, vērsties tikai vienā viņu domicila tiesā, savukārt iesniedzējtiesā iesniegtās prasības ir vērstas pret dažādām sabiedrībām un to vadītājiem, pret kuriem prasības ir celtas ne tikai kā pret šo sabiedrību likumīgajiem pārstāvjiem, bet arī personiski.
4.
Es izklāstīšu iemeslus, kādēļ es uzskatu, ka Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks, kurš uzskata sevi par cietušo no pārkāpuma darbībām, var celt prasību vienā vienīgā tiesā, kuras kompetencē būs izlemt visus prasījumus, kas attiecas uz darbībām, kuras attiecībā uz vienām un tām pašām precēm veikuši dažādi pārkāpēji, jo īpaši ekskluzīvas piegādes līguma kontekstā, ar nosacījumu, ka prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī tiek pamatota primārā atbildētāja loma pārkāpuma ķēdē.
II. Savienības tiesības
A.
Regula Nr. 1215/2012
5.
Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
1)
ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesās, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi.”
B.
ESPZ regula
6.
ESPZ regulas 1. panta “Eiropas Savienības preču zīme” 2. punktā ir noteikts:
“ES preču zīme ir vienota. Tai ir vienāds spēks visā Savienībā; to nereģistrē, nenodod un neatdod, tā nevar būt tāda lēmuma priekšmets, kas atceļ īpašnieka tiesības vai paziņo tās par spēkā neesošām, un tās izmantošanu nevar aizliegt, ja tas neattiecas uz visu Savienību. Šo principu piemēro, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi.”
7.
ESPZ regulas 17. pantā “Valsts tiesību aktu papildu piemērošana attiecībā uz pārkāpumiem” ir izklāstīts:
“1.   ES preču zīmju spēkā esamību nosaka tikai un vienīgi šīs regulas noteikumi. Attiecībā uz citiem jautājumiem ES preču zīmes pārkāpumus reglamentē valsts tiesību akti, kas attiecas uz attiecīgās valsts preču zīmes pārkāpumiem saskaņā ar X nodaļas [tostarp 129. un 130. panta] noteikumiem.
2.   Šī regula neizslēdz prasības attiecībā uz ES preču zīmēm, kas celtas atbilstīgi dalībvalstu tiesību aktiem, jo īpaši saistībā ar civiltiesisko atbildību un negodīgu konkurenci.
3.   Piemērojamos procesuālos noteikumus nosaka saskaņā ar X nodaļas noteikumiem.”
8.
ESPZ regulas X nodaļā “Prasību piekritība un procesa noteikumi attiecībā uz ES preču zīmēm” ir ietverti 122.–135. pants. Saskaņā ar 125. pantā “Starptautiska piekritība” noteikto:
“1.   Atbilstīgi šīs regulas, kā arī [Regulas Nr. 1215/2012] noteikumiem, kas piemērojami, ievērojot 122. pantu, lietas izskatīšanas procesus attiecībā uz 124. pantā minētajām prasībām [tostarp prasībām par pārkāpumiem] ceļ tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas atbildētāja pastāvīgā dzīvesvieta vai, ja atbildētājam nav pastāvīgās dzīvesvietas nevienā dalībvalstī, tajā dalībvalstī, kur atrodas tā uzņēmums.
[..]
5.   Lietas izskatīšanas procesus attiecībā uz 124. pantā minētajām prasībām, izņemot prasības par paziņošanu, ka ES preču zīmes pārkāpuma nav, var uzsākt arī tās dalībvalsts tiesās, kurā pārkāpums noticis vai draudējis notikt vai kurā notikusi 11. panta 2. punktā minētā darbība.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
9.
Advance Magazine Publishers Inc. ir vairāku Eiropas Savienības preču zīmju, kas satur vārdisku elementu “Vogue”, īpašniece, un tā apgalvo, ka šīs ir plaši pazīstamas preču zīmes.
10.
Beverage City Polska sp. z o.o. ir saskaņā ar Polijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Krakovā (Polija) un kuras vadītāja FE dzīvesvieta ir šajā pašā pilsētā. Tā ražo enerģijas dzērienu ar nosaukumu “Diamant Vogue” un gādā par tā reklamēšanu, kā arī izplatīšanu.
11.
Beverage City & Lifestyle GmbH ir saskaņā ar Vācijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Šorfheidē [Schorfheide], Brandenburgas federālajā zemē (Vācija). Tās vadītāja MJ dzīvesvieta ir Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālajā zemē (Vācija). Šī sabiedrība bija saistīta ar Beverage City Polska ar ekskluzīvu izplatīšanas līgumu Vācijā, un tā no viņa pirka šādi Polijā marķēto enerģijas dzērienu. Abas šīs sabiedrības nav saistītas ar piederību vienai un tai pašai grupai, neraugoties uz to nosaukumu līdzību.
12.
Prasītāja, uzskatot, ka ir cietusi no tās preču zīmju pārkāpumiem, vērsās (
4
) pret šīm sabiedrībām un to vadītājiem Eiropas Savienības preču zīmju piekritīgajā tiesā Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes teritorijā, Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa), ar prasību izbeigt attiecīgā nosaukuma izmantošanu visā Savienības teritorijā, kā arī sniegt informāciju, finanšu pārskatus un noteikt pienākumu atlīdzināt kaitējumu. Pēc tam šie papildu prasījumi tika attiecināti vienīgi uz darbībām Vācijā.
13.
Beverage City Polska un tās vadītājs FE apelācijas sūdzībā Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) apstrīd (
5
)Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa) nolēmumu, ar kuru tā, pirms apmierināt prasītājas prasījumus, savu starptautisko jurisdikciju attiecībā uz tiem ir pamatojusi ar Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktu, atsaucoties uz 2017. gada 27. septembra spriedumā Nintendo (
6
) iedibinātajiem principiem.
14.
Tie iesniedzējtiesā apgalvo, ka ir darbojušies un piegādājuši preces saviem klientiem tikai un vienīgi Polijā. Spriedumu Nintendo nevarot piemērot to situācijā, jo starp tiem un Beverage City & Lifestyle, kā arī tās vadītāju neesot pastāvējusi attiecīga saikne.
15.
Iesniedzējtiesa uzsver, pirmkārt, ka Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa) starptautiskā jurisdikcija saskaņā ar ESPZ regulas 125. panta 1. punktu ir pamatota ar Vācijas sabiedrības vadītāja, kuru tā raksturo kā primāro atbildētāju (
7
), dzīvesvietu.
16.
Otrkārt, runājot par līdzatbildētājiem, kuru domicils ir Polijā, risinājums spriedumā Nintendo esot ticis balstīts uz to, ka lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, atbildētājus saistīja piederība vienai un tai pašai uzņēmumu grupai, kas šajā lietā nav konstatējams. Proti, starp Beverage City & Lifestyle un Beverage City Polska pastāv tikai piegādes attiecības. Tā kā prasības pret šo sabiedrību vadītājiem ir celtas tikai kā pret šo juridisko personu attiecīgajiem pārstāvjiem, nepastāv nekāda saikne starp primāro atbildētāju un atbildētājiem, kuru domicils ir Polijā. Tātad rodas jautājums, vai ir pietiekami ar materiālo saikni piegādes ķēdes formā.
17.
Iesniedzējtiesa arī secina, ka ir jāņem vērā apstāklis, ka strīds attiecas uz vienām un tām pašām preču zīmēm un pārkāpuma precēm, tādējādi pastāv nesavienojamu risinājumu risks gadījumā, ja sakarā ar vēršanos dažādās tiesās izplatīšana kā pārkāpuma darbība tiek novērtēta atšķirīgi. Tā arī uzskata, ka tāds risks būtu konstatējams, ja tādas pašas preces, ko tirgo Savienībā, būtu iegādātas no kādas trešās personas. Tāpat šī tiesa uzsver, ka Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi nedrīkst padarīt bezjēdzīgu ESPZ regulas 125. pantā nostiprināto noteikumu par jurisdikciju.
18.
Šādos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai var konstatēt, ka prasības ir “tik cieši saistītas”, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta izpratnē, ja prasībā par pārkāpumu, kas celta par Eiropas Savienības preču zīmes pārkāpumu, saistība ir tāda, ka atbildētāji, kuri ir vienas dalībvalsts (šeit – Polija) rezidenti, ir piegādājuši preces, ar kurām tiek pārkāptas Eiropas Savienības preču zīmes tiesības, atbildētājai, kura ir citas dalībvalsts (šeit – Vācija) rezidente un kuras likumīgais pārstāvis, pret kuru arī ir celta prasība, ir primārais atbildētājs, ja lietas dalībniekus saista tikai piegādes attiecības un nedz juridiski, nedz faktiski nepastāv plašāka saistība?”
19.
Prasītāja, Beverage City Polska un FE, Polijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēdē, kas notika 2023. gada 12. janvārī, Beverage City & Lifestyle, Beverage City Polska, prasītāja un Komisija sniedza savus mutvārdu apsvērumus un atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.
IV. Juridiskā analīze
20.
Ar savu vienīgo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar ESPZ regulas 122. pantu, var tikt interpretēts tādējādi, ka prasības par pārkāpumu ietvaros Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks var vērsties ar prasībām pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, viena viņu domicila valsts tiesā, ja atbildētājiem tiek inkriminēts, ka tie, veicot katru no savām darbībām piegādes ķēdē, ir materiāltiesiski identiski pārkāpuši šo preču zīmi.
21.
Tiesas judikatūrā jau ir rodamas noderīgas ievirzes attiecībā uz pārkāpuma prasībām intelektuālā īpašuma tiesību jomā. Šajā jautājumā jāatgādina, ka Tiesas sniegtā Regulas (EK) Nr. 44/2001 (
8
) noteikumu interpretācija ir izmantojama arī attiecībā uz Regulas Nr. 1215/2012 noteikumiem, kurus var raksturot kā “līdzvērtīgus” (
9
). Tas pats attiecas arī uz Regulu (EK) Nr. 207/2009 (
10
), kas kopā ar tās grozījumiem ir kodificēta ESPZ regulā (
11
).
22.
Pamatlietā iesniedzējtiesā kā Eiropas Savienības preču zīmju tiesā ir iesniegta prasība par tādu preču zīmju pārkāpumu, kas vērsta pret preču, ar kurām tiekot izdarīts pārkāpums, pārdevēju Vācijā, Vācijā reģistrēto sabiedrību Beverage City & Lifestyle, un pret to ražotāju, Polijā reģistrēto sabiedrību Beverage City Polska, kā arī pret to attiecīgajiem vadītājiem.
23.
Līdz ar to jautājumu par šīs tiesas starptautisko jurisdikciju attiecībā uz šo pēdējo atbildētāju un tās vadītāju reglamentē ESPZ regulas 122., 124., 125. un 126. pants.
24.
Šie noteikumi ir uzskatāmi par lex specialis attiecībā pret Regulā Nr. 1215/2012 izklāstītajiem noteikumiem (
12
).
25.
Tā, saskaņā ar ESPZ regulas 124. panta a) punktu pārkāpumu lietās Eiropas Savienības preču zīmju tiesām ir izņēmuma piekritība.
26.
Prasību par pārkāpumu gadījumā ESPZ regulas 125. panta 1. punktā ir paredzēta tās dalībvalsts tiesas starptautiskā jurisdikcija, kuras teritorijā atrodas atbildētāja domicils (
13
).
27.
Šeit nav runa par vienīgo ESPZ regulā paredzēto jurisdikcijas noteikšanu. Saskaņā ar ESPZ regulas 125. panta 5. punktu jurisdikcija var būt arī tās dalībvalsts tiesai, kuras teritorijā pārkāpums ir noticis (
14
).
28.
Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka šā īpašā noteikuma dēļ ESPZ regulas 122. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir skaidri izslēgta Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta piemērošana, kurā ir paredzēts īpašās jurisdikcijas kritērijs lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu (
15
).
29.
Turpretim neviena speciāla ESPZ regulas norma neaizliedz piemērot Regulas Nr. 1215/2012 8. pantu (
16
), kura 1. punktā ir paredzēts atvasinātās jurisdikcijas noteikums gadījumā, ja vairāku atbildētāju domicils ir dažādās dalībvalstīs. Saskaņā ar šo normu tos var iesūdzēt tās vietas tiesās, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils (
17
). Dažkārt, tāpat kā pamatlietā, šo pēdējo var apzīmēt kā primāro atbildētāju (
18
).
30.
Tāpat kā jebkurā citā dalībvalsts tiesā, šī prasītājam piedāvātā iespēja ir pakārtota Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktā paredzētajam nosacījumam, proti, ka “prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi”.
31.
Šīs prasības, kas pirmo reizi tika ieviesta Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā, pamatā ir Tiesas pieņemtais nolēmums 1988. gada 27. septembra spriedumā Kalfelis (
19
). Tā palīdz īstenot vienu no šīs regulas galvenajiem mērķiem, kas papildus nostiprināts Regulā Nr. 1215/2012 (
20
), proti, nodrošināt tiesu nolēmumu pareizu apriti Savienībā. Lai sasniegtu šo mērķi, ir jāizvairās no konkurējošām tiesvedībām (
21
).
32.
Tā kā ar šo jurisdikcijas noteikumu notiek atkāpšanās no vispārējā noteikuma, kura pamatā ir atbildētāja domicils, Tiesa ir nospriedusi, ka tā interpretācija nedrīkst pārsniegt šajās regulās skaidri paredzētos gadījumus (
22
).
33.
Tiesa ir uzsvērusi, ka tas ir iesniedzējtiesas uzdevums – izvērtēt, vai pastāv saikne starp prasībām, ņemot vērā sasniedzamo mērķi – izvairīties no nesavienojamiem nolēmumiem (
23
). Šajā ziņā tā ir precizējusi, ka par nesavienojamiem būtu uzskatāmi nolēmumi “vienas un tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas” ietvaros (
24
).
A.
Par jēdzienu “viena un tā pati juridiskā situācija”
34.
Atzīmējams, ka šajā jautājumā iesniedzējtiesa neizsaka šaubas. Tomēr tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu manā ieskatā sniedz iespēju precizēt sprieduma Nintendo piemērojamību (
25
), kuru lietas dalībnieki ir apsprieduši savos rakstveida apsvērumos.
35.
Tā, spriedumā Nintendo, kurā bija runa par prasību par Kopienas dizainparauga pārkāpumu, Tiesa kā kritēriju vienas un tās pašas juridiskās situācijas esamībai ir norādījusi, ka Regulā Nr. 6/2002 ir atzītas ekskluzīvas tiesības izmantot šādus dizainparaugus. Tā kā šīs ekskluzīvās tiesības rada tādas pašas sekas visā Savienības teritorijā, apstāklim, ka valsts tiesa, pieņemot konkrētus nolēmumus, piemēro valsts tiesību aktus, nav nozīmes (
26
).
36.
Spriedumā Nintendo Tiesa arī ir uzsvērusi atšķirīgo pieeju no tās, kas tika izvēlēta patentu jomā tās 2006. gada 13. jūlija spriedumā Roche Nederland u.c. (
27
), kurā tā bija nospriedusi, ka prasību atšķirīgie juridiskie pamati nekā neietekmē pretrunīgu lēmumu riska novērtējumu (
28
).
37.
Līdz ar to, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, es uzskatu, ka Tiesai būtu lietderīgi precizēt, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 6/2002 19. panta noteikumu, uz kuriem ir balstīts spriedums Nintendo, un ESPZ regulas 9. panta noteikumu, kuri attiecas uz Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka tiesībām, saskaņotību, ir veicama analīze pēc analoģijas.
38.
Konkrētāk, kompetentās tiesas pienākums piemērot valsts tiesības, kas ir paredzēts kā ESPZ regulas 129. un 130. pantā (
29
), tā arī Regulas Nr. 6/2002 88. un 89. pantā, neliedz konstatēt vienu un to pašu juridisko situāciju šādu iemeslu dēļ:
–
ESPZ regulas 9. panta 1. un 2. punktā ir nostiprinātas Savienības preču zīmes īpašniekam ar tās reģistrāciju piešķirtās ekskluzīvās tiesības, kā arī tiesības aizliegt jebkurai trešai personai izmantot šo preču zīmi bez viņa piekrišanas, kas ir tiesības, kuras šis īpašnieks cenšas aizsargāt, iesniedzot prasību par pārkāpumu, un
–
saskaņā ar ESPZ regulas 1. panta 2. punktu tādai preču zīmei ir vienāds spēks visā Savienībā.
B.
Par jēdzienu “viena un tā pati faktiskā situācija”
39.
Iesniedzējtiesa uzsver to, ka starp Beverage City & Lifestyle un Beverage City Polska pastāv tikai piegādes attiecības un ka atšķirībā no sabiedrībām lietā, kurā tika taisīts spriedums Nintendo, šīs abas atbildētājas sabiedrības neietilpst vienā grupā.
40.
Lai gan sava lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā šī tiesa turklāt uzsver, ka starp atbildētājiem, kuru domicils ir Polijā, un primāro atbildētāju (Beverage City & Lifestyle vadītājs ar dzīvesvietu Vācijā) nepastāv nekāda saistība, tomēr savā jautājumā tā precizē, ka šis vadītājs tiek kvalificēts kā pārkāpējs, “pret kuru arī ir celta prasība”.
41.
Tā kā iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šajos apstākļos piegādes ķēdes esamība ir pietiekams kritērijs, lai liktu piemērot Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktu, Tiesa tiek aicināta papildināt savu jēdziena “viena un tā pati faktiskā situācija” interpretāciju.
42.
Manā ieskatā no Tiesas judikatūras var izsecināt dažus vērtējuma elementus.
43.
Proti, autortiesību jomā 2011. gada 1. decembra spriedumā Painer (
30
) Tiesa nosprieda, ka, novērtējot nesavienojamu nolēmumu risku, ja prasības tiek izskatītas atsevišķi, “nozīme var būt tam, vai atbildētāji, kuriem autortiesību īpašnieks pārmet materiāli identiskus savu tiesību aizskārumus, ir vai nav rīkojušies patstāvīgi” (
31
).
44.
Patentu jomā spriedumā Solvay (
32
) Tiesa nosprieda ka, lai novērtētu, vai tajā celtās dažādās prasības ir savā starpā saistītas, valsts tiesai tostarp ir jāņem vērā, ka vairākas sabiedrības, kas reģistrētas dažādās dalībvalstīs, tiek apsūdzētas katra atsevišķi par vienām un tām pašām pārkāpuma darbībām attiecībā uz vienām un tām pašām precēm.
45.
Kopienas dizainparaugu jomā spriedumā Nintendo Tiesa vispirms norādīja, ka “prasītāja pamatlietā piedēvē līdzīgas vai pat identiskas pārkāpuma darbības, kas apdraud tos pašus aizsargātos dizainparaugus un kas attiecas uz identiskām precēm, ar kurām, iespējams, tiek izdarīts pārkāpums, kuras mātesuzņēmums ražo un uz sava rēķina pārdod noteiktās dalībvalstīs, pārdodams tās arī savam meitasuzņēmumam, lai tas tās tirgotu citās dalībvalstīs” (
33
).
46.
Turpinot Tiesa atgādināja, ka tā “jau ir uzskatījusi, ka gadījums, kad sabiedrības, kas ir atbildētājas, ietilpst vienā uzņēmumu grupā un rīkojas identiski vai līdzīgi atbilstoši kopējai nostājai, kuru būtu izstrādājusi tikai viena no tām, ir uzskatāms par tādu, kas veido vienu un to pašu faktisko situāciju (skat. tostarp spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Roche Nederland u.c., C‑539/03, EU:C:2006:458, 34. punkts)” (
34
).
47.
Visbeidzot no minētā tā secināja, ka “vienas un tās pašas faktiskās situācijas esamība šādos apstākļos [..] ietver visas dažādu atbildētāju darbības, tostarp mātesuzņēmuma uz sava rēķina veiktās piegādes, un nav ierobežota ar atsevišķiem darbību aspektiem vai elementiem” (
35
).
48.
Manā ieskatā, it īpaši ņemot vērā šā pamatojuma vispārīgo formulējumu, salīdzinot to ar šā paša sprieduma (
36
) 67. punkta formulējumu, no minētā izriet, ka valsts tiesas veicamajās pārbaudēs galvenokārt ir jākoncentrējas uz pastāvošo saikni starp visām izdarītajām pārkāpuma darbībām, nevis uz organizatoriskajām vai kapitāla saiknēm starp attiecīgajām sabiedrībām, ko Polijas valdība un atbildētāji, kuru domicils ir Polijā, uzskata par būtiskām.
49.
Proti, lai sasniegtu Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktā izvirzīto mērķi izvairīties no tā, ka tiek pieņemti nesavienojami nolēmumi, un it īpaši situācijā ar Eiropas Savienības preču zīmi, kurai ir vienāds spēks visā Savienībā, man šķiet pamatoti, ka par pirmo kritēriju tiek izvēlēta apzīmējuma, kas ir identisks vai līdzīgs šai aizsargātajai preču zīmei, kopīga izmantošana (
37
). Tādējādi tiek uzsvērta senāko tiesību pārkāpuma izcelsme, ko ar dažādām darbībām ir veicinājušas atbildētājas.
50.
Šajā ziņā ir maznozīmīgi, vai šīs darbības ir identiskas, piemēram, ka viens no atbildētājiem pārdevis tādas pašas pārkāpuma preces otram, kurš tās pārdevis tālāk (
38
). Tāpat kā Komisija un Portugāles valdība es uzskatu, ka, lai pierādītu tādu pašu faktisko situāciju, var tikt piesaukta arī pārkāpuma ķēdes esamība, kas ietver dažādus faktus, sākot no pārkāpuma preču ražošanas līdz to realizācijai, ar vai bez starpnieka palīdzības.
51.
Turklāt manā ieskatā no sprieduma Nintendo var izsecināt vēl divus citus argumentus par labu viedoklim, ka organizatorisko saikņu neesamība starp atbildētājām sabiedrībām nevar būt par šķērsli prasību apvienošanai vienā tiesā.
52.
Pirmkārt, manā ieskatā ir jāatzīmē, ka šajā spriedumā Tiesai bija jāatbild uz jautājumu, vai iesniedzējtiesas jurisdikcija var attiekties uz piegādēm, kuras ir veikusi tikai viena vienīga sabiedrība (
39
).
53.
Otrkārt, runājot par koordinētas rīcības kritēriju, kas būtu piemērojams Polijas valdības ieskatā, lai gan Tiesa uz to ir norādījusi, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, tas nešķiet esam izvēlēts kā kāds īpašs nosacījums.
54.
Pretēja risinājuma rezultātā, pirmām kārtām, tiktu ierobežota ESPZ regulas mērķu ievērošana, proti:
–
atbilstoši šīs regulas 4. apsvērumam Savienības tiesību unifikācijas ietvaros Eiropas Savienības preču zīmju jomā nodrošināt vienotu to spēkā esamības aizsardzību visās dalībvalstīs un
–
atbilstoši tās 31.–33. apsvērumam izvairīties no pretrunīgiem tiesu nolēmumiem, kā arī no šo preču zīmju vienotā rakstura apdraudējumiem ar Eiropas Savienības preču zīmju tiesu nolēmumiem, kuri “rada sekas un attiecas uz visu Savienību” (
40
).
55.
Otrām kārtām, šāds risinājums ļautu apiet speciālās un obligātās ESPZ regulas normas. Tā, pirmkārt, norādāms, ka šīs regulas 33. apsvērumā Savienības likumdevējs ir paredzējis prasības, kurās ir iesaistītas vienas un tās pašas puses un kuras ir celtas vienā un tajā pašā dalībvalstī. Tajā ir precizēts, ka “tad, kad prasības ceļ dažādās dalībvalstīs, vajadzētu piemērot noteikumus, kas atvasināti no lis pendens noteikumiem un līdzīgi kvalificētas darbības [Regulā Nr. 1215/2012]” (
41
).
56.
Otrkārt, Tiesa jau ir apsvērusi ar preču zīmju tiesvedībām saistīto specifiku, interpretējot jēdzienu “tās dalībvalsts tiesās, kurā pārkāpums noticis vai draudējis notikt” (
42
).
57.
Tāpat 2017. gada 18. maija spriedumā Hummel Holding (
43
) Tiesa pamatoti ir atzinusi, ka Regulā Nr. 207/2009 lietotais jēdziens “uzņēmums” nav obligāti identisks Regulā Nr. 44/2001 lietotajam jēdzienam, pamatojoties uz to, ka identiski nav ar šīm regulām sasniedzamie mērķi. Tāda analīzes metode man šķiet esam transponējama attiecībā uz Regulu Nr. 1215/2012 un ESPZ regulu.
58.
Treškārt, autonomas interpretācijas izvēli, kuras mērķis ir efektīvi aizsargāt Eiropas Savienības preču zīmes vienoto raksturu pārkāpuma gadījumā, kas atbilst Tiesas judikatūras attīstībai no 1988. gada 27. septembra sprieduma Kalfelis (
44
) līdz spriedumam Nintendo (
45
), varētu pielīdzināt tai interpretācijai, kas ir vedinājusi Tiesu paredzēt atsevišķiem apstākļiem pielāgotus risinājumus konkurences darbību jomā (
46
). Proti, šī izvēle atbilst tai pašai loģikai, kas ir vērsta uz to, lai veicinātu sodīšanu par negodīgu komercpraksi un kaitējuma atlīdzināšanu no tās cietušiem tirgus dalībniekiem, garantējot pareizu tiesvedību (
47
).
59.
Tomēr šajā kontekstā man šķiet vienlīdz svarīgi līdzsvarot šo jurisdikcijas noteikumu specifiku ar parastajām starptautiskās jurisdikcijas prasībām, uz kurām pamatoti atsaucas Polijas valdība, kā arī atbildētāji, kuru domicils ir Polijā, proti, ar tiesību uz aizstāvību atvieglotu īstenošanu un jurisdikcijas noteikumu paredzamību (
48
).
60.
Tāpēc, kā to iesaka Komisija, īpaša uzmanība būtu jāpievērš starp klientu un piegādātāju pastāvošo līgumisko attiecību raksturam. Šīs attiecības var ne tikai liecināt par labu savstarpējas saiknes esamībai starp prasītāja prasībām pārkāpuma jomā, bet arī atklāt pienākuma atbildēt uz apgalvojumiem par vienas izcelsmes pārkāpumu viegli paredzamo raksturu (
49
).
61.
Manā ieskatā tas tā neapšaubāmi ir gadījumā, kad situācijā ar ekskluzīvu piegādes līgumu citas dalībvalsts tirgū tiek izmantota identiska vai līdzīga (
50
) Eiropas Savienības preču zīme ar iedarbību visā Savienībā.
62.
Šajā lietā es, tāpat kā Komisija, norādu, ka iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka atbildētājas sabiedrības, kas ir reģistrētas attiecīgi Vācijā un Polijā, bija saistītas caur piegādes ekskluzivitāti šajā pirmajā dalībvalstī. Risku, ka šāda faktiskā situācija varētu tikt atzīta par identisku, lai pamatotu tikai vienas tiesas kompetenci izlemt prasības pret visiem apgalvotā pārkāpuma dalībniekiem, šīs sabiedrības nevarēja ignorēt.
63.
Turklāt gan no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, gan no pamatlietas dalībnieku atbildēm uz tās jautājumiem tiesas sēdē izriet, ka bija iespējams uzskatīt, ka ciešā sadarbība starp šīm sabiedrībām izpaudās arī divu interneta vietņu (
51
), kuru domēni pieder tikai vienai no līdzatbildētājām, darbībā, ar kuru starpniecību, izmantojot savstarpējas saites starp šīm vietnēm, tika tirgotas strīdīgās preces.
64.
Tāpēc es ierosinu Tiesai uzskatīt, ka ar kādas tiesas konstatēto, ka tajā celtās prasības ir vērstas pret dažādiem tirgus dalībniekiem, kuri katrs pārkāpuma darbību virknē ir piedalījušies vienā un tajā pašā Eiropas Savienības preču zīmes pārkāpumā, var būt pietiekami, lai pamatotu tās jurisdikciju attiecībā uz līdzatbildētājiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktu.
65.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tas līdz ar to būs iesniedzējtiesas uzdevums izvērtēt dažādos prasītājas sabiedrības apgalvotos faktiskos apstākļus (
52
). Šajā gadījumā būtu jāuzsver, pirmkārt, ka jurisdikcijas pārbaudes posmā tai nav jāattiecas uz lietas būtību, vai arī ir jāattiecas ļoti ierobežotā veidā.
66.
Otrkārt, tiesai, kurā iesniegta prasība, ir jāgādā par to, lai Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta piemērošana neļautu prasītājam celt prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tādēļ, lai kādu no šiem atbildētājiem nepakļautu tās valsts tiesas, kurā ir viņa domicils, jurisdikcijai (
53
).
67.
Šajā ziņā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums atbilstoši tā formulējumam (
54
) manā ieskatā piedāvā Tiesai iespēju papildināt savu atbildi ar precizējumiem attiecībā uz primāro atbildētāju.
C.
Precizējumi attiecībā uz primāro atbildētāju
68.
Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punktā paredzētās tiesas, kurā iesniegta prasība, jurisdikcijas attiecināšanas uz citiem atbildētājiem sekas liek man uzsvērt, ka pārbaudēm attiecībā uz ciešo saikni starp prasībām, ciktāl tās kalpo jurisdikcijas noteikšanas vietas ļaunprātīgas izmantošanas riska ierobežošanai, obligāti vispirms ir jākoncentrējas uz prasībām, kas vērstas pret primāro atbildētāju.
69.
Ir taisnība, ka, iztrūkstot šajā regulā paredzētiem nosacījumiem attiecībā uz primārā atbildētāja izvēli (
55
), Tiesa ir nospriedusi, ka, lai izslēgtu iespēju, ka prasītājs ceļ prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tādēļ, lai kādu no tiem nepakļautu tās valsts tiesas jurisdikcijai, kurā ir viņa domicils, pietiek ar to, ka starp prasībām, kas celtas pret katru no atbildētājiem, ir cieša saikne (
56
).
70.
Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka, neraugoties uz prasītāja prasības atsaukšanu attiecībā uz vienīgo līdzatbildētāju, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība, tai joprojām ir kompetence attiecībā uz citiem līdzatbildētājiem, ja vien netiek pierādīts, ka starp prasītāju un minēto līdzatbildētāju pastāv slepena vienošanās nolūkā prasības celšanas brīdī mākslīgi radīt vai saglabāt Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumus (
57
).
71.
Neatkarīgi no šiem īpašajiem apstākļiem pamatlietas apstākļi manā ieskatā atspoguļo interesi rūpīgi izvērtēt prasības, kas celtas pret primāro atbildētāju, un prasības, kas celtas pret līdzatbildētājiem, ņemot vērā to, ka pēdējiem vienas pašas prasītāja izvēles dēļ (
58
) ir liegta starptautiskas jurisdikcijas norma, kas principā ir piesaistīta to domicilam, un to, ka viņi apstrīd pašu saiknes esamību starp viņiem un primāro atbildētāju (
59
).
72.
Šajā lietā, lai gan iesniedzējtiesas Vācijā starptautiskā jurisdikcija nerada nekādas grūtības, ņemot vērā gan Vācijas sabiedrības, kas šajā dalībvalstī izplata preces, juridiskās adreses atrašanās vietu vienā federālajā zemē, gan tās vadītāja, kas ir primārais atbildētājs, dzīvesvietu citā federālajā zemē (
60
), tieši apstāklim, ka šī persona tiesā ir iesūdzēta personiski un nevis kā šīs sabiedrības likumīgais pārstāvis, ir jāpievērš īpaša uzmanība. Proti, tikai un vienīgi šī izvēle ir pamats iesniedzējtiesas starptautiskajai un teritoriālajai jurisdikcijai.
73.
Protams, šeit nav runa par to noteikumu piemērošanu, ar kuriem tiek organizēta teritoriālā jurisdikcija, vai par tādu strīdu koncentrēšanu (
61
), uz kuriem neattiecas nedz ESPZ regula (
62
), nedz Regula Nr. 1215/2012, bet gan ir jāuzsver, ka tiesai, kurā celta prasība, tomēr būtu jāpārliecinās, ka prasības, kas celtas pret primāro atbildētāju, ir balstītas uz ticamiem apsvērumiem (
63
).
74.
Ilustrācijai (
64
) varētu norādīt, ka pamatlietā attiecībā uz Vācijā reģistrētās sabiedrības likumīgo pārstāvi, kura domicils ir iesniedzējtiesas darbības teritorijā, tā tikai savā prejudiciālajā jautājumā ir precizējusi, ka viņš ir persona, “pret kuru arī ir celta prasība”.
75.
Šis būtiskais informācijas elements manā ieskatā pamato to, ka jau prasības iesniegšanas brīdī tajā ir jābūt pietiekami pamatotam tam, kāda ir tiesā iesūdzētās sabiedrības likumīgā pārstāvja loma, jo ir neparasti, ka saistībā ar prasību gan par attiecīgo tiesību pārkāpuma pārtraukšanu un aizliegšanu, gan par kaitējuma atlīdzināšanu trešā persona pieprasa tieši šā likumīgā pārstāvja
personisko atbildību (
65
).
76.
Iztrūkstot šādiem precizējumiem, manā ieskatā ir pamatoti apsvērt nosacījumus, pie kādiem pareiza tiesvedība attaisno to, ka dalībvalsts tiesas jurisdikcija, kas balstīta uz sabiedrības vadītāja personisko dzīvesvietu, tiek paplašināta, attiecinot to arī uz prasībām pret citu sabiedrību un tās vadītāju, pret kuru celta prasība gan kā pret tās likumīgo pārstāvi, gan personiski, kuru domicils ir kādā citā dalībvalstī.
77.
Šādās tiesvedībās par Eiropas Savienības vienotas preču zīmes pārkāpumu manā ieskatā praksē ir iespējams, ka tiesa, kurā iesniegta prasība, prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī pārliecinās, lai tajā būtu ietverti pierādījumi par to, ka tiesas izvēle ir pamatota ar sabiedrības likumīgā pārstāvja personisku iesaistību pārkāpuma darbībās, sniedzot pierādījumus vai nu par apzīmējuma, kas ir identisks vai līdzīgs šai preču zīmei, izmantošanu komerciālā kontekstā (vai par bezdarbību pārkāpuma novēršanai (
66
) vai pārtraukšanai), vai arī par to, ka primārais atbildētājs ir iesaistījies kādās pārkāpuma darbībās, saprātīgi apzinoties to (
67
).
78.
Turpretim pieprasīt no prasītāja, lai tas savu jurisdikcijas izvēli izdara, pētot, kurš ir aizsargātās Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka tiesību pārkāpuma iniciators, man šķiet pārsniedzam vienkāršu pārbaudi ab initio par to, vai Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi ir tikuši radīti mākslīgi.
79.
Protams, šādu iespēju pēc analoģijas preču zīmju tiesībās varētu balstīt uz Tiesas lemto spriedumā Nintendo attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 8. panta 2. punktu (
68
); šāda noteikšana izrādās nepieciešama gadījumā, kad prasītāja rīcība ietver dažādas pārkāpuma darbības, kas veiktas dažādās dalībvalstīs (
69
). Tiesa ir nospriedusi, ka tiesai, kurā celta prasība, ir visaptveroši jānovērtē atbildētāja rīcība, lai noteiktu vietu, kurā ir veikta sākotnējā pārkāpuma darbība, kas ir rīcības, pret kuru tiek izvirzīti iebildumi, pamatā, vai kurā pastāv šādas darbības veikšanas risks (
70
).
80.
Tomēr Tiesa ir arī secinājusi, ka noteikumu par tiesu jurisdikciju interpretācija nav saistāma ar to noteikumu interpretāciju, kuri attiecas uz kaitējuma atlīdzināšanas prasībām piemērojamajiem tiesību aktiem (
71
).
81.
Turklāt prasības iesniegšanas stadijā uzliekot prasītājam pienākumu izpētīt, kurš ir pārkāpuma darbību ķēdes aizsācējs, viņam tiktu uzlikts pārāk grūti īstenojams pierādīšanas pienākums, kas radītu risku apdraudēt ESPZ regulas mērķa sasniegšanu, kas ir aizsargāt Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka tiesības ietvarā, kas var būt ļoti plašs atkarībā no šā īpašnieka procesuālās izvēles (
72
).
82.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai savā atbildē iesniedzējtiesai piebilst, ka tai būtu jāpārbauda arī elementi, kas prasību iesniegšanas brīdī ir ļāvuši konstatēt Vācijas sabiedrības vadītāja piedalīšanos pārkāpuma darbībās, kas pamato viņa personiskās atbildības iestāšanos.
V. Secinājumi
83.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu es ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 8. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi 122. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, prasības par pārkāpumu ietvaros Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks var vērsties ar prasībām pret viņiem viena viņu domicila valsts tiesā, ja atbildētājiem tiek inkriminēts, ka viņi, veicot katru no savām darbībām piegādes ķēdē, ir materiāltiesiski identiski pārkāpuši šo preču zīmi. Tiesai, kas izskata lietu, ir jāizvērtē, vai pastāv tādu risinājumu risks, kas varētu būt nesavienojami, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi, ņemot vērā visus būtiskos lietas materiālos esošos elementus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “ESPZ regula”).
(
4
)	2018. gada 19. septembrī, kā tas ir precizēts iesniedzējtiesas iesniegtajā Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija) spriedumā. Tādējādi Regula Nr. 1215/2012 ir piemērojama saskaņā ar tās 66. pantu. Šajā nozīmē skat. spriedumu AMS Neve u.c. (C‑172/18, turpmāk tekstā – “spriedums AMS Neve u.c., EU:C:2019:674, 34. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
5
)	Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka Beverage City & Lifestyle un tās vadītājs MJ ir atsaukuši savu sākotnēji iesniegto apelācijas sūdzību.
(
6
)	C‑24/16 un C‑25/16, turpmāk tekstā – “spriedums Nintendo, EU:C:2017:724.
(
7
)	Šis jēdziens apzīmē vienīgo no līdzatbildētājiem, kura domicils pamato tiesas, kurā celta prasība, jurisdikciju. Kā iepriekšēju precedentu tā lietojumam skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, 56. punkts).
(
8
)	Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(
9
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Padomes Regula (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.).
(
11
)	Atskatam uz regulējuma vēsturi kopš Kopienas preču zīmes izveides ar Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) skat. spriedumu AMS Neve u.c. (3. punkts).
(
12
)	Skat. spriedumu AMS Neve u.c. (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Šī izvēle ietekmē Eiropas Savienības preču zīmju tiesas, kurā iesniegta prasība, jurisdikcijas apjomu. ESPZ regulas 126. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka šīs tiesas kompetencē ir izlemt pārkāpumus, kas izdarīti vai draudējuši notikt jebkuras dalībvalsts teritorijā. Pēc analoģijas ar Kopienas dizainparaugu tiesas kompetenci noteikt vajadzīgos pasākumus, lai sodītu par pārkāpumu visā Savienības teritorijā, nevis tikai par kaitējumu, kas ciests vietā, kura pamato tās jurisdikciju, pamatojoties uz primārā atbildētāja domicilu, skat. spriedumu Nintendo (61.–67. punkts).
(
14
)	Par šajā punktā norādītās jurisdikcijas noteikšanas alternatīvo raksturu skat. spriedumu AMS Neve u.c. (41. punkts), kurā ir runa par līdzvērtīgiem noteikumiem Regulā Nr. 207/2009, kas kodificēta ar ESPZ regulu. Šī procesuālā izvēle nosaka Eiropas Savienības preču zīmju tiesas teritoriālās jurisdikcijas apjomu, jo saskaņā ar ESPZ regulas 126. panta 2. punktu tā attiecas tikai uz darbībām, kuras notikušas vai draudējušas notikt tās dalībvalsts teritorijā, kurā šī tiesa atrodas. Par līdzvērtīgiem noteikumiem skat. spriedumu AMS Neve u.c. (40. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, 36. punkts).
(
16
)	Ne ESPZ regulas 122. panta 2. punktā, ne arī kādā citā tās tiesību normā nav norādes uz šo pantu vai uz tajā ietverto jurisdikcijas noteikumu. Kā tas izriet no šīs regulas 122. panta 1. punkta, ja tajā nav paredzēts izņēmums, Regulas Nr. 1215/2012 piemērošana ir pakārtota. Tāpat tas ir reglamentēts Padomes Regulas (EK) Nr. 6/2002 (2001. gada 12. decembris) par Kopienas dizainparaugiem (OV 2002, L 3, 1. lpp.) 79. pantā. Turklāt būtu jāatgādina, ka, lai gan Regulas Nr. 1215/2012 mērķis ir noteikt vispārēju tiesiskā regulējuma ietvaru, tajā tomēr ir ietverts svarīgs izņēmums intelektuālā īpašuma jomā. Proti, šīs regulas 24. panta 4. punktā ir paredzēta izņēmuma jurisdikcijas norma gadījumā, ja intelektuālā īpašuma tiesību spēkā esamība tiek apstrīdēta ar prasību vai iebildumu. Tomēr šajā jautājumā ESPZ regulā ir ietverti īpaši noteikumi: Eiropas Savienības preču zīmes spēkā esamības prezumpcija ir nostiprināta 127. pantā, ja vien tās spēkā esamība netiek apstrīdēta ar pretprasību atbilstoši 128. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
(
17
)	Šīs prasības atgādinājumam skat. spriedumu, 1998. gada 27. oktobris, Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509, 44.–46. punkts). Turklāt visu atbildētāju domicilam ir jābūt Savienībā (skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Sapir u.c. (C‑645/11, EU:C:2013:228, 52. punkts)). Atzīmējams, ka Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta Lugāno 2007. gada 30. oktobrī un kuras noslēgšana Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2009/430/EK (2008. gada 27. novembris) (OV 2009, L 147, 1. lpp.), saukta par “Lugāno II konvenciju”, ir ietverta 6. panta 1. punktam identiska tiesību norma.
(
18
)	Šis atbildētājs tāds arī paliek, neraugoties uz procedūras gaitu. Tādējādi tas, ka – kā tas ir šajā lietā – sabiedrība, kuru viņš pārstāv, atsauc viņa sākotnēji iesniegto apelācijas sūdzību (skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi), nekādi neietekmē nepieciešamību pārbaudīt ciešas saiknes esamību starp prasībām to iesniegšanas brīdī. Attiecībā uz tiesvedības stadiju, kurā ir jāizvērtē šādas saiknes starp prasībām esamība, skat. spriedumu, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, turpmāk tekstā – “spriedums CDC Hydrogen Peroxide, EU:C:2015:335, 28. un 29. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumus lietā CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, 78. un 79. punkts). Iepriekš 2006. gada 13. jūlija spriedumā Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, 27. un 33. punkts) Tiesa bija nospriedusi, ka dalībvalstu tiesību akti, saskaņā ar kuriem prasība pret līdzatbildētāju ir nepieņemama, neietekmē Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta (tagad – Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta) piemērošanu. Par Eiropas Savienības preču zīmju tiesas, kurā ir celta prasība par pārkāpumu, pamatojoties uz tādu preču zīmi, kuras spēkā esamība tiek apstrīdēta, ceļot pretprasību par šīs preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu, un kura turpina skatīt jautājumu par šīs preču zīmes spēkā esamību, lai gan pamatprasība ir tikusi atsaukta, jurisdikciju skat. arī spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, 55. un 58. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [G. Pitruzzella] secinājumus lietā Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, 66.–73. punkts) detalizētam principa perpetuatio fori piemērošanas gadījumu atgādinājumam.
(
19
)	189/87, EU:C:1988:459. Atgādinājumam par likumdošanas vēsturi skat. spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, 53. punkts).
(
20
)	Skat. šīs regulas 26. apsvērumu.
(
21
)	Skat. Regulas Nr. 1215/2012 21. apsvērumu. Šeit ir runa arī par nolēmumu izpildes nodrošināšanu. Šajā ziņā skat. šīs regulas 45. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma sprieduma atzīšana tiek atteikta, ja spriedums ir nesavienojams ar spriedumu, kas pieņemts starp tām pašām pusēm dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu.
(
22
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 11. oktobris, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, 35. punkts); 2011. gada 1. decembris, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, 74. punkts); 2012. gada 12. jūlijs, Solvay (C‑616/10, turpmāk tekstā – spriedums Solvay, EU:C:2012:445, 21. punkts); 2013. gada 11. aprīlis, Sapir u.c. (C‑645/11, EU:C:2013:228, 41. punkts), un CDC Hydrogen Peroxide (18. punkts).
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumu Solvay (23. punkts). Turklāt 2006. gada 13. jūlija spriedumā Roche Nederland u.c. (C‑539/03, EU:C:2006:458, 26. punkts) Tiesa ir precizējusi, ka, “lai lēmumi būtu uzskatāmi par pretrunīgiem, nepietiek, ja pastāv atšķirības tiesvedības iznākumā”. Praksē prasības iesniegšanas posmā šo elementu izvērtēt ir grūtāk nekā vienu un to pašu faktisko un tiesisko situāciju.
(
24
)	Skat. it īpaši spriedumus, CDC Hydrogen Peroxide (20. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Nintendo (45. punkts).
(
25
)	Šis spriedums atbilst Tiesas judikatūrai par Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 1. punkta piemērošanu konkrētos strīdos par Savienības tiesību pārkāpumiem patentu, konkurences un dizainparaugu jomā. Šajā judikatūrā ir ņemta vērā intelektuālā īpašuma regulējuma specifika, kura mērķis ir organizēt šā visiem viegli pieejamā nemateriālā īpašuma ekskluzivitātes saglabāšanu. Šajā ziņā skat. Kur, A., un Maunsbach, U. pārdomas rakstā “Choice of law and Intellectual Property Rights”, Oslo Law Review, 2019, 6. sēj., Nr. 1, 43.–61. lpp., it īpaši 44. lpp. Turklāt Tiesas nolēmumu attīstība balstās uz Savienības tiesībās paredzēto aizsardzības līmeni, kas paģēr izvairīties no tiesvedības sadrumstalotības (šajā jautājumā skat. Georgakoudi, N., Les compétences exclusives en matière civile et commerciale: étude de droit international privé, 2021. gada 9. decembrī aizstāvēta doktora disertācija, it īpaši 204. lpp., kā arī Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., un Sturua, D., “Article 8”, no: Magnus, U., un Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izdevums, Otto Schmidt, Ķelne, 2023, 359.–392. lpp., it īpaši 1. punkts (361. lpp.), 3. punkts (362. lpp.) un 4. punkts (363. lpp.)). Par intelektuālā īpašuma materiālo tiesību saskaņošanas vēsturi skat. Kur, A., un Maunsbach, U., minēts iepriekš, 50. un 51. lpp.
(
26
)	Skat. spriedumu Nintendo (49. punkts).
(
27
)	C‑539/03, EU:C:2006:458.
(
28
)	Skat. spriedumu Nintendo (46. un 47. punkts).
(
29
)	Saskaņā ar ESPZ regulas 17. pantu, lasot to kopsakarā ar tās 129. panta 2. punktu un 130. panta 2. punktu, informācijas sniegšanas pieprasījumus, pārskatu sniegšanu un zaudējumu atlīdzināšanas pienākuma noteikšanu, kā arī citus pasākumus vai rīkojumus šī regula neregulē autonomi, un uz tiem attiecas piemērojamās valsts tiesības. Pēc analoģijas skat. spriedumu Nintendo (47. punkts). Var arī atgādināt, ka tiesības uz kompensāciju ir paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.) 13. panta 1. punktā. Turklāt, runājot par piemērojamajiem tiesību aktiem, ir vietā atsaukties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) (OV 2007, L 199, 40. lpp.), 8. panta 2. punktu. Ar šo regulu, kas ir piemērojama visās dalībvalstīs, izņemot Dānijas Karalisti, ir unificētas kolīziju normas, kas piemērojamas civillietās un komerclietās attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām un it īpaši tām, kas izriet no vienoto intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, kuri ir notikuši pēc 2009. gada 11. janvāra (skat. minētās regulas 32. pantu). Attiecībā uz gadījumiem, kad prasība par pārkāpuma darbībām, kas izdarītas vairākās dalībvalstīs, tiek vērsta pret vairākiem atbildētājiem, skat. spriedumu Nintendo (98. un 104. punkts). Skat. arī spriedumu AMS Neve u.c. (64. punkts).
(
30
)	C‑145/10, EU:C:2011:798, 83. punkts.
(
31
)	Mans izcēlums.
(
32
)	29. punkts Par Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta nepiemērošanas praktiskajām sekām skat. šā sprieduma 28. punktu.
(
33
)	Spriedums Nintendo (51. punkts). Mans izcēlums.
(
34
)	Spriedums Nintendo (51. punkts). Mans izcēlums.
(
35
)	Spriedums Nintendo (52. punkts). Mans izcēlums.
(
36
)	Tiesa faktiski vienīgi norādīja, ka “otrais atbildētājs ražo un piegādā pirmajam atbildētājam preces, ko pēdējais minētais pārdod”.
(
37
)	Šajā ziņā skat. ESPZ regulas 9. pantu, no kura var izsecināt pārkāpuma darbību definīciju, un šajā nozīmē spriedumu AMS Neve u.c. (54. punkts). Attiecībā uz jēdzienu “izmantošana” pēc analoģijas skat. spriedumu Nintendo (100., 103. un 104. punkts).
(
38
)	Attiecībā uz šo apstākli skat. spriedumu Solvay (29. punkts).
(
39
)	Skat. spriedumu Nintendo (50. un 51. punkts).
(
40
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 18. maijs, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, 28. punkts).
(
41
)	Mans izcēlums.
(
42
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, 32., 34. un 37. punkts), attiecībā uz šo jēdzienu, kas ietverts Regulas Nr. 40/94 93. panta 5. punktā, tagad – ESPZ regulas 125. panta 5. punktā.
(
43
)	C‑617/15, EU:C:2017:390, 25., 27. un 28. punkts. Jēdziena “uzņēmums” šaura interpretācija vairs nav pamatojama, jo ESPZ regulā ir paredzēts, ka prasītājam ir iespēja izvēlēties starp atbildētāja domicilu un pārkāpuma vietas tiesu. Turklāt uzņēmuma statuss nav atkarīgs no nosacījuma, ka atbildētāja sabiedrība tieši vai netieši ir piedalījusies to darbību veikšanā, kas ir strīda pamatā (šā sprieduma 40. punkts).
(
44
)	189/87, EU:C:1988:459. Skat. šo secinājumu 31. punktu.
(
45
)	Skat. šo secinājumu 25. zemsvītras piezīmi. Jāatzīmē, ka nav nepieciešams atsaukties uz vēlāk pieņemtajiem spriedumiem pārkāpuma darbību lietās (spriedumi AMS Neve u.c. un, 2022. gada 3. marts, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152) Kopienas dizainparaugu jomā), jo prasības bija tikušas iesniegtas tās dalībvalsts tiesās, kuras teritorijā pārkāpums bija ticis izdarīts. Par šo alternatīvo jurisdikcijas kritēriju Eiropas Savienības preču zīmju jomā skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmi.
(
46
)	Skat. spriedumus, CDC Hydrogen Peroxide (16. un 23.–25. punkts), kā arī 2021. gada 15. jūlijs, Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:604, 39.–42. punkts).
(
47
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 16. apsvērumu tā paredz papildināt atbildētāja domicilu ar alternatīviem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatojums ir cieša saistība starp tiesu un strīdu vai kuru nolūks ir atvieglot pareizu tiesvedības norisi. Saistībā ar Regulu Nr. 44/2001 skat. spriedumu Solvay (19. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Skat. Regulas Nr. 1215/2012 15. apsvērumu.
(
49
)	Salīdzinājumam skat. Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) spriedumu, 1. civillietu palāta, 2018. gada 4. jūlijs (Nr. 17‑19.384), ko min Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., un Sturua, D., minēts iepriekš 39. zemsvītras piezīmē (372. lpp.). Šī tiesa ir lēmusi, ka prasību savstarpējā saistība ir atzīstama par būtisku, ja nekustamā īpašuma darījuma kontekstā tiek konstatēta konkrētiem līdzatbildētājiem, tostarp primārajam atbildētājam, piedēvēto darbību savstarpējā saistība, to attiecības, kā arī to attiecīgās lomas un divu no tiem atbildība.
(
50
)	Šeit minētā hipotēze ietver to, ka atbildētāji izmanto apzīmējumu saskaņā ar vienādu kārtību. Tāpēc šķiet maz ticams, ka atbildētājs varētu nezināt par savu līdzatbildētāju pārkāpuma darbībām. Par to, cik svarīgi ir nosacījumi, kādos pārkāpējs, visticamāk, uzzina, ka ir pārkāpis pašus valsts tiesību aktus, skat. Heinze, C., un Warmuth, C., “Intellectual property and the Brussels Ibis Regulation”, no: Mankowski, P., Research Handbook on the Brussels Ibis Regulation, Edward Elgar Publishing, Čeltenhema, 2020, 147.–171. lpp., jo īpaši 167. lpp., pieejams šajā interneta vietnē: https://www.elgaronline.com/display/edcoll/9781788110785/9781788110785.00011.xml..
(
51
)	Šajā ziņā skat. spriedumu AMS Neve u.c. (47. un 54. punkts).
(
52
)	Skat. šo secinājumu 23. zemsvītras piezīmi, kā arī spriedumu Nintendo (52. punkts).
(
53
)	Skat. it īpaši spriedumu, CDC Hydrogen Peroxide (27.–29. un 31. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
54
)	Skat. šo secinājumu 18. un 74. punktu.
(
55
)	Būtu jāpiebilst, ka starp līdzatbildētājiem vai prasībām nav noteikta nekāda hierarhija. Par doktrinārajiem priekšlikumiem attiecībā uz lielāku stingrību skat. Siaplaouras, P., “Article 8”, no: Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Čeltenhema, 2022, 166.–190. lpp., jo īpaši 8.17. punkts, 45. zemsvītras piezīme (172. lpp.), kā arī Gaudemet‑Tallon, H. un Ancel, M.‑E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izdevums, Librairie générale de droit et de jurisprudence, kolekcija” Droit des affaires”, Parīze, 2018, 46. zemsvītras piezīme (395. lpp.).
(
56
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, 52.–54. punkts un tajos minētā judikatūra). Par šā sprieduma piemērojamību skat. Siaplaouras, P., minēts iepriekš, 8.37.–8.39. punkts (177. un 178. lpp.). Salīdzinājumam skat. Regulas Nr. 1215/2012 8. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt “prasībā par garantiju vai galvojumu [..] – tiesā, kurā ir celta sākotnējā prasība, ja vien tā nav celta vienīgi ar mērķi attiecībā uz šo personu nepieļaut tās tiesas jurisdikciju, kas būtu kompetenta šīs personas lietā” (mans izcēlums).
(
57
)	Skat. spriedumu CDC Hydrogen Peroxide (33. punkts). Par prasību pēc pierādījumiem par pušu slepeno vienošanos skat. šā sprieduma 32. punktu. Turklāt daži autori ir norādījuši uz Tiesas judikatūras maiņu. Šajā jautājumā skat. Siaplaouras, P., minēts iepriekš, 8.40. punkts (178. lpp.), komentāru.
(
58
)	Šajā ziņā skat. Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S. un Sturua, D., minēts iepriekš, 22. punkts (371. lpp.).
(
59
)	Skat. šo secinājumu 14. punktu.
(
60
)	Skat. šo secinājumu 11. punktu.
(
61
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā precizējams, ka, tāpat kā Regulas Nr. 1215/2012 4. pantā, arī ESPZ regulas 125. panta 1. punktā ir minētas tiesas tajā dalībvalstī, kurā ir atbildētāja domicils.
(
62
)	ESPZ regulas 123. panta 1. punktā ir paredzēts tikai tas, ka “dalībvalstis nosaka savā teritorijā cik iespējams ierobežotu skaitu valsts pirmās un otrās instances tiesu un tribunālu, kas veic funkcijas, kas tām piešķirtas ar šo regulu”.
(
63
)	Atbilstoši Tiesas lemtajam 2007. gada 11. oktobra spriedumā Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595) un 2006. gada 13. jūlija spriedumā Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471) nav paredzēts, ka tiesas, kurā celta prasība, vērtējumam būtu jāattiecas uz prasību pamatotību vai to pieņemamību saskaņā ar valsts tiesībām. Par šo jautājumu skat. arī atsauces šo secinājumu 64. zemsvītras piezīmē.
(
64
)	Par situāciju, kurā prasītājas savu prasību bija pamatojušas ar to, ka attiecīgā negadījuma cēlonis bija helikoptera konstrukcijas un izgatavošanas trūkumi, un iesūdzēja tiesā atbildētāju, kuram nebija nekādas saistības ar šiem kritērijiem, skat. 2020. gada 29. maijaHigh Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Karaļnama kompetences lietu departaments (Komerclietu palāta), Apvienotā Karaliste) spriedumu lietā Senior Taxi Aereo Executivo LTDA & Ors v Agusta Westland S.p.A & Ors, pieejams šajā tīmekļa vietnē: https://www.bailii.org/ew/cases/EWHC/Comm/2020/1348.html. Šo nolēmumu ir komentējuši: Muir Watt, H., H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., un Sturua, D., minēts iepriekš, 20. punkts (370. lpp.); James M., “Claims against anchor defendant subject to merits test under Recast Brussels Regulation (High Court)”, Practical Law UK, Thomas Reuters, 2020. gada 10. jūnijs, kā arī Pertoldi, A., un Mcintosch, M., “High Court holds claim against anchor defendant must satisfy merits test if it is to be used to establish jurisdiction against co‑defendants under recast Brussels Regulation”, pieejams šajā interneta vietnē: https://hsfnotes.com/litigation/2020/06/30/high‑court‑holds‑claim‑against‑anchor‑defendant‑must‑satisfy‑merits‑test‑if‑it‑is‑to‑be‑used‑to‑establish‑jurisdiction‑against‑co‑defendants‑under‑recast‑brussels‑regulation/. Skat. arī Cour de cassation (Kasācijas tiesa) Komerclietu palātas 2020. gada 26. februāra spriedumu (Nr. 18‑21.144), kuru citē Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., un Sturua, D., minēts iepriekš, 19. punkts (369. lpp.), un ar kuru šī tiesa, atsaucoties uz Regulas Nr. 1215/2012 4. panta 1. punktu un 8. panta 1. punktu, kasācijas kārtībā atcēla cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) 2018. gada 5. jūnija spriedumu, pamatojoties uz to, ka ne pret vienu no tiesā iesūdzētajiem lietas dalībniekiem nebija tikusi celta prasība.
(
65
)	Cik man zināms, Tiesai nav nācies risināt nevienu šādu situāciju. Par jēdzienu “traucētājs”, kas Vācijas tiesībās ļauj pētīt vadītāja atbildību, skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2021:503, 120.–123. punkts). Tādā gadījumā šo vadītāju var iesūdzēt tiesā tikai par attiecīgo tiesību pārkāpuma pārtraukšanu un aizliegšanu.
(
66
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 23. marts, Google France un Google (C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2010:159, 120. punkts).
(
67
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2004/48 13. panta 1. punktu.
(
68
)	Saskaņā ar šajā tiesību normā noteikto “tiesību akti, ko piemēro vienoto Kopienas intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu radītām ārpuslīgumiskām saistībām, ir tās valsts tiesību akti, kurā izdarīts pārkāpums – attiecībā uz visiem jautājumiem, ko nereglamentē attiecīgajos Kopienas instrumentos”.
(
69
)	Tiesas veiktās interpretācijas kopsavilkumu skat. 2022. gada 3. marta spriedumā Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152, 48. punkts), un par šīs interpretācijas nepiemērošanu, ja aizsargāto tiesību īpašnieks izvēlas celt mērķētu prasību par pārkāpuma darbībām, kas izdarītas tikai vienā dalībvalstī, skat. šā paša sprieduma 49. punktu.
(
70
)	Skat. spriedumu Nintendo (103. punkts).
(
71
)	Skat. spriedumu AMS Neve u.c. (63. un 64. punkts).
(
72
)	Salīdzinājumam skat. spriedumus, AMS Neve u.c., un 2022. gada 3. marts, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152).