62009CJ0176_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑176/09
par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. panta pirmajai daļai, ko 2009. gada 15. maijā cēla
Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv K. Šilcs [ C. Schiltz ], pārstāvis, kam palīdz P. Kinšs [ P. Kinsch ], avocat,
prasītāja,
ko atbalsta
Slovākijas Republika, ko pārstāv B. Ričova [ B. Ricziová ], pārstāve,
persona, kas iestājusies lietā,
pret
Eiropas Parlamentu, ko pārstāv A. Trupiots [ A. Troupiotis ] un A. Nērgords [ A. Neergaard ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā, un
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv E. Karlsone [ E. Karlsson ] un M. Mūrs [ M. Moore ], pārstāvji,
atbildētāji,
ko atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Simonsons [ K. Simonsson ] un S. Vriņona [ C. Vrignon ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā.
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents),
ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
sekretāre R. Šereša [ R. Şereş ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 21. oktobra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 16. decembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasībā Luksemburgas Lielhercogiste lūdz Tiesu atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 11. marta Direktīvu 2009/12/EK par lidostas maksām (OV L 70, 11. lpp.), jo ar to tiekot pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un subsidiaritātes principi.
Atbilstošās tiesību normas
2. Direktīva 2009/12 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu.
3. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas preambulas 1. apsvēruma trešo teikumu “lidostas administrācijām, kas nodrošina aprīkojumu un pakalpojumus, par kuriem tiek noteiktas lidostas maksas, būtu jācenšas darboties rentabli”.
4. Minētās direktīvas preambulas 2. apsvēruma pirmajā teikumā ir noteikts, ka “ir jāizveido kopēja regulējuma sistēma attiecībā uz lidostas maksu pamatiezīmēm un maksu noteikšanas veidu, jo, šādam regulējumam iztrūkstot, pamatprasības attiecībās starp lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem var netikt izpildītas”.
5. Attiecībā uz Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomu tās preambulas 3. un 4. apsvērumā ir precizēts:
“(3)	Šī direktīva būtu jāpiemēro tām lidostām [..], kuru lielums pārsniedz minimālo, jo attiecībā uz mazu lidostu vadību un finansējumu nav nepieciešams piemērot Kopienas regulējumu.
(4)	Turklāt dalībvalstī, kur nevienas lidostas lielums nepārsniedz minimāli nepieciešamo šīs direktīvas piemērošanai, ir viena lidosta ar vislielāko pasažieru skaitu, un šāds privileģēts stāvoklis ļauj to uzskatīt par iebraukšanas punktu šajā dalībvalstī, tāpēc uz šo lidostu attiecināma šī direktīva, lai tādējādi nodrošinātu svarīgākos pamatprincipus attiecībās starp lidostas administrāciju un lidostas izmantotājiem, jo īpaši maksu pārredzamības un lidostas izmantotāju nediskriminācijas ziņā.”
6. Direktīvas 2009/12 preambulas 15. apsvērums ir formulēts šādi:
“Lidostu administrācijām būtu jādod iespēja piemērot tādas lidostas maksas, kas atbilst infrastruktūrai un/vai sniegto pakalpojumu līmenim, jo gaisa pārvadātāju likumīgās interesēs ir pieprasīt no lidostas administrācijas tādus pakalpojumus, kas ir atbilstīgi cenas un kvalitātes attiecībai. Tomēr diferencētai infrastruktūrai vai pakalpojumiem bez diskriminācijas jābūt pieejamiem visiem pārvadātājiem, kas tos vēlas izmantot. Ja pieprasījums pārsniedz piedāvājumu, piekļuve būtu jānosaka pēc objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, kurus izstrādā lidostas administrācija. Jebkādai lidostas maksu diferenciācijai jābūt pārredzamai, objektīvai un pamatotai ar skaidriem kritērijiem.”
7. Saskaņā ar minētās direktīvas preambulas 19. apsvērumu:
“Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi, proti, noteikt kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai Kopienas lidostās, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, jo to līmenī lidostas maksu sistēmu nevar vienoti ieviest visā Kopienā, un to, ka minētās rīcības mēroga vai iedarbības dēļ šos mērķus var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šā mērķa sasniegšanai.”
8. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 1. panta 1. un 2. punktu tā “nosaka kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai Kopienas lidostās” un to piemēro “visām lidostām, kuras atrodas teritorijā, uz ko attiecas [EK] līgums, un kuras ir atvērtas komerciālai satiksmei, un kuru gada apgrozījums pārsniedz piecus miljonus pasažieru, kā arī uz lidostu ar lielāko pasažieru skaitu katrā dalībvalstī”.
9. Saskaņā ar Direktīvas 2009/12 2. panta 4. punktu lidostas maksa ir “maksājums, ko iekasē par labu lidostas administrācijai un ko maksā lidostas lietotāji par tāda aprīkojuma un tādu pakalpojumu izmantojumu, kurus nodrošina vienīgi lidostas administrācija un kuri ir saistīti ar gaisakuģa nolaišanos, pacelšanos, apgaismojumu un novietošanu, kā arī ar pasažieru un kravu apkalpošanu”.
10. Tās pašas direktīvas 3. panta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka lidostas maksas nav diskriminējošas pret lidostas lietotājiem”.
11. Šajā ziņā Direktīvā 2009/12 ir paredzēts ieviest obligātu konsultāciju procedūru starp attiecīgās lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem vai to pārstāvjiem vai asociācijām un tiesiskās aizsardzības procedūru. Attiecībā uz šīm procedūrām šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:
“1.	Dalībvalstis nodrošina, ka katrā lidostā tiek noteikta obligāta regulāru konsultāciju procedūra starp lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem vai to pārstāvjiem vai asociācijām par lidostas maksu sistēmas darbību un lidostas maksu lielumu, kā arī atbilstīgā gadījumā par sniegto pakalpojumu kvalitāti. Šādas konsultācijas notiek ne retāk kā vienu reizi gadā, ja vien iepriekšējās konsultēšanās laikā par to nav panākta cita vienošanās. Ja pastāv lidostas pārvaldības iestādes un lidostu lietotāju daudzgadu vienošanās, tad konsultācijas notiek tā, kā to paredz šī vienošanās. Dalībvalstīm ir tiesības prasīt biežākas konsultācijas.
2.	Dalībvalstis nodrošina, ka izmaiņas sistēmā vai lidostas maksu lielumā pēc iespējas tiek veiktas, vienojoties lidostas administrācijai un lidostas lietotājiem. Šajā nolūkā lidostas administrācija iesniedz lidostas lietotājiem jebkuru priekšlikumu par izmaiņām sistēmā vai lidostas maksu lielumā ne vēlāk kā četrus mēnešus pirms to stāšanās spēkā, norādot arī ierosināto izmaiņu iemeslus, ja vien nepastāv kādi ārkārtēji apstākļi, kuri jāpamato lidostas lietotājiem. Lidostas administrācija apspriežas ar lidostas lietotājiem par ierosinātajām izmaiņām un pirms lēmuma pieņemšanas ņem vērā viņu viedokli. Lidostas administrācija parasti publicē savu lēmumu vai ieteikumu ne vēlāk kā divus mēnešus pirms tā stāšanās spēkā. Lidostas administrācija pamato savu lēmumu attiecībā uz lidostas lietotāju viedokli, ja par ierosinātajām izmaiņām netiek panākta vienošanās starp lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem.
3.	Dalībvalstis nodrošina, ka domstarpību gadījumā saistībā ar lēmumu par lidostas maksām, ko pieņēmusi lidostas administrācija, katra no pusēm, kā noteikts 11. pantā, var lūgt neatkarīgas uzraudzības iestādes iejaukšanos, kura izskata sistēmas vai lidostas maksu lieluma izmaiņu pamatojumu.
4.	Ja lidostas maksu sistēmas vai lieluma izmaiņas, kuras nolēmusi veikt lidostas administrācija, izskata neatkarīgā uzraudzības iestāde, tās nepiemēro līdz brīdim, kamēr šī uzraudzības iestāde nav izskatījusi attiecīgo lietu. Neatkarīgā uzraudzības iestāde četru nedēļu laikā pēc attiecīgā lūguma saņemšanas pieņem pagaidu lēmumu attiecībā uz lidostas maksu izmaiņu stāšanos spēkā, ja vien šādā pašā termiņā nevar pieņemt jau galīgo lēmumu.
5.	Dalībvalsts var nolemt nepiemērot 3. un 4. punktu attiecībā uz lidostas maksu lieluma vai struktūras izmaiņām tajās lidostās, kurās:
a)	atbilstoši valstu tiesību aktiem ir spēkā obligāta procedūra, saskaņā ar kuru lidostu maksas vai to maksimālo līmeni nosaka vai apstiprina neatkarīga uzraudzības iestāde; vai
b)	atbilstoši valstu tiesību aktiem ir spēkā obligāta procedūra, saskaņā ar kuru neatkarīgā uzraudzības iestāde regulāri vai pēc ieinteresēto personu pieprasījuma pārbauda to, vai šādas lidostas ir pakļautas efektīvai konkurencei. Ja šādas pārbaudes rezultāti to pieļauj, dalībvalsts pieņem lēmumu, ka lidostu maksas vai to maksimālo līmeni nosaka vai apstiprina neatkarīgā uzraudzības iestāde. Šis lēmums ir spēkā tik ilgi, cik nepieciešams, pamatojoties uz šīs iestādes veikto pārbaudi.
[..]”
12. Katru reizi, kad ir jānotiek konsultācijām, lidostas administrācija saskaņā ar Direktīvas 2009/12 7. panta 1. punktu katram lidostas lietotājam vai lidostas lietotāju pārstāvjiem vai asociācijām sniedz informāciju par komponentiem, pamatojoties uz kuriem tiek noteikta visu to maksu sistēma vai lielums, ko katrā lidostā iekasē lidostas administrācija.
13. Attiecībā uz neatkarīgas uzraudzības iestādes izveidi un darbību Direktīvas 2009/12 11. panta 1.–3. un 5. punktā ir paredzēts:
“1.	Dalībvalstis ieceļ vai izveido neatkarīgu iestādi kā valsts neatkarīgu uzraudzības iestādi, lai nodrošinātu to pasākumu pareizu piemērošanu, kas paredzēti atbilstīgi šai direktīvai, un uzņemtos vismaz 6. pantā noteiktos uzdevumus. Šī iestāde var būt tā pati iestāde, kurai dalībvalsts uztic piemērot papildu reglamentējošos pasākumus, kas minēti 1. panta 5. punktā, tostarp maksu sistēmas un/vai lidostas maksu lieluma apstiprināšanu, ja tā atbilst šā panta 3. punktā minētajām prasībām.
2.	Šī direktīva nekavē neatkarīgu uzraudzības iestādi atbilstoši valsts tiesību aktiem deleģēt šīs direktīvas īstenošanu citām neatkarīgām uzraudzības iestādēm, ja tiek nodrošināta pārraudzība un iestāde uzņemas pilnu atbildību, kā arī ar noteikumu, ka īstenošana notiek atbilstoši tādiem pašiem standartiem.
3.	Dalībvalstis garantē neatkarīgās uzraudzības iestādes neatkarību, nodrošinot, ka tā ir juridiski nošķirta un funkcionāli neatkarīga no jebkuras lidostas administrācijas un jebkura gaisa pārvadātāja. Dalībvalstis, kuras saglabā īpašumtiesības uz lidostām, lidostas administrācijām vai gaisa pārvadātājiem vai saglabā kontroli pār tiem, nodrošina, ka funkcijas saistībā ar šīm īpašumtiesībām vai kontroli nepiešķir neatkarīgajai uzraudzības iestādei. Dalībvalstis nodrošina, ka neatkarīgā uzraudzības iestāde īsteno savas pilnvaras objektīvi un pārredzami.
[..]
5.	Dalībvalstis var izveidot neatkarīgās uzraudzības iestādes finansēšanas mehānismu, kas var ietvert maksu iekasēšanu no lidostas lietotājiem vai lidostas administrācijām.”
14. Saskaņā ar Direktīvas 2009/12 12. panta 1. punktu Eiropas Komisija līdz 2013. gada 15. martam iesniedz Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu, novērtējot gūtos panākumus direktīvas mērķa sasniegšanā.
15. Saskaņā ar minētās direktīvas 13. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīs līdz 2011. gada 15. martam stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
16. Luksemburgas Lielhercogiste lūdz Tiesu:
– prioritāri – atcelt Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka tas ir piemērojams lidostai ar vislielāko pasažieru skaitu katrā dalībvalstī;
– pakārtoti – atcelt Direktīvu 2009/12 kopumā un
– piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17. Parlaments un Padome lūdz Tiesu:
– prioritāri – prasību noraidīt kā nepamatotu;
– piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
– pakārtoti – ja Tiesa atceltu Direktīvu 2009/12, saglabāt tās sekas līdz jauna tiesību akta pieņemšanai.
18. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 14. oktobra rīkojumu Slovākijas Republikai un Komisijai tika atļauts iestāties lietā attiecīgi Luksemburgas Lielhercogistes un Parlamenta, kā arī Padomes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Par pirmo pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
19. Pirmajam prasības pamatam par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir divas dažādas daļas. Pirmajā šī pamata daļā Luksemburgas Lielhercogiste, ko atbalsta Slovākijas Republika, norāda, ka tai tiek piemēroti noteikumi, kas atšķiras no tiem, kādi tiek piemēroti dalībvalstīm, kurās lielās reģionālās lidostas ar 1–5 miljoniem pasažieru gadā neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, kaut gan tās ir tādā pašā situācijā kā vienīgā Luksemburgas komerciālā lidosta, proti, Luxembourg‑Findel
lidosta, kuras pasažieru skaits gadā sasniedz 1,7 miljonus pasažieru. Runa esot par Hahn [Hānas] (Vācija) un Charleroi [Šarleruā] (Beļģija) lidostām, kuru pasažieru skaits attiecīgi esot apmēram 4 miljoni un 2,9 miljoni un kuras atrodas tajā pašā iespējamo klientu zonā kā Luksemburgas lidosta, proti, mazāk kā 200 km attālumā, un kas ir tiešas tās konkurentes. Turklāt runa esot par lielām reģionālām lidostām, kas atrodas tuvu noteikta lieluma pil sētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības līmenis, piemēram, Turīnas (Itālija) vai Bordo (Francija) lidostu attiecīgi ar 3,5 un 3,4 miljoniem pasažieru.
20. Pirmā pamata otrajā daļā Luksemburgas Lielhercogiste apgalvo, ka attieksme pret to ir tāda pati kā pret dalībvalstīm, kuru teritorijā ir izveidotas lidostas, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus, piemēram, Vācijas Federatīvo Republiku un Beļģijas Karalisti.
21. Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka šajā situācijā ir jāatsaucas uz iedalījumu kategorijās, kas izriet no Komisijas 2005. gada 9. decembra paziņojuma, kurš attiecas uz Kopienas vadlīnijām par lidostu finansēšanu un valsts atbalstu darbības uzsākšanai aviosabiedrībām, kas veic lidojumus no reģionālām lidostām (OV C 312, 1. lpp.), un jāierobežo Direktīvas 2009/12 piemērošanas joma, iekļaujot tajā tikai tādu lidostu kategorijas, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus.
22. Neesot pamatota ne atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar lielajām reģionālajām lidostām, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, ne identiska attieksme pret Luxembourg ‑ Findel lidostu un lidostām, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus. Attiecībā uz mazu vai vidēja lieluma lidostu, kuru pasažieru skaits nepārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, vadību un finansējumu, kā tas attiecīgi izrietot no šīs direktīvas preambulas 3. apsvēruma, neesot jāpiemēro “Kopienas regulējums”. Savukārt, ņemot vērā Direktīvas 2009/12 mērķi, proti, novērst ļaunprātīgu atsevišķu lidostu dominējošā stāvokļa izmantošanu, neesot nekādas nozīmes tās preambulas 4. apsvērumā iekļautajam apgalvojumam, ka lidostai “ar vislielāko pasažieru skaitu [ir] šāds privileģēts stāvoklis[, kas] ļauj to uzskatīt par iebraukšanas punktu šajā dalībvalstī, tāpēc uz šo lidostu attiecināma [Direktīva 2009/12]”. “Privileģētam stāvoklim” varētu būt nozīme tikai tad, ja tas attiecībā pret operatoriem patiešām radītu tāda paša veida priekšrocību kā tā, kādu veido fakts, ka tiek apkalpoti vairāk nekā 5 miljoni pasažieru gadā. Tā tas automātiski neesot katras dalībvalsts lielākās lidostas gadījumā.
23. Īpaši runājot par Luxembourg ‑ Findel
lidostu, tai neesot šāda stāvokļa kā privileģētam iebraukšanas punktam Luksemburgā, un, ņemot vērā konkurences situāciju, kādā ir šī lidosta salīdzinājumā ar vairākām lidostām, kas apkalpo sabiedrības, kuras veic zemo cenu lidojumus, un kas atrodas tās tuvumā, kā arī lidostām, kuras ir centrālie punkti (“hubs”), piemēram, Frankfurte (Vācija) vai Brisele (Beļģija), neesot nekāda ļaunprātīgas dominējošā stāvokļa izmantošanas riska attiecībā pret operatoriem. Turklāt no ekonomikas viedokļa Luksemburgas lidostu nevarot iekļaut kategorijā, kas līdzīga tādu lidostu kategorijai, kurās ir vairāk nekā 5 miljoni pasažieru gadā, pat ja tā pārdod vairāk darījumu klases biļešu nekā šīs lidostas. Tādējādi tās administrācijas varas pozīciju nevarot uzskatīt par līdzvērtīgu tai, kāda ir tādas lidostas administrācijai, kura apkalpo vairāk nekā 5 miljonus pasažieru.
24. Savukārt ļaunprātīgas dominējošā stāvokļa izmantošanas risks esot iespējamāks attiecībā uz citām lielākām reģionālajām lidostām, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā un kas atrodas tuvu noteikta lieluma pilsētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības līmenis, piemēram, Turīnas un Bordo lidostām.
25. Esot skaidrs, ka jomās, kurās Savienības likumdevējam ir jāveic sarežģīts ekonomisks vērtējums, tikai tā acīmredzama kļūda vērtējumā var ietekmēt tā darbības likumību. Tomēr šis princips paredzot, ka šis likumdevējs strīdīgajā gadījumā faktiski ir veicis sarežģītu vērtējumu, kā tas neesot šajā gadījumā. Pat ja būtu jāuzskata, ka likumdevējs atsevišķos jautājumos ir veicis sarežģītu situācijas vērtējumu, vērtējums par Luxembourg‑Findel
lidostu, kuras iespējamo klientu zona ir ļoti maza, neesot sarežģīts. Tādējādi esot acīmredzams, ka, iekļaujot šo lidostu, kuras pasažieru skaits gadā tik tikko sasniedz trešo daļu no tā, kuru pārsniedzot tiek uzskatīts, ka parasti ir jāpiemēro Kopienas regulējums, minētais likumdevējs ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
26. Slovākijas Republika piebilst, ka informācija par situāciju, kādā ir Bratislavas (Slovākija) lidosta, kura atrodas tajā pašā ģeogrāfiskajā zonā kā Vīnes (Austrija) lidosta, liekot apšaubīt apgalvojumu, ka vislielākā dalībvalsts lidosta ir “iebraukšanas punkts”, ko vienmēr izmanto liela daļa ceļotāju. Tas, ka lidosta ir vislielākā kādā dalībvalstī, līdz ar to nevarot būt noteicošs elements, lai novērtētu šīs lidostas konkurējošo stāvokli konkrētajā tirgū.
27. Padome uzskata, ka, ņemot vērā Direktīvas 2009/12 mērķi, Savienības likumdevējs faktiski par acīmredzamu ir uzskatījis, ka galvenās lidostas, proti, tās, kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā dalībvalstī, piemēram, Luxembourg ‑ Findel
lidosta, ir privileģētā stāvoklī dalībvalstī, kuras teritorijā tās ir izveidotas, līdz ar to tās ir pielīdzināmas lidostām, kuru pasažieru skaits pārsniedz minimālo robežu – 5 miljonus pasažieru gadā.
28. Tomēr tādām lielām reģionālajām lidostām kā Charleroi
un Hahn
lidostas neesot tāda privileģēta stāvokļa, kāds ir galvenajām lidostām to attiecīgajā dalībvalstī. Šīs lidostas neesot galvenais iebraukšanas punkts to attiecīgajā valstī, kā tas ir tādas lidostas gadījumā, kurai ir vislielākais pasažieru skaits gadā savā dalībvalstī, piemēram, Luxembourg ‑ Findel
lidostai.
29. Parlaments uzskata, ka Direktīvas 2009/12 mērķi, kā izriet no tās preambulas 1. un 2. apsvēruma, ir panākt, lai lidostu administrācijas censtos darboties rentabli, un izveidot kopēja regulējuma sistēmu attiecībā uz lidostas maksu pamatiezīmēm. Tādējādi ar minēto direktīvu esot paredzēts nodrošināt, ka lietotāji lidostu pakalpojumiem var piekļūt par samaksu, kas atbilst šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi nodrošinot nediskrimināciju un pārskatāmību.
30. Atsaucoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 24. janvāra direktīvas par lidostas maksām priekšlikumu (COM(2006) 820, galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “direktīvas priekšlikums”), Komisija apgalvo, ka minētā kopējā regulējuma mērķis ir atvieglot sarunas par lidostas maksām lidostu un aviosabiedrību starpā. Ar Direktīvu 2009/12 esot paredzēts novērst, ka lidostas administrācija, ņemot vērā lidostas “privileģēto stāvokli”, ir varas pozīcijā salīdzinājumā ar gaisa pārvadātājiem saistībā ar lidostas maksu noteikšanu. Šādā stāvoklī varētu atrasties divas lidostu kategorijas, proti, katras dalībvalsts galvenās lidostas, kas parasti atrodas tuvu galvaspilsētām un kas ir “iebraukšanas punkti” tajās, kā arī lidostas, kuras to izmēra dēļ ir situācijā, kas līdzīga tai, kādā ir pirmās kategorijas lidostas. Šīs pirmās kategorijas lidostas acīmredzami gūst labumu īpaši tāpēc, ka tās atrodas pavisam netālu no ļoti apdzīvotām pilsētām, tām ir kvalitatīva infrastruktūra un ir darījumu klienti, kurus būtiski neietekmē lidmašīnas biļešu cenas izmaiņas, bet kuri savukārt nevēlas zaudēt laiku, lai ierastos lidostās, kas atrodas vairāk nekā simts kilometrus no šīm pilsētām.
Tiesas vērtējums
31. Vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips kā vispārējais Savienības tiesību princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (it īpaši skat. 1984. gada 13. decembra spriedumu lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑133/93, C‑300/93 un C‑362/93 Crispoltoni  u.c., Recueil, I‑4863. lpp., 50. un 51. punkts; 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑313/04 Franz Egenberger, Krājums, I‑6331. lpp., 33. punkts, kā arī 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine  u.c., Krājums, I‑9895. lpp., 23. punkts).
32. Atšķirīgo situāciju salīdzināmais raksturs tiek novērtēts, ņemot vērā visus to raksturojošos elementus. Šie elementi ir jānosaka un jānovērtē, ņemot vērā Savienības tiesību akta, ar ko tiek ieviesta attiecīgā atšķirība, priekšmetu un mērķi. Turklāt ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā attiecīgais akts ietilpst (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arcelor Atlantique
un Lorraine  u.c., 25. un 26. punkts un tajos minētā judikatūra).
33. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīva 2009/12 ir pamatota ar EKL 80. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Padome var nolemt, vai, ciktāl un saskaņā ar kādu procedūru var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu un gaisa transportu.
34. Tādējādi, pilnvarojot Padomi lemt gan par brīdi, kad īstenojama tās iejaukšanās jūras transporta un gaisa transporta jomā, gan par šīs iejaukšanās saturu un apmēru, ar Līgumu tai ir piešķirtas plašas likumdošanas pilnvaras, lai pieņemtu attiecīgus kopējus noteikumus (šajā ziņā skat. 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑440/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp., 58. punkts; attiecībā uz Padomes likumdošanas pilnvarām kopējās transporta politikas jomā skat. arī 1978. gada 28. novembra spriedumu lietā 97/78 Schumalla, Recueil, 2311. lpp., 4. punkts, kā arī 1997. gada 17. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑248/95 un C‑249/95 SAM Schiffahrt un Stapf, Recueil, I‑4475. lpp., 23. punkts).
35. Kontrolējot šādas kompetences īstenošanu, Savienības tiesa nedrīkst Savienības likumdevēja novērtējumu aizstāt ar savu novērtējumu, bet tai vienīgi jāpārbauda, vai šajā novērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda vai arī pilnvaras nav izmantotas nepareizi, vai arī attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savu likumdošanas pilnvaru robežas (šajā ziņā it īpaši skat. 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C‑122/94 Komisija/Padome, Recueil, I‑881. lpp., 18. punkts; 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, I‑5755. lpp., 58. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās SAM Schiffahrt
un Stapf, 24. punkts, kā arī 2002. gada 12. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega Air  u.c., Recueil, I‑2569. lpp., 64. punkts).
36. Ņemot vērā šī sprieduma 31.–35. punktā minētos kritērijus, ir jāpārbauda pirmais pamats, ko ir izvirzījusi Luksemburgas Lielhercogiste, kura šī pamata pirmajā daļā apgalvo, ka līdzīgās situācijās ir izrādīta atšķirīga attieksme, bet minētā pamata otrajā daļā – ka atšķirīgās situācijās ir izrādīta vienāda attieksme.
Par pirmā pamata pirmo daļu – atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās
37. Attiecībā uz atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās Luksemburgas Lielhercogiste būtībā apgalvo, ka pret Luxembourg ‑ Findel
lidostu tiek izrādīta atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar to, kāda tiek izrādīta pret lidostām, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā un kuru ikgadējais pasažieru apgrozījums pārsniedz 1 miljonu, bet nepārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un kas, tāpat kā Luksemburgas lidosta, ir iekļautas lielo reģionālo lidostu kategorijā atbilstoši vadlīnijām, kas ir noteiktas Komisijas 2005. gada 9. decembra paziņojumā. Runa esot par atšķirīgu attieksmi salīdzinājumā ar Charleroi un Hahn
lidostām, kā arī salīdzinājumā ar tām, kas atrodas tuvu noteikta lieluma pilsētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības līmenis, piemēram, Turīnas vai Bordo lidostām.
38. Šajā ziņā no Direktīvas 2009/12 preambulas 3. un 4. apsvēruma izriet, ka, to pieņemot, Savienības likumdevējs uzskatīja, ka šīs direktīvas piemērošanas jomā nav jāiekļauj visas Savienības lidostas, bet ka minētajai direktīvai jāattiecas tikai uz divām lidostu kategorijām, proti, tām, kas pārsniedz konkrētu minimālo lielumu, un tām, kurām ir vislielākais pasažieru skaits gadā dalībvalstīs, kur neviena lidosta nesasniedz šo minimālo lielumu, piemēram, Luxembourg ‑ Findel
lidosta.
39. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu tā “nosaka kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai” lidostās. Tādējādi tās mērķis ir reglamentēt attiecības starp lidostu administrācijām un to lietotājiem attiecībā uz lidostas maksu noteikšanu.
40. Kā tas izriet no Direktīvas 2009/12 preambulas 2., 4. un 15. apsvēruma, Savienības likumdevējs, pieņemot kopēju regulējumu, ir centies uzlabot attiecības starp lidostu administrācijām un to lietotājiem un novērst, ka netiek ievērotas atsevišķas ar šīm attiecībām saistītas pamatprasības, piemēram, maksu pārskatāmība, konsultēšanās ar lidostas lietotājiem un to nediskriminācija.
41. Šī sprieduma 37. punktā norādīto lidostu salīdzināmība tādējādi ir jānovērtē, īpaši ņemot vērā to situāciju saistībā ar šo lidostu lietotājiem, proti, aviosabiedrībām.
42. Kā tas izriet no Direktīvas 2009/12 preambulas 4. apsvēruma, minētais likumdevējs uzskatīja, ka lidostas, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz šajā direktīvā paredzēto minimālo robežu, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā, kā tas ir Luxembourg‑Findel
lidostas gadījumā, ir privileģēts stāvoklis attiecībā pret lidostu lietotājiem, jo tās ir iebraukšanas punkts šajās dalībvalstīs. Tādējādi tas uzskatīja, kā to īpaši ir norādījusi Padome un Komisija, ka šo lidostu gadījumā pastāv risks, ka to administrācijas varētu nonākt varas pozīcijā attiecībā pret lietotājiem, un tādējādi – ļaunprātīgas šīs pozīcijas izmantošanas risks saistībā ar maksu noteikšanu.
43. Minētās lidostas var uzskatīt par galvenajām lidostām dalībvalstīs, kur tās attiecīgi ir izveidotas. Šīs lidostas parasti, kā to ir norādījusi Komisija, atrodas tuvu lieliem dalībvalstu politiskiem un/vai ekonomikas centriem un vairākumā gadījumu piesaista darījumu klientus, kuriem biļešu cena ir tikai viens no kritērijiem un kuriem var būt īpaši nozīmīga lidostas atrašanās vieta, iespējamie savienojumi ar citiem transporta līdzekļiem, kā arī sniegto pakalpojumu kvalitāte.
44. Kā secinājumu 64. punktā to ir norādījis ģenerāladvokāts, īpaši saistībā ar darījumu klientiem, kā arī vidējas vai augstas klases tirgus segmentu, dalībvalstu, tāpat kā trešo valstu aviosabiedrības ir būtiski stratēģiski ieinteresētas piedāvāt lidojumus no tādas galvenās lidostas un uz tādu galveno lidostu kā Luxembourg ‑ Findel
lidosta un lidostu maksas apmēru vai arī konkrētu pasažieru skaitu gadā nevar uzskatīt par šīm sabiedrībām izšķirošiem kritērijiem.
45. Turklāt, ja aviosabiedrība ir stratēģiski ieinteresēta piedāvāt lidojumus no konkrētas dalībvalsts un uz konkrētu dalībvalsti, galvenā lidosta ir vienīgā vieta, kurā tā var sniegt savus pakalpojumus dalībvalstīs, kurās ir tikai viena lidosta, kā tas ir Luksemburgas Lielhercogistes gadījumā. Turklāt šķiet saprātīgi uzskatīt, ka dalībvalstīs, kurās ir vairākas lidostas, aviosabiedrība, kura ir ieinteresēta nodrošināt tikai vienu gaisa satiksmes pakalpojumu dalībvalstī, priekšroku dod lidostai ar vislielāko pasažieru skaitu gadā.
46. Pat ja konkrēts pasažieru skaits gadā, kā arī lidostas maksu apmērs noteikti var būt būtiski kritēriji aviosabiedrībām, kas piedāvā lidojumus no konkrētas lidostas vai uz konkrētu lidostu dalībvalstī, parasti šīs aviosabiedrības ir stratēģiski ieinteresētas piedāvāt šādus lidojumus, līdz ar to šos kritērijus nevar uzskatīt par izšķirošiem šīm sabiedrībām, kad tās izvēlas lidostas, no kurām tās veic lidojumus.
47. Šajos apstākļos, ņemot vērā plašās likumdošanas pilnvaras, kādas Savienības likumdevējam ir gaisa transporta jomā, nevar apšaubīt tā vērtējumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo Direktīvā 2009/12 paredzēto robežu, lidostas ar vislielāko pasažieru skaitu gadā ir jāuzskata par iebraukšanas punktu attiecīgajā dalībvalstī, kas tai piešķir privileģētu stāvokli attiecībā pret lidostu lietotājiem.
48. Savukārt lidostas, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, neatkarīgi no konkrēta pasažieru skaita gadā nevar uzskatīt par galvenajām lidostām dalībvalstīs, kurās tās ir izveidotas. Kā secinājumu 65., 74. un 77. punktā to ir norādījis arī ģenerāladvokāts, šādas lidostas var uzskatīt par dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostām, kurām no aviosabiedrību viedokļa principā ir atšķirīga stratēģiska nozīme salīdzinājumā ar galvenajām lidostām, kas tās nostāda atšķirīgās situācijās attiecībā pret lidostu lietotājiem lidostas maksu noteikšanas jautājumā.
49. Ņemot vērā šī sprieduma 45. punktā konstatēto, sekundāras nozīmes lidostu principā minētās direktīvas nozīmē nevar uzskatīt par iebraukšanas punktu dalībvalstī, kurā tā ir izveidota, pat ja runa ir par lielu reģionālu lidostu, kas atrodas tuvu pilsētai, kā tas ir Bordo vai Turīnas lidostu gadījumā. Turklāt šīs sekundārās nozīmes lidostas, tostarp tās, kas neatrodas tuvu pilsētai, var izrādīties pievilcīgākas tā sauktajām “zemo cenu” sabiedrībām. Patiesībā šīs aviosabiedrības orientējas uz klientiem, kuru prasības principā atšķiras no darījumu klientu prasībām un kam nozīmīgākas ir biļešu cenas, un kas ir ar mieru pavadīt ilgāku laiku pārbraucienos starp pilsētu un lidostu. Šādas sabiedrības, kurām lidostas maksu apmērs ir izšķirošs, var uzskatīt par tādām, kam ir zināma spēja izdarīt spiedienu, kas tām ļauj ietekmēt šo maksu apmēra noteikšanu.
50. Šajos apstākļos, Savienības likumdevējam īstenojot savu kompetenci, nav pieļauta acīmredzama kļūda vai ļaunprātīga pilnvaru izmantošana un šis likumdevējs nav acīmredzami pārsniedzis attiecīgajā jomā tam piešķirto plašo likumdošanas pilnvaru robežas, uzskatot, ka dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostas nav tādā pašā situācijā attiecībā pret lidostu lietotājiem kā galvenās lidostas. Katrā ziņā minētais likumdevējs drīkst veikt iedalījumu kategorijās atbilstoši objektīviem kritērijiem un pamatojoties uz vispārīgiem secinājumiem, lai varētu ieviest vispārēju un abstraktu tiesisko regulējumu (šajā ziņā skat. 2010. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑485/08 P Gualtieri /Komisija, Krājums, I‑3009. lpp., 81. punkts). Tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā, ja kopējās politikas īstenošana, ko veic Savienības likumdevējs, ir saistīta ar vajadzību novērtēt sarežģītu ekonomisko situāciju, kā tas parasti ir gaisa transporta jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās SAM Schiffahrt un Stapf, 25. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī apvienotajās lietās Omega Air  u.c., 65. punkts).
51. Šādos apstākļos pirmā pamata pirmā daļa par atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās ir jānoraida.
Par pirmā pamata otro daļu – vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās
52. Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu par vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās Luksemburgas Lielhercogiste būtībā norāda, ka lidostai ar vislielāko pasažieru skaitu gadā dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo robežu – 5 miljonus pasažieru gadā, tiek piemēroti tādi paši noteikumi kā lidostām, kuras apkalpo vairāk nekā 5 miljonus pasažieru gadā, kaut gan pirmajām nav ne tādas pašas varas pozīcijas attiecībā pret lidostu lietotājiem, ne tāda pati ekonomiskā ietekme kā pēdējām minētajām lidostām.
53. Šajā ziņā lietas dalībniekiem ir skaidrs, ka lidostas, kuru ikgadējais pasažieru apgrozījums pārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, tieši šī pasažieru skaita dēļ ir privileģētā stāvoklī attiecībā pret lietotājiem un ka šīs lidostu kategorijas iekļaušana Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, ņemot vērā gan tās priekšmetu, gan mērķi, ir bijusi pamatota.
54. Tas, ka šo lidostu situācija nav identiska tai, kādā ir lidostas ar vislielāko pasažieru skaitu gadā dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 82. punktā, nenozīmē, ka šo lidostu iekļaušana Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam. Pamatoti tiek uzskatīts, ka šīm divām lidostu kategorijām, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 47. un 53. punktā, ir privileģēts stāvoklis attiecībā pret šo lidostu lietotājiem un tādējādi tās ir līdzīgās situācijās. Tas, ka šo stāvokli vienā gadījumā rada attiecīgo lidostu stratēģiskā atrašanās vieta, bet otrā gadījumā – ikgadējā pasažieru apgrozījuma lielums, ņemot vērā minētās direktīvas priekšmetu un mērķi, Savienības likumdevēja veikto vērtējumu nevar padarīt prettiesisku.
55. Šajos apstākļos pirmā pamata otrā daļa par vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās ir jānoraida, un tādējādi šis pamats ir jānoraida kopumā.
Par otro pamatu – samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
56. Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punkts, ņemot vērā, ka kritērijam, kas nosaka šīs direktīvas piemērošanas jomu, ņemot vērā tās mērķus, nav nozīmes, veido samērīguma principa pārkāpumu. Turklāt, kaut arī saiknes ar izmaksām, nediskriminācijas un pārskatāmības principu piemērošana Luxembourg ‑ Findel
lidostai nerada problēmas, administratīvās procedūras un izmaksas, kā arī formālie mehānismi, kas izriet no šīs direktīvas, savukārt esot pārmērīgi un nesamērīgi ar šīs lidostas izmēru. Konsultāciju un uzraudzības mehānismi radot izmaksas Luxembourg ‑ Findel
lidostai, kā arī Luksemburgas valstij. Tādējādi izmaksas, ko rada minētās direktīvas piemērošana lidostas maksām, esot EUR 839 500, kas pēc to novirzīšanas uz pasažieriem pakalpojumiem, kas saistīti ar pasažieriem, izraisot pašreizējās maksas palielinājumu par 16 %.
57. Slovākijas Republika uzskata, ka Parlaments un Padome nav ar objektīviem un ar Direktīvā 2009/12 izvirzīto mērķi samērīgiem kritērijiem pamatojušas tādu lidostu iekļaušanu tās piemērošanas jomā, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo robežu – 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā attiecīgajā dalībvalstī. Tas, ka šīs direktīvas piemērošanas jomā šāda lidosta ir iekļauta tikai tāpēc, ka runa ir par visnozīmīgāko šīs dalībvalsts lidostu, nesekmējot tās galvenā mērķa sasniegšanu, proti, uzlabot lidostu konkurenci un ierobežot ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu. Šī mērķa sasniegšanu nesekmējot arī garantija, ka katrā dalībvalstī minētā direktīva ir piemērojama vismaz vienai lidostai neatkarīgi no tā, vai šai lidostai ir dominējošs stāvoklis tirgū vai tās stāvoklis ir pilnībā nebūtisks.
58. Padome atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai pasākuma acīmredzami neatbilstošais raksturs attiecībā pret mērķi, ko kompetentā iestāde ir paredzējusi sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību. Tā uzskata, ka prasības pieteikumā nav parādīts, ka Direktīva 2009/12, ņemot vērā tajā izvirzīto mērķi, ir acīmredzami neatbilstoša.
59. Parlaments uzskata, ka ir jāņem vērā, ka Savienības likumdevējs esot pieņēmis tikai minimālos noteikumus un ka tas dalībvalstīm esot sniedzis līdzekļus elastīgai šo noteikumu piemērošanai. Turklāt tas, ka Direktīva 2009/12 ir piemērojama ne visām lidostām, nepierādot, ka ar šo direktīvu izveidotā sistēma nav vajadzīga.
60. Komisija precizē, ka, izstrādājot Direktīvu 2009/12, tika paredzētas vairākas iespējas. Gan no direktīvas priekšlikuma, gan no ietekmes analīzes (SEC(2006) 1688) izrietot, ka visierobežojošākā no aplūkotajām iespējām tikusi noraidīta, īpaši tāpēc, ka tā būtu izraisījusi būtisku administratīvo izmaksu palielināšanos. Iespējai, kas beigās tika izvēlēta un kurā bija noteikti tikai kopējie principi, neraugoties uz tās mazāko efektivitāti, tika dota priekšroka tās mazākās finansiālās ietekmes dēļ.
Tiesas vērtējums
61. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, kas prasa, lai ar Savienības tiesību normu ieviestie līdzekļi būtu atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu (2010. gada 8. jūnija spriedums lietā C‑58/08 Vodafone  u.c., Krājums, I‑4999. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
62. Attiecībā uz tiesu kontroli pār šo nosacījumu ievērošanu jomās, kurās Savienības likumdevējam ir plašas likumdošanas pilnvaras, piemēram, gaisa transporta jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome, 58. punkts), tikai kādā no šīm jomām veiktā pasākuma acīmredzami neatbilstošais raksturs attiecībā pret mērķi, ko kompetentās iestādes ir paredzējušas sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Omega Air  u.c., 64. punkts).
63. Tomēr pat šādu pilnvaru esamības gadījumā Savienības likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem. Turklāt, izvērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie mērķi var pamatot saimnieciski negatīvas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem operatoriem (iepriekš minētie spriedumi lietā Arcelor Atlantique un Lorraine  u.c., 58. punkts, kā arī lietā Vodafone  u.c., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
64. Tādējādi Tiesai, pamatojoties uz iepriekšējos trīs punktos minētajiem kritērijiem, ir jāpārbauda, vai, kā to īpaši norāda Luksemburgas Lielhercogiste, ar Direktīvu 2009/12, iekļaujot tās piemērošanas jomā lidostas, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz šajā direktīvā paredzēto minimālo robežu, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā neatkarīgi no konkrēta šo pasažieru skaita, ir pārkāpts samērīguma princips.
65. Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka Komisija pirms direktīvas priekšlikuma izstrādes veica ietekmes analīzi, kurā aplūkotās iespējas arī ir īsumā izklāstītas šajā priekšlikumā. No tā izriet, ka tā ir aplūkojusi dažādas iespējas šajā jomā, kuru vidū ir brīvprātīgu pašregulācijas pasākumu izstrāde un veikšana, ko īsteno gaisa nozares operatori, tāda tiesiskā regulējuma pieņemšana, kurā ir paredzēts ievērot kopējus principus lidostas maksu noteikšanai valsts līmenī, kā arī tāda tiesiskā regulējuma ieviešana, kurā maksu paredzēts iekasēt un noteikt, pamatojoties uz vienotu aprēķina metodi.
66. Attiecībā uz to, vai tāda regulējuma pieņemšana, kurā paredzēta kopēju principu ievērošana lidostas maksu noteikšanai valsts līmenī, proti, risinājums, kas beigās tika izvēlēts Direktīvā 2009/12, spēj sasniegt minētās direktīvas mērķi, lietas dalībniekiem ir skaidrs, ka tad, ja pastāv risks, ka lidostu administrācijas ir privileģētā stāvoklī attiecībā uz lidostu lietotājiem, un tādējādi ļaunprātīgas šī stāvokļa izmantošanas risks, attiecībā uz lidostas maksu noteikšanu šāds tiesiskais regulējums principā spēj novērst šāda riska iestāšanos. Šis secinājums ir spēkā arī attiecībā uz lidostām, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā.
67. Attiecībā uz nepieciešamību pēc šāda regulējuma ir jākonstatē, ka Luksemburgas Lielhercogiste nav paredzējusi mazāk ierobežojošus pasākumus, kas ļauj šo mērķi sasniegt tikpat efektīvi kā regulējums, kurā paredzēti kopēji principi lidostas maksu jomā.
68. Runājot par Direktīvas 2009/12 samērīgo raksturu, tas tiek apstrīdēts tāpēc, ka šajā direktīvā ir paredzētas pārmērīgas un nesamērīgas administratīvās procedūras un izmaksas salīdzinājumā ar to lidostu izmēru, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits, kā tas ir Luxembourg ‑ Findel
lidostas gadījumā.
69. Šajā ziņā nekas neļauj konstatēt, ka izmaksas, ko attiecīgajām lidostām vai dalībvalstīm rada ar Direktīvu 2009/12 ieviestais režīms, būtu acīmredzami nesamērīgas salīdzinājumā ar no tā izrietošajām priekšrocībām.
70. Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2009/12 ietekmi uz attiecīgo lidostu darbību, ir jāuzskata, ka tās 6. pantā tikai ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka lidostu administrācijas ievieš regulāru konsultāciju procedūru ar lidostas lietotājiem, kas principā norisinās tikai vienu reizi gadā, un šajā pantā nav precizēti konkrēti šīs konsultāciju procedūras noteikumi. Tādējādi šīs lidostas principā var brīvi organizēt šo procedūru atkarībā no to izmēra un finanšu līdzekļiem un no to rīcībā esošā personāla. Tā paša panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalsts, ievērojot atsevišķus nosacījumus, var nolemt, ka nenotiks atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam izraudzītas, neatkarīgas valsts uzraudzības iestādes iejaukšanās.
71. Otrkārt, attiecībā uz šo iestādi minētajā 11. pantā tikai ir paredzēts dalībvalstu pienākums iecelt vai izveidot šādu iestādi un nav likts tām paredzēt īpašus organizatoriskus pasākumus, kas noteiktu, ka tai ir jābūt konkrēta lieluma iestādei. Jāpiebilst vēl, ka saskaņā ar tā paša panta 2. punktu ir iespējama šīs direktīvas īstenošanas deleģēšana citām neatkarīgām uzraudzības iestādēm. Visbeidzot, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 103. punktā, nešķiet, ka izmaksas, kas varētu rasties no Direktīvas ieviešanas, varētu izraisīt aviosabiedrību aiziešanu no tādas lidostas kā Luxembourg ‑ Findel
lidosta.
72. No iepriekš izklāstītā izriet, ka otrais pamats, ko Luksemburgas Lielhercogiste izvirzījusi savas prasības pamatojumam un kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu – subsidiaritātes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
73. Savā trešajā pamatā Luksemburgas Lielhercogiste apgalvo, ka tas, ka Savienības mērogā ir risināta situācija, kas varētu tikt risināta valsts mērogā, ja minimālā robeža – 5 miljoni pasažieru gadā – nav sasniegta, nav saderīgi ar subsidiaritātes principu. Šo nesaderību pierādot tas, ka lidostām, kuru izmērs tomēr pārsniedz Luxembourg ‑ Findel lidostas izmēru, nav jāievēro pienākumi, kas izriet no Direktīvas 2009/12.
74. Šajā ziņā Padome norāda, ka prasības pieteikumā nav paskaidrots, kas veido iespējamo subsidiaritātes principa pārkāpumu. Tā uzskata, ka ir jāpārbauda, vai Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktā izvirzīto mērķi varēja vieglāk īstenot Savienības līmenī. Šīs direktīvas būtiskākie principi, proti, pārskatāmība, nediskriminācija un konsultācijas ar lidostu lietotājiem, tieši atvieglojot aviosabiedrību darbības veikšanu. Tas pats attiecoties uz lidostām, kuru stāvoklis tiktu nostiprināts attiecībās ar lielākām aviosabiedrībām, jo tām vairs nebūtu iespējas pieprasīt tām paredzētus preferenciālus tarifus. Ņemot vērā šos apstākļus, kā arī aviācijas tirgum piemītošo starptautisko raksturu, Padome uzskata, ka minētās direktīvas mērķus var sasniegt tikai Savienības līmenī.
75. Parlaments uzskata, ka prasības pieteikumā, šķiet, nav kritizēta pati Savienības likumdevēja iejaukšanās esamība. Tādējādi esot grūti saprast, ar ko subsidiaritātes principa pārkāpums varētu būt pamatots. Savukārt, ja Luksemburgas Lielhercogiste ar subsidiaritāti ir domājusi dalībvalstīm atstāto rīcības brīvību, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā, ka Direktīvā 2009/12 nav paredzēts maksu aprēķināšanas modelis un arī nav noteikts, kādi ieņēmumi ir jāņem vērā, šī brīvība lielā mērā ir aizsargāta. Turklāt prasības attiecībā uz uzraudzības iestādes organizāciju esot salīdzinoši ierobežotas.
Tiesas vērtējums
76. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka subsidiaritātes princips ir noteikts EKL 5. panta otrajā daļā un konkretizēts Līgumam pievienotajā protokolā par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu, un saskaņā ar to jomās, kas nav ekskluzīvā Kopienas kompetencē, tā rīkojas vienīgi tad, ja dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās darbības apjoma vai rezultātu dēļ tos var vieglāk sasniegt Kopienas līmenī. Šī protokola 5. punktā ir paredzētas arī vadlīnijas šo nosacījumu izpildes konstatēšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Vodafone  u.c., 72. punkts).
77. Attiecībā uz leģislatīvajiem aktiem minētā protokola 6. un 7. punktā ir precizēts, ka Kopiena kā likumdevējs darbojas tikai tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, un ka Kopienas pasākumos būtu iespējami plašas iespējas jāparedz valstu lēmumiem atbilstīgi pasākuma mērķim un ievērojot Līguma prasības (iepriekš minētais spriedums lietā Vodafone  u.c., 73. punkts).
78. Tā 3. punktā turklāt ir precizēts, ka subsidiaritātes princips neliek apšaubīt pilnvaras, ko Kopienai piešķir Līgums, kā tās interpretējusi Tiesa.
79. Subsidiaritātes princips ir piemērojams tad, kad Savienības likumdevējs EKL 80. pantu izmanto kā juridisko pamatu, tiktāl, ciktāl šī tiesību norma tam nepiešķir ekskluzīvu kompetenci pieņemt noteikumus gaisa transporta jomā.
80. Šajā gadījumā Luksemburgas Lielhercogiste nav sīki izskaidrojusi savu trešo pamatu, lai būtu iespējams veikt tiesas kontroli par to, kādā mērā ar valsts tiesisko regulējumu dalībvalstī, kurā galvenā lidosta nesasniedz minimālo robežu, kas ir paredzēta Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktā, varētu pietiekamā mērā tikt īstenots šajā direktīvā izvirzītais mērķis.
81. Turklāt, īpaši ņemot vērā to, kas konstatēts šī sprieduma 47., 48. un 53.–55. punktā, nevar piekrist argumentam, ko šī dalībvalsts paudusi, lai pamatotu savu trešo pamatu, saskaņā ar kuru kopējs regulējums nav vajadzīgs attiecībā uz lidostām, kurās pasažieru skaits ir mazāks par 5 miljoniem gadā. No šiem punktiem izriet, ka ne tikai lidostas, kurās ir vairāk nekā 5 miljoni pasažieru gadā, bet arī lidostas, kas ir attiecīgās dalībvalsts galvenā lidosta, neatkarīgi no konkrēta pasažieru skaita gadā var iegūt privileģētu stāvokli.
82. Uz apstākli, ka daļa lidostu, kurās ikgadējais pasažieru apgrozījums ir mazāks kā 5 miljoni pasažieru gadā, neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, savukārt nevar pienācīgi atsaukties, lai pierādītu subsidiaritātes principa pārkāpumu, jo šāds apstāklis tikai var pierādīt, ka, pamatoti ņemot vērā to, kas ir konstatēts šī sprieduma 38. un 48. punktā, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka šajā piemērošanas jomā nav jāiekļauj šādas lidostas, ja tās nav attiecīgās dalībvalsts galvenā lidosta.
83. Šajos apstākļos trešais pamats, ko Luksemburgas Lielhercogiste izvirzījusi, lai pamatotu savu prasību, un kas attiecas uz subsidiaritātes principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.
84. Tā kā nevienu no pamatiem, ko Luksemburgas Lielhercogiste ir izvirzījusi savas prasības pamatojumam, nevar apmierināt, tā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
85. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir prasījuši piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Piemērojot šī paša panta 4. punkta pirmo daļu, personas, kas iestājušās šajā lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3) Slovākijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.