62017CC0017
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 26. aprīlī (
1
)
Lieta C‑17/17
Grenville Hampshire
pret
The Board of the Pension Protection Fund,
lietas dalībniece:
Secretary of State for Work and Pensions
(Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Darba ņēmēju aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīvas 2008/94/EK 8. pants – Darba ņēmēju tiesību uz tūlītēju vai gaidāmo vecuma pabalstu aizsardzība – Uzņēmuma papildu pensiju programma – Minimālā garantija – Tieša piemērojamība
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sociālās politikas jomā ir par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā. Konkrēti, runa ir par to tiesību likteni, kas izriet no darba devēja izveidotas uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas, uzņēmuma maksātnespējas gadījumā. Šādām tiesībām ir piemērojams Direktīvas 2008/94/EK (
2
) 8. pants, kurā dalībvalstīm ir noteikts pienākums darba devēja maksātnespējas gadījumā veikt pasākumus, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses attiecībā uz viņu tiesībām uz vecuma pabalstu. Šo aizsardzības uzdevumu Tiesa savos spriedumos lietās Robins un Hogan ir konkretizējusi jau tādējādi, ka darba ņēmējiem to darba devēja maksātnespējas gadījumā ir jāturpina saņemt vismaz 50 % no to tiesībām uz vecuma pabalstiem (
3
).
2.
Šajā tiesvedībā atkārtoti galvenā uzmanība tiek pievērsta direktīvas transponēšanai Apvienotajā Karalistē, ar kuru ir paredzēta absolūta maksimālā robežvērtība tiesībām uz kompensāciju, kuras ir darba ņēmējiem to darba devēja maksātnespējas gadījumā. Apstrīdētais valsts tiesiskais regulējums galvenokārt skar darba ņēmējus, kuru tiesības, kas izriet no uzņēmumu papildu pensiju programmas, jau ir salīdzinoši lielas. Prasītāja pamatlietā G. Hampshire gadījumā šis tiesiskais regulējums nozīmē, ka viņš zaudē vairāk nekā 67 % no savām tiesībām uz vecuma pensiju.
3.
Ņemot vērā minēto, rodas jautājums par iegūto tiesību uz pensiju minimālās garantijas apmēru un praktisko piemērošanu, ko ir izstrādājusi Tiesa.
4.
Turklāt rodas jautājums par direktīvas 8. panta tiešu piemērojamību šajā tiesvedībā. Lai gan šīs tiesību normas formulējums ir salīdzinoši plašs, vienlaikus Tiesas judikatūrā tas jau ir ļoti izsmeļoši precizēts.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Atbilstošās Savienības tiesību normas šajā lietā ir Direktīvas 2008/94 par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (turpmāk tekstā arī – “direktīva”) tiesību normas. Tās mērķis atbilstoši tās preambulas 3. apsvērumam ir darba ņēmēju aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, it īpaši saistībā ar prasījumu attiecībā uz darba samaksu apmierināšanu.
6.
Direktīvas 8. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses un to personu intereses, kas jau ir atlaistas no darba devēja uzņēmuma dienā, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs, attiecībā uz viņu tiesībām uz tūlītēju vai gaidāmo vecuma pabalstu, to skaitā apgādnieka zaudējuma pabalstu, saskaņā ar uzņēmumu vai starpuzņēmumu pensiju programmām, kuras nav saistītas ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām.”
7.
Ir jānorāda arī uz direktīvas 12. panta a) punktu, kurā ir ietverts šāds tiesiskais regulējums:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli:
a)
veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus;
b)
[..].”
B.
Valsts tiesības
8.
Direktīva 2008/94 Apvienotajā Karalistē, ciktāl runa ir par darba ņēmēju tiesību uz vecuma pabalstiem aizsardzību, būtībā tika transponēta ar Pensions Act 2004 (2004. gada Pensiju likums).
9.
Ar 2004. gada Pensiju likumu ir izveidots likumā reglamentēts Pensiju aizsardzības fonds, Pension Protection Fund (turpmāk tekstā – “PPF”). Darba devēja maksātnespējas gadījumā šis fonds ar zināmiem nosacījumiem pārņem atbildību saistībā ar darba ņēmēju tiesībām, kas izriet no uzņēmuma papildu pensiju programmas. Lai finansētu šī uzdevuma izpildi, tas iekasē nodevu no visām licencētajām uzņēmumu papildu pensiju programmām. Turklāt atbildības pārņemšanas gadījumā tas pārņem atlikušos attiecīgās programmas aktīvus. Board of the Pension Protection Fund (turpmāk tekstā – “Board”) pārvalda PPF.
10.
Saskaņā ar 2004. gada Pensiju likuma 127. panta 2. punktu priekšnosacījums PPF atbildības pārņemšanai ir tāds, ka attiecīgās programmas aktīvu vērtība maksātnespējas iestāšanās brīdī ir mazāka par aizsargāto saistību vērtību.
11.
Tomēr “aizsargātās saistības” šīs tiesību normas izpratnē nav visu uzņēmuma papildu pensiju sistēmas darba ņēmēju tiesības uz pensiju pilnā apmērā, bet gan tikai tiesības uz kompensāciju, kas tiem izriet no 2004. gada Pensiju likuma (t.s. PPF kompensācija). Attiecīgi izmaksājamās PPF kompensācijas apmēru nosaka Board pēc maksātnespējas iestāšanās t.s. vērtēšanas periodā.
12.
Attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri darba devēja maksātnespējas brīdī jau bija sasnieguši normālo pensijas vecumu atbilstoši savai pensiju programmai, 2004. gada Pensiju likuma 162. pantā nav paredzēts viņu tiesību samazinājums. Turpretim darba ņēmējiem, kas maksātnespējas brīdī vēl nav sasnieguši normālo pensijas vecumu, ir tiesības tikai uz 90 % no viņu iegūstamo tiesību vērtības. Turklāt viņu tiesībām ir piemērojama šajā gadījumā apstrīdētā maksimālā robežvērtība saskaņā ar 2004. gada Pensiju likuma 7. pielikuma 26. pantu.
13.
Maksimālās robežvērtības summu, kas ir spēkā gadu, attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir sasnieguši konkrētu vecuma robežu, nosaka PPF. Tā, proti, ik gadu tiek palielināta, ņemot vērā vispārējās algu izmaiņas. Taču pabalsta saņēmējs, kuram ir piemērojama maksimālā robežvērtība, visu mūžu saņem summu, kas tikusi noteikta attiecībā uz gadu, kurā PPF tam pirmo reizi izmaksāja pabalstus.
14.
Turklāt 2004. gada Pensiju likuma 7. pielikuma 28. pantā ir paredzēta inflācijas kompensācija, kas nepārsniedz 2,5 % gadā attiecībā uz jau noteiktajām maksimālajām summām; taču uz šo tiesību normu balstīta maksimālās summas pielāgošana nav paredzēta attiecībā uz kompensācijām, kas tikušas saņemtas, pamatojoties uz nodarbinātību pirms 1997. gada 6. aprīļa.
15.
Ja PPF, beidzoties kopumā apmierināmo aizsargāto saistību vērtējumam un aprēķinam, secina, ka attiecīgajā brīdī uzņēmuma papildu pensiju programmā bija pietiekams daudzums aktīvu, lai darba ņēmējiem izmaksātu vismaz pabalstus PPF kompensācijas apmērā, tas atbilstoši 2004. gada Pensiju likuma 154. pantam konstatē, ka PPF nav jāpārņem atbildība.
16.
Šādā gadījumā uzņēmuma papildu pensiju programma tiek likvidēta bez PPF iesaistīšanās. Attiecīgajai uzņēmuma papildu pensiju programmai ir pienākums izmaksāt darba ņēmējiem PPF kompensāciju no atlikušajiem līdzekļiem. Saskaņā ar 2004. gada Pensiju likuma 154. panta 7. punktu uzņēmuma papildu pensiju programma šajā ziņā ir pakļauta PPF norādījumiem.
17.
Tiklīdz PPF ir veicis vērtējumu, tas atbilstoši 2004. gada Pensiju likuma 145. pantam – ja tas nav ticis apstrīdēts – kļūst saistošs.
III. Fakti, pamatlieta un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
18.
Grenville Hampshire, apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatlietā, no 1971. līdz 1998. gadam strādāja Turner & Newall plc (turpmāk tekstā – “T&N”). Visā savā nodarbinātības laikā viņš bija uzņēmuma papildu pensiju programmas dalībnieks. 1998. gadā viņš 51 gadu vecumā devās pensijā, turklāt T&N pensiju programmas pārvaldītājs viņa tiesības uz pensiju aprēķināja 48781,80 mārciņu apmērā bruto gadā, pieskaitot ikgadēju palielinājumu 3 % apmērā. Pēc tam, kad Amerikas uzņēmums Federal Mogul pārņēma T&N, 2001. gadā ASV tika paziņots par tās, šobrīd – Federal Mogul, maksātnespēju. Pēc tam PPF2006. gada 10. jūlijā Apvienotajā Karalistē uzsāka vērtējumu par uzņēmuma papildu pensiju programmas pārņemšanu.
19.
Pēc vērtējuma noslēgšanās PPF2011. gada 19. septembrī secināja, ka 2006. gada 10. jūlijāT&N pensiju programmā ir pietiekami līdzekļi, lai atlikušajiem darba ņēmējiem mūža garumā izmaksātu vismaz PPF kompensāciju. Galu galā attiecīgās PPF kompensācijas apmērs G. Hampshire tika aprēķināts 19819 mārciņu apmērā bruto gadā, jo viņš 2006. gadā vēl nebija sasniedzis normālo T&N pensiju programmas pensijas vecumu un tāpēc viņam bija piemērojams maksimālās robežvērtības tiesiskais regulējums.
20.
Papildus ir jānorāda, ka attiecībā uz šo summu nav paredzēta inflācijas kompensācija, jo G. Hampshire darba tiesiskās attiecības lielākoties bija pirms 1997. gada 6. aprīļa. Attiecībā pret viņa tiesībām 60240 mārciņu apmērā gadā, kuras G. Hampshire būtu ieguvis 2006. gadā, ja viņa darba devējs nebūtu bijis maksātnespējīgs, šajā ziņā runa ir par samazinājumu 67 % apmērā, kuram ir tendence palielināties.
21.
Tāpēc G. Hampshire un 15 citi kādreizējie T&N darba ņēmēji, kurus ir skāruši līdzīgi samazinājumi, vispirms lūdza piemērot 2004. gada Pensiju likumā paredzēto PPF novērtējuma pārskatīšanas mehānismu, kā arī pēc tam apstrīdēja šo novērtējumu apstiprinošo lēmumu un šajā ziņā atsaucās uz Direktīvas 2008/94 8. pantu.
22.
Taču PPF uzskata, ka no Tiesas judikatūras par direktīvas 8. pantu izriet tikai tas, ka dalībvalstīm ir jāievieš aizsardzības sistēmas, kas vidēji uzņēmuma papildu pensijas programmas darba ņēmēju kopumam nodrošina kompensāciju vismaz 50 % apmērā no viņu iegūto tiesību vērtības, taču tas nav jānodrošina katram atsevišķam darba ņēmējam.
23.
Lieta tagad tiek izskatīta Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste). Ar 2016. gada 26. jūlija lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2017. gada 16. janvārī, tā ir apturējusi savu tiesvedību un atbilstoši LESD 267. pantam ir uzdevusi Tiesai šādus jautājumus prejudiciālā nolēmuma sniegšanai:
“1)
Vai ar Direktīvas 80/987/EEK 8. pantu (tagad aizstāts ar Direktīvas 2008/94/EK 8. pantu) dalībvalstīm ir pieprasīts nodrošināt, lai darba devēja maksātnespējas gadījumā katrs atsevišķs darbinieks saņem vismaz 50 % no uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstu vērtības (izņemot vienīgi pārkāpumu gadījumus, uz kuriem attiecas minētās direktīvas 10. panta a) punkts)?
2)
Pakārtoti, ievērojot valsts tiesu secinājumus par lietas apstākļiem, vai saskaņā ar Direktīvas 80/987 8. pantu ir pietiekami, ka dalībvalstij ir aizsardzības sistēma, kurā darbinieki parasti saņem vairāk par 50 % no to uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstiem vērtības, bet daži atsevišķi darbinieki saņem mazāk par 50 %, pamatojoties uz:
a)
darbiniekiem izmaksātās kompensācijas summas maksimālo finansiālo robežvērtību (it īpaši darbiniekiem, kuri nav sasnieguši savas pensiju shēmas parasto pensijas vecumu brīdī, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs); un/vai
b)
noteikumiem, kas ierobežo darbiniekiem izmaksātās kompensācijas ikgadējo palielinājumu vai ikgadējo viņu tiesību pārvērtēšanu pirms pensijas vecuma sasniegšanas?
3)
Vai Direktīvas 80/987 8. pantam ir tieša iedarbība izskatāmās lietas apstākļos?”
24.
Tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza G. Hampshire, PPF, Apvienotā Karaliste, Īrija un Eiropas Komisija. 2018. gada 8. marta tiesas sēdē bija pārstāvēti tie paši lietas dalībnieki.
IV. Juridiskais vērtējums
25.
Iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumu par “Direktīvas 80/987 8. panta – tagad aizstāts ar Direktīvas 2008/94 8. pantu” – interpretāciju. Tiesību normas formulējums direktīvas jaunajā redakcijā netika grozīts. Tā kā pamatlietas priekšmets ir PPF2011. gada 19. septembra lēmums, turpinājumā es balstīšos tikai uz Direktīvas 2008/94 tiesību normām.
A.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
26.
Vispirms ir jāanalizē Apvienotās Karalistes izvirzītais iebildums, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo tajā uzdotajiem jautājumiem esot tīri hipotētisks raksturs.
27.
Tas, pirmkārt, izrietot no apstākļa, ka PPF katrā ziņā neesot jāpārņem atbildība, jo, arī novērtējot attiecīgi augstāk aizsargātās saistības, T&N pensiju programmas rīcībā esot pietiekams daudzums aktīvu.
28.
Otrkārt, tā kā direktīvas 8. pants neesot piemērojams tieši, G. Hampshire savu lūgumu varot izteikt tikai prasības par valsts atbildību formā. Taču šādai rīcībai jau no paša sākuma neesot paredzams pozitīvs iznākums, jo Tiesa spriedumā Hogan esot konstatējusi, ka būtisks direktīvas 8. panta pārkāpums varot tikt pieņemts, tikai sākot ar 2007. gada 25. janvāri (
4
), taču darba devējs par maksātnespējīgu šajā gadījumā kļuva jau 2006. gadā.
29.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesas kompetencē ietilpst, ņemot vērā lietas īpatnības, novērtēt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību tās sprieduma taisīšanai, gan Tiesai iesniegto jautājumu nozīmīgumu; taču izņēmums ir iespējams gadījumos, kad ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas īstenajiem apstākļiem vai priekšmetu (
5
).
30.
Tomēr šajā gadījumā pamatlietā katrā ziņā būs jānoskaidro jautājums, vai aizsargāto saistību aprēķins, pamatojoties uz 2004. gada Pensiju likuma tiesību normām, atbilst Direktīvas 2008/94 8. panta prasībām. Jo gadījumā, ja tas tā nav, PPF būtu jāveic jauns aizsargāto saistību novērtējums. Tāpēc nevar apstrīdēt, ka prejudiciālie jautājumi attiecas uz konkrēto strīdu pamatlietā un tiem šajā ziņā ir nozīme lēmuma pieņemšanā.
31.
Turklāt jautājums par to, vai direktīvas 8. pants, ņemot vērā lietas priekšnosacījumus, kļūst tieši piemērojams vai arī runa var būt tikai par prasību par valsts atbildību, tieši ir lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets (
6
). Nekādi nav acīmredzams, ka direktīvas 8. pants nebūtu tieši piemērojams.
32.
Tāpēc prejudiciālā nolēmuma tiesvedība ir pieņemama.
B.
Par abiem pirmajiem prejudiciālajiem jautājumiem
33.
Uzdodama pirmo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai Direktīvas 2008/94 8. pants, ņemot vērā Tiesas spriedumus lietās Robins (
7
) un Hogan (
8
), ir jāsaprot tādējādi, ka dalībvalstīm ir jāparedz aizsardzības sistēmas, kas katram konkrētam darba ņēmējam tā darba devēja maksātnespējas gadījumā garantē, ka viņš saņem vismaz 50 % no uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstiem vērtības.
34.
Alternatīvi iesniedzējtiesa ar savu otro prejudiciālo jautājumu vēlas noskaidrot, vai direktīvas prasībām var atbilst arī valsts sistēma, kuras sekas konkrētā gadījumā: a) pamatojoties uz maksimālās robežvērtības summām; vai b) ņemot vērā, ka summa netiek ik gadu palielināta, ir tādas, ka darba ņēmējs saņem mazāk nekā 50 % no viņa uzkrāto tiesību vērtības. Līdz ar to b) punkta gadījumā kompensācijas līmenis tikai ar laiku, nepiemērojot korekciju, varētu nokrist zem 50 % no uzkrāto tiesību līmeņa.
35.
Tāpēc, lai atbildētu uz otro b) jautājumu, nozīme ir tam, kādu vērtību aizsargā direktīvas 8. pants – summu, kuru darba ņēmējs varēja pieprasīt darba devēja maksātnespējas brīdī, vai uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstiem kopējo apmēru.
36.
Tā kā gan pirmais, gan otrais jautājums ir par direktīvas 8. panta interpretāciju saistībā ar aizsardzības līmeni un līdz šim saistībā ar šo tiesību normu pasludinātās judikatūras interpretāciju, abi pirmie prejudiciālie jautājumi ir jāanalizē kopā.
37.
Šajā ziņā vispirms ir jānoskaidro, vai direktīvas 8. pantā ir paredzēta individuāla garantija katram konkrētajam darba ņēmējam – atšķirībā no vienkārši vidējā aizsardzības līmeņa attiecībā uz darba ņēmēju kopumu – (par to 1. punktā), un pēc tam ir jāanalizē jautājums, uz kādu vērtību šajā gadījumā attiecas šāda minimālā garantija (par to 2. punktā). Visbeidzot, es aplūkošu Apvienotās Karalistes argumentus par aizsardzības līmeņa ierobežošanu šajā gadījumā (par to 3. punktā).
1. Vai direktīvas 8. pantā ir ietverta individuāla minimālā garantija katram darba ņēmējam (pirmais un otrais a) jautājums)?
38.
Atbilstoši Direktīvas 2008/94 8. pantam dalībvalstis nodrošina, “ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses [..] attiecībā uz viņu tiesībām uz tūlītēju vai gaidāmo vecuma pabalstu [..]”.
39.
Par jautājumu, kāds aizsardzības līmenis, ņemot vērā šo tiesību normu, dalībvalstīm ir jānodrošina konkrēti, Tiesa ir jau lēmusi savos spriedumos lietās Robins un Hogan (
9
). Turklāt lietā Robins tā nosprieda, ka, samazinot pabalstu līmeni “noteiktās situācijās [..] līdz 20 % vai 49 % no tā pabalstu apmēra, uz kuru darbiniekam bija tiesības, t.i., vismaz par pusi no viņa tiesībām”, vairs nevar runāt par darba ņēmēju interešu aizsardzību iepriekš minētās tiesību normas izpratnē (
10
). Lietās Hogan un Webb-Sämann Tiesa šo interpretāciju pēc tam ir apstiprinājusi (
11
).
40.
Minētais Tiesas apgalvojums par direktīvas 8. panta aizsardzības līmeni ir jāsaprot kā individuāla minimālā garantija katram darba ņēmējam.
41.
Pirmkārt, minētais izriet jau no Tiesas izvēlētā formulējuma, – tā ir konstatējusi, ka darba ņēmēju interešu aizsardzība direktīvas 8. panta izpratnē netiek vairs garantēta jau tad, ja noteiktās situācijās (
12
) tiek kompensēta mazāk nekā puse no uzkrāto tiesību vērtības. Minētais liecina par to, ka jau ar pieprasītā aizsardzības līmeņa nesasniegšanu konkrētā gadījumā pietiek, lai pamatotu direktīvas pārkāpumu.
42.
Attiecīgi, lai konstatētu būtisku direktīvas 8. panta pārkāpumu, lietā Hogan pietika ar to, ka desmit vārdā nosauktiem darba ņēmējiem, pamatojoties uz Īrijā piemērojamo sistēmu, pēc to kādreizējā darba devēja maksātnespējas tika izmaksāti mazāk par 50 % no to individuālo tiesību uz pensiju vērtības (
13
). No minētā izriet, ka pietiek, ja tikai attiecībā uz nelielu skaitu pabalstu saņēmēju – kā, piemēram, pamatlietā, apmēram 0,1 %–0,2 % T&N darba ņēmēju – tiek piemērots samazinājums vairāk nekā 50 % apmērā.
43.
Otrkārt, Tiesa pastāvīgajā judikatūrā uzsver direktīvas mērķi visiem darba ņēmējiem nodrošināt aizsardzības minimumu (
14
). Taču šis mērķis tiek efektīvi sasniegts tikai tad, ja minimālais standarts attiecas uz katru atsevišķo darba ņēmēju un viņš uz to var atsaukties. Turpretim ar Apvienotās Karalistes atbalstīto nostāju, ka ir vienkārši jāgarantē, ka “parasti” tiesības uz pensiju tiek saņemtas 50 % apmērā, būtu saderīga arī pilnīga neaizsargātība konkrētā gadījumā. Taču direktīvas pamatā esošā minimālās saskaņošanas ideja tieši aizliedz aizsardzības līmeni, kas ir zemāks par to, kurš ir atzīts par saderīgu ar direktīvu (
15
). Tāpēc minimālā standarta nepiemērošana atsevišķiem darba ņēmējiem nav pieļaujama.
44.
Turklāt no likumdošanas materiāliem saistībā ar šī brīža direktīvas 8. pantu izriet, ka Savienības likumdevēja nodoms bija ar tiesisko regulējumu novērst īpašas grūtības (
16
). Tas atbilst ārkārtas apstākļu tiesiskā regulējuma būtībai, proti, ka ar to ir jāņem vērā tieši konkrētā gadījuma īpatnības.
45.
Turklāt attiecīgs secinājums izriet no situācijām, kas bija spriedumu Robin un Hogan pamatā, – abās tiesvedībās runa bija arī par Apvienotās Karalistes un Īrijas atbildību saistībā ar zaudējumu atlīdzību direktīvas nepareizas transponēšanas dēļ. Saistībā ar šādu prasījumu apstāklis par to, ka tiesību norma pamato indivīda subjektīvās tiesības, ir obligāts priekšnosacījums (
17
). Tiesa turklāt galu galā pieņēma, ka dalībvalsts atbildība ir atkarīga tikai no būtiska transponēšanas pienākuma pārkāpuma konstatēšanas (
18
), un līdz ar to bija arī visi pārējie priekšnosacījumi, tātad it īpaši subjektīvu tiesību piešķiršana ar direktīvas 8. pantu.
46.
Ņemot vērā minēto, arī šajā sakarā ir jāpieņem, ka direktīvas 8. pantā attiecīgajiem darba ņēmējiem ir piešķirtas individuālas tiesības uz to, ka tiek aizsargāti vismaz 50 % no to uzkrātajām tiesībām uz vecuma pensiju. Tā kā uz pirmo jautājumu tāpēc ir jāatbild apstiprinoši, attiecīgi uz otro a) jautājumu ir jāsniedz noraidoša atbilde.
47.
Nobeigumā vēl ir jānorāda, ka direktīvas 8. panta minimālā garantija ir jāpiemēro jebkurā procedūras stadijā, it īpaši arī pārskatīšanas periodā, kas ir paredzēts 2004. gada Pensiju likumā (
19
).
2. Vai direktīvas 8. pantā ir aizsargātas arī paredzētās tiesību uz pensiju izmaiņas (otrais b) jautājums)?
48.
Rodas arī jautājums, vai minimālā garantija atbilstoši Direktīvas 2008/94 8. pantam attiecas tikai uz tiesību vērtības summu darba devēja maksātnespējas brīdī vai tā aptver arī paredzētās pabalstu līmeņa izmaiņas visā atsauces periodā.
49.
Judikatūrā šajā ziņā jau ir paskaidrots, ka direktīvas 8. panta mērķis ir aizsargāt, veicot iemaksas, uzkrātās tiesības uz pensiju kopumā. Tiesa lietā Webb-Sämann ir nolēmusi, ka 8. pantā – atšķirībā no, piemēram, direktīvas 3. panta – “ir paredzēts nodrošināt darba ņēmēju interešu aizsardzību ilgtermiņā, kuras saistībā ar iegūtajām tiesībām vai sagaidāmajām tiesībām principā attiecas uz visu pensijas laikposmu” (
20
).
50.
Minētais izriet arī no direktīvas projekta likumdošanas materiāliem, atbilstoši kuriem ar 8. pantu ir jānodrošina tas, lai varētu tikt izpildīti apsolījumi izmaksāt pabalstus, kurus darba ņēmējs “ir nopelnījis, daudzus gadus strādājot uzņēmumā” (
21
). Attiecīgi Tiesa pastāvīgajā judikatūrā darba ņēmēju tiesības uz pensiju no uzņēmumu papildu pensiju sistēmām uzskata par sava veida “atliktu darba samaksu” (
22
).
51.
Taču, ja, nosakot minimālo aizsardzību, netiek ņemtas vērā paredzētās tiesību uz pensiju izmaiņas, iepriekš veiktās iemaksas netiek ņemtas vērā pietiekami. Tas tāpēc, ka paredzētais ikgadējais palielinājums tiek iekļauts iemaksu maksājumos.
52.
Līdz ar to arī dalībvalstu aizsardzības sistēmām Direktīvas 2008/94 8. panta izpratnē ir jānodrošina tiesību izmaiņas tiktāl, ciktāl garantētā summa arī gadu gaitā nedrīkst būt zemāka par 50% no sākotnēji attiecībā uz vienu pensijas gadu uzkrātās vērtības.
53.
Tāpēc uz otro prejudiciālo jautājumu kopumā ir jāatbild noliedzoši.
3. Vai pamatlietas apstākļos var paredzēt ierobežojumu?
54.
Tādējādi atliek izvērtēt, vai zemāks individuālais aizsardzības līmenis šajā lietā var būt pamatots citu iemeslu dēļ.
55.
Kā pirmo iemeslu Apvienotā Karaliste min to, ka G. Hampshire pensijas līmenis jau tik un tā ir īpaši augsts, salīdzinot to ar citiem darba ņēmējiem, un pilnīga šo tiesību kompensācija nebūtu sociāli pieņemams risinājums.
56.
Kā Tiesa jau ir paskaidrojusi, piemērojot direktīvas 8. pantu, nav pienākuma nodrošināt pilnīgu aizsardzību no tiesību zaudēšanas (
23
). Tātad tiesību maksimālā robežvērtība kā tāda nav izslēgta. Drīzāk, transponējot direktīvu, dalībvalstis var ņemt vērā un tām ir jāņem vērā nepieciešamības līdzsvarot ekonomisko un sociālo attīstību prasības (
24
).
57.
Tāpēc ir iespējams – kā būtībā ir paredzēts arī apstrīdētajā valsts tiesiskajā regulējumā – noteikt atšķirīgu kompensācijas līmeni atkarībā no tiesību kopējā apmēra un tādējādi pabalstu saņēmējiem, kuriem kādreiz ir bijuši lielāki ienākumi un attiecīgi ir plašākas tiesības, noteikt lielāku slogu. Sociāla rakstura kompensācija var tikt paredzēta tādējādi, ka šiem pabalstu saņēmējiem tiek atlīdzināti tikai 50 % no to tiesību vērtības (
25
). Taču nevar būt runa par atbilstošu kompensāciju, ja atsevišķām personām visplašākajā mērā tiek liegta direktīvas aizsardzība.
58.
Pirmkārt, minētais izriet no direktīvas mērķa atlīdzināt par profesionālajā dzīvē veiktajām iemaksām, un ar to tiek ņemts vērā, ka no uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas izrietošās tiesības ir “atlikta darba samaksa” (
26
). Otrkārt, PPF tiek finansēts nevis no nodokļiem, bet gan no iemaksām, ko veic uzņēmumu papildu pensiju programmas, un to aktīvu pārņemšanas. Turklāt tiesas sēdē tika izklāstīts, ka šīs iemaksas tiek aprēķinātas, pamatojoties uz risku, un līdz ar to pensiju programmām ar apjomīgām saistībām ir arī jāveic attiecīgi lielas iemaksas PPF.
59.
Ņemot vērā minēto, šķiet, ka sociāli atbilstoša kompensācija tiek izmaksāta tad, ja Savienības tiesībās visiem darba ņēmējiem ir paredzēta minimālā garantija 50 % apmērā. Turklāt pamatlietā tikai dažiem darba ņēmējiem ir piemērojama to tiesību maksimālā robežvērtība. Tāpēc arī iespējamās finansiālās sekas, salīdzinot ar sistēmas kopējām izmaksām, nav ļoti būtiskas.
60.
Kā otro tiesību maksimālās robežvērtības noteikšanas mērķi Apvienotā Karaliste norāda t.s. moral hazard, tātad apzinātas un darījumus negatīvi ietekmējošas darba ņēmēju uzņēmuma vadības līmenī rīcības, apkarošanu. Vadītāji, zinot, ka valsts viņu tiesības uz pensiju nodrošina arī uzņēmuma maksātnespējas gadījumā, nedrīkstētu tikt pamudināti pieņemt ļoti riskantus lēmumus, kas konkrētos apstākļos vispirms var izraisīt uzņēmuma maksātnespēju.
61.
Tiesas judikatūrai gan atbilst tas, ka nevienam nav atļauts krāpšanas nolūkā vai ļaunprātīgi atsaukties uz Eiropas Savienības tiesību normām (
27
). Precizējot šo vispārējo tiesību principu (
28
), Direktīvas 80/987 10. pantā, kas ir aizstāts ar Direktīvas 2008/94 12. panta a) punktu, expressis verbis ir atzītas dalībvalstu tiesības veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus.
62.
Tomēr Apvienotā Karaliste vispār nenorāda, ka tā, pieņemot tiesisko regulējumu par tiesību maksimālo robežvērtību, būtu izmantojusi Direktīvas 80/987 10. pantā, kas ir aizstāts ar Direktīvas 2008/94 12. pantu, ietverto pilnvarojumu. Attiecīgi valsts tiesiskā regulējuma piemērojamības priekšnosacījums arī nav dalībvalsts tiesu secinājums par pabalsta saņēmēja rīcības nelikumību (
29
). Tomēr nav pieļaujami citi dalībvalstu pasākumi, kuriem ir tikai līdzīgs mērķis un kuri neietilpst direktīvā expressis verbis minētajā pilnvarojumā apkarot konkrētus pārkāpumus.
63.
Katrā ziņā tiesiskais regulējums 2004. gada Pensiju likumā pārsniedz to, kas ir nepieciešams moral hazard apkarošanai (
30
).
64.
Pirmkārt, pārdrošs jau šķiet pieņēmums, ka priekšlaikus darbu atstājušam vadoša amata darba ņēmējam ar attiecīgi lielākām tiesībām uz pensiju, visticamāk, pašam ir jāatbild par uzņēmuma maksātnespēju. Otrkārt, uz vadītājiem, kas jau ir sasnieguši normālo pensijas vecumu, vispār neattiecas maksimālā robežvērtība, pat ja tie ir piedalījušies, iespējams, riskantu un par darba devēja maksātnespēju līdzatbildīgu uzņēmuma lēmumu pieņemšanā. Tāpēc ar valsts tiesisko regulējumu Apvienotās Karalistes valdības norādītais mērķis katrā ziņā netiek sasniegts saskanīgi un sistemātiski (
31
). Tas tāpēc, ka vecums acīmredzami nav piemērots kritērijs, lai noteiktu pārkāpumu risku.
65.
Tātad – rezumējot – valsts tiesiskajā regulējumā attiecībā uz vadoša amata darba ņēmējiem, kas vēl nav sasnieguši pensijas vecumu, ir izvirzītas sava veida vispārīgas aizdomas, kas ir pretrunā pārkāpumu apkarošanas pamatidejai. Proti, saskaņā ar judikatūru vispārēja ļaunprātīgas rīcības prezumpcija nav pieļaujama (
32
).
4. Starpsecinājumi
66.
Līdz ar to uz abiem pirmajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: Direktīvas 2008/94 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens konkrētais darba ņēmējs – ja vien nav konstatējami konkrēti pārkāpumi šīs direktīvas 12. panta a) punkta izpratnē – sava darba devēja maksātnespējas gadījumā var lūgt kompensāciju vismaz 50 % apmērā no viņa tiesībām uz tūlītējo vai gaidāmo vecuma pabalstu.
C.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
67.
Trešais prejudiciālais jautājums ir par Direktīvas 2008/94 8. panta tiešu piemērojamību pamatlietā.
68.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai valsts tiesām ir jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas privātpersonām izriet no Savienības tiesību normām, un jāgarantē to pilnīga piemērošana (
33
). Ja šādas tiesību normas ir ietvertas direktīvā, dalībvalstu tiesu pienākums, piemērojot valsts tiesības, ir arī interpretēt tās, cik vien iespējams, atbilstoši direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu direktīvā paredzēto rezultātu un šādi panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai (
34
).
69.
Ja valsts tiesas ieskatā nav iespējama direktīvai atbilstoša interpretācija, direktīvas tiesību norma var arī tikt piemērota tieši. Tas, ja transponēšana nav notikusi noteiktā termiņā vai tā ir notikusi nepareizi, attiecas uz visām direktīvas tiesību normām, kuras ir beznosacījumu un pietiekami precīzas (par to 1. punktā), ja uz tām ir jāatsaucas pret valsti (par to 2. punktā) (
35
).
1. Tiesību normas beznosacījuma raksturs un pietiekamā precizitāte
70.
Tiesa lietā Francovich ir precizējusi, kādos apstākļos tiesību norma ir jāuzskata par beznosacījuma un pietiekami precīzu. Atbilstoši tam nozīme ir trim aspektiem: pirmkārt, labuma guvējam, otrkārt, tiesību saturam un, treškārt, to adresātam, t.i., parādniekam, kuram ir jāveic attiecīgā darbība vai jāizpilda saistības (
36
). Atšķirībā no lietas Francovich šajā gadījumā itin visi trīs kritēriji saistībā ar tiešu piemērojamību ir izpildīti, un turklāt adresāts šajā gadījumā skaidri izriet no valsts transponēšanas tiesiskā regulējuma (
37
).
–
Labuma guvējs
71.
No Direktīvas 2008/94 8. panta formulējuma viennozīmīgi izriet, ka ir jāaizsargā darba ņēmēji, kurus skar to darba devēja maksātnespēja. Tiesa jau ir nospriedusi, ka personu loks, kuram ir jāsaņem šīs direktīvas garantijas, direktīvā ir apzīmēts tik precīzi un bez nosacījumiem, kā tas saskaņā ar judikatūru ir nepieciešams, lai tiesību normu piemērotu tieši (
38
).
–
Tiesību saturs
72.
Vienkārši aplūkojot direktīvas 8. panta formulējumu, tiesību, kas ir jāpiešķir darba ņēmējiem, konkrētais saturs nav nemaz tik skaidrs (
39
).
73.
Tomēr Tiesa jau lietā Francovich ir paskaidrojusi, ka iespēja izvēlēties kādu no vairākiem līdzekļiem uzreiz neizslēdz, ka attiecīgās direktīvas tiesību normas var tikt piemērotas tieši (
40
). Drīzāk pietiek ar to, ka, pamatojoties uz attiecīgo tiesību normu, var noteikt minimālo garantiju (
41
). Šajā nozīmē Tiesa lietā Webb-Sämann ir nospriedusi, ka dalībvalstīm, arī ja tām ir plaša rīcības brīvība, lai īstenotu Direktīvas 2008/94 8. pantu, tomēr ir pienākums darba ņēmējiem garantēt minimālo aizsardzību, kas ir prasīta šajā tiesību normā (
42
).
74.
Šīs minimālās garantijas precīzais saturs viennozīmīgi izriet no saistībā ar tiesību normu pasludinātās Tiesas judikatūras (
43
). Tiesas judikatūra šajā ziņā izskaidro un precizē šīs tiesību normas jēgu un tvērumu, kādā kopš tās spēkā stāšanās datuma tā ir vai bija jāsaprot un jāpiemēro (
44
).
75.
Tieši piemērojamas tiesību normas saturiskās noteiktības un beznosacījuma prasības mērķis ir garantēt praktiski izmantojamas tiesības. Šajā nozīmē Tiesa pastāvīgajā judikatūrā uzsver, ka tiesību normai ir jābūt tik precīzai, lai lietas dalībnieks uz to varētu atsaukties un tiesa – piemērot (
45
). Tāpēc vērtējumā izšķiroša nozīme ir tam, vai tiesību piemērotājs precīzo saturu secina nešaubīgi, proti, no pašas tiesību normas, tās kopsakara un tās pieņemšanas vēstures (
46
), kā arī izmantojot par to radīto judikatūru (
47
).
76.
PPF atbildīgajām personām vēlākais no sprieduma lietā Robins pasludināšanas dienas 2007. gada 25. janvārī bija skaidrs, ka tās nedrīkstēja piemērot aprēķina bāzi, saskaņā ar kuru konkrētiem darba ņēmējiem kompensācija tiek aprēķināta mazāk nekā 50 % apmērā no to uzkrāto tiesību vērtības (
48
). Tā vietā tiesību uz kompensāciju maksimālā robeža, piemērojot tieši direktīvas 8. pantu, bija jānosaka vismaz 50 % apmērā no uzkrātajām tiesībām uz pensiju.
77.
Līdz ar to no Direktīvas 2008/94 8. panta izrietošā pienākuma saturs 2011. gada 19. septembrī, apstrīdētā PPF pārbaudes lēmuma pieņemšanas dienā (
49
), bija jāuzskata par beznosacījuma un pietiekami skaidru.
–
Pienākuma adresāts
78.
Attiecībā uz pienākuma adresātu ir jānorāda, ka Tiesa ir uzsvērusi, ka dalībvalstīm, piemērojot direktīvas 8. pantu, ir plašas tiesības pieņemt tiesisko regulējumu attiecībā uz aizsardzības īstenošanu. Aizsardzība var tikt nodrošināta, piemēram, paredzot finansējumu no publiskajām iestādēm, apdrošināšanas pienākumu uz darba devēju rēķina vai garantiju iestādes izveidošanu (
50
).
79.
Tomēr Tiesa lietā Gharehveran tāpat saistībā ar jautājumu par adresāta konkrētumu ir nospriedusi, ka privātpersonai ir jādod iespēja atsaukties uz direktīvu, ja dalībvalsts pilnībā ir izmantojusi šīs tiesības pieņemt tiesisko regulējumu (
51
). Līdz ar to dalībvalstij ir jāļauj atsaukties uz lēmumu, kas ir pieņemts, transponējot direktīvu, ja tas atspoguļo dalībvalstij piešķirtās rīcības brīvības izmantošanu (
52
).
80.
Lietā Francovich Tiesa Direktīvas 80/987 3. pantu saistībā ar adresāta konkrētumu neuzskatīja par tieši piemērojamu tikai tāpēc, ka tā attiecīgajā dalībvalstī nebija transponēta vispār. Toreiz Tiesa nosprieda, ka Itālijas Republika tāpēc vien, ka tā nav transponējusi direktīvu, nevar tikt uzskatīta par atbildīgu par attiecīgo saistību izpildi (
53
).
81.
Taču šajā gadījumā situācija ir atšķirīga, – Apvienotā Karaliste ir pieņēmusi tiesisko regulējumu Direktīvas 2008/94 transponēšanai, kas tikai attiecībā uz paredzēto 50 % minimālo garantiju neatbilst direktīvas 8. panta prasībām. Tomēr valsts tiesiskajā regulējumā ir skaidri noteikts subjekts, kurš ir atbildīgs par aprēķina īstenošanu un no kura var tikt pieprasīta atbildība, proti, PPF. Turklāt ir pieņemtas sīki izstrādātas tiesību normas par PPF finansēšanu un uzņēmumu papildu pensiju programmu likvidāciju (
54
).
82.
Tātad arī no direktīvas 8. panta izrietošā pienākuma adresāts šajā gadījumā ir konstatējams bez nosacījumiem un pietiekami skaidri.
2. Atsaukšanās uz tiešu piemērojamību pret valsts iestādēm
83.
Ir atzīts, ka privātpersona var atsaukties uz beznosacījuma un pietiekami precīziem direktīvas noteikumiem ne tikai pret dalībvalsti un visām tās pārvaldes iestādēm (
55
), bet arī pret visām organizācijām un struktūrām, kuras ir valsts pakļautībā vai kontrolē vai kurām ir īpašas pilnvaras (
56
).
84.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pie tiesību subjektiem, pret kuriem var atsaukties uz direktīvas normām, kurām ir tieša iedarbība, pieder organizācija, kurai – neatkarīgi no tās juridiskās formas – ar publiskās iestādes aktu ir uzdots veikt uzdevumu sabiedrības interesēs un kurai šim nolūkam ir piešķirtas īpašas pilnvaras salīdzinājumā ar noteikumiem, kas piemērojami attiecībās starp privātpersonām (
57
).
85.
Šāda organizācija ir PPF. Tas veic direktīvā paredzēto sabiedrības interesēs esošo uzdevumu (
58
) katrā konkrētajā gadījumā noteikt konkrēto aizsardzības līmeni un konkrētos apstākļos pārņemt atbildību saistībā ar darba ņēmēju tiesībām. Turklāt tam iepriekš minētās definīcijas izpratnē ir piešķirtas īpašas tiesības (
59
), jo tas no licencētajām uzņēmumu papildu pensiju programmām var iekasēt nodevu un saskaņā ar 2004. gada Pensiju likuma 154. pantu tam turklāt ir tiesības uzņēmumu papildu pensiju programmām, tās likvidējot, dot nepieciešamos norādījumus. Turklāt tiesas sēde parādīja, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka PPF ir valsts iestāde.
86.
Turpretim ar direktīvu tieši nevar tikt radīti pienākumi attiecībā uz privātpersonu (
60
).
87.
Tāpēc Apvienotā Karaliste noraida Direktīvas 2008/94 8. panta tiešu piemērojamību pamatlietā, jo tiesību norma nevarot tikt izmantota pret tādu privātu organizāciju kā T&N pensiju sistēmu.
88.
Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā tieši nav runa par to, ka ir jāvērtē, vai G. Hampshire var no T&N tieši pieprasīt kompensācijas izmaksu vismaz 50 % apmērā no viņa uzkrātajām tiesībām. Tieši otrādi, atbildētājs un atbildētājs apelācijas tiesvedībā pamatlietā ir PPF. Iesniedzējtiesa kā lietas priekšmetu norāda PPF pirms izmaksas veicamo aizsargāto saistību vērtējumu. Ar šo lēmumu ar saistošu spēku tiek noteikts kompensācijas apmērs, kuru darba ņēmēji saņem gan gadījumā, ja atbildību pārņem PPF, gan iespējamas tādas likvidācijas gadījumā, kuru neveic PPF.
89.
Līdz ar to pamatlietā rodas tikai jautājums par to, vai tādai organizācijai kā PPF var tikt noteikts pienākums no jauna izvērtēt aizsargātās saistības un šajā ziņā piemērot direktīvas 8. pantu tieši.
90.
Šobrīd 2004. gada Pensiju likumā gan ir paredzēts, ka T&N turpina būt atbildīga par izmaksu, ja ar tās aktīvos esošajiem līdzekļiem pietiek, lai piešķirtu valsts noteikto PPF kompensāciju. Taču minētais nenozīmē, ka tiesību norma pret T&N tiek piemērota tieši. Drīzāk 2004. gada Pensiju likumā attiecībā uz īpašo gadījumu, kad ir konstatējams pārpalikums, vienkārši netiek paredzēta uzņēmuma papildu pensiju programmas iekļaušana PPF, jo nav jānodrošina piemaksa. Tomēr arī šajā gadījumā uzņēmuma papildu pensiju programma tiek likvidēta saskaņā ar Board norādījumiem, arī ja PPF netiek iesaistīts. Ja aizsargātas saistības saskaņā ar jauno vērtējumu pārsniegtu pieejamos aktīvus, PPF katra ziņā būtu jāpārņem atbildība.
91.
Pamatlietas priekšmets, kāds tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un kāds tas tika izklāstīts arī tiesas sēdē Tiesā, ir tikai pieprasīt no PPF tiešu direktīvas 8. panta piemērošanu saistību aprēķinā. Turklāt konkrētos apstākļos tam vēl ir jānosaka pienākums izmantot savas tiesības dot norādījumus T&N Savienības tiesībām atbilstoši.
92.
Līdz ar to sekas, kādas PPF kompensācijas aprēķināšanai šajā gadījumā otrajā stadijā ir attiecībā uz šādām papildu pensiju programmām, kuru līdzekļi vēl ir pietiekami arī bez piemaksām, var tikt apzīmēts kā vienkāršs reflekss. Tās izriet no 2004. gada Pensiju likuma, nevis no pašas direktīvas. Ja būtu vēlme tajā saskatīt negatīvas sekas attiecībā uz T&N, Tiesas judikatūrā taču ir atzīts, ka vienkārša negatīva ietekme uz trešās personas tiesībām, pat ja tā ir noteikta, nepamato atteikumu indivīdam atsaukties uz tieši piemērojamu direktīvas normu pret attiecīgo dalībvalsti (
61
).
93.
Jāatzīst, ka citi T&N darba ņēmēji, sadalot pārpalikumu, kas radās, pārāk zemu novērtējot G. Hampshire un citu prasītāju tiesības, iespējams, būtu saņēmuši papildu maksājumus. Taču šajā ziņā ir jānorāda, ka šādas iespējamas priekšrocības likvidēšana tāpat nevar tikt uzskatīta par pienākumu, kas saskaņā ar norādīto direktīvas tiesību normu ir uzlikts trešai personai (
62
).
V. Secinājumi
94.
Tāpēc es iesaku uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Direktīvas 2008/94/EK 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens konkrētais darba ņēmējs – ja nav konstatējami pārkāpumi šīs direktīvas 12. panta a) punkta izpratnē – sava darba devēja maksātnespējas gadījumā drīkst pieprasīt kompensāciju vismaz 50 % apmērā no tā tiesību uz tūlītējo vai gaidāmo vecuma pabalstu vērtības;
2)
Direktīvas 2008/94 8. pantā ir ietverts dalībvalstu pienākums, kas ir beznosacījuma un pietiekami precīzs, un līdz ar to privātpersona pret tādu organizāciju kā Pension Protection Fund uz to var atsaukties tieši.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 2008, L 283, 36. lpp.), ar kuru ir aizstāta Padomes Direktīva 80/987/EEK (1980. gada 20. oktobris) par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 1980, L 283, 23. lpp.).
(
3
)	Spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 57. punkts), un 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 51. punkts).
(
4
)	Spriedums, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 51. punkts).
(
5
)	Spriedumi, 1992. gada 16. jūlijs, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, 23. punkts); 2005. gada 22. novembris, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, 34. un 37. punkts), un 2016. gada 21. decembris, Tele2 Sverige un Watson u.c. (C‑203/15 un C‑698/15, EU:C:2016:970, 130. punkts).
(
6
)	Jautājums par to, kāpēc nebūtu jāpieļauj uz Savienības tiesību normas tiešu piemērojamību vērsts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja nav priekšnosacījumu prasības par valsts atbildību celšanai, tik un tā netiek izklāstīts. Turklāt ir jānorāda, ka attiecīgā valsts rīcība, ar kuru varētu būt pārkāpts direktīvas 8. pants, nav maksātnespējas iestāšanās 2006. gadā, bet gan PPF lēmums 2011. gadā.
(
7
)	Spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56).
(
8
)	Spriedums, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272).
(
9
)	Spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56), un 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272).
(
10
)	Spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 57. punkts).
(
11
)	Spriedumi, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 51. punkts), un 2016. gada 24. novembris, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, 35. punkts).
(
12
)	Spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 57. punkts).
(
13
)	Tāpēc arī 2013. gada 25. aprīļa sprieduma Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272) rezolutīvajā daļā kā atbalsta punkts ir minēts, ka prasītāji nav turpinājuši saņemt vismaz 50 % no to tiesību vērtības.
(
14
)	Spriedumi, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 3. punkts); 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 26. punkts), un 2016. gada 24. novembris, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, 31. punkts); skat. arī Direktīvas 2008/94 preambulas 3. apsvērumu.
(
15
)	Skat. arī Direktīvas 2008/94 11. panta pirmo daļu.
(
16
)	COM(78) 141, galīgā redakcija, direktīvas projekta 7. lpp. attiecībā uz 7. pantu, kas būtībā atbilst galīgās direktīvas 8. pantam.
(
17
)	Spriedumi, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 38. un nākamie punkti); 1996. gada 5. marts, Brasserie du Pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 51. punkts), un 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 69. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 82. punkts).
(
19
)	Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 11. un 15. punktu.
(
20
)	Spriedums, 2016. gada 24. novembris, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, 27. punkts).
(
21
)	COM(78) 141, galīgā redakcija, 7. lpp.
(
22
)	Spriedumi, 1990. gada 17. maijs, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, 25. punkts), un 2008. gada 1. aprīlis, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, 45. punkts), kā arī mani secinājumi lietā Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, 33. punkts).
(
23
)	Spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 42. un nākamie punkti), un 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 42. punkts).
(
24
)	Šajā nozīmē skat. jau manus secinājumus lietā Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2006:476, 71. punkts).
(
25
)	Šī robeža no Savienības tiesību viedokļa ir taisnīga kompensācija, skat. spriedumu, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 43. un 44. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. jau šo secinājumu 50. punktu, kā arī 21. un 22. zemsvītras piezīmi.
(
27
)	Spriedumi, 1974. gada 3. decembris, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13. punkts); 1999. gada 9. marts, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 24. punkts); 2016. gada 28. jūlijs, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 37. punkts), un 2017. gada 22. novembris, Cussens u.c. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27. punkts).
(
28
)	Spriedumi, 2008. gada 22. maijs, Ampliscientifica un Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, 27. un 28. punkts); 2007. gada 5. jūlijs, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38. punkts), un 2017. gada 22. novembris, Cussens u.c. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27. punkts).
(
29
)	Taču saskaņā ar judikatūru ir nepieciešamas konkrētas norādes, kas attiecas uz aplūkojamo atsevišķo gadījumu; skat., piemēram, spriedumu, 2014. gada 18. decembris, McCarthy un McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, 53. punkts).
(
30
)	Saskaņā ar Tiesas šajā ziņā nodokļu tiesībās izstrādāto formulu attiecīgām tiesību normām ir jābūt it īpaši paredzētām ļaunprātīgiem gadījumiem; skat. spriedumus, 2006. gada 12. septembris, Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, 55. punkts), un 2007. gada 13. marts, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 79. punkts).
(
31
)	Par šo prasību skat. spriedumus, 2003. gada 6. novembris, Gambelli u.c. (C‑243/01, EU:C:2003:597, 67. punkts); 2009. gada 10. marts, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, 55. punkts), un 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 un C‑113/16, EU:C:2018:157, 78. punkts). Šī saistībā ar pamatbrīvībām pasludinātā judikatūra ir jāpiemēro arī sekundāro tiesību normām (šajā nozīmē skat. arī manus secinājumus lietā Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:250, 66. punkts un 46. zemsvītras piezīme, kā arī lietā Komisija/Austrija, C‑187/16, EU:C:2017:578, 71. punkts).
(
32
)	Šajā nozīmē spriedumi, 2004. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑334/02, EU:C:2004:129, 27. punkts); 2010. gada 28. oktobris, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, 34. punkts), un 2017. gada 25. oktobris, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, 64. punkts).
(
33
)	Attiecībā uz direktīvām skat. spriedumus, 2004. gada 9. marts, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 111. punkts), un 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 42. punkts), kā arī vispārīgi spriedumus, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 34. punkts), un 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 34. punkts).
(
34
)	Spriedumi, 1990. gada 13. novembris, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, 8. punkts); 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 113. punkts); 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 98. punkts); 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, 38. punkts), un 2016. gada 19. aprīlis, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, 29. un 31. punkts).
(
35
)	Spriedumi, 1982. gada 19. janvāris, Becker (8/81, EU:C:1982:7, 17.–25. punkts); 2004. gada 9. marts, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 103. punkts); 2012. gada 24. janvāris, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 33. punkts), un 2017. gada 15. februāris, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, 13. punkts).
(
36
)	Spriedums, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 12. punkts).
(
37
)	Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 78. un nākamos punktus, kā arī spriedumu, 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 39.–44. punkts).
(
38
)	Spriedumi, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 22. punkts), un 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 33. punkts), – par Direktīvu 80/987 kā Direktīvas 2008/94 priekšteci.
(
39
)	Vai “neskaidrs”, kā ir izteicies ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] lietā Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, 58. punkts).
(
40
)	Spriedums, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 17. punkts).
(
41
)	Šajā nozīmē spriedumi, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 19. un nākamie punkti); 2004. gada 9. marts, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 105. punkts), un 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 74. punkts).
(
42
)	Spriedums, 2016. gada 24. novembris, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, 35. punkts).
(
43
)	Šajā nozīmē skat. argumentāciju šo secinājumu B sadaļā.
(
44
)	Visbeidzot skat. spriedumus, 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 44. punkts); 2016. gada 19. aprīlis, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, 40. punkts), un 2017. gada 22. novembris, Cussens u.c. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 41. punkts).
(
45
)	Spriedumi, 1982. gada 19. janvāris, Becker (8/81, EU:C:1982:7, 27. punkts); 2006. gada 26. oktobris, Pohl-Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, 41. punkts), un 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, 45. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumus, 1970. gada 17. decembris, SACE (33/70, EU:C:1970:118, 13. punkts); 1974. gada 4. decembris, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, 12. punkts), un 1982. gada 19. janvāris, Becker (8/81, EU:C:1982:7, 27. un nākamie punkti).
(
47
)	Skat. par iespēju precizēt tiesību normu judikatūrā spriedumu, 1974. gada 4. decembris, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, 14. punkts).
(
48
)	Šajā nozīmē Tiesa, piemēram, spriedumā, 2017. gada 20. decembris, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, 45., 46., 55. un 56. punkts), nosprieda, ka valsts tiesību normu, kas nenodrošina Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktā paredzēto minimālo aizsardzību, nedrīkst piemērot. Tāpat skat. spriedumu, 2009. gada 15. oktobris, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, 45. punkts).
(
49
)	Tāpēc nav nozīmes maksātnespējas pieteikšanai 2006. gada 10. jūlijā. Turklāt Savienības tiesības saskaņā ar judikatūru katrā ziņā ir jāpiemēro situāciju, kas ir radušās iepriekš, sekām nākotnē; skat., piemēram, spriedumus, 2013. gada 7. novembris, Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 22. punkts), un 2015. gada 26. marts, Komisija/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, 32. punkts).
(
50
)	Spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 36. un 37. punkts).
(
51
)	Spriedums, 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 44. punkts), – par priekšteci Direktīvu 80/987.
(
52
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 40. punkts).
(
53
)	Spriedums, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 25. punkts). Savukārt lietā Wagner Miret transpozīcija bija notikusi tikai daļēji – ar to konkrētas jomas vēl vispār netika reglamentētas –, un līdz ar to šajā ziņā valsts tiesības pieņemt tiesisko regulējumu tāpat vēl nebija pilnībā izsmeltas, skat. spriedumu, 1993. gada 16. decembris (C‑334/92, EU:C:1993:945, 16. un nākamie punkti).
(
54
)	Par šiem kritērijiem skat. spriedumu, 2001. gada 18. oktobris, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, 41. punkts).
(
55
)	Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumus, 1982. gada 19. janvāris, Becker (8/81, EU:C:1982:7, 25. punkts); 1987. gada 8. oktobris, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, 7. punkts); 1989. gada 22. jūnijs, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, 31. punkts), un 2007. gada 28. jūnijs, JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, 58. punkts).
(
56
)	Spriedumi, 1990. gada 12. jūlijs, Foster u.c. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 18. punkts); 1997. gada 4. decembris, Kampelmann u.c. (no C‑253/96 līdz C‑258/96, EU:C:1997:585, 46. punkts), un 2017. gada 10. oktobris, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, 33. punkts).
(
57
)	Spriedumi, 1990. gada 12. jūlijs, Foster u.c. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 18. punkts); 2012. gada 24. janvāris, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 39. punkts), un 2017. gada 10. oktobris, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, 33. punkts).
(
58
)	Par šiem kritērijiem skat. arī spriedumu, 2017. gada 10. oktobris, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, 38. un nākamie punkti).
(
59
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 12. jūlijs, Foster u.c. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 18. punkts); 1997. gada 4. decembris, Kampelmann u.c. (no C‑253/96 līdz C‑258/96, EU:C:1997:585, 46. punkts); 2012. gada 24. janvāris, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 39. punkts), un 2017. gada 10. oktobris, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, 38. un nākamie punkti).
(
60
)	Spriedumi, 1994. gada 14. jūlijs, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, 25. punkts); 2004. gada 9. marts, Pfeiffer u.c. (no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 108. punkts); 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, 36. punkts), un 2016. gada 19. aprīlis, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, 30. punkts).
(
61
)	Šajā nozīmē spriedumi, 2000. gada 26. septembris, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, 49. un 50. punkts); 2004. gada 7. janvāris, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 57. punkts); 2008. gada 17. jūlijs, Arcor u.c. (no C‑152/07 līdz C‑154/07, EU:C:2008:426, 36. punkts), un 2015. gada 6. oktobris, T‑Mobile Czech Republic un Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 48. punkts).
(
62
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Arcor u.c. (no C‑152/07 līdz C‑154/07, EU:C:2008:426, 38. punkts).