62023CJ0482
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2025. gada 16. oktobrī (
*1
)
Valsts pienākumu neizpilde – Piekļuve starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum – Regula (EK) Nr. 1073/2009 – 2. panta 4. un 7. punkts un 15. panta b) punkts – Kabotāžas pārvadājumi ar autobusiem, kas tiek veikti neregulāri – Valsts piemērošanas pasākumi, ar kuriem vienā kalendārajā mēnesī ievieš maksimālo laikposmu, kas nepārsniedz septiņas secīgas dienas – Rīcības brīvība – Samērīgums
Lietā C‑482/23
par prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2023. gada 26. jūlijā cēlusi
Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Messina un C. Vang, pārstāvji,
prasītāja,
ko atbalsta
EBTA Uzraudzības iestāde, ko pārstāv M. Brathovde, K. Isaksen, M.‑M. Joséphidès un I. O. Vilhjálmsdóttir, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
pret
Dānijas Karalisti, ko sākotnēji pārstāvēja D. Elkan, J. F. Kronborg un C. Maertens, pārstāves, vēlāk – D. Elkan un C. Maertens, pārstāves,
atbildētāja,
ko atbalsta
Islande, ko pārstāv V. B. Eggertsdóttir, H. Jónsson, I. Óskarsdóttir un N. G. Sigurðardóttir, pārstāvji,
Norvēģijas Karaliste, ko pārstāv T. Aalia un E. Eikeland, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin], M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 5. decembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 6. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, neatļaudama kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem, veicot neregulārus reisus, ja vien pārvadājumi netiek veikti septiņu secīgu dienu laikā vienā kalendārajā mēnesī, Dānijas Karaliste nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1073/2009 (2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006 (OV 2009, L 300, 88. lpp.) 15. panta b) punktā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 1072/2009
2
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1072/2009 (2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautisko kravas autopārvadājumu tirgum (OV 2009, L 300, 72. lpp.) 2. pants “Definīcijas” noteic:
“Šajā regulā:
[..]
6)
“kabotāžas pārvadājumi” ir iekšzemes komercpārvadājumi, ko pagaidu kārtā atbilstīgi šai regulai veic uzņēmējā dalībvalstī;
[..].”
3
Šīs regulas 8. pants “Vispārējais princips” paredz:
“1.   Visi pārvadātāji, kuri veic komercpārvadājumus un kuriem ir Kopienas atļauja, un transportlīdzekļa vadītāji, ja tie ir trešās valsts valstspiederīgie, kuriem ir transportlīdzekļa vadītāja atestāts, ir tiesīgi pēc šīs nodaļas noteikumiem veikt kabotāžas pārvadājumus.
2.   Tiklīdz ir piegādāta krava, kura tika ievesta ar ienākošu starptautisku pārvadājumu, 1. punktā minētajiem pārvadātājiem ir atļauts ar to pašu transportlīdzekli vai, ja tas ir sakabināts transportlīdzeklis, ar tā paša transportlīdzekļa mehānisko transportlīdzekli veikt līdz trīs kabotāžas pārvadājumiem, kas seko starptautiskajam pārvadājumam no citas dalībvalsts vai no trešās valsts uz uzņēmēju dalībvalsti. Pēdējai kravas izkraušanai kabotāžas pārvadājuma laikā pirms izbraukšanas no uzņēmējas dalībvalsts jānotiek septiņu dienu laikā pēc pēdējās kravas izkraušanas uzņēmējā dalībvalstī ienākošā starptautiskā pārvadājuma laikā.
Pirmajā daļā minētā termiņa laikā pārvadātāji var veikt dažus vai visus minētajā daļā atļautos kabotāžas pārvadājumus jebkurā dalībvalstī ar noteikumu, ka veic ne vairāk kā vienu pārvadājumu katrā dalībvalstī trīs dienu laikā pēc ierašanās bez kravas attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
[..]”
Regula Nr. 1073/2009
4
Regulas Nr. 1073/2009 3., 4. un 10. apsvērums noteic:
“(3)
Lai nodrošinātu saskaņotu sistēmu attiecībā uz Kopienā īstenotiem starptautiskiem pasažieru pārvadājumiem ar autobusu, šī regula būtu jāpiemēro visiem starptautiskajiem pārvadājumiem Kopienas teritorijā. [..]
(4)
Pakalpojumu sniegšanas brīvība ir kopējās transporta politikas pamatprincips, kas prasa, lai pārvadātājiem no visām dalībvalstīm būtu nodrošināta piekļūšana starptautiskā transporta tirgum bez diskriminācijas – neatkarīgi no valstspiederības vai uzņēmējdarbības vietas.
[..]
(10)
Ārvalstu pārvadātājiem būtu jāļauj veikt pasažieru iekšzemes autopārvadājumus, bet būtu jāņem vērā katra pakalpojuma veida īpatnības. Veicot tādus kabotāžas pārvadājumus, tiem būtu jāpiemēro tādi Kopienas tiesību akti kā Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu [(OV 2006, L 102, 1. lpp.)], un uzņēmējā dalībvalstī noteiktajās jomās spēkā esoši tiesību akti.”
5
Regulas Nr. 1073/2009 1. panta “Darbības joma” 4. punkts noteic:
“Šo regulu piemēro pasažieru iekšzemes komercpārvadājumiem, ko pagaidu kārtā veic ārvalstu pārvadātājs, kā paredzēts V nodaļā.”
6
Šīs regulas 2. pants “Definīcijas” paredz:
“Šajā regulā izmanto šādas definīcijas:
[..]
4)
“neregulāri pārvadājumi” ir pārvadājumi, kas neatbilst regulāru pārvadājumu definīcijai, speciālus regulārus pārvadājumus ietverot, un kuru galvenā pazīme ir tas, ka tajos pārvadā pasažieru grupas, kuras izveidotas pēc pasūtītāja vai paša pārvadātāja iniciatīvas;
[..]
7)
“kabotāžas pārvadājumi” ir:
–
pasažieru iekšzemes komercpārvadājumi, ko pārvadātājs pagaidu kārtā veic uzņēmējā dalībvalstī, vai
–
pasažieru uzņemšana un izlaišana vienā un tajā pašā dalībvalstī, veicot regulāru starptautisku pārvadājumu, saskaņā ar šīs regulas noteikumiem, ja vien tas nav minētā pārvadājuma galvenais mērķis;
[..].”
7
Minētās regulas V nodaļa “Kabotāža” ietver 14. un 15. pantu.
8
Šīs pašas regulas 14. pants “Vispārējs princips” formulēts šādi:
“Jebkuram pārvadātājam, kurš veic pasažieru komercpārvadājumus ar autotransportu un kuram ir Kopienas atļauja, ir atļauts ar nosacījumiem, kas izklāstīti šajā nodaļā, un bez jebkādas diskriminācijas attiecībā uz pārvadātāja valstspiederību vai uzņēmējdarbības vietu veikt kabotāžas pārvadājumus, kā noteikts 15. pantā.”
9
Saskaņā ar Regulas Nr. 1073/2009 15. pantu “Atļautie kabotāžas pārvadājumi”:
“Kabotāžas pārvadājumi ir atļauti šādiem pakalpojumiem:
[..]
b) neregulāri pārvadājumi;
[..].”
Dānijas tiesības
10
Kopš 2019. gada 1. novembra Dānijas Karaliste piemēro administratīvo praksi, atbilstoši kurai Dānijas iestādes terminu “pagaidu kārtā”, kas izmantots Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 7. punktā ietvertajā jēdziena “kabotāžas pārvadājumi” definīcijā, interpretē kā tādu, kas nevar nozīmēt laikposmu, kurš pārsniedz “septiņas secīgas dienas vienā kalendārajā mēnesī” (turpmāk tekstā – “strīdīgā administratīvā prakse”). Šī prakse ir aprakstīta Transporta ministrijas 2019. gada 11. oktobra paziņojumā presei “Danmark strammer fortolkningen af EU’s regler om cabotage for busser” (“Dānija ierobežo Savienības noteikumu par kabotāžu ar autobusiem interpretāciju”).
Pirmstiesas procedūra
11
Komisija uzskata, ka strīdīgā administratīvā prakse, atbilstoši kurai ārvalstu pārvadātāja veiktie kabotāžas pārvadājumi ar autobusiem Dānijas teritorijā tiek ierobežoti līdz septiņām secīgām dienām viena kalendārā mēneša laikā, neatbilst Regulas Nr. 1073/2009 mērķim un pārkāpj samērīguma principu.
12
Pēc saziņas ar Dānijas valdību Komisija 2021. gada 9. jūnijā Dānijas Karalistei nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja, ka, piemērojot strīdīgo administratīvo praksi, šī dalībvalsts nav izpildījusi Regulas Nr. 1073/2009 15. panta b) punktā paredzētos pienākumus.
13
Dānijas Karaliste uz brīdinājuma vēstuli atbildēja 2021. gada 2. augustā, norādot, ka šī prakse atbilst Regulai Nr. 1073/2009. Šajā ziņā nepastāvot vienota kabotāžas noteikumu interpretācija attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem. Turklāt minētā prakse atbilstot šīs regulas mērķim, kā arī Regulā Nr. 1072/2009 ietvertajai frāzei “pagaidu kārtā”. Visbeidzot, šī prakse esot samērīga.
14
2022. gada 19. maijā Komisija Dānijas Karalistei nosūtīja argumentētu atzinumu, uz kuru šī dalībvalsts atbildēja 2022. gada 1. jūlijā. Šajā atbildē minētā dalībvalsts uzstāja, ka strīdīgā administratīvā prakse atbilst Regulai Nr. 1073/2009.
15
Uzskatot, ka Dānijas Karalistes atbilde nav apmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Lietas dalībnieku argumenti
16
Komisija, kuru atbalsta EBTA Uzraudzības iestāde, atgādina, ka ar Regulu Nr. 1073/2009 ir noteikta kārtība, kādā tiek piemērots primārajās tiesībās nostiprinātais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips pasažieru pārvadājumu ar autobusiem nozarē.
17
Saskaņā ar šīs regulas noteikumiem Eiropas Savienības pārvadātāji varot pagaidu kārtā veikt neregulārus pasažieru komercpārvadājumus dalībvalstīs, kas nav uzņēmējdarbības dalībvalstis, ar vienīgo nosacījumu – ka tiem ir Kopienas atļauja.
18
Strīdīgā administratīvā prakse nozīmējot aizliegumu ārvalstu pārvadātājam veikt divus kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem Dānijā viena kalendārā mēneša laikā, ja šie pārvadājumi notiek vairāk nekā ar vienas nedēļas intervālu. Tādējādi pārvadātājs, kas nodrošina kabotāžas pārvadājumu Dānijā mēneša pirmajā dienā un pēc tam vēlreiz tā paša mēneša 20. datumā, saskaņā ar šo praksi pārkāpj Regulu Nr. 1073/2009, pat ja šie pārvadājumi bijuši vienīgie, ko šis pārvadātājs veicis Dānijā.
19
Komisija uzsver – tā kā Regula Nr. 1073/2009 reglamentē nosacījumus starptautisko pasažieru pārvadājumu ar autobusiem sniegšanas brīvībai, šī regula un it īpaši tās 2. panta 7. punktā ietvertā vārdkopa “pagaidu kārtā” jāinterpretē atbilstošo LESD noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību – kā tos interpretējusi Tiesa – gaismā.
20
Atsaucoties citastarp uz judikatūru, kas izriet no 1995. gada 30. novembra sprieduma Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, 27. punkts) un 2003. gada 11. decembra sprieduma Schnitzer (C‑215/01, EU:C:2003:662, 31. un 32. punkts), tā uzskata, ka ne darbības ilgums, ne biežums, ne periodiskums, ne turpinātība nevar tikt izmantoti kā vienīgais kritērijs, lai noteiktu, vai uz šo darbību attiecas LESD noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību un Regulā Nr. 1073/2009 ietvertie noteikumi par kabotāžu. No tā izrietot, ka automātiska kabotāžas pārvadājumu ierobežošana ar iepriekš noteiktu laikposmu, tādu kā aplūkotajā strīdīgajā administratīvajā praksē, ir pretrunā šai regulai.
21
Proti, minētās regulas formulējums, saskaņā ar kuru pārvadātājiem ir tiesības “pagaidu kārtā” veikt pasažieru pārvadājumus ar autobusiem uzņēmējā dalībvalstī, nozīmējot, ka katrā atsevišķā gadījumā jāizvērtē, vai attiecīgā pārvadātāja darbība ir notikusi pagaidu kārtā. Tādējādi tāds noteikums, kāds ieviests ar strīdīgo administratīvo praksi, nevarot aizstāt rīcības brīvību, kas noteikti izriet no šāda individuāla izvērtējuma.
22
Komisija piebilst, ka Regula Nr. 1073/2009 tieši neatļauj dalībvalstīm noteikt piemērošanas pasākumus attiecībā uz neregulāriem kabotāžas pārvadājumiem. Turklāt, lai gan, protams, dažu regulas normu – neraugoties uz to tiešo piemērojamību valstu tiesību sistēmās – īstenošanai var būt nepieciešams, lai dalībvalstis paredzētu piemērošanas pasākumus, šajā gadījumā minētā prakse neatbilst nosacījumiem, kuriem šajā ziņā jābūt izpildītiem, – kādi tie izriet no judikatūras, it īpaši no 2011. gada 21. decembra sprieduma Danske Svineproducenter (C‑316/10, EU:C:2011:863, 41. punkts).
23
Proti, pirmkārt, strīdīgā administratīvā prakse ne vien precizējot dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību, bet arī pārmērīgi ierobežojot pārvadātāju tiesības veikt kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem Dānijā. Otrkārt, šī prakse esot pretrunā Regulas Nr. 1073/2009 mērķim – liberalizēt noteiktu pasažieru komercpārvadājumu veidu veikšanu un paredzēt nosacījumus, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātājiem atļauts pagaidu kārtā veikt iekšzemes pasažieru komercpārvadājumus kādā dalībvalstī Savienības kopējās transporta politikas ietvaros. It īpaši Komisija uzsver – tā kā šīs regulas 2. panta 7. punktā kā kabotāžas pārvadājumu ierobežojums ir paredzēts tikai tas, ka tie tiek veikti “pagaidu kārtā”, Dānijas Karaliste, ieviešot tādu vispārēju režīmu, kāds izriet no strīdīgās administratīvās prakses, negarantē rīcības brīvību, kas nepieciešama iepriekš minētajam individuālajam izvērtējumam. Treškārt, minētā prakse esot nesamērīga.
24
Atbildot uz šiem argumentiem, Dānijas Karaliste, kuru atbalsta Norvēģijas Karaliste, vispirms norāda, ka strīdīgā administratīvā prakse tika ieviesta, lai risinātu Dānijas iestāžu konstatētās grūtības konkrētos gadījumos noteikt, vai autobusu kabotāža ir likumīga.
25
Turklāt dalībvalstīm esot tiesības paredzēt piemērošanas pasākumus, lai precizētu Regulas Nr. 1073/2009 15. panta b) punkta piemērošanas jomu. Proti, pamatojoties uz šīs regulas formulējumu, tās mērķi vai kontekstu, kādā iekļaujas minētā regula, neesot iespējams noteikt, ko tieši nozīmē šīs regulas 15. panta b) punktā, lasot to kopsakarā ar 2. panta 7. punktu, minētais formulējums “pagaidu kārtā”. Šādos apstākļos saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas citastarp izriet no 2011. gada 21. decembra sprieduma Danske Svineproducenter (C‑316/10, EU:C:2011:863), kā arī no 2018. gada 12. aprīļa sprieduma Komisija/Dānija (C‑541/16, EU:C:2018:251), šīs valstis varot paredzēt piemērošanas pasākumus, lai precizētu attiecīgo tiesību normu piemērošanas jomu.
26
Šajā lietā strīdīgā administratīvā prakse tieši esot ļāvusi identificēt gadījumus, kad ārvalstu pārvadājumu uzņēmuma darbība Dānijā tiek veikta “pagaidu kārtā”. Tas atbilstot Regulas Nr. 1073/2009 mērķim nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību pārvadājumu jomā, vienlaikus pārliecinoties, ka kabotāžas pārvadājumi netiek veikti, radot pastāvīgu vai nepārtrauktu darbību.
27
Attiecībā uz apstākli, ka šī prakse ir balstīta uz laikposmu, ko veido noteikts dienu skaits, nevis uz pārvadājumu skaitu, Dānijas Karaliste apgalvo, ka arī Savienības likumdevējs, lai precizētu Regulā Nr. 1072/2009 par kravu kabotāžas pārvadājumiem ietvertā jēdziena “pagaidu kārtā” tvērumu, ir ieviesis noteikumu, kurā ir atsauce uz septiņu dienu laikposmu. Preču kabotāžas pārvadājumi, no vienas puses, un kabotāžas pārvadājumi ar autobusiem, no otras puses, esot balstīti uz vieniem un tiem pašiem principiem.
28
Visbeidzot, ar strīdīgo administratīvo praksi esot ievērots samērīguma princips. Šī prakse esot pasākums, kas ļauj nodrošināt, lai kabotāža ar autobusiem nenotiktu nepārtraukti un tādā mērā, ka faktiski ārvalstu uzņēmums tikai ļoti reti pamet vai pat nekad nepamet uzņēmējas valsts teritoriju, un tādējādi darbība zaudētu savu pagaidu raksturu.
29
Norvēģijas Karaliste piebilst, ka strīdīgā administratīvā prakse ir juridiski skaidra, paredzama un viegli izpildāma. Turklāt Regulas Nr. 1073/2009 formulējums, konteksts, mērķis un rašanās vēsture neliedzot tādu interpretāciju, kas ļauj noteikt fiksētu maksimālo laikposmu, lai kabotāžas pārvadājumus varētu uzskatīt par veiktiem “pagaidu kārtā”. Gluži pretēji, tas, ka šajā regulā nav precīzu noteikumu, kas reglamentētu jēdziena “kabotāžas pārvadājums” tvērumu, dalībvalstīm atstājot rīcības brīvību paredzēt valsts piemērošanas pasākumus.
30
Norvēģijas Karaliste turklāt apgalvo – bez skaidri definētiem noteikumiem, kas reglamentētu minētās regulas 2. panta 7. punktā un 15. panta b) punktā paredzēto kabotāžas pārvadājumu apjomu, šīs regulas efektivitāte būtu traucēta tādējādi, ka nebūtu iespējams saskaņoti un paredzami kontrolēt un likt ievērot atļauto pārvadājumu apjomu.
31
Turklāt attiecībā uz šīs pašas regulas 2. panta 7. punktā ietverto formulējumu “pagaidu kārtā” Norvēģijas Karaliste šaubās, vai tas ir jāinterpretē Tiesas judikatūras par pakalpojumu pagaidu raksturu – LESD 56. un 57. panta izpratnē – gaismā.
Tiesas vērtējums
32
Ar šo prasību Komisija pārmet Dānijas Karalistei, ka tā, neatļaudama kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem, kas tiek veikti neregulāri, ja vien pārvadājumi netiek veikti septiņu secīgu dienu laikā vienā kalendārajā mēnesī, nav izpildījusi Regulas Nr. 1073/2009 15. panta b) punktā paredzētos pienākumus. Katrā ziņā strīdīgā administratīvā prakse neatbilstot šīs regulas mērķim un neievērojot samērīguma principu.
33
Lai lemtu par šīs prasības pamatotību, pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši LESD 288. pantam, ņemot vērā pašu regulu raksturu un to funkciju Savienības tiesību avotu sistēmā, regulu normas parasti nepastarpināti ir piemērojamas valstu tiesību sistēmās un valstu iestādēm nav jāparedz piemērošanas pasākumi. Tomēr, lai īstenotu dažus šos noteikumus, dalībvalstīm var būt jāparedz piemērošanas pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 11. janvāris, Monte Arcosu, C‑403/98, EU:C:2001:6, 26. punkts; 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 27. punkts, un 2024. gada 30. maijs, Expedia, C‑663/22, EU:C:2024:433, 40. punkts).
34
Ciktāl tas ir nepieciešams dažu regulas normu īstenošanai, dalībvalstis var noteikt pasākumus regulas piemērošanai, ja tie netraucē tās tiešajai piemērojamībai, neapslēpj tās Savienības tiesību akta raksturu un ja ar tiem tiek precizēts, kā izmantojama ar šo regulu piešķirtā rīcības brīvība, tomēr ievērojot šo normu robežas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, 41. punkts; 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 28. punkts, un 2024. gada 30. maijs, Expedia, C‑663/22, EU:C:2024:433, 41. punkts).
35
Šajā ziņā, atsaucoties uz attiecīgajām konkrētas regulas normām, kuras interpretējamas šīs regulas mērķu gaismā, jānosaka, vai ar tām tiek aizliegts, likts vai atļauts dalībvalstīm paredzēt noteiktus piemērošanas pasākumus un – it īpaši pēdējā minētajā gadījumā – vai attiecīgais pasākums ietilpst katrai dalībvalstij atzītās rīcības brīvības robežās (šajā nozīmē skat. spriedumus_2011. gada 21. decembris, Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, 43. punkts; 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 29. punkts, un 2024. gada 30. maijs, Expedia, C‑663/22, EU:C:2024:433, 42. punkts).
36
Šajā lietā jānorāda, ka attiecīgajās Regulas Nr. 1073/2009 tiesību normās, proti, 15. panta b) punktā, kā arī 2. panta 4. un 7. punktā, dalībvalstīm nav expressis verbis atļauts paredzēt piemērošanas pasākumus attiecībā uz kabotāžas pārvadājumiem.
37
Tomēr, tāpat kā Tiesa ir nospriedusi attiecībā uz salīdzināmām tiesību normām par kabotāžas pārvadājumu jēdzienu saistībā ar kravu komercpārvadājumiem, kas ietvertas Regulas Nr. 1072/2009 2. panta 6. punktā un 8. pantā, jāpārbauda, vai dalībvalstīm ir rīcības brīvība paredzēt valsts pasākumus Regulas Nr. 1073/2009 piemērošanai, lai gan tajā nav šāda skaidra pilnvarojuma (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 34. punkts).
38
It īpaši jāpārbauda, vai – kā to apgalvo Dānijas Karaliste – Regulā Nr. 1073/2009 atļautajam jēdzienam “kabotāžas pārvadājums” patiešām trūkst precizitātes un tādēļ valsts piemērošanas pasākumu noteikšana, lai precizētu šā jēdziena tvērumu, šķiet pamatota.
39
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka šīs regulas 2. panta 7. punktā jēdziens “kabotāžas pārvadājumi” tostarp ir definēts kā “pasažieru iekšzemes komercpārvadājumi, ko pārvadātājs pagaidu kārtā veic uzņēmējā dalībvalstī”, tomēr nekādi nav precizēts šis laika nosacījums.
40
Otrkārt, minētās regulas 15. panta b) punktā paredzēts, ka kabotāžas pārvadājumi ir atļauti “neregulāriem pārvadājumiem”. Tomēr, lai gan jēdziens “neregulāri pārvadājumi” ir definēts šīs pašas regulas 2. panta 4. punktā, jākonstatē, ka nevienā no šīm tiesību normām – ne ilguma, ne skaita ziņā – nav precīzi noteikts atļauto pakalpojumu neregulārais raksturs.
41
Apstāklis, ka tiesību norma ir formulēta vispārīgi vai neprecīzi, ir norāde uz to, ka ir nepieciešami valsts piemērošanas pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 39. punkts).
42
Turklāt, lai gan atbilstoši Regulas Nr. 1073/2009 3. apsvērumam tās mērķis ir visā Savienībā nodrošināt saskanīgu regulējumu starptautiskajiem pasažieru pārvadājumiem ar autobusiem, šis mērķis neliedz dalībvalstij paredzēt atsevišķus šīs regulas piemērošanas pasākumus. It īpaši attiecībā uz kabotāžu minētās regulas 10. apsvērumā ir precizēts, ka, lai gan ārvalstu pārvadātājiem būtu jābūt atļautam sniegt iekšzemes pasažieru autopārvadājumu pakalpojumus, jāņem vērā katra pakalpojumu veida īpašās iezīmes, un šādu kabotāžas pārvadājumu veikšanai būtu jāpiemēro Savienības tiesību akti par atsevišķu sociālās jomas tiesību normu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu un spēkā esošās valsts tiesību normas atsevišķās jomās uzņēmējā dalībvalstī.
43
Tātad jāuzskata, ka dalībvalstis var paredzēt valsts pasākumus Regulas Nr. 1073/2009, un konkrētāk – tās 2. panta 4. un 7. punkta, kā arī 15. panta b) punkta, piemērošanai, lai precizētu jēdziena “kabotāžas pārvadājums” tvērumu minētās regulas izpratnē.
44
Otrām kārtām, jāatgādina, ka tad, ja dalībvalstis paredz regulas piemērošanas pasākumus, tām ir jāievēro samērīguma princips, kas ir saistošs to likumdevējām un regulatīvajām iestādēm, kad tās piemēro Savienības tiesību aktus, un kas prasa, lai ar noteikumu īstenotie pasākumi būtu piemēroti attiecīgā Savienības tiesiskā regulējuma mērķa sasniegšanai un nepārsniegtu tā sasniegšanai nepieciešamo (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, 50.–52. punkts; 2018. gada 12. aprīlis, Komisija/Dānija, C‑541/16, EU:C:2018:251, 50. punkts, un 2024. gada 30. maijs, Expedia, C‑663/22, EU:C:2024:433, 43. punkts).
45
Pirmkārt, attiecībā uz strīdīgās administratīvās prakses piemērotību Regulas Nr. 1073/2009 mērķa sasniegšanai Dānijas Karaliste apgalvo, ka šī prakse var garantēt pakalpojumu sniegšanas brīvību pārvadājumu jomā, vienlaikus garantējot, ka kabotāžas pārvadājumi netiek veikti, radot pastāvīgu vai turpinātu darbību uzņēmējā dalībvalstī.
46
Šajā ziņā jānorāda, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība – kā noteikts Regulas Nr. 1073/2009 4. apsvērumā – gan ir kopējās transporta politikas pamatprincips un prasa, lai visu dalībvalstu pārvadātājiem tiktu garantēta piekļuve starptautisko pārvadājumu tirgiem bez diskriminācijas valstspiederības vai uzņēmējdarbības vietas dēļ saskaņā ar šīs regulas 14. pantā noteikto vispārējo principu.
47
Tomēr arī jānorāda, ka gan Regulas Nr. 1073/2009 1. panta 4. punktā, gan 2. panta 7. punktā ir uzsvērts kabotāžas pagaidu raksturs. Turklāt šīs regulas 10. apsvērumā atgādināts, ka, tieši ņemot vērā katra pakalpojumu veida īpašās iezīmes, ārvalstu pārvadātājiem būtu jāļauj sniegt pasažieru iekšzemes autopārvadājumu pakalpojumus.
48
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 44. un 45. punktā, nosakot laika ierobežojumu kabotāžas pārvadājumiem ar autobusiem Dānijas teritorijā viena kalendārā mēneša laikā, strīdīgā administratīvā prakse novērš to, ka šī darbība neatbilst pagaidu darbībai un kļūst pastāvīga un turpināta. Tādējādi tā ir piemērota, lai nodrošinātu prasību saglabāt kabotāžas pagaidu raksturu, kā arī šīs prasības paredzamību un ievērošanu.
49
No tā izriet, ka strīdīgā administratīvā prakse ir piemērota, lai sasniegtu Regulas Nr. 1073/2009 tiesību normās par kabotāžu izvirzīto mērķi.
50
Otrkārt, attiecībā uz to, vai strīdīgā administratīvā prakse nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, jānorāda, ka šī prakse ierobežo kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem ar septiņu secīgu dienu laikposmu viena kalendārā mēneša laikā.
51
No tā izriet, ka, lai gan minētās prakses rezultātā attiecīgajam pārvadātājam ir jāievēro nogaidīšanas periods, kura ilgums atšķiras atkarībā no kalendārā mēneša brīža, kurā šie kabotāžas pārvadājumi tiek veikti, tās mērķis nav aizliegt veikt citus pārvadājumus ar autobusiem, piemēram, starptautiskos pārvadājumus vai nu uz uzņēmējdarbības dalībvalsti, vai uz citām dalībvalstīm, kam attiecīgā gadījumā seko kabotāžas pārvadājumi ar autobusiem šajās citās dalībvalstīs. Tātad šajā nogaidīšanas periodā pārvadātāji var turpināt veikt šādas darbības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne), no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 832., 833. un 852. punkts).
52
Tādēļ jākonstatē, ka nogaidīšanas periods, kas izriet no strīdīgās administratīvās prakses, nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu šīs prakses mērķi – nodrošināt, lai kabotāžas pārvadājumi ar autobusiem netiktu veikti, radot pastāvīgu vai turpinātu darbību vienā un tajā pašā uzņēmējā dalībvalstī.
53
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka šo mērķi varētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem nekā šis nogaidīšanas periods. Tomēr jākonstatē, ka Komisija nepaskaidro, kas ir šie līdzekļi.
54
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes procedūrā tieši šai iestādei jāpierāda apgalvotā pienākumu neizpilde un jāiesniedz Tiesai vajadzīgie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai šāda pienākumu neizpilde pastāv, un Komisijai nav tiesību pamatoties ne uz kādu prezumpciju (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1982. gada 25. maijs, Komisija/Nīderlande_96/81, EU:C:1982:192, 6. punkts, un 2023. gada 21. decembris, Komisija/Dānija (Maksimālais stāvēšanas laiks), C‑167/22, EU:C:2023:1020, 47. punkts).
55
Tādējādi jāsecina, ka strīdīgā administratīvā prakse nepārkāpj samērīguma principu.
56
Šādos apstākļos jākonstatē, ka Komisija nav pierādījusi, ka, neatļaudama kabotāžas pārvadājumus ar autobusiem, kas tiek veikti neregulāri, ja vien šie pārvadājumi netiek veikti septiņu secīgu dienu laikā tajā pašā kalendārajā mēnesī, Dānijas Karaliste nav izpildījusi Regulas Nr. 1073/2009 15. panta b) punktā paredzētos pienākumus.
57
Tāpēc Komisijas prasība jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Dānijas Karaliste ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – dāņu.