62003CJ0409_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑409/03
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Bundesfinanzhof
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 15. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 1. oktobrī, tiesvedībā
Société d’exportation de produits agricoles SA (SEPA)
pret
Hauptzollamt Hamburg-Jonas .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], N. Kolnerika [ N. Colneric ], K. Šīmans [ K. Schiemann ] un E. Juhāss [ E. Juhász ] (referents),
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretāre M. F. Kontē [ M.‑F. Contet ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 18. novembrī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– SEPA
vārdā – D. Ēle [ D. Ehle ], Rechtsanwalt,
– Hauptzollamt Hamburg-Jonas
vārdā – M. Blesings [ M. Blaesing ], pārstāvis,
– Grieķijas valdības vārdā – G. Kanelopuls [ G. Kanellopoulos ] un V. Kondolems [ V. Kontolaimos ] kā arī E. Svolopulu [ E. Svolopoulou ], pārstāvji,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Pāsivirta [ E. Paasivirta ] un G. Brauns [ G. Braun ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 3. februārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. pantu Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3665/87 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas kopējiem piemērošanas noteikumiem (OV L 351, 1. lpp.).
2. Prejudiciālie jautājumi radās tiesvedībā starp Societé d'exportation de produits agricoles SA
(turpmāk tekstā – “ SEPA ”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas
(Hamburgas-Jonasas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ”) par eksporta kompensāciju piešķiršanas atteikumu liellopu – dzīvnieku, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā – gaļai, ko SEPA
eksportēja uz trešām valstīm.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Regulas Nr. 3665/87 devītajā apsvērumā ir noteikts:
“[p]roduktiem ir jāpiemīt tādai kvalitātei, lai tos varētu pārdot parastos apstākļos”.
4. Šīs pašas regulas 13. pantā ir noteikts:
“Kompensāciju nepiešķir, ja produktiem nepiemīt pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte un tad, kad šie produkti paredzēti lietošanai uzturā, ja to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai būtiski samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.”
5. No 1999. gada 1. jūlija Regulu Nr. 3665/87 aizstāja ar Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulu (EK) Nr. 800/1999, ar ko nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.), kuras 11. panta 1. punktā ir noteikts:
“Kompensācija ir piešķirta tikai produktiem, kas [..] ir brīvā apgrozībā Kopienā [..].”
6. Šīs pašas regulas 21. panta 1. punkta pirmā, otrā un trešā daļa ir formulēta šādi:
“1. Kompensāciju nepiešķir produktiem, kam nav pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte tajā datumā, kad pieņem eksporta deklarāciju.
Produktus uzskata par atbilstošiem pirmajā daļā noteiktajām prasībām, ja tos var tirgot Kopienas teritorijā parastos apstākļos ar aprakstu, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, kā arī, ja šādi produkti ir paredzēti lietošanai pārtikā un to izmantošanas iespēja tādam nolūkam nav izslēgta vai ievērojami samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.
Produktu atbilstību prasībām, kas noteiktas pirmajā daļā, pārbauda saskaņā ar standartiem vai praksi, kas ir spēkā Kopienā.”
7. 2. panta n) apakšpunktā Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīvā 64/433/EEK par veselības problēmām, kas ietekmē Kopienas iekšējo tirdzniecību ar svaigu gaļu (OV 1964, 121, 2012. lpp.), kas grozīta un konsolidēta ar Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvu 91/497/EEK (OV L 268, 69. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 64/433”), ir sniegta šāda definīcija:
““Īpašā piespiedu kaušana” [nokaušana īpašas steidzamības kārtībā] ir jebkāda kaušana, ko pēc nelaimes gadījuma vai saistībā ar nopietnām psiholoģiskām vai funkcionālām problēmām liek veikt veterinārķirurgs. Īpašo piespiedu kaušanu [nokaušanu īpašas steidzamības kārtībā] var veikt ārpus kautuves, ja veterinārķirurgs uzskata, ka dzīvnieku pārvest nav iespējams vai arī pārvešana to pakļautu nevajadzīgām ciešanām.”
8. Šīs direktīvas 6. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, ka:
[..]
e) dzīvniekus, ko pakļauj īpašai piespiedu kaušanai [nokaušanai īpašas steidzamības kārtībā], atļauj izmantot cilvēku uzturā tikai vietējā tirgū un tikai, ja ir izpildīti šādi nosacījumi [..].”
Valsts tiesiskais regulējums
9. Vācijas 1996. gada 19. janvāra likuma par gaļas sanitārajām prasībām ( Fleischygienegesetz, BGBl . 1996 I, 59. lpp.) 13. pants ir formulēts šādi:
“13. pants – Nokaušana slimības gadījumā
1. Dzīvniekus,
1) kas jānokauj īpaša iemesla dēļ vai
2) kas izdala patogēnus slimību ierosinātājus,
var nokaut tikai īpašās lopkautuvēs (t.s. izolētās lopkautuvēs). Pēc katras nokaušanas izolētā lopkautuvē izmantotās telpas un iekārtas ir jānotīra un jādezinficē.
2. No nokautiem slimiem dzīvniekiem iegūto gaļu var laist tirgū kā pārtikas preci tikai iepriekš minēto lopkautuvju pārdošanas punktos, ko šim nolūkam īpaši apstiprinājusi un kontrolē kompetenta valsts iestāde, un šī gaļa ir īpaši jāatzīmē.
[..]
4. Federālā ministrija ir tiesīga pieņemt noteikumus, izdodot Bundesrāta apstiprinātu rīkojumu, ciktāl tas ir nepieciešams patērētāju aizsardzībai vai Eiropas Kopienu iestāžu tiesību aktu piemērošanai šādos jautājumos:
1) minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas izolētām lopkautuvēm, lai novērstu jebkādu patogēno slimību ierosinātāju izplatīšanās risku;
2) attiecīgās gaļas marķējums;
3) minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas pārdošanas punktiem apstiprināšanas un kontroles brīdī, kā arī nosacījumi un procedūra, kas jāievēro, lai apstiprinātu vai noraidītu to apstiprinājumu;
4) minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas nokauto slimo dzīvnieku gaļas uzglabāšanai, transportēšanai un pārdošanai pārdošanas punktos ar iepriekš minētajiem nosacījumiem;
5) minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas, veicot nokaušanu steidzamības kārtībā un tādas gaļas pārdošanai, kuras izcelsme ir šāda veida lopkautuvēs.”
10. Minētā likuma normas tika ieviestas ar noteikumiem par gaļas sanitārajām prasībām ( Fleischhygieneverordnung, BGBl . 1997 I, 1138. lpp.), kuru 10. pantā ir noteikts, ka izolētās lopkautuvēs iegūto gaļu “[..] var pārdot tikai apstiprinātos [..] pārdošanas punktos un tikai gala patērētājiem [..]”.
Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
11. Francijas sabiedrība SEPA
eksportēja uz trešajām valstīm gaļu no izolētām lopkautuvēm Vācijā, kur tika nokauti slimie dzīvnieki un tie dzīvnieki, kurus vajadzēja steidzami nokaut noteiktu iemeslu dēļ (piemēram, nelaimes gadījuma rezultātā). Līdz 1997. gada oktobrim tai tika piešķirtas kompensācijas par šādu eksportu.
12. 1997. gada novembrī SEPA
iesniedza eksporta deklarāciju par saldētas liellopu gaļas, kas iegūta no minētajās izolētajās lopkautuvēs nokautiem dzīvniekiem, sūtījumu, ar ko tā pieprasīja Hauptzollamt
eksporta kompensācijas. Šo piešķiršanu tai atteica, pamatojoties uz to, ka šim produktam nepiemita “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē, jo nokautās gaļas aprite ar šādiem nosacījumiem bija stingri ierobežota saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu.
13. SEPA celtā prasība Finanzgericht Hamburg
(Hamburgas Finanšu tiesa) par atteikuma lēmumu tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka nebija izpildīti eksporta kompensācijas piešķiršanas nosacījumi. Šī tiesa uzskatīja, ka gaļai nebija “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” sakarā ar to, ka no izolētajām lopkautuvēm iegūtās gaļas pārdošana ir pakļauta noteiktiem Vācijas tiesību ierobežojumiem.
14. Tā kā izolētajām lopkautuvēm bija veterinārais sertifikāts, saskaņā ar kuru gaļa bija derīga lietošanai pārtikā un atbilda Vācijas tiesību aktu prasībām par gaļas sanitārajām prasībām, un muitas formalitāšu nolūkā bija saņemti arī citi sertifikāti par gaļas atbilstību sanitārajām prasībām, SEPA
iesniedza Bundesfinanzhof
kasācijas sūdzību par Finanzgericht Hamburg nolēmumu.
15. Uzskatot, ka strīda risinājumam ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai [..] Regulas Nr. 3665/87 13. pants ar “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienu pieprasa, lai attiecīgo preču ražošana un izplatīšana būtu pakļauta vienīgi vispārējas piemērošanas tiesību normām – tādām, ko piemēro visām šī veida precēm, – un vai tādējādi šis pants liedz piešķirt eksporta kompensācijas par precēm, uz kurām attiecas īpaši ierobežojumi, it sevišķi attiecībā uz to iegūšanu, apstrādi vai izplatīšanu, kā, piemēram, rīkojums veikt īpašu sanitāro pārbaudi vai pārdošanas vietu ierobežojums?
2) Vai Regulas Nr. 3665/87 13. pants ar “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienu pieprasa eksportējamās preces vidusmēra kvalitāti un tādējādi liedz piešķirt eksporta kompensācijas par precēm, kurām piemīt zemāka kvalitāte un kuras parasti tomēr tiek pārdotas ar mērķi, kas noteikts kompensācijas pieteikumā? Vai tā tas ir arī gadījumā, ja preces zemā kvalitāte nekādā veidā neietekmē komercdarījuma īstenošanu?”
Par prejudiciāliem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Tiesai iesniegtie apsvērumi
16. SEPA
atzīmē, ka vienīgais eksporta kompensācijas piešķiršanas nosacījums ir preces sertifikāta iesniegšana par atbilstību sanitārām prasībām. Saskaņā ar tās teikto, “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” ir jāvērtē atkarībā no pašai precei piemītošām objektīvām īpašībām, kas pastāv neatkarīgi no “neierobežotas pārdošanas” vai “pārdošanas sistēmas” jautājuma. Līdz ar to pārdošanas vietu ierobežojums nevar mazināt preces derīgumu pārdošanai. Tā uzsver, ka Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē ar iespēju šo produktu pārdot vietējā tirgū pietiek, lai [varētu] atzīt “preces [tirdzniecības] kvalitāti”. Turklāt SEPA piebilst, ka ar vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principu, kam piemīt īpaša nozīme Kopienas kompensāciju sistēmas ietvaros, tiek pieprasīts tas, ka tiesiskajam regulējumam, ar ko tiek uzlikti pienākumi, ir jābūt skaidram un precīzam, lai [persona], kurai ir tiesības uz kompensāciju, nepārprotami varētu zināt savas tiesības un pienākumus un tādējādi rīkoties atbilstoši tiem.
17. Hauptzollamt, kas neiesniedza rakstveida apsvērumus, tiesas sēdes laikā norādīja, ka, pat ja to dzīvnieku, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, gaļa nav zemākas kvalitātes, bet tiek uzskatīta par derīgu lietošanai uzturā pēc veterinārās kontroles, no juridiskā viedokļa to var laist pārdošanā tikai vietējā tirgū un īpašos pārdošanas punktos. Sakarā ar Vācijas un Kopienu atbilstošo tiesisko regulējumu šādas gaļas pārdošanas iespējas ir ļoti ierobežotas; Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē tā nav nedz laižama tirgū, nedz pārdodama. No konkrētā tirgus konkurences un gaļas tiesiskā regulējuma viedokļa starp šo gaļu un to, kas pārdodama bez ierobežojumiem, ir tik lielas atšķirības, ka vienīgā līdzība ir tāda, ka abos gadījumos runa ir par gaļu. Turklāt šī iestāde apgalvo, ka minētajā 13. pantā ir paredzēta ne tikai veselības aizsardzība, bet arī eksporta kompensācijas ierobežojumi, to paredzot tikai tiem produktiem, kuri to ir pelnījuši.
18. Grieķijas Republika uzskata, ka lauksaimniecības produktu pārdošanas “parastie apstākļi” var aptvert situācijas, uz kurām attiecas gan vispārējas piemērošanas noteikumi par šo produktu ražošanu un izplatīšanu un kas attiecas uz visiem vienas kategorijas produktiem, gan arī īpaši ierobežojumi, kuri jo īpaši ietekmē noteiktu produktu ražošanu, apstrādi un izplatīšanu. Vispārējās piemērošanas tiesiskais regulējums, no vienas puses, un īpašie ierobežojumi, no otras puses, kopā veido lauksaimniecības produkta pieprasītajai “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” atbilstības kritērijus tādā veidā, ka nerodas jautājums par diferenciāciju, salīdzinot ar pārdošanas “parastiem apstākļiem”.
19. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Komisijas teikto, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdziens nozīmē, ka produktu var pārdot parastos apstākļos. Tā uzskata, ka tāda gaļa kā pamata lietā, kas ir iegūta no izolētām lopkautuvēm, neatbilst šim kritērijam, jo tās pārdošana ir ierobežota. Komisija tādējādi apgalvo, ka šāds produkts, kaut arī netiek apstrīdēta tā atbilstība sanitārajām prasībām, neizpilda “pienācīgi l abas tirdzniecības kvalitātes” pienākumu, jo to nevar pārdot parastos apstākļos.
Tiesas vērtējums
20. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā pamata lietas faktus, Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka gaļu, kas atbilst sanitārajām prasībām un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā tiek ierobežota ar Kopienas tiesisko regulējumu vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā iegūta no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, var uzskatīt par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” gaļu, jo šis nosacījums ir nepieciešams, lai piešķirtu eksporta kompensācijas.
21. Regulas Nr. 3665/87 13. pantā ir paredzēts, ka kompensāciju nepiešķir, ja produktiem nepiemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” un tad, kad šie produkti ir paredzēti lietošanai uzturā, ja to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai būtiski samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.
22. Šajā sakarā Tiesa saistībā ar Komisijas 1967. gada 21. decembra Regulu Nr. 1041/67/EEK par eksporta kompensāciju piemērošanas noteikumiem produktu sektorā, uz kuriem attiecas vienota cenas sistēma (OV 1967, 314, 9. lpp.), ir nospriedusi, ka “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” prasība ir kompensācijas piešķiršanas vispārējs un objektīvs nosacījums neatkarīgi no prasībām attiecībā uz veidu un kvalitāti regulās, ar ko nosaka kompensāciju apmēru katram produktam. Produkts, ko nevar pārdot Kopienas teritorijā parastos apstākļos un atbilstoši aprakstam, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, neatbilst šīm kvalitātes prasībām (skat. 1973. gada 9. oktobra spriedumu lietā 12/73 Muras, Recueil, 963. lpp., 12. punkts).
23. Šī interpretācija ir pārņemta Regulas Nr. 3665/87 devītajā apsvērumā, kurā ir noteikts, ka produktiem ir jāpiemīt tādai kvalitātei, lai tos varētu pārdot parastos apstākļos (skat. 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑235/97 Francija / Komisija, Recueil, I‑7555. lpp., 77. punkts).
24. Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, nepastāvot Kopienas tiesību normai, kurā būtu definēts jēdziens “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, dalībvalstu pienākums ir pieņemt precīzākus atbilstošos noteikumus, kas nedrīkstētu būt pretrunā piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma vispārējai uzbūvei, ar ko tiek pieprasīta kvalitāte, kas atļauj pārdošanu parastos apstākļos (skat. it īpaši 1994. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑371/92 Ellinika Dimitriaka, Recueil, I‑2391. lpp., 23. punkts, un spriedumu iepriekš minētajā lietā Francija / Komisija, 76. un 77. punkts).
25. Līdz ar to dalībvalstīm ir tiesības pieņemt precīzākus valsts noteikumus attiecībā uz Kopienu tiesību jēdzienu “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, bet to likumdošanas varu ierobežo Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Regulas Nr. 3665/87 13. pantā noteiktie kritēriji, kas ir interpretēti saskaņā ar šīs pašas regulas devīto apsvērumu.
26. Tas, ka produkta derīgums pārdošanai “parastos apstākļos” ir “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienam piemītošs elements, citastarp, skaidri izriet no tiesiskā regulējuma par lauksaimniecības produktu eksporta kompensācijām, ciktāl kopš Regulas Nr. 1041/67 pieņemšanas visās atbilstošās regulās ir ticis pārņemts “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdziens, kā arī produkta pārdošanas derīguma kritērijs “parastos apstākļos” kā prasības, lai produktam varētu piešķirt eksporta kompensāciju.
27. Runājot par Regulu Nr. 800/1999, ir jāatzīmē, ka tās 21. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts, ka kompensāciju nepiešķir produktiem, kam nav “veselības prasībām atbilstošas, pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” tajā dienā, kurā pieņem eksporta deklarāciju, un ka produkti atbilst šai prasībai, “ja tos var pārdot Kopienas teritorijā parastos apstākļos”. Ir jāatzīst, ka ar šo noteikumu, kas stājies spēkā pēc pamata lietas faktiem, pārņemot iepriekš minētos jēdzienus, ir nevis mainīta, bet gan pretēji – apstiprināta pastāvošā juridiskā situācija.
28. Attiecībā uz noteikumiem par “pārdošanu parastos apstākļos” nevar pieņemt apgalvojumu, saskaņā ar kuru īpaši ierobežojumi, kas ietekmē produktu ražošanu, apstrādi un izplatīšanu, veido reglamentētu situāciju loku un tādējādi pieder pie “parastiem apstākļiem”, jo tas atņem jēgu šī jēdziena saturam. Ja šī argumentācija tiktu ņemta vērā, būtu jāatzīst, ka visi produkti, kas var būt par likumīga komercdarījuma priekšmetu, ir jākvalificē kā tādi, kas ir “pārdodami parastos apstākļos”.
29. Šajā sakarā ir jāmin Direktīva 64/433, kuras 6. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, lai tādu dzīvnieku gaļu, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, atļautu lietot uzturā tikai vietējā tirgū un vienīgi tad, ja ievēroti dažādie papildu nosacījumi.
30. Tomēr tādu gaļu kā pamata lietā, kuras ražošana, apstrāde un izplatīšana ir būtiski ierobežota, pat ja tā atbilst sanitārajiem kritērijiem un ir komercdarījuma priekšmets, nevar uzskatīt par tādu, kas būtu derīga pārdošanai “parastos apstākļos”.
31. Turklāt jebkurā gadījumā šķiet neloģiski atbalstīt šo produktu eksportu uz trešām valstīm laikā, kad Kopienas iekšienē tos var pārdot tikai vietējos tirgos.
32. No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi: Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka gaļa, kas atbilst sanitārajiem kritērijiem un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu tiek ierobežota vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā ir no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, nevar uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, kas ir nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai.
Par otro jautājumu
33. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka eksportēto preci, kas ir pārdošanas priekšmets, var uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, kas ir nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai, ja tās kvalitāte ir zemāka par šāda veida preces vidusmēra kvalitāti.
34. Ņemot vērā atbildi, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, nav jāatbild uz otru jautājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
35. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
13. pants Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3665/87 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas kopējiem piemērošanas noteikumiem ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka gaļu, kas atbilst sanitārajiem kritērijiem un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu tiek ierobežota vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā ir no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, nevar uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, kas ir nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai.