Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 23. oktobrī (1)
Lieta C‑242/24 P
Eiropas Komisija
pret
Vācijas Federatīvo Republiku
Apelācija – Valsts atbalsts – Atbalsts, kas piešķirts ar noteiktām Vācijas likuma par siltuma un elektroenerģijas koģenerāciju normām – Valsts tiesiskais regulējums, kurā sadales sistēmas operatoriem ir paredzēts pienākums iepirkt no atjaunojamiem energoresursiem iegūtu elektroenerģiju no ražotājiem par cenu, kurai pieskaitīta piemaksa, kas var tikt papildināta ar bonusu – Jēdziens “valsts atbalsts” – No valsts līdzekļiem piešķirti pasākumi
Ievads
1.        Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 24. maija spriedumu Vācija/Komisija (T‑409/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:34), ar kuru tā atcēla Komisijas 2021. gada 3. jūnija Lēmumu C(2021) 3918 final par valsts atbalstu SA.56826 (2020/N) – Vācija – 2020. gada reforma attiecībā uz koģenerācijas atbalstu un valsts atbalstu SA.53308 (2019/N) – Vācija – Grozījumi esošo elektroenerģijas un siltuma koģenerācijas staciju atbalsta regulējumā (2015. gada 21. decembra Gesetz zur Neuregelung des Kraft‑Wärme‑Kopplungsgesetzes (Likums par siltuma un elektroenerģijas koģenerācijas likuma pārstrādi (BGBl. 2015 I, 2498. lpp., turpmāk tekstā – “2016. gada KWKG”) 13. pants; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ar kuru tā konstatēja, ka dažādie pasākumi (turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”) ar mērķi atbalstīt elektroenerģijas ražošanu siltuma un elektroenerģijas koģenerācijas stacijās (combined heat and power, turpmāk tekstā – “CHP”) ir uzskatāmi par valsts atbalstu.
2.        Šajā lietā Tiesai tiek lūgts sniegt skaidrojumus par LESD 107. panta 1. punktā ietvertā nosacījuma “no valsts līdzekļiem” interpretāciju. It īpaši tai būs iespēja lemt par jautājumu, vai 2001. gada 13. marta sprieduma PreussenElektra (C‑379/98, turpmāk tekstā – “spriedums PreussenElektra”, EU:C:2001:160), kurā ir sniegts juridiskais kritērijs, lai izslēgtu valsts līdzekļu iesaisti, tvērums ir jāsaprot šaurāk, nekā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma.
Strīda priekšvēsture, strīdīgais lēmums un pārsūdzētais spriedums
3.        Tiesvedības priekšvēstures kopsavilkums ir ietverts pārsūdzētā sprieduma 2.–26. punktā. To iespējams apkopot šādi.
Strīdīgie pasākumi un to finansējums
4.        Vācijas iestādes 2019. gada 28. janvārī un 2020. gada 23. septembrī paziņoja Komisijai par vairākiem 2016. gada KWKG grozošiem pasākumiem, no kuriem daži 2020. gada decembrī tika grozīti vēlreiz. Visi šie pasākumi atbilst tiesību aktiem par atbalstu CHP, kas ir spēkā kopš 2021. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “2020. gada KWKG”), kam pievienots vēl viens pēdējais grozījums par maksimālās iemaksas noteikšanu ūdeņraža ražotājiem, kā paredzēts 2020. gada KWKG 27. pantā.
5.        2020. gada KWKG mērķis citastarp ir uzlabot energoefektivitāti un klimata un vides aizsardzību, līdz 2025. gadam palielinot saražotās CHP elektroenerģijas neto apjomu.
6.        Šajā nolūkā tajā ir paredzēta virkne atbalsta pasākumu: i) elektroenerģijas ražošanai no jaunām, modernizētām un atjaunotām augstas efektivitātes CHP elektrostacijām, ii) centralizētās siltumapgādes un dzesēšanas sistēmām, iii) siltuma un aukstuma uzglabāšanas iekārtām un iv) elektroenerģijas ražošanai ar koģenerāciju esošajās ar gāzi darbināmās augstas efektivitātes CHP centralizētās siltumapgādes nozarē (turpmāk tekstā kopā saukti – “CHP atbalsta pasākumi”), kā arī v) maksimālās iemaksas noteikšana ūdeņraža ražotājiem.
7.        Šie pasākumi ir vai nu piemaksa, kurai var pievienot bonusu, kas papildina ieņēmumus no saražotās elektroenerģijas pārdošanas par tirgus cenu, vai – tikai rūpniecisko gāzu ražošanas gadījumā, kurā ūdeņraža ražošana veido lielāko daļu no kopējās pievienotās vērtības, – maksimālā iemaksa, ko sistēmas operatori var atgūt no ūdeņraža ražotājiem.
8.        Atbalstu piešķir, vai nu rīkojot konkursus, ko organizē valsts regulators, proti, Bundesnetzagentur (Federālā tīklu aģentūra, Vācija; turpmāk tekstā – “BNetzA”), vai tieši uz 2020. gada KWKG pamata. Pēdējā minētajā gadījumā saņēmējiem ir automātiskas tiesības iegūt šo atbalstu, ja tie izpilda atbilstības kritērijus, ko pēc šo saņēmēju pieprasījuma pārbauda Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Federālais ekonomikas un eksporta kontroles birojs, Vācija, turpmāk tekstā – “BAFA”). Ja tie atbilst visiem kritērijiem, BAFA izsniedz apstiprinājumu par minēto atbilstību.
9.        Šajā lietā īpaša nozīme ir strīdīgo pasākumu finansēšanas mehānismam, kuru Vispārējā tiesa raksturo kā divu līmeņu.
10.      Pirmajā līmenī attiecīgajam sadales vai pārvades sistēmas operatoram ir juridisks pienākums izmaksāt CHP elektrostaciju, uzglabāšanas iekārtu, centralizētās siltumapgādes un dzesēšanas tīklu operatoriem (turpmāk tekstā – “CHP elektrostaciju un citu ar CHP saistītu iekārtu operatori” vai “CHP saņēmēji”), kas pieslēgti tā tīklam, 2020. gada KWKG paredzētās summas, un šiem saņēmējiem ir tiesības tās saņemt (turpmāk tekstā – “KWKG
papildmaksa”).
11.      Lai nodrošinātu, ka katram sistēmas operatoram var tikt kompensēts papildu finansiālais slogs, kas izriet no 2020. gada KWKG tam noteiktajiem pienākumiem, ar šo likumu ir ieviests mehānisms, ar kuru šis slogs tiek taisnīgi sadalīts starp (sadales vai pārvades) sistēmas operatoriem proporcionāli to sistēmai pieslēgto klientu patēriņa apjomam, un pēc tam kompensēts, izmantojot 2020. gada KWKG iemaksu.
12.      Tādējādi vispirms pārvades sistēmu operatori atlīdzina sadales sistēmu operatoriem kopējo summu, ko tie ir samaksājuši CHP saņēmējiem. Pēc tam pārvades sistēmu operatori aprēķina kopējo maksājumu summu, ko tie ir izmaksājuši sadales sistēmu operatoriem un CHP saņēmējiem. Pēc tam šo kopējo summu dala ar kopējo elektroenerģijas patēriņu. Rezultāts ir elektroenerģijas vidējā slodze uz kilovatstundu (KWh) saistībā ar strīdīgajiem pasākumiem (turpmāk tekstā – “KWKG iemaksa”). Sadales sistēmu operatoriem ir pienākums maksāt pārvades sistēmas operatoriem KWKG iemaksu par katru elektroenerģijas KWh, ko tie ir sadalījuši galalietotājiem.
13.      KWKG iemaksas summu katru gadu aprēķina pārvades sistēmu operatori saskaņā ar 2020. gada KWKG noteikto metodiku un BAFA un BNetzA kontrolē. To izsaka kā vienotu cenu par patērētās elektroenerģijas KWh, un noteiktām lietotāju kategorijām
tiek piemērota samazināta likme.
14.      Otrajā līmenī sistēmas operatoriem ir tiesības – lai arī
saskaņā ar likumu tiem nav pienākuma to darīt – iekļaut KWKG iemaksu, aprēķinot tīkla maksu, ko tie iekasē no saviem klientiem, elektroenerģijas galalietotājiem, par katru elektroenerģijas sistēmas Vācijā piegādātās elektroenerģijas KWh. Izņēmuma kārtā pārvades sistēmu operatoriem ir tiesības pieprasīt samazinātu KWKG iemaksu no tādiem energoietilpīgiem lietotājiem kā ūdeņraža ražotāji.
15.      2020. gada KWKG ir paredzēts, ka strīdīgo pasākumu – un tādējādi kopējās KWKG iemaksas – gada budžets ir 1,8 miljardi EUR.
Strīdīgais lēmums
16.      2021. gada 3. jūnijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu.
17.      Šajā lēmumā strīdīgos pasākumus Komisija kvalificēja par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, citastarp konstatējot, ka tie tika finansēti no valsts līdzekļiem. It īpaši strīdīgā lēmuma 220. un 221. punktā Komisija, pirmkārt, secina, ka CHP atbalsta pasākumi tika finansēti no ieņēmumiem, kuri gūti no valsts juridiski noteikta obligāta maksājuma un kuri pārvaldīti un piešķirti saskaņā ar likumu normām. Otrkārt, tā secināja, ka pasākums, kas attiecas uz KWKG iemaksas ierobežošanu ūdeņraža ražotājiem, ir atteikšanās no valsts līdzekļiem.
18.      Tomēr Komisija konstatēja, ka strīdīgie pasākumi ir saderīgi ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, tāpēc tā nolēma necelt iebildumus.
Pārsūdzētais spriedums
19.      Vācijas Federatīvā Republika iesniedza Vispārējā tiesā prasību atcelt strīdīgo lēmumu, un šīs prasības atbalstam tā izvirzīja vienu pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta kļūdainu interpretāciju un piemērošanu, ciktāl Komisija ir konstatējusi, ka uzņēmumi, uz kuriem attiecas strīdīgie pasākumi, saņem atbalstu, kas piešķirts no valsts līdzekļiem.
20.      Pārsūdzētā sprieduma 36. punktā Vispārējā tiesa atgādināja judikatūru, kas izriet no 2023. gada 12. janvāra sprieduma lietā DOBELES HES (2), atbilstoši kurai par valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē var tikt kvalificēti, pirmkārt, līdzekļi, kas veidojas no nodokļa vai citiem obligātiem maksājumiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem un kas tiek pārvaldīti un sadalīti atbilstoši šiem tiesību aktiem (pirmais kritērijs), un, otrkārt, līdzekļi, kurus pastāvīgi kontrolē valsts un tie tādējādi ir kompetento valsts iestāžu rīcībā (otrais kritērijs). Šie divi kritēriji ir alternatīvi kritēriji, kuri raksturo jēdzienu “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (3).
21.      Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 41.–118. punktā analizēja, vai CHP atbalsta pasākumi tika finansēti no valsts līdzekļiem, un, otrkārt, minētā sprieduma 119.–126. punktā pārbaudīja, vai tā tas ir pasākuma, kas attiecas uz KWKG iemaksas maksimālā apmēra noteikšanu ūdeņraža ražotājiem, gadījumā.
22.      Attiecībā uz CHP atbalsta pasākumiem Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 56.–90. punktā pārbaudīja, vai KWKG iemaksa vai KWKG papildmaksa ir nodoklis vai cits obligāts maksājums pirmā kritērija izpratnē. Otrkārt, minētā sprieduma 91.–100. punktā tā pārbaudīja, vai šīs iemaksas vai šīs papildmaksas summas paliek pastāvīgā valsts kontrolē pār līdzekļiem otrā kritērija izpratnē. Treškārt, minētā sprieduma 101.–117. punktā tā noraidīja Komisijas argumentus par judikatūras, kas izriet no sprieduma PreussenElektra, piemērošanu šajā lietā.
23.      Attiecībā uz pirmo kritēriju Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā visupirms uzskatīja, ka sistēmas operatoru obligātie maksājumi CHP saņēmējiem, kas notiek piegādes ķēdes “pirmajā līmenī”, bija saistīti vienīgi ar tiesību aktiem atbilstošu līdzekļu piešķiršanu, jo šiem operatoriem bija juridisks pienākums piešķirt finansiālu atbalstu CHP saņēmējiem. Turpretī tie nesniedza nekādas norādes par sistēmas operatoru izmantoto līdzekļu izcelsmi. Vispārējā tiesa uzskata – ja tiktu konstatēts, ka minētie maksājumi ir nodoklis vai cits obligāts maksājums atbilstošās judikatūras izpratnē, tad būtu jāuzskata, ka CHP atbalsta pasākumu finansēšana sakrīt ar līdzekļu piešķiršanu saņēmējiem.
24.      Turpinājumā minētā sprieduma 68.–71. punktā Vispārējā tiesa nošķīra situāciju šajā lietā, kurā sistēmu operatoriem nav nekāda juridiska pienākuma pārnest KWKG iemaksu uz saviem klientiem piegādes ķēdes otrajā līmenī, no situācijas, kas izvērtēta judikatūrā, uz kuru Komisija atsaucas savā lēmumā (4).
25.      Turklāt minētā sprieduma 71. un 72. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav paskaidrojusi, kurā brīdī un kas veic līdzekļu pārvaldību.
26.      Visbeidzot, šī sprieduma 73.–77. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka nevar apgalvot, ka valsts piesavinās sistēmas operatoru līdzekļus, jo, pretēji tās norādītajam, šie operatori ne vienmēr ir no CHP atbalsta pasākumiem izrietošā finanšu sloga galīgie maksātāji. Proti, ar iespēju sistēmas operatoriem pārnest šo pasākumu slogu uz saviem klientiem bija pietiekami, lai izslēgtu, ka šie operatori ir šī pienākuma galīgie maksātāji.
27.      Ņemot vērā otro kritēriju, proti, valsts kontroli pār attiecīgajiem līdzekļiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā konstatēja, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā to nav skaidri un expressis verbis izvērtējusi, jo abi attiecīgie kritēriji ir alternatīvi.
28.      Katrā ziņā minētā sprieduma 98.–100. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka otrais kritērijs šajā lietā nav izpildīts. Proti, apstāklis, ka izmantotie līdzekļi ar likumu bija paredzēti tikai noteiktu uzdevumu izpildei – ja nav nekādu citu pierādījumu par pretējo –, drīzāk pierāda, ka valsts tieši nevarēja rīkoties ar minētajiem līdzekļiem, proti, ka valsts nevarēja izlemt tos izlietot citādi,
nekā paredzēts likumā.
29.      Attiecībā uz judikatūru, kas izriet no sprieduma PreussenElektra, pārsūdzētā sprieduma 101.–117. punktā Vispārējā tiesa nolēma, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka šajā gadījumā tā nav piemērojama, jo CHP atbalsta pasākumi nav “vienkāršs cenu regulēšanas” pasākums šī sprieduma izpratnē. Proti, šim nolūkam – neatkarīgi no tā, vai CHP atbalsta pasākumi ir vai nav “vienkārša cenu regulēšana”_– Komisijai bija jāpierāda, ka priekšrocību CHP saņēmējiem nepiešķīra sistēmas operatori, kas ir privāti subjekti, no saviem finanšu līdzekļiem, bet gan ka valsts tos bija pilnvarojusi pārvaldīt valsts līdzekļus.
30.      Konstatējusi, ka CHP atbalsta pasākumi netika finansēti no valsts līdzekļiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119.–126. punktā no tā secināja, ka KWKG iemaksas maksimālā apmēra noteikšana ūdeņraža ražotājiem nevar būt uzskatāma par atteikšanos no valsts līdzekļiem.
31.      Balstoties uz šo pamatojumu, Vispārējā tiesa apmierināja Vācijas Federatīvās Republikas vienīgo pamatu un atcēla strīdīgo lēmumu.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
32.      2024. gada 3. aprīlī Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un pirmajā instancē celto prasību noraidīt kā nepamatotu.
33.      Pakārtoti tā lūdz Tiesu attiecībā uz strīdīgā lēmuma 198. apsvēruma a)–d) punktā minētajiem pasākumiem, proti, CHP atbalsta pasākumiem, atcelt pārsūdzēto spriedumu un pirmajā instancē celto prasību noraidīt kā nepamatotu.
34.      Katrā ziņā Komisija lūdz piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
35.      Vācijas Federatīvā Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību, apstiprināt pārsūdzēto spriedumu, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
36.      Lietas dalībnieku apsvērumi tika uzklausīti 2025. gada 11. jūnija tiesas sēdē.
Par apelācijas sūdzību
37.      Apelācijas sūdzības, kas attiecas tikai uz CHP atbalsta pasākumiem, pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu par tiesību kļūdu, interpretējot LESD 107. panta 1. punktā paredzēto “valsts līdzekļu” kritēriju un juridiski kvalificējot faktus. Šim pamatam ir divas daļas. Tomēr pirms to izvērtēšanas man šķiet nepieciešams izteikt dažus ievada apsvērumus par atbilstošajām tiesību normām.
Ievada apsvērumi
38.      Jāatgādina, ka, lai pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu, ir jābūt izpildītiem četriem nosacījumiem, tostarp jākonstatē valsts iejaukšanās vai valsts līdzekļu izmantošana. Jau sen ir atzīts, ka šāds nosacījums ir izpildīts, ja, pirmkārt, pasākumu tieši vai netieši piešķir no šiem līdzekļiem un, otrkārt, pasākums ir piedēvējams attiecīgajai dalībvalstij (5).
39.      Runājot par pasākuma piedēvējamību valstij, tam nepieciešams pārbaudīt, vai šā pasākuma noteikšanā ir bijušas iesaistītas valsts iestādes. Nav strīda par to, ka jebkurš likumdošanas ceļā noteikts pasākums šī fakta dēļ vien ir piedēvējams attiecīgajai dalībvalstij (6).
40.      Attiecībā uz nosacījumu par to, ka priekšrocībai ir jābūt piešķirtai no valsts līdzekļiem, kas ir Komisijas šajā lietā izvirzītā vienīgā pamata priekšmets, Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka šī nosacījuma izpilde prasa īpašas finanšu izmaksas, kas jāsedz no valsts budžeta (7). Vēl tā ir precizējusi, ka šāds finansiālais slogs pastāv ne tikai valsts līdzekļu pozitīvas nodošanas gadījumā, bet arī kā atteikšanās no ieņēmumiem, kas parasti tiktu maksāti valstij (8), un ka nav nepieciešams, lai šis slogs būtu pierādīts, jo pietiek ar to, ka tiek radīts konkrēts risks tam īstenoties nākotnē (9).
41.      Visbeidzot Tiesa ir papildinājusi valsts līdzekļu nodošanas “dematerializāciju”, kas izriet no šīs judikatūras, atzīdama, ka jēdziens “valsts līdzekļi” galu galā ietver visus finanšu līdzekļus, ko valsts pārvalde var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi pastāvīgi ir valsts īpašumā vai nav. Tiesa uzskata, ka, pat ja summas, kas piešķirtas ar finansiālā atbalsta pasākumu, pastāvīgi nav Valsts kases īpašumā, tās var būt valsts līdzekļi arī tad, ja tās pastāvīgi ir valsts kontrolē un tādējādi ir kompetento valsts iestāžu rīcībā (10).
42.      Valsts kontroles kritērija robežas vēlāk tika noteiktas spriedumā lietā PreussenElektra. Jautājumi, kas Tiesai tika uzdoti lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, attiecās uz Vācijas likuma par atjaunojamu energoresursu elektroenerģijas ievadi sabiedriskās energoapgādes tīklā 4. panta 2. un 3. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem bija jāiegādājas elektroenerģija, kas to piegādes zonā ražota no atjaunojamiem energoresursiem, par minimālajām cenām, kas balstītas uz vidējiem ieņēmumiem par KWh no elektroenerģijas piegādes, ko veic elektroenerģijas apgādes uzņēmumi, visiem galapatērētājiem.
43.      Attiecībā uz jautājumu, vai šādi tika mobilizēti valsts līdzekļi, Tiesa atbildēja noliedzoši. Vispirms tā izskaidroja, ka LESD 107. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis” un atbalsts, ko piešķir “no valsts līdzekļiem” nošķīrums ir vienīgi tādēļ, lai jēdzienā “valsts atbalsts” ietvertu priekšrocības, kuras piešķir tieši valsts, kā arī tās, ko piešķir ar publisko vai privāto tiesību organizācijas starpniecību, kuru izraudzījusies vai izveidojusi šī valsts (11). Balstoties uz šo konstatējumu tā secināja, ka pienākums, kas uzlikts privātajiem apgādes uzņēmumiem, iepirkt par minimālām noteiktām cenām elektroenerģiju, kas saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, nav saistīts ne ar kādu tiešu vai netiešu līdzekļu pārnešanu no valsts uzņēmumiem, kas ražo šāda veida elektroenerģiju (12).
44.      Juridiskais kritērijs, kas izriet no šī sprieduma, nodala valsts pasākumus, kuriem ir tikai reglamentējošs raksturs, un atbalsta pasākumus, jo tikai pēdējie minētie ietver valsts līdzekļu izmantošanu.
45.      Nesen Tiesai tika lūgts izvērtēt nosacījumu par “valsts līdzekļiem” vairākās lietās, kas attiecas uz valsts shēmām, kuru mērķis ir atbalstīt elektroenerģijas ražošanu, it īpaši no atjaunojamiem energoresursiem iegūto, un kuras tiek finansētas no papildmaksājumiem, ko valsts nosaka elektroenerģijas pircējiem. Attiecībā uz nosacījumu par to, ka priekšrocībai ir jābūt piešķirtai no valsts līdzekļiem, Tiesa ir piemērojusi kritēriju, saskaņā ar kuru privātas izcelsmes līdzekļi ir jākvalificē kā valsts līdzekļi, ja tie ir iegūti no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos noteiktiem obligātiem maksājumiem un ja tie tiek pārvaldīti un sadalīti saskaņā ar šiem tiesību aktiem (13).
46.      Spriedumā DOBELES HES Tiesa norādīja, ka pēdējais minētais kritērijs un valsts kontroles kritērijs ir divi alternatīvi kritēriji jēdzienam “valsts līdzekļi” (14).
Par vienīgā pamata pirmo daļu
Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
47.      Pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka CHP atbalsta pasākumu, ko uzņemas sadales sistēmu operatori, finansiālais slogs nav nodoklis vai cits obligāts maksājums Tiesas judikatūras izpratnē un ka līdz ar to šajā lietā valsts līdzekļi nav tikuši mobilizēti.
48.      Tā uzskata, ka Vispārējās tiesas secinājums ir balstīts uz trim konstatējumiem un tajos visos ir pieļauta tiesību kļūda.
49.      Vispirms Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 65.–70. un 89. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka, lai konstatētu valsts līdzekļu esamību, ir jāizvairās no jebkādas sakritības starp līdzekļu izlietojumu un izcelsmi. Tādējādi persona, kurai ir jāmaksā maksājums, nedrīkst būt persona, kas iekasē šo maksājumu un izmaksā to kā atbalstu trešai personai. Tā kā šīs abas personas sakrīt, jo, kā tas ir šajā lietā, katrs sadales sistēmas operators ir KWKG iemaksas maksātājs, kā arī persona, kas ir atbildīga par KWKG papildmaksas samaksu CHP saņēmējiem, valsts līdzekļi neesot iesaistīti. Savukārt Komisija uzskata, ka ne LESD 107. panta 1. punktā, ne Vispārējās tiesas minētajā judikatūrā nekas neļauj prasīt, lai starp maksājuma maksātāju, personu, kas atbildīga par atbalsta piešķiršanu un tā saņēmēju pastāvētu trīspusējas attiecības.
50.      Turpinājumā Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71., 72. un 88. punktā pārmeta šai iestādei, ka tā nav pierādījusi, ka no KWKG
papildmaksas gūtie līdzekļi tika iekasēti un pārvaldīti saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Vispārējā tiesa šo iekasēšanu un pārvaldīšanu esot kvalificējusi kā nosacījumu, kas papildina nosacījumu par obligāta maksājuma pastāvēšanu. Savukārt Komisija uzskata, ka saskaņā ar judikatūru nav nepieciešams, lai būtu izpildīti citi nosacījumi, piemēram, līdzekļu pārvaldība un sadale saskaņā ar valsts tiesību aktiem, vienkāršs nodokļa statuss, kas ir pietiekams, lai konstatētu valsts līdzekļu iesaisti.
51.      Pakārtoti Komisija piebilst, ka šie pirmie divi Vispārējās tiesas konstatējumi katrā ziņā ir balstīti uz citu kļūdu, jo Vispārējā tiesa ir kļūdaini nospriedusi, ka finansiālā sloga sadales starp sistēmas operatoriem mehānisms nevar tikt uzskatīts par “līdzekļu pārvaldību”, jo ar šo mehānismu vienīgi tiek ieviesta sloga kompensēšana sistēmas starp operatoriem.
52.      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 73.–76. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Komisija nav pierādījusi, ka sadales sistēmas operatoriem faktiski tika piemērots obligāts maksājums, ņemot vērā, ka tiem bija iespēja pārnest maksājumu uz saviem klientiem. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru vienīgā iespēja pārnest papildu izmaksas uz trešām personām nav efektīva, lai konstatētu valsts līdzekļu iesaisti.
53.      Vācijas Federatīvā Republika nepiekrīt nevienam no minētajiem argumentiem.
Izvērtējums
54.      Izklāsta skaidrības labad mans vērtējums būs balstīts uz Komisijas kritiku par dažādajiem Vispārējās tiesas konstatējumiem, lai pārsūdzētajā spriedumā secinātu, ka strīdīgais lēmums ir jāatceļ.
–       Par Vispārējās tiesas pirmā konstatējuma kritiku
55.      Attiecībā uz šo pirmo konstatējumu ir vēlreiz jāatgādina Vispārējās tiesas argumentācijas premisa šajā pārsūdzētā sprieduma daļā.
56.      Norādījusi, ka nodokļa vai cita obligāta maksājuma esamība saskaņā ar likumu ļauj konstatēt, ka šādi piešķirtās priekšrocības finansēšanai ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa apstiprināja, ka sistēmas operatoru obligātie maksājumi CHP elektrostaciju un citu iekārtu operatoriem, kas notiek piegādes ķēdes “pirmajā līmenī”, nesniedz “nekādas norādes” par to līdzekļu izcelsmi, kurus sistēmas operatori izmanto finansiālā atbalsta piešķiršanai saņēmējiem. Tā atzīst –
ja pieņemtu, ka iepriekš minētie maksājumi ir nodoklis vai cits obligāts maksājums attiecīgās judikatūras izpratnē, varētu uzskatīt, ka CHP atbalsta pasākumu finansēšana sakrīt ar līdzekļu piešķiršanu saņēmējiem (15).
57.      Vispārējā tiesa uzskata, ka judikatūra par valsts atbalsta pasākumiem, lai atbalstītu elektroenerģijas ražošanu, it īpaši no atjaunojamiem energoresursiem, apstiprina šo konstatējumu. Proti, attiecīgajos spriedumos līdzekļi bija iegūti no obligātiem maksājumiem, kas tika uzlikti elektroenerģijas patērētājiem, un tas pierādīja pasākumu valsts finansējumu. Savukārt apstāklis, ka sistēmas operatoru pienākums pārskaitīt summas saņēmējiem ļauj konstatēt vienīgi līdzekļu piešķiršanu saskaņā ar likumu (16).
58.      Manuprāt, pret šo Vispārējās tiesas analīzi nevar iebilst.
59.      Proti, jānorāda, ka šī judikatūra ir balstīta uz sprieduma PreussenElektra interpretāciju, saskaņā ar kuru valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē nav iesaistīti, ja finansiālais atbalsts, ko valsts iestādes piešķir noteiktiem uzņēmumiem, tiek finansēts tikai no sloga uzlikšanas privātiem uzņēmumiem un to saņēmējiem tieši izmaksā šie operatori. No tā izriet, ka piegādes ķēdes “pirmais līmenis”, ko veido sistēmas operatoru likumisks pienākums iepirkt par cenu, kurai pieskaitīta piemaksa, kas var tikt papildināta ar bonusu, pats par sevi nevar nozīmēt valsts līdzekļu iesaisti.
60.      Nepieciešamība pēc trīspusējām attiecībām starp maksājuma parādnieku, struktūru, kas ir atbildīga par finansiālā atbalsta piešķiršanu, un tā saņēmēju ir izskaidrojama ar to, ka atbilstoši judikatūrai izmantoto līdzekļu valstiskā izcelsme ir padarīta atkarīga no tā, vai piegādes ķēdes “otrajā līmenī” ir paredzēts obligāts maksājums.
61.      Spriedumi Essent, FVE Holýšov un DOBELES HES, kurus Komisija ir minējusi sava apgalvojuma pamatojumam, faktiski ļauj apstiprināt, ka Vispārējās tiesas vērtējums šajā jautājumā ir pamatots.
62.      Lietā, kurā tika pasludināts spriedums Essent, attiecīgo papildmaksu patērētāji maksāja pārvades sistēmas operatoriem, to iekasēja ar likumu šim nolūkam izraudzīta sabiedrība un nodeva četriem valsts elektroenerģijas ražotājiem uzņēmumiem kā kompensāciju par izmaksām, kas šiem pašiem uzņēmumiem radušās pirms tirgus liberalizācijas.
63.      Savā spriedumā Tiesa konstatēja, ka attiecīgā papildmaksa ir maksājums, kas ar likumu ir vienpusēji uzlikts patērētājiem, kuriem tā ir jāmaksā. Tādējādi šī papildmaksa bija nodoklis LESD 30. un 110. panta izpratnē un līdz ar to tās izcelsme bija valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (17).
64.      Lietā, kurā tika pasludināts spriedums FVE Holýšov, runa bija par pasākumiem par labu elektroenerģijas, kas ražota, izmantojot atjaunojamos energoresursus, ražotājiem, kas izpaudās kā minimālā iepirkuma cena vai papildu maksa, ar kuru tika palielināta elektroenerģijas tīkla operatoru maksātā tirgus cena. Šie pasākumi tika finansēti no īpašas maksas kā papildu maksājuma, ko galapatērētāji maksāja šiem operatoriem.
65.      Spriedumā par apelācijas sūdzību, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, Tiesa atzina, ka tas, ka līdzekļu izcelsme ir obligāts maksājums, ir pietiekami, lai konstatētu valsts līdzekļu iesaisti (18). No vienkāršas
Vispārējās tiesa sprieduma punktu, uz kuriem atsaukušās prasītājas (19), interpretācijas izriet, ka Tiesa šādi ir vēlējusies atspēkot viņu pausto kritiku par minētā īpašā maksājuma kvalificēšanu par parafiskālu maksājumu.
66.      No šiem spriedumiem es secinu, ka jebkurš obligāts maksājums piegādes ķēdes “otrajā līmenī”, kas tiek izmantots, lai kompensētu papildu izmaksas, kuras izriet no elektroenerģijas tīklu un pārvades operatoru juridiskā pienākuma iepirkt elektroenerģiju par noteiktu cenu piegādes ķēdes “pirmajā līmenī”, ir nepieciešams, lai konstatētu, ka pastāv nodoklis vai obligāts maksājums, kas atbilst nosacījumam par “valsts līdzekļiem”. Savukārt šāds juridisks pienākums valsts līdzekļu iesaisti nozīmē tikai tad, ja tas ir apvienots ar minēto obligāto maksājumu. Šo interpretāciju apstiprina kopsavilkuma spriedums lietā DOBELES HES, kas attiecas uz divu līmeņu finansēšanas shēmu, kura ir analoģiska tai, par kuru ir runa šajā lietā (20).
67.      Citiem vārdiem sakot, pretēji tam, ko apelācijas sūdzībā
apgalvo Komisija, lietās, uz kurām attiecas šis judikatūras virziens, “otrais līmenis” nav vienkārši saistīts ar faktiskajiem apstākļiem, bet ir izšķirošs elements Tiesas juridiskajā vērtējumā.
68.      Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, nevar apgalvot, ka pirmajā konstatējumā, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 65.–70. punkta, būtu pieļauta tiesību kļūda.
–       Par Vispārējās tiesas otrā konstatējuma kritiku
69.      Attiecībā uz Vispārējās tiesas otro konstatējumu ir jāatgādina, ka Komisija tai pārmet, ka tā ir prezumējusi, ka KWKG
papildmaksai ir jābūt ne tikai obligātai, bet tā arī jāpārvalda saskaņā ar valsts tiesību aktiem (21).
70.      Proti, Komisija nepiekrīt Vispārējās tiesas sniegtajai sprieduma DOBELES HES 35. punkta interpretācijai, saskaņā ar kuru “līdzekļi ir uzskatāmi par “valsts līdzekļiem” [..], ja tie ir gūti no obligātajām iemaksām, kas noteiktas attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos, un ja tie tiek pārvaldīti un sadalīti saskaņā ar šiem tiesību aktiem”. Komisija uzskata, ka šis punkts un judikatūra, uz kuru tajā ir atsauce, ir jāsaprot tādējādi, ka tikai tas vien, ka nodoklis vai maksājums ir obligāts, ir pietiekami, lai konstatētu valsts līdzekļu iesaisti LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šis Komisijas arguments ir balstīts uz diviem galvenajiem iemesliem.
71.      Pirmkārt, tās piedāvātā interpretācija atbilstot judikatūrai pēc sprieduma Essent, it īpaši sprieduma FVE Holýšov 46. punktam.
72.      Es tam nepiekrītu.
73.      Proti, sprieduma FVE Holýšov 46. punkta, kas jau aplūkots šo secinājumu 65. punktā, mērķis ir skaidri precizēt sprieduma EEG 2012 65.–72. punkta nozīmi, kuros Tiesa izskatīja jautājumu par to, vai summas, kas radušās no maksājuma, kuru elektroenerģijas pārvades sistēmas operatori bija tiesīgi pieprasīt no elektroenerģijas piegādātājiem, ietvēra nodoklim pielīdzināmus valsts līdzekļus. Tiesas atbilde bija noliedzoša, jo attiecīgajā tiesiskajā regulējumā piegādātājiem nebija noteikts pienākums pārnest uz galalietotājiem šādi samaksātās summas (22).
74.      Sprieduma FVE Holýšov 46. punktā Tiesa norādīja, ka, lai raksturotu valsts līdzekļus, pietiek ar to, ka līdzekļi nāk no maksājuma, kas ietver šādu te obligātu pārnešanu. Tas jau tika minēts iepriekš. Jāpiebilst, ka tādējādi tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju šajā lietā izvirzīto interpretāciju, saskaņā ar kuru valsts vienpusēji noteikts maksāšanas pienākums apvienojumā ar attiecīgu valsts budžeta samazinājumu nozīmē valsts līdzekļu iesaistīšanu (23), nepastāvot obligātai pārnešanai lejup pa piegādes ķēdi.
75.      Šādas interpretācijas noraidījums ir apstiprināts spriedumā WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija   (24). Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoja, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāpiemēro jēdziens “nodoklis”, kas tiek saprasts kā pienākuma maksāt papildmaksu vienpusēja noteikšana un ar publiskās varas aktu, kā arī kritērijs par pietiekami tiešas saiknes esamību starp valsts budžetu un attiecīgo papildmaksu. Šajā ziņā Tiesa uzskatīja, ka it īpaši judikatūrā par nodokļiem vai obligātajiem maksājumiem, kas jāmaksā galalapatērētājiem vai patērētājiem, “nav minēts [ne šāds jēdziens, ne] šāds kritērijs” (25).
76.      Rezumējot – nevar apgalvot, ka obligātie maksājumi, ko sistēmas operatori uzņēmumiem, kuri ražo elektroenerģiju no atjaunojamiem energoresursiem, maksā “pirmajā līmenī”, var mobilizēt valsts līdzekļus tikai tādēļ, ka tie ir vienpusēji noteikti ar likumu. Gluži pretēji, līdzekļu valsts izcelsmes raksturs var tikt konstatēts tikai tādēļ, ka summa, kas atbilst šiem maksājumiem, “otrajā līmenī”
tiek obligāti pārnesta uz galapatērētājiem.
77.      Tiklīdz šis obligātais maksājums ir konstatēts, minētās judikatūras pamatā esošā valsts kontroles loģika nozīmē, ka ir jāpārbauda, vai šādi iekasētās summas tiek izmantotas, lai saņēmējiem piešķirtu priekšrocību saskaņā ar tiesību aktiem.
78.      No tā izriet, ka tad, ja attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā ir ietverts “pirmais līmenis”, kā tas ir šajā lietā, nosacījums par to līdzekļu pārvaldību un sadali, kas tiek finansēti ar obligātu iemaksu saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ir jāizpilda, lai šos līdzekļus varētu kvalificēt kā “valsts līdzekļus” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
79.      Otrkārt, Komisija uzskata, ka spriedumā Essent, uz kuru ir atsauce sprieduma DOBELES HES 34. punktā, Tiesa ir pilnībā un bez citas kvalifikācijas pārņēmusi jēdzienu “maksājums” vai “nodoklis” pašreizējā LESD 30. panta (nodokļi ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību) un 110. panta (diskriminējoši iekšējie nodokļi) izpratnē, lai secinātu, ka attiecīgā papildmaksa līdzinās nodoklim un tādējādi ir radusies no valsts līdzekļiem. Komisija norāda, ka šis jēdziens paredz tikai to, ka “finansiālās izmaksas skar uzņēmēju saskaņā ar iestādes vienpusēju aktu” (26).
80.      Šis arguments nevar atspēkot secinājumu, pie kura esmu nonācis šo secinājumu 78. punktā.
81.      Jānorāda, ka spriedumā Essent, kas tika pasludināts pirms atsaukšanās uz kritēriju par nodokļa vai obligāta maksājuma esamību šajā jomā (27), punkti, kas seko Komisijas atgādinātajai argumentācijai, atklāj nepieciešamību pārvaldīt un sadalīt līdzekļus atbilstoši valsts tiesību aktiem. No šiem punktiem izriet, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecīgais nodoklis tika samaksāts sistēmas operatoram un pēc tam nodots ar likumu izraudzītajai sabiedrībai, kurai nebija nekādas iespējas izmantot minētos līdzekļus citiem mērķiem kā vien tiem, kas ir paredzēti šajā tiesiskajā regulējumā (28).
82.      Līdz ar to no sprieduma Essent nevar secināt, ka līdzekļu valsts raksturs ir atkarīgs vienīgi no publiskās varas īstenošanas, kas raksturīga maksāšanas pienākuma noteikšanai, neatkarīgi no līdzekļu pārvaldības un sadales, kas izriet no šāda pienākuma atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.
83.      Katrā ziņā es neuzskatu, ka tas, ka LESD 30. un 110. pants, no vienas puses, un LESD 107. pants, no otras puses, šajā lietā attiecas uz valsts rīcību nodokļu jomā, kas kavē iekšējo tirgu, varētu pamatot jēdziena “nodoklis” saskaņotu interpretāciju. Šajā ziņā jāatgādina, ka pirmajām divām tiesību normām ir atšķirīgs mērķis salīdzinājumā ar pēdējo minēto. Proti, LESD 30. un 110. pantā ir paredzēts aizsargāt preču brīvu apriti un konkurenci starp valsts produktiem un importētiem produktiem, bet LESD 107. panta mērķis, vispārīgāk runājot, ir aizsargāt konkurenci starp uzņēmumiem, aizliedzot jebkādu atbalstu, ko piešķīrusi dalībvalsts un kas atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem.
84.      Turklāt Komisija apgalvo, ka nosacījums par attiecīgo līdzekļu pārvaldību un sadali saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar tikt analizēts kā autonoms nosacījums, jo tas nozīmē, ka iniciatīvai ieviest obligātu maksājumu ir jāpieder valstij, nevis divām privāttiesību apvienībām. Šajā ziņā tā atsaucas uz spriedumiem Pearle u. c. un Doux Élevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE (29).
85.      Ir taisnība, ka šajās divās lietās pasludinātajos spriedumos Tiesa uzskatīja, ka maksāšanas pienākums, kas maksātājam padarīts saistošs ar valsts pasākumu, nenozīmē valsts līdzekļu izmantošanu, pamatojoties uz to, ka šo pienākumu nav noteikusi valsts.
86.      Komisijas ieteiktā interpretācija tomēr nozīmē, ka tiek sajaukts nosacījums, saskaņā ar kuru priekšrocībai ir jābūt piešķirtai “no valsts līdzekļiem”, un nosacījums par piedēvējamību valstij. Man šķiet, ka nosacījums par līdzekļu pārvaldību un sadali atbilstoši valsts tiesību aktiem prasa pārbaudīt ne tikai to, vai finansiālā atbalsta piešķiršanas kārtība iepriekš ir paredzēta šajos tiesību aktos, bet arī to, vai šie paši noteikumi var izslēgt jebkādu iespēju, ka attiecīgie līdzekļi tiks izmantoti citiem mērķiem kā minētajos tiesību aktos paredzētie.
87.      No tā izriet, ka Komisija ir kļūdaini apgalvojusi, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, pirmkārt, ka nosacījums par līdzekļu pārvaldību un sadali saskaņā ar valsts tiesību aktiem nav obligāts nosacījums valsts līdzekļu iesaistei un, otrkārt, ka Vācijas valsts iniciatīva ieviest KWKG
papildmaksu nav pietiekama, lai pierādītu tās līdzekļu izmantošanu.
88.      Ņemot vērā iepriekš minēto, es nepiekrītu Komisijas nostājai, ka pārsūdzētā sprieduma 71., 72., 80.–85., 88. un 97.–99. punktā esot pieļautas šīs abas tiesību kļūdas.
–       Par Vispārējās tiesas pirmā un otrā konstatējuma kritiku, kas izvirzīta pakārtoti
89.      Jāatgādina, ka Komisija pakārtoti apgalvo, ka pirmie divi Vispārējās tiesas konstatējumi ir balstīti uz faktu kļūdainu juridisko kvalifikāciju, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka KWKG paredzēto finansiālā sloga sadales starp sistēmas operatoriem mehānismu nevar uzskatīt par “līdzekļu pārvaldību”, jo ar šo mehānismu vienīgi tiek ieviesta sloga kompensēšana starp sistēmas operatoriem (30).
90.      Komisija uzskata, ka, pirmkārt, finansiālais slogs, kas gulstas uz sadales sistēmas operatoriem, neizriet no KWKG papildmaksas, kuru pārvades sistēmu operatori šiem operatoriem kompensē, bet gan no KWKG iemaksas, ko sadales sistēmas operatori maksā pārvades sistēmu operatoriem. Pēdējie minētie izmanto ieņēmumus no šī maksājuma, lai kompensētu papildu izmaksas, kas radušās, samaksājot KWKG
papildmaksu
CHP saņēmējiem. Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā BAFA un BNetzA lomu saņēmēju izvēlē un KWKG papildmaksas summas noteikšanā saskaņā ar likumu. Tādējādi šāds mehānisms ļautu sistēmas operatoriem “pārvaldīt un sadalīt” CHP atbalsta pasākumu finansiālo slogu.
91.      Šī Vispārējās tiesas kļūda varot būt iemesls pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, jo, ja, kā to pirmajā konstatējumā apgalvo Vispārējā tiesa, būtu prasītas trīspusējas attiecības starp nodokļa vai obligātā maksājuma maksātāju, vienību, kas ir atbildīga par finansiālā atbalsta piešķiršanu, un tā saņēmēju, šajā lietā šī prasība būtu izpildīta. Proti, pārvades sistēmu operatoru loma kompensācijas mehānismā radot šīs trīspusējās attiecības.
92.      Ņemot vērā Vācijas Federatīvās Republikas izvirzīto iebildi par šīs kritikas nepieņemamību, es tikai norādu, ka pretēji šīs dalībvalsts apgalvojumam tā attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumu, ka maksājumu plūsma starp pārvades tīklu pārvaldītājiem un sadales tīklu pārvaldītājiem nav līdzekļu pārvaldība judikatūras, kurā aplūkots nodokļa vai obligātā maksājuma jēdziens, izpratnē. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas veiktās valsts tiesību normas juridiskās kvalifikācijas pārbaude apelācijā, ņemot vērā Savienības tiesību normas, ir tiesību jautājums, kas ietilpst Tiesas kompetencē (31).
93.      Attiecībā uz šīs kritikas pamatotību uzskatu, ka atsauce uz “līdzekļu pārvaldību” nozīmē, ka subjektam, kas iekasē nodokli vai obligāto maksājumu, saskaņā ar likumu ir jāveic jebkāda ar šo nodokli uzkrāto līdzekļu pārvaldīšana. Tieši šī elementa šajā gadījumā nav.
94.      Šādu pārvaldības darbību sistēmas operatori finanšu sloga sadales mehānisma ietvaros neveic, jo attiecīgos līdzekļus nevar uzskatīt par tādiem, kas izriet no nodokļa vai obligāta maksājuma. Minēto darbību nevar īstenot arī subjekti, kas ir KWKG
papildmaksas saņēmēji, proti, CHP elektrostaciju un citu iekārtu operatori, jo šie subjekti ir attiecīgā finansiālā atbalsta saņēmēji.
95.      No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 71. un 72. punktā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā.
–       Par Vispārējās tiesas trešā konstatējuma kritiku
96.      Komisijas kritikai par Vispārējās tiesas trešo konstatējumu arī nevar piekrist.
97.      Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka, lai pierādītu obligātā maksājuma pastāvēšanu, nepietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka maksātājam bija iespēja pārnest šī maksājuma ekonomisko slogu uz trešām personām. Šajā ziņā es tikai atsaucos uz analīzi, ko esmu izklāstījis attiecībā uz pirmajiem diviem Vispārējās tiesas konstatējumiem.
98.      Tādējādi, manuprāt, no Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 73.–76. punktā nekāda tiesību kļūda
neizriet.
Par vienīgā pamata otro daļu
Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
99.      Komisija apelācijas sūdzībā būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot spriedumu PreussenElektra.
100. Precīzāk, Komisija tai pārmet, ka tā ir uzskatījusi, ka šī sprieduma tvērums neaprobežojas tikai ar gadījumiem, kad valsts iejaucas darījuma tirgus cenas regulēšanā, bet ka tas attiecas arī uz situācijām, kurās valsts nosaka pienākumu veikt tiešu maksājumu starp privātpersonām, lai gan šie pienākumi nav balstīti ne uz kādām darījuma attiecībām.
101. Komisija uzskata, ka judikatūra, kas izriet no sprieduma lietā PreussenElektra, tikai izslēdz iespēju, ka dalībvalsts cenu regulējumu varētu uzskatīt par tādu, kas ietver valsts līdzekļus. Tādējādi tas esot piemērojams tikai minimālās cenas noteikšanai pircējam vai maksimālās cenas noteikšanai pārdevējam un tātad atlīdzības attiecībām starp privātpersonām. Taču šajā gadījumā Vācijas tiesību aktos nav paredzēta tikai šāda cenu regulēšana. Proti, sistēmu operatoriem esot pienākums maksāt
KWKG papildmaksu CHP saņēmējiem neatkarīgi no elektroenerģijas iegādes.
102. Visbeidzot, Komisija atgādina judikatūru par jēdzienu “nodoklis” LESD 30. un 110. panta izpratnē, no kuras var secināt, ka noteicošais elements ir tas, vai maksājums ir atlīdzība par noteiktu, saimnieciskās darbības subjektam faktiski un individuāli sniegtu pakalpojumu, un tādā gadījumā šis maksājums neietilpst “nodokļa” jēdzienā, vai arī tas tiek izmantots, lai finansētu sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma izpildi, un tādā gadījumā uz to tas attiecas.
103. Vācijas Federatīvā Republika iebilst pret visiem Komisijas argumentiem.
Izvērtējums
104. Vispirms jānorāda, ka ar šo vienīgā Komisijas izvirzītā pamata daļu tiek kritizēta visa Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 101.–118. punktā.
105. Konkrētāk, tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir uzskatījusi, ka sprieduma PreussenElektra piemērošanas jomā ietilpst tikai tie finansiālā atbalsta pasākumi, kas tiek finansēti no sloga uzlikšanas privātiem uzņēmumiem un ko tieši maksā saņēmējiem. Tādējādi tā neesot ņēmusi vērā, ka šādam pasākumam ir jāietver tirgus cenu regulēšana. Komisija to ir uzskatījusi par vēlāku elementu, kas pieder pie spriedumā PreussenElektra izstrādātā juridiskā kritērija.
106. Šīs interpretācijas pamatojumam Komisija atsaucas uz spriedumiem EEG 2012 un ENEA (32). Tā uzskata, ka šajos spriedumos attiecīgie valsts pasākumi, kas ietvēra pienākumu iepirkt preces par noteiktu cenu vai noteiktos daudzumos, bija tirgus cenu regulēšana. Šis apstāklis esot pamatojis konstatējumu, ka nav iesaistīti valsts līdzekļi.
107. Man šķiet, ka ar šiem spriedumiem nevar pamatot Komisijas piedāvāto interpretāciju, un tas tā ir nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ.
108. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums EEG 2012, attiecīgais tiesiskais regulējums noteica sadales sistēmas operatoriem pienākumu maksāt ražotājiem, kas ražo elektroenerģiju no atjaunojamiem energoresursiem, likumā paredzētu atlīdzību vai tirgus prēmiju un nodot šo elektroenerģiju pārvades sistēmas operatoriem. Savukārt augšupējiem augstsprieguma vai ļoti augsta sprieguma starpreģionālo pārvades sistēmu operatoriem bija jāmaksā zema vai vidēja sprieguma vietējās sadales sistēmas operatoriem līdzvērtīga atlīdzība un tirgus prēmijas, ko pēdējie minētie maksāja minētajiem ražotājiem, un jātirgo tirgū ievadītā elektroenerģija. Ja šādi iegūtā cena tiem neļāva segt finansiālo slogu, kas izriet no likumā paredzētā pienākuma maksāt par šo elektroenerģiju saskaņā ar likumā noteiktajiem tarifiem, PSO bija tiesības pieprasīt, lai piegādātāji, kas apgādā galapatērētājus, tiem samaksā starpību (“EEG piemaksa”). Šiem piegādātājiem bija tiesības pārnest uz galalietotājiem summas, kas samaksātas kā šāda piemaksa (33).
109. Kā jau minēts iepriekš, Tiesa ir uzskatījusi, ka vienkāršas tiesības pārnest summas, kas samaksātas kā EEG
piemaksa, nav pietiekamas, lai šo iemaksu kvalificētu kā “nodokli”. Tādējādi tā lēma tikai par elektroenerģijas piegādes ķēdes “otro līmeni”, nekonstatējot, ka tās “pirmo līmeni” raksturoja tirgus cenu regulēšana (34).
110. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums ENEA, ar pamatlietā aplūkotajiem tiesību aktiem tika izveidota atbalsta shēma koģenerācijas režīmā iegūtas elektroenerģijas ražošanai, izmantojot iegādes pienākumu. Šis pienākums nozīmēja, ka uzņēmumiem, kas pārdod elektroenerģiju galalietotājiem, ir jānodrošina, ka daļa, šajā gadījumā 15 %, no to kopējā ikgadējā elektroenerģijas pārdošanas apjoma ir iegūta no minētās elektroenerģijas kategorijas. Valsts enerģijas regulēšanas iestādes priekšsēdētājs apstiprināja maksimālos elektroenerģijas pārdošanas tarifus un tādējādi zināmos apstākļos elektroenerģijas piegādātāji iegādājās koģenerācijas režīmā iegūtu elektroenerģiju par cenu, kas bija augstāka par tās pārdošanas cenu galalietotājiem, kas pirmajiem minētajiem radīja papildu izmaksas (35).
111. Savā spriedumā Tiesa neuzskatīja, ka attiecīgais pasākums ir cenu regulēšana. Turklāt, pat pieņemot, ka šis pasākums ietilpst minētajā kategorijā, noliedzošā atbilde par valsts līdzekļu iesaisti bija pamatota vienīgi ar to, ka “šādas papildu izmaksas netika pilnībā pārnestas uz galalietotāju, ka tās netika finansētas no dalībvalsts noteiktām obligātām iemaksām, kā arī [to, ka] nepastāvēja pilnīgas kompensēšanas mehānisms” (36). Citiem vārdiem sakot, tā kā nebija minētās papildmaksas obligātas pārnešanas mehānisma, bija jāpiemēro sprieduma PreussenElektra juridiskais kritērijs, kas izslēdz valsts līdzekļu izmantošanu.
112. Komisija arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 108., 109. un 114. punktā ir izmantojusi pārāk plašu judikatūras, kas attiecas uz atbalsta shēmām elektroenerģijas ražošanai, interpretāciju. Precīzāk, šī kritika ir vērsta uz konstatējumu, ka izšķirošais elements, lai secinātu, ka ir iesaistīti valsts līdzekļi, ir tas, ka attiecīgos privātos uzņēmumus “valsts ir pilnvarojusi pārvaldīt valsts līdzekļus, nevis tikai uzlikusi tiem pienākumu veikt iepirkšanu, izmantojot savus finanšu līdzekļus” (37). Komisijas ieskatā jēdziens “pienākums veikt iepirkumu” patiesībā nozīmē tirgus cenu regulēšanu. Savukārt šis jēdziens neietverot samaksas pienākumu, kas vienai privātai struktūrai ir attiecībā pret otru, neatkarīgi no jebkādām līgumattiecībām starp šīm abām vienībām. Ja Tiesa būtu vēlējusies aptvert šādas maksājumu saistības, varētu pamatoti sagaidīt, ka tā norādītu, ka šīm privātajām struktūrām nav “pienākum[a] veikt maksājumu, izmantojot savus finanšu līdzekļus” (38).
113. Tomēr semantiskā atšķirība starp “pienākumu veikt iepirkšanu” un “pienākumu veikt maksājumu” mani nepārliecina. Man šķiet skaidrs, ka Vispārējās tiesas lietotā pirmā izteiciena nozīme ir tīri gadījuma rakstura, jo šajā judikatūrā aplūkotās valsts shēmas, kas paredzētas elektroenerģijas ražošanas atbalstam, parasti ietver elektroenerģijas piegādes ķēdē iesaistīto operatoru iepirkuma saistības.
114. Jāpiebilst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šis nošķīrums nešķiet pamatots ar spriedumu Fallimento Esperia un GSE (39).
115. Šajā spriedumā Tiesa izvērtēja valsts atbalsta shēmu zaļās elektroenerģijas ražošanai, kuras mērķis bija nodrošināt zaļās elektroenerģijas kvotas ikgadēju ievadīšanu valsts elektroenerģijas tīklā.
116. Tiesa uzskatīja, ka zaļo sertifikātu bezmaksas nodošana iekšzemes zaļās elektroenerģijas ražotājiem nevarēja mobilizēt valsts līdzekļus, jo šķiet, ka šo sertifikātu ekonomiskā vērtība izrietēja tikai no dažu ražotāju un importētāju juridiskā pienākuma tos pirkt. Tādējādi priekšrocība, ko sniedz šī zaļo sertifikātu nodošana bez maksas, šķiet, tiek finansēta no šo ražotāju vai importētāju līdzekļiem (40). Tomēr Tiesa arī norādīja, ka saskaņā ar šo pašu shēmu Ekonomikas un finanšu ministrijas kontrolētai struktūrai ir jāiegādājas pārpalikušie zaļie sertifikāti, kad to ir vairāk nekā nepieciešams uzņēmējiem, kuriem bija pienākums tos iegādāties. Tiesas ieskatā šo iegādi veica valstij pielīdzināma struktūra, pamatojoties uz pilnvarojumu, kas tai piešķirts ar valsts tiesību aktiem, izmantojot no tarifa komponentes gūtus ieņēmumus, kurus šajā nolūkā maksā patērētāji (41). Līdz ar to attiecīgā valsts shēma nozīmēja valsts līdzekļu nodošanu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (42).
117. Komisija uzskata, ka pirmais ar šo shēmu ieviestais mehānisms aprakstīja pienākumu iegādāties ikgadējo zaļās elektroenerģijas kvotu un līdz ar to tirgus cenu regulēšanu. Tomēr otrais mehānisms pārsniedza vienkāršu tirgus cenu regulējumu, jo ar to Ekonomikas un finanšu ministrijas kontrolētai valsts iestādei tika noteikts pienākums iegādāties pārpalikušos zaļos sertifikātus, kas pieder valsts ražotājiem, izmantojot līdzekļus, kuri tiek finansēti no maksājuma, ko veic patērētāji.
118. Tāpat Komisija uzskata, ka KWKG
papildmaksa šajā lietā nevar tikt uzskatīta par tirgus cenu regulēšanu, pamatojoties uz to, ka Vācijas valsts liekot sistēmas operatoriem maksāt CHP elektrostaciju operatoriem summu, kas nav atkarīga no jebkādiem komercdarījumiem starp šiem diviem subjektiem.
119. Man šķiet grūti pieņemt tēzi, saskaņā ar kuru spriedumā Fallimento Esperia konstatējums par valsts līdzekļu nodošanu bija atkarīgs no tā, ka attiecīgajā shēmā bija paredzēts tāds tieša maksājuma pienākums kā iepriekšējos divos punktos aprakstītais.
120. Proti, no šī sprieduma skaidri izriet, ka atbilstoši attiecīgajai judikatūrai piemērotais juridiskais kritērijs ir valsts kontrole. Tiesa uzskatīja, ka summas, ko iekšzemes ražotāji saņēma, pārdodot zaļos sertifikātus, nebija vienkārši finanšu pārdales rezultāts, kura notika “starp privātiem uzņēmumiem” (43). Proti, priekšrocība, kas izpaudās kā zaļo sertifikātu nodošana valsts zaļās elektroenerģijas ražotājiem, vismaz daļēji tika finansēta no valsts kontrolē esošu līdzekļu samazināšanās, jo valsts kontrolētajai struktūrai bija pienākums iegādāties zaļo sertifikātu pārpalikumu.
121. Komisija nevar arī lietderīgi atsaukties uz judikatūru par jēdzieniem “maksājums” vai “iekšējais nodoklis” pašreizējā LESD 30. un 110. panta izpratnē, it īpaši uz spriedumu Dubois un General cargo services (44), lai pamatotu atšķirību starp pirkšanas un tiešo maksājumu pienākumiem. Šajā ziņā es atsaucos uz šajos secinājumos iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem.
122. No minētā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 101.–118. punktā Vispārējās tiesas nospriestajā nav pieļauta tiesību kļūda. Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka sprieduma PreussenElektra tvērums neaprobežojas tikai ar gadījumiem, kad valsts iejaucas darījuma tirgus cenas regulēšanā, bet ka tas attiecas arī uz situācijām, kurās valsts uzliek pienākumu starp privātpersonām veikt tiešu maksājumu, kas nav atkarīgs no jebkādām līgumattiecībām.
123. Tomēr vēlos precizēt, ka es pilnībā apzinos doktrīnas debates par sprieduma PreussenElektra tvērumu (45). Man ir skaidrs, ka šī tvēruma plaša izpratne dažkārt rada plaisu starp juridisko realitāti un ekonomisko realitāti, un tā var šķist neapmierinoša. Šajā ziņā ir pamatoti uzdot jautājumu par to, vai tad, ja “valsts līdzekļu” nosacījuma izpilde ir pakārtota divkāršai prasībai par līdzekļu piedēvējamību valstij un to iesaisti, pārmērīgs skaits valsts pasākumu galu galā neietilpst valsts atbalsta piešķiršanas aizlieguma piemērošanas jomā (46).
124. Savā apelācijas sūdzībā Komisija būtībā apgalvo, ka Tiesai būtu jāņem vērā valsts ietekmes pakāpe uzņēmumu komercbrīvībā. Pat ja varētu piekrist šai pieejai, šķiet, ka to šajā lietā nevar izmantot. Tas nozīmētu atsaukties uz paradigmas maiņu, novērtējot, vai valsts tiesību aktos paredzētajai līdzekļu nodošanai ir valsts raksturs vai nav. Kā esmu centies pierādīt šajos secinājumos, Tiesas judikatūrā piemērotais juridiskais kritērijs attiecas uz valsts ietekmi uz privāto līdzekļu pārvaldību, kā arī uz to galamērķi, nevis vispārīgāk – uz šo uzņēmumu komercbrīvību. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējās tiesas argumentācijā pārsūdzētā sprieduma 101.–118. punktā tādējādi neviena tiesību kļūda
nevar tikt konstatēta.
125. Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, arī vienīgā pamata otrā daļa ir jānoraida.
126. Tādēļ es ierosinu noraidīt apelācijas sūdzību kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
127. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
128. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. un 2. punktam, kas piemērojami apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Vācijas Federatīvās Republikas tiesāšanās izdevumus.
Secinājumi
129. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)      Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)      Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Vācijas Federatīvās Republikas tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      C‑702/20 un C‑17/21, turpmāk tekstā – “spriedums DOBELES HES”, EU:C:2023:1.
3      Spriedums DOBELES HES (38., 39. un 42. punkts).
4      Skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c. (C‑206/06, turpmāk tekstā – “spriedums Essent”, EU:C:2008:413); 2019. gada 15. maijs, Achema u.c. (C‑706/17, EU:C:2019:407), un 2021. gada 16. septembris, FVE Holýšov I u.c./Komisija  (C‑850/19 P, turpmāk tekstā – “spriedums FVE Holýšov”, EU:C:2021:740).
5      Skat. spriedumu, 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija (C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
6      Skat., piemēram, spriedumu, 2019. gada 28. marts, Vācija/Komisija (C‑405/16 P, turpmāk tekstā – “spriedums EEG 2012”, EU:C:2019:268, 50. punkts).
7      Skat. spriedumus, 1978. gada 24. janvāris, van Tiggele (82/77, EU:C:1978:10); 1993. gada 30. novembris, Kirsammer‑Hack (C‑189/91, EU:C:1993:907), un 1998. gada 7. maijs, Viscido u.c. (no C‑52/97 līdz C‑54/97, EU:C:1998:209).
8      Skat. spriedumu, 1994. gada 15. marts, Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100, 14. punkts).
9      Skat. spriedumu, 1998. gada 1. decembris, Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579, 41. punkts).
10      Skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. punkts).
11      Spriedums PreussenElektra (58. punkts).
12      Spriedums PreussenElektra (59. punkts).
13      Šis kritērijs pirmo reizi formulēts 1974. gada 2. jūlija spriedumā Itālija/Komisija (173/73, EU:C:1974:71) un judikatūrā tiek pastāvīgi izmantots, sākot ar 2013. gada 19. decembra spriedumu Association Vent De Colère! u.c. (C‑262/12, EU:C:2013:851).
14      Šī sprieduma 42. punkts.
15      Pārsūdzētā sprieduma 65.–67. punkts.
16      Pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punkts.
17      Spriedums Essent (66. punkts).
18      Spriedums FVE Holýšov (46. punkts).
19      Spriedums, 2019. gada 20. septembris, FVE Holýšov I u.c./Komisija (T‑217/17, EU:T:2019:633). Skat. it īpaši minētā sprieduma 119. punkta pēdējo teikumu, saskaņā ar kuru: “[..] Šajā lietā [īpašais] maksājums obligāti tiek uzlikts galapatērētājiem un tādējādi būtībā ir parafiskāls maksājums”.
20      Spriedums DOBELES HES (īpaši 36. un 37. punkts).
21      Pārsūdzētā sprieduma 64. punkts.
22      Spriedums
EEG 2012 (70. un 71. punkts).
23      Spriedums FVE Holýšov (43. punkts).
24      Spriedums, 2024. gada 26. septembris (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807).
25      Spriedums
WEPA Hygieneprodukte u.c./Komisija (C‑795/21 P un C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 129. punkts).
26      Skat. spriedumu, 1995. gada 11. augusts, Dubois un Général cargo services (C‑16/94, EU:C:1995:268, 20. punkts).
27      Kā paskaidrots šo secinājumu 13. zemsvītras piezīmē. Skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., (C‑262/12, EU:C:2013:851, 25. punkts).
28      Spriedums Essent (67.–70. punkts).
29      Spriedumi, 2004. gada 15. jūlijs, Pearle u.c. (C‑345/02, EU:C:2004:448), un 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).
30      Pārsūdzētā sprieduma 72. punkts.
31      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija
(C‑55/19 P, EU:C:2021:797, 94. un 95. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra.
32      Spriedums, 2017. gada 13. septembris (C‑329/15, turpmāk tekstā – “spriedums ENEA”, EU:C:2017:671).
33      Spriedums
EEG 2012 (3. punkts).
34      Kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 110. punktā.
35      Spriedums ENEA (8., 28. un 29. punkts).
36      Spriedums ENEA (30. punkts).
37      Skat. pārsūdzētā sprieduma 107. punktu un tajā minēto judikatūru.
38      Mans izcēlums.
39      Spriedums, 2024. gada 7. marts (C‑558/22, turpmāk tekstā – “spriedums Fallimento Esperia”, EU:C:2024:209).
40      Spriedums Fallimento Esperia (37. un 74. punkts).
41      Spriedums Fallimento Esperia (75. un 77. punkts).
42      Spriedums Fallimento Esperia (78. punkts).
43      Spriedums Fallimento Esperia (74. punkts).
44      Spriedums, 1995. gada 11. augusts (C‑16/94, EU:C:1995:268).
45      It īpaši skat. Rubini, L., The Definition of Subsidy and State Aid: WTO and EC Law in Comparative Perspective, Oxford University Press, Ņujorka, 2009, 165. lpp.; de Cecco, F., State Aid and the European Economic Constitution, Hart Publishing, Oksforda un Portlenda, Oregona, 2013, it īpaši 114. un 115. lpp.; kā arī Werner., P. un Caramazza, M., ““State” Aid or Not – This Is The Question”,
European State Aid Law Quarterly, 18. sēj., Nr. 4, 2019, 525. lpp.
46      Tomēr es neuzskatu, ka tāda PreussenElektra interpretācija, kāda ir izklāstīta pārsūdzētajā spriedumā, varētu apdraudēt LESD 107. panta 1. punkta effet utile, kā to savā apelācijas sūdzībā apgalvo Komisija.