Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 26. februārī (1)
Lieta C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
pret
TL
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Izņēmums saistībā ar privātu kopēšanu – Taisnīga atlīdzība – Direktīva 2006/115/EK – 6. panta 1. punkts – Atkāpes no publiska patapinājuma tiesībām – Tiesības uz atlīdzību – Kolektīvā pārvaldījuma organizācija – Direktīva 2014/26/ES – 11. panta 4. punkts – 12. panta 4. punkts – Ieņēmumu no tiesībām, kuras pārvalda kolektīvā pārvaldījuma organizācija, izmantošana – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta kultūrai nozīmīgu darbu veicināšana
Ievads
1.        Lai gan Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 2. punktā intelektuālā īpašuma aizsardzība ir saistīta ar vispārējām tiesībām uz īpašumu, man šķiet neapstrīdami, ka tai ir īpaša loma, kas atšķiras no īpašuma uz materiālajiem priekšmetiem.
2.        Tas it īpaši attiecas uz literāro un māksliniecisko īpašumu, ko aizsargā autortiesības un blakustiesības. Proti, šī īpašuma, kā arī tiesību, kas to aizsargā, galvenā funkcija ir veicināt māksliniecisku un zinātnisku jaunradi, kas ir jebkuras cilvēku sabiedrības darbības neatņemama sastāvdaļa. Lai gan šī veicināšana galvenokārt ir saistīta ar to, ka autoriem un izpildītājiem tiek nodrošināta taisnīga finansiāla samaksa par viņu centieniem, ļaujot viņiem pilnībā nodoties radošajai darbībai, tai nevajadzētu aprobežoties tikai ar to, bet būtu arī jātiecas sasniegt vispārīgākus mērķus saistībā ar ieguldījumu kultūras attīstībā.
3.        Jebkuras autortiesību un blakustiesību sistēmas darbības stūrakmeni veido kolektīvā pārvaldījuma organizācijas, kas darbojas kā starpnieki starp autoriem – tiesību subjektiem – un viņu darbu izmantotājiem. Šīs organizācijas piešķir licences aizsargāto darbu un citu tiesību objektu izmantošanai un sadala no tām gūtos ieņēmumus tiesību subjektiem. Tomēr to loma ar to nebeidzas. Proti, šīs organizācijas bieži tiek aicinātas pildīt dažādus citus kultūras vai sociāla rakstura uzdevumus atbilstoši mākslinieciskā un literārā īpašuma sabiedriskajai funkcijai (2).
4.        Šī lieta attiecas uz jautājumu, vai un cik lielā mērā Savienības tiesības ļauj šīm organizācijām daļu no gūtajiem ieņēmumiem, it īpaši noteiktu kategoriju ieņēmumiem, veltīt kultūras pasākumiem, kas var nākt par labu ne tikai autortiesību un blakustiesību subjektiem, bet arī citām personu kategorijām.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
5.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (3) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēts:
“Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
[..]
b)      reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam.”
6.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (4) 6. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis var atkāpties no 1. pantā paredzētajām ekskluzīvām tiesībām attiecībā uz publisku patapinājumu, ar nosacījumu, ka vismaz autori gūst atlīdzību par šādu patapinājumu. Dalībvalstis drīkst noteikt šo atlīdzību, ņemot vērā ar kultūras veicināšanu saistītus mērķus.”
7.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/26/ES (2014. gada 26. februāris) par autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu un muzikālo darbu tiesību lietošanai tiešsaistē daudzteritoriālo licencēšanu iekšējā tirgū (5) 3. panta h) punktā jēdziens “tiesību ieņēmumi [ieņēmumi no tiesībām]” ir definēts kā “ienākumi, kurus mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija iekasē tiesību subjektu vārdā par ekskluzīvām tiesībām, tiesībām uz atlīdzību vai tiesībām uz kompensāciju”.
8.        Šīs direktīvas 4. pantā paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijas darbojas to tiesību subjektu labākajās interesēs, kuru intereses tās pārstāv, un ka tās nenosaka tiem nekādas saistības, kas nav objektīvi nepieciešamas to tiesību un interešu aizsardzībai vai to tiesību efektīvam pārvaldījumam”.
9.        Minētās direktīvas 8. panta 5. punkta d) apakšpunktā paredzēts, ka “Saskaņā ar noteikumiem, kas izklāstīti II sadaļas 2. nodaļā, biedru kopsapulce pieņem lēmumus vismaz par šādiem jautājumiem:
[..]
d)      vispārīgā politika par atskaitījumiem no tiesību ieņēmumiem [ieņēmumiem no tiesībām] un jebkādiem ienākumiem, ko rada tiesību ieņēmumu ieguldījumi.”
10.      Šīs pašas direktīvas 11. panta 4. punktā paredzēts, ka “mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijai nav atļauts mērķiem, kas nav sadale tiesību subjektiem, izmantot tiesību ieņēmumus [ieņēmumus no tiesībām] vai jebkādus ieņēmumus, kas iegūti no tiesību ieņēmumu ieguldījumiem, izņemot, ja ir atļauts atskaitīt vai kompensēt savas administratīvās izmaksas atbilstīgi lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar 8. panta 5. punkta d) apakšpunktu, vai izmantot tiesību ieņēmumus un ieņēmumus, kas iegūti no tiesību ieņēmumu ieguldījumiem atbilstīgi lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar 8. panta 5. punktu”.
11.      Direktīvas 2014/26 12. panta 2. un 4. punktā paredzēts:
“2.      Atskaitījumi ir samērīgi attiecībā pret pakalpojumiem, ko mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija sniedz tiesību subjektiem, tostarp attiecīgā gadījumā – 4. punktā minētajiem pakalpojumiem, un tos nosaka, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem.
[..]
4.      Dalībvalstis nodrošina, ka gadījumā, ja mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija sniedz sociālos, kultūras vai izglītības pakalpojumus, kurus finansē ar atskaitījumiem no tiesību ieņēmumiem [ieņēmumiem no tiesībām] vai no jebkuriem ieņēmumiem, kas iegūti no tiesību ieņēmumu ieguldījumiem, šādus pakalpojumus sniedz, pamatojoties uz taisnīgiem kritērijiem, jo īpaši attiecībā uz piekļuvi minētajiem pakalpojumiem un to apjomu.”
Vācijas tiesības
12.      Autortiesību un blakustiesību kolektīvā pārvaldījuma organizāciju darbību Vācijas tiesībās līdz 2016. gada 1. jūnijam reglamentēja 1965. gada 9. septembra Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (Likums par autortiesību un blakustiesību pārvaldījumu) (6) un pēc tam 2016. gada 24. maija Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (Likums par autortiesību un blakustiesību pārvaldījumu, ko veic kolektīvā pārvaldījuma organizācijas) (7).
13.      Saskaņā ar šiem diviem tiesību aktiem redakcijās, kas piemērojamas pamatlietā, kolektīvā pārvaldījuma organizācijām no to darbības gūtie ieņēmumi jāsadala saskaņā ar noteiktiem noteikumiem (sadales plāns), kas izslēdz jebkādu patvaļīgu praksi sadales jomā. Šīm organizācijām bija arī jāveicina kultūras nozīmes darbi un pakalpojumi.
Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (turpmāk tekstā – “VG Wort”) ir autortiesību uz literāriem darbiem kolektīvā pārvaldījuma organizācija Vācijā. VG Wort statūtos redakcijās, kas bija spēkā strīdīgajā laikposmā, proti, no 2016. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 30. septembrim, bija paredzēts izmaksāt atbalsta maksājumu Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (VG Wort Zinātnes atbalsta fonds) (turpmāk tekstā – “FFW”) – sabiedrībai ar ierobežotu atbildību, kurā VG Wort ir vienīgais dalībnieks. FFW mērķis ir veicināt zinātni un pētniecību. Šī veicināšana ietver drukas izmaksu finansēšanu saistībā ar zinātnisko un speciālo darbu izdošanu, pētījumiem, kuru rezultātā ir jāsagatavo zinātniskie darbi vai specializētā literatūra, kā arī citiem zinātniskās un specializētās literatūras veicināšanas pasākumiem, tostarp stipendijām, kas paredzētas, lai ļautu izstrādāt doktora disertācijas par autortiesībām. Saskaņā ar VG Wort sniegto informāciju atbalsta maksājums FFW tika finansēts ar atskaitījumiem no ieņēmumiem, kas saņemti kā atlīdzība par kopēšanu personiskai lietošanai un atlīdzība par zinātnisko, tehnisko un specializēto darbu publisko patapinājumu; strīdīgajā laikposmā tas bija 0,51 % no VG Wort gūtajiem ieņēmumiem.
15.      TL un OS, literāro darbu autori, ir VG Wort biedri un ar to ir noslēguši pārvaldības līgumus. Strīdīgajā laikposmā viņi VG Wort
pieteica vairākus darbus un saņēma maksājumus no šīs organizācijas gūtajiem ieņēmumiem saistībā ar “esoša teksta reproducēšanu”. Pamatlietā TL rīkojas savā, kā arī OS, kas viņam cedēja savas tiesības, vārdā.
16.      TL apstrīd faktu, ka VG Wort ir nodevusi FFW summas no ieņēmumiem, ko šī organizācija ir guvusi no 2016. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 30. septembrim, tādējādi samazinot TL un OS
daļas. Pirmajā instancē TL lūdza konstatēt, ka VG Wort nebija un nav tiesību samazināt ar viņu darbiem saistīto daļu izmaksu, veicot maksājumus FFW finansēšanai. Turklāt TL lūdza informāciju par FFW izmaksāto summu apmēru.
17.      Prasība pirmajā instancē tika daļēji apmierināta. Apelācijas tiesa apstiprināja lēmumu par labu OS un pilnībā noraidīja TL prasību (8). Šī tiesa uzskatīja, ka VG Wort sadales plāni, kas iekļauti pārvaldības līgumos, ir vispārīgi nosacījumi, kuru noteikumi par FFW veiktajiem maksājumiem saskaņā ar valsts tiesībām nav spēkā, jo tie ir pretrunā tiesību aktu, kas reglamentē kolektīvā pārvaldījuma organizāciju darbību, pamatprincipiem, ciktāl personas varētu būt ieinteresētas maksājumos, kaut arī tām nav tiesību uz tiem.
18.      Izskatot revīzijas sūdzību, iesniedzējtiesa uzskata, ka maksājumi, kas veikti par labu FFW, var būt likumīgi, ņemot vērā piemērojamos valsts tiesību aktos paredzēto kolektīvā pārvaldījuma organizāciju pienākumu veicināt zinātni un kultūru. Tomēr tas esot atkarīgs no šī pienākuma atbilstības Savienības tiesībām.
19.      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai ar [Direktīvas 2001/29] 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, [Direktīvas 2006/115] 6. panta 1. punkta pirmo teikumu, kā arī [Direktīvas 2014/26] 11. panta 4. punktu un 12. panta 4. punktu ir saderīgi tas, ka saskaņā ar valsts tiesību normu kolektīvā pārvaldījuma organizācijai ir jāatbalsta kultūrai nozīmīgi darbi, kā rezultātā no šāda atbalsta gūst labumu arī saņēmēji, kuri (vismaz pagaidām) neietilpst tiesību subjektu lokā?
2)      Ja sociālo, kultūras vai izglītības pakalpojumu sniegšana saskaņā ar [Direktīvas 2014/26] 12. panta 4. punktu ir atļauta tikai attiecībā pret tiesību subjektiem: vai šādu pakalpojumu sniegšanas likumība ir atkarīga no tā, vai šo pakalpojumu saņēmējam šobrīd ir tiesības uz atlīdzību, vai arī ir pietiekami, ka tam pieder autortiesības vai blakustiesības, par kurām šobrīd nav jāmaksā atlīdzība? Vai šādu pakalpojumu likumības nosacījums ir noslēgts kolektīvā pārvaldījuma līgums ar kolektīvā pārvaldījuma organizāciju?”
20.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā saņemts 2024. gada 10. decembrī. Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas puses, Vācijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tās pašas puses, kā arī Francijas valdība bija pārstāvēti 2025. gada 26. novembra tiesas sēdē.
Juridiskā analīze
21.      Šajā lietā iesniedzējtiesa uzdod divus prejudiciālus jautājumus. Tā kā otrais prejudiciālais jautājums ir atkarīgs no atbildes, kas sniedzama uz pirmo jautājumu, es analizēšu šos jautājumus tādā secībā, kādā tie ir uzdoti.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
22.      Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu, kā arī Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punktu un 12. panta 4. punktu. Lai gan minētā tiesa uzskata šīs tiesību normas par vienlīdzīgām, tās reglamentē atšķirīgas jomas. Proti, Direktīvas 2014/26 konkrētās tiesību normas vispārīgi attiecas uz autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu, savukārt Direktīvu 2001/29 un 2006/115 tiesību normas autoriem piešķir īpašas tiesības, proti, tiesības uz taisnīgu atlīdzību un tiesības uz atlīdzību par viņu darbu noteiktu izmantošanu.
23.      Tomēr, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un kā VG Wort apstiprināja arī tiesas sēdē, pamatlieta ir saistīta ar to, kā šī organizācija izmanto ieņēmumus, uz kuriem attiecas konkrētās Direktīvu 2001/29 un 2006/115 tiesību normas. Tādējādi man šķiet, ka iesniedzējtiesa patiesībā vēlas saņemt skaidrojumu par konkrēto Direktīvas 2014/26 tiesību normu interpretāciju Direktīvu 2001/29 un 2006/115 tiesību normu, kā arī atbilstošās Tiesas judikatūras gaismā.
24.      Tādējādi ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atļauts daļu no ieņēmumiem, kas gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kas paredzētas attiecīgi šajās divās pēdējās minētajās tiesību normās, veltīt kultūras pasākumiem, kurus attiecīgā gadījumā var izmantot personas, kas nav autortiesību subjekti. Šis jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ko lietas dalībnieki nav apstrīdējuši, ka pamatlietā aplūkotie pakalpojumi ir “kultūras” vai “izglītības” pakalpojumi Direktīvas 2014/26 izpratnē.
25.      Atbildot uz šo jautājumu, jāinterpretē gan Direktīvas 2014/26 tiesību normas, gan Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punkts. Pirms sāku šo tiesību normu analīzi, manuprāt, vispirms jāizsaka dažas vispārīgas piezīmes.
Ievada piezīmes
26.      Kā jau minēju šo secinājumu ievadā, atbilstoši literārā un mākslinieciskā īpašuma īpašajai lomai sabiedrībā autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizāciju loma neaprobežojas tikai ar ieņēmumu, kas gūti no šo tiesību izmantošanas, sadali subjektiem. Autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām tradicionāli bija citi uzdevumi, pirmkārt, sociālie (kopš 1897. gada (9)), kā arī kultūras un izglītības uzdevumi (10). Tātad to lomu, kā, šķiet, dara prasītāji pamatlietā, nevar pielīdzināt tāda ieguldījumu fonda lomai, kura vienīgais mērķis ir gūt ieņēmumus un sadalīt tos dalībniekiem atkarībā no ieguldītā kapitāla. Literārā un mākslinieciskā īpašuma tiesību kolektīvā pārvaldīšana notiek ne tikai tiesību subjektu, bet arī darbu lietotāju un sabiedrības kopējās interesēs.
27.      Starptautiskā mērogā, šķiet, pastāv vienprātība, ka sociālās, kultūras un izglītības darbības var finansēt, ieturot salīdzinoši nelielu daļu no ieņēmumiem, ko kolektīvā pārvaldījuma organizācijas gūst no autortiesību izmantošanas. 10 % no šiem ieņēmumiem visbiežāk tiek uzskatīti par pieņemamiem (11). Tomēr šī robežvērtība attiecas uz ieturējumiem no ieņēmumiem par ekskluzīvo tiesību izmantošanu. Attiecībā uz tiesībām uz atlīdzību, piemēram, atlīdzību par kopēšanu personiskai lietošanai vai atlīdzību par publisko patapinājumu, šķiet, ka valstu likumdevēju vai pašu kolektīvā pārvaldījuma organizāciju rīcības brīvība ir plašāka (12).
28.      Kolektīvā pārvaldījuma organizāciju finansētās darbības var būt atšķirīgas un sniegt labumu dažādām personu kategorijām. Lai gan sociālās darbības, piemēram, pensiju vai atbalsta fondi, parasti sniedz labumu tiesību subjektiem, kas ir šo organizāciju biedri, saistībā ar kultūras un izglītības jomas darbībām var būt citādi. Šīs pēdējās minētās darbības var sniegt labumu ne tikai tiesību subjektiem, bet arī plašai sabiedrībai vai īpašām personu kategorijām, kā tas ir pamatlietā, kas it īpaši attiecas uz stipendijām, kuras paredzētas jaunajiem autoriem un potenciālajiem autortiesību subjektiem nākotnē.
29.      Savienības tiesībās ir ņemta vērā šī kultūras dimensija kolektīvā pārvaldījuma organizāciju darbībā. Tādējādi Direktīvas 2014/26 3. apsvērumā noteikts, ka “mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ir – un arī turpmāk būtu jānodrošina, lai tām būtu – svarīga loma, veicinot kultūras izpausmju daudzveidību, gan dodot mazākajiem un mazāk populāriem repertuāriem iespēju iekļūt tirgū, gan nodrošinot sociālus, kultūras vai izglītības pakalpojumus to tiesību subjektu un sabiedrības interesēs”. Tomēr šajā lietā rodas jautājums, vai šīs direktīvas normas ļauj šīm organizācijām sniegt šādus pakalpojumus.
Par Direktīvas 2014/26 tiesību normām
30.      Saskaņā ar Direktīvas 2014/26 3. panta h) punktu “tiesību ieņēmumi [ieņēmumi no tiesībām]” ietver visus ieņēmumus, ko kolektīvā pārvaldījuma organizācija gūst tiesību subjektu vārdā, tostarp ieņēmumus no tiesībām uz atlīdzību vai taisnīgu atlīdzību, piemēram, atlīdzību par publisko patapinājumu vai atlīdzību par kopēšanu personiskai lietošanai. Tādējādi uz visiem šiem ieņēmumiem principā attiecas vieni un tie paši noteikumi.
31.      Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punktā paredzēts, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijai nav atļauts mērķiem, kas nav sadale tiesību subjektiem, izmantot ieņēmumus no tiesībām vai jebkādus ieņēmumus, kas iegūti no ieņēmumu no tiesībām ieguldījumiem, “izņemot, ja ir atļauts atskaitīt vai kompensēt savas administratīvās izmaksas atbilstīgi lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar 8. panta 5. punkta d) apakšpunktu, vai izmantot tiesību ieņēmumus [ieņēmumus no tiesībām] [..] atbilstīgi lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar 8. panta 5. punktu” (13).
32.      Šī tiesību norma nav pilnībā skaidra. Nošķīrums starp, no vienas puses, pārvaldības izmaksu atskaitīšanu vai kompensāciju saskaņā ar lēmumu, kas pieņemts atbilstoši Direktīvas 2014/26 8. panta 5. punkta d) apakšpunktam, un, no otras puses, ieņēmumu izmantošanu, kas atļauta atbilstoši šim 5. punktam vispārīgi, ļautu saprast, ka vienīgie atskaitījumi, kas var tikt atļauti atbilstoši šai tiesību normai, ir tie, kas ir paredzēti, lai segtu autortiesību pārvaldības izmaksas. Turklāt man šķiet, ka šādu interpretāciju atbalsta Komisija.
33.      Tomēr šāds ierobežojums nekādā ziņā neizriet no Direktīvas 2014/26 8. panta 5. punkta d) apakšpunkta formulējuma, kas attiecas uz “vispārējo politiku par atskaitījumiem no tiesību ieņēmumiem [ieņēmumiem no tiesībām]”, neprecizējot šo atskaitījumu mērķi. Uzskatu, ka tad, ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies ierobežot kolektīvā pārvaldījuma organizācijas biedru kopsapulces iespēju atļaut atskaitījumus no ieņēmumiem no
tiesībām tikai ar mērķi segt pārvaldības izmaksas, tas būtu skaidri paredzēts Direktīvas 2014/26 8. panta 5. punkta d) apakšpunktā. Tā kā šāda skaidra ierobežojuma nav, tas nav netieši jāizsecina no šīs direktīvas 11. panta 4. punkta.
34.      Šo secinājumu apstiprina Direktīvas 2014/26 12. pants, kas konkrēti attiecas uz atskaitījumiem no ieņēmumiem no tiesībām. Proti, šī panta 4. punktā ir skaidri paredzēts, ka “sociālos, kultūras vai izglītības pakalpojumus” var “finansē[t] ar atskaitījumiem no tiesību ieņēmumiem [ieņēmumiem no tiesībām]”. Ja šīs direktīvas 11. panta 4. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka iespējamie atskaitījumi ir ierobežoti tikai ar tiem, kas sedz administratīvās izmaksas, tas būtu pretrunā tās 12. panta 4. punktam.
35.      Tādējādi uzskatu, ka Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka atskaitījumi no ieņēmumiem no tiesībām, lai finansētu sociālos, kultūras vai izglītības pakalpojumus, ir viens no šo ieņēmumu izmantošanas veidiem, kas var tikt atļauti saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 5. punktu.
36.      Runājot par Direktīvas 2014/26 12. pantu, tā 2. punktā noteikts, ka atskaitījumi no ieņēmumiem no tiesībām tostarp ir “[samērīgi] attiecībā pret pakalpojumiem, ko mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija sniedz tiesību subjektiem, tostarp attiecīgā gadījumā – [šā paša panta] 4. punktā minētajiem pakalpojumiem”. Kā jau norādīju, minētais 4. punkts attiecas uz sociālajiem, kultūras un izglītības pakalpojumiem.
37.      Tāpat kā Komisija, no vārdiem “pakalpojumiem, ko mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija sniedz tiesību subjektiem, tostarp [..] 4. punktā minētajiem pakalpojumiem”, varētu secināt, ka šie pakalpojumi ir obligāti jāsniedz tiesību subjektiem, lai tos varētu finansēt ar atskaitījumiem no ieņēmumiem no tiesībām.
38.      Tomēr, kā es tikko norādīju attiecībā uz Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punktu, tās noteikumi nav absolūti precīzi, tāpēc, manuprāt, ir iespējama atšķirīga direktīvas 12. panta 2. un 4. punkta interpretācija.
39.      Proti, pakalpojumi, kurus to rakstura dēļ “kolektīvā pārvaldījuma organizācija sniedz tiesību subjektiem”, ir tiesību pārvaldības pakalpojumi, proti, tie ir saistīti ar izmantošanas licenču piešķiršanu, kā arī no tām gūto ieņēmumu iekasēšanu un sadali. Direktīvas 2014/26 12. panta 2. punktā paredzētie atskaitījumi galvenokārt ir paredzēti šo pārvaldības pakalpojumu finansēšanai. Tas attiecas arī uz sociālajiem pakalpojumiem, kurus kolektīvā pārvaldījuma organizācijas parasti sniedz saviem biedriem.
40.      Savukārt kultūras un izglītības pakalpojumi var sniegt labumu citām personu kategorijām, nevis tiesību subjektiem. Turklāt šiem pakalpojumiem bieži vien ir vairākas tiešu un netiešu saņēmēju grupas. Lai gan tos var sniegt tieši plašai sabiedrībai vai personām, kuras nav autortiesību subjekti, no visiem kultūras vai izglītības veicināšanas pasākumiem šajā jomā parasti netieši gūst labumu arī minētie tiesību subjekti.
41.      Nevienā Direktīvas 2014/26 tiesību normā nav tieši prasīts, lai kultūras vai izglītības pakalpojumus, kas finansēti ar atskaitījumiem no ieņēmumiem no tiesībām, kolektīvā pārvaldījuma organizācijas sniegtu vienīgi tieši minēto tiesību subjektiem. Šīs direktīvas 12. panta 4. punktā ir tikai noteikts, ka šie pakalpojumi jāsniedz, pamatojoties uz taisnīgiem kritērijiem. Šāda prasība neizriet arī no minētās direktīvas 13. panta 6. punkta, uz kuru atsaucas Komisija. Proti, pirmkārt, šī tiesību norma attiecas nevis uz atskaitījumiem no ieņēmumiem no tiesībām, bet gan uz nesadalāmo summu izmantošanu, un, otrkārt, tās mērķis ir ierobežot nevis kolektīvā pārvaldījuma organizācijas kopsapulces, bet gan dalībvalstu lēmumu pieņemšanas brīvību. Turklāt, runājot par šīs pašas direktīvas 28. apsvērumu, uz kuru arī atsaucas Komisija, tam nevar būt autonoma piemērojamība, kas atšķirtos no tās 8. panta 5. punkta, 11. panta 4. punkta un 12. panta 2. un 4. punkta piemērojamības, kuru es tikko analizēju.
42.      Savukārt Direktīvas 2014/26 (14) 3. apsvērumā norādīts, ka Savienības likumdevējs uzskata, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijām “arī turpmāk būtu jānodrošina, lai tām būtu [..] svarīga loma, veicinot kultūras izpausmju daudzveidību, [..] nodrošinot sociālus, kultūras vai izglītības pakalpojumus to tiesību subjektu un sabiedrības interesēs” (15). Tā kā šīs direktīvas 12. panta 2. punkta mērķis ir tikai nodrošināt, ka atskaitījumi no ieņēmumiem no tiesībām nepārsniedz samērīgu līmeni, ņemot vērā pakalpojumus, ar kuriem tie tiek finansēti, es nesaskatu iemeslu no šīs tiesību normas izdarīt secinājumus, kas pārsniedz šo mērķi un ir pretrunā likumdevēja skaidri izteiktajam nodomam šajā 3. apsvērumā.
43.      Tādējādi, manuprāt, atbilstošās Direktīvas 2014/26 tiesību normas pieļauj, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācija ar atskaitījumiem no ieņēmumiem no tiesībām, kuru pārvaldību tā nodrošina, finansē pakalpojumus, it īpaši kultūras un izglītības pakalpojumus, kas tiek sniegti tieši ne tikai tiesību subjektiem, bet arī citām personām. Protams, šādi izmantoto līdzekļu daļai jāpaliek samērīgās robežās, kas izriet ne tikai tieši no šīs direktīvas 12. panta 2. punkta, bet arī no tās 4. pantā ietvertā vispārējā principa, saskaņā ar kuru šīm organizācijām jārīkojas tiesību subjektu interesēs. Runājot par ieņēmumiem, kas gūti no atlīdzības par kopēšanu personiskai lietošanai un no atlīdzības par publisku patapinājumu, atskaitījumu apmēra ierobežojums izriet arī no Savienības tiesību normām par šīm divām ieņēmumu kategorijām, kā tās ir interpretējusi Tiesa.
Par Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu
44.      Atgādinājumam – Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikts, ka dalībvalstis savos tiesību aktos var paredzēt izņēmumu no ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām attiecībā uz reproducēšanu, ko fiziskas personas veic savam privātajam, nekomerciālam lietojumam (tā saucamās “privātās kopijas”), “ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību”.
45.      Šī izņēmuma pamatā ir konstatējums, ka mūsdienīgi tehniskie līdzekļi ļauj sabiedrībai salīdzinoši viegli un ar nelielām izmaksām reproducēt aizsargātus darbus un citus tiesību objektus savām vai privātā personu loka vajadzībām, un tiesību subjektiem nav efektīvu līdzekļu, lai kontrolētu šādu reproducēšanu vai iebilstu pret to. Kaut gan šo fenomenu var kvalificēt nevis par ekskluzīvo tiesību pārkāpumu, bet gan kā dabisku šo tiesību “ierobežojumu”, jo tās nav piemērojamas sabiedrības privātajā sfērā (16), ir vispārpieņemts, ka kopēšana personiskai lietošanai tiesību subjektiem rada kaitējumu, kas jākompensē. Tā kā praksē nav iespējams saņemt šo kompensāciju no attiecīgās sabiedrības, ir izveidota sistēma, kurā, pirmkārt, šī kompensācija tiek finansēta no nodevas, ko iekasē no starpniekiem – ierakstīšanas iekārtu pārdevējiem vai reproducēšanas pakalpojumu sniedzējiem –, un, otrkārt, tās summu pēc tam var atgūt ar šo iekārtu vai pakalpojumu cenu starpniecību. Šāda sistēma Direktīvas 2001/29 spēkā stāšanās brīdī jau pastāvēja daudzu dalībvalstu tiesībās.
46.      Saistībā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu Tiesa, drīzāk pamatojoties uz direktīvas apsvērumiem, nevis uz attiecīgās tiesību normas lakonisko tekstu, ir izmantojusi līdzīgu argumentāciju.
47.      Tā tik tiešām uzskatīja, ka šajā tiesību normā paredzētā taisnīgā atlīdzība ir paredzēta, lai tiesību subjektiem kompensētu kaitējumu, ko tiem nodarījušas personas, kuras veic reprodukcijas saskaņā ar tajā paredzēto izņēmumu, un ka šīm personām principā ir jāatlīdzina šis kaitējums, finansējot minēto atlīdzību (17). Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā praktiskās grūtības likt maksāt atlīdzību personām, kas faktiski veic reprodukcijas (18), dalībvalstis var paredzēt tādas nodevas sistēmu, kas iekasējama no ierakstīšanas iekārtu pārdevējiem vai reproducēšanas pakalpojumu sniedzējiem, kas to pēc tam piemēro lietotājiem ar šo iekārtu vai pakalpojumu cenas starpniecību (19). Tiesa ir arī precizējusi, ka šāda nodeva nav jāiekasē par iekārtām vai pakalpojumiem, kas iegādāti mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopēšanu personiskai lietošanai, vai no juridiskām personām, kurām
šo izņēmumu nevar piemērot (20).
48.      Runājot par taisnīgas atlīdzības izmaksāšanas tiesību subjektiem veidu, Tiesa ir atzinusi, ka daļa, pat liela šīs atlīdzības daļa, tiem tiek izmaksāta netieši ar to labā izveidotu sociālo un kultūras iestāžu starpniecību, ja vien minētie tiesību subjekti patiešām gūst labumu no šīm iestādēm (21).
49.      Saikne, ko Tiesa šādi ir konstatējusi starp nodevu par kopēšanu personiskai lietošanai, kaitējumu, kas tiesību subjektiem nodarīts kopēšanas personiskai lietošanai izņēmuma dēļ, un taisnīgu atlīdzību, šķiet, būtiski ierobežo dalībvalstu rīcības brīvību, kas šajā jomā ir kvalificēta kā “plaša” (22). Man nešķiet, ka Direktīva 2014/26 šajā ziņā kaut ko būtu mainījusi, jo tā attiecas nevis uz tiesību subjektu tiesību apjomu, bet tikai uz kolektīvā pārvaldījuma organizāciju darbības noteikumiem.
50.      Savukārt jākonstatē, ka neiespējamība precīzi aprēķināt dažādās summas, par kādām ir runa, ir būtisks nenoteiktības faktors šajā sistēmā.
51.      Lai gan jau “analogajā” laikmetā, kad nodevas par kopēšanu personiskai lietošanai sistēmas tika ieviestas dažādās valstīs un starptautiskā mērogā, varēja uzskatīt, ka lielākā daļa ierakstu iekārtu, kas tolaik bija pieejamas fiziskām personām, bija paredzētas aizsargātu objektu reproducēšanai (23), tomēr bija grūti precīzi noteikt, kuri objekti faktiski tika reproducēti. Tātad šī nodeva bija jāmaksā, pamatojoties uz aptuveniem kritērijiem un pēc vienotas likmes.
52.      Digitālajā vidē viens un tas pats datu nesējs, kas bieži ir integrēts tehniskajā iekārtā, ietver gan lietotāja radītos privātos objektus, gan aizsargātus objektus, kas var būt likumīgi iegādāti no īpašniekiem, reproducēti kopēšanas personiskai lietošanai izņēmuma ietvaros vai arī nelikumīgi iegūti, un nav iespējams precīzi noteikt, kādā proporcijā šīs dažādās objektu kategorijas aizņem datu nesēja ietilpību. To Tiesa turklāt ir skaidri uzskatījusi, pamatojoties uz juridisku fikciju, saskaņā ar kuru tiek prezumēts, ka fizisko personu rīcībā nodotās ierakstīšanas iekārtas ir pilnībā izmantotas aizsargātu objektu reproducēšanai saistībā ar kopēšanas personiskai lietošanai izņēmumu (24), lai gan ir skaidrs, ka praksē tas tā nebūt nav.
53.      Tādējādi tiesību subjektiem saskaņā ar šo izņēmumu nodarītā kaitējuma un tādas nodevas apmēra, kas jāiekasē, lai kompensētu šo kaitējumu, aprēķinu noteikti ietekmē augsta nenoteiktības un aptuvenības pakāpe. Tas pats attiecas uz ieņēmumu, kas gūti no šīs nodevas, sadali, jo, kā Tiesa pati ir norādījusi, “praksē nav iespējams noteikt, kāds darbs ir ticis reproducēts, kurš to ir izdarījis un uz kāda datu nesēja” (25).
54.      Tātad tieši šo summu aprēķinā dalībvalstīm ir patiesa rīcības brīvība, jo Direktīvā 2001/29 ir vienīgi prasīts, lai tiesību subjekti saņemtu taisnīgu atlīdzību atbilstoši kopēšanas personiskai lietošanai izņēmumam, un, kā tas ir paredzēts direktīvas 31. apsvērumā, lai tiktu saglabāts taisnīgs līdzsvars starp minēto tiesību subjektu un lietotāju interesēm. Savukārt tas, kas ir jāsaprot ar “taisnīgu” un “godīgu”, ir atstāts dalībvalstu ziņā, ievērojot Savienības tiesību vispārējos principus, piemēram, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principus.
55.      Šajā ziņā man šķiet pilnīgi iespējams, ka salīdzinoši nelielu daļu no summām, kas iekasētas kā nodeva par kopēšanu personiskai lietošanai, kolektīvā pārvaldījuma organizācijas piešķir kultūras un izglītības darbību finansēšanai, kuras attiecīgā gadījumā sniedz labumu personām, kas nav tiesību subjekti, vienlaikus nodrošinot šiem subjektiem efektīvu taisnīgas atlīdzības saņemšanu par kaitējumu, kas tiem nodarīts kopēšanas personiskai lietošanai izņēmuma dēļ.
56.      Šo konstatējumu neatspēko spriedums Hewlett‑Packard Belgium (26), kurā Tiesa uzskatīja, ka “pārmērīgas kompensācijas” par tiesību subjektiem nodarīto kaitējumu situācija nav saderīga ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu. Proti, šis spriedums attiecās uz īpašu situāciju, kurā nodeva par kopēšanu personiskai lietošanai tika iekasēta divos posmos pirms reproducēšanas darbības atkarībā no iekārtas reproducēšanas ātruma un pēc tam pēc šīs darbības atkarībā no veikto reprodukciju skaita. Tādējādi Tiesas argumentācija, pirmkārt, bija balstīta uz pieņēmumu, ka šī nodeva tika pilnībā pārskaitīta tiesību subjektiem, un, otrkārt, attiecās uz īpašo situāciju, kurā bija zināms veikto reprodukciju skaits un tātad tiesību subjektiem nodarītā kaitējuma apmērs (27). Tomēr šāda situācija ir izņēmuma gadījums, un praksē tā ir tikai gadījumā, kad tiek iekasēta atlīdzība par reproducēšanas pakalpojumiem. Savukārt, ja nodeva tiek iekasēta brīdī, kad fiziskām personām tiek nodotas ierakstu iekārtas, nav iespējams precīzi aprēķināt kaitējumu, pamatojoties uz šo reprodukciju skaitu. Līdz ar to šajā spriedumā ietvertajām atziņām ir tikai ierobežota piemērojamība.
57.      Tādējādi, manuprāt, Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts pieļauj, ka samērīgi ierobežota nodevas par kopēšanu personiskai lietošanai daļa tiek izmantota tādu kultūras vai izglītības darbību finansēšanai, kuras var sniegt labumu personām, kas nav tiesību subjekti, ja tiesību subjekti tieši vai netieši saņem taisnīgu atlīdzību atbilstoši kopēšanas personiskai lietošanai izņēmumam.
Par Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu
58.      Atgādinājumam – Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja noteikt atkāpi no ekskluzīvajām patapinājuma tiesībām (28) attiecībā uz “publisku patapinājumu”, ja vismaz autori par to saņem atlīdzību, kuras apmēru dalībvalstis nosaka, ņemot vērā ar kultūras veicināšanu saistītus mērķus.
59.      Šai tiesību normai ir ne tikai līdzības, bet arī būtiskas atšķirības ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
60.      Pirmkārt, kā Tiesai ir bijusi iespēja apgalvot (29), tāpat kā kopēšanas personiskai lietošanai izņēmums, publiskā patapinājuma izņēmums var radīt tiesību subjektiem kaitējumu, kas ar attiecīgo atlīdzību ir jāatlīdzina – tāpat kā Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā taisnīgā atlīdzība (30).
61.      Otrkārt, šī kaitējuma cēlonis ir nevis lietotāji, bet gan publiskās iestādes, kas piedāvā patapinājumu aizsargātiem objektiem saskaņā ar šo izņēmumu. Tātad tieši šīm iestādēm jāmaksā atlīdzība, kas pienākas tiesību subjektiem (31). Tā kā nav precizēts, ka šai atlīdzībai jābūt “taisnīgai”, tai nav pienākuma ņemt vērā attiecīgā aizsargātā objekta ekonomisko vērtību un tā var būt daudz mazāka par citās Direktīvas 2006/115 normās paredzēto taisnīgo atlīdzību (32). Tādējādi šīs direktīvas 6. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atstāta plaša rīcības brīvība, nosakot atlīdzības apmēru saskaņā ar publiskā patapinājuma izņēmumu (33).
62.      Vienīgie šīs rīcības brīvības ierobežojumi attiecas uz kritērijiem, kas jāņem vērā, nosakot šīs atlīdzības apmēru, proti, tiesību subjektiem nodarītā kaitējuma apmēru, kas izpaužas tādu objektu skaitā, kuru patapinājumu piedāvā attiecīgā iestāde, un šajā iestādē reģistrēto aizņēmēju skaitā (34). Turklāt šai atlīdzībai jāļauj tiesību subjektiem gūt pienācīgus ieņēmumus, līdz ar to tās apmērs nevar būt tikai simbolisks (35). Dalībvalstis ir tās, kas lemj par šo ieņēmumu “atbilstošo” līmeni.
63.      Pēc analoģijas ar taisnīgas atlīdzības par kopēšanu personiskai lietošanai gadījumu, manuprāt, nekas neliedz atlīdzību par publisku patapinājumu izmaksāt tiesību subjektiem netieši ar tādu sociālo vai kultūras iestāžu starpniecību, kas izveidotas to labā (36).
64.      No tā izriet, ka dalībvalstu rīcības brīvība, nosakot atlīdzību saskaņā ar publiskā patapinājuma izņēmumu, ir vēl lielāka nekā nodevas par kopēšanu personiskai lietošanai apmēra noteikšanā. Tādējādi tām a fortiori ir atļauts kolektīvā pārvaldījuma organizācijām atļaut daļu no šīs atlīdzības veltīt kultūras vai izglītības darbību finansēšanai, kas attiecīgā gadījumā var sniegt labumu personām, kas nav tiesību subjekti.
65.      Līdz ar to es uzskatu, ka Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punkts pieļauj, ka daļa no atlīdzības saskaņā ar publiskā patapinājuma izņēmumu tiek veltīta šādu darbību finansēšanai, ja tiesību subjekti par to saņem atbilstīgu atlīdzību.
Ierosinātā atbilde
66.      Līdz ar to es ierosinu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atļauts daļu no ieņēmumiem, kas gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kas paredzētas attiecīgi šajās divās pēdējās minētajās tiesību normās, veltīt kultūras darbībām, kuras attiecīgā gadījumā var izmantot personas, kas nav autortiesību subjekti, ja tiesību subjekti tieši vai netieši saņem šādu taisnīgu atlīdzību un šādu atbilstīgu atlīdzību.
Par otro prejudiciālo jautājumu
67.      Otrais prejudiciālais jautājums ir uzdots gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu, ka Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atļauts daļu no ieņēmumiem, kas gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kas paredzētas attiecīgi šajās divās pēdējās minētajās tiesību normās, veltīt kultūras darbībām, kuras attiecīgā gadījumā var izmantot personas, kas nav autortiesību subjekti. Tomēr, ja Tiesa piekristu manam ierosinājumam sniegt atbildi uz šo pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nebūtu jāatbild. Tomēr pilnības labad es to īsumā izvērtēšu.
68.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka sociālie, kultūras un izglītības pakalpojumi, kurus sniedz kolektīvā pārvaldījuma organizācija un kurus finansē ar atskaitījumiem no ieņēmumiem, kas gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kuri minēti attiecīgi šajās divās pēdējās tiesību normās, var saņemt vienīgi tiesību subjekti, kuriem pašlaik ir tiesības uz atlīdzību vai kuri ir noslēguši pārvaldības līgumu ar attiecīgo organizāciju. Man šķiet, ka ar “pašreizējām tiesībām uz atlīdzību” iesniedzējtiesa saprot tiesības piedalīties ieņēmumu no
tiesībām sadalē, proti, ka šiem tiesību subjektiem piederošie aizsargātie objekti ir radījuši šādus ieņēmumus.
69.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāpieņem, ka šāds attiecīgo ieņēmumu iespējamās izmantošanas ierobežojums izrietētu no Direktīvas 2014/26 11. panta 2. punkta un 12. panta 4. punkta interpretācijas vai arī no judikatūras par Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kas attiecīgā gadījumā pēc analoģijas tiek piemērots arī Direktīvas 2006/115 6. panta 1. punktam.
70.      Gan šajās tiesību normās, gan šajā judikatūrā vispārīgi ir runāts par “tiesību subjektiem”, nesniedzot sīkākus precizējumus. Tāpēc, manuprāt, nebūtu pamatoti no tā izsecināt papildu prasības attiecībā uz pastāvošo tiesību uz atlīdzību esamību vai minēto tiesību subjektu līgumiskajām attiecībām ar attiecīgo kolektīvā pārvaldījuma organizāciju.
71.      Tas tā ir vēl jo vairāk saistībā ar tiesībām uz taisnīgu atlīdzību par kopēšanu personiskai lietošanai vai uz atlīdzību par publisku patapinājumu. Proti, šādu tiesību pārvaldīšana parasti tiek uzticēta ar likumu noteiktām kolektīvā pārvaldījuma organizācijām, un nav nepieciešamas līgumiskas attiecības starp šīm organizācijām un tiesību subjektiem. Tādējādi visi minēto tiesību subjekti ir tiesīgi saņemt no šīm tiesībām gūtos ieņēmumus.
72.      Turklāt ne visi tiesību subjekti pastāvīgi gūst ieņēmumus no savām tiesībām. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijas sniegto kultūras pakalpojumu izmantošana laika gaitā ne vienmēr sakrīt ar šādu ieņēmumu gūšanu. Līdz ar to būtu gan netaisnīgi, gan praktiski neiespējami padarīt pirmo minēto atkarīgu no otrās.
73.      Savukārt kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ir darbības jomas, kas definētas atkarībā no aizsargāto objektu veida vai tiesību kategorijām, kā tas ir skaidri paredzēts Direktīvas 2014/26 5. panta 2. punktā. Tātad loģiski, ka, ja konkrētās šīs direktīvas tiesību normas attiecas uz tiesību subjektiem, runa ir par tiesību subjektiem, kuru pārvaldība ietilpst attiecīgās organizācijas darbības jomā.
74.      Manuprāt, tas pats noteikums būtu jāpiemēro attiecībā uz ieņēmumu no tiesībām izmantošanu sociālo, kultūras un izglītības pakalpojumu finansēšanai. Ja šos pakalpojumus varētu saņemt vienīgi tiesību subjekti, šiem tiesību subjektiem vajadzētu būt tiem, kuru pārvaldība ietilpst attiecīgās organizācijas darbības jomā. Proti, ja, piemēram, tiesību uz literāriem darbiem kolektīvā pārvaldījuma organizācija izmantotu no šīm tiesībām gūtos ieņēmumus muzikālo darbu tiesību subjektu labā, tas būtu līdzvērtīgs to izmantošanai par labu personām, kas nav tiesību subjekti, un ierobežojums zaudētu jebkādu jēgu.
75.      Ja Tiesa nepiekristu manis ierosinātajai atbildei uz pirmo prejudiciālo jautājumu, tad uz otro prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild, ka Direktīvas 2014/26 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Direktīvas2006/115 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka no sociālajiem, kultūras un izglītības pakalpojumiem, ko sniedz kolektīvā pārvaldījuma organizācija un kas tiek finansēti ar atskaitījumiem no ieņēmumiem, kuri gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kas attiecīgi ir minētas šajās divās pēdējās tiesību normās, var sniegt labumu ikvienam tiesību subjektam, kura pārvaldība ietilpst attiecīgās organizācijas darbības jomā.
Secinājumi
76.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/26/ES (2014. gada 26. februāris) par autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu un muzikālo darbu tiesību lietošanai tiešsaistē daudzteritoriālo licencēšanu iekšējā tirgū 11. panta 4. punkts un 12. panta 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 6. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atļauts daļu no ieņēmumiem, kas gūti no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību un tiesībām uz atlīdzību, kas paredzētas attiecīgi šajās divās pēdējās minētajās tiesību normās, veltīt kultūras darbībām, kuras attiecīgā gadījumā var izmantot personas, kas nav autortiesību subjekti, ja tiesību subjekti tieši vai netieši saņem šādu taisnīgu atlīdzību un šādu atbilstīgu atlīdzību.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Šajā ziņā skat. it īpaši Gervais, D., “The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations”, European Intellectual Property Review, 2018, Nr. 6, 349.–356. lpp. un tajās citētā literatūra.
3      OV 2001, L 167, 10. lpp.
4      OV 2006, L 376, 28. lpp.
5      OV 2014, L 84, 72. lpp.
6      BGBl. 1965 I, 1294. lpp.
7      BGBl. 2016 I, 1190. lpp.
8      Konstatējusi, ka no TL maksājamiem ieņēmumiem nav veikti nekādi atskaitījumi.
9      Skat. Melichar, F., “Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law”, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, Nr. 1, 47. lpp.
10      Citā kontekstā norādīšu, ka šīs organizācijas bieži piedalās arī autortiesību pārkāpumu apkarošanā.
11      Skat. it īpaši, Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication, Nr. 855E/22, Ženēva, 2022, 225. un 226. lpp.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, minēts iepriekš, 228. lpp.
13      Šajā tiesību normā ir uzskaitīti lēmumi, kas
atstāti kolektīvā pārvaldījuma organizācijas biedru kopsapulces ziņā.
14      Skat. šo secinājumu 25. punktu.
15      Mans izcēlums.
16      Skat. it īpaši, Vivant, M., Bruguière, J.‑M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Parīze, 2016, 548. un nākamās lpp.
17      Skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c. (C‑521/11, turpmāk tekstā – “spriedums Amazon”, EU:C:2013:515, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Turklāt jākonstatē, ka šāda maksājuma gadījumā runa vairs nebūtu par kompensāciju saistībā ar izņēmumu, bet gan par aizsargāto objektu izmantošanu par maksu. Kopēšanas privātai lietošanai izņēmuma jēga faktiski ir saistīta ar grūtībām, ar kurām saskaras tiesību subjekti, lai kontrolētu aizsargāto tiesību objektu izmantošanu sabiedrības privātajā sfērā un par to saņemtu atlīdzību.
19      Spriedums Amazon, 24. un 25. punkts
20      Spriedums Amazon, 28. punkts.
21      Spriedums Amazon, 49. un 55. punkts.
22      Spriedums Amazon, 20. punkts.
23      Tas tāpēc, ka ir maz citu iespēju tos izmantot.
24      Šajā nozīmē skat. spriedumu Amazon, 41. un 42. punkts un tajos minētā judikatūra.
25      Spriedums Amazon, 51. punkts.
26      Spriedums, 2015. gada 12. novembris (C‑572/13, EU:C:2015:750, 85. un 86. punkts). Atgādinājumam – Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts tā saucamais “reprogrāfijas” izņēmums, kas arī paredz taisnīgu atlīdzību.
27      Spriedums, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, 84. punkts).
28      Jēdziens “patapinājums” Direktīvas 2006/115 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā definēts kā “nozīmē padarīt pieejamu izmantošanai uz ierobežotu laiku bez mērķa gūt tiešu vai netiešu ekonomisku vai komerciālu labumu, ja to dara ar publikai pieejamu iestāžu starpniecību”.
29      Attiecībā uz Padomes Direktīvas 92/100/EEK (1992. gada 19. novembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV 1992, L 346, 61. lpp.), kas atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2006/115, 5. panta 1. punktu.
30      Spriedums, 2011. gada 30. jūnijs, VEWA (C‑271/10, turpmāk tekstā – “spriedums VEWA”, EU:C:2011:442, 29. punkts).
31      Spriedums VEWA, 23. punkts.
32      Spriedums VEWA, 33. punkts.
33      Spriedums VEWA, 36. punkts.
34      Spriedums VEWA, 37.–39. punkts.
35      Spriedums VEWA, 34. punkts.
36      Skat. šo secinājumu 44. punktu.