Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS
EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑414/25 [Sedrata] (i)
Ministero dell’Interno,
Questura di Roma
pret
S.H.,
A.H.,
piedaloties:
Procuratore generale della Repubblica presso la Corte Suprema di Cassazione
(Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Direktīva 2008/115/EK – Direktīva 2013/32/ES – Atgriešanas procedūras – Starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšana – Divpusējs nolīgums starp dalībvalsti un trešo valsti – Aizturēšana trešās valstīs izvietotos
objektos
I.      Ievads
1.        Itālijas valdība 2023. gadā noslēdza divpusēju nolīgumu ar Albānijas valdību, kas būtībā ļauj Itālijas iestādēm pārvaldīt noteiktus objektus, kas atrodas Albānijas teritorijā un kur trešo valstu valstspiederīgos, uz kuriem attiecas robežkontroles vai atgriešanas procedūras, var aizturēt uz laiku, kas nepieciešams šo procedūru pabeigšanai. Saskaņā ar šo nolīgumu minētie objekti ir Itālijas jurisdikcijā un attiecībā uz minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem joprojām ir spēkā attiecīgie valsts un Savienības tiesību akti.
2.        Uzdodot
jautājumus,
iesniedzējtiesa – Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) – būtībā vēlas noskaidrot, vai Itālijas tiesību normas, ar kurām
tiek īstenots minētais nolīgums, ir saderīgi ar Direktīvas 2008/115/EK (zināma arī kā “Atgriešanas direktīva”) (2) un Direktīvas 2013/32/ES (zināma arī kā “Patvēruma procedūru direktīva”) (3) normām.
II.    Tiesiskais regulējums
A.      Savienības tiesības
1.      Direktīva 2008/115
3.        Direktīvas 2008/3/EK 3. panta 3. punktā “atgriešana” definēta kā “attiecīgai personai brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:
–
personas izcelsmes valsti vai
–
tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai
–
citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems”.
4.        Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.”
5.        Direktīvas 2008/115 8. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja [..] nav noteikts laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas [..] noteikts brīvprātīgai izceļošanai.”
6.        Direktīvas 2008/115 15. pantā noteikts:
“1.      Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu [..].
Ikviena turēšana apsardzībā ir iespējami īsa un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību.
2.      [..]
Attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā nav likumīg[a].
[..]
4.      Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo.
[..]”
7.        Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Turēšanu apsardzībā parasti īsteno īpašās aizturēšanas telpās. Ja dalībvalsts nespēj nodrošināt uzturēšanos īpašās aizturēšanas telpās un ir spiesta izmantot cietuma telpas, aizturētos trešo valstu valstspiederīgos nošķir no parastiem ieslodzītiem.”
2.      Direktīva 2013/32
8.        Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 2. panta p) punktu, kurā ir sniegtas definīcijas, ““palikt dalībvalstī” nozīmē palikt tās dalībvalsts teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonā, kurā sagatavots starptautiskās aizsardzības pieteikums vai kurā tas tiek izskatīts”.
9.        Direktīvas 2013/32 3. panta 1. punktā, kas attiecas uz direktīvas darbības jomu, ir noteikts:
“1.      Šo direktīvu piemēro visiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas sagatavoti teritorijā, tostarp pie dalībvalsts robežas, teritoriālajos ūdeņos vai tranzīta zonās, kā arī starptautiskās aizsardzības atņemšanai.”
10.      Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktā, kas attiecas uz tiesībām palikt dalībvalstī pieteikuma izvērtēšanas laikā, noteikts: “Pieteikuma iesniedzējiem atļauj palikt dalībvalstī vienīgi procedūras nolūkā, kamēr atbildīgā iestāde ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar procedūrām pirmajā instancē, kas noteiktas III nodaļā. Minētās tiesības palikt nerada tiesības uz uzturēšanās atļauju.”
B.      Starptautiskās un valsts tiesības
11.      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa galvenokārt (4) atsaucas uz i) Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria (Protokols starp Itālijas Republikas valdību un Albānijas Republikas Ministru padomi sadarbības stiprināšanai migrācijas jautājumos; turpmāk tekstā – “Protokols”), kas parakstīts Romā 2023. gada 6. novembrī; un ii) valsts tiesību aktu, ar ko īsteno Protokolu (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 14”), ar turpmākajiem grozījumiem (5).
1.      Protokols
12.      Saskaņā ar protokola 2. pantu tā mērķis ir “stiprināt divpusējo sadarbību starp Pusēm migrācijas plūsmu no trešām valstīm pārvaldībā saskaņā ar starptautiskajām un Eiropas tiesībām”.
13.      Protokola 4. pants paredz Itālijas Republikas tiesības izmantot noteiktas Albānijas teritorijas zonas
(kas saskaņā ar Protokola 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu norādītas Protokola 1. pielikumā), lai izveidotu objektus migrantu administratīvai aizturēšanai. Saskaņā ar 4. panta 2. punktu šos objektus pārvalda Itālijas Republika atbilstoši valsts un Eiropas tiesību aktiem. Protokola 4. panta 3. punktā noteikts, pirmkārt, ka objektos izmitinātajiem migrantiem ieceļošana Albānijas teritorijā un uzturēšanās tajā atļauta “tikai, lai veiktu Itālijas un Eiropas tiesību aktos paredzētās robežkontroles vai atgriešanas procedūras, un tikai tik ilgi, cik nepieciešams šo procedūru veikšanai”, un, otrkārt, ka “gadījumā, ja jebkāda iemesla dēļ beidzas tiesības uzturēties objektos, Itālijas Republika
nekavējoties pārvieto šos migrantus ārpus
Albānijas teritorijas”. Saskaņā ar 4. panta 3. un 4. punktu migrantu ieceļošana Albānijas teritoriālajos ūdeņos un Albānijas teritorijā notiek tikai ar Itālijas iestāžu kuģiem, un Albānijas iestādes to atļauj tikai ar mērķi veikt atgriešanas procedūras uz robežas un tikai tik ilgi, cik tas ir absolūti nepieciešams to veikšanai.
14.      Protokola 6. panta 5. un 6. punkts paredz, ka Itālijas Republika ir atbildīga par “nepieciešamo pasākumu veikšanu, lai nodrošinātu migrantu pastāvīgu uzturēšanos zonās
un novērstu viņu neatļautu izceļošanu Albānijas Republikas teritorijā” un neatļautas izceļošanas gadījumā – par pilnvaru piešķiršanu Albānijas iestādēm atgriezt migrantus centros.
15.      Saskaņā ar Protokola 9. panta 1. punktu migrantu uzturēšanās Albānijas teritorijā nedrīkst pārsniegt maksimālo aizturēšanas termiņu, kas atļauts saskaņā ar spēkā esošajiem Itālijas tiesību aktiem. Protokola 9. panta 2. punktā noteikts, ka “Puses atļauj advokātiem, viņu palīgiem un starptautiskajām organizācijām un Savienības aģentūrām, kas sniedz konsultācijas un palīdzību starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, piekļūt šajā Protokolā paredzētajiem objektiem, ievērojot ierobežojumus, kurus paredz piemērojamie
Itālijas, Eiropas un Albānijas tiesību akti”.
2.      Likums Nr. 14
16.      Likuma Nr. 14 3. panta 3. punktā Protokola 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētās
zonas
pielīdzinātas
pierobežas vai tranzīta zonām, kas noteiktas citos Itālijas tiesību instrumentos. Minētā likuma 3. panta 4. punktā pārvietošana starp objektu, kas atrodas Itālijas teritorijā, un objektu, kurš
norādīts Protokolā, tiek pielīdzināta pārvietošanai starp diviem objektiem, kas atrodas Itālijas teritorijā.
17.      Likuma Nr. 14 4. pants paredz, ka uz migrantiem, kas pārvietoti uz Albānijas teritorijā esošajiem objektiem, attiecas Itālijas imigrācijas tiesību akti un “Itālijas un Eiropas tiesiskais regulējums
par prasībām un procedūrām saistībā ar ārvalstnieku uzņemšanu un uzturēšanos valsts teritorijā”, “ciktāl tie ir saderīgi”.
III. Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
18.      Pamatlieta saistīta ar diviem lēmumiem, kurus pieņēmuši
attiecīgi Prefetto di Ancona (Ankonas prefekts, Itālija) un Prefetto di Firenze (Florences prefekts, Itālija), nosakot izraidīšanu diviem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuru uzturēšanās šajā dalībvalstī
tika atzīta par nelikumīgu.
19.      Tā kā izraidīšanu neizdevās veikt, abos gadījumos kompetentais Questore (policijas priekšnieks) izdeva rīkojumu attiecīgās personas aizturēt izraidīšanas nolūkā aizturēto ārzemnieku izmitināšanas centrā
Bari [Bari]. Šos aizturēšanas rīkojumus vēlāk apstiprināja Giudice di pace di Bari (Bari miertiesa, Itālija).
20.      Pēc tam Ministero dell’Interno (Iekšlietu ministrija, Itālija) nolēma attiecīgās personas pārvietot uz aizturēto ārzemnieku izmitināšanas centru
Gjaderā [Gjadër] – objektu, kas izveidots saskaņā ar Protokolu un atrodas Albānijas teritorijā. Pēc ierašanās minētajā centrā abas personas Itālijas iestādēm iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumus. Katrā gadījumā rīkojumu
par attiecīgo personu turpmāku aizturēšanu tajā pašā centrā izdeva
Questore di Roma (Policijas priekšnieks, Roma, Itālija).
21.      Ar diviem 2025. gada 24. aprīļa spriedumiem Corte di Appello di Roma (Apelācijas tiesa, Roma, Itālija) atteicās apstiprināt Romas Policijas priekšnieka  rīkojumus, konstatējot, ka attiecīgie valsts tiesību akti nav saderīgi ar
Savienības tiesībām.
22.      Nepiekrītot šim novērtējumam, Iekšlietu ministrija iesniedza kasācijas sūdzību par šiem spriedumiem Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa). Minētā tiesa apvienoja abas lietas un, šauboties par attiecīgo Savienības tiesību aktu normu pareizu interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīva 2008/115] un it īpaši tās 3., 6., 8., 15. un 16. pants nepieļauj tādas valsts tiesību normas [..] piemērošanu, kura
uz apgabaliem, kas minēti [Protokola] 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā, ļauj nogādāt personas, attiecībā uz kurām [..] ir apstiprināti vai pagarināti aizturēšanas rīkojumi, ja nav iepriekš noteiktu un konstatējamu atgriešanās izredžu?
2)      Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, vai [Direktīvas 2013/32] 9. panta 1. punkts nepieļauj tādas valsts tiesību normas [..] piemērošanu, kura, pamatojoties uz aizsardzības pieteikuma šķietamo instrumentālo raksturu, atļauj aizturēt kādā no apgabaliem, kas minēti [Protokola] 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā, tādu migrantu, uz kuru attiecas izraidīšanas rīkojums un kurš, ierodoties šajos apgabalos, ir iesniedzis šādu pieteikumu?”
23.      Iesniedzējtiesa arī lūdza lietai piemērot Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktā paredzēto steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Pēc tam, kad iesniedzējtiesa atbildēja uz lūgumu sniegt paskaidrojumus – kurā tā norādīja, ka attiecīgās personas vairs nav aizturētas –, Tiesa nolēma, ka nav nepieciešams apmierināt šo lūgumu. Tomēr lietai tika piešķirta prioritāte atbilstoši Reglamenta 53. panta 3. punktam.
24.      Rakstiskus apsvērumus iesniedza Nīderlandes, Itālijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki, izņemot Polijas valdību, sniedza arī mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē 2026. gada 24. martā.
IV.    Juridiskā analīze
25.      Šajos secinājumos es vispirms pievērsīšos Itālijas valdības iebildumam par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību (A). Tad es izteikšu dažas ievada piezīmes, pirmkārt, par Direktīvas 2008/115 un Direktīvas 2013/32 piemērojamību pamatlietā (B) un, otrkārt, par manu izpratni par pamatlietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem (C). Tad es pievērsīšos abiem iesniegtajiem jautājumiem (D un E).
A.      Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
26.      Itālijas valdība vispirms apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams. Tās ieskatā rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pietiekami skaidri izklāstīts, kāpēc iesniedzējtiesai ir šaubas par attiecīgo valsts tiesību aktu saderību ar
Savienības tiesībām.
27.      Manuprāt, šo argumentu var bez grūtībām noraidīt. Rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pietiekami skaidri izklāstīti iemesli, kāpēc iesniedzējtiesai radās vajadzība saņemt norādījumus par Direktīvas 2008/15 un Direktīvas 2013/32 atsevišķu tiesību normu interpretāciju, kā arī par to saistību ar pamatlietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
28.      Tādējādi ir skaidrs, kādi juridiskie jautājumi iesniedzējtiesai ir jāatrisina, lai pieņemtu spriedumu, un kāpēc tā uzskata, ka šajā sakarā būtu noderīgi saņemt Tiesas norādījumus. Jāatzīmē, ka ne Itālijas valdībai, ne citām ieinteresētajām personām, kas iesniegušas
apsvērumus, neradās nekādas grūtības izskatīt būtiskos jautājumus, kas tika izvirzīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
B.      Ievada piezīmes (I): Direktīvas 2008/115 un Direktīvas 2013/32 piemērojamība
29.      Tagad pievērsīšos minēto jautājumu izskatīšanai. Tomēr pirms tam ir lietderīgi izteikt dažas ievada piezīmes par saikni starp aplūkotajiem valsts tiesību aktiem un Savienības tiesību aktiem, kas minēti rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
30.      Kā
saprotu, saskaņā ar valsts tiesību aktiem uz šīm personām attiecas Savienības tiesību akti –
tostarp Direktīva 2008/115 un Direktīva 2013/32 –, ar ko reglamentē procedūras, kuras piemēro Albānijas Republikā esošajos objektos aizturētajām personām.
31.      Protokola 4. panta 2. un 3. punktā šajā saistībā ir atsauce uz attiecīgo
“Itālijas un Eiropas
tiesisko regulējumu” (6). Turklāt Likuma Nr. 14 4. pants paredz, ka uz migrantiem, kas pārvietoti uz objektiem Albānijas teritorijā, attiecas Itālijas imigrācijas tiesību akti un “Itālijas un Eiropas
tiesiskais regulējums
par prasībām un procedūrām saistībā ar ārvalstnieku uzņemšanu un uzturēšanos valsts teritorijā”, “ciktāl tie ir saderīgi” (7).
32.      Kad tiesas sēdē tika lūgts paskaidrot frāzes “ciktāl tie ir saderīgi” nozīmi, Itālijas valdība paskaidroja, ka tās mērķis ir vienīgi nodrošināt, lai atsevišķi termini, kuri
ietverti attiecīgajās valsts un Savienības tiesību normās un kuri, iespējams, neattiecas uz tieši tādiem gadījumiem, kādi izriet no Protokola un Likuma Nr. 14, tiktu interpretēti tādā veidā, kas nodrošina attiecīgo tiesību normu piemērojamību (8). Tādēļ secinu, ka gadījumos, kādi tiek izskatīti pamatlietā, Direktīva 2008/115 un Direktīva 2013/32 ir piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem un ir piemērojamas pilnībā. Uz jautājumu tiesas sēdē par to, vai Savienības tiesību aktu pārākuma princips tiktu piemērots gadījumā, ja rastos pretruna starp attiecīgo valsts tiesību aktu normu un Direktīvas 2008/115 vai Direktīvas 2013/32 normu, Itālijas valdība atbildēja apstiprinoši.
33.      Tomēr ir arī jāpaskaidro, kāpēc, manuprāt, šīs direktīvas izskatāmajā lietā ir piemērojamas saskaņā ar
Savienības tiesībām.
34.      Šajā ziņā diez vai ir nepieciešams atgādināt, ka dalībvalsts nevar ne vienpusēji ierobežot Savienības tiesību aktu piemērojamību personām vai materiālo piemērojamību, ne
arī to normas
piemērot selektīvi atkarībā no tā, vai tie atbilst vēlāk pieņemtajiem valsts tiesību aktiem. Šāda rīcība acīmredzami būtu pretrunā Savienības tiesību aktu pārākuma principam.
35.      Attiecībā uz Direktīvas 2008/115 piemērošanas jomu Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka “[tās piemērošanas joma] ir definēta, atsaucoties tikai uz nelikumīgās uzturēšanās situāciju, kurā atrodas trešās valsts valstspiederīgais, neatkarīgi no šīs situācijas pamatā esošajiem iemesliem vai pasākumiem, kas varētu tikt noteikti attiecībā uz šo valstspiederīgo” (9). Tiesa ir arī skaidri norādījusi, ka minētajā direktīvā “ir precīzi noteikta procedūra, kas katrai dalībvalstij ir jāpiemēro attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un tajā ir noteikta šīs procedūras dažādo posmu norises kārtība” (10).
36.      Izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka personas, uz kurām attiecas pamatlieta, Itālijas teritorijā “uzturējās nelikumīgi” Direktīvas 2008/115 2. panta 1. punkta izpratnē. Līdz ar to Itālijas iestādēm bija jāveic šādas darbības: i) jāpieņem lēmums par atgriešanu saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu un ii) jāievēro turpmākie procedūras posmi, kas noteikti minētās direktīvas 7.–11. pantā. Šīs
iestādes nevarēja grozīt, apturēt šo procedūru vai padarīt to daļēji vai pilnībā nepiemērojamu (11), vienkārši pārvietojot attiecīgās personas uz aizturēšanas objektiem, kas atrodas ārpus Itālijas teritorijas.
37.      Tas pats pamatojums mutatis mutandis attiecas arī uz Direktīvu 2013/32. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. un 19. pants būtībā garantē ikvienas personas tiesības lūgt starptautisko aizsardzību, ja tā baidās no vajāšanas vai nopietna kaitējuma savā izcelsmes valstī. Šīs tiesības pastāv neatkarīgi no tā, kādā veidā persona ir ieceļojusi attiecīgās dalībvalsts teritorijā (12), un neatkarīgi no tā, vai personas uzturēšanās tajā
ir likumīga (13). Tiesības uz patvērumu ietver – izmantojot Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 14. panta 1. punkta terminoloģiju –
iespēju gan meklēt aizsardzību, gan, ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi, arī to izmantot.
38.      Šīs tiesības ir būtiskas Savienības
politikas jomas pamatelements. Līgumos un Savienības tiesību aktos bija paredzēts izveidot “kopēju patvēruma, imigrācijas un ārējo robežu kontroles politiku” kā “daļ[u] no Eiropas Savienības mērķa pakāpeniski radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu” (14).
39.      Kā norādīts Direktīvas 2013/32 8. apsvērumā, minētā direktīva tika pieņemta saistībā ar Eiropadomes 2009. gadā pieņemto “Stokholmas programmu”. Šīs programmas mērķis bija izveidot “kopēj[u] aizsardzības un solidaritātes telp[u], kuras pamatā ir kopēja patvēruma procedūra un vienots statuss tām personām, kurām ir piešķirta starptautiska aizsardzība, kas balstīta uz augstiem aizsardzības standartiem un taisnīgām un efektīvām procedūrām” Tika uzskatīts, ka “personām, kurām vajadzīga starptautiskā aizsardzība, ir jānodrošina piekļuve juridiski drošām un efektīvām patvēruma procedūrām” un ka “personām būtu jānodrošina vienāda attieksme attiecībā uz procesuālajiem pasākumiem un statusa noteikšanu, neatkarīgi no dalībvalsts, kurā ir iesniegts viņu starptautiskās aizsardzības pieteikums. Mērķis ir, ka līdzīgas lietas būtu jāizskata tādā pašā veidā un to iznākumam vajadzētu būt vienam un tam pašam” (15).
40.      Ņemot vērā minētos apstākļus, tā pati iepriekš izklāstītā loģika attiecībā uz Direktīvu 2008/115 ir jāpiemēro arī Direktīvai 2013/32. Dalībvalsts iestādes nedrīkst apdraudēt kopējo patvēruma procedūru noteikumu piemērošanu, pārvietojot trešo valstu valstspiederīgos, kuri ieceļojuši Eiropas Savienībā, uz objektiem, kas atrodas ārpus tās teritorijas. Tās arī nedrīkst pret konkrētiem trešo valstu valstspiederīgajiem izturēties atšķirīgi nekā pret citiem, kuri atrodas līdzīgā situācijā, tādējādi potenciāli ierobežojot vai vājinot šo personu tiesības lūgt – un, ja nepieciešams, saņemt – starptautisko aizsardzību, izmantojot taisnīgu un efektīvu procedūru.
41.      Jāatzīst, ka no pirmā acu uzmetiena varētu šķist, ka Direktīva 2013/32 nav piemērojama pamatlietā, jo attiecīgās personas iesniedza pieteikumus starptautiskās aizsardzības saņemšanai tikai pēc tam, kad tās bija pārvietotas uz objektu Albānijas teritorijā. Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā noteikts, ka to piemēro “visiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas sagatavoti teritorijā, tostarp pie dalībvalsts robežas, teritoriālajos ūdeņos vai tranzīta zonās, kā arī starptautiskās aizsardzības atņemšanai”.
42.      Tomēr, manuprāt, Direktīvas 2013/32 3. panta 1. punktu nevar interpretēt pilnīgi burtiski apstākļos, kādi ir izskatāmajā lietā, kurā
attiecīgās personas sākotnēji bija
dalībvalsts teritorijā un vēlāk, pamatojoties uz valsts iestāžu lēmumu, tika uz laiku pārvietotas uz vietu ārpus konkrētās teritorijas. Šādos apstākļos jau pati valsts iestāžu rīcība teorētiski varētu izraisīt Direktīvas 2013/32 nepiemērojamību (16). Šāds iznākums būtu pretrunā direktīvas mērķim “nodrošināt efektīvu piekļuvi, proti, pēc iespējas vienkāršu piekļuvi starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrai”, kā Tiesa ir uzsvērusi savā judikatūrā (17).
43.      Turklāt šo secinājumu neietekmē tas, ka attiecīgās personas teorētiski varēja iesniegt pieteikumu starptautiskās aizsardzības saņemšanai pirms to pārvietošanas. Savienības tiesību akti paredz, ka dalībvalstīm jānodrošina vai jāveicina piekļuve informācijai un palīdzībai potenciālajiem vai esošajiem pieteikuma iesniedzējiem (18). Šīs
tiesību normas – kas atbilst starptautiskajiem principiem
un standartiem (19) – liecina par to, ka tiek atzīts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji
bieži vien atrodas neaizsargātā stāvoklī un viņiem neierastos apstākļos jāorientējas sarežģītās juridiskās procedūrās. Tāpēc Direktīvas 2013/32 10. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nedrīkst noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus vai atteikties tos izskatīt “pamatojoties tikai uz to, ka tie nav sagatavoti, cik ātri vien iespējams”.
44.      Fakts, ka Savienības tiesības principā varētu neliegt dalībvalstīm veikt noteiktas funkcijas robežkontroles vai atgriešanas procedūru nolūkā
ārpus to teritorijas – pie šī jautājuma es atgriezīšos vēlāk –, nekādā gadījumā nenozīmē, ka tās atbrīvotas no pienākuma pildīt savas saistības saskaņā ar Savienības tiesībām. Kā esmu uzsvēris secinājumos lietā Danané u.c., dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, nosakot, kuras teritorijas tās uzskata par robežām vai tranzīta zonām šo procedūru nolūkos (20). Tomēr šī rīcības brīvība nav neierobežota, un to nevar izmantot tādā veidā, kas izraisa Savienības tiesību normu apiešanu.
45.      Fakts, ka dalībvalsts nolemj noteiktas darbības, kuras parasti tiek veiktas tās teritorijā, veikt
ārpus tās robežām esošās teritorijās, uz ko zināmā veidā attiecas šo dalībvalstu jurisdikcija, neatbrīvo dalībvalsti no
pienākuma
nodrošināt visu šīm darbībām piemērojamo noteikumu ievērošanu (21). Tā, gluži pretēji, saglabā atbildību un tas noteikti ietver arī to pamattiesību ievērošanas nodrošināšanu, kuras šie noteikumi paredz aizsargāt (22).
46.      Manu izpratni par Direktīvas 2013/32 piemērošanas jomu neliek apšaubīt tās 3. panta 2. punkta formulējums, saskaņā ar kuru minēto direktīvu “nepiemēro diplomātiskā vai teritoriālā patvēruma pieprasījumiem, kas iesniegti dalībvalstu pārstāvniecībās” (23).
47.      Manuprāt, aizturēšanas objektus, piemēram, tos, kurus Itālijas iestādes pārvalda Albānijas teritorijā, šīs normas izpratnē nevar uzskatīt par objektiem, kas ietilpst “dalībvalstu pārstāvniecību” jēdzienā. Šis termins jāsaprot kā attiecināms uz struktūrām – piemēram, vēstniecībām, konsulātiem vai pastāvīgajām pārstāvniecībām –, kuras viena valsts (nosūtītāja valsts) izveido citas valsts (uzņēmēja valsts) teritorijā, lai uzturētu oficiālus sakarus, aizsargātu valsts intereses un sniegtu pakalpojumus saviem valstspiederīgajiem ārzemēs. Turklāt to statusu, funkcijas un akreditāciju reglamentē vispāratzītas starptautisko tiesību normas (24). Tāds objekts kā aizturēto ārzemnieku izmitināšanas centrs Gjaderā acīmredzami neatbilst šīm pazīmēm. Es arī neredzu nekādu pārliecinošu iemeslu, kāpēc Direktīvas 2013/32 3. panta 2. punktā paredzētā atkāpe būtu jāinterpretē plaši, lai tās piemērošanas jomu
attiecinātu arī uz šāda veida aizturēšanas centriem.
48.      Tāpēc uzskatu, ka Direktīva 2008/115 un Direktīva 2013/32 ir piemērojamas – un piemērojamas pilnībā – personām, kas pārvietotas uz aizturēšanas objektiem Albānijas teritorijā. Šāds secinājums izriet ne tikai no atsaucēm, kas ietvertas attiecīgajos valsts tiesību aktos, bet arī tieši no Savienības tiesībām.
49.      Nobeigumā vēlos norādīt, ka Direktīvas 2013/32 piemērojamība šajā gadījumā nozīmē arī Dublinas III regulas piemērojamību (25). Jo īpaši minētās regulas 1. un 3. pants obligāti jāinterpretē saskaņā ar attiecīgajām
Direktīvas 2013/32 normām.
C.      Ievada piezīmes (II): daži galvenie aplūkotā valstu tiesību akta aspekti
50.      Manuprāt, nav nekādu šaubu, ka gadījumos, kad Direktīva 2008/115 un Direktīva 2013/32 ir piemērojamas personām, kuras tiek pārvietotas uz aizturēšanas objektiem Albānijas teritorijā, piemērojama arī Harta. Tādējādi šīm personām jābūt iespējai attiecībā pret
Itālijas iestādēm
atsaukties uz
tajā garantētajām
pamattiesībām. Divpusēja nolīguma noslēgšana ar trešo valsti nevar atbrīvot dalībvalsti no pienākuma nodrošināt šo tiesību ievērošanu (26).
51.      Šajā kontekstā
gadījumos, kas saistīti ar brīvības atņemšanu, īpaši svarīga nozīme ir Hartas 47. pantam, kurā nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu (27). No tā izriet, ka Savienības tiesību aktos paredzētās procesuālās iespējas, kas ļauj attiecīgajām personām administratīvajās un/vai tiesu iestādēs apstrīdēt tām nelabvēlīgus aktus, turpina būt pilnībā piemērojamas. Šajā ziņā jurisdikcija joprojām ir kompetentajām Itālijas iestādēm – gan administratīvajām, gan tiesu iestādēm. Pilnīguma labad vēlos piebilst, ka Itālijas tiesām ir arī jurisdikcija izskatīt prasības par zaudējumu atlīdzību, kuras, pamatojoties uz valsts atbildības principiem, cēluši trešo valstu valstspiederīgie, apgalvojot, ka ir pārkāptas viņiem ar Savienības tiesībām piešķirtās tiesības (28).
52.      Turklāt Hartas 20. pants, kas garantē vienlīdzību likuma priekšā, paredz, ka pret personām, kuras tiek pārvietotas uz Albānijā esošiem aizturēšanas objektiem, likuma priekšā nedrīkst izturēties atšķirīgi nekā pret tām personām, kuras aizturētas Itālijas teritorijā (29).
53.      Itālijas valdība rakstiskajos apsvērumos norāda, ka aizturēšanas vieta neietekmē ne attiecīgo personu juridisko statusu, ne arī to tiesību apjomu. Tā turklāt norāda, ka saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem pārvietošana starp objektu, kas atrodas Itālijā, un objektu, kurš
atrodas Albānijas teritorijā, juridiskā ziņā tiek uzskatīta par līdzvērtīgu pārvietošanai starp objektiem, kas atrodas vienīgi Itālijas teritorijā.
54.      Visbeidzot, no attiecīgajām valsts tiesību normām izriet, ka pārvietošana uz Albānijā esošiem objektiem ne
pagarina, kā arī citādi nemaina aizturēšanas ilgumu (30). Pēc aizturēšanas beigām attiecīgās personas atkarībā no konkrētā gadījuma tiek vai nu pārvietotas atpakaļ uz Itāliju, vai arī nosūtītas uz galamērķiem, kas atļauti saskaņā ar piemērojamajām
Itālijas un Savienības tiesību normām; principā tās netiek atbrīvotas Albānijas teritorijā.
55.      Ņemot vērā iepriekš minēto, šķiet, ka aplūkotais valsts tiesību akts prima facie atbilst iepriekš izklāstītajiem galvenajiem principiem. Ja tas tā nebūtu – bet
tas jānoskaidro iesniedzējtiesai –, turpmāk izklāstītais atbilstības novērtējums neizbēgami būtu atšķirīgs. Tāpēc šajā posmā ir lietderīgi pievērsties konkrētajām problēmām, kas izvirzītas abos iesniegtajos jautājumos.
D.      Pirmais prejudiciālais jautājums
56.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/115 normām ir pretrunā valsts tiesību akti, kas ļauj trešo valstu valstspiederīgos, uz kuriem attiecas atgriešanas procedūras, pārvietot uz aizturēšanas objektiem trešās valsts teritorijā (“pagaidu pārvietošana”), ja šādi objekti paliek Itālijas jurisdikcijā un attiecīgās procedūras turpina reglamentēt piemērojamās Itālijas un Savienības tiesību normas (31).
57.      Paskaidrošu, kāpēc, manuprāt, šādi tiesību akti principā nav pretrunā
Direktīvai 2008/115 (1), vienlaikus uzsverot, ka tomēr jāievēro noteikti nosacījumi, lai nodrošinātu pilnīgu atbilstību minētajai direktīvai (2).
1.      Direktīvai 2008/115 principā nav pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie
58.      Neviena
Direktīvas 2008/115 norma
nepārprotami neliedz dalībvalstīm uzturēt aizturēšanas objektus ārpus to teritorijas, lai tajos aizturētu personas, uz kurām attiecas atgriešanas procedūras.
59.      Šajā ziņā vispirms ir lietderīgi izvērtēt Direktīvas 2008/115 normas, kas reglamentē aizturēšanu. Īpaši būtisks ir 16. pants, jo tajā ir noteiktas vairākas prasības, kas attiecas uz “īpašām aizturēšanas telpām” – jēdzienu, kuru, lai gan direktīvā tas nav definēts, Tiesa ir interpretējusi diezgan plaši (32). Tomēr neviena no šīm prasībām neattiecas uz šādu telpu ģeogrāfisko atrašanās vietu. Arī no direktīvas pārējām normām, kas “stingri ierobežo” aizturēšanas piemērošanu, nevar izrietēt nekādi šāda veida ierobežojumi, neatkarīgi no tā, vai tie ir skaidri izteikti vai netieši (33). Šīs
normas
citastarp attiecas uz aizturēšanas mērķi (34), tās ilgumu (35) un nosacījumiem, kas reglamentē gan tās piemērošanu (36), gan izpildi (37). Tas pats attiecas uz aizturēto personu pārvietošanu starp dažādiem aizturēšanas objektiem: neviena Direktīvas 2008/115 norma
tieši vai netieši neattiecas uz šādu aspektu.
60.      Šajā saistībā var piebilst, ka šāda veida pagaidu pārvietošanu nevar uzskatīt par “atgriešanu” Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punkta nozīmē. Attiecīgā persona netiek nosūtīta atpakaļ uz tās izcelsmes valsti, tranzītvalsti saskaņā ar atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai līdzīgiem pasākumiem (38) vai uz citu trešo valsti pēc attiecīgās personas izvēles. Šāda pārvietošana arī neizbeidz atgriešanas procedūru; drīzāk tā ir starpposms notiekošajā procedūrā.
61.      Līdzīgu iemeslu dēļ šādu pārvietošanu nevar uzskatīt par “izraidīšanu” Direktīvas 2008/115 3. panta 5. punkta izpratnē. Pārvietojot attiecīgās personas uz Albānijā esošiem objektiem, valsts iestādes neizpilda atgriešanas pienākumu. Izraidīšana, izpildot atgriešanas lēmumu, notiks tikai vēlākā posmā, ja būs
izpildīti attiecīgie nosacījumi.
62.      Šādu pārvietošanu arī nevar pielīdzināt piespiedu deportācijai vai prettiesiskai
izraidīšanai, kādu Tiesa izskatīja lietā Komisija pret Ungāriju (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana) (39). Attiecīgās personas nedrīkst atstāt aizturēšanas objektu un brīvi pārvietoties Albānijas teritorijā. Pēc atbrīvošanas tās tiek vai nu nogādātas atpakaļ Itālijā, vai arī nosūtītas uz vienu no galamērķiem, kas minēti direktīvas 3. panta 3. punktā. Turklāt, atrodoties aizturēto ārzemnieku izmitināšanas centrā
Gjaderā, minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem – kā liecina šis gadījums – ir iespēja iesniegt pieteikumu starptautiskās aizsardzības saņemšanai (40).
63.      Kā norāda Nīderlandes valdība, nav nemaz tik pašsaprotami, ka Savienības
likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2008/115, būtu
apsvēris
tādu situāciju, kāda ir paredzēta attiecīgajos valsts tiesību aktos. Turklāt sagatavošanas dokumenti, kas man bija pieejami, apstiprina šo viedokli.
64.      Ja tā ir, būtu jāsecina – saskaņā ar labi zināmo teicienu ubi lex voluit dixit, ubi noluit tacuit (41) –, ka šis jautājums neietilpst Savienības
līmeņa regulējumā un tādējādi paliek dalībvalstu kompetencē (42). Šāds secinājums pirmšķietami labi saskanētu ar Tiesas iedibināto judikatūru, kas, pamatojoties uz LESD 288. panta trešo daļu, paredz, ka dalībvalstīm, transponējot direktīvu, ir rīcības brīvība attiecībā uz veidu un līdzekļu izvēli (43).
65.      Kā izriet gan no Direktīvas 2008/115 formulējuma (44), gan no pašas Tiesas judikatūras (45), dalībvalstīm vairākos aspektos ir rīcības brīvība šā tiesību instrumenta normu īstenošanā, ņemot vērā to
valsts tiesību sistēmu
īpatnības. Vēl jo vairāk – kā Tiesa ir skaidri norādījusi – minētās direktīvas mērķis nav “pilnībā saskaņot valsts tiesību normas par ārvalstnieku uzturēšanos” (46).
66.      Tomēr šī
rīcības brīvība nav neierobežota. Tiesa ir vairākkārt uzsvērusi, ka, īstenojot savu rīcības brīvību jomās, kas nav pilnībā saskaņotas, dalībvalstis nedrīkst apdraudēt direktīvā noteikto atgriešanas procedūru efektivitāti (effet utile) (47), kā arī nedrīkst aizskart
attiecīgajām personām piešķirtās tiesības un garantijas (48). Kā norādīts Direktīvas 2008/115 2. apsvērumā, šā tiesību instrumenta mērķis ir izveidot efektīvu izraidīšanas un repatriācijas politiku, kas balstītos uz kopējiem standartiem un nodrošinātu, ka atgriešana notiek humānā veidā, pilnībā ievērojot pamattiesības un cilvēka cieņu (49).
67.      Ņemot vērā iepriekš minēto, izšķirošais jautājums ir par to, vai tādi valsts tiesību akti kā pamatllietā aplūkotie praksē var vai nu mazināt atgriešanas procedūras efektivitāti, vai arī apdraudēt trešo valstu valstspiederīgajiem atzīto tiesību
un garantiju aizsardzību.
68.      Pirms šo abu aspektu detalizētākas izpētes ir vajadzīga ievada piezīme. Ar izskatāmajā lietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem īsteno nolīgumu starp Itālijas Republiku un Albānijas Republiku. Ir svarīgi norādīt, ka, pirmkārt, Albānija ir Itālijas kaimiņvalsts, jo abu valstu robežas atrodas mazāk nekā 100 km attālumā viena no otras, un abas valstis šķir vienīgi Adrijas jūra. Otrkārt, Albānija ir ECPAK līgumslēdzēja puse un kopš 2014. gada ir oficiāla Savienības
kandidātvalsts, ar kuru pievienošanās sarunas oficiāli sākās 2022. gada jūlijā.
69.      Mana turpmāk izklāstītā analīze varētu atšķirties, ja minēto nolīgumu
būtu paredzēts
noslēgt ar trešo valsti, un tāpēc, ka tā atrastos tālāk nekā Albānija, būtu maz ticams, ka atgriešanas procedūras kopumā varētu veikt
efektīvi. Tāpat būtu
tādu vienošanos gadījumā, kuras noslēgtu
ar valstīm, kas to
politiskās
situācijas
un/vai tiesību sistēmas dēļ, iespējams, nespētu
nodrošināt visas nepieciešamās garantijas attiecībā uz to, ka tajās aizturēto trešo valstu valstspiederīgo pamattiesības tiks ievērotas.
70.      Tagad pievēršoties abiem
aspektiem, kas minēti šo secinājumu
67. punktā, man jāatzīst, pirmkārt – neesmu pārliecināts, ka vienkārša tādu aizturēšanas objektu izmantošana, kas atrodas ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas, pati par sevi varētu apdraudēt Direktīvā 2008/115 noteikto atgriešanas procedūru efektivitāti.
71.      Šajā ziņā Itālijas valdība norāda, ka aplūkoto valsts tiesību aktu mērķis ir palielināt to objektu kopējo jaudu, kas paredzēti to trešo valstu valstspiederīgo izmitināšanai, attiecībā uz
kuriem ir sāktas atgriešanas procedūras. No šāda skatpunkta raugoties, šāds tiesiskais regulējums veicinātu migrācijas plūsmu pārdomātu pārvaldību – tas ir uzdevums, kas minētās valdības ieskatā pēdējos gados ir kļuvis arvien sarežģītāks, ņemot vērā nelikumīgās imigrācijas pieaugumu. Šajā saistībā minētā valdība atsaucas arī uz ieteikumiem, kas pēc 2021. gada Šengenas acquis konkrētai valstij adresēta novērtējuma tika nosūtīti Itālijas iestādēm un kuros cita starpā tika prasīts uzlabot infrastruktūru, pakalpojumus un dzīves apstākļus aizturēšanas objektos (6. ieteikums), kā arī pielāgot uzņemšanas jaudu faktiskajām vajadzībām (7. ieteikums).
72.      Lietas materiālos nav
nekā, kas liecinātu par to, ka šie apgalvojumi būtu apšaubāmi, turklāt tos apstiprina Polijas valdības iesniegtie apsvērumi.
73.      Tomēr otrais aspekts prasa niansētāku izvērtējumu. Tas, ka in abstracto nav redzama nekāda nesaderība, nenozīmē, ka praksē nevar rasties grūtības. Tādu valsts tiesību aktu, kādi aplūkoti pamatlietā, saderība ar Direktīvu 2008/115 var būt atkarīga no tā, kā tos piemēro kompetentās valsts iestādes. Tādējādi jebkurš novērtējums, kas aprobežojas tikai ar likuma burtu, būtu nepilnīgs (50).
74.      Tagad es pievērsīšos tieši šim jautājumam.
2.      Nosacījumi, kas jāizpilda, lai tādi valsts tiesību akti kā pamtatlietā aplūkotie būtu saderīgi ar Direktīvu 2008/115
75.      Šajā saistībā īpaša uzmanība jāpievērš vairākām Direktīvas 2008/115 normām, kas nosaka tiesības un garantijas trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas atgriešanas procedūras.
76.      Sākumā vēlos norādīt, ka neviena
no šīm tiesību normām
pati par sevi, šķiet, neizslēdz iespēju, ka attiecīgās personas var tikt aizturētas objektos, kas atrodas ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kura atbildīga par atgriešanas procedūru. Tomēr šķiet tikpat skaidrs, ka šo tiesību normu ievērošana šādos apstākļos var prasīt, lai attiecīgā dalībvalsts noteiktu
konkrētus pasākumus. Var pamatoti pieņemt, ka daži no šiem pasākumiem var izrādīties administratīvi apgrūtinoši vai finansiāli smagi. Tādējādi nevar izslēgt iespēju, ka attiecībā uz noteiktām personu grupām – vai pat atsevišķām personām – aizturēšana šādos objektos var nebūt reāli iespējama, neizraisot vienas vai vairāku Direktīvas 2008/115 normu pārkāpumu.
77.      Šajā gadījumā aplūkotās Direktīvas 2008/115 normas var iedalīt divās kategorijās atkarībā no to piemērojamības personām.
78.      Pirmajā kategorijā
ietilpst normas, kas piemērojamas visām personām, uz kurām attiecas atgriešanas
procedūras vai
aizturēšana to ietvaros.
79.      Pirmkārt, Direktīvas 2008/115 13. panta 3. punktā noteikts, ka ikvienai personai, attiecībā uz
kuru sākta atgriešanas procedūra, jābūt iespējai “saņemt juridiskas konsultācijas, pārstāvību un – vajadzības gadījumā – palīdzību valodas ziņā”. Turklāt minētās direktīvas 16. panta 2. punktā noteikts, ka aizturētajām personām “pēc viņu lūguma ļauj laicīgi sazināties ar juridiskiem pārstāvjiem, ģimenes locekļiem un kompetentām konsulārām iestādēm”.
80.      Tikai
tas vien, ka attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie var tikt aizturēti objektos, kas atrodas ārpus dalībvalsts teritorijas, šķiet, pats par sevi nav nepārvarams šķērslis šo tiesību normu ievērošanai. Tomēr var rasties praktiskas grūtības, jo šādi objekti var nebūt viegli pieejami personām, kas nav pilnvarotais personāls, ne tikai to ģeogrāfiskā attāluma dēļ, bet arī tāpēc, ka apmeklējumi uz vietas saistīti ar starptautiskas robežas šķērsošanu. No tā izriet, ka kompetentajām iestādēm var būt nepieciešams ieviest konkrētus loģistikas pasākumus, lai nodrošinātu Direktīvas 2008/115 13. panta 3. punkta un 16. panta 2. punkta prasību pilnīgu ievērošanu (51).
81.      Otrkārt, Direktīvas 2008/115 15. panta 2. punkta ceturtajā daļā noteikts, ka “attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā nav likumīg[a]”. Tāpat Direktīvas 2008/115 15. panta 4. punktā noteikts: “ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, [..] turēšanu apsardzībā vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo”.
82.      Šo
tiesību normu gaismā nevar neņemt vērā to, ka attiecīgo personu atbrīvošana var nozīmēt, ka tās
jāpārvieto atpakaļ uz dalībvalsts teritoriju, bet tas var nozīmēt, piemēram, vairāku stundu ilgu ceļojumu ar lidmašīnu vai kuģi. Skaidrības labad jānorāda, ka formulējumu
“nekavējoties” nevajadzētu interpretēt pārāk burtiski vai stingri, it kā tas pieļautu tikai niecīgu laika nobīdi starp notikumu, kas izraisa atbrīvošanu, un pašu atbrīvošanu (52). Tomēr ir tikpat neapstrīdami – lai ievērotu Direktīvas 2008/115 15. panta 2. un 4. punktu, kompetentajām iestādēm jābūt spējīgām īsā laikā organizēt transportu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu šo atbrīvošanu.
83.      Otrajā kategorijā
ietilpst normas, kas attiecas konkrēti uz noteiktām personu kategorijām, piemēram, nepilngadīgajiem un citām mazāk aizsargātām personām (tostarp, piemēram, personām ar veselības problēmām vai, attiecīgā gadījumā, vecāka gadagājuma cilvēkiem).
84.      Šajā ziņā Direktīvas 2008/115 5. pants vispārīgi nosaka, ka “īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā: a) bērna intereses; b) ģimenes dzīvi;
[un] c) attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli”. Vēl citās
tiesību normās paredzēti konkrēti pienākumi šajā ziņā.
85.      Piemēram,
Direktīvas 2008/115 17. panta 3. punktā noteikts, ka “aizturētajiem nepilngadīgajiem ir iespēja iesaistīties atpūtas aktivitātēs, tostarp spēlēs, un atpūtas pasākumos, kas atbilst viņu vecumam, un atkarībā no uzturēšanās ilguma – arī piekļuve izglītībai”. Šīs direktīvas 17. panta 4. punktā piebilsts, ka “nepavadītiem nepilngadīgajiem pēc iespējas nodrošina uzturēšanos institūcijās, kurās ir personāls un iekārtas, kuras atbilst attiecīgā vecuma personu vajadzībām”. Turklāt 17. panta 5. punktā noteikts, ka “saistībā ar nepilngadīgajiem, kurus tur apsardzībā, gaidot izraidīšanu, vispirms ņem vērā bērna intereses” (53).
86.      Attiecībā uz citām mazāk aizsargātām personām Direktīvas 2008/115 16. panta 3. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums pievērst “īpašu uzmanību” šo personu aizturēšanas apstākļiem un nodrošināt “neatliekamo veselības aprūpi un slimību primāro ārstēšanu”
87.      Šīs
tiesību normas, šķiet, paredz, ka dalībvalstīm ir vai nu pašos aizturēšanas objektos jānodrošina atbilstoša infrastruktūra – piemēram, medicīniskās aprūpes vai izglītības jomā – un jānodrošina piekļuve atbilstoši kvalificētiem speciālistiem, vai arī vajadzības gadījumā jāatļauj aizturētajām personām uz laiku atstāt aizturēšanas objektus, lai šādus pakalpojumus saņemtu citur (piemēram, skolās vai slimnīcās).
88.      Šajā gadījumā ģeogrāfiskais attālums starp trešā valstī esošajām iestādēm un tās dalībvalsts teritoriju, kas atbild par atgriešanas procedūru, kā arī ar pārvietošanu saistītie praktiskie ierobežojumi var radīt nopietnas grūtības. Šādos apstākļos nevar izslēgt iespēju, ka mazāk aizsargātu personu – piemēram, nepilngadīgo, cilvēku ar veselības problēmām vai, atsevišķos gadījumos, vecāka gadagājuma cilvēku – aizturēšana šādās iestādēs de facto varētu izraisīt Direktīvas 2008/115 prasību pārkāpumus (54). Novērtējums, protams, varētu būt citāds, ja uz vietas būtu pieejamas atbilstošas iespējas un pakalpojumi.
89.      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai atbildēt uz pirmo iesniegto jautājumu atbildēt tādējādi, ka Direktīvas 2008/115 normām
principā nav pretrunā valsts tiesību akti, kas ļauj trešo valstu valstspiederīgos, uz kuriem attiecas atgriešanas procedūras, pārvietot uz aizturēšanas objektiem trešās valsts teritorijā, ja šie objekti paliek attiecīgās dalībvalsts jurisdikcijā un ja attiecīgās procedūras turpina
reglamentēt
piemērojamie
valsts un Savienības tiesību akti. Tomēr šādi tiesību akti ir saderīgi ar Savienības tiesībām tikai tiktāl, ciktāl tie tiek piemēroti tā, ka i) tiek ievērotas trešo valstu valstspiederīgo tiesības, kas tiem garantētas saskaņā ar Direktīvas 2008/115 13. panta 3. punktu un 16. panta 2. punktu; ii) tiek nodrošināta iespēja bez nepamatotas kavēšanās izpildīt tūlītējas atbrīvošanas pienākumu saskaņā ar minētās direktīvas 15. panta 2. un 4. punktu; un iii) tiek nodrošināta īpašā aizsardzība, kas paredzēta nepilngadīgajiem un citām mazāk aizsargātām personām saskaņā ar tās 16. panta 3. punktu un 17. panta 3. un 4. punktu.
90.      Ņemot vērā ieteikto atbildi, jāpievēršas arī otrajam iesniegtajam jautājumam.
E.      Otrais prejudiciālais jautājums
91.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam
ir pretrunā tādi
valsts tiesību akti, kas
ļauj trešās valsts valstspiederīgo, uz kuru attiecas atgriešanas procedūra, aizturēt objektā, kas atrodas trešā valstī, ja šī persona iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kamēr tikusi turēta šajā
objektā.
92.      Manuprāt, šāda veida tiesību akts principā nav pretrunā Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktam. Tomēr, tāpat kā Direktīvas 2008/115 gadījumā, šāds secinājums ir spēkā tikai tad, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, kas nodrošina pilnīgu atbilstību Direktīvas 2013/32 sistēmai un mērķiem.
1.      Direktīvai 2013/32 principā nav pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie
93.      Jāatzīst, ka, burtiski interpretējot Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktu, varētu šķist, ka apstākļos, kādi aplūkoti pamatlietā, valsts iestādēm ir pienākums nogādāt atpakaļ valsts teritorijā trešo valstu valstspiederīgos, kuri iesnieguši starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kamēr bijuši
aizturēti ārvalstī.
94.      Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktā, kurā nostiprinātas “tiesības palikt dalībvalstī pieteikuma izvērtēšanas laikā”, paredzēts, ka “pieteikuma iesniedzējiem atļauj palikt dalībvalstī vienīgi procedūras nolūkā, kamēr atbildīgā iestāde ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar procedūrām pirmajā instancē, kas noteiktas III nodaļā”.
95.      Tomēr, manuprāt, šādu interpretāciju nevar atzīt par pamatotu, ja šo tiesību normu izskata tās pareizajā kontekstā un ņemot vērā tās mērķi un nolūku.
96.      Pirmkārt, Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punkts jāinterpretē saistībā ar tās 2. panta p) punktu, kurā termina “palikt dalībvalstī” definīcijā teikts, ka tas “nozīmē palikt tās dalībvalsts teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonā, kurā sagatavots starptautiskās aizsardzības pieteikums vai kurā tas tiek izskatīts” (55).
97.      Minētā definīcija pamato Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punkta plašāku interpretāciju. Taisnība, ka minētā 2. panta p) punkts, neraugoties uz zināmu neviennozīmību – kura
daļēji atspoguļojas atsevišķās valodu versijās (56) –, šķietami attiecas uz “tranzīta zonām”, kas atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
98.      Tomēr vairāki apsvērumi liecina par pretējo. Kā jau minēju iepriekš, pirmkārt, ne Savienības tiesības, ne – cik man zināms – starptautiskās tiesības neparedz, ka dalībvalstīm robežkontroles vai atgriešanas procedūras jāveic vienīgi savā teritorijā. Otrkārt, gan Tiesa, gan Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atbalstījušas salīdzinoši plašu robežu un tranzīta zonu izpratni. Treškārt, ir ticams, ka Savienības
likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2008/115 un Direktīvu 2013/32, nebija iecerējis
tādas situācijas, kāda ir paredzēta attiecīgajos valsts tiesību aktos. Ceturtkārt un visbūtiskāk, dalībvalstis nevar izvairīties no Savienības tiesību aktos noteiktu pienākumu izpildes, faktiski “pārvietojot” aizturēšanas objektus uz trešām valstīm.
99.      Šādos apstākļos šķiet gan loģiski, gan nepieciešams
Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktu interpretēt tādējādi, ka tas attiecas uz jebkuru robežu vai tranzīta zonu, kas ir
attiecīgās dalībvalsts jurisdikcijā, neatkarīgi no šīs zonas
fiziskās atrašanās vietas.
100. Turklāt šo interpretāciju apstiprina arī šīs
tiesību normas
loģiskais pamatojums. Kā pareizi norāda Itālijas valdība, Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktā paredzēts nodrošināt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs netiek pārvietots, pirms viņa pieteikums izskatīts administratīvā iestādē un, ja nepieciešams, pārskatīts valsts tiesā. Ja tas būtu citādi, pieteikuma iesniedzējiem piešķirtās tiesības daudzos gadījumos kļūtu neefektīvas.
101. Šādam viedoklim netiešu atbalstu sniedz arī Tiesas judikatūra. Spriedumā Slovākija un Ungārija/Padome (57) radās jautājums, vai konkrēts fragments no Rokasgrāmatas par procedūrām un kritērijiem bēgļa statusa noteikšanai saskaņā ar 1951. gada konvenciju un 1967. gada protokolu par bēgļa
statusu (58) jāinterpretē tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem jāatļauj palikt dalībvalstī, kurā viņi iesnieguši savu pieteikumu, līdz brīdim, kamēr kompetentās iestādes pieņem lēmumu.
102. Tiesa vispirms norādīja, ka minēto fragmentu nevar interpretēt tā, ka “Ženēvas konvencijā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam tiktu atzītas tiesības palikt tajā valstī, kurā tas ir iesniedzis aizsardzības pieteikumu, kamēr tas tiek izskatīts”. Pēc tam Tiesa paskaidroja, ka šis fragments “ir jāsaprot kā neizraidīšanas principa īpaša izpausme, kas aizliedz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju izraidīt uz trešo valsti, kamēr nav pieņemts lēmums par viņa pieteikumu” (59).
103. Manuprāt, tā pati loģika attiecas arī uz Direktīvu 2013/32. Prasību, ka pieteikuma iesniedzējiem “jāļauj palikt dalībvalstīs”, nevar visos gadījumos pielīdzināt tiesībām
palikt šīs dalībvalsts teritorijā vai tikt nogādātam atpakaļ tajā. Šāda interpretācija pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktā paredzēto mērķi. Šajā ziņā ir zīmīgi, ka šīs tiesību normas pēdējā teikumā noteikts, ka “minētās tiesības palikt nerada tiesības uz uzturēšanās atļauju”. Tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kad
ir pilnībā piemērojamas
Direktīvas 2013/32 normas un kad
valsts tiesību akti, šķiet, nerada nekādu izraidīšanas
risku, šis mērķis ir ievērots.
104. Tādējādi secinu, ka tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie principā nav pretrunā Direktīvas 2013/32 9. panta 1. punktam.
2.      Nosacījumi, kas jāizpilda, lai tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie būtu saderīgi ar Direktīvu 2013/32
105. Tomēr jāpiebilst, ka, izvērtējot pārējās Direktīvas 2013/32 normas, redzams, ka – jau iepriekš minēto iemeslu dēļ – attiecīgajai dalībvalstij var būt jāveic noteikti organizatoriski vai loģistikas pasākumi, lai nodrošinātu, ka valsts tiesību akti netiek piemēroti tādā veidā, kas ir pretrunā Savienības tiesībām.
106. Jo īpaši Direktīvas 2013/32 8. pants (“Informācija un konsultēšana aizturēšanas vietās un robežšķērsošanas punktos”), 12. pants (“Garantijas pieteikuma iesniedzējiem”), 20. pants (“Bezmaksas juridiskā palīdzība un pārstāvība pārsūdzības procedūrās”), 22. pants (“Tiesības uz juridisko palīdzību un pārstāvību visos procedūras posmos”), 23. pants (“Juridiskās palīdzības un pārstāvības kompetence”), 24. pants (“Pieteikuma iesniedzēji, kuriem vajadzīgas īpašas procesuālās garantijas”) un 25. pants (“Garantijas nepilngadīgajiem bez pavadības”) nosaka virkni tiesību un garantiju, kas paredzētas visiem pieteikuma iesniedzējiem, aizturētajiem vai konkrētām pieteikuma iesniedzēju
grupām, piemēram, nepilngadīgajiem un citām mazāk aizsargātām personām.
107. Šo tiesību normu mērķis nav vienkārši izveidot procedūru, kas atbilst Hartas 18. un 19. pantam, no vienas puses, un tās 47. pantam, no otras puses. Tajos ir arī konkrēti paustas vērtības un principi, kas citastarp nostiprināti
Hartas 6. pantā (“Tiesības uz brīvību un drošību”), 7. pantā (“Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība”), 21. pantā (“Diskriminācijas aizliegums”) un 24. pantā (“Bērnu tiesības”).
108. No tā izriet, ka tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie nedrīkst tikt piemēroti tādā veidā, kas varētu traucēt šo tiesību efektīvu izmantošanu vai apdraudēt šo garantiju nodrošināto aizsardzību. Kā norādīts iepriekš, tas var prasīt atbilstošu praktisku pasākumu noteikšanu (60).
109. Turklāt atsevišķas
Direktīvas 2013/32 normas pieprasa vai ļauj pieteikuma iesniedzējiem ierasties kompetentajās administratīvajās vai tiesu iestādēs klātienē vai attālināti (61). Ja personām, kas aizturētas trešās valsts teritorijā esošos objektos, tiktu liegta šāda iespēja – vai liegta iespēja to darīt efektīvi (62) –, tas ne tikai pārkāptu šo personu tiesības, bet arī apdraudētu Direktīvā 2013/32 noteikto procedūru efektivitāti. Šādos apstākļos, lai nodrošinātu atbilstību Direktīvai 2013/32, var būt nepieciešami pasākumi, kas padara šādu dalību ne tikai iespējamu, bet arī ne pārāk apgrūtinošu vai neefektīvu.
110. Visbeidzot
vēlos piebilst, ka Direktīvas 2013/32 16. panta 1. punktā paredzēts: “dalībvalstis neaiztur personu tikai tāpēc, ka viņa ir pieteikuma iesniedzējs. Aizturēšanas pamatojums un nosacījumi, un aizturētajiem pieteikuma iesniedzējiem pieejamās garantijas ir saskaņā ar Direktīvu 2013/33/ES”. Turklāt Direktīvas 2013/32 16. panta 2. punktā noteikts: “ja pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts, dalībvalstis nodrošina, ka pastāv iespēja paātrināti veikt izskatīšanu tiesā saskaņā ar Direktīvu [2013/33]”. Tādējādi šīs
tiesību normas
nosaka skaidru saikni starp Direktīvu 2013/32 un Direktīvu 2013/33attiecībā uz pieteikuma
iesniedzēju aizturēšanu (63).
111. Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa nav izvirzījusi nekādus jautājumus saistībā ar Direktīvu 2013/33 un patiesībā neviena no ieinteresētajām personām, kas iesniedza apsvērumus, nav aplūkojusi šo direktīvu. Turklāt divos atsevišķos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegti neilgi pēc šā lūguma, Tiesa tiek īpaši aicināta izvērtēt, vai tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie ir saderīgi ar Direktīvas 2013/33 normām (64). Šādos apstākļos man šķiet, ka pēdējās minētās lietas – kuras Tiesa izskata vienlaikus – veido piemērotāku kontekstu, kurā risināt jebkādus šajā sakarā radušos jautājumus.
112. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, uzskatu, ka Tiesai uz otro iesniegto jautājumu
jāatbild
tādējādi, ka Direktīvas 2013/32
9. panta 1. punktam
principā nav pretrunā tādi valsts tiesību akti, kas ļauj trešās valsts valstspiederīgo, uz kuru attiecas atgriešanas procedūra, aizturēt objektā, kas atrodas trešā valstī, ja šī persona iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kamēr tikusi turēta šajā objektā.. Tomēr tas tā ir ar nosacījumu, ka
valsts tiesību akti tiek piemēroti tā, ka i) tiek ievērotas tiesības un garantijas, kas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 2013/32 8., 12., 20. un 22.–25. pantu; ii) tiek nodrošināts, ka šie pieteikuma iesniedzēji, ja tas ir nepieciešams vai atļauts, var personīgi ierasties kompetentajās administratīvajās vai tiesu iestādēs; un iii) tiek ievērotas prasības, kas noteiktas Direktīvas 2013/32 26. panta 1. un 2. punktā.
V.      Secinājumi
113. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz jautājumiem, ko iesniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), atbildēt šādi:
–        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi,
normām principā nav pretrunā valsts tiesību akti, kas ļauj trešo valstu valstspiederīgos, uz kuriem attiecas atgriešanas procedūras, pārvietot uz aizturēšanas objektiem trešās valsts teritorijā, ja šie objekti paliek attiecīgās dalībvalsts jurisdikcijā un ja attiecīgās procedūras turpina reglamentēt piemērojamie valsts un Savienības tiesību akti. Tomēr šādi tiesību akti ir saderīgi ar Savienības tiesībām tikai tiktāl, ciktāl tie tiek piemēroti tā, ka i) tiek ievērotas trešo valstu valstspiederīgo tiesības, kas tiem garantētas saskaņā ar Direktīvas 2008/115 13. panta 3. punktu un 16. panta 2. punktu; ii) tiek nodrošināta iespēja bez nepamatotas kavēšanās izpildīt tūlītējas atbrīvošanas pienākumu saskaņā ar minētās direktīvas 15. panta 2. un 4. punktu; un iii) tiek nodrošināta īpašā aizsardzība, kas paredzēta nepilngadīgajiem un citām mazāk aizsargātām personām saskaņā ar tās 16. panta 3. punktu un 17. panta 3. un 4. punktu.;
–        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES
(2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 9. panta 1. punktam principā nav pretrunā tādi valsts tiesību akti, kas ļauj trešās valsts valstspiederīgo, uz kuru attiecas atgriešanas procedūra, aizturēt objektā, kas atrodas trešā valstī, ja šī persona iesniegusi starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kamēr tikusi turēta šajā objektā. Tomēr tas tā ir ar nosacījumu, ka valsts tiesību akti tiek piemēroti tā, ka i) tiek ievērotas tiesības un garantijas, kas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 2013/32 8., 12., 20. un 22.–25. pantu; ii) tiek nodrošināts, ka šie pieteikuma iesniedzēji, ja tas ir nepieciešams vai atļauts, var personīgi ierasties kompetentajās administratīvajās vai tiesu iestādēs; un iii) tiek ievērotas prasības, kas noteiktas Direktīvas 2013/32 26. panta 1. un 2. punktā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.). Informācijas pilnīguma labad varētu būt lietderīgi atzīmēt, ka 2025. gada 11. martā Eiropas Komisija iesniedza priekšlikumu regulai, ar kuru atceltu Direktīvu 2008/115 (Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes [regulai], ar ko izveido kopīgu sistēmu to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanai, kuri Savienībā uzturas nelikumīgi, un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/115/EK, Padomes Direktīvu 2001/40/EK un Padomes Lēmumu 2004/191/EK (COM(2025) 101 final)).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.). Direktīva 2013/32 ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2024/1348 (2024. gada 14. maijs), ar ko izveido kopīgu procedūru starptautiskajai aizsardzībai Savienībā(OV L, 2024/1348). Tomēr Regula 2024/1348 stāsies spēkā tikai 2026. gada 12. jūnijā.
4      Iesniedzējtiesa atsaucas
arī uz citiem valsts tiesību instrumentiem, kas piemērojami izskatāmajā lietā, bet kuru nozīme Tiesas veicamajā novērtējumā šajā lietā šķiet ierobežotāka. Turpmāk attiecīgās valsts tiesību aktu normas kopā tiks sauktas par “attiecīgajiem valsts tiesību aktiem”.
5      Legge 21 febbraio 2024, n. 14, Ratifica ed esecuzione del Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria, fatto a Roma il 6 novembre 2023, nonché norme di coordinamento con l'ordinamento interno (2024. gada 21. februāra Likums Nr. 14, ar ko ratificē un īsteno
2023. gada 6. novembrī Romā noslēgto Protokolu starp Itālijas Republikas valdību un Albānijas Republikas Ministru padomi sadarbības stiprināšanai migrācijas jautājumos, kā arī noteikumus koordinācijai ar iekšējo tiesību sistēmu (2024. gada 22. februāra GURI Nr. 44).
6      Mans izcēlums
7      Mans izcēlums.
8      Itālijas valdība minēja piemēru par tiesību aktiem, kuri
attiecas uz Itālijas teritoriju un kurus, piemērojot Likumu Nr. 14, tagad jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas arī uz teritorijām, kas ir Itālijas jurisdikcijā.
9      Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums
10      Skat.
spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Al Hoceima un Boghni (C‑636/23 un C‑637/23, EU:C:2025:603, 38. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums
11      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūnijs, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, 88. punkts).
12      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 165. punkts) (turpmāk tekstā – “spriedums FMS u.c.”.
13      Skat.
spriedumu, 2021. gada 16. novembris, Komisija/Ungārija  (Kriminālatbildības noteikšana par palīdzību patvēruma meklētājiem) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 136. punkts).
14      Šajā ziņā skat.
LESD 67. un 78. pantu un Direktīvas 2013/32 2. apsvērumu.
15      Mans izcēlums.
16      Šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, M.D. (Aizliegums ieceļot Ungārijā)  (C‑528/21, EU:C:2023:341, 83. un 84. punkts).
17      Spriedums, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 63. punkts). Mans izcēlums
18      Skat. it īpaši Direktīvas 2013/32 22., 23., 25., 26. un 28. apsvērumu, kā arī 12. un 19.–25. pantu. Skat. arī spriedumu, 2021. gada 16. novembris, Komisija/Ungārija (Kriminālatbildības noteikšana par palīdzību patvēruma meklētājiem) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 80., 95., 96. un 119. punkts).
19      Skat., piemēram, United Nations High Commissioner for Refugees, Procedural Standards for Refugee Status Determination under UNHCR’s Mandate [Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs
bēgļu jautājumos, Procesuālie standarti bēgļa statusa noteikšanai saskaņā ar UNHCR pilnvarām], 2020. gada augusts.
20      Apvienotās lietas no C‑50/24 līdz C‑56/24, EU:C:2025:493, 42.–46. punkts. Man šķiet, ka šo
secinājumu var izdarīt arī, pamatojoties uz spriedumu FMS u.c., 215.–248. punkts. Skat. arī mutatis mutandis Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedumu, 2019. gada 21. novembris, Ilias un Ahmed pret Ungāriju (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, 236. punkts). Interesanti, ka, uz tiesas sēde uzdoto jautājumu, vai Komisija ir informēta par kādiem konkrētiem starptautisko tiesību aktiem saistībā ar jēdzienu “tranzīta zonas”, tā atbildēja noliedzoši.
21      Piemēram, vēlos norādīt, ka neviens no principiem un neviens nosacījumiem, kas reglamentē valstu atbildību par starptautiski prettiesisku rīcību saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas 2001. gada Draft Articles on Responsibility of States for internationally wrongful acts [Pantu projektu attiecībā uz valstu
atbildību
par starptautiski nelikumīgu
rīcību], nav saistīts ar teritoriju, kurā notiek prettiesiskā rīcība.
22      Šajā saistībā varētu būt interesanti atgādināt, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (turpmāk tekstā  – “ECPAK”) 1. pantu “Pienākums ievērot cilvēktiesības” Līgumslēdzējām Pusēm ir pienākums “nodrošin[āt] ikvienam, kas atrodas to jurisdikcijā, šīs Konvencijas I sadaļā minētās tiesības un brīvības” (mans izcēlums). Kā ECT ir konsekventi norādījusi, “lai gan valsts jurisdikcija galvenokārt ir teritoriāla, jurisdikcijas jēdziens Konvencijas 1. panta izpratnē nav ierobežots ar Augsto Līgumslēdzēju Pušu valsts teritoriju” (skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Chiragov u.c. pret Armēniju (CE:ECHR:2015: 0616JUD001321605, 167. punkts). Skat. arī mutatis mutandisUnited States Supreme Court (ASV Augstākās tiesas)
nolēmumus, kuros tā būtībā atzinusi, ka personām, kas tiek turētas Gvantanamo līča ieslodzījuma nometnē (ASV armijas pārvaldītā militārā cietumā Kubā), ir konstitucionālas tiesības ASV tiesās apstrīdēt savu aizturēšanu un ka šīm tiesām ir jurisdikcija izskatīt lietas, kas ierosinātas šo personu vārdā (skat. it īpaši Rasul/Bush (542 U.S. 466 (2004)) un Boumediene/Bush (553 U.S. 723 (2008)).
23      Mans izcēlums.
24      Piemēram, 1961. gada Vīnes konvencija par diplomātiskajiem sakariem (United Nations Treaty Series, 500. sēj., 95. lpp.) un 1963. gada Vīnes Konvencija par konsulārajiem sakariem (United Nations Treaty Series, 596. sēj., 261. lpp.).
25      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).
26      Pēc analoģijas skat., piemēram, ECT spriedumu, 2012. gada 23. februāris, Hirsi Jamaa u.c. pret Itāliju (CE:ECHR:2012:0223JUD002776509, 129. punkts).
27      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes) (C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 81.–87. punkts). Skat. arī spriedumu FMS u.c., 289. un 290. punkts.
28      Šajā saistībā man jāpiebilst, ka Komisija vai citas Savienības dalībvalstis varētu vērsties Eiropas Savienības tiesā saskaņā ar LESD 258.–260. pantu saistībā ar Savienības tiesību aktu neievērošanu attiecībā uz personām, kuras ir aizturētas objektos Albānijas teritorijā.
29      Skat. šo secinājumu 40. punktu. Skat. arī Direktīvas 2008/115 21. apsvērumu par diskriminācijas aizlieguma principu.
30      Kā izklāstīts Direktīvas 2008/115 15. panta 5. un 6. punktā. Attiecībā uz šā aspekta nozīmi pēc analoģijas skat.
ECT spriedumu, 2019. gada 21. novembris, Ilias un Ahmed pret Ungāriju (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, 227. punkts).
31      Šķiet pamatoti sniegt
īsu
komentāru
par pirmā jautājuma pārformulējumu. Kā formulējusi iesniedzējtiesa, šis jautājums attiecas uz situācijām, kad aizturēšana tiek turpināta, neraugoties uz to, ka attiecīgajām personām “nav iepriekš noteiktu un konstatējamu atgriešanās izredžu”. Šo pieņēmumu sākotnēji ir grūti saskaņot ar Direktīvas 2008/115 15. panta 4. punkta regulējumu, kas paredz: “Ja izrādās, ka [..] izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, [..] turēšanu apsardzībā vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo”. No tā izriet, ka situācijā, kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa, aizturēšanai jebkurā gadījumā būtu jābeidzas neatkarīgi no tā, vai attiecīgā persona tiek turēta objektā, kas atrodas Itālijā vai Albānijā. Šādos apstākļos šķiet, ka šis aspekts nekādi neietekmē galveno problēmu, kas izvirzīta pirmajā jautājumā. Tāpēc turpmākajā analīzē es to neņemšu vērā.
32      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 10. marts, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 33.–36. punkts).
33      Šajā nozīmē skat. spriedumu FMS u.c., 274. punkts.
34      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/115 16. apsvērumu un 16. panta 1. punktu.
35      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/115 15. panta 4.–6. punktu.
36      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/115 15. panta 2. punktu.
37      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/115 17. apsvērumu, 15. panta 3. punktu, kā arī 16. un 17. pantu.
38      Šajā jautājumā mani nepārliecina Nīderlandes valdības izvirzītais arguments, ka saskaņā ar Protokolu Albāniju varētu uzskatīt par “tranzīta valsti” Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punkta nozīmē. Pietiek ar novērojumu, ka daži trešo valstu valstspiederīgie, kas aizturēti Albānijā esošajos objektos, galu galā var netikt “atgriezti” uz trešo valsti, bet gan pārvietoti atpakaļ uz Itāliju. Šādos apstākļos Albānijas klasificēšana par “tranzīta valsti” šķiet visai apšaubāma. Tomēr šis jautājums nav izšķirošs izskatāmajā lietā. Piekrītu Nīderlandes valdībai, ka tādi
valsts tiesību akti, kādi aplūkoti pamatlietā, principā nav pretrunā Direktīvai 2008/115.
39      Spriedums, 2020. gada 17. decembris (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 255. punkts).
40      Skat. turpat, 257. un 258. punkts.
41      Kur likums vēlējies (ko teikt), tas ir runājis, kur nav vēlējies – cietis klusu.
42      Šajā nozīmē, skat., piemēram, spriedumu, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 76. punkts).
43      Skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli (C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
44      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/115 11., 12., 15. un 17. apsvērumu, kā arī 7., 8., 12., 13. un 14. pantu.
45      Skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 39. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 41. un 51. punkts).
46      Skat. spriedumu, 2011. gada 6. decembris, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, 28. punkts).
47      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 28. aprīlis, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 55. un 59. punkts); 2012. gada 6. decembris, Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777, 45. un 46. punkts); un 2016. gada 7. jūnijs, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, 63. un 68. punkts).
48      Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 42. un 45. punkts), un 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 256. punkts).
49      Kā Tiesa ir uzsvērusi, piemēram, spriedumā, 2011. gada 28. aprīlis, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 31. punkts).
50      Līdzīgi un ar papildu atsaucēm skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Austrija/Vācija (C‑591/17, EU:C:2019:99, 104. punkts).
51      Piemēram, šajā gadījumā saprotu, ka konkrēta Protokola
norma, proti, tā 9. panta 2. punkts, nodrošina, ka advokātiem un viņu darbiniekiem ir iespējams piekļūt aizturēšanas objektiem. Tomēr man rodas pārdomas, vai Protokolam nebūtu jāietver
līdzīgs nosacījums attiecībā uz aizturēto personu ģimenes locekļiem. Es saprotu, ka saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem gan Itālijas, gan Albānijas tiesībās šajā jomā ir paredzēti konkrēti noteikumi. Tomēr, tā kā Protokolā tas nekur nav minēts, nav garantijas, ka Albānijas iestādes nevarētu šo situāciju vienpusēji mainīt.
52      Pirms faktiskas atbrīvošanas parasti ir jāizpilda virkne administratīvo formalitāšu. Vispārīgi par šo jautājumu, ar papildu atsaucēm, skat. ģenerāladvokāta A. Ranta [A. Rantos] secinājumus lietā Bouskoura (C‑387/24 PPU, EU:C:2024:703, 68. un 69. punkts).
53      Skat. arī Direktīvas 2008/115 22. apsvērumu.
54      Pēc analoģijas šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 49. punkts).
55      Mans izcēlums.
56      Sal., piemēram, Direktīvas 2013/32 2. panta p) punkta formulējumu angļu, franču vai itāļu valodas versijās ar formulējumu grieķu un spāņu valodas versijās.
57      Spriedums, 2017. gada 6. septembris (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 316. punkts).
58      Publicējis Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs bēgļu jautājumos 1992. gada maijā.
59      Spriedums, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 340. un 341. punkts). Mans izcēlums
60      Skat. it īpaši Direktīvas 2013/32 23. panta 2. punktu, 24. panta 3. punktu un 25. panta 3. punktu.
61      Proti, Direktīvas 2013/32 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, 14. pants, 23. panta 4. punkts un 25. panta 1. punkts.
62      Skat. īpaši Direktīvas 2013/32 15. panta 3. punktu un 16. pantu. Iedomāsimies teorētisku situāciju, ka trešās valsts valstspiederīgajam personīgi jāierodas administratīvā vai tiesu iestādē un to var izdarīt tikai pēc gara un nogurdinoša ceļojuma.
63      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.) (turpmāk tekstā – “Uzņemšanas nosacījumu direktīva”).
64      Skat. apvienotās lietas C‑706/25 Comeri un C‑707/25
Sidilli.