TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2026. gada 5. martā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Direktīva 2013/32/ES – 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Iespēja pagarināt sešu mēnešu ilgo lēmuma pieņemšanas termiņu, ja vienlaikus iesniegts liels skaits starptautiskās aizsardzības pieteikumu – Secīgi lēmumi par pagarināšanu – Nosacījumi un ierobežojumi – 4. panta 1. punkts – Dalībvalstu pienākums nodrošināt, ka atbildīgajai iestādei tiek piešķirti atbilstoši resursi savu uzdevumu pildīšanai
Lietā C‑489/24 [Safita] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) iesniegusi ar 2024. gada 10. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 11. jūlijā, tiesvedībā
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
pret
X,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pasers [J. Passer] (referents), tiesneši J. Regans [E. Regan] un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 9. jūlija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        X vārdā – V. M. Oliana, advocate, un S. Rafi, experte,
–        Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un A. Hanje, pārstāves,
–        Ungārijas valdības vārdā – Zs. Biró‑Tóth un M. Z. Fehér, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc un M. Debieuvre, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande) un Sīrijas valstspiederīgo X par to, ka šī iestāde likumā noteiktajā sešu mēnešu laikā nav pieņēmusi lēmumu par ieinteresētās personas pieteikumu piešķirt viņam patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās atļauju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 2013/32 3. un 18. apsvērumā teikts:
“(3)      Eiropadome īpašā sanāksmē Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī vienojās strādāt, lai radītu kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, kuras pamatā būtu [1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās] Konvencijas par bēgļa statusu [(Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954))], kas grozīta ar 1967. gada 31. janvāra Ņujorkas protokolu (“Ženēvas konvencija”), pilnīga un visietveroša piemērošana, tādējādi saglabājot neizraidīšanas principu un nodrošinot, ka nevienu personu nenodod atpakaļ vajāšanai.
[..]
(18)      Tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.”
4        Šīs direktīvas 4. panta “Atbildīgās iestādes” 1. punkts noteic:
“Dalībvalstis visās procedūrās norāda atbildīgo iestādi, kas būs atbildīga par pieteikumu atbilstīgu izvērtēšanu saskaņā ar šo direktīvu. Dalībvalstis nodrošina, ka šādai iestādei tiek piešķirti atbilstoši līdzekļi, tostarp pietiekami kompetenti darbinieki, lai pildītu tās uzdevumus saskaņā ar šo direktīvu.”
5        Minētās direktīvas 31. pants “Izskatīšanas procedūra” noteic:
“1.      Dalībvalstis apstrādā starptautiskās aizsardzības pieteikumus izskatīšanas procedūrā saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas II nodaļā.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta, cik ātri vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu.
3.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta sešos mēnešos pēc pieteikuma iesniegšanas.
Ja uz pieteikumu attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.),] izklāstītā procedūra, sešu mēnešu termiņš sākas no brīža, kad par tā izvērtēšanu atbildīgā dalībvalsts ir noteikta saskaņā ar minēto regulu, pieteikuma iesniedzējs atrodas minētās dalībvalsts teritorijā un kompetentā iestāde par viņu ir uzņēmusies atbildību.
Dalībvalstis var pagarināt šajā punktā noteikto sešu mēnešu termiņu vēl uz laikposmu, kas nepārsniedz deviņus mēnešus, ja:
[..]
b)      uz starptautisko aizsardzību vienlaikus pretendē liels skaits trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā;
[..].
Izņēmuma kārtā dalībvalstis pienācīgi pamatotos apstākļos var pārsniegt šajā punktā noteiktos termiņus par ilgākais trim mēnešiem, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu starptautiskās aizsardzības pieteikuma atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
[..]
5.      Jebkurā gadījumā dalībvalstis pabeidz izskatīšanas procedūru ilgākais divdesmit vienā mēnesī no pieteikuma iesniegšanas.
6.      Dalībvalstis nodrošina, ka gadījumā, ja lēmumu nevar pieņemt sešos mēnešos, attiecīgais pieteikuma iesniedzējs tiek:
a)      informēts par aizkavēšanos; un
b)      pēc viņa pieprasījuma saņem informāciju par kavējuma iemesliem un laikposmu, kurā gaidāms lēmums par viņa pieteikumu.
[..]”
Nīderlandes tiesības
2000. gada Ārvalstnieku likums
6        2000. gada 23. novembra Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (Likums par Ārvalstnieku likuma vispārēju pārskatīšanu (2000. gada Ārvalstnieku likums); Stb. 2000, Nr. 495) 42. pants noteic:
“1.      Lēmumu par 28. pantā minētās pagaidu uzturēšanās atļaujas vai 33. pantā minētās beztermiņa uzturēšanās atļaujas pieteikumu pieņem sešos mēnešos pēc pieteikuma saņemšanas.
[..]
4.      Šā panta 1. punktā minēto laikposmu var pagarināt par laikposmu, kas nepārsniedz deviņus mēnešus, ja:
[..]
b.      pieteikumu vienlaikus iesniedzis liels skaits ārvalstnieku un tas praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā; [..]
[..].”
WBV 2022/22
7        2022. gada 21. septembrī tieslietu un drošības valsts sekretārs pieņēma Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Lēmums par grozījumiem 2000. gada Ārvalstnieku apkārtrakstā; turpmāk tekstā – “WBV 2022/22”), kas stājās spēkā 2022. gada 27. septembrī.
8        Ar WBV 2022/22 tika grozīts Vreemdelingencirculaire 2000 (2000. gada Ārvalstnieku apkārtraksts), lai tostarp pagarinātu 2000. gada Ārvalstnieku likumā paredzēto patvēruma pieteikumu izskatīšanas termiņu. Turpmāk šis apkārtraksts bija formulēts šādi:
“[..]
2.13      Lēmuma pieņemšana
Lēmuma pieņemšanas termiņš
Lēmumu par pieteikumu piešķirt vai atjaunot patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās atļauju [Immigratie- en Naturalisatiedienst (Imigrācijas un naturalizācijas dienests, Nīderlande; turpmāk tekstā – “IND”)] pieņem sešos mēnešos no pieteikuma iesniegšanas. Šo termiņu var pagarināt, pamatojoties uz [2000. gada Ārvalstnieku likuma] 42. pantu.
Kopš WBV 2022/22 stāšanās spēkā IND izmanto [2000. gada Ārvalstnieku likuma] 42. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju patvēruma lietās pagarināt termiņu par deviņiem mēnešiem. Tas nozīmē, ka IND par deviņiem mēnešiem pagarina likumisko termiņu, kurā jāpieņem lēmums par visiem pieteikumiem piešķirt patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās atļauju, ja WBV 2022/22 spēkā stāšanās dienā likumiskais termiņš lēmuma pieņemšanai par pieteikumu vēl nav beidzies. Minēto lēmuma pieņemšanas termiņa pagarinājumu piemēro pieteikumiem, kas iesniegti līdz 2023. gada 1. janvārim.
[..]”
WBV 2023/3
9        2023. gada 26. janvārī tieslietu un drošības valsts sekretārs pieņēma Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Lēmums par grozījumiem 2000. gada Ārvalstnieku apkārtrakstā; turpmāk tekstā – “WBV 2023/3”), ar kuru 2000. gada Ārvalstnieku apkārtraksts no jauna tika grozīts šādi:
“[..]
2.13      Lēmuma pieņemšana
Lēmumu par pieteikumu piešķirt vai atjaunot patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās atļauju IND pieņem sešos mēnešos no pieteikuma iesniegšanas. Šo termiņu var pagarināt, pamatojoties uz [2000. gada Ārvalstnieku likuma] 42. pantu.
[..]
Pēc WBV 2023/3 publicēšanas lēmuma pieņemšanas termiņa pagarinājums par deviņiem mēnešiem attiecas arī uz patvēruma pieteikumiem, kas iesniegti no 2023. gada 1. janvāra līdz 2024. gada 1. janvārim.
[..]”
WBV 2023/26
10      2023. gada 27. decembrī tieslietu un drošības valsts sekretārs pieņēma Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Lēmums par grozījumiem 2000. gada Ārvalstnieku apkārtrakstā; turpmāk tekstā – “WBV 2023/26”), ar kuru 2000. gada Ārvalstnieku apkārtraksts no jauna tika grozīts šādā redakcijā:
“[..]
2.13      Lēmuma pieņemšana
Lēmumu par pieteikumu piešķirt vai atjaunot patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās atļauju [IND] pieņem sešos mēnešos no pieteikuma iesniegšanas. Šo termiņu var pagarināt, pamatojoties uz [2000. gada Ārvalstnieku likuma] 42. pantu.
[..]
Pēc WBV 2023/26 publicēšanas lēmuma pieņemšanas termiņa pagarinājums par deviņiem mēnešiem attiecas arī uz patvēruma pieteikumiem, kas iesniegti no 2024. gada 1. janvāra līdz 2025. gada 1. janvārim.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11      2023. gada 17. februārī X Nīderlandē iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
12      2023. gada 23. augustā X tieslietu un drošības valsts sekretāram nosūtīja brīdinājuma vēstuli par to, ka tas nav pieņēmis lēmumu 2000. gada Ārvalstnieku likuma 42. panta 1. punktā paredzētajā sešu mēnešu termiņā.
13      Tā kā tieslietu un drošības valsts sekretārs uz šo brīdinājuma vēstuli divu nedēļu laikā pēc tās nosūtīšanas nereaģēja, X cēla prasību rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande).
14      Ar 2023. gada 12. decembra spriedumu minētā tiesa šo prasību atzina par nepieņemamu daļā par laikus pieņemta lēmuma neesību, jo uzskatīja, ka šim pieteikumam piemērojamais sešu mēnešu ilgais lēmuma pieņemšanas termiņš pēc WBV 2023/3 pieņemšanas ir likumīgi pagarināts par deviņiem mēnešiem. Tomēr minētā tiesa nosprieda, ka šā pagarinājuma ilgums ir ierobežots līdz deviņiem mēnešiem pēc WBV 2022/22 stāšanās spēkā. No tā izrietot, ka WBV 2023/3 un tajā paredzētais termiņa pagarinājums neesot piemērojams patvēruma pieteikumiem, kas iesniegti pēc 2023. gada 26. jūnija.
15      Tieslietu un drošības valsts sekretārs par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Raad van State (Valsts padome, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa. X par minēto spriedumu iesniedza pretapelācijas sūdzību.
16      Iesniedzējtiesā tieslietu un drošības valsts sekretārs apgalvo, ka rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) esot kļūdaini uzskatījusi, pirmkārt, ka WBV 2023/3 ir pretrunā Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktam attiecībā uz patvēruma pieteikumiem, kas iesniegti pēc 2023. gada 26. jūnija, proti, deviņus mēnešus pēc WBV 2022/22 stāšanās spēkā, un, otrkārt, ka secīgie pagarinājumi jāierobežo laikā, ņemot vērā Direktīvas 2013/32 4. panta 1. punktu. Tieslietu un drošības valsts sekretārs uzskata, ka tas drīkst izmantot iespēju pagarināt lēmuma pieņemšanas termiņu par deviņiem mēnešiem pat tad, ja to jau izdarījis iepriekš, ja vien patvēruma meklētāju pieplūdums ir tāds, ka pagarinātais termiņš ir nepieciešams pienācīgai un pilnīgai patvēruma pieteikumu izskatīšanai. Tas norāda, ka patvēruma pieteikumu skaits 2023. gadā esot pieaudzis salīdzinājumā ar 2022. gadu, un apgalvo, ka joprojām saskaras ar kavējumiem patvēruma pieteikumu izskatīšanā, lai gan tiek veikti pasākumi, lai saīsinātu pieteikumu izskatīšanas termiņu un palielinātu pieņemto lēmumu skaitu.
17      Pretapelācijas sūdzības pamatošanai X apgalvo, ka rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) esot kļūdaini nospriedusi, ka Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts var tikt piemērots situācijā, ar kuru tieslietu un drošības valsts sekretārs apgalvo esam saskāries. Proti, pakāpenisks patvēruma pieteikumu skaita pieaugums neietilpstot šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Līdz ar to lēmuma pieņemšanas termiņa pagarināšana, pamatojoties gan uz WBV 2022/22, gan uz WBV 2023/3, esot prettiesiska.
18      Iesniedzējtiesa uzskata – lai gan lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru tā iepriekš iesniegusi Tiesai un par kuru taisīts 2025. gada 8. maija spriedums Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), attiecās uz šo pašu Savienības tiesību normu interpretāciju, tai tomēr jāuzdod Tiesai vēl citi jautājumi, lai noskaidrotu, vai tieslietu un drošības valsts sekretāram ir atļauts ar WBV 2023/3 no jauna pagarināt termiņu, kurā jāpieņem lēmums par patvēruma pieteikumiem.
19      Konkrētāk, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai un – ja tā ir – ar kādiem nosacījumiem dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi izmantot Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktā paredzēto iespēju pagarināt lēmuma pieņemšanas termiņu patvēruma pieteikumu izskatīšanai, it īpaši, ņemot vērā tai šīs direktīvas 4. panta 1. punktā noteikto pienākumu nodrošināt, ka par patvēruma pieteikumu izskatīšanu atbildīgās iestādes rīcībā ir atbilstoši resursi, tostarp pietiekams skaits kompetentu darbinieku, lai tā varētu pildīt savus uzdevumus. Šajā ziņā tā norāda, ka apstākļi, kuru dēļ tika pagarināts lēmuma pieņemšanas termiņš, pamatojoties uz WBV 2022/22 un WBV 2023/3, tuvākajā nākotnē, visticamāk, nemainīsies, un precizē, ka tieslietu un drošības valsts sekretārs pa to laiku ir pieņēmis trešo lēmumu par termiņu pagarināšanu, proti, WBV 2023/26.
20      Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai atbildīgā iestāde drīkst secīgi piemērot [Direktīvas 2013/32] 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktu?
2)      Ja uz pirmo jautājumu atbildams apstiprinoši:
a)      Kādos apstākļos atbildīgā iestāde drīkst secīgi piemērot [Direktīvas 2013/32] 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktu, un vai laikposma, kurā atbildīgā iestāde var secīgi piemērot šo tiesību normu, kopējais ilgums ir ierobežots?
b)      Cik lielā mērā tiesai – lai noteiktu, vai atbildīgā iestāde pēc iepriekšēja lēmuma par pagarināšanu drīkstēja secīgi pagarināt lēmuma pieņemšanas termiņu, – ir tiesības vai pienākums ņemt vērā patvēruma pieteikumu skaita pieaugumu, tostarp salīdzinājumā ar laikposmu pirms iepriekšējā lēmuma par pagarināšanu, kā arī šīs iestādes iespējamos centienus palielināt nepietiekamo lēmumu pieņemšanas jaudu, lai, ņemot vērā Direktīvas [2013/32] 4. panta 1. punktu, nodrošinātu pienācīgu un pilnīgu patvēruma pieteikumu izskatīšanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
21      Ar abiem jautājumiem, kuri izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi nolemt pagarināt tās izskatīšanā esošo starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu augstākais par deviņiem mēnešiem, un – ja tā ir – ar kādiem nosacījumiem tā drīkst to darīt.
22      Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts noteic, ka dalībvalstis drīkst pagarināt starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas termiņu augstākais par deviņiem mēnešiem situācijā, kad – tāpēc, ka uz starptautisko aizsardzību vienlaikus pretendē liels skaits trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku, – pabeigt izskatīšanas procedūras šīs direktīvas 31. panta 3. punkta pirmajā daļā minētajā sešu mēnešu termiņā praksē ir ļoti apgrūtinoši.
23      Tādējādi dalībvalstu iespēja atbilstoši šai tiesību normai pagarināt starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanai noteikto sešu mēnešu termiņu ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti trīs savstarpēji cieši saistīti un kumulatīvi nosacījumi, proti, pirmkārt, šādi pieteikumi ir iesniegti “vienlaikus”, otrkārt, šos pieteikumus iesniedzis “liels skaits” trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku, un, treškārt, šī situācija dalībvalsts iestādēm “praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā”. Šie savstarpēji saistītie nosacījumi ir interpretējami kopā (spriedums, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 33. punkts).
24      Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktu šīs direktīvas 31. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēto sešu mēnešu termiņu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanai dalībvalsts var pagarināt par deviņiem mēnešiem, ja šo pieteikumu skaits īsā laikposmā ir ievērojami pieaudzis salīdzinājumā ar parasto un paredzamo tendenci šajā dalībvalstī, un tas izslēdz situāciju, kurai raksturīgs pakāpenisks pieteikumu skaita pieaugums ilgā laikposmā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 49. punkts).
25      Attiecībā uz jautājumu, vai un ar kādiem nosacījumiem Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts ļauj dalībvalstij vairākkārt secīgi nolemt pagarināt izskatīšanas procedūras termiņu, atgādināms, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. spriedumus, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, un 2025. gada 11. decembris, GKV‑Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, 41. punkts).
26      Šajā ziņā jākonstatē, ka no Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkta formulējuma paša par sevi nav iespējams noskaidrot, vai dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi nolemt pagarināt izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu, ja vien ir izpildīti šā sprieduma 23. punktā uzskaitītie trīs nosacījumi.
27      Par šīs tiesību normas kontekstu jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/32 31. panta 2. punktu dalībvalstīm jānodrošina, lai izskatīšanas procedūra tiktu pabeigta pēc iespējas ātrāk, taču tā, lai neliegtu izskatīšanai norisēt pienācīgi un pilnīgi. Turklāt no šīs direktīvas 31. panta 3. punkta pirmās daļas izriet, ka dalībvalstis nodrošina, lai izskatīšanas procedūra tiktu pabeigta sešos mēnešos pēc pieteikuma iesniegšanas. Savukārt minētās direktīvas 31. panta 3. punkta ceturtā daļa precizē, ka pienācīgi pamatotos apstākļos dalībvalstis izņēmuma kārtā var pārsniegt noteiktos termiņus ilgākais par trim mēnešiem, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu pienācīgu un pilnīgu starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu. No šīs direktīvas 31. panta 5. punkta izriet, ka jebkurā gadījumā dalībvalstis pabeidz izskatīšanas procedūru ilgākais 21 mēnesī no pieteikuma iesniegšanas.
28      Jāņem vērā arī Direktīvas 2013/32 4. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru dalībvalstis nodrošina, ka iestādei, kuru tās izraugās pienācīgai starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanai, tiktu piešķirti atbilstoši resursi, tostarp pietiekams skaits kompetentu darbinieku, lai tā varētu pildīt savus uzdevumus saskaņā ar šo direktīvu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 40. punkts).
29      Direktīvas 2013/32 mērķis, kā izriet no 3. un 18. apsvēruma, ir izveidot kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, kurā lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti pēc iespējas ātrāk pēc pienācīgas un pilnīgas šo pieteikumu izskatīšanas, taču neliedzot iespēju saskaņā ar šīs direktīvas 31. panta 3. punkta trešo daļu pagarināt 31. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēto sešu mēnešu termiņu, lai reaģētu uz īpašām situācijām, kuru gadījumā ir pamats izskatīšanai atvēlēt ilgāku termiņu tālab, lai varētu nodrošināt pienācīgu un pilnīgu izskatīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 43. un 44. punkts).
30      Tādējādi gan no konteksta, kādā iekļaujas Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts, gan no šīs direktīvas mērķa izriet, ka nekas neļauj a priori izslēgt, ka dalībvalsts var vairākkārt secīgi nolemt pagarināt tajā iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras termiņu, ja vien ir izpildīti šā sprieduma 23. punktā uzskaitītie trīs nosacījumi un konkrēta starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra tiek pabeigta ne vēlāk kā 21 mēnesī no pieteikuma iesniegšanas.
31      Tomēr, kā atgādināts šā sprieduma 24. punktā, tāda Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkta interpretācija, kas ļauj dalībvalstij pagarināt šo termiņu gadījumā, ja pieteikumu skaits pakāpeniski pieaug ilgākā laikposmā, apdraudētu šīs direktīvas mērķi.
32      Turklāt, ja starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaits ilgstošā laikposmā saglabājas nemainīgi liels, dalībvalstij saskaņā ar Direktīvas 2013/32 4. panta 1. punktu jāiedala atbildīgajai iestādei pienācīgi un pietiekami resursi, lai tā spētu izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus, kā noteikts Direktīvā 2013/32 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 55. punkts).
33      Līdz ar to, lai gan dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi nolemt pagarināt tai iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu, secīgo pagarinājumu kopējais ilgums tomēr nedrīkst pārsniegt laiku, kas šai dalībvalstij nepieciešams, lai izpildītu Direktīvas 2013/32 4. panta 1. punktā minēto pienākumu nodot atbildīgās iestādes rīcībā vairāk resursu, lai tā atkal spētu izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus šīs direktīvas 31. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajā sešu mēnešu termiņā. Vajadzīgais laiks jāizvērtē, ņemot vērā to, cik ilgs laiks ir nepieciešams, lai pieņemtu darbā un apmācītu kompetentus darbiniekus, kuri pienācīgi un pilnīgi izskatītu saņemtos starptautiskās aizsardzības pieteikumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, 48. punkts).
34      Tādējādi, pirmo reizi pagarinājusi izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu, pamatojoties uz Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunktu, šo pašu iespēju izmantot ar nolūku vēlreiz pagarināt šo termiņu, tostarp tālab, lai ņemtu vērā kaut vai nebūtisku patvēruma pieteikumu skaita pieaugumu salīdzinājumā ar laikposmu, uz kuru attiecies iepriekšējais lēmums par pagarināšanu, attiecīgā dalībvalsts varēs tikai tad, ja tā – savu lēmumu šajā ziņā pienācīgi pamatojot ar konkrētiem pierādījumiem – spēs pierādīt, ka, neraugoties uz tās centieniem tikt galā ar vienlaicīgu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pieplūdumu, tai nav bijis pietiekami daudz laika, lai atbildīgajai iestādei nodrošinātu pienācīgus un pietiekamus resursus, tostarp pieņemot darbā un izglītojot kompetento personālu, tālab, lai šī iestāde spētu pienācīgi un pilnīgi izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus šīs direktīvas 31. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajā sešu mēnešu termiņā.
35      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2013/32 31. panta 6. punktu atbildīgajai iestādei, pirmkārt, jāinformē attiecīgie starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji par to, ka dalībvalsts, kurai tā ir piederīga, ir nolēmusi pagarināt viņu pieteikuma izskatīšanas procedūras termiņu, un, otrkārt, pēc viņu pieprasījuma jāsniedz viņiem visa informācija par šā pagarinājuma iemesliem un to, cik ilgā laikā gaidāms lēmums par viņu pieteikumu.
36      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir atbildams, ka Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta trešās daļas b) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi nolemt pagarināt tai iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu, ja vien šī dalībvalsts spēj pierādīt, pirmkārt, ka, neraugoties uz tās centieniem tikt galā ar vienlaicīgu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pieplūdumu, tai nav bijis pietiekami daudz laika, lai izpildītu savu pienākumu nodrošināt atbildīgajai iestādei pienācīgus un pietiekamus resursus tālab, lai šī iestāde spētu pienācīgi un pilnīgi izskatīt šos pieteikumus, un, otrkārt, ka secīgo pagarinājumu kopējais ilgums nepārsniedz nedz laiku, kas šai dalībvalstij nepieciešams šā pienākuma izpildei, nedz maksimālo termiņu, proti, 21 mēnesi no konkrēta starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas.
Par tiesāšanās izdevumiem
37      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 31. panta 3. punkta trešā daļas b) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts drīkst vairākkārt secīgi nolemt pagarināt tai iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrai piemērojamo termiņu, ja vien šī dalībvalsts spēj pierādīt, pirmkārt, ka, neraugoties uz tās centieniem tikt galā ar vienlaicīgu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pieplūdumu, tai nav bijis pietiekami daudz laika, lai izpildītu savu pienākumu nodrošināt atbildīgajai iestādei pienācīgus un pietiekamus resursus tālab, lai šī iestāde spētu pienācīgi un pilnīgi izskatīt šos pieteikumus, un, otrkārt, ka secīgo pagarinājumu kopējais ilgums nepārsniedz nedz laiku, kas šai dalībvalstij nepieciešams šā pienākuma izpildei, nedz maksimālo termiņu, proti, 21 mēnesi no konkrēta starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – holandiešu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.