62020CC0338
ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 2. septembrī (
1
)
Lieta C‑338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty
(Sąd Rejonowy dla Łodzi – Śródmieścia w Łodzi (Lodzas Centra rajona tiesa, Lodza, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Savstarpēja atzīšana – Finansiāla sankcija – Pamatlēmums 2005/214/TI – Neatzīšanas un neizpildes pamati – Izpildāma lēmuma tulkojuma nesniegšana – Valodas tiesības – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
I. Ievads
1.
2019. gadā vietējā policija Nīderlandē aizturēja transportlīdzekļa vadītāju, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir Polijā. Ar poļu valodas tulka palīdzību, ar kuru saziņa notika pa telefonu, policija informēja transportlīdzekļa vadītāju, ka viņš ir pārkāpis ceļu satiksmes noteikumus un ka viņam tiks uzlikts naudas sods.
2.
Pēc tam Nīderlandes kompetentās administratīvās iestādes pieņēma lēmumu par finansiālas sankcijas piemērošanu un nosūtīja šo lēmumu transportlīdzekļa vadītājam pa pastu. Lai gan šis lēmums bija sagatavots holandiešu valodā, daļa informācijas par šo lēmumu īsumā tika sniegta arī franču, angļu un vācu valodā, kā arī sniegta atsauce uz tīmekļvietni, kurā ir informācija arī citās valodās, tostarp poļu valodā. Tā kā šis lēmums netika pārsūdzēts, tas kļuva galīgs.
3.
Pamatlietā Polijas tiesai, kuras kompetencē ir šis jautājums, ir jālemj par Nīderlandes iestāžu lūgumu izpildīt lēmumu par sodu. Transportlīdzekļa vadītājs tam nepiekrīt, pamatojoties uz to, ka viņš nav saņēmis šā lēmuma tulkoto versiju poļu valodā.
4.
Vai šādos apstākļos Polijas tiesai saskaņā ar Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmuma 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
2
) tiesību normām ir pienākums atzīt un uzdot izpildīt šo lēmumu? Vai arī šai tiesai būtu jāatsakās atzīt un izpildīt šo lēmumu, jo ir pārkāptas transportlīdzekļa vadītāja tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu? Tāds būtībā jautājums ir Tiesai iesniegts šajā tiesvedībā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Pamatlēmuma 2005/214 2. un 4. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
Savstarpējas atzīšanas princips būtu jāpiemēro attiecībā uz finansiālām sankcijām, ko uzliek tiesu vai administratīvas iestādes, lai veicinātu šādu sankciju izpildi dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā sankcijas ir uzliktas.
[..]
(4)
Šim pamatlēmumam būtu jāattiecas arī uz finansiālām sankcijām, ko piemēro par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem.”
6.
1. pantā “Definīcijas” ir paredzēts, ka šajā pamatlēmumā:
“a)
“lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
ii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
[..]
b)
“finansiāla sankcija” ir pienākums maksāt:
i)
ar lēmumu noteikto naudas summu sakarā ar notiesāšanu par nodarījumu;
[..].”
7.
Pamatlēmuma 2005/214 5. panta 1. punktā ir noteikta piemērošanas joma un ir noteikts:
“Šādi nodarījumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei:
[..]
–
rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, tostarp tādu noteikumu neievērošana, kuri attiecas uz braukšanas un atpūtas laikposmiem un bīstamām precēm,
[..].”
8.
Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā ir noteikts, ka “izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem”.
9.
Šā pamatlēmuma 7. panta 3. punktā, kas attiecas uz neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem, ir noteikts:
“Gadījumos, kas minēti 1. punktā un 2. punkta c) un g) apakšpunktā, pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgu informāciju.”
10.
Šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.”
B.
Polijas tiesības
11.
Saskaņā ar Kodeks Postępowania Karnego (Kriminālprocesa kodekss) 611.fg panta 1. punkta 9. apakšpunktu Polijas tiesa var atteikties izpildīt galīgo lēmumu par finansiālām sankcijām, ja no apliecības satura izriet, ka persona, uz kuru attiecas lēmums, nav tikusi pienācīgi informēta par iespēju un tiesībām to pārsūdzēt.
C.
Nīderlandes tiesības
12.
Centraal Justitieel Incassobreau (Centrālā naudas sodu iekasēšanas iestāde, Nīderlande; turpmāk tekstā – “CJIB”) ir centrālā administratīvā iestāde, kuras pienākums ir iekasēt un piedzīt prasījumus saistībā ar naudas soda paziņojumiem, kas izdoti par Nīderlandes Karalistes teritorijā izdarītiem pārkāpumiem. CJIB izdoto naudas soda paziņojumu var pārsūdzēt officier van justitie (prokuratūra, Nīderlande) sešu nedēļu laikā.
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālais jautājums
13.
2019. gada 11. jūlijā D.P., Polijas pilsoni un pastāvīgo iedzīvotāju, Nīderlandē apturēja vietējā policija. Ar poļu valodas tulka palīdzību, ar kuru saziņa notika pa tālruni (tolkentelefoon), policija poļu valodā informēja vadītāju, ka ir izdarīts ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, jo vadītajam transportlīdzeklim divas riepas neatbilda profila prasībām. Policija arī informēja transportlīdzekļa vadītāju, ka viņam tiks uzlikts naudas sods 210 EUR apmērā, ka viņam ir tiesības klusēt, ka viņam ir tiesības uz informāciju un tulkojumu, un, visbeidzot, precizēja naudas soda apstrīdēšanas līdzekļus.
14.
2019. gada 22. jūlijāCJIB pieņēma lēmumu par naudas soda uzlikšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un nosūtīja to transportlīdzekļa vadītājam pa pastu. Šis lēmums bija sagatavots holandiešu valodā, bet tam i) bija pievienots tā galveno elementu tulkojums franču, angļu un vācu valodā un ii) šajās valodās sniegta atsauce uz CJIB tīmekļvietni, kurā arī poļu valodā ir ietverta informācija tostarp par pieejamajiem līdzekļiem, lai apstrīdētu šo lēmumu vai pieprasītu vairāk informācijas no CJIB.
15.
Apstrīdētais lēmums kļuva galīgs 2019. gada septembrī, jo netika pārsūdzēts.
16.
2020. gada 21. janvārīSąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Lodzas Centra rajona tiesa, Lodza, Polija) saņēma CJIB pieteikumu izpildīt transportlīdzekļa vadītājam piemēroto finansiālo sankciju.
17.
Šī tiesa lūdza CJIB norādīt, vai apstrīdētais lēmums tika nosūtīts D.P. kopā ar tā tulkojumu poļu valodā. CJIB sniedza noliedzošu atbildi. Iesniedzējtiesā D.P. apstiprināja, ka 2019. gada novembrī/decembrī viņš bija saņēmis vēstuli no Nīderlandes. Tomēr transportlīdzekļa vadītājs apgalvoja, ka nav varējis saprast vēstules saturu, jo tajā nebija informācijas poļu valodā.
18.
Tā kā Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzia w Łodzi bija radušās šaubas par Pamatlēmuma 2005/214 atbilstošo tiesību normu pareizu interpretāciju, tā 2020. gada 7. jūlijā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai tāda lēmuma izsniegšana soda saņēmējam, ar kuru tiek piemērota finansiāla sankcija un kuram nav pievienots tā tulkojums adresātam saprotamā valodā, ļauj izpildes valsts iestādei atteikties to izpildīt, pamatojoties uz tiesību normām, ar kurām tika transponēts Pamatlēmuma [2005/214] 20. panta 3. punkts, tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpuma dēļ?”
19.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (Lodzas rajona prokurors, Polija), Nīderlandes un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki arī rakstveidā atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.
IV. Analīze
20.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas (un it īpaši tā 20. panta 3. punkts) ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildes valsts tiesai ir atļauts neatzīt un neizpildīt izdevējas valsts pieņemtu galīgo lēmumu, ar kuru personai ir prasīts samaksāt finansiālu sankciju (turpmāk tekstā – “lēmums par sodu”), ja šai personai nav nosūtīts šā lēmuma tulkojums tai saprotamā valodā.
21.
Šajos secinājumos pēc dažām ievada piezīmēm, kuru mērķis ir precizēt piemērojamās Savienības tiesību normas (A), es pievērsīšos prejudiciālajā jautājumā izvirzītajai problemātikai, proti, vai persona saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 ir tiesīga saņemt tulkojumu lēmumam, kura izpilde tiek prasīta (B).
A.
Ievada piezīmes – atbilstošās tiesību normas
22.
Vispirms varētu būt lietderīgi precizēt šajā pamatlietā piemērojamās tiesību normas.
23.
Saskaņā ar Nīderlandes valdības sniegto informāciju lēmums par sodu saskaņā ar valsts tiesībām tika pieņemts divpakāpju procedūras rezultātā – pirmais ir “mutvārdu” posms ceļu satiksmes kontroles laikā, ko īstenoja policija ar tulka starpniecību, un otrais ir “rakstveida” posms, ko īstenoja CJIB dažas nedēļas vēlāk. Lēmums, kura izpilde tiek lūgta šajā lietā, tātad ir transportlīdzekļa vadītājam pa pastu nosūtītais lēmums, kas sagatavots holandiešu valodā, bet ar kopsavilkumu franču, angļu un vācu valodā, kā arī sīkāku informāciju par CJIB tīmekļvietni, kurā varētu atrast plašāku informāciju, tostarp informāciju poļu valodā.
24.
Šāda (jaukta veida) procedūra atšķiras no mutvārdu procedūra, ko izmanto policija tieši uz vietas. Lai sniegtu pēdējās minētās procedūras piemēru, varētu iedomāties situāciju, kurā transportlīdzekļa vadītājs ir apstādināts uzreiz pēc ceļu satiksmes pārkāpuma izdarīšanas (piemēram, ātruma pārsniegšanas vai braukšanas pie sarkanā gaismas signāla), atzīst policijas konstatēto pārkāpumu un tam tiek noteikts termiņš uzliktā naudas soda samaksai. Šādā gadījumā procedūra pilnībā notiek transportlīdzekļa vadītāja klātbūtnē un lēmumu piemērot sodu, proti, izpildāmo dokumentu, policija pieņem uzreiz un turpat uz vietas.
25.
Taču pamatlietā aplūkotajā situācijā tas tā nav. Šajā lietā, kā saprotu, administratīvo procedūru saskaņā ar valsts tiesībām noslēdz tikai galīgais rakstveida lēmums, ko izdevusi CJIB.
26.
Ņemot to vērā, kādas ir šajā tiesvedībā piemērojamās un atbilstošās Savienības tiesību normas?
27.
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas. Šis tiesiskais regulējums patiešām ir piemērojams šajā lietā.
28.
Iesniedzējtiesai tika lūgts atzīt un izpildīt saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. pantu nosūtīto nolēmumu. Izpildāmais lēmums saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunktu ir “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju”, kuru ir pieņēmusi “izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”. Turklāt Pamatlēmuma 2005/214 5. pantā kā viens no pārkāpumiem, kas ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei, ja tiek izpildīti attiecīgie nosacījumi, ir “rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums”.
29.
Savukārt šajā lietā ne Direktīva (ES) 2015/413 (
3
), ne Direktīva 2010/64/ES (
4
), uz kurām iesniedzējtiesa un daži lietas dalībnieki ir atsaukušies kā uz Pamatlēmuma 2005/214 interpretācijas iespējamo “iedvesmas avotu”, ratione materiae nav piemērojamas.
30.
Direktīva 2015/413, kuras mērķis ir veicināt pārrobežu apmaiņu ar informāciju par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem, ir piemērojama tikai attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem, kas uzskaitīti tās 2. pantā. Visi ir vienisprātis, ka šis saraksts ir izsmeļošs (
5
). Tajā nav norādīts noteikumu pārkāpums attiecībā uz prasībām par riepu profilu. Turklāt, kā izriet it īpaši no Direktīvas 2015/413 1. panta, 4. panta 1. punkta, kā arī no 2. un 8. apsvēruma, šā tiesību akta mērķis ir nodrošināt ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumu izmeklēšanas efektivitāti, lai vēlāk atbildīgajām personām varētu piemērot sankciju. Direktīva 2015/413 neattiecas uz šo sankciju izpildi.
31.
Turklāt, ciktāl runa ir par Direktīvu 2010/64 par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā, tās 1. panta 3. punktā ir noteikts – “ja dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts, ka sankciju par maznozīmīgiem pārkāpumiem piespriež nevis tiesa, kurai ir jurisdikcija krimināllietās, bet gan kāda cita iestāde, un ja šādas sankcijas piespriešanu var pārsūdzēt tiesā, šo direktīvu attiecina tikai uz procesu, kas notiek minētajā tiesā pēc šādas pārsūdzības iesniegšanas” (
6
). Direktīvas 16. apsvērumā ir precizēts, ka “maznozīmīgi pārkāpumi” var būt “ceļu satiksmes noteikumu pārkāpum[i], kuri ir plaši izplatīti un kurus varētu konstatēt ceļu satiksmes kontroles rezultātā”. Šajā apsvērumā ir arī precizēts, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka “šādos gadījumos nebūtu jāpieprasa, lai kompetentā iestāde nodrošinātu visas tiesības saskaņā ar [Direktīvu 2010/64]” (
7
).
32.
Šajā lietā persona, pret kuru tika prasīta apstrīdētā lēmuma izpilde, nav izmantojusi savas tiesības pārsūdzēt šo lēmumu kompetentajā Nīderlandes tiesā. Tādējādi nav sākta neviena tiesvedība, kurā varētu piemērot Direktīvu 2010/64. Pat ja tā tiktu uzsākta, Direktīvas 2010/64 tiesību normas būtu piemērojamas saistībā ar to tiesvedību, nevis saistībā ar lietu, kas pašlaik tiek izskatīta iesniedzējtiesā.
33.
Tāpēc ir skaidrs, ka attiecīgo situāciju, ciktāl runa ir par Savienības tiesisko regulējumu, reglamentē (vienīgi) Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas. Protams, ja ir piemērojams šis pamatlēmums, piemērojamas ir arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) tiesību normas. Uz šo lietu, šķiet, it īpaši attiecas Hartas 47. panta otrajā daļā nostiprinātās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
34.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tagad aplūkošu šajā tiesvedībā izvirzīto pamatproblēmu.
B.
Vai ir tiesības saņemt saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 izpildāmā lēmuma tulkojumu?
35.
Būtībā uzdotais jautājums ir par to, vai saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214 lēmumam par sodu, kura izpilde tiek lūgta, principā ir jāpievieno tulkojums, ja šis lēmums ir sagatavots valodā, kas nav izpildes dalībvalsts oficiālā valoda.
36.
Manuprāt, uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši.
37.
Pirmkārt, Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normās nav ietverts tiešs vai netiešs pienākums iesniegt sākotnējā lēmuma, kura izpilde tiek lūgta, tulkojumu (1.). Otrkārt, no vispārējiem tiesību pamatprincipiem vai pamattiesībām, uz kuriem ir iekļauta atsauce Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punktā, manuprāt, neizriet vispārējs pienākums sniegt tulkojumu (2. un 3.).
38.
Skaidrības labad, iepriekš minētais neizslēdz, ka noteiktos gadījumos lēmuma par sodu tulkojuma neesamība varētu kļūt par iemeslu tam, ka tiek pārkāptas lēmuma adresāta tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu saistībā ar tiesvedību, kas notikusi izdevējā valstī, kā rezultātā izpildes valsts likumīgi atsakās atzīt un izpildīt šo lēmumu. Tas vienkārši nozīmē, ka tulkojuma neesamība nav automātisks tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums. Lai konstatētu, ka ir pārkāptas adresāta tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir jāizvērtē visi atbilstošie konkrētās lietas apstākļi. Šajā saistībā šo secinājumu pēdējā daļā es sniegšu iesniedzējtiesai dažas norādes par to, kā veikt šo vērtējumu šajā lietā (4.).
1. Pamatlēmuma 2005/214 teksts un mērķis
39.
Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā ir noteikts, ka “izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem” (
8
).
40.
Šīs tiesību normas formulējums ir diezgan skaidrs – ja pieprasījuma iesniedzējas valsts iestādes ievēro šajā pamatlēmumā paredzētās formalitātes, izpildes valsts iestādēm principā ir jāatzīst lēmums un jāveic visi tā izpildei vajadzīgie pasākumi. Izpildes iestādes nevar pieprasīt “citas formalitātes” no iestādēm, kas iesniedz pieprasījumu, un tās nevar atteikt atzīšanu un izpildi, ja vien nav piemērojams viens no minētajiem neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem. Šie pamati ir uzskaitīti Pamatlēmuma 2005/214 7. pantā, un saskaņā ar Tiesas judikatūru vēl viens neatzīšanas pamats ir atrodams šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktā (
9
).
41.
Šādos apstākļos jānorāda, pirmkārt, ka Pamatlēmumā 2005/214 nekur nav norādīts, ka iestādēm, kas iesniedz pieprasījumu atzīt un izpildīt lēmumu, ar kuru personai ir uzlikta finansiāla sankcija, tiktu prasīta formalitāte nodrošināt šāda lēmuma tulkojumu (
10
).
42.
Otrkārt, izpildāmā lēmuma tulkojuma neesamība nav minēta kā viens no Pamatlēmuma 2005/214 7. pantā minētajiem neatzīšanas un neizpildīšanas iemesliem. Tas ir jo svarīgāk tāpēc, ka šīs tiesību normas otrajā daļā ir norādīti atteikuma iemesli, kas, līdzīgi kā šajā tiesvedībā apgalvotais iemesls, var ietekmēt adresāta tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Skaidri ietverti ir tostarp tādi iemesli: personai nav sniegta pietiekama informācija par pieejamiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (7. panta 2. punkta g) apakšpunkts), persona nav atbilstoši izsaukta uz [lietas izskatīšanu] kompetentajā tiesā (7. panta 2. punkta i) apakšpunkta i) punkts) vai tā nav pareizi saņēmusi lēmumu (7. panta 2. punkta i) apakšpunkta iii) punkts).
43.
Turklāt, manuprāt, Pamatlēmuma 2005/214 mērķis liecina par labu stingrai šā pamatlēmuma 6. un 7. panta interpretācijai.
44.
Kā ir uzsvērusi Tiesa, Pamatlēmuma 2005/214 mērķis ir “ieviest efektīvu mehānismu tādu galīgo lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek noteikta finansiāla sankcija” (
11
). Turklāt Tiesa ir arī precizējusi, ka “savstarpējās atzīšanas princips, kas ir Pamatlēmuma sistēmas pamatā”, nozīmē, ka “[saskaņā ar 4. pantu nosūtītā lēmuma] atzīšanas vai izpildes atteikuma pamati ir jāinterpretē šauri” (
12
).
45.
Šādi atzinumi saskan ar šā tiesību akta jēgu, proti, izpildāmais lēmums (runājot metaforās) ir “absorbēts” dokumentā, kurā kodolīgi un shematiski tas ir apkopots un paskaidrots, proti, Pamatlēmuma 2005/214 4. panta minētajā apliecībā, kuras veidlapa ir dota tā pielikumā. Saskaņā ar savstarpējas uzticēšanās principu izpildes valsts uzticas šādas apliecības saturam, ja vien nav iemeslu uzskatīt citādāk. Tāpēc Pamatlēmuma 2005/214 16. pantā ir reglamentētas valodas prasības attiecībā uz šo apliecību, nevis tai pamatā esošo lēmumu (
13
).
46.
Šajā saistībā 16. panta 2. punkts, šķiet, ir atbilstošs. Tajā ir teikts: “Lēmuma izpildi var apturēt uz laiku, kas vajadzīgs, lai iegūtu tā tulkojumu, kuru apmaksā izpildes valsts”. Šī tiesību norma apstiprina, ka saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214: i) izpildes posmā galvenais elements ir apliecības valoda un ii) sākotnējā lēmuma tulkojums netiek automātiski prasīts.
47.
Līdz ar to es uzskatu, ka no Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normām neizriet nekāda tieša vai netieša prasība personai, pret kuru tiek prasīta lēmuma par sodu izpilde, sniegt pilnīgu šī lēmuma tulkojumu noteiktā valodā.
48.
Tālab šajā lietā iesniedzējtiesa norāda uz šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru “katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi” (
14
).
49.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma tulkojuma nesniegšana tā adresātam varētu būt pamatprincipa pārkāpums attiecībā uz personai nelabvēlīgu dokumentu tulkošanu, no vienas puses, un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums, no otras puses.
50.
Tagad es izvērtēšu šos jautājumus.
2. Vai tiesības uz tulkojumu ir Savienības tiesību pamatprincipa jautājums?
51.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka Pamatlēmumā 2005/214 nav konkrētas tiesību normas par izpildāmā lēmuma valodas režīmu tāpēc, ka šis pamatlēmums, raugoties no šodienas, ir pieņemts diezgan sen. Iesniedzējtiesa apgalvo, ka Savienības likumdevēja (pašreizējo) vēlmi šajā jautājumā var izsecināt no tiesību normām par valodu prasībām, kas ir iekļautas nesenākos tiesību aktos, kuri pieņemti brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā. Proti, iesniedzējtiesa norāda uz Direktīvas 2010/64 un Direktīvas 2015/413 tiesību normām, kurās ir ietverti noteikti pienākumi dalībvalstu iestādēm iesniegt to lēmumu tulkojumu, kuru izpilde tiek prasīta.
52.
Būtībā iesniedzējtiesa ierosina no citiem Savienības tiesību instrumentiem izsecināt pamatprincipu, ka iestādēm tādās situācijās, kāda ir šajā lietā, būtu jāsagatavo ikvienai personai nelabvēlīga akta tulkojums tās dzimtajā valodā (vai, iespējams, jebkurā citā valodā, ko tā saprot).
53.
Šis arguments mani nepārliecina.
54.
Pirmkārt, lietā BV man bija iespēja paskaidrot, kāpēc es neuzskatu, ka Savienības tiesām būtu īpaši jārēķinās ar iespējamu likumdevēja nodomu, ja šis nodoms nekur pieņemtajos un spēkā esošajos tiesību aktos nav skaidri pausts. Manuprāt, interpretējot Savienības tiesību aktu, nozīme ir vien tiem elementiem, kas izteikti tekstā, kā arī likumdevēja nodomam, kas izteikts apsvērumos. Un otrādi, nodomiem un idejām, kas tiek izteiktas likumdošanas procesā, bet nav izteiktas tekstā, nav nozīmes (
15
).
55.
Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja runa ir par iespējamu Savienības likumdevēja nodomu, kas jāizsecina nevis no dokumentiem, kuri ir attiecīgā likumdošanas procesa sastāvdaļa, bet no citiem Savienības tiesību aktiem, kuri pieņemti pēc attiecīgā tiesību akta pieņemšanas un kuri turklāt nav saistīti ar šo aktu.
56.
Otrkārt, katrā ziņā es neesmu pārliecināts, ka no citiem Savienības tiesību aktiem var izsecināt Savienības likumdevēja iespējamo nodomu, ka tulkojums ir jāsniedz konkrēti tādiem lēmumiem, kas nelabvēlīgi ietekmē personu. Virspusēji pārskatot attiecīgās tiesību normas, kas ietvertas vairākos tiesību aktos, atklājas, ka Savienības likumdevējs faktiski ir izmantojis dažādas pieejas šajā jomā.
57.
Piemēram, Savienības direktīvās, kas pieņemtas kriminālprocesa jomā, personām, pret kurām ierosināta tiesvedība, saprotams, ir nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis. Tomēr šīs Savienības direktīvas nav viendabīgas. Direktīvā 2010/64 ir prasīts tulkot “būtiskus dokumentus”“aizdomās turēto vai apsūdzēto personu dzimtajā valodā vai jebkādā citā valodā, kurā šīs personas runā” (
16
). Direktīvā 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (
17
) ir prasīts, lai “dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas, kuras tiek apcietinātas vai aizturētas, nekavējoties saņemtu rakstveida paziņojumu par tiesībām”. Šo paziņojumu sagatavo “vienkāršā un saprotamā valodā” un “valodā, ko viņi saprot” (
18
).
58.
Fiziskām personām var būt subjektīvas valodu tiesības, kas izriet no Savienības likumdošanas aktiem dažādās Savienības regulējuma jomās, tikai tad, ja šīs Savienības tiesību normas skar kriminālprocesu. Ja likumdošanas aktos vispār tiek risināts valodas jautājums, parasti tas tiek darīts ar mērķi atvieglot dalībvalstu savstarpēju palīdzību. Pat ja tiek ņemta vērā adresāta situācija, nav garantijas, ka šī persona sapratīs attiecīgo dokumentu, jo šo dokumentu tai var nosūtīt, piemēram, tās dalībvalsts oficiālajā valodā, kurā personai ir domicils (
19
), vai tās dalībvalsts valodā, kurā ir reģistrēts ceļu satiksmes pārkāpumā iesaistītais transportlīdzeklis (
20
).
59.
Tādējādi Eiropas Savienībā pašlaik nav nekādas vienotas pieejas attiecībā uz pārrobežu izsniegto dokumentu valodu lietojuma kārtību. Atkarībā no attiecīgā Savienības tiesību akta konkrētā priekšmeta prasība, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts iestādēm ir jāiesniedz dokumenti un/vai informācija dokumenta adresāta valodā, var būt svarīgāka vai mazāk svarīga. Attiecīgi es neuzskatu, ka Direktīvas 2010/64 un Direktīvas 2015/413 tiesību normas (vai šajā ziņā citu tiesību aktu normas) varētu interpretēt tādējādi, ka tās norāda uz Savienības likumdevēja faktisku vai visaptverošu nodomu, kas būtu vienāds neatkarīgi no attiecīgā tiesību akta, pat pieņemot (quod non), ka šādam nodomam ir hermeneitiska nozīme.
60.
Drīzāk ir tieši pretēji. Iesniedzējtiesas piedāvāto Pamatlēmuma 2005/214 interpretāciju, šķiet, ir grūti saskaņot ar Savienības likumdevēja nodomu, ņemot vērā Direktīvas 2015/413 un Direktīvas 2010/64 skaidri paustās tiesību normas.
61.
No vienas puses, attiecināt tulkošanas prasību uz visiem lēmumiem par sodu izpildi, kas uzlikti par visiem ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, ir tas pats, kas interpretēt Direktīvas 2015/413 2. pantu ārpus šā tiesību akta. Kā minēts šo secinājumu 30. punktā, tajā uzskaitīto pārkāpumu saraksts ir izsmeļošs. Turklāt šā tiesību akta mērķis atšķiras no Pamatlēmuma 2005/214 mērķa, un tādējādi paralēles starp abiem šiem tiesību aktiem ir jāvelk ar zināmu piesardzību.
62.
No otras puses, Direktīvas 2010/64 16. apsvērumā ir apstiprināts, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka saistībā ar maznozīmīgākiem pārkāpumiem, piemēram, ceļu satiksmes pārkāpumiem, par kuriem sodu ir noteikusi administratīvā iestāde, “nebūtu jāpieprasa, lai kompetentā iestāde nodrošinātu visas tiesības” uz tajā paredzēto mutisko un rakstisko tulkošanu (
21
). Šī nostādne arī liek domāt, ka Savienības likumdevējs šajā jomā ir izdarījis skaidru izvēli.
63.
Arguments, ka Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas būtu jāinterpretē, ņemot vērā jaunākus likumdošanas aktus, ir vēl mulsinošāks, ja uzskata, ka Savienības likumdevējs 2009. gadā ir grozījis šo pamatlēmumu (
22
), neieviešot nekādu īpašu tiesību normu šajā jautājumā. Savienības likumdevējam desmit gadu laikā pēc šo grozījumu izdarīšanas bija plaša iespēja no jauna grozīt šā pamatlēmuma tekstu, ja tas būtu vēlējies to darīt. Tomēr tas skaidri izvēlējies to nedarīt.
64.
Noslēdzot šo jautājumu un neatkarīgi no tā, kāds ir bijis Savienības likumdevēja iespējamais nodoms, es nevaru atrast nevienu pamatprincipu, kas liktu valsts iestādēm tādās situācijās, kāda ir šajā lietā, tulkot visus dokumentus, kas nelabvēlīgi ietekmē personu, tās dzimtajā valodā (vai, iespējams, jebkurā citā valodā, ko tā saprot).
65.
Šajā saistībā es arī konstatēju, lai arī netieši, apstiprinājumu tam, ka šāda pamatprincipa šajā jautājumā nav arī vairākās Savienības tiesību normās par iespējamām sekām, kas var rasties, ja konkrētā valodā netiek paziņots akts, par kuru ir iesniegts paziņojums vai kura atzīšana tiek lūgta, vai arī ar šo aktu saistītā informācija. Daudzos tiesību aktos Savienības likumdevējs patiešām nav sniedzis nekādas konkrētas tiesību normas šajā saistībā (
23
). Ja tas ir darīts, šīs tiesību normas ir zīmīgas ar to, ka tās ir visai daudzveidīgas (
24
).
66.
Tādējādi, manuprāt, ir grūti iedomāties, ka Tiesa, pamatojoties vienīgi uz Hartas 47. pantā garantētajām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, varētu izsecināt, ka ir kāds vispārējs pienākums visām dalībvalstu administratīvajām iestādēm pārrobežu situācijās pilnībā tulkot ikvienu aktu, kas nelabvēlīgi ietekmē personu, tās dzimtajā valodā (vai jebkurā citā valodā, ko tā saprot).
67.
Pat Direktīvā 2010/64, kura, kā minēts šo secinājumu 29. un 32. punktā, šajā lietā nav piemērojama, ir prasīts pilnībā tulkot tikai “būtiskus dokumentus” (
25
). Tā tas ir, neraugoties uz to, ka Direktīva 2010/64 nepārprotami pārsniedz “minimālos standartus”, kas noteikti Eiropas Cilvēktiesību konvencijā (ECPAK) un Hartā (
26
).
68.
Slogs, kas tiktu uzlikts valsts iestādei ar šādu pienākumu, būtu nozīmīgs un, bez šaubām, bieži vien nesamērīgs. Tādējādi, manuprāt, nav nejauši, ka šāds tālejošs pienākums nav atrodams ne Savienības primārajās, ne atvasinātajās tiesībās. Līgumu izstrādātāji un Savienības likumdevējs ir pastāvīgi pieņēmuši visai piesardzīgu un pragmatisku pieeju valodu tiesību jomā. Papildus iepriekš izklāstītajām praktiskajām problēmām gan dalībvalstis, gan Savienības iestādes arī apzinās, ka noteikumu pieņemšana valodu jautājumā var ietvert reizēm politiskas un/vai sociāli delikātas izvēles.
69.
Savienības tiesu iestāžu praksē var atrast tādu pašu piesardzību un pragmatismu valodu tiesību jomā. Piemēram, kad Savienības tiesas tika aicinātas atzīt un saglabāt no ES tiesību aktiem izrietošās valodas tiesības, tās ir centušās nodrošināt skarto personu aizsardzību, vienlaikus atstājot kompetentajām iestādēm noteiktas manevrēšanas iespējas (
27
). Vēl jo svarīgāk, Tiesas judikatūrā nav nekādu norāžu par valsts pārvaldes iestādēm uzliktu plašu pienākumu tulkot visus dokumentus, kas ir paziņoti vai nodoti piespiedu izpildei ārvalstīs.
70.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka šobrīd Savienības tiesībās nav ietverts pamatprincips, ka visām dalībvalstu administratīvajām iestādēm pārrobežu situācijās pilnībā jātulko visi akti, kas nelabvēlīgi ietekmē personu, šīs personas dzimtajā valodā (vai jebkurā citā valodā, ko tā saprot).
3. Vai sākotnējā tiesvedībā ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums?
71.
Tagad rodas jautājums – ja netika sniegta apstrīdētā lēmuma tulkotā versija poļu valodā (vai citā valodā, ko adresāts varētu saprast), vai tas sākotnējā administratīvajā procesā nenovēršami izraisa Hartas 47. pantā noteikto tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu, kas ietekmē šā lēmuma vēlāku atzīšanu un izpildi (
28
).
72.
Es tā neuzskatu.
73.
Man šķiet, ka gan ECT, gan Tiesas judikatūra ļauj uzskatīt, ka personas tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums tādā lietā kā izskatāmā ir atkarīgs no lietas īpašajiem apstākļiem.
74.
No LES 6. panta 3. punkta un Hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka Hartas 47. pants ir jāinterpretē un jāpiemēro atbilstoši ECPAK 6. pantam (“tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu”) (
29
). Šīs tiesvedības dalībnieki lielā mērā atzīst, ka šajā lietā ir piemērojams pēdējās minētās tiesību normas 3. punkts, kas attiecas uz personām, “kuras tiek apsūdzētas noziedzīgā nodarījumā”.
75.
Es tam piekrītu. Kā Tiesa nesen norādīja (
30
), ceļu satiksmes pārkāpumi, tostarp maznozīmīgi, saskaņā ar ECT judikatūru kopumā ir “noziedzīgi nodarījumi” ECPAK 6. panta izpratnē, neatkarīgi no to klasifikācijas valsts tiesību aktos (
31
). Turklāt Strasbūras tiesa ir precizējusi, ka ECPAK 6. panta 3. punktā noteiktās tiesības ir jāgarantē visos procesa posmos, tostarp pirmstiesas posmā (
32
).
76.
Viena no “minimālajām tiesībām”, kas saskaņā ar ECPAK 6. panta 3. punktu ir jānodrošina ikvienam noziedzīgā nodarījumā apsūdzētajam, ir tiesības “tikt nekavējoties, viņam saprotamā valodā un detalizēti, informētam par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu” (šā punkta a) apakšpunkts). Informācija, kas ir jāsniedz attiecīgajai personai saprotamā valodā, kā to ir precizējusi ECT, ir ne tikai “apsūdzības pamats, t.i., darbības, kas personai tiek inkriminētas un kas ir apsūdzības pamatā, bet arī šo darbību juridiskā kvalifikācija” (
33
).
77.
Šai informācijai būtu jābūt pietiekami detalizētai (
34
), lai attiecīgā persona varētu efektīvi un praktiski īstenot savas tiesības uz aizstāvību, it īpaši, “sniedzot tiesai savu versiju par notikumiem” (
35
). Tomēr ECT ir norādījusi, ka informācijas pietiekamību nevar noteikt abstrakti, tā “mainās atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem” (
36
).
78.
Runājot konkrētāk par to, kādā valodā informācija ir jāsniedz, ECT ir secinājusi, ka tai nav obligāti jābūt attiecīgās personas dzimtajai valodai (
37
). Proti, tā var būt tās dalībvalsts valoda, kurā notiek tiesvedība, ar nosacījumu, ka attiecīgā persona “pietiekami zina” šo valodu (
38
). Ja tas tā nav, saskaņā ar ECPAK 6. panta 3. punkta formulējumu informācija būtu jāsniedz jebkurā citā personai saprotamā valodā (
39
). Ir jānovērtē, vai atbildētājam ir pietiekamas valodas prasmes, lai viņš varētu sazināties, tostarp saistībā ar nodarījumu, par kuru viņam izvirzīta apsūdzība, un attiecīgo iestāžu pret viņu vērstās saziņas sarežģītība (
40
). Dalībvalstu iestādēm ir plaša rīcības brīvība izmantot līdzekļus, kurus tā uzskata par vispiemērotākajiem, lai par to pārliecinātos (
41
).
79.
Attiecībā uz veidu, kādā apsūdzētais ir jāinformē par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un pamatojumu, ECT ir konstatējusi, ka ECPAK 6. panta 3. punktā nav noteikta nekāda īpaša forma (
42
). Attiecīgā informācija nav obligāti “jāsniedz rakstiski vai jātulko rakstveidā” (
43
). Attiecīgi “Konvencijas prasības var izpildīt, sniedzot mutisku lingvistisku palīdzību” (
44
). Ciktāl runa ir par dokumentu tulkošanu, ECPAK 6. panta 3. punktā “netiek prasīts rakstiski tulkot visus procesā izmantotos rakstveida pierādījumus un oficiālos dokumentus” (
45
).
80.
Rezumējot, no iepriekš minētās ECT judikatūras izriet, ka, i) lai konstatētu tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu, ir jāizvērtē katrs atsevišķs gadījums, ii) ir jāsniedz pietiekami detalizēta informācija, lai apsūdzētais varētu praktiski un efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību, iii) informāciju var sniegt jebkurā valodā, ko persona saprot, un attiecīgā gadījumā to var sniegt pat mutiski, un iv) nav jāsniedz visu dokumentu rakstveida tulkojums.
81.
Šie principi, kas izslēdz jebkādu automātiskumu un liecina par zināmu elastīgumu, šķiet, vēl jo vairāk ir spēkā attiecībā uz tādiem gadījumiem kā šajā lietā. ECT ir konsekventi atzinusi, ka “apsūdzības noziedzīgos nodarījumos” atšķiras pēc to smaguma un ka situācijās, kas neietilpst krimināltiesību cietajā kodolā, ECPAK 6. panta 3. punktā noteiktās garantijas attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem “nav obligāti jāpiemēro visā stingrībā” (
46
). Tas, manuprāt, it īpaši attiecas uz maznozīmīgākiem ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, kas ir strīdus jautājuma priekšmets pamatlietā (
47
).
82.
Tagad pievēršoties Savienības judikatūrai, ir jānorāda, ka Tiesai vēl nav bijusi iespēja izstrādāt judikatūras kopumu par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas būtu tik plaša un tik detalizēta kā ECT izstrādātā judikatūra. Tomēr līdz šim pieņemtajos nolēmumos Tiesa bieži un tieši ir citējusi ECT spriedumus saistībā ar ECPAK 6. panta 3. punktu un Savienības tiesību sistēmā ir “iekļāvusi” no tiem izrietošos principus (
48
).
83.
Līdzīgi, attiecībā uz tiesībām uz aizstāvību un tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kuras, kā šajā lietā, ir nesaraujami saistītas ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, Tiesa ir konsekventi nospriedusi: “tas, vai ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāpārbauda atkarībā no katra gadījuma īpašajiem apstākļiem, konkrēti, no attiecīgā akta būtības, apstākļiem, kādos tas ir pieņemts, un no attiecīgo jomu regulējošo juridisko noteikumu kopuma” (
49
).
84.
Svarīgi ir tas, ka līdzīga pieeja tika izmantota Tiesas judikatūrā par apsūdzētā tiesībām saņemt atbilstīgu informāciju saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214. Lietā CJIB Tiesa konstatēja, ka dalībvalstu iestādēm ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz veidu, kādā šī informācija ir jāpaziņo. Nozīme ir tikai tam, ka “paziņojums ir iedarbīgs un ir nodrošināta tiesību uz aizstāvību īstenošana” (
50
), un tas valsts tiesai ir jāpārbauda katrā konkrētajā gadījumā (
51
).
85.
Ņemot vērā iepriekš minēto, man ir jāsecina, ka, lai noteiktu, vai ir pārkāptas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda visi attiecīgie lietas apstākļi, lai noskaidrotu, vai attiecīgā persona varēja sev saprotamā valodā iegūt pietiekamu informāciju par tai inkriminēto pārkāpumu, kas ļautu tai pienācīgi īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
86.
To, kā es interpretēju attiecīgās Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas, šķiet, apstiprina arī šā pamatlēmuma 20. panta 3. punkta formulējums, kas ļauj atteikt izpildi, “ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas [..] pamattiesības vai tiesību pamatprincipi” (
52
). Saskaņā ar šo tiesību normu atteikumu nevar pamatot ar abstraktiem vai vispārīgiem iemesliem, bet tiek prasīts, ka izpildes tiesai ir jāizvērtē katras lietas konkrētie apstākļi, kas izriet no lietas materiāliem (
53
).
87.
Šķiet, šāda interpretācija vairāk atbilst Tiesas judikatūrai par savstarpējas atzīšanas un savstarpējas uzticēšanās principiem. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šie principi liek dalībvalstīm “it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, [..], izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības” (
54
). Tādējādi, īstenojot Savienības tiesības, dalībvalstīm “var tikt prasīts prezumēt, ka pārējās dalībvalstis ievēro pamattiesības” (
55
).
88.
Ņemot vērā iepriekš minēto, secinu, ka tas, ka tāds lēmums kā pamatlietā aplūkotais netika iesniegts tā adresātam kopā ar tulkojumu valodā, kuru viņš varēja saprast, sākotnējā administratīvajā procesā nenovēršami neizraisa Savienības tiesību pamatprincipa pārkāpumu vai tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu.
89.
Līdz ar to, manuprāt, uz iesniedzējtiesas jautājumu būtu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai atteikties atzīt un izpildīt apstrīdēto lēmumu tikai tādēļ, ka apstrīdētais lēmums nav tulkots poļu valodā.
90.
Tomēr saskaņā ar šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktu valsts tiesai ir atļauts iebilst pret tā atzīšanu un izpildi, ja, pamatojoties uz visu atbilstošo apstākļu konkrētu vērtējumu, tā secina, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts iestādes nav sniegušas apsūdzētajam pietiekamu informāciju par pārkāpuma raksturu un iemeslu valodā, kuru viņš varētu saprast.
91.
Acīmredzami iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietā tas tā ir (
56
). Tomēr, lai palīdzētu šai tiesai, es centīšos sniegt dažas norādes par konkrēto lietu, ņemot vērā Tiesai sniegto informāciju.
4. Par izskatāmo lietu
92.
Pamatojoties uz lietas materiālos esošo informāciju, manuprāt, nav acīmredzami, ka faktiski ir pārkāptas transportlīdzekļa vadītāja tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Vienlaikus tomēr nevar pilnībā izslēgt šādu iespēju. Lai iesniedzējtiesa varētu to konstatēt, būtu nepieciešama zināma piesardzība, kā arī detalizēts attiecīgās situācijas vērtējums.
93.
Savos argumentos Nīderlandes valdība paskaidroja, ka saskaņā ar noteiktajām procedūrām vietējā policija ar tulka starpniecību, kas tika sazvanīts pa tālruni, transportlīdzekļa vadītāju poļu valodā informēja: i) par izdarīto ceļu satiksmes noteikuma iespējamo pārkāpumu, ii) par piemērotā soda apmēru, iii) ka viņam ir tiesības klusēt, iv) par iespēju apstrīdēt viņam noteikto sodu un v) ka viņam ir tiesības uz juridisko palīdzību, kā arī rakstisko un mutisko tulkošanu.
94.
Tomēr, kā ir minēts šo secinājumu 24. punktā, lēmumu, kas ir piespiedu izpildes priekšmets šajā tiesvedībā, policija nav pieņēmusi uzreiz uz vietas transportlīdzekļa vadītāja klātbūtnē (kad tulks sniedza palīdzību). Tajā brīdī lēmums tika tikai paziņots, un to vēlāk pieņēma CJIB. Pēc tam holandiešu valodā sagatavotais lēmums, kurā bija ietverti papildu paskaidrojumi franču, angļu un vācu valodā, kā arī atsauce šajās valodās uz CJIB tīmekļvietni, kurā tiek sniegta informācija poļu valodā, tika nosūtīts transportlīdzekļa vadītājam pa pastu.
95.
Attiecīgi, vai šādos apstākļos transportlīdzekļa vadītājs varēja likumīgi neņemt vērā lēmumu un ar to saistīto informāciju, kas ietverta vēstulē, kuru viņš saņēma no Nīderlandes iestādēm, un pamatoti apgalvot, ka viņš var ignorēt izpildāmo lēmumu?
96.
Šajā ziņā es piekrītu Polijas valdības viedoklim, ka no personas, kas atrodas tādā situācijā, kādā ir šis transportlīdzekļa vadītājs, nevar gaidīt, ka tā aktīvi meklēs informāciju, ko iestādes tai nav paziņojušas valodā, kuru tā varētu saprast (
57
).
97.
Tomēr es neuzskatu, ka vērtējumu šajā lietā patiešām varētu beigt ar to. Attiecīgajām personām pašām primāri ir pienākums ar pienācīgu rūpību aizsargāt savas intereses (
58
). Turklāt ECT ir konsekventi noteikusi, ka principā “ne Konvencijas 6. panta burts, ne gars netraucē personai skaidri vai klusējot no brīvas gribas atteikties no garantētajām tiesībām uz taisnīgu tiesu” (
59
).
98.
Tādējādi iesniedzējtiesai ir rūpīgi jāizvērtē situācija šajā lietā, jo ne visas situācijas ir vienādas. Proti, es saskatu divas dažādas situācijas.
99.
No vienas puses, procedūras, kas ir pilnībā in absentia. Šādās situācijās persona patiešām varētu “no zila gaisa” saņemt citas dalībvalsts vēstuli valodā, kuru tā nesaprot, par šīs dalībvalsts tiesību aktu iespējamu pārkāpumu, par kuru tai iepriekš nebija paziņots.
100.
No otras puses, ir situācijas, kurās persona saņem vēstuli no citas dalībvalsts pēc tam, kad tā tajā dalībvalstī jau ir piedalījusies kādā tiesvedībā. Šāda vēstule, lai arī tā ir sagatavota valodā, kuru persona nesaprot, šķiet, attiecas uz iespējamu pārkāpumu, par kuru transportlīdzekļa vadītājs jau bija zinājis un kurā būtībā ir atkārtota viņam “tur un tad” sniegtā informācija.
101.
Man šķiet, ka tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums pirmajā situācijā ir daudz ticamāks nekā otrajā situācijā. Acīmredzami nevar izslēgt, ka pat otrajā situācijā varētu tikt aizskartas adresāta tiesības. Tā tas varētu būt, piemēram, gadījumā, ja paziņotais galīgais lēmums būtiski atšķirtos no iepriekš sniegtās informācijas, kā rezultātā šis apsūdzētais varētu nonākt situācijā, ka nespēj pienācīgi īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Tomēr, ja galīgais lēmums būtiski neatšķiras no galvenajām norādēm, kas jau tika paziņotas adresātam mutiski, es uzskatu, ka ir grūtāk piekrist adresāta argumentam, ka viņš nav varējis saprast vai izsecināt, par ko ir no ārvalstu iestādēm saņemtā vēstule.
102.
Taču, kā jau tika paskaidrots, par šo jautājumu galu galā ir jālemj iesniedzējtiesai. Būtībā iesniedzējtiesai būtu jānoskaidro, vai, neraugoties uz to, ka CJIB lēmums bija sagatavots valodā, kuru adresāts nesaprot, transportlīdzekļa vadītājs iepriekš no policijas bija saņēmis pietiekamu informāciju tostarp par viņam izvirzīto pārkāpumu, par izrietošajām sekām un par to, kādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi viņam ir pieejami policijas atzinuma apstrīdēšanai. Vērtējot tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, uzmanība ir jāpievērš visam procesam pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un visai informācijai, kas transportlīdzekļa vadītājam ir sniegta visā šajā procesā.
103.
Ja šai tiesai ir šaubas par piemērojamajiem Nīderlandes tiesību aktiem un atbilstošajiem faktiem, var lūgt izdevējas valsts iestāžu palīdzību. Kā izriet no Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 3. punkta un 20. panta 3. punkta, “pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgu informāciju”.
104.
Proti, kā izriet no paša šā pamatlēmuma 7. panta 3. punkta formulējuma, apspriešanās ir obligāta un ir jāveic, pirms tiek pieņemts lēmums, ar kuru pilnībā vai daļēji tiek atteikta lēmuma par sodu izpilde. Galu galā ar šo tiesību normu tiek pausts savstarpējas atzīšanas princips un lojālas sadarbības princips, kas ir Pamatlēmuma 2005/214 pamats.
105.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai atbildēt, ka Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas neļauj valsts tiesai neatzīt un neizpildīt galīgo lēmumu, ar kuru izdevējas valsts administratīvā iestāde ir uzdevusi personai samaksāt uzlikto finansiālo sankciju, pamatojoties uz to vien, ka šai personai nav nosūtīts šā lēmuma tulkojums valodā, kuru tā saprot.
106.
Valsts tiesa, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punktu, var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja, izvērtējot konkrētās lietas visus attiecīgos apstākļus, tā secina, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts iestādes nav sniegušas apsūdzētajam pietiekamu informāciju par noziedzīga nodarījuma raksturu un iemesliem tādā valodā, kuru viņš varētu saprast.
V. Secinājumi
107.
Ierosinu Tiesai uz Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Lodzas Centra rajona tiesa, Lodza, Polija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
–
[Padomes] 2005. gada 24. februāra Pamatlēmuma 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām tiesību normas neļauj valsts tiesai neatzīt un neizpildīt galīgo lēmumu, ar kuru izdevējas valsts administratīvā iestāde ir uzdevusi personai samaksāt uzlikto finansiālo sankciju, pamatojoties uz to vien, ka šai personai nav nosūtīts šā lēmuma tulkojums valodā, kuru tā saprot.
–
Valsts tiesa, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punktu, var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja, izvērtējot konkrētās lietas visus attiecīgos apstākļus, tā secina, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts iestādes nav sniegušas apsūdzētajam pietiekamu informāciju par noziedzīga nodarījuma raksturu un iemesliem tādā valodā, kuru viņš varētu saprast.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV 2005, L 76, 16. lpp.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 11. marts), ar ko veicina pārrobežu apmaiņu ar informāciju par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem (OV 2015, L 68, 9. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV 2010, L 280, 1. lpp.).
(
5
)	Šajā saistībā skat. it īpaši Direktīvas 2015/413 7. un 9. apsvērumu, kā arī 11. pantu.
(
6
)	Mans izcēlums.
(
7
)	Mans izcēlums.
(
8
)	Mans izcēlums.
(
9
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 28. punkts), kā arī 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 30. punkts).
(
10
)	Skat. it īpaši tā 4. pantu, galveno tiesību normu, kurā norādīts, kādas formalitātes ir jāizpilda un kādi dokumenti ir jānosūta.
(
11
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 27. punkts), kā arī 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 29. punkts). Mans izcēlums. Skat. arī nesenākos ģenerāladvokāta Žana Rišāra Delatūra [J. Richard de la Tour] secinājumus lietā LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, 85. un 86. punkts).
(
12
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 29. punkts), kā arī 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 31. punkts). Mans izcēlums.
(
13
)	Tas atspoguļo vispārējo pieeju, ko Savienības likumdevējs izmanto vairākos šajā jomā pieņemtajos tiesību aktos. Tajos visos tiek izmantota standartizēta veidlapa vai apliecība, kas ir pievienota attiecīgajam tiesību aktam un kas praktiskas atzīšanas un izpildīšanas nolūkā aizstāj tai pamatā esošo lēmumu. [Savienības likumdevējs] ir izvēlējies šo sistēmu pamatā izmantot standartizētu dokumentu, kurā ir ietverti pamatā esošā lēmuma pamatelementi, tieši tāpēc, lai risinātu no Savienības daudzvalodības izrietošās problēmas un sarežģītību.
(
14
)	Mans izcēlums.
(
15
)	Skat. manus secinājumus lietā BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, 117.–123. punkts).
(
16
)	Direktīvas 2010/64 22. apsvērums un 3. pants.
(
17
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2012. gada 22. maijs) (OV 2012, L 142, 1. lpp.). Arī šī direktīva nav piemērojama šajā lietā. Tās 2. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts, ka sankciju par maznozīmīgiem pārkāpumiem var piespriest nevis tiesa, kurai ir jurisdikcija krimināllietās, bet gan kāda cita iestāde, un ja šādas sankcijas piespriešanu var pārsūdzēt tiesā, kurai ir jurisdikcija krimināllietās, šo direktīvu attiecina tikai uz procesu, kas notiek minētajā tiesā pēc šādas pārsūdzības iesniegšanas.”
(
18
)	Direktīvas 2012/13 4. pants.
(
19
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 43. panta 2. punkts.
(
20
)	Direktīvas 2015/413 5. pants.
(
21
)	Līdz ar to Tiesas spriedums lietā Sleutjes, uz kuru ir atsaukušies daži lietas dalībnieki, neattiecas uz šo lietu. Tajā spriedumā Tiesa vienkārši piemēroja Direktīvas 2010/64 noteikumus lietai, kas atšķirībā no šīs lietas ietilpa šīs direktīvas piemērošanas jomā tādēļ, ka sodu bija piemērojusi tiesa. Skat. spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, 10., 25. un 27. punkts).
(
22
)	Skat. Padomes pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), ar ko groza Pamatlēmumus 2002/584/TI, 2005/214/TI, 2006/783/TI, 2008/909/TI un 2008/947/TI, tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem (OV 2009, L 81, 24. lpp.).
(
23
)	Skat., piemēram, to, ka nav nevienas tiesību normas par sekām, kas iestājas saistībā ar dalībvalstu iestāžu Direktīvas 2015/413 5. pantā, Direktīvas 2010/64 3. pantā vai Direktīvas 2012/13 4. un 5. pantā noteikto pienākumu pārkāpumiem.
(
24
)	Salīdzināt Pamatdirektīvas 2005/214 tiesību normas ar, piemēram, 9. un 12. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2020/1784 (2020. gada 25. novembris) par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs (“dokumentu izsniegšana”) (pārstrādāta redakcija) (OV 2020, L 405, 40. lpp.), kā arī 22. pantu Padomes Direktīvā 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem, un citiem pasākumiem (OV 2010, L 84, 1. lpp.).
(
25
)	Skat. tās 3. panta 1. un 2. punktu.
(
26
)	Skat. tās 7. apsvērumu.
(
27
)	Sīkāk un ar precīzām atsaucēm uz judikatūru skat. manus secinājumus lietā An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, 71.–82. punkts).
(
28
)	Šajā ziņā var arī norādīt, ka Pamatlēmuma 2005/214 5. apsvērumā tostarp ir noteikts, ka “šajā pamatlēmumā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Līguma 6. pantā un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, jo īpaši tās VI nodaļā” (bez zemsvītras piezīmes). Turklāt Pamatlēmuma 2005/214 3. pantā ir paredzēts, ka “pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti Līguma 6. pantā”.
(
29
)	Turklāt no Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) izriet, ka Hartas 48. panta 2. punkts atbilst ECPAK 6. panta 3. punktam un tam ir tāda pati nozīme un apjoms kā ECPAK. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 105. punkts).
(
30
)	Spriedums, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 86.–93. punkts).
(
31
)	Skat. tostarp ECT spriedumu, 1984. gada 21. februāris, Öztürk pret Vāciju (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, 46.–54. punkts), un lēmumu, 2004. gada 19. oktobris, Falk pret Nīderlandi (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, 7. lpp.). Mans izcēlums. Šajā ziņā skat. arī nesenāku ECT spriedumu, 2020. gada 8. oktobris, Bajčić pret Horvātiju (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, 27. un 28. punkts).
(
32
)	Skat., piemēram, ECT spriedumu, 2015. gada 20. oktobris, Dvorski pret Horvātiju (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. ECT spriedumu, 1999. gada 25. marts, Pélissier un Sassi pret Franciju (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, 51. punkts).
(
34
)	Turpat.
(
35
)	Skat. ECT spriedumus, 2009. gada 24. februāris, Protopapa pret Turciju (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, 80. punkts), un 1989. gada 19. decembris, Kamasinski pret Austriju (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, 74. punkts).
(
36
)	Skat. tostarp ECT lēmumu, 2000. gada 25. jūlijs, Mattoccia pret Itāliju (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, 60. punkts).
(
37
)	Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2018. gada 28. augusts, Vizgirda pret Slovēniju (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, 90. punkts).
(
38
)	Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 1989. gada 19. decembris, Brozicek pret Itāliju (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, 41. punkts).
(
39
)	Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2006. gada 18. oktobris, Hermi pret Itāliju (CE:ECHR:2006: 1018JUD001811402, 68. punkts).
(
40
)	Turpat, 71. punkts.
(
41
)	Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2018. gada 28. augusts, Vizgirda pret Slovēniju (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, 84. punkts).
(
42
)	Skat. ECT lēmumu, 2004. gada 17. februāris, Tabaï pret Franciju (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, 4. lpp.).
(
43
)	Skat. ECT spriedumu, 2006. gada 18. oktobris, Hermi pret Itāliju (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, 68. punkts).
(
44
)	Turpat, 69. un 70. punkts.
(
45
)	Turpat, 70. punkts.
(
46
)	Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2006. gada 23. novembris, Jussila pret Somiju (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, 43. punkts).
(
47
)	Prasības nodrošināt elastīgumu un novērtēt katras lietas apstākļus posmā, kad tā tiek skatīta pēc būtības, ir noteiktas tāpēc, ka ECT judikatūrā tika pārmērīgi uzpūsts jēdziens “noziedzīgs nodarījums” attiecībā uz pieņemamību saskaņā ar ECPAK 6. pantu, un to piemērošana tika sākta ar labi zināmo Engel lietu (ECT spriedums, 1976. gada 8. jūnijs, Engel u.c. pret Nīderlandi, (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, 80.–82. punkts)). Pat ja maznozīmīgi likumpārkāpumi, par kuriem lūdz piemērot visai vieglus sodus, piemēram, kā šajā lietā – ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, tiek kvalificēti kā “noziedzīgi nodarījumi”, ir visai dabiski, ka, lai novērtētu apsūdzētās personas pamattiesību iespējamo pārkāpumu, ir jānošķir dažādu veidu un smaguma pārkāpumi un vēlāk šis nošķīrums ir atkārtoti jāievieš, lai atkārtoti ieviestu zināmu pamatotu līdzsvaru sistēmā. Ir skaidrs, ka dalībvalstis var likumīgi nolemt piedāvāt lielākas garantijas (kas administrācijai var arī dārgi izmaksāt un radīt tai lielu administratīvo slogu) personām, kuras tiek apsūdzētas par tādiem noziedzīgiem nodarījumiem kā nonāvēšana vai terorisms, nekā personām, kuras saņem soda kvīti par transportlīdzekļa nepareizu novietošanu stāvvietā vai kas pieķertas, vadot transportlīdzekli, kam ir zems riepu profils.
(
48
)	Skat. tostarp spriedumus, 2019. gada 13. jūnijs, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 55. punkts), un 2015. gada 15. oktobris, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, 39. punkts).
(
49
)	Skat. kā vienu no daudziem spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Sackox (C‑348/16, EU:C:2017:591, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
(
50
)	Spriedums, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 35. punkts).
(
51
)	Turpat, 42. un 50. punkts.
(
52
)	Mans izcēlums. Apliecības standartizētā veidlapa saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. panta 2. punktu ir sniegta pielikumā.
(
53
)	Par apliecības nozīmīgumu skat. šo secinājumu 45. punktu.
(
54
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Turpat, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
56
)	Pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2016. gada 28. aprīlis, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, 57. un 58. punkts).
(
57
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, 57. un 64. punkts), kā arī manus secinājumus tajā lietā (EU:C:2020:9, 61. un 62. punkts).
(
58
)	Skat., piemēram, ECT lēmumu, 2001. gada 4. oktobris, Teuschler pret Vāciju (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). Runa ir par zināma un vispārēji atzīta principa izpausmi, kas bieži ir izteikts ar latīņu maksimu vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).
(
59
)	Skat. ECT spriedumu, 2009. gada 24. februāris, Protopapa pret Turciju (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, 82.–86. punkts un tajos minētā judikatūra).