62009CC0201_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šī lieta ir par ArcelorMittal Luxembourg SA (2) iesniegtu apelācijas sūdzību (lieta C‑201/09 P) un Eiropas Komisijas iesniegtu apelācijas sūdzību (lieta C‑216/09 P), par kuru ArcelorMittal Belval & Differdange SA (3) un ArcelorMittal International SA (4) ir iesniegušas pretapelācijas sūdzību. Šīs apelācijas sūdzības ir iesniegtas par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] 2009. gada 31. marta spriedumu lietā ArcelorMittal Luxembourg u.c./Komisija (5) .
2. Šīs lietas pamatā ir Komisijas 2006. gada 8. novembra lēmums par procedūru saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu attiecībā uz Eiropas tērauda siju ražotāju nolīgumiem un saskaņoto rīcību (Lieta COMP/F/38.907 – Tērauda sijas). Ar šo lēmumu Komisija konstatēja, ka minētie uzņēmumi, kas piederēja vienam un tam pašam uzņēmumam, nosakot cenas, piešķirot kvotas un veicot informācijas apmaiņu par Kopienas tērauda siju tirgu, no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim pārkāpa EOTKL 65. panta 1. punktu (6) . Šajā sakarā Komisija solidāri sodīja ARBED, TradeARBED
un ProfilARBED
ar naudas sodu EUR 10 000 000 apmērā.
3. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz TradeARBED
un ProfilARBED .
4. Vispirms jāpiebilst, ka šajās apelācijas sūdzībās ir norādīts uz atsevišķiem jautājumiem, kuri ir identiski vai cieši saistīti ar jautājumiem, kas ir uzdoti saistībā ar iesniegto apelācijas sūdzību par 2009. gada 1. jūlija spriedumu lietā ThyssenKrupp Stainless /Komisija (7), kura pašlaik tiek izskatīta Tiesā (lieta C‑352/09 P ThyssenKrupp Nirosta /Komisija) un kurā es arī sniedzu secinājumus.
5. Pirmais jautājums ir par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām un it īpaši par tā apturēšanu regulējošo tiesību normu interpretāciju. Ir jānoskaidro, vai gadījumā, ja Savienības tiesā ir celta prasība, noilguma apturēšanai ir relatīva iedarbība, proti, tā attiecas tikai uz uzņēmumu – prasītāju (apgalvojums, ko pārsūdzētajā spriedumā aizstāv Pirmās instances tiesa), vai arī erga omnes
iedarbība, kādā gadījumā noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav cēluši prasību (apgalvojums, ko aizstāv Komisija).
6. Otrais jautājums ir par strīdīgā lēmuma juridiskā pamata derīgumu. Tā kā EOTK līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā, Komisija, lai konstatētu un sodītu par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, ir pamatojusies uz Regulas (EK) Nr. 1/2003 (8) noteikumiem.
7. Trešais jautājums attiecas uz vainojamību par TradeARBED
izdarīto pārkāpumu. Komisija atbildību par šo rīcību vispirms noteica ARBED, pēc tam, kad bija pierādījusi, ka šī sabiedrība faktiski bija īstenojusi izšķirošu ietekmi pār tās meitas sabiedrības rīcību. Pēc tam Komisija atbildību par ARBED
izdarīto pārkāpumu noteica ProfilARBED, uzskatot, ka tā bija pirmās minētās sabiedrības saimnieciskās darbības pēctece tērauda siju ražošanas nozarē. Tādējādi Komisija vienu pēc otra piemēroja divus izņēmumus no personiskās atbildības principa, ko Tiesa pieļauj sabiedrību grupu gadījumā.
8. Kas attiecas uz ARBED
situāciju, Tiesai vēl vienu reizi ir uzdots jautājums par tādas prezumpcijas raksturu un piemērojamību, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kura ir savas meitas sabiedrības visu kapitāla daļu īpašniece, īsteno izšķirošu ietekmi pār tās rīcību un tādējādi ir atbildīga par savas meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību.
9. Kas attiecas uz ProfilARBED
situāciju, ir jānoskaidro, vai, nosakot tai atbildību par ARBED
un, pēc asociācijas, par TradeARBED
pret konkurenci vērsto rīcību, bija nepieciešams, vai pat vispār iespējams, vēl vienu reizi novirzīties no personiskās atbildības principa.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – EOTK līguma noteikumi
10. EOTKL 65. pantā ir noteikts:
“1. Ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir tieši vai netieši nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū, un it īpaši ir aizliegts:
a) noteikt cenas;
b) ierobežot vai kontrolēt ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus;
c) sadalīt tirgus, preces, klientus vai apgādes avotus.
[..]
4. Atbilstoši šā panta 1. punktam aizliegtajiem nolīgumiem vai lēmumiem nav juridiskā spēka un uz tiem nevar atsaukties nevienā dalībvalstu tiesā.
Komisijai ir ekskluzīva kompetence, izņemot prasības Tiesā, spriest par minēto nolīgumu vai lēmumu saderību ar šā panta noteikumiem.
5. Komisija uzņēmumiem, kuri ir noslēguši juridiski spēkā neesošu nolīgumu, un patvaļīgi, draudot ar zaudējumiem, boikotējot vai izmantojot jebkādus citus līdzekļus, piemēro vai grasās piemērot juridiski spēkā neesošu nolīgumu vai lēmumu, vai arī nolīgumu, kam apstiprinājums tika atteikts vai atsaukts, vai saņem atļauju, apzināti sniedzot nepatiesu vai maldinošu informāciju, vai veic darbības, kas ir pretrunā 1. punkta noteikumiem, var nolemt uzlikt naudas sodu un kavējuma naudu, kas nepārsniedz divkāršu apgrozījuma summu, ko saņem no precēm, par kurām noslēgts nolīgums, pieņemts lēmums vai attiecībā uz kurām ir veiktas darbības, kas ir pretrunā šā panta noteikumiem, izņemot gadījumu, kad mērķis ir ierobežot ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus, – tad maksimālā summa var tikt palielināta līdz 10 % no attiecīgā uzņēmuma finanšu gada apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, un līdz 20 % no dienas apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz kavējuma naudu.”
11. Saskaņā ar EOTKL 97. pantu EOTK līguma darbība beidzās 2002. gada 23. jūlijā.
B – EK līguma noteikumi
12. EKL 305. panta 1. punktā, kas zaudēja spēku ar Lisabonas līguma spēkā stāšanos, bija noteikts:
“Šis Līgums neietekmē Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumu, jo īpaši attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un pienākumiem, minētās Kopienas iestāžu pilnvarām un tajā Līgumā ietvertos noteikumus par ogļu un tērauda kopējā tirgus darbību.”
C – Regula Nr. 1/2003
13. Regula Nr. 1/2003, es atgādinu, attiecas uz EKL 81. un 82. pantā paredzēto konkurences noteikumu īstenošanu.
14. Šīs regulas 7. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir noticis [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. [..] Ja Komisijai ir likumīgas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”
15. Saskaņā ar minētās regulas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj EKL 81. vai 82. pantu.
16. Regulas Nr. 1/2003 25. pantā ir ietverti noteikumi par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām.
17. Šie noteikumi būtībā ir identiski tiem, kas ir ietverti Komisijas 1978. gada 6. aprīļa Lēmumā Nr. 715/78/EOTK par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām un sankciju izpildi Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma piemērošanas jomā (9) .
18. Saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 1. panta 1. un 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. un 2. punktu noilgums attiecībā uz procesuālajām darbībām iestājas, ja Komisija nav piespriedusi naudas sodu vai sankciju piecu gadu laikā, skaitot no dienas, kurā pārtrauc pārkāpšanu.
19. Tomēr saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 1. un 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. un 4. punktu šis noilguma termiņš var tikt pārtraukts ar jebkādu rīcību, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija. Ar šādu rīcību tiek saprasts informācijas pieprasījums, pārbaužu veikšanas pilnvarojums, tiesas procesu uzsākšana vai iebildumu paziņošana. Šī noilguma termiņa pārtraukšana attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā.
20. Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 3. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktā ir paredzēts noilguma iestāšanās maksimālais termiņš. Šajās tiesību normās ir noteikts, ka pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Tomēr vēlākais brīdis, kad iestājas noilgums, ir diena, kurā beidzas termiņš, kas ir divreiz ilgāks par noilguma termiņu, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu vai periodisko soda maksājumu. Šo termiņu pagarina par laiku, uz kuru noilguma termiņš ir apturēts.
21. Visbeidzot, Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā ir precizēts, ka noilguma attiecībā uz procesuālajām darbībām termiņu aptur uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Savienības Tiesas procesā.
II – Lietas faktiskie apstākļi
22. Pārsūdzētā sprieduma 16.–37. punktā aprakstītie fakti var tikt rezumēti šādi.
23. ARBED
darbojās melnās metalurģijas izstrādājumu ražošanas nozarē. TradeARBED
bija izveidota kā ARBED
pilnībā piederoša meitas sabiedrība, kas nodarbojās ar šīs pēdējās minētās sabiedrības ražoto melnās metalurģijas izstrādājumu izplatīšanu. Savukārt ProfilARBED
tika izveidota 1992. gada 27. novembrī kā ARBED
pilnībā piederoša meitas sabiedrība, lai no šā datuma pārņemtu šīs pēdējās minētās sabiedrības saimniecisko un rūpniecisko darbību tērauda siju nozarē.
24. 1991. gadā Komisija, pamatojoties uz saskaņā ar EOTKL 47. pantu pieņemtiem lēmumiem, veica pārbaudes vairāku uzņēmumu birojos, tostarp TradeARBED
birojā. 1992. gada 6. maijā Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem, tostarp arī TradeARBED, nosūtīja paziņojumus par iebildumiem, taču nenosūtīja tādu ARBED . TradeARBED
piedalījās arī 1993. gada 11.–14. janvārī notikušajā uzņēmumu uzklausīšanā.
25. Ar Lēmumu 94/215/EOTK (10) Komisija konstatēja 17 Eiropas melnās metalurģijas uzņēmumu, tostarp arī TradeARBED, līdzdalību vairākos nolīgumos, lēmumos un saskaņotās darbībās, nosakot cenas, sadalot tirgus un apmainoties ar konfidenciālu informāciju par Kopienas tērauda siju nozari laika posmā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1990. gada 31. decembrim, tādējādi pārkāpjot EOTKL 65. panta 1. punktu. Līdz ar to Komisija katram uzņēmumam, kurš bija piedalījies pārkāpumā, tostarp arī ARBED, piemēroja naudas sodu ECU 11 200 000 apmērā.
26. 1994. gada 8. aprīlī ARBED
cēla prasību, lūdzot atcelt šo lēmumu.
27. Ar 1999. gada 11. marta spriedumu lietā ARBED /Komisija (11) Pirmās instances tiesa lielākajā daļā noraidīja šo ARBED
prasību, tajā pašā laikā samazinot ARBED
uzliktā naudas soda apmēru līdz EUR 10 000 000.
28. Ar 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā ARBED /Komisija (12) Tiesa atcēla minēto spriedumu, kā arī sākotnējo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz ARBED, pamatojoties uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
29. Ņemot vērā šo atcelšanu, Komisija nolēma uzsākt jaunu procedūru par to pret konkurenci vērsto rīcību, kas bija sākotnējā lēmuma priekšmets. 2006. gada 8. martā tā ARBED, TradeARBED
un ProfilARBED
nosūtīja paziņojumu par iebildumiem, informējot tos par savu nodomu pieņemt lēmumu par to atzīšanu par solidāri atbildīgiem par attiecīgajiem pārkāpumiem, uz kuru tie atbildēja 2006. gada 20. aprīlī.
30. 2006. gada 8. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kura 1. un 2. pantā ir noteikts:
“ 1. pants
Uzņēmums, kura sastāvā ir [ ARBED, TradeARBED
un ProfilARBED ], noslēdza vairākus nolīgumus un īstenoja saskaņotas darbības, kuru mērķis vai sekas bija cenu noteikšana, kvotu piešķiršana un intensīva informācijas apmaiņa Kopienas tērauda siju nozarē, tādējādi pārkāpjot [EOTKL] 65. panta 1. punktu. Attiecīgā uzņēmuma iepriekš minētajā sastāvā līdzdalība šajos pārkāpumos ilga no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim.
2. pants
[ ARBED, TradeARBED
un ProfilARBED ] par 1. pantā paredzētajiem pārkāpumiem solidāri tiek piemērots naudas sods EUR 10 000 000 apmērā.”
III – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
31. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. decembrī, ARBED, TradeARBED
un ProfilARBED, pamatojoties uz EOTKL 33. un 36. pantu, kā arī EKL 229. un 230. pantu, cēla prasību par strīdīgo lēmumu.
32. Šie uzņēmumi norādīja četrus pamatus.
33. Pirmās instances tiesa noraidīja pirmo pamatu, kurā minētie uzņēmumi apgalvoja, ka strīdīgajam lēmumam nebija juridiska pamata un ka Komisija bija nepareizi izmantojusi savas pilnvaras. Tā nosprieda, ka Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atļauj Komisijai pēc 2002. gada 23. jūlija konstatēt un sodīt par nolīgumiem starp uzņēmumiem, kas noslēgti nozarēs, kas ietilpst EOTK līguma materiālās piemērojamības un piemērojamības laikā jomā. Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka ar Kopienas līgumiem ir izveidota atsevišķa tiesību sistēma un ka EOTK līgumam un EK līgumam ir kopīgs mērķis, proti, brīvas konkurences nodrošināšana. Tāpat tā norādīja, ka saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgu tiesību principu, ja vien nav tieši paustas pretējas Savienības likumdevēja gribas, ir jānodrošina tiesību struktūru pēctecība tiesību aktu izmaiņu gadījumā.
34. Tāpat Pirmās instances tiesa noraidīja otro pamatu, kurā bija norādīts uz to tiesību normu pārkāpumiem, kas regulē vainojamību par pārkāpumiem. Tā it īpaši nosprieda, ka Komisijas analīzē, kas atbildību par TradeARBED
izdarīto pārkāpumu noteica ARBED
un tās saimnieciskās darbības pārņēmējam ProfilARBED, nebija nekādu kļūdu tiesību piemērošanā un ka pierādījumi apstiprināja kā ARBED
izšķirošo ietekmi pār TradeARBED
rīcību, tā arī šīs iespējas faktisku izmantošanu.
35. Attiecībā uz trešo pamatu, kurā norādīts uz noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām regulējošo tiesību normu pārkāpumu, Pirmās instances tiesa šo šķietamo pārkāpumu noraidīja attiecībā uz ARBED, uzskatot, ka strīdīgais lēmums, ņemot vērā termiņu apturēšanu uz sākotnējās tiesvedības laiku Pirmās instances tiesā un Tiesā, ir ticis pieņemts, ievērojot kā 15, tā arī 10 gadu noilguma termiņu. Tomēr, uzskatot, ka minētajai noilguma apturēšanai ir vienīgi inter partes
un nevis erga omnes
iedarbība, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka attiecībā uz ProfilARBED
un TradeARBED
bija iestājies noilguma 10 gadu termiņš, un līdz ar to tā atcēla strīdīgo lēmumu attiecībā uz šiem uzņēmumiem.
36. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa noraidīja ceturto pamatu, kurā bija norādīts uz ARBED
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Tā uzskatīja, ka ARBED
nebija pierādījusi, kā administratīvā procesa ilgums varēja kaitēt tās tiesību uz aizstāvību īstenošanai.
37. Tādēļ ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz ProfilARBED
un TradeARBED, un noraidīja prasību kā nepamatotu pārējā daļā.
IV – Tiesvedība Tiesā
38. Ar attiecīgi 2009. gada 8. un 15. jūnijā Tiesas kancelejā iesniegtajiem prasības pieteikumiem ARBED
un Komisija iesniedza apelācijas sūdzības par pārsūdzēto spriedumu. Līdz ar savu atbildes rakstu par Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību, ProfilARBED
un TradeARBED
iesniedza pretapelācijas sūdzību.
39. Ar 2009. gada 10. septembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma apvienot šīs lietas mutvārdu procesa un sprieduma taisīšanas nolūkos.
V – Ievada apsvērumi
40. Šo apelācijas sūdzību izvērtēšanai vispirms ir nepieciešams atgādināt konkurences tiesību normu piemērošanas procedūras raksturu.
41. Kaut gan šī procedūra stricto sensu
neiekļaujas krimināltiesību jomā, tai tomēr piemīt daļēji represīvs raksturs. Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzētie naudas sodi to rakstura un apmēra dēļ ir pielīdzināmi kriminālsodam, un Komisija, ņemot vērā tās izmeklēšanas, pierādījumu savākšanas un lēmuma pieņemšanas funkcijas, represīvā veidā iedarbojas uz uzņēmumiem. Pēc manām domām, minētā procedūra tādējādi iekļaujas “krimināltiesību jomā” Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (13) 6. panta 1. punkta nozīmē, un tāpēc tai ir jāsniedz šīs tiesību normas kriminālsodu daļā paredzētās garantijas (14) .
42. Šāda nostāja precīzi atbilst Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai. Tā ir izraudzījusies trīs kritērijus, pēc kuriem noteikt, vai apsūdzība ir uzskatāma par krimināltiesisku, proti, pārkāpuma juridisko kvalifikāciju atbilstoši attiecīgās valsts tiesībām, sankcijas represīvo un preventīvo būtību, kā arī piemērotās sankcijas smagumu, kurai a priori
ir pakļauta attiecīgā persona (15) . Pirmajam kritērijam ir vienīgi formāla un relatīva nozīme un divi pārējie ir alternatīvi (16) . Eiropas Cilvēktiesību tiesa šo argumentāciju ir piemērojusi vairākām administratīvajām sankcijām (17), kuru vidū ir arī valstu konkurences iestāžu uzliktie sodi (18) . Ņemot vērā konkurences tiesību mērķi (sabiedriskās ekonomiskās kārtības saglabāšana), sankciju raksturu (vienlaikus preventīva un sodoša iedarbība bez jebkādas domas par zaudējumu atlīdzību) un to apjomu (naudas sods sevišķi lielā apmērā), šīs procedūras – Eiropas Cilvēktiesību tiesas ieskatā – ir jāpakļauj ECPAK 6. pantā noteiktajām garantijām.
43. Tiesas judikatūrā šī pieeja tiek ievērota. Tiesa, norādot uz konkurences procedūru specifiku, piemēro represīvo tiesību pamatprincipus un pamatgarantijas, kas noteiktas ECPAK 6. pantā. Tā spriedumā lietā Komisija/ Anic Partecipazioni (19) Tiesa atzina personiskās atbildības principa piemērošanu konkurences tiesību normām (20) . Pēc tam spriedumā lietā Hüls /Komisija (21) Tiesa atsaucās uz ECPAK 6. panta 2. punktā noteikto nevainīguma prezumpcijas principu. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma raksturu, kā arī ar to saistīto sankciju raksturu un to bardzību, nevainīguma prezumpcijas princips ir jāpiemēro procedūrās par konkurences tiesību normu, kas piemērojamas uzņēmumiem un kas var novest pie naudas soda vai kavējuma naudas noteikšanas, pārkāpumiem (22) .
44. Visbeidzot, jāatgādina, ka Tiesa sprieduma lietā Van Landewyck u.c./Komisija (23) 81. punktā norādīja, ka, kaut arī Komisija nekādi nevar tikt kvalificēta kā “tiesa” ECPAK 6. panta nozīmē, tai ir pienākums ievērot Savienības tiesībās noteiktās procesuālās garantijas. Man šķiet neapšaubāmi, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (24) ir ietvertas tieši šīs aplūkojamās procesuālās garantijas un ka tās Komisijai nešaubīgi ir jāievēro.
45. Šie apstākļi pietiekami parāda, ka šo apelācijas sūdzību izskatīšanas ietvaros īpaša uzmanība būtu jāpievērš hartas 47.–49. pantā, kā arī ECPAK 6. pantā minēto pamatgarantiju ievērošanai.
VI – Par Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību (C‑216/09 P)
46. Šīs lietas analīzi es sākšu ar Komisijas iesniegtās apelācijas sūdzības pārbaudi. Šī pārbaude, ņemot vērā, ka tā attiecas uz vienīgo izvirzīto pamatu, kurā norādīts uz noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju, pieprasa arī ProfilARBED
un TradeARBED
iesniegto pretapelācijas sūdzību pārbaudi.
47. Savā apelācijas sūdzībā Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar to noilguma apturēšanu regulējošo noteikumu interpretāciju, kas ietverti Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā.
48. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka minētajās tiesību normās regulētā noilguma apturēšana attiecās vienīgi uz uzņēmumu – prasītāju, proti, ARBED . Līdz ar to Pirmās instances tiesa secināja, ka [pārkāpumu veidojošajiem] faktiem attiecībā uz ProfilARBED
un TradeARBED
bija iestājies noilgums.
A – Lietas dalībnieku prasījumi
49. Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir atcelti Komisijas ProfilARBED
un TradeARBED
noteiktie naudas sodi, noraidīt minēto uzņēmumu celtās apelācijas sūdzības un piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
50. Savā atbildes rakstā par apelācijas sūdzību ProfilARBED
un TradeARBED
lūdz Tiesu atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir atcelti Komisijas tām noteiktie naudas sodi. Turklāt tās ir iesniegušas pretapelācijas sūdzību gadījumam, ja Tiesa atzītu Komisijas prasījumu pamatotību.
B – Par vienīgo pamatu, kurā norādīts uz kļūdainu noilguma apturēšanu regulējošo tiesību normu interpretāciju
51. Ir jānoskaidro, vai gadījumā, ja Savienības tiesā ir celta prasība, noilguma apturēšanai ir relatīva iedarbība, t.i., tā attiecas vienīgi uz uzņēmumu – prasītāju (šo tēzi ir izvirzījusi Pirmās instances tiesa, un to aizstāv ProfilARBED
un TradeARBED ), vai erga omnes
iedarbība, kādā gadījumā noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav cēluši prasību (tēze, ko aizstāv Komisija). Atšķirībā no tā, kas ir tieši paredzēts attiecībā uz noilguma pārtraukšanu, Lēmuma Nr. 715/78 2. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā par šo jautājumu nekas nav minēts.
52. Šis jautājums ir identisks jautājumam iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta /Komisija, kurā, atgādināšu, es arī sniedzu secinājumus. Tiesai par šo jautājumu ir jālemj pirmoreiz.
1) Pārsūdzētais spriedums
53. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka noilguma apturēšana ir jāinterpretē sašaurināti tiktāl, ciktāl tā ir izņēmums no piecu gadu noilguma termiņa principa. Turklāt tā norādīja, ka šai apturēšanai vairs nav jāpiešķir erga omnes
iedarbība, jo apturēšana pēc definīcijas attiecas uz gadījumu, kad Komisija jau ir pieņēmusi lēmumu. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa norādīja, ka saskaņā ar spriedumu lietā Komisija/ AssiDomän Kraft Products u.c. (25) tiesvedības procesiem ir relatīva iedarbība, kas principā nepieļauj, ka uzņēmuma iesniegta prasība par lēmumu varētu ietekmēt citu šā lēmuma adresātu situāciju.
2) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
54. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatojas uz kļūdainu un pārmērīgi sašaurinātu Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 3. punkta un 3. panta gramatisko interpretāciju. Šāda interpretācija būtu pretrunā ne vien teleoloģiskai pieejai, ko Tiesa piemēroja spriedumā lietā Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (26), bet arī in rem pieejai, ko Eiropas Savienības Padome ir piemērojusi Regulas Nr. 2988/74 travaux préparatoires
ietvaros (27) .
55. Turklāt Komisija apšauba atsauci uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/ AssiDöman Kraft Products u.c., kurā Tiesa apstiprināja atceļoša sprieduma relatīvo iedarbību. Šajā spriedumā ietvertā loģika nebūtu piemērojama attiecībā uz tāda veida lēmumiem kā izmeklēšanas pasākumi, kuru apstrīdēšana pārtrauc vai aptur noilgumu.
56. Atšķirībā no galīgajiem lēmumiem šādu pasākumu atcelšana varētu ietekmēt Komisijas iespējas īstenot procedūru attiecībā uz visiem pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem, pat ja tie formāli ir adresēti tikai vienam uzņēmumam. Līdz ar to minētā sprieduma piemērošana attiecībā uz noilguma apturēšanu kavētu pareizu konkurences tiesību piemērošanu, bet interpretācija, kurā būtu atzīta šīs apturēšanas erga omnes
iedarbība, varētu saglabāt to lietderīgo iedarbību.
57. Komisija precizē, ka ar pārsūdzēto spriedumu, ņemot vērā, ka viena sabiedrība ir apstrīdējusi pret to vērsto izmeklēšanas pasākumu, tai ir uzlikts pienākums turpināt izmeklēšanu attiecībā uz citiem pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem un savā galīgajā lēmumā izmantot dokumentus, kuru tiesiskums ir apšaubāms, pretējā gadījumā riskējot ar galīgā lēmuma atcelšanu. Tā kā attiecībā uz citiem uzņēmumiem noilgums turpinās, tā nevarētu panākt ar izmeklēšanas pasākumu saistītā tiesvedības procesa noslēgumu.
58. Turklāt Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums padara vienkāršāku izvairīšanos no naudas soda samaksas. Uzņēmumu, attiecībā uz kuru noilgums ir apturēts, varētu reorganizēt vai nodot tā aktīvus citam uzņēmumam, tādējādi ļaujot grupai izvairīties no naudas soda samaksas.
59. ProfilARBED
un TradeARBED
uzskata, ka divu pantu, kas vienā lēmumā seko viens otram, redakciju atšķirības var tikt interpretētas vienīgi tā, ka tās atspoguļo lēmumpieņēmēja labprātīgu un apzinātu lēmumu nošķirt noilguma pārtraukšanas un apturēšanas iedarbību.
60. Noilgumu regulējošo tiesību normu mērķi paredz nodrošināt Komisijai tiesības nevis sodīt, bet gan, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, aizsargāt attiecīgās personas pret šādiem sodiem, ja ir iestājies kāds noteikts termiņš. Līdz ar to tiktāl, ciktāl noilguma pārtraukšana vai apturēšana novirzās no vispārējiem tiesību principiem, tās, kā to ir uzsvērusi Pirmās instances tiesa, būtu jāinterpretē sašaurināti un tādējādi par labu uzņēmumam.
61. Šajā ziņā ProfilARBED
un TradeARBED
norāda, ka sākotnējais lēmums attiecās vienīgi uz ARBED, un no tā secina, ka tas nav tāds tiesību akts, ko tās varētu pārsūdzēt. No tā izrietot, ka, pat nelemjot par Lēmuma Nr. 715/78 3. panta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkta erga omnes
raksturu, nosacījumi noilguma apturēšanas piemērošanai attiecībā uz tām nav izpildīti.
62. Pat ja sākotnējais lēmums būtu tāds tiesību akts, ko ProfilARBED
un TradeARBED
varētu pārsūdzēt, tās uzskata, ka tiesvedības procesa inter partes
iedarbība nepieļauj, ka ARBED
celta prasība varētu ietekmēt to situāciju. Turklāt ProfilARBED
un TradeARBED
uzskata, ka izmeklēšanas pasākumi ir starplēmumi, kas nav apstrīdami, un tāpēc jautājumam par noilgumu nemaz nav nozīmes. Pat ja tie būtu tādi izmeklēšanas pasākumi, ko var apstrīdēt, attiecīgas prasības sekas nevarētu būt izmeklēšanas procedūras pārtraukšana. Komisijai jebkurā laikā būtu iespēja izlabot formas trūkumus. Līdz ar to pat tādā gadījumā nekas nevarētu pamatot noilgumu regulējošo tiesību normu erga omnes
iedarbību.
63. Attiecībā uz šķietamo iespējamību izvairīties no naudas soda samaksas – ProfilARBED
un TradeARBED
atgādina judikatūru attiecībā uz vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību, kas pieļauj atbildību par pārkāpumu, tostarp arī ar noilgumu saistītās tiesības, pārnest uz citu uzņēmumu.
64. Visbeidzot, ProfilARBED
un TradeARBED
norāda, ka Regula Nr. 2988/74 šajā lietā nav piemērojama, un uzskata, ka, piemērojot tiesiskās drošības principu, tās travaux préparatoires
nav juridiska spēka, jo tie nav publicēti un nav ietverti Regulas Nr. 2988/74 tekstā.
3) Mans vērtējums
65. Pirms uzsākt šā vienīgā pamata analīzi, ir jāatgādina noilgumu regulējošo tiesību normu raksturs un piemērojamība saistībā ar strīdiem konkurences lietās.
a) Ievada apsvērumi
66. Noilgums attiecībā uz procesuālajām darbībām ir universāls tiesību pamatprincips. Tas var tikt definēts kā procesuālo darbību izbeigšana tāpēc, ka beidzies noteikts laika periods kopš pārkāpuma izdarīšanas dienas. Tas principā ir piemērojams visiem pārkāpumiem, pat vissmagākajiem, izņemot vienīgi noziegumus pret cilvēci, kuriem saskaņā ar starptautiskajām prasībām nav noilguma. Ar noilguma termiņa izbeigšanos procesuālās darbības ir izbeidzamas un pret pārkāpuma dalībniekiem vairs nav iespējama nekāda tiesvedība.
67. Noilgums tiecas nodrošināt sociālo mieru un nodrošina kopīgo prasību pēc tiesiskās drošības. Tā savā 2002. gada 24. septembra spriedumā apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija (28) Tiesa attiecībā uz noilgumu apstiprināja, ka “fundamentālā prasība ievērot tiesisko drošību nepieļauj, ka Komisija varētu bezgalīgi novilcināt savu pilnvaru īstenošanu,” un ka, lai pildītu savu funkciju, noilguma termiņam ir jābūt iepriekš noteiktam (29) . Parasti noilgums tiek pamatots vairākos veidos. Pirmkārt, laika gaitā sods zaudē savu pamatojumu, jo pakāpeniski zūd ar pārkāpumu izdarītais sabiedriskās kārtības traucējums. Otrkārt, vairāk aizstāvot attiecīgo personu un uzņēmumu intereses, pārkāpuma pierādījumus ir grūtāk saglabāt vai noteikt precīzu to rašanās laiku. Visbeidzot un galvenokārt, noilgums ļauj sodīt par izmeklēšanu atbildīgo iestāžu inertumu, bezdarbību vai arī nolaidību un sekmē pārkāpuma izdarītāju tiesāšanu saprātīgā laika posmā.
68. Kas attiecas uz konkurences tiesību pārkāpumiem, noilgums saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 1. pantu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. un 2. punktu iestājas piecu gadu laikā, skaitot no dienas, kurā pārkāpums izbeigts. Tomēr saskaņā ar šā lēmuma 2. panta 1. punktu un šīs regulas 25. panta 3. punktu šo noilgumu pārtrauc jebkura rīcība, ko pārkāpuma izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija. Šis pārtraukums ar atpakaļejošu spēku izbeidz jau iesākušos termiņu un noteic jauna termiņa sākumu. Turklāt saskaņā ar minētā lēmuma 2. panta 2. punktu un minētās regulas 25. panta 4. punktu minētais pārtraukums attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas “piedalījās pārkāpumā”.
69. Bez tam saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 3. pantu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktu noilgumu aptur uz laiku, kamēr notiek tiesvedība tiesā. Šajā gadījumā noilguma termiņa gaita apstājas momentāni.
70. Visbeidzot, šā lēmuma 2. panta 3. punktā un šīs regulas 25. panta 5. punktā Savienības likumdevējs ir noteicis, ka noilgums iestājas maksimāli 10 gadu laikā, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu. Tomēr šis termiņš tiek pagarināts par laiku, kamēr noilguma termiņš ir bijis apturēts.
b) Par noilguma apturēšanas relatīvo vai absolūto iedarbību
71. Kā to apgalvo Komisija un to pašu iemeslu dēļ kā iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Nirosta /Komisija minētie, es uzskatu, ka noilguma apturēšanai uz tiesvedības laiku ir jāattiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav iesnieguši prasību.
72. Tādējādi es nepiekrītu Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā paustajai nostājai trīs iemeslu dēļ.
73. Pirmkārt, šī nostāja neņem vērā noilguma objektīvo raksturu. Noilgums ir piesaistīts vienīgi faktiem. Tam ir reāls raksturs, kas nav atkarīgs no attiecīgajām personām. Tādējādi, kad prasība, ko Komisija ir tiesīga celt, izbeidzas ar noilgumu, šī izbeigšanās ietekmē attiecīgo faktu kopumu un attiecas uz visiem lietas dalībniekiem.
74. Kas attiecas uz noilguma termiņa pārtraukšanu, tā ļoti skaidri ir regulēta Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punktā, jo tajos ir norādīts, ka noilguma termiņa pārtraukšana attiecas uz visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kas piedalījās pārkāpumā. Šā lēmuma 3. panta un šīs regulas 25. panta 6. punkta redakcija attiecībā uz noilguma apturēšanu ir vispārīgāka un neprecizē šo jautājumu. Tomēr, tā kā šajos pantos nav noteikts citādi, noilguma pārtraukšanas un apturēšanas iedarbībai būtu jābūt vienādai. Abas divas ir noilguma izņēmumi. Tā kā noilgums ir objektīvs, tās tādējādi ir jāpiemēro vieniem un tiem pašiem faktiem. Tas tā vēl jo vairāk ir salikta, turpināta un it īpaši kolektīva pārkāpuma gadījumā.
75. Otrkārt, Pirmās instances tiesas piedāvātajam risinājumam ir kaitīga iedarbība. Noilguma apturēšanas relatīvā iedarbība patiesībā var novest pie tā, ka Komisija vairs nevarētu celt prasības pret uzņēmumu, pret kuru patiesībā bija jāceļ prasība, jo tās celšanai varētu būt iestājies noilgums.
76. Treškārt, šis risinājums, ja to piemēro šajā lietā, ir kritizējams tiktāl, ciktāl mēs vadāmies pēc premisas, ka ARBED, tā kā tā īsteno izšķirošu ietekmi attiecībā uz TradeARBED, veido ar to vienotu saimniecisko vienību un līdz ar to tai ir jāatbild par šīs pēdējās minētās sabiedrības izdarīto pārkāpumu. Taču Pirmās instances tiesas ieskatā – faktiem attiecībā uz TradeARBED, kura patiesībā bija izdarījusi pārkāpumu, bija iestājies noilgums, bet tas nebija iestājies attiecībā uz sabiedrību, kurai ir pienākums atbildēt par to, proti, attiecībā uz ARBED .
77. Es tādējādi neredzu nevienu iemeslu, lai veiktu nošķiršanu, kas man šķiet mākslīga, starp [noilguma pārtraukšanas vai apturēšanas] iedarbību attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā.
78. Līdz ar to es uzskatu, ka Lēmuma Nr. 715/78 3. pants un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noilguma apturēšana uz tiesvedības laiku attiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav iesnieguši prasību.
79. Saistībā ar šo lietu tas nozīmē, ka attiecībā uz TradeARBED
noilgums nebija iestājies, kas man šķiet saskaņotāk, ņemot vērā noteikumus par vainojamību, ko es esmu piemērojis šajā lietā. Tas tātad arī nozīmē, ka faktiem arī attiecībā uz ProfilARBED
noilgums nebija iestājies, taču ar nosacījumu, ka šo uzņēmumu patiesi var uzskatīt par tādu, kas “piedalījās pārkāpumā” (30) .
80. Līdz ar to es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka noilguma apturēšana attiecas vienīgi uz uzņēmumu, kas ir iesniedzis prasību par [lēmuma] atcelšanu, t.i., uz ARBED, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
81. Ņemot vērā šos apstākļus, es ierosinu Tiesai lemt, ka vienīgais pamats, kurā ir norādīts uz noilguma apturēšanu regulējošo noteikumu kļūdainu interpretāciju, ir pamatots.
c) Secinājums
82. Ņemot vērā šo apsvērumu kopumu, es ierosinu Tiesai apmierināt Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P un atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir nolēmusi, ka noilguma apturēšana attiecas vienīgi uz ARBED .
83. Ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos apsvērumus, es ierosinu Tiesai apvienot ProfilARBED
un TradeARBED
iesniegto pretapelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P ar ARBED
iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P.
VII – Par ARBED
iesniegto apelācijas sūdzību (C‑201/09 P), kā arī par ProfilARBED
un TradeARBED
iesniegto pretapelācijas sūdzību (C‑216/09 P)
84. Ar savām attiecīgajām apelācijas sūdzībām ARBED, ProfilARBED
un TradeARBED
(turpmāk tekstā – “ ARBED
grupa”) lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
85. Savā atbildes rakstā, atbildot uz ARBED
iesniegto apelācijas sūdzību, un savā replikas rakstā par ProfilARBED
un TradeARBED
iesniegto pretapelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu noraidīt šīs apelācijas sūdzības un piespriest ARBED
grupai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
86. ARBED
grupa izvirza četrus pēc būtības identiskus pamatus (31) . Tajos attiecīgi ir norādīts uz strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamību, vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošanu, kļūdainu noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju un, visbeidzot, kļūdām tiesību piemērošanā, izvērtējot šo sabiedrību tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
A – Par pirmo pamatu – strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamība
87. Būtībā ARBED
grupa apgalvo, ka Komisija, ņemot vērā, ka EOTK līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā, ir zaudējusi savu kompetenci sodīt par EOTKL 65. panta pārkāpumu un ka nav tādas tiesību normas, kas pilnvarotu šo iestādi piemērot šo tiesību normu.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
88. Pirmais pamats turpmāk ir iedalāms trīs daļās, kurās norādīts, pirmkārt, uz EOTKL 97. panta pārkāpumu, otrkārt, Regulas Nr. 1/2003 pārkāpumu un, treškārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
a) Par pirmo daļu – EOTKL 97. panta pārkāpums
89. ARBED
grupa norāda, ka EOTKL 97. pantā ir ietverta norāde uz EOTK līguma spēka zaudēšanu 2002. gada 23. jūlijā un ka strīdīgais lēmums, kas ir pamatots ar EOTKL 65. pantu, ir pieņemts 2006. gada 8. novembrī. Nolemjot, ka aplūkojamā rīcība pamatoti ir tikusi izmeklēta, pamatojoties uz EOTKL 65. pantu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EOTKL 97. pantu un nav atbildējusi uz tās [ ARBED
grupas] argumentiem par [strīdīgā lēmuma] juridiskā pamata neesamību.
90. ARBED
grupas ieskatā – Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka ar Kopienas līgumiem ir izveidota vienota tiesību sistēma, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Saskaņā ar EKL 305. panta 1. punktu EOTK līgums veido īpašu tiesisko regulējumu, kas novirzās no vispārējiem EK līgumā ietvertajiem noteikumiem, un atbilstošo EK līguma tiesību normu pēctecība EOTK līguma tiesību normām ar 2002. gada 24. jūliju ir izraisījusi piemērojamo juridisko pamatu, procedūru un materiālo tiesību normu izmaiņas. Iestāžu pienākums dažādus Līgumus interpretēt saskaņoti var tikt īstenots vienīgi pašos Līgumos noteiktajās robežās un tādējādi nevar mudināt iestādes saglabāt kādas tiesību normas spēku, ja Līgumā, kurā tā ietverta, ir paredzēta tā spēka zaudēšana 2002. gada 23. jūlijā.
91. Spriedumiem lietās Klomp (32) un Lucchini (33), uz kuriem atsaucas Pirmās instances tiesa, lai pamatotu savu argumentāciju, nebūtu jāizmaina šis secinājums. Pirmajā spriedumā runa bija par ar apvienošanās līgumu notikušajām Kopienu primāro tiesību izmaiņām un otrajā – par lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz EOTK līgumu pirms, nevis pēc šā līguma spēka zaudēšanas.
92. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā īpaši uzstāj uz ar EK līgumu, EOTK līgumu un Euratom
līgumu izveidotās tiesību sistēmas vienotību. Šo tiesību sistēmu raksturo kopīgi mērķi, kopīgi aizsargājamie subjekti, kopīgas tiesību normas un procedūras, kā arī kopīgas iestādes. It īpaši gan EOTKL 65. pantā, gan arī EKL 81. pantā ir noteikta Komisijas kompetence, kuras īstenošanu kontrolē Tiesa. Tā arī norāda, ka saskaņā ar judikatūru EOTK līgumā un EK līgumā ietvertās tiesību normas ir neatņemama Kopienu tiesību sastāvdaļa, kuru piemērošanā ir jāizvairās no nesaskaņotības, un EOTK līgums un Euratom
līgums ir jāinterpretē, pamatojoties uz kopīgiem principiem, atsaucoties uz EK līgumu. Savā judikatūrā Tiesa ir uzskatījusi, ka materiālo tiesību normas, kas aizliedz nolīgumus EOTK līgumā un EK līgumā, ir līdzvērtīgas un judikatūru par EKL 81. pantu ir piemērojusi attiecībā uz EOTKL 65. panta 1. punktu.
93. Ievērojot EKL 305. panta 1. punktu, Savienības tiesas vienmēr ir uzskatījušas, no vienas puses, ka EOTK līgums, ņemot vērā tā specifiku, vienotajā tiesību sistēmā ir lex specialis, un, no otras puses, tiktāl, ciktāl jautājumi nav regulēti EOTK līgumā ietvertajās tiesību normās, EK līgumu var piemērot kā lex generalis
attiecībā uz precēm, kas ietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā. Tādējādi, tā kā EK līgums ir darbojies kā papildu tiesiskais regulējums visā EOTK līguma darbības laikā, pēc tā spēka zaudēšanas tas ir uzskatāms par nonākušu “priekšplānā” arī šajā specifiskajā jomā. It īpaši nolīgumu tiesiskajā regulējumā EOTKL 65. pantā paredzētie aizliegumi un sankcijas bez pārtraukuma tiek pārņemti starp EKL 81. pantā minētajiem.
94. Komisija uzskata, ka, ja EOTK līgums ir zaudējis spēku un ja attiecībā uz lietām par nolīgumiem nav paredzēti pārejas noteikumi, no tā nevar secināt, ka dalībvalstis būtu gribējušas no EKL 65. panta piemērošanas jomas izslēgt EOTK līguma darbības laikā noslēgtos nolīgumus vienīgi tā iemesla dēļ, ka tie ir atklāti vai izmeklēti pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas. Ar primārajām tiesībām pamatotas pārejas gadījumā pārejas noteikumi nav nepieciešami, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru ir pietiekami izmantot vispārēji atzītos interpretācijas principus, lai noskaidrotu tiesību normu piemērojamību laikā, ņemot vērā to mērķus un kontekstu.
95. Saskaņā ar šiem noteikumiem, Komisijas ieskatā, attiecībā uz faktiem, uz kuriem attiecas aizliegums, ir jāpiemēro pārkāpuma izdarīšanas brīdī spēkā esošās materiālās tiesības. Fakts, ka EOTKL 65. panta 1. punkts prevalēja pār EKL 81. pantu un ka inkriminētā rīcība bija arī EKL 81. panta pārkāpums, norāda uz nepārtrauktām Komisijas tiesībām sodīt par pārkāpumu. Tā uzskata, ka pašlaik piemērojamie sodi, vienmēr ievērojot lex mitior
principu saskaņā ar EOTKL 65. panta 5. punktu, iekļaujas EKL 81. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta tvērumā.
96. Komisija uzsver, ka kompetences trūkums veikt izmeklēšanu un noteikt sodus atņemtu EOTKL 65. panta 1. punktam – būtiskai Kopienu tiesību normai, kura ir nepieciešama, lai īstenotu Kopienas mērķus, – tā lietderīgo iedarbību, piešķirot nepamatotu amnestiju nolīgumiem, kuri ir noslēgti un kuri bija aizliegti EOTK līguma darbības laikā. Pat dalībvalstis būtu kavētas veikt izmeklēšanu. Turklāt tāds šķērslis pārkāptu [tiesību] pamatprincipu, saskaņā ar kuru tiesvedības noslēgumā procedūru ir jābūt iespējams atsākt tajā stadijā, kurā ir noticis procesuālais pārkāpums. Tomēr – Komisijas ieskatā – nekas neļauj uzskatīt, ka dalībvalstis būtu vēlējušās šādu amnestiju un pēctecības pārtraukšanu jomā, kurā kopējā politika vienmēr ir bijusi paredzēta.
b) Par otro daļu – Regulas Nr. 1/2003 pārkāpums
97. ARBED
grupa uzskata, ka Pirmās instances tiesa, pamatojot Komisijas kompetenci ar Regulu Nr. 1/2003, ir pārsniegusi savas pilnvaras un nav atbildējusi uz tās argumentiem. Tā norāda, ka šī regula ir pieņemta pēc EOTK līguma darbības beigām, un uzskata, ka, ievērojot tās 4. pantu un iztrūkstot jebkādai atsaucei uz EOTK līgumu, tā piešķir Komisijai vienīgi kompetenci izmeklēt pārkāpumus saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu.
98. Pat pieņemot, ka Regula Nr. 1/2003 piešķir Komisijai kompetenci sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumiem, tas būtu EOTK līguma pārkāpums, jo, tā kā tā ir pieņemta vienīgi saskaņā ar EK līgumu, tā radītu EOTK līguma izmaiņas. No judikatūras izriet, ka dažādu līgumu materiālo tiesību normu saskaņotai interpretācijai nav nekādas ietekmes uz dažādām iestādēm ar dažādiem līgumiem piešķirtu kompetenci, jo iestāžu katrā līgumā noteiktā kompetence ir paredzēta, lai īstenotu vienīgi tās pilnvaras, kas ir noteiktas šajā līgumā.
99. ARBED
grupas ieskatā – Pirmās instances tiesas pieeja novestu, no vienas puses, pie pilnvaru piešķiršanas Padomei lemt, kuras iestādes ir kompetentas nodrošināt EOTKL 65. panta īstenošanu, kaut gan šo kompetenci ir īstenojuši EOTK līguma autori, un, no otras puses, pie Komisijai ar EOTK līgumu piešķirtās kompetences rakstura izmainīšanas, kas saskaņā ar EOTKL 65. pantu ir ekskluzīva, kaut gan tā ir konkurējoša ar dalībvalstu konkurences iestāžu un valsts tiesu iestāžu kompetenci Regulā Nr. 1/2003.
100. Tādējādi Pirmās instances tiesas veiktā interpretācija attiecībā uz tiesību normu piemērošanu laikā apdraud katram Līgumam raksturīgo juridisko identitāti un noteikumus par tiesību normu hierarhiju. Turklāt Pirmās instances tiesai ir radies apjukums starp procesuālo tiesību normām, materiālo tiesību normām un kompetences noteikšanu. No judikatūras izriet, no vienas puses, ka jautājums par kādas iestādes kompetenci ir pakārtots jautājumam par to, kādas materiālo un procesuālo tiesību normas ir jāpiemēro, un, no otras puses, ka juridiskajam pamatam, kas pilnvaro Kopienas iestādi pieņemt tiesību aktu, ir jābūt spēkā tā pieņemšanas brīdī.
101. Komisija uzskata, ka savu lēmumu tā uz EOTKL 65. panta 1. punkta pamata ir pieņēmusi pamatoti, jo pārkāpums notika tā darbības laikā un šis līgums prevalēja pār EK līgumu. Turklāt, tā kā šī pati tiesību norma paredzēja aizliegumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī un EKL 81. pants paredz tādu pašu aizliegumu, nulla poena sine lege
princips nav pārkāpts.
102. Tā precizē, ka saistībā ar tiesību sistēmas vienotību un saskaņā ar pilnvaru pārnešanu bez pārtraukuma pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas, kompetence sodīt par pārkāpumiem un piemērojamā procedūra ir ietverta EKL 81. pantā un Regulas Nr. 1/2003 23. pantā. Šis pēdējais minētais pants ir piemērojams attiecībā uz EOTK līguma darbības laikā izdarītajiem pārkāpumiem gan saistībā ar EKL 81. pantu kā pakārtoti piemērojamu lex generalis, gan arī saistībā ar EOTKL 65. pantu kā lex specialis
ar līdzvērtīgu saturu. Regulas Nr. 1/2003 23. pantā ietvertā norāde uz EKL 81. pantu, ievērojot specialitātes sakaru, aptver arī EOTKL 65. pantu.
103. Turklāt šī pieeja – Komisijas ieskatā – atbilst principam, saskaņā ar kuru spēkā esošās procesuālo tiesību normas ir piemērojamas izskatīšanā esošām lietām. Saskaņā ar šo principu pārkāpuma konstatēšanas un sodīšanas par to procedūru tērauda nozarē kopš EOTK līguma darbības beigām regulē no EK līguma atvasinātās tiesības, un saistībā ar izskatīšanā esošajām lietām tas neietekmē EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētā materiālā aizlieguma piemērošanu.
104. Komisija īpaši atsaucas uz Tiesas 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā De Haan (34) un Pirmās instances tiesas 2006. gada 19. septembra spriedumu lietā Lucchini /Komisija (35), lai norādītu, ka tā var un tai ir pienākums kombinēt pašlaik spēkā esošās procesuālo tiesību normas ar pārkāpuma izdarīšanas brīdī spēkā bijušajām materiālo tiesību normām.
105. Visbeidzot, ņemot vērā šo apstākļu kopumu, Komisija uzskata, ka pēc 2002. gada 23. jūlija dalībvalstīm nav tai tieši jādeleģē kompetence izmeklēt EOTK līguma jomā izdarītos pārkāpumus un ka nekas nedod pamatu uzskatīt, ka tās pret to būtu iebildušas. Tā uzsver, ka EOTK līguma darbības izbeigšanās ir bijusi pamats spraigām diskusijām Padomē, Eiropas Parlamentā un Komisijā vairāk nekā 10 gadus un ka pārejas noteikumi ir ieviesti gadījumos, kad tie tika uzskatīti par nepieciešamiem.
c) Par trešo pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums
106. ARBED
grupa apgalvo, ka Pirmās instances tiesas novērtējums attiecībā uz juridiskā pamata derīgumu nav nekādi pamatots. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa vispār nav atbildējusi uz argumentiem, kas bija izvirzīti saistībā ar prasību par [strīdīgā lēmuma] atcelšanu.
2) Mans vērtējums
a) Par pirmo un otro daļu – attiecīgi EOTKL 97. panta pārkāpums un Regulas Nr. 1/2003 pārkāpums
107. Pirmā pamata divas pirmās daļas ir jāpārbauda kopā. Šajās divās daļās ARBED
grupa būtībā aicina Tiesu izlemt jautājumu, vai pēc EOTK līguma darbības beigām Komisija varēja konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot savu kompetenci ar Regulā Nr. 1/2003, kura, atgādināšu, ir EKL 81. panta piemērošanas regula, ietvertajām tiesību normām.
108. Šis jautājums būtībā ir identisks jautājumam, kas ir radies saistībā ar pašlaik Tiesā izskatāmo apelācijas sūdzību (lieta C‑352/09 P) par iepriekš minēto spriedumu lietā ThyssenKrupp Stainless /Komisija, kurā es arī sniedzu secinājumus.
109. Šajā lietā, tāpat kā iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Stainless /Komisija, Komisija ir izmantojusi EOTK līgumā un EK līgumā ietverto materiālo un procesuālo tiesību normu kombināciju (36), lai sodītu par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu pēc EOTK līguma darbības beigām. Šajā lietā Komisija ir pamatojusies uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, lai konstatētu pārkāpumu. Turklāt, lai aplūkojamajiem uzņēmumiem noteiktu naudas sodu, Komisija ir atsaukusies uz šīs regulas 23. panta 2. punktu. Tomēr abās šajās lietās šā naudas soda apmēru Komisija ir aprēķinājusi nevis pēc šajā pēdējā tiesību normā ietvertās aprēķina metodes, bet gan pēc EOTKL 65. panta 5. punktā paredzētās metodes, pamatojot to ar lex mitior
principa piemērošanu (37) .
110. Tiktāl, ciktāl Komisija šo kombināciju ir veikusi vienādi abās šajās lietās un ciktāl Pirmās instances tiesa ir veikusi pēc būtības identisku tiesiskuma pārbaudi, es izmantošu to pašu argumentāciju, ko es piedāvāju iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta /Komisija sniegtajos secinājumos.
111. Komisija minēto kombināciju veica tiktāl, ciktāl nav nekādu pārejas noteikumu, kas tai atļautu konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu pēc EOTK līguma darbības beigām. Līdz ar to, ja tai nav izdevies pieņemt lēmumu pirms minētā līguma darbības beigām tādēļ, ka pret konkurenci vērstā rīcība ir atklāta novēloti, vai tādēļ, kā tas ir šajā lietā, ka ir atcelts pirmais lēmums, nav tiesību normu, kas tai ļautu nodrošināt, ka tiek ievērotas tās tiesības un izpildīti tie pienākumi, kas paredzēti minētajā tiesību normā.
112. Turklāt nevienā no divām Kopienu konkurences noteikumu piemērošanas regulām – nedz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 (38), nedz arī Regulā Nr. 1/2003 – nav regulētas situācijas, kas radušās EOTK līguma darbības laikā. Šāda situācija ir minēta vienīgi Komisijas paziņojumā par noteiktiem aspektiem, izskatot konkurences lietas saistībā ar EO TK līguma darbības beigām (39) . Šī paziņojuma 31. punktā ir noteikts:
“Ja, nolīgumiem piemērojot Kopienu konkurences noteikumus, Komisija konstatē pārkāpumu jomā, uz ko attiecās EOTK līgums, lai arī kāds būtu piemērošanas datums, piemērojamās materiālās tiesības ir tās, kas bija spēkā brīdī, kad notikuši fakti, kas veido pārkāpumu. Katrā ziņā procesuālā līmenī tiesības, kas piemērojamas pēc EOTK līguma darbības beigām, ir EK tiesības [..].”
113. Šāda tiesiskā regulējuma neesamības dēļ Komisija sākotnēji izvēlējās risinājumu, ko Pirmās instances tiesa noraidīja ar 2007. gada 25. oktobra spriedumiem lietās SP /Komisija (40), T‑45/03 Riva Acciaio /Komisija, T‑77/03 Feralpi Siderurgica /Komisija un T‑94/03 Ferriere Nord /Komisija. Visās šajās lietās Komisija savu kompetenci bija pamatojusi vienīgi ar EOTK līgumu, lai gan tas bija zaudējis spēku. Tā 2002. gada 17. decembrī pieņemtajā lēmumā attiecībā uz Ferriere Nord SpA
– Komisija, lai konstatētu EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, bija pamatojusies uz EOTKL 65. panta 4. punktu un, lai šim uzņēmumam noteiktu naudas sodu, uz EOTKL 65. panta 5. punktu.
114. Pirmās instances tiesa atcēla visus šos lēmumus kompetences trūkuma dēļ. Tā it īpaši atgādināja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (41) tiesību normai, kas ir tiesību akta juridiskais pamats un kas pilnvaro Kopienu iestādi pieņemt attiecīgo tiesību aktu, ir jābūt spēkā šā tiesību akta pieņemšanas brīdī.
115. Nevienā no minētajām lietām Komisija neiesniedza apelācijas sūdzību.
116. Taču šajā lietā, tāpat kā iepriekš minētajā lietā ThyssenKrupp Nirosta /Komisija, Komisija piedāvā jaunu risinājumu, pamatojot savu lēmumu ar strīdīgā lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā esošo EOTK līgumā ietverto materiālo tiesību normu un no EK līguma izrietošo procesuālo tiesību normu kombināciju.
117. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz Savienības likumdevēja pieņemto tiesību normu teleoloģisku interpretāciju, atzina šīs kombinācijas likumību. Lai atzītu Komisijas pilnvaras pieņemt šādu lēmumu, Pirmās instances tiesa – tāpat kā iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Stainless /Komisija – savu argumentāciju strukturēja trīs posmos. Vispirms, pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā tā atgādināja EOTK līguma raksturu un piemērojamību Savienības tiesību sistēmā. Pēc tam, šā sprieduma 59.–64. punktā tā, piemērojot Tiesas izstrādātos interpretācijas noteikumus, pamatojās uz abos Līgumos ietverto mērķu saskaņotību un identiskumu. Visbeidzot, minētā sprieduma 65.–68. punktā Pirmās instances tiesa apliecināja, ka Komisija rīkojās, ievērojot tiesiskuma principu un it īpaši principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā.
118. Šajos secinājumos es, tāpat kā Pirmās instances tiesa, atbalstu šāda juridiskā pamata derīgumu, un es esmu pārņēmis atsevišķas šīs argumentācijas daļas.
119. Savienības tiesību sistēmā EOTK līgums veidoja īpašu tiesisko regulējumu melnās metalurģijas un akmeņogļu jomās, novirzoties no vispārējiem noteikumiem, kas bija ietverti EK līgumā. Abu šo līgumu saistība bija regulēta EKL 305. pantā. Šīs tiesību normas mērķis bija izslēgt EK līgumu un no tā atvasināto tiesību piemērošanu attiecībā uz melnās metalurģijas un akmeņogļu jomām, jo šie jautājumi bija īpaša regulējuma priekšmets EOTK līgumā (42) .
120. Tomēr, iztrūkstot specifiskiem noteikumiem, EK līgums un tā piemērošanai pieņemtās tiesību normas tika piemērotas attiecībā uz šīs sektorālās Kopienas precēm (43), un pēc tā izbeigšanās 2002. gada 23. jūlijā EK līguma vispārējā piemērošanas joma tika attiecināta uz jomām, kuras sākotnēji regulēja EOTK līgums.
121. Šī EK līguma atbilstošo tiesību normu pēctecība EOTK līguma tiesību normām iekļaujas abu Kopienu “funkcionālās” vienotības kontekstā (44) . Jau ļoti agri Tiesa atzina vienotas tiesību sistēmas esamību (45) . Tāpat tā atzina tādas tiesību sistēmas pēctecības esamību, kurā, ja vien nav tieši paustas pretējas Savienības likumdevēja gribas, ir jānodrošina tiesību struktūru pēctecība tiesību aktu izmaiņu gadījumā (46) .
122. Spriedumi lietā Busseni (47) un iepriekš minētajā lietā Lucchini
atklāj veidu, kā Tiesa saprot šo abu līgumu funkcionālo vienotību. Šīs divas lietas attiecās uz Tiesas kompetenci prejudiciālo nolēmumu tiesvedības ietvaros interpretēt EOTK līgumu.
123. Pirmajā lietā tika aplūkota situācija, kurā šī kompetence nebija skaidri paredzēta EOTKL 41. pantā atšķirībā no EKL 234. panta formulējuma. Lai aizpildītu šo likuma nepilnību, Tiesa neņēma vērā tekstuālās atšķirības starp abiem šiem līgumiem un atsaucās uz šo līgumu kopīgajiem mērķiem, kā arī uz to nolūkiem un saskaņotību. Tiesa tādējādi norādīja, ka “pretrunā [šo līgumu] mērķiem un saskaņotībai [..] būtu tas, ka, ja gadījumā, kad runa būtu par [EKL] un EAEK līguma noteikumiem, to nozīmes un piemērojamības noteikšana būtu vienīgi Tiesas kompetencē [..], kamēr attiecībā uz EOTK līgumā ietvertajām tiesību normām šo kompetenci saglabātu tikai vairākas dalībvalstu tiesas, kuru veiktā interpretācija var atšķirties, un ka [..] Tiesai nebūtu tiesības nodrošināt šo tiesību normu vienveidīgu interpretāciju [ (48) ] ” (49) .
124. Vēlāk Tiesa šo argumentāciju izmantoja iepriekš minētajā spriedumā lietā Lucchini . Šī lieta attiecās uz situāciju, kad Tiesa EOTK līguma darbības beigu dēļ zaudēja savu kompetenci lemt par prejudiciālajiem jautājumiem, kas saistīti ar minētā līguma interpretāciju un piemērošanu. Tiesa, atzīstot, ka EOTKL 41. pants īstenībā vairs nav piemērojams, uzskatīja, ka tas būtu ne vien pretrunā Līgumu mērķiem un to saskaņotībai, bet arī nesavietojami ar Kopienu tiesību sistēmas turpinātību, ja Tiesa nevarētu nodrošināt vienotu no EOTK līguma – kura iedarbība iestājas arī, tam vairs neesot spēkā, – izrietošo normu vienveidīgu interpretāciju (50) .
125. Tieši uz šīs judikatūras pamata Pirmās instances tiesa, pēc manām domām, atzina Komisijai strīdīgo kompetenci. Neņemot vērā tekstuālās atšķirības starp EOTKL 65. panta 1. punktu un EKL 81. pantu, Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka abas šīs tiesību normas Savienības tiesai ir jāinterpretē vienādi un ka tām ir identiski mērķi (51) .
126. EOTKL 65. panta 1. punkta un EKL 81. panta 1. punkta redakcijas ir pietiekams pamats, lai konstatētu, ka dalībvalstis ir vēlējušās Kopienai saglabāt tos pašus noteikumus un tās pašas pilnvaras. Lai gan šīs tiesību normas vārdiski ir formulētas atšķirīgi, tajās ir pausta viena un tā pati nepieciešamība – izveidot kopēju tirgu, kurā pastāv veselīga un iedarbīga konkurence, un šajā nolūkā noteikt konkurenci kropļojošu nolīgumu aizliegumu. Kā to norādīja Pirmās instances tiesa, nekropļotas konkurences nodrošināšana melnās metalurģijas un akmeņogļu nozarēs līdz ar EOTK līguma darbības beigām nav tikusi pārtraukta; tā vienkārši ir turpinājusies EK līguma ietvaros. Turklāt ar EOTKL 65. panta 1. punktu un EKL 81. panta 1. punktu tiek aizsargātas vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Rīcības veidu ziņā šīs divas tiesību normas ir pamatotas uz līdzīgām premisām (52), un to piemērošanu veic viena un tā pati iestāde, proti, Komisija.
127. Šajos apstākļos un ņemot vērā principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā, man šķiet, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatoti secināt, ka, lai nodrošinātu Kopienu tiesību sistēmas un tās darbību ietekmējošo mērķu kontinuitāti, Eiropas Kopienai, tā kā tā aizstāj Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, tajā pastāvošās procedūras ietvaros attiecībā uz situācijām, kas radušās EOTK līguma darbības laikā, ir jānodrošina, ka tiek ievērotas tās tiesības un izpildīti tie pienākumi, kas [ar šo pēdējo līgumu] ir uzlikti gan dalībvalstīm, gan privātpersonām (53) . Atzīt, ka pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas Kopienai nav tādu tiesību, man šķiet pretēji Savienības likumdevēja paredzētajiem šo līgumu mērķiem un saskaņotībai, kā arī nesavienojami ar Tiesas atzīto Kopienu tiesību sistēmas turpinātību.
128. Šai interpretācijai var būt nozīme vienīgi tad, ja Kopiena, ko šajā gadījumā pārstāv Komisija, rīkojas, ievērojot vispārējos principus, kas regulē tiesību normu piemērošanu laikā (54) . Šie principi, kurus Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 65. punktā, ir šādi.
129. Attiecībā uz procesuālo tiesību normām, tās ir vienīgi piemērojamas visos tajos strīdos, kas tiek risināti brīdī, kad šīs tiesību normas ir spēkā esošas. Citiem vārdiem, Komisijai izdarītais EOTK līguma pārkāpums ir jāizskata saskaņā ar tām procesuālo tiesību normām, kas bija spēkā tās lēmuma pieņemšanas datumā, t.i., saskaņā ar Regulā Nr. 1/2003 ietvertajām tiesību normām.
130. Turpretim tas tā nav materiālo tiesību normu gadījumā. Šīm tiesību normām, ja vien nav tiešas Savienības likumdevēja norādes par pretējo, nav atpakaļejoša spēka (55) . Šis noteikums nodrošina indivīdu tiesiskās drošības principa ievērošanu, kuriem pavisam vienkārši ir jāvar noskaidrot viņu individuālās brīvības robežas, lai vēlāk viņu paredzējumus nepārsteigtu tiesību norma ar atpakaļejošu spēku.
131. Šāds noteikums izriet no nullum crimen, nulla poena sine lege
principa, kas ir ietverts hartas 49. panta 1. punktā, kā arī ECPAK 7. panta 1. punktā.
132. Hartas 49. panta 1. punktā ir precizēts:
“Nevienu nevar atzīt par vainīgu nodarījumā, kas ir darbība vai bezdarbība un ko tā izdarīšanas brīdī saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām vai starptautiskajām tiesībām neuzskata par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nevar piemērot bargāku sodu par to, kas bijis spēkā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī. Ja pēc noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas tiesību aktos ir paredzēts vieglāks sods, piemēro šo sodu.”
133. Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 68. punktā veiktā analīze man šķiet esam pilnīgā saskaņā ar šo principu. EOTKL 65. panta 1. punkts, kurā ir definēts pārkāpums, ir uzskatāms par materiālo tiesību normu, kuru ir piemērojusi Komisija. Strīdīgais lēmums attiecas uz tiesisku stāvokli, kāds nepārprotami radās pirms EOTK līguma darbības beigām, jo tas izveidojās laikā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim. Turklāt, ņemot vērā EOTK līguma lex specialis
raksturu, šis līgums un tā piemērošanai pieņemtās tiesību normas bija vienīgās tiesību normas, kas piemērojamas šāda veida situācijām, kas radušās pirms šā līguma darbības beigām. Visbeidzot, kā norāda Pirmās instances tiesa, Savienības likumdevējs nekādi nav paredzējis EKL 81. panta atpakaļejošu spēku pēc EOTK līguma darbības beigām.
134. Tādējādi Komisija, pieņemot strīdīgo lēmumu, sodīja rīcību, kas tās veikšanas brīdī bija pārkāpums. Kad šis pārkāpums tika izdarīts laikā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim, tas skaidri un precīzi bija definēts EOTKL 65. panta 1. punktā. Turklāt minētais pārkāpums bija sodāms saskaņā ar skaidri definētu sankciju EOTKL 65. panta 5. punktā. Tādējādi uzņēmumi bija pilnībā informēti par to rīcības sekām gan saistībā ar pirmo procedūru, kas noveda pie sākotnējā lēmuma pieņemšanas, gan arī saistībā ar procedūru šajā lietā.
135. Pašlaik, kas attiecas uz procesuālo tiesību normām, mēs esam noskaidrojuši, ka saistībā ar EKL 81. panta piemērošanu tiesību normas, kas pilnvaro Komisiju pieņemt lēmumu par sodīšanu un piemērot sankcijas uzņēmumiem, kas ir pārkāpuši EKL 81. pantu, kopš Regulas Nr. 1/2003 spēkā stāšanās 2004. gada 1. maijā ir attiecīgi šīs regulas 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts. Nolemjot, ka šīs tiesību normas ir procesuālo tiesību normas, Pirmās instances tiesa tādējādi ir atbalstījusi to tūlītēju piemērošanu.
136. Tieši šajā pēdējā punktā es nevaru piekrist Pirmās instances tiesas analīzei. Ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai netiek piešķirtas vienīgi tiesības noteikt naudas sodu. Tajā vienlaikus tiek noteikts arī naudas soda apmērs. Šajos apstākļos man šķiet, ka šis tiesību noteikums ir materiālo tiesību norma.
137. Tomēr ir redzams, ka Komisija, kā tas skaidri izriet no strīdīgā lēmuma 475. punkta, uz minēto tiesību normu ir pamatojusies, lai varētu īstenot sodīšanas funkciju attiecībā uz ARBED
grupu. Kas attiecas uz naudas soda apmēru, Komisija saskaņā ar hartas 49. panta 1. punktā ietverto lex mitior
principu to ir aprēķinājusi atbilstoši EOTKL 65. panta 5. punktam, lai ARBED
grupa tiktu sodīta pēc vieglākās sankcijas.
138. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka tādā situācijā kā aplūkojamajā lietā Komisija varēja pamatoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu, lai konstatētu un sodītu par nolīgumiem, kas tika īstenoti nozarēs, uz kurām attiecas EOTK līguma piemērošanas joma, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
139. Tomēr man jānorāda, ka, pretēji tam, kā pārsūdzētā sprieduma 64. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, Komisija tā bija tiesīga rīkoties nevis pēc 2002. gada 23. jūlija – datuma, kurā spēku zaudēja EOTK līgums, – bet gan sākot ar 2004. gada 1. maiju, kad spēkā stājās Regula Nr. 1/2003.
140. Tomēr šī kļūda, kas ir pieļauta arī iepriekš minētajā spriedumā lietā ThyssenKrupp Stainless /Komisija, nekādi neietekmē lietas risinājumu.
141. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es ierosinu Tiesai pirmā pamata pirmās divas daļas noraidīt kā nepamatotas.
b) Par pirmā pamata trešo daļu – pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamība
142. Pienākums pamatot nolēmumus izriet no Tiesas Statūtu 36. panta, kas saskaņā ar minēto Statūtu 53. panta pirmo daļu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 81. pantu ir piemērojams attiecībā uz Pirmās instances tiesu.
143. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma motīvu daļā ir jāatspoguļo skaidrs un nepārprotams Pirmās instances tiesas pamatojums, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā nolēmuma argumentāciju un lai Tiesa varētu veikt tiesisko kontroli (56) . Attiecībā uz prasību, kas pamatota ar EKL 230. pantu, pamatojuma pienākums noteic, ka Pirmās instances tiesa pārbauda prasītāja norādītos [tiesību akta] atcelšanas pamatus un izklāsta iemeslus, kas noved pie pamata noraidīšanas vai pie apstrīdētā tiesību akta atcelšanas.
144. Tomēr Tiesa šim pienākumam atbildēt uz norādītajiem pamatiem ir noteikusi robežas spriedumā lietā Connolly /Komisija (57) . Tā uzskatīja, ka sprieduma pamatojums ir jāvērtē, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus (58), un ka nevar prasīt, lai Pirmās instances tiesa atbild “detalizēti uz katru prasītāja norādīto argumentu, īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs un nav pamatots ar detalizētiem pierādījumiem” (59) .
145. Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa ir juridiski pamatoti atbildējusi uz ARBED
grupas minētajiem argumentiem. Tā pareizi paskaidroja iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka Komisijas pieeja ir atzīstama par pamatotu. Tas ir ne vien ļāvis ARBED
grupai kritizēt atsevišķus tās analīzes punktus, bet arī, kā tas izriet no iepriekš aplūkotās notikumu attīstības, Tiesai īstenot tiesisko kontroli.
146. Šajā kontekstā es uzskatu, ka Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 56.–69. punktā ietvertais pamatojums nav apstrīdams, un ierosinu Tiesai pirmā pamata trešo daļu noraidīt kā nepamatotu.
c) Secinājums
147. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es uzskatu, ka ARBED
iesniegtajā apelācijas sūdzībā (lieta C‑201/09 P), kā arī TradeARBED
un ProfilARBED
iesniegtajā pretapelācijas sūdzībā (lieta C‑216/09 P) minētais pirmais pamats, kurā norādīts uz strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamību, nav pamatots un ir jānoraida.
B – Par otro pamatu – vainojamību par pret konkurenci vērstas rīcības sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošana, ko pieļāvusi Pirmās instances tiesa
148. Otrajā pamatā ARBED
un ProfilARBED
iebilst pret to, ka tās ir sauktas pie atbildības par [ ARBED ] meitas sabiedrības TradeARBED
izdarītu pārkāpumu.
149. Šim pamatam ir trīs daļas, kurās ir norādīts, pirmkārt, uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, otrkārt, uz kļūdainu judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot tās mātes sabiedrību, piemērošanu un, treškārt, uz kļūdām tiesību piemērošanā, kas pieļautas, konstatējot ARBED
izšķirošās ietekmes faktisko īstenošanu pār TradeARBED .
150. Saistībā ar minēto pamatu norādītie argumenti, kaut arī tie ir visnotaļ identiski abās apelācijas sūdzībās, ARBED
un ProfilARBED
ieskatā – tiecas sasniegt atšķirīgus mērķus. Līdz ar to šo argumentu pārbaudes ietvaros šo uzņēmumu attiecīgā situācija ir jānošķir.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
a) Par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību lietā C‑201/09 P
151. Savos rakstveida apsvērumos Komisija apgalvo, ka otrais pamats, ņemot vērā, ka to ir izvirzījusi ARBED, ir nepieņemams. Tajā ir aicināts pārskatīt ProfilARBED
vainojamību pārkāpumā, lai gan tā nav lietas dalībnieks lietā C‑201/09 P.
152. Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka šis pamats ir neefektīvs. ARBED
šajā lietā ir tikai pārskatījusi judikatūrā attīstītās efektīvas kontroles prezumpcijas piemērošanu. Tā nav kritizējusi pārsūdzētā sprieduma 96.–98. punktu, kuros Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Komisija mātes sabiedrības izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār tās meitas sabiedrību ir pierādījusi ar citiem apstākļiem.
b) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums
153. Otrā pamata pirmās daļas pamatojumam ARBED
grupa ir norādījusi trīs iebildumus.
154. Pirmajā iebildumā ARBED
apgalvo, ka šajā lietā Pirmās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi konkurences tiesībās attīstīto uzņēmuma jēdzienu. Ja saskaņā ar šo jēdzienu juridiski nošķirti uzņēmumi varētu veidot vienu un to pašu saimniecisko vienību, Komisija minēto jēdzienu varētu izmantot vienīgi, lai izslēgtu EKL 81. panta piemērošanu attiecībā uz nolīgumiem grupu iekšienē un tiesisko regulējumu par grupu iekšēju apvienošanos iegādes ceļā.
155. Otrajā iebildumā ARBED
grupa uzsver, ka, nosakot ARBED
un ProfilARBED
atbildību par TradeARBED
izdarīto pārkāpumu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi juridiskās personas juridiskās autonomijas principu un it īpaši sabiedrību grupas meitas sabiedrības juridiskās autonomijas principu. Saskaņā ar šo principu meitas sabiedrībai, tā kā tā ir atsevišķa juridiska persona, piemīt pilnīga tiesībspēja un līdz ar to tai ir jāatbild par savu rīcību, pat ja visu tās pamatkapitālu kontrolē mātes sabiedrība. Minētais princips ir viens no sabiedrību tiesību stūrakmeņiem.
156. Tādā pašā veidā ARBED
grupa tiesas sēdē apgalvoja, ka Pirmās instances tiesa, nosakot sabiedrību grupas atbildību par vienas šajā grupā ietilpstošas sabiedrības rīcību, esot pārkāpusi hartas 16. pantā nostiprināto darījumdarbības brīvību (60) . Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā ikvienai personai piemītošās tiesības veikt saimniecisko darbību juridiskā apvienībā, kurai ir piešķirts atsevišķas juridiskas personas statuss un kuras atbildība ir ierobežota ar šīs pašas sabiedrības rīcību.
157. Šā iemesla dēļ Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi arī sodu individuālas attiecināmības principu.
158. Trešajā iebildumā ARBED
un ProfilARBED
kritizē Pirmās instances tiesas veikto analīzi, kuras dēļ tās vienlaikus tiek vainotas par pārkāpumu, ko ir izdarījusi trešā šajā grupā ietilpstošā sabiedrība, proti, TradeARBED . Šī argumentācija rada nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi par sliktu ProfilARBED, jo tai atšķirībā no mātes sabiedrības nav bijusi iespēja atspēkot prezumpciju, saskaņā ar kuru tā īsteno izšķirošu ietekmi. ARBED
un ProfilARBED
ieskatā – šīs pretrunas būtu pielīdzināmas pamatojuma neesamībai.
159. Komisija apstrīd šos argumentus. Vispirms tā atgādina, kā konkurences tiesībās tiek saprasts uzņēmuma jēdziens, un pēc tam norāda uz ilglaicīgu judikatūras attīstību attiecībā uz vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību sabiedrību grupā (61) .
160. Turklāt tā norāda, ka no juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, par kura esamību Kopienu tiesu judikatūrā tai nekas nav zināms, pastāv vairāki izņēmumi (piemēram, uzņēmumu saimnieciskās pēctecības gadījumos). Tomēr tā norāda, ka šis princips var būt nepieciešams, lai noteiktu sodoša lēmuma adresātu vai juridisko personu, kurai ir jāatbild par pārkāpumu.
c) Par otro daļu – kļūdaina judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot tās mātes sabiedrību, piemērošana
161. Otrā pamata otrajā daļā ARBED
grupa kritizē Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89. un 90. punktā ietverto argumentāciju, saskaņā ar kuru tiek prezumēts, ka mātes sabiedrība, kurai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs pēdējās minētās sabiedrības rīcību un līdz ar to tai ir jāatbild par pret konkurenci vērsto rīcību, ko tā varēja veikt. Šajā ziņā ARBED
grupa izvirza divus iebildumus.
162. Pirmajā iebildumā tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi “vispārējos tiesību principus”. Vispirms ARBED
grupa norāda uz pirmajā daļā izvirzītā juridiskās personas autonomijas principa pārkāpumu. Pēc tam tā, atsaucoties uz 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā Hoek Loos /Komisija (62), norāda uz sodu individuālas attiecināmības principu. Šajā spriedumā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šis princips paredz, ka Komisijai ir jāpierāda, ka attiecībā uz katru uzņēmumu, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāts, var tikt īstenotas atšķirīgas pieejas (63) .
163. Otrajā iebildumā ARBED
grupa apgalvo, ka spriedumi, uz kuriem atsaucas Pirmās instances tiesa, nepamato tās izdarīto secinājumu.
164. No vienas puses, 1983. gada 25. oktobra spriedumam lietā AEG‑Telefunken /Komisija (64), [aplūkojamajā lietā] nav nozīmes, jo šajā lietā Tiesai bija jālemj nevis par iespējamību sodīt mātes sabiedrību par tās meitas sabiedrības izdarītajiem pārkāpumiem, bet gan par mātes sabiedrības dalības pārkāpumā pierādīšanu. Turklāt minētajā lietā atšķirībā no situācijas aplūkojamajā lietā meitas sabiedrībai un mātes sabiedrībai bija kopīgas lēmējinstitūcijas.
165. No otras puses, 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija (65) Tiesa nekādi neapstiprināja, ka sabiedrības visu pamatkapitāla daļu kontrole ir pietiekams pamats, lai uzskatītu, ka mātes sabiedrība ir atbildīga par tās meitas sabiedrības rīcību. Atšķirībā no aplūkojamās lietas mātes sabiedrība administratīvā procesa laikā piekrita uzņemties atbildību par tās meitas sabiedrības rīcību. Turklāt šā sprieduma pamatā esošajā Komisijas lēmumā Komisija īstenoja pieeju adresēt lēmumu mātes sabiedrībai, ņemot vērā, ka bija tieši pierādījumi par mātes sabiedrības dalību pārkāpumā.
166. Komisija īpaši apšauba ARBED
grupas divu iepriekš minēto spriedumu interpretāciju.
d) Par trešo pamatu – kļūdas tiesību piemērošanā, kas pieļautas, konstatējot ARBED
izšķirošas ietekmes īstenošanu pār TradeARBED
167. ARBED
grupa kritizē pārsūdzētā sprieduma 96. punktu, kurā Pirmās instances tiesa norādīja, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi apstiprina “nevis ARBED
faktisko materiāltiesisko līdzdalību attiecīgo pārkāpumu izdarīšanā, bet gan tā izšķirošo ietekmi pār TradeARBED
darbību un faktisku šīs ietekmes izmantošanu”.
168. Pirmkārt, tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir atzinusi dalības prezumpcijas esamību, ko Komisija tieši nav atzinusi. Tādējādi tā, pārkāpjot savu kompetenci, Komisijas novērtējumu ir aizstājusi ar savu novērtējumu un ir pārkāpusi res judicata
principu attiecībā uz sākotnējo lēmumu un strīdīgo lēmumu. Minētajos lēmumos Komisija bija atzinusi, ka šī ietekme nebija izmantota tādējādi, ka varētu uzskatīt, ka ARBED
ir piedalījusies pārkāpumā. Līdz ar to, lai kāda arī varētu būt bijusi ARBED
īstenotā izšķirošā ietekme pār tās meitas sabiedrību, šī īstenošana neietvēra nevienu rīkojumu pārkāpt konkurences tiesību normas.
169. Otrkārt, ARBED
grupa atgādina, ka saskaņā ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietās AEG‑Telefunken /Komisija un Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija, mātes sabiedrību atbildības pamatā ir to faktiska piedalīšanās pārkāpumā.
170. Komisija apstrīd šos argumentus.
2) Mans otrā pamata, ciktāl to ir izvirzījusi ARBED
(lieta C‑201/99 P), vērtējums
171. Attiecībā uz ARBED
ir jānoskaidro, vai tā kā TradeARBED
mātes sabiedrība pamatoti varēja tikt saukta pie atbildības par šīs pēdējās minētās sabiedrības darbībām. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pēc tam, kad bija konstatējusi, ka ARBED
pieder visas TradeARBED
kapitāla daļas, prezumēja, ka mātes sabiedrība īstenoja izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību tādējādi, ka abas divas varēja tikt uzskatītas par vienu uzņēmumu EOTKL 65. panta 1. punkta nozīmē un tās varēja atzīt par solidāri atbildīgām par uz tām attiecināmo rīcību, TradeARBED
darbībām tādējādi esot attiecināmām arī uz ARBED (66) .
a) Par otrā pamata pieņemamību
172. Kā norāda Komisija, šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ProfilARBED, jo tā nav lietas dalībniece tiesvedībā lietā C‑201/09 P. Tomēr – manā ieskatā – šī nepieņemamība ir ierobežota ar otrā pamata pirmās daļas trešo iebildumu, kurā ARBED
atsaucas uz nepamatoti atšķirīgu attieksmi pret ProfilARBED .
173. Ņemot vērā šos apstākļus, es ierosinu Tiesai atzīt otrā pamata pirmās daļas trešo iebildumu par nepieņemamu.
b) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums
i) Par pirmo iebildumu – kļūdaina uzņēmuma jēdziena piemērošana
174. Šis iebildums attiecas uz Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktā ietverto argumentāciju:
“87 Vispirms ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver saimnieciskas vienības, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu [..].
88 Tādējādi Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu par naudas soda piemērošanu neizriet ne no tā, ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī a fortiori
no mātes sabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido saimniecisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū [..].”
175. Uzņēmuma jēdziens konkurences tiesībās ir autonoms Savienības tiesību jēdziens. Ar šo jēdzienu ir pieņemts apzīmēt saimniecisku vienību no nolīguma priekšmeta skatupunkta, pat ja no juridiskā viedokļa šo vienību veido vairākas fiziskās vai juridiskās personas. Tādējādi šī kvalifikācija ir neatkarīga no minētās vienības organizācijas vai finansēšanas modeļa, vai arī no tās juridiskā rakstura, un tās pastāvēšana var tikt izsecināta no saskanīgu apstākļu kopuma (67) .
176. Saistībā ar sabiedrību grupu tādējādi ir noteikts, ka formāla nodalīšana, kuras dēļ mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrības kļūst par atsevišķām juridiskām personām, nav noteicoša. Izšķirošais kritērijs ir šo sabiedrību saskaņotas rīcības esamība tirgū (68) .
177. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktā Pirmās instances tiesa apstiprināja tādu uzņēmuma definīciju, kas neatšķiras no tās, kas ir izveidota pastāvīgajā un bagātīgajā judikatūrā, ko ARBED
šķiet (patvaļīgi) izlaižam tās pirmajā iebildumā.
178. Šāda uzņēmuma jēdziena interpretācija nozīmē LESD 101. panta 1. punkta nepiemērojamību attiecībā uz starp meitas sabiedrību un tās mātes sabiedrību noslēgtajiem nolīgumiem, jo runa nav par nolīgumu “uzņēmumu starpā” (69) . Tomēr, pretēji tam, kā ARBED
norāda pirmā iebilduma pamatojumā, tās nav vienīgās [šādas interpretācijas] sekas. Sekas rodas arī citā nozīmē. Tā jau ilgu laiku, kopš 1973. gada 21. februāra sprieduma lietā Europemballage
un Continental Can /Komisija (70) ir atzīts, ka mātes sabiedrību var vainot par meitas sabiedrības rīcību, ja šī meitas sabiedrība autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū, bet galvenokārt piemēro mātes sabiedrības tai dotās instrukcijas, īpaši ņemot vērā saimnieciskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas vieno abas šīs juridiskās vienības (71) . Šajos apstākļos Tiesa uzskata, ka mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas saimnieciskās vienības daļas un līdz ar to tās veido vienu uzņēmumu (72) .
179. Tādējādi es uzskatu, ka pirmais iebildums, kurā norādīts uz kļūdainu konkurences tiesībās pastāvošā uzņēmuma jēdziena piemērošanu, nav pamatots.
ii) Par otro iebildumu – pēc būtības, personiskās atbildības principa pārkāpums
180. Atsaucoties uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principu un uz darījumdarbības brīvības principu, ARBED
aizstāv ideju, ka TradeARBED, ņemot vērā, ka tā ir atsevišķa juridiska persona, vienīgajai ir jābūt atbildīgai par savām darbībām. Tā uzskata, ka, tā kā tā faktiski nav piedalījusies pārkāpuma izdarīšanā, to nevar saukt pie atbildības par šo pārkāpumu. Šis ir iemesls, pamatojoties uz kuru ARBED
izdara secinājumu par sodu un sankciju individuālas attiecināmības principa pārkāpumu. Līdz ar to es šo iebildumu pārbaudīšu personiskās atbildības principa kontekstā, vispirms atgādinot tā raksturu un piemērojamību.
181. Personiskās atbildības princips ir viena no represīvo tiesību pamatgarantijām, kas ierobežo valsts iestāžu jus puniendi
īstenošanu. Saskaņā ar šo principu par sodāmu faktu var vainot vienīgi tā izdarītāju un saskaņā ar sodu individuālas attiecināmības principu sodu var piemērot tikai un vienīgi vainīgajai personai.
182. Tiesa ir atzinusi personiskās atbildības principa piemērojamību konkurences tiesību normu pārkāpumu gadījumos, ņemot vērā pārkāpuma būtību, kā arī par tā izdarīšanu piemērojamās sankcijas būtību un bardzību (73) . Tādējādi, kad kāda saimnieciska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, par savu darbību sekām ir jāatbild tai fiziskajai vai juridiskajai personai, kas šo saimniecisko vienību vada (74) .
183. Tomēr tādā jomā kā konkurence izmeklēšanas iestādēm ir jāsastopas ar izmanīgu reakciju, kas izpaužas viltīgā rīcībā un kas iekļaujas kompleksās struktūrās un organizācijās. Sabiedrību grupā ietilpstoša meitas sabiedrība, kurai tirgū nav nekādas patstāvības, var būt vienīgi “tukša čaula”, kas slēpj pret konkurenci vērsto nolīgumu patiesā iniciatora identitāti. Turklāt restrukturizācijas vai cesijas pasākumi, vai arī grupas juridiskās vai organizatoriskās izmaiņas var būt aizsegs kapitāla kustībai, kas apdraud Komisijas lēmumu pienācīgu izpildi (75) .
184. Lai nodrošinātu efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, Tiesa ņem vērā sabiedrību grupu patieso saimniecisko stāvokli, un tā dara to divos veidos.
185. Tā ļoti striktā veidā atzīst, ka par vienas sabiedrības pret konkurenci vērstu darbību vainot var citu sabiedrību. Pastāv divi gadījumi:
– pirmais gadījums ir mātes sabiedrības un tās meitas sabiedrības gadījums, kā šajā lietā to atspoguļo starp ARBED
un TradeARBED
pastāvošās attiecības,
– otrais gadījums ir divu saimniecisko vienību, kas pieder vienai un tai pašai saimnieciskajai apvienībai, saimnieciskās pēctecības gadījums, kā to šajā lietā atspoguļo saikne starp ARBED
un ProfilARBED (76) .
186. Otrais iebildums attiecas uz pirmo gadījumu. Tādējādi, lai pārbaudītu tā pamatotību, vispirms ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir ievērojusi judikatūrā nostiprinātos nosacījumus, lai varētu noteikt ARBED
atbildību par tās meitas sabiedrības TradeARBED
izdarīto pārkāpumu.
187. Šo pārbaudi es turpināšu saistībā ar otrā pamata otrās daļas, kura attiecas tieši uz šo punktu, novērtēšanu. Šajā ziņā es parādīšu, ka Pirmās instances tiesa ir veikusi pareizu Tiesas judikatūras piemērošanu.
188. Līdz ar to es ierosinu Tiesai konstatēt, ka Pirmās instances tiesa, nosakot ARBED
atbildību par tās meitas sabiedrības TradeARBED
izdarīto pārkāpumu, nav pārkāpusi personiskās atbildības principu. Pirmās daļas otrais iebildums, kurā norādīts uz šā principa pārkāpumu, tādējādi būtu noraidāms kā nepamatots.
iii) Secinājums
189. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es ierosinu Tiesai noraidīt pirmo daļu, kurā norādīts uz juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpumiem, kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
c) Par otro daļu – kļūdaina judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot mātes sabiedrību, piemērošana
190. Otrās daļas pamatojumā ARBED
būtībā apstrīd prezumpcijas, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kura kontrolē visas savas meitas sabiedrības kapitāla daļas, īsteno izšķirošu ietekmi pār tās rīcību un līdz ar to tai ir jāatbild par savas meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību, raksturu un piemērojamību.
191. Šajā ziņā ARBED
kritizē Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89.–91. punktā ietverto argumentāciju.
“89 Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās rīcības īstenotāja, kapitāla daļas, pastāv atspēkojams pieņēmums, saskaņā ar kuru šī mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību ([..] [iepriekš minētais] spriedums lietā AEG‑Telefunken /Komisija, 50. punkts [..]) un tās tādējādi ir viens uzņēmums [LESD 101. panta] izpratnē [..]. Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienu tiesā apstrīd Komisijas lēmumu, ar kuru tai uzlikts naudas sods par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāatspēko šis pieņēmums, iesniedzot pierādījumus par meitas sabiedrības autonomiju ([..] iepriekš minētais spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija, 29. punkts).
90. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ir taisnība, ka Tiesa, kā norādījuši prasītāji, iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija 28. un 29. punktā ir izvirzījusi citus apstākļus, izņemot īpašumtiesības uz meitas sabiedrības kapitāla daļām 100 % apmērā, tādus kā mātes sabiedrības ietekmes pār tās meitas sabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšana un divu sabiedrību kopīga pārstāvība administratīvajā procesā. Tomēr Tiesa šos apstākļus ir izvirzījusi tikai tāpēc, lai norādītu visus apstākļus, uz kuriem Pirmās instances tiesa bija balstījusi savu pamatojumu secinājumam, ka tā nav balstījusies tikai uz to, ka mātes sabiedrībai pieder visas meitas sabiedrības kapitāla daļas. Tāpēc apstāklis, ka Tiesa šajā lietā ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas vērtējumu, nevar novest pie iepriekš minētā sprieduma lietā AEG‑Telefunken /Komisija 50. punktā ietvertā principa grozīšanas [..].
91 Šajos apstākļos, lai secinātu, ka mātes sabiedrība izšķiroši ietekmē meitas sabiedrības rīcību tirgū, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai. Pēc tam Komisija varēs atzīt mātes sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai noteiktā naudas soda samaksu, kaut arī ir pierādīts, ka mātes sabiedrība nav tieši piedalījusies aizliegto vienošanos noslēgšanā, ja vien šī sabiedrība nepierādīs, ka tās meitas sabiedrība tirgū darbojas autonomi [..].”
192. Kaut gan es domāju, ka šīs prezumpcijas tvērums un piemērošana principā ir diskutabla, es tomēr uzskatu, ka Pirmās instances tiesas šajā ziņā veiktajā analīzē nav konstatējamas kļūdas tiesību piemērošanā.
193. Pirmkārt, es ierosinu Tiesai jau sākotnēji noraidīt argumentu par kļūdainu iepriekš minētā sprieduma lietā AEG‑Telefunken /Komisija interpretāciju. Kā to apgalvo Komisija, ARBED
veic nešaubīgi nepareizu šā Tiesas sprieduma interpretāciju. Šajā lietā, tāpat kā aplūkojamajā lietā, mātes sabiedrība nebija veikusi nekādas darbības un bija jānoskaidro, vai mātes sabiedrība varēja būt atbildīga par tās meitas sabiedrību rīcību.
194. Otrkārt, jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ir apstiprināts princips, saskaņā ar kuru Komisijai ir tiesības vainot mātes sabiedrību par tās meitas sabiedrības prettiesisko rīcību, ja ir pierādīts, ka pirmajai pieder visas otrās kapitāla daļas.
195. Šis princips ir pamatots ar prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kurai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs sabiedrības rīcību. Tādējādi tiek prezumēts, ka meitas sabiedrība autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū un ka tā piemēro mātes sabiedrības tai sniegtos norādījumus. Mātes sabiedrība un meitas sabiedrība tādējādi tiek uzskatītas par vienu saimniecisko vienību un līdz ar to par vienu “uzņēmumu” konkurences tiesību nozīmē, kas Komisijai dod tiesības lēmumu par naudas soda noteikšanu adresēt mātes sabiedrībai, bez nepieciešamības pierādīt tās personisku līdzdalību pārkāpumā.
196. Tiesa atgādina, ka runa ir par vienkāršu prezumpciju, un tādējādi mātes sabiedrībai ir pienākums iesniegt pietiekamus pierādījumus, ka tās meitas sabiedrība tirgū ir rīkojusies neatkarīgi. Ja prezumpcija netiek atspē kota, Komisijai pēc tam ir tiesības noteikt mātes sabiedrības solidāru atbildību attiecībā uz tās meitas sabiedrībai piespriestā naudas soda samaksu.
197. Visbeidzot, Tiesa apstiprina, ka Komisijai, lai prezumētu, ka mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības uzņēmējdarbības politiku, ir vienīgi jāpierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder mātes sabiedrībai. Komisijai nav izvirzītas nekādas citas prasības.
198. Tādējādi Tiesa ir izskaidrojusi interpretācijas atšķirības, ko izraisīja iepriekš minētais spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija, kuras ARBED
ir pārņēmusi tās iebilduma pamatojumā. Secinājumos lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, ģenerāladvokāts Mišo [ Mischo ] uzskatīja, ka vienīgi visu kapitāla daļu kontrole pati par sevi nav pietiekams pamats, lai noteiktu mātes sabiedrības atbildību (77), un minētajā spriedumā Tiesa patiešām norādīja citus apstākļus, kas papildus visu meitas sabiedrības kapitāla daļu kontrolei varētu liecināt par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu (78) .
199. Pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija bija jānoskaidro jautājums par to, vai visu meitas sabiedrības kapitāla daļu kontrole ir pietiekams pamats prezumpcijai par piederību tam pašam “uzņēmumam” vai tomēr, kā šajā lietā, šķiet, uzskata ARBED, ir jākonstatē vēl citi apstākļi, kā, piemēram, tādi, kas tika norādīti saistībā ar lietu, kurā tika taisīts šis spriedums.
200. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija Tiesa izbeidza šo neskaidrību un nolēma, ka citus apstākļus, kas varētu pierādīt izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, “Tiesa ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai noteiktu [..] prezumpcijas īstenošanai nosacījumu par papildu netiešu pienākumu iesniegšanu par to, ka mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi” (79) .
201. Tādējādi Tiesa ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 90. punktā veikto iepriekš minētā sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija interpretāciju.
202. Ņemot vērā šos apstākļus, Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 89.–91. punktā veiktā analīze tikpat kā nav kritizējama.
203. Vēl jo mazāk to var kritizēt tādēļ, ka Pirmās instances tiesa, lai pamatotu ARBED
atbildību, nav tikai piemērojusi prezumpciju par mātes sabiedrības visa meitas sabiedrības pamatkapitāla kontroli. Tā pārsūdzētā sprieduma 96.–98. punktā ir norādījusi arī uz citām pazīmēm, kas pierāda, ka TradeARBED
Kopienas tērauda siju tirgū savu rīcību nav noteikusi neatkarīgā veidā (80) .
204. Es pilnīgi piekrītu šādai pieejai. Lai gan Tiesa šo jautājumu atrisināja iepriekš minētā sprieduma lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija 61. punktā, es tomēr esmu pārliecināts, ka mātes sabiedrības atbildība nevar tikt noteikta, pamatojoties vienīgi uz kapitāla daļu kontroles prezumpciju. Kaut gan visu kapitāla daļu turējums ir pietiekams pamats, lai pierādītu saistības ar grupu pastāvēšanu, es neuzskatu, ka vienīgi no tā var prezumēt faktisku vadības pilnvaru izmantošanu, kas veido līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā. Pēc manām domām, Komisijai, lai aizsargātu uzņēmumiem atzītās pamattiesības, ir jāiesniedz citi pierādījumi, kas varētu apliecināt meitas sabiedrības neatkarības neesamību.
205. Ar [pamattiesību ievērošanu] es domāju it īpaši hartas 47. un 48. pantā nostiprināto tiesību uz aizstāvību un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka šīs pamattiesības, kas ir nostiprinātas arī ECPAK 6. pantā, ir jāievēro visās konkurences tiesību pārkāpumu procedūrās, kas var novest pie tādām sankcijām kā naudas soda vai kavējuma naudas samaksas pienākums, pat ja runa ir par procedūru ar administratīvu raksturu. Šajā ziņā Tiesa tieši ir pamatojusies uz attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī uz par to izdarīšanu noteikto sankciju raksturu un bardzību (81) . Tāpat arī ir zināms, ka šo garantiju ievērošanai piemīt daudz fundamentālāka nozīme nekā tā, kāda ir procedūrai ar daļēji krimināltiesisku raksturu, kurā Komisija īsteno izmeklēšanas, izvērtēšanas un lēmumu pieņemšanas funkcijas un kurā tai šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība (82) .
206. Tomēr pēc būtības atbildības prezumpcija ir izņēmums no nevainīguma prezumpcijas principa. Saskaņā ar šo principu pierādīšanas pienākums piekrīt izmeklēšanas iestādēm, un jebkuras šaubas ir tulkojamas par labu apsūdzētajam. Tomēr aplūkojamā atbildības prezumpcija Komisijas pierādīšanas pienākumu padara ievērojami vienkāršāku un noteic mātes sabiedrību pienākumu sniegt pietiekamus pierādījumus, lai atspēkotu šo prezumpciju. Šī pierādīšanas pienākuma pārnešana, bez šaubām, ietekmē uzņēmumu tiesības uz aizstāvību.
207. Eiropas Cilvēktiesību tiesa pieļauj pierādīšanas pienākuma pārnešanu, kas noved pie atbildības prezumpcijām. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Salabiaku
pret Franciju (83) tā secināja, ka ECPAK 6. panta 2. punktā nostiprinātais nevainīguma prezumpcijas princips nav pretrunā faktiskai vai juridiskai atbildības prezumpcijai, ja tas ir stingri ietverts “saprātīgās robežās, ņemot vērā problēmas smagumu un aizsargājot tiesības uz aizstāvību”.
208. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Janosevic
pret Zviedriju Eiropas Cilvēktiesību tiesa tādējādi turpināja ar samērīguma pārbaudi attiecībā uz atbildības prezumpciju, kas bija ietverta Zviedrijas nodokļu tiesiskajā regulējumā. Šajā tiesiskajā regulējumā bija paredzēts, ka nodokļa apmēra noteikšanas procesā atklātas neprecizitātes ir uzskatāmas par neattaisnojamu rīcību, par ko vaino nodokļu maksātāju, un ka nav acīmredzami nesaprātīgi veikt nodokļa uzrēķinu, lai sodītu par šo rīcību. Tādējādi Zviedrijas nodokļu sistēma darbojās uz atbildības prezumpcijas pamata, kuru atspēkot pienākums bija nodokļu maksātājam (84) .
209. Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskatīja, ka šī prezumpcija iekļāvās saprātīgās robežās tiktāl, ciktāl prezumpcija bija atspēkojama (šajā jautājumā piemērojamās tiesību normās bija paredzēti noteikti, ar subjektīviem apstākļiem pamatoti aizstāvības pamati) un ciktāl efektīva nodokļu sistēma ir būtiska valsts finanšu interešu aizsardzībai. Tā arī norādīja, ka šis secinājums vispārēji pieprasa, “ka tiesas, lai noskaidrotu, vai pastāv iemesli atcelt vai pārrēķināt nodokļa uzrēķinu, [..] katrā individuālā gadījumā veic niansētu un ne pārmērīgi sašaurinātu novērtējumu” (85) .
210. Ievērojot šo judikatūru, mums tātad ir jābūt uzmanīgiem attiecībā uz veidu, kādā mēs piemērojam aplūkojamo prezumpciju. Lai gan tā ir pamatota ar nepieciešamību nodrošināt efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, es tomēr konstatēju, ka tās piemērošana pašlaik sniedzas tālāk nekā “īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības [..] kapitāla”, kas ietverts iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija (86) . Spriedumā lietā General Química  u.c./Komisija (87) šī prezumpcija ir piemērota saistībā ar piramidāli veidotu dalību grupā, kad meitas sabiedrības apakšuzņēmumu, kurš bija piedalījies pārkāpumā, kontrolēja meitas sabiedrība, kuras visu kapitāla daļu turētāja bija mātes sabiedrība. Pēc tam spriedumos lietā Arkema /Komisija (88) un lietā Elf Aquitaine /Komisija (89) minētā prezumpcija ir tikusi piemērota gadījumā, kad mātes sabiedrība ir savas meitas sabiedrības kapitāla daļu 98 % apmērā turētāja.
211. Kā nodrošināt, ka aplūkojamai prezumpcijai tiek noteiktas “saprātīgas robežas”?
212. Tai ir jābūt atspēkojamai. Kā redzams, Tiesa šo principu apstiprināja iepriekš minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija, uzsverot, ka šo prezumpciju var “apgāzt”, pierādot, ka, ņemot vērā saimnieciskās, juridiskās un organizatoriskās saites, meitas sabiedrība tirgū darbojas neatkarīgā veidā un ar mātes sabiedrību neveido vienotu saimniecisko vienību (90) . Tomēr, kaut arī šis princips ir ticis atzīts, šķiet, ka minēto prezumpciju atspēkot ir ļoti grūti (91) . Patiešām, kā gan citādi sabiedrību grupas gadījumā pierādīt mātes sabiedrības ietekmes neesamību uz tās meitas sabiedrības komercpraksi, ja ne, kā to šajā lietā ir izdarījusi Komisija, saistībā ar inkriminētā pārkāpuma veikšanu meklēt objektīvus apstākļus, kas aplūkojamo prezumpciju padara ticamu.
213. Es uzskatu, ka aplūkojamā prezumpcija katrā atsevišķā gadījumā ir jāapstiprina ar citiem faktiskajiem apstākļiem, kas pierāda mātes sabiedrības izšķirošas ietekmes īstenošanu pār tās meitas sabiedrību (92) . Tas ļautu izvairīties no pieejas, kas automātiski paredz noteikt mātes sabiedrību atbildību, pamatojoties vienīgi uz kapitāla daļu īpašuma tiesībām. Tas mudinātu izmeklēšanas iestādes katrā individuālā gadījumā veikt niansētu mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību vienojošo saimniecisko, juridisko un organizatorisko saišu novērtējumu. Gadījumā, kad visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai, Komisijas pierādīšanas pienākumam būtu jābūt mazāk smagam nekā gadījumā, kad mātes sabiedrība ir savas meitas sabiedrības kapitāla daļu 70 % apmērā īpašniece, taču tas nedrīkstētu nebūt vispār.
214. Kā es to jau norādīju, šajā lietā Komisija un Pirmās instances tiesa patiešām ir apstiprinājušas prezumpciju par TradeARBED
kontroli ar citiem apstākļiem (93) .
215. Šajos apstākļos es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nosakot ARBED
atbildību par TradeARBED
izdarītajiem pārkāpumiem, tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Līdz ar to es iesaku Tiesai noraidīt otro daļu, kurā norādīts uz kļūdainu judikatūras par nosacījumiem, kādos par meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu var vainot mātes sabiedrību, piemērošanu, kā nepamatotu.
d) Par trešo daļu – kļūdas tiesību piemērošanā, konstatējot ARBED
izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār TradeARBED
216. Es atgādinu, ka trešās daļas pamatojumā ARBED
kritizē pārsūdzētā sprieduma 96. punktu, kurā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka Komisijas iesniegtie pierādījumi apstiprina “nevis ARBED
faktisko materiāltiesisko līdzdalību attiecīgo pārkāpumu izdarīšanā, bet gan tā izšķirošo ietekmi pār TradeARBED
darbību un faktisku šīs ietekmes izmantošanu”. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir prettiesiski norādījusi uz dalības prezumpciju, ko Komisija tieši nav atzinusi, un tādējādi, pārkāpjot savu kompetenci, ir aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savu novērtējumu. Tā arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi res judicata
principu attiecībā uz sākotnējo lēmumu un strīdīgo lēmumu. Visbeidzot ARBED
atgādina, ka saskaņā ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā AEG‑Telefunken /Komisija un lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija mātes sabiedrību atbildības pamatā ir to faktiska piedalīšanās pārkāpumā.
217. Vispirms ir jānorāda, ka ARBED
minētie argumenti ir pamatoti ar nepareizu vainojamības par pret konkurenci vērstu darbību seku interpretāciju. No Tiesas judikatūras, kā to pārsūdzētā sprieduma 104. un 116. punktā norāda Pirmās instances tiesa, izriet, ka gadījumā, kad sabiedrība tiek vainota par cita tiesību subjekta pret konkurenci vērstām darbībām, tiek uzskatīts, ka tā pati ir izdarījusi pārkāpumu (94) .
218. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka ARBED
ir piedalījusies pārkāpumā, ņemot vērā izšķirošo ietekmi, ko tā īstenoja pār TradeARBED, nav pieļāvusi nekādas kļūdas tiesību piemērošanā un nav pārkāpusi savas pilnvaras.
219. Turpinot, kas attiecas uz iebildumu, kurā norādīts uz res judicata
principa pārkāpumu, tas, pēc manām domām, ir nepieņemams to pašu iemeslu dēļ, kas jau tika norādīti saistībā ar manis veikto pirmā pamata pārbaudi. Kā to norādīja Komisija, šo iebildumu pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja kā neefektīvu.
220. Visbeidzot, ir iespējams noraidīt arī ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā AEG‑Telefunken /Komisija un lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija pamatoto ARBED
iebildumu. ARBED, kā es to esmu norādījis un kā apgalvo arī Komisija, pamatojas uz nepareizu minēto spriedumu interpretāciju.
221. Es uzskatu, ka trešā daļa tādējādi var tikt noraidīta kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
e) Secinājums
222. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es iesaku Tiesai noraidīt otro pamatu, kurā norādīts uz vainojamību par pret konkurenci vērstas rīcības sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošanu, ko esot pieļāvusi Pirmās instances tiesa, kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
3) Mans otrā pamata vērtējums tiktāl, ciktāl to ir izvirzījusi ProfilARBED
(lieta C‑216/09 P)
223. Jautājums, kas ir jānoskaidro otrā pamata ietvaros, ir, vai ProfilARBED, tā kā tā pārņēma ARBED
saimnieciskās un rūpnieciskās darbības tērauda siju nozarē, varēja tikt noteikta atbildība par ARBED
un TradeARBED
pret konkurenci vērsto rīcību.
a) Par pirmo daļu – juridiskās personas juridiskās autonomijas principa, darījumdarbības brīvības principa un personiskās atbildības principa pārkāpums
224. Pirmā pamata pārbaude – manā izpratnē – izraisa īpašas grūtības attiecībā uz ProfilARBED . Kamēr pirmais iebildums, ar kuru tiek mēģināts apstrīdēt veidu, kādā Pirmās instances tiesa ir piemērojusi jēdzienu “uzņēmums”, var tikt noraidīts, pamatojoties uz tiem pašiem iemesliem, kas tika norādīti saistībā ar ARBED
iesniegto apelācijas sūdzību, otrais un trešais iebildums – manā ieskatā – prasa atšķirīgu secinājumu izdarīšanu attiecībā uz ProfilARBED .
225. Mēs zinām, ka ProfilARBED
tika nodibināta kā meitas sabiedrība, kuras visas kapitāla daļas pieder ARBED, 1992. gada 27. novembrī – apmēram gadu pēc pārkāpuma izbeigšanas. Līdz ar to, ņemot vērā tās dibināšanas datumu, materiāltiesiski nav iespējams to atzīt par piedalījušos pārkāpumu veidojošajos faktos strīdīgā lēmuma 1. panta nozīmē.
226. Tomēr tieši pie tāda secinājuma Pirmās instances tiesa ir nonākusi pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, kur tā pamatojas uz “saimnieciskās vienības pamat jēdzienu” (95), un minētā sprieduma 109. un 110. punktā, kur tā pamatojas uz judikatūru par saimnieciskās pēctecības kritērijiem.
227. Tomēr, kaut arī saimnieciskās vienības jēdziens ir ļoti nozīmīgs, lai nodrošinātu efektīvu konkurences tiesību normu piemērošanu, tomēr tas nenozīmē, ka, izmantojot šo jēdzienu, nebūtu jānodrošina to tiesību un principu ievērošana, kas regulē vainojamību par pret konkurenci vērstām darbībām un varētu tikt atņemta nozīme personiskās atbildības principam.
228. Patiesi, neaizmirsīsim, ka runa ir par sodīšanu un ka personiskās atbildības princips ir Savienības tiesību pamatprincips, kas paredz sodīšanu par individuāli sodāmu rīcību. Līdz ar to ar saimnieciskās vienības jēdzienu nevar pamatot atkāpes no šā principa, izņemot, ja tām ir izņēmuma raksturs un ja tās ir nepieciešamas, lai nodrošinātu konkurences tiesību normu efektivitāti.
229. Tiesas atzīto atkāpju vidū figurē situācija, kad starp divām vienībām, kuras pieder vienai un tai pašai sabiedrību grupai, notiek saimnieciska pēctecība. Tādējādi Komisija atbildību par pārkāpumu var noteikt ne vien tā izdarītājam, bet arī uzņēmumam, kuram ir nodota ar nolīgumu saistītā saimnieciskā darbība, ņemot vērā, ka abas šīs vienības pieder vienai un tai pašai saimnieciskajai apvienībai. Šā noteikuma mērķis, kā to pārsūdzētā sprieduma 110. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, ir izvairīties no krāpnieciskiem manevriem sabiedrību grupas iekšienē, lai izvairītos no naudas soda samaksas.
230. Tomēr šajā lietā nav apstākļu, kas liecinātu, ka ProfilARBED
izveidošana un saimnieciskās darbības tērauda siju nozarē nodošana tai būtu šāda manevra rezultāts. Neraugoties uz savu darbību nodošanu, ARBED
turpināja pastāvēt kā juridiski, tā arī saimnieciski. Kaut gan tā vairs neveic pamanāmu saimniecisko darbību tērauda siju tirgū, tā tik un tā turpina uzrādīt pozitīvus saimnieciskās darbības rādītājus un tās aktīvos ir TradeARBED
un ProfilARBED
kapitāla daļas. Turklāt, tā kā nav ticis pierādīts pretējais, ARBED
ir saglabājusi ARBED
grupas vadības pilnvaras, īstenojot izšķirošu ietekmi pār ProfilARBED
un TradeARBED . Tādējādi tieši pirmām kārtām attiecībā uz mātes sabiedrību sodam būs atturoša un preventīva iedarbība. Naudas soda samaksai vajadzētu mudināt ARBED
mainīt savu rīcību tirgū un veikt savu meitas sabiedrību rīcības uzraudzību.
231. Ņemot vērā šos apstākļus un īpaši ņemot vērā ProfilARBED
nodibināšanas datumu, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesai nebija nekāda tiesiska pamata noteikt ProfilARBED
atbildību par ARBED
un TradeARBED
pret konkurenci vērsto rīcību un uzskatīt, ka tā ir piedalījusies tās īstenošanā strīdīgā lēmuma 1. panta nozīmē.
232. Turpretim tas nevar kavēt Komisiju noteikt ProfilARBED
pienākumu maksāt naudas sodu.
233. Kā es to jau norādīju, ProfilARBED
ir un paliek meitas sabiedrība, kuras visas kapitāla daļas pieder ARBED . Turklāt ProfilARBED
ir nodotas rūpnieciskās darbības, kuru vērtību tirgū, vismaz daļēji, ir noteikuši pret konkurenci vērstie nolīgumi, kuros ir piedalījušās ARBED
un TradeARBED . Līdz ar to es uzskatu, ka ProfilARBED
nevarēja nezināt par tās pārņemto aktīvu daļēji krāpniecisko izcelsmi, jo to neilgu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas nodibināja ARBED
kā vienīgā dibinātāja. Šajos apstākļos es uzskatu, ka [ ProfilARBED ] situāciju var pielīdzināt situācijai, kādā valsts krimināltiesībās atrodas “zagtu mantu glabātājs”. Manā izpratnē vienīgi šāda analīze pamatotu to, ka Komisija, piemērojot noteikumus, kas parasti tiek piemēroti kriminālsodu jomā, strīdīgā lēmuma 2. pantā ir tiesīga tai piespriest naudas sodu un attiecīgā gadījumā, ja tā izdarītu citus pārkāpumus, to uzskatīt par recidīvisti.
234. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka Komisijai bija tiesības ProfilARBED
noteikt atbildību par ARBED
un TradeARBED
prettiesisko rīcību un uzskatīt, ka tā ir piedalījusies pārkāpumu veidojošajos faktos strīdīgā lēmuma 1. panta nozīmē, ir pārkāpusi personiskās atbildības principu.
235. Līdz ar to es uzskatu, ka otrais iebildums, kurā norādīts uz personiskās atbildības principa pārkāpumu, ir pamatots.
b) Secinājums
236. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu un tā kā nav jāpārbauda pirmās daļas trešais iebildums, es ierosinu Tiesai pieņemt otro pamatu, kurā norādīts uz vainojamību par pret konkurenci vērstu darbību sabiedrību grupas ietvaros regulējošo noteikumu neievērošanu, ko pieļāvusi Pirmās instances tiesa, tiktāl, ciktāl uz to ir norādīts ProfilARBED
iesniegtajā pretapelācijas sūdzībā (lieta C‑216/09 P).
C – Par trešo pamatu – kļūdaina noilgumu regulējošo tiesību normu interpretācija
237. Trešais ARBED
grupas izvirzītais pamats tiks pārbaudīts vienīgi tiktāl, ciktāl to ir izvirzījusi ARBED, jo otrais pamats jau ir atzīts par pieņemamu tiktāl, ciktāl to ir izvirzījušas ProfilARBED
un TradeARBED .
238. ARBED
kritizē Pirmās instances tiesas argumentāciju, saskaņā ar kuru noilguma pārtraukums uz to bija attiecināms tāpēc, ka tā “piedalījās pārkāpumā” Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 1. punkta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punkta nozīmē.
1) Pārsūdzētais spriedums
239. Pārsūdzētā sprieduma 143. punktā Pirmās instances tiesa vispirms norādīja, ka “ar “uzņēmumu, kurš piedalījies pārkāpuma izdarīšanā” [Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 1. punkta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punkta nozīmē] [..] ir jāsaprot visi uzņēmumi, kas kā tādi identificēti Komisijas lēmumā, ar kuru piemērots sods par attiecīgo pārkāpumu”. Šajā ziņā tā atsaucas uz spriedumu lietā Compagnie maritime belge /Komisija (96) .
240. Turpinājumā tā norādīja, ka:
“145 [..] no šīm tiesību normām izriet, ka noilguma periods tiek pārtraukts ne tikai attiecībā uz uzņēmumiem, kuriem ir adresēts ar izmeklēšanu vai tiesvedību saistītais akts, bet arī uz tiem uzņēmumiem, kuri, lai arī ir piedalījušies pārkāpuma izdarīšanā, Komisijai nav vēl zināmi un attiecībā uz kuriem līdz ar to nav pieņemts nekāds ar izmeklēšanu vai tiesvedību saistīts akts. Kā tikpat pamatoti norādījusi Komisija, frāze “piedalījušies pārkāpuma izdarīšanā” ir saistīta ar objektīvu faktu, proti, līdzdalību pārkāpuma izdarīšanā, kas atšķiras no tāda subjektīva un nejauša apstākļa kā uzņēmuma identificēšana administratīvā procesa laikā. Līdz ar to uzņēmums var būt piedalījies pārkāpuma izdarīšanā, bet Komisija noilguma periodu pārtraucošā akta pieņemšanas brīdī varēja arī neko par to nezināt.
146 Katrā ziņā ir jāatzīst, ka šajā lietā ARBED
“ir piedalī[jusies] pārkāpuma izdarīšanā”, jo saskaņā ar [iepriekš minēto spriedumu lietā Metsä‑Serla u.c./Komisija] TradeARBED
izdarītie pārkāpumi var tikt inkriminēti ARBED, un līdz ar to ir uzskatāms, ka tas pats ir izdarījis šo pārkāpumu.”
2) Galvenie lietas dalībnieku argumenti
241. Pirmajā iebildumā ARBED
norāda, ka strīdīgajā lēmumā tā nebija atzīta par uzņēmumu, kas “piedalījās pārkāpumā”, un ka tās situācija ir pavisam atšķirīga no tā uzņēmuma situācijas, par kuru ir runa iepriekš minētajā lietā Compagnie maritime belge /Komisija. Turklāt Pirmās instances tiesai nebija pamata konstatēt, ka tā faktiski “piedalījās pārkāpumā”, un tās vainošana par TradeARBED
izdarīto pārkāpumu nevarēja ļaut nonākt pie tāda secinājuma. ARBED
atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 100. punktu, kurā Pirmās instances tiesai bija jānodala, no vienas puses, mātes sabiedrības vainojamība par tās izdarīto pārkāpumu, saskaņojot savu rīcību ar savu meitas sabiedrību, no, no otras puses, atbildības noteikšanas mātes sabiedrībai par tās vienīgās meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu tās izšķirošas ietekmes īstenošanas pār pēdējo minēto sabiedrību dēļ.
242. Otrajā iebildumā ARBED
apgalvo, ka Pirmās instances tiesas argumentācija, ņemot vērā apsvērumus, ko tā ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā, ir pretrunīga.
243. Trešajā iebildumā tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa turklāt ir pārkāpusi res judicata
principu, jo sākotnējā lēmumā bija konstatēts, ka pārkāpumā bija piedalījusies vienīgi TradeARBED .
244. Komisija noraida šos argumentus. It īpaši tā paskaidro, ka ARBED
vēlreiz savu argumentāciju pamato ar kļūdainu dalījumu starp “piedalīšanos” pārkāpuma izdarīšanā un vainojamību par to. Kas attiecas uz argumentu, kurā norādīts uz res judicata
principa pārkāpumu, Komisija apgalvo, ka tas ir nepieņemams.
3) Mans vērtējums
a) Par pirmo iebildumu – kļūdaina uzņēmuma kvalificēšana par tādu, kas “piedalījās pārkāpumā” noilgumu regulējošo tiesību normu nozīmē
245. Pretēji tam, ko apgalvo ARBED, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti varēja to kvalificēt kā uzņēmumu, kas “piedalījās pārkāpumā” Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punkta nozīmē, un attiecināt uz to noilgumu pārtraucošos lēmumus.
246. Šādi es rīkojos nevis Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 143. punktā minēto apsvērumu dēļ, kuriem arī es nepiekrītu (97), bet gan, ņemot vērā argumentus, ko tā ir iekļāvusi nākamajos punktos, ar kuriem pašiem par sevi ir pietiekami, lai pamatotu tās secinājumu.
247. Kā to pārsūdzētā sprieduma 145. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, frāze “piedalījās pārkāpumā” ir saistīta ar objektīvu faktu, proti, piedalīšanos pārkāpuma izdarīšanā. Tomēr, kā es to norādīju iepriekš, ARBED
atbildība par TradeARBED
pret konkurenci vērsto rīcību ir noteikta izšķirošās ietekmes dēļ, ko tā pārkāpuma izdarīšanas brīdī īstenoja pār šo uzņēmumu. Tādējādi ir ticis prezumēts, ka ARBED
piedalījās pārkāpuma īstenošanā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kuru Pirmās instances tiesa atgādina pārsūdzētā sprieduma 104. un 116. punktā, ir pat uzskatāms, ka tā pati ir izdarījusi pārkāpumu (98) .
248. Tādējādi ARBED
arguments ir pamatots ar nepareizu vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību seku interpretāciju, un līdz ar to es ierosinu noraidīt šo argumentu kā nepamatotu.
b) Par otro iebildumu – Pirmās instances tiesas pamatojuma pretrunīgais raksturs
249. ARBED
specifiski norāda uz pārsūdzētā sprieduma 100. punktu, kas, kā norāda jēdziena “attiecībā uz pārējo” lietojums, ir papildu pamatojums. Līdz ar to šis iebildums ir noraidāms kā nepieņemams.
c) Par trešo iebildumu – res judicata
principa pārkāpums
250. Tāpat kā nepieņemamu es ierosinu noraidīt trešo iebildumu. Šo iebildumu kā neefektīvu pārsūdzētā sprieduma 102. punktā noraidīja Pirmās instances tiesa. Šajā ziņā jāpiebilst, ka atsaukšanās uz res judicata
principu saistībā ar Komisijas lēmumu nav atbilstoša, īpaši ņemot vērā, ka Savienības tiesa šo lēmumu ir atcēlusi.
d) Secinājums
251. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es uzskatu, ka trešais ARBED
iesniegtajā apelācijas sūdzībā minētais pamats, kurā norādīts uz kļūdainu noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju, var tikt noraidīts kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots (99) .
D – Par ceturto pamatu – kļūdas tiesību piemērošanā, veicot ARBED tiesību uz aizstāvību pārkāpuma izvērtējumu
252. ARBED
būtībā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, izvērtējot tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu pārmērīga tiesvedības ilguma dēļ, ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā. Tā norāda, ka pierādījumi, kas ir nepieciešami, lai atspēkotu izšķirošās ietekmes prezumpciju, un kuri varēja būt tās rīcībā pārkāpuma izdarīšanas laikā, pēc 16 gadus ilgstošas procedūras vairs nav pieejami.
1) Pārsūdzētais spriedums
253. ARBED
kritika attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 168.–171. punktu:
“168 [..] šajā gadījumā ARBED
nav pierādīj[usi], kādā veidā administratīvā procesa ilgums, kurš, ņemot vērā arī tiesas procesu par sākotnējā lēmuma atcelšanu, tiešām ir ļoti garš, varēja negatīvi ietekmēt ARBED
tiesības uz aizstāvību un it īpaši – tā[s] iespēju “atspēkot atbildības prezumpciju, kuras pamatā ir kapitāla daļu saikne starp sabiedrību, kura vienīgā ir piedalījusies pārkāpuma izdarīšanā, un šo sabiedrību, uz ko pirmoreiz tika norādīts pēc sešpadsmit procedūras gadiem”. ARBED
šajā sakarā ir vienīgi norādīj[usi], ka “pierādījumi, kas varēja būt [tās] rīcībā 1990. gadā, pēc tik ilga laika posma vairs nav pieejami”.
169 Jāpiebilst, ka – pretēji ARBED
apgalvotajam – uz attiecīgo atbildības prezumpciju netika “pirmoreiz norādīts pēc sešpadsmit procedūras gadiem”, bet jau sākotnējā lēmuma pieņemšanas stadijā 1994. gada februārī (skat. tā 322. apsvērumu un šī sprieduma 101. punktu).
170 Neraugoties uz to, ARBED
tiesvedības Pirmās instances tiesā ietvaros nebija nedz pierādīj[usi], nedz kaut vai apgalvoj[usi], ka tā[s] meitas sabiedrība TradeARBED
savu komercpolitiku īstenoja autonomi, tādēļ tā kopā ar ARBED
nebija viena saimnieciskā vienība un līdz ar to – viens uzņēmums EOTKL 65. panta izpratnē [..].
171 Visbeidzot, šo vienkāršo atbildības prezumpciju, ko Tiesa kā principu kopš 1983. gada ir paredzējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā AEG‑Telefunken /Komisija, šajā lietā pilnībā apstiprina papildu pierādījumi, kurus Komisija bija minējusi jau savā sākotnējā lēmumā [..] un Pirmās instances tiesa apstiprinājusi iepriekš minētajā 1999. gada 11. marta spriedumā lietā ARBED /Komisija [..].”
2) Galvenie lietas dalībnieku argumenti
254. Pirmkārt, ARBED
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Pirmās instances tiesa, vērtējot tās norādīto pamatu, nav minējusi pietiekamu tiesisko pamatojumu, kas nozīmē pamatojuma nesniegšanu pārsūdzētajā spriedumā. Tās ieskatā – Pirmās instances tiesa nevarēja vienīgi norādīt, ka ARBED
tik un tā ir pienākums pierādīt, ka pierādījumi par tās saistības ar tās meitas sabiedrības patieso raksturu vairs nav pieejami, pat tad, kad “tāda noliedzoša fakta pierādīšana ir neiespējama”.
255. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Pirmās instances tiesa esot veikusi kļūdainu sākotnējā lēmuma interpretāciju, jo tajā nebija risināts jautājums par ARBED
vainojamību par tās meitas sabiedrības izdarīto pārkāpumu.
256. Treškārt, Pirmās instances tiesa, pamatojot savu vērtējumu ar sākotnējo lēmumu, esot pārkāpusi res judicata
principu, jo šo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz ARBED, Tiesa atcēla ar iepriekš minēto 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā ARBED /Komisija.
3) Mans vērtējums
257. Tiesību uz aizstāvību ievērošana ir Savienības tiesību pamatprincips, kas ir nostiprināts hartas 48. pantā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šā principa ievērošanai ir ļoti būtiska nozīme saistībā ar Komisijas veiktā administratīvā procesa norisi lietās par konkurences tiesību pārkāpumiem (100) .
258. Tiesību uz aizstāvību ievērošana paredz, ka administratīvā procesa laikā attiecīgajam uzņēmumam ir jādod pilnvērtīga iespēja darīt zināmu savu viedokli par Komisijas tam inkriminēto faktu patiesumu un attiecināmību (101) . Šo tiesību saturs nepārtraukti ir ticis precizēts judikatūrā, un spriedums lietā Technische Unie /Komisija (102), uz kuru pārsūdzētājā spriedumā pamatojas Pirmās instances tiesa, ir vēl viens papildinājums šajā ziņā.
a) Par pirmo iebildumu – pamatojuma neesamība
259. Lai pārbaudītu pirmā iebilduma pamatotību, ir jāizvērtē Pirmās instances tiesas veiktā pamatojuma struktūra.
260. Pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Pirmās instances tiesa ir sākusi ar norādi uz piemērojamo judikatūru un it īpaši uz iepriekš minēto spriedumu lietā Technische Unie /Komisija.
261. Lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, Tiesa faktiski pārbaudīja, kādu ietekmi uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu atstāj pārmērīgi ilgs administratīvais process un it īpaši izmeklēšanas stadija (103) . Principā šajā stadijā paziņojums par iebildumiem vēl nav ticis nosūtīts, un tiesības uz aizstāvību formāli vēl nav īstenojamas. Tomēr, kā norādījusi Tiesa, pārmērīgi ilga izmeklēšanas stadija var būt šķērslis to pierādījumu iegūšanai, ar kuriem varētu atspēkot tādu attiecīgo uzņēmumu rīcības esamību, kas varētu būt pamats to vainojamībai (104), un tādēļ tā var neglābjami apdraudēt attiecīgo uzņēmumu iespēju īstenot aizstāvību nākotnē otrās stadijas ietvaros, t.i., pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas. Tādējādi Tiesa ir nolēmusi, ka tiesību uz aizstāvību efektivitātes eventuālās vājināšanās cēloņa novērtējums ir jāattiecina uz visu procedūru kopumā, ņemot vērā tās kopējo ilgumu (105) .
262. Tomēr, kā Pirmās instances tiesa uzreiz atgādināja pārsūdzētā sprieduma 167. punktā, tādā gadījumā pierādīšanas pienākums piekrīt ieinteresētajai personai (106) .
263. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi ARBED
minētā argumenta pamatotību.
264. Pirmkārt, tā norādīja, ka pret ARBED
uzsāktā procedūra ir bijusi īpaši ilga. Patiešām, jāatceras, ka paziņojums par iebildumiem ARBED
tika nosūtīts 2006. gada 8. martā, kaut gan Komisija pirmās pārbaudes veica 1991. gadā – 15 gadus iepriekš. Tomēr saistībā ar šo administratīvā procesa stadiju ir jāņem vērā tiesvedība Savienības tiesās, kas ilga aptuveni deviņus gadus un piecus mēnešus.
265. Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai ARBED
patiešām ir pierādījusi, ka šāds procedūras ilgums ir ietekmējis tās iespējas sevi aizstāvēt. Šajā ziņā tā norādīja, ka ARBED
bija vienīgi minējusi, ka “pierādījumi, kas varēja būt [tās] rīcībā 1990. gadā, pēc tik ilga laika posma vairs nav pieejami”.
266. Šis pamatojums ir īss. Pirmās instances tiesa neatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecīgajam uzņēmumam ir jāsniedz detalizēti un pārliecinoši pierādījumi un tas nevar tikai sniegt abstraktu un neprecīzu pamatojumu (107) . Tomēr šī argumentācija, ņemot vērā ARBED
apgalvojuma sevišķi abstrakto un vispārīgo raksturu, man šķiet pietiekama. Patiešām, šis uzņēmums, norādot, ka “pierādījumi [..] pēc tik ilga laika posma vairs nav pieejami”, nevar pārliecinoši apgalvot, ka tas, kā tāds, ir izpildījis “pierādīšanas pienākuma” prasības.
267. Līdz ar to es uzskatu, ka Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 168. punktā izdarītais secinājums ir pietiekami pamatots. Tādējādi es ierosinu noraidīt pirmo iebildumu kā nepamatotu.
b) Par otro un trešo iebildumu – kļūdaina sākotnējā lēmuma interpretācija un res judicata
principa pārkāpums
268. ARBED
izteiktā kritika – manā ieskatā – ir pavisam pamatota.
269. No vienas puses, Pirmās instances tiesa ir veikusi kļūdainu sākotnējā lēmuma interpretāciju. Pretēji tās norādītajam, uz atbildības prezumpciju sākotnējā lēmuma stadijā nav norādīts, jo tā pati jau iepriekš minētā 1999. gada 11. marta sprieduma lietā ARBED /Komisija 95. punktā bija norādījusi, ka “ir jākonstatē, ka nevienā administratīvā procesa brīdī Komisija formāli nav brīdinājusi [ ARBED ] par savu nodomu noteikt tai atbildību par TradeARBED
rīcību”. Tāpat arī sākotnējā lēmumā tā [atbildības prezumpcija] nekādi nav minēta.
270. No otras puses, Pirmās instances tiesa savu vērtējumu ir balstījusi uz procedūru un uz lēmumu, kuri tika atcelti ar iepriekš minēto Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā ARBED /Komisija (108) . Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi atceļoša sprieduma sekas (109) un šā paša iemesla dēļ ir pārkāpusi arī res judicata
principu (110) .
271. Tomēr, lai arī šie iebildumi man šķiet pilnībā pamatoti, tie nav tādi, pamatojoties uz kuriem pārsūdzētais spriedums būtu atceļams. Minētie iebildumi ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma papildu pamatojumu. Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 168. punktā norādītie apsvērumi būtībā ir pietiekami, lai pamatotu tās secinājumu, kā uz to turklāt norāda pārsūdzētā sprieduma 169. punktā lietotais jēdziens “jāpiebilst”. Līdz ar to šie iebildumi ir jānoraida kā neefektīvi.
4) Secinājums
272. Ņemot vērā šos apstākļus, es ierosinu Tiesai atzīt ceturto pamatu, kurā norādīts uz kļūdām tiesību piemērošanā Pirmās instances tiesas vērtējumā attiecībā uz ARBED
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, par nepamatotu un noraidīt to.
273. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, es uzskatu, ka ARBED
iesniegtā apelācijas sūdzība lietā C‑201/09 P ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
VIII – Par no lietā C‑201/09 P un lietā C‑216/09 P iesniegto apelācijas sūdzību pārbaudes izdarāmajiem secinājumiem
274. Pirmkārt, es ierosinu Tiesai noraidīt ARBED
iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
275. Otrkārt, kas attiecas uz ProfilARBED
un TradeARBED
iesniegto pretapelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P, es ierosinu Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir lēmusi, ka Komisijai bija tiesības noteikt atbildību ProfilARBED
par ARBED
un [ TradeARBED ] pret konkurenci vērsto rīcību.
276. Treškārt, kas attiecas uz Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P, es ierosinu Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir lēmusi, ka noilguma apturēšana attiecās vienīgi uz ARBED . Es būtībā uzskatu, ka noilguma apturēšanai ir jāattiecas uz visiem uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies pārkāpumā. Līdz ar to noilguma apturēšana ir jāattiecina arī uz TradeARBED, jo ProfilARBED
manā izpratnē nevar tikt uzskatīta par šādu uzņēmumu.
277. Gadījumā, ja tiek atcelts spriedums, par kuru ir iesniegta apelācijas sūdzība, Tiesas Statūtu 61. pantā ir noteikts, ka tā var nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Pirmās instances tiesai vai arī pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
IX – Par lietas kopsavilkumu
278. Tiesvedība šajā lietā attiecas uz Komisijas veiktu izmeklēšanu par TradeARBED
laika posmā no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim izdarītajiem pārkāpumiem.
279. Ar strīdīgo lēmumu ir noteikta ARBED
un ProfilARBED
atbildība par šo pret konkurenci vērsto rīcību un tām solidāri ar TradeARBED
ir piespriests naudas sods.
A – Attiecībā uz ProfilARBED
280. Ņemot vērā šo secinājumu 224.–235. punktā minētos apsvērumus, es uzskatu, ka strīdīgais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ProfilARBED .
B – Attiecībā uz TradeARBED
281. Pirmās instances tiesā TradeARBED
norādīja trīs atcelšanas pamatus.
282. Kas attiecas uz pirmo atcelšanas pamatu, kurā norādīts uz strīdīgā lēmuma juridiskā pamata neesamību, to Pirmās instances tiesa pamatoti ir noraidījusi kā nepamatotu.
283. Kas attiecas uz otro atcelšanas pamatu, kurā norādīts uz noilgumu regulējošo tiesību normu pārkāpumu, noteicošais jautājums attiecībā uz TradeARBED
ir, vai prasības celšana Savienības tiesā attiecībā pret to ir apturējusi noilguma termiņa tecējumu. Es norādīju, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka noilguma apturēšana neattiecās uz TradeARBED, savā šā pamata vērtējumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
284. Šo secinājumu 71.–81. punktā norādīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka noilgums bija ticis apturēts arī attiecībā uz TradeARBED .
285. Pašlaik ir jāpārbauda šā konstatējuma ietekme uz piecu gadu noilguma termiņa aprēķināšanu. Kopš sākotnējā lēmuma pieņemšanas (111) 1994. gada 16. februārī noilguma termiņš ilga līdz pirmās prasības iesniegšanai Pirmās instances tiesā 1994. gada 8. aprīlī, t.i., aptuveni septiņas nedēļas. Tad tas tika apturēts līdz 1999. gada 11. martam – datumam, kurā Pirmās instances tiesa pasludināja iepriekš minēto spriedumu lietā ARBED /Komisija, t.i., uz aptuveni pieciem gadiem. Tas atkal turpinājās līdz 1999. gada 11. maijam, kad ARBED
iesniedza Tiesā apelācijas sūdzību, t.i., divus mēnešus. Noilguma termiņš atkal tika apturēts līdz 2003. gada 2. oktobrim, kad Tiesa pasludināja iepriekš minēto spriedumu lietā ARBED /Komisija, tātad uz aptuveni četriem gadiem un pieciem mēnešiem. Tas turpinājās aptuveni divus gadus un četrus mēnešus līdz noilgumu pārtraucošajam aktam – jaunā paziņojuma par iebildumiem paziņošanai ARBED
grupai 2006. gada 8. martā. Līdz ar to 2006. gada 8. novembrī pieņemtais strīdīgais lēmums bija pieņemts, ievērojot piecu gadu noilguma termiņu.
286. Kas attiecas uz 10 gadu noilguma termiņu, kurš ir skaitāms no datuma, kad pārkāpums ticis izbeigts, t.i., 1991. gada 17. janvāra, tas ir pagarināms par laiku, uz kuru ir tikusi apturēta procedūra – par aptuveni deviņiem gadiem un pieciem mēnešiem. Tādējādi ar 2006. gada 8. novembri datētais strīdīgais lēmums, ar kuru TradeARBED
piespriesta naudas soda samaksa, ir ticis pieņemts, ievērojot šo termiņu.
287. Līdz ar to otrais atcelšanas pamats, kurā norādīts uz noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām regulējošo tiesību normu pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots tiktāl, ciktāl to ir izvirzījusi TradeARBED .
288. Kas attiecas uz trešo atcelšanas pamatu, kurā norādīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Pirmās instances tiesa to nav pārbaudījusi tiktāl, ciktāl tas attiecas uz TradeARBED .
289. TradeARBED
minētie argumenti ir rezumēti pārsūdzētā sprieduma 162. un 163. punktā. Tie ir identiski ARBED
minētajiem argumentiem, un to mērķis ir panākt strīdīgā lēmuma vai vismaz tā 2. panta atcelšanu. Pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Technische Unie /Komisija, TradeARBED
apgalvo, ka īpaši ilgās procedūras dēļ pierādījumi, kas varētu apliecināt, ka ARBED
pār to neīstenoja izšķirošu ietekmi, vairs nav pieejami.
290. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 165.–172. punktā pārbaudīja trešā pamata pamatotību tiktāl, ciktāl to bija izvirzījusi ARBED . To pašu iemeslu dēļ, kā tie, ko tā norādīja šā sprieduma 168. punktā, es uzskatu, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots. Tāpat kā ARBED, TradeARBED
nav pierādījusi, kā administratīvā procesa ilgums varēja kaitēt tās tiesību uz aizstāvību īstenošanai.
291. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, TradeARBED
iesniegtā apelācijas sūdzība, prasot strīdīgā lēmuma atcelšanu, ir jānoraida.
X – Par tiesāšanās izdevumiem
292. Atbilstoši Reglamenta 122. panta pirmajai daļai, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
293. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
294. Taču saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus izdevumus paši.
295. Lietā C‑201/09 P visi ARBED
izvirzītie prasījumi ir atzīti par nepamatotiem. Līdz ar to es ierosinu Tiesai piespriest šim uzņēmumam segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
296. Lietā C‑216/09 P ir noraidīts Komisijas izvirzītais pamats, kurā norādīts uz vainojamību par pret konkurenci vērstu rīcību regulējošo tiesību normu neievērošanu attiecībā uz ProfilARBED . Tāpat ir noraidīts ProfilARBED
un TradeARBED
izvirzītais pamats, kurā norādīts uz kļūdainu noilgumu regulējošo tiesību normu interpretāciju. Līdz ar to katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
XI – Secinājumi
297. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai lemt šādi:
1) atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 31. marta spriedumu lietā T‑405/06 ArcelorMittal Luxembourg u.c./Komisija daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir nolēmusi:
– ka Eiropas Komisija bija tiesīga noteikt ArcelorMittal Belval & Differdange SA
atbildību par ArcelorMittal Luxembourg SA
un ArcelorMittal International SA
pret konkurenci vērsto rīcību, un
– ka noilguma apturēšana saskaņā ar Komisijas 1978. gada 6. aprīļa Lēmuma Nr. 715/78/EOTK par noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām un sankciju izpildi Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma piemērošanas jomā 3. pantu un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 25. panta 6. punktu neattiecās uz ArcelorMittal International SA ;
2)	ArcelorMittal Luxembourg SA
iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P noraidīt kā daļēji nepieņemamu un kā daļēji nepamatotu;
3)	atcelt Komisijas 2006. gada 8. novembra lēmuma par procedūru saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu attiecībā uz Eiropas tērauda siju ražotāju nolīgumiem un saskaņoto rīcību (Lieta COMP/F/38.907 – Tērauda sijas) 1. pantu daļā, kurā tas attiecas uz ArcelorMittal Belval & Differdange SA ;
4)	ArcelorMittal International SA
celto prasību par šā lēmuma atcelšanu noraidīt kā nepamatotu;
5)	lietā C‑201/09 P ArcelorMittal Luxembourg SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
6) lietā C‑216/09 P ArcelorMittal Belval & Differdange SA, ArcelorMittal International SA
un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(1) .
(2)  –	Iepriekš Arcelor Luxembourg SA, turpmāk tekstā – “ ARBED ”.
(3)  –	Iepriekš Arcelor Profil Luxembourg SA, turpmāk tekstā – “ ProfilARBED ”.
(4)  –	Iepriekš Arcelor International SA, turpmāk tekstā – “ TradeARBED ”.
(5)  –	T‑405/06 (Krājums, II‑771. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(6)  –	Šā lēmuma kopsavilkums ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2008, C 235, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
(7)  –	T‑24/07 (Krājums, II‑2309. lpp.).
(8)  –	Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(9)  –	OV L 94, 22. lpp. Minēto noteikumu pirmsākums ir meklējams Padomes 1974. gada 26. novembra Regulā (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.), kura šajā lietā nav piemērojama.
(10)  –	1994. gada 16. februāra lēmums par EOTKL 65. panta piemērošanas procedūru attiecībā uz Eiropas tērauda siju ražotāju nolīgumiem un saskaņotām darbībām (OV L 116, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”).
(11)  –	T‑137/94 ( Recueil, II‑303. lpp.).
(12)  –	C‑176/99 P ( Recueil, I‑10687. lpp.).
(13)  –	Konvencija parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”).
(14)  –	Par šo jautājumu skat. pašlaik Tiesā izskatāmās lietas C‑272/09 P KME Germany  u.c./Komisija, kā arī C‑73/10 P Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert /Komisija.
(15)  –	Skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas [turpmāk tekstā arī – “ECT”] 1976. gada 8. jūnija spriedumu lietā Engel
un citi pret Nīderlandi, A sērija, Nr. 22, 82. punkts. ECT judikatūras izklāstu attiecībā uz šo kritēriju piemērošanu skat. 2006. gada 23. novembra spriedumā Jussila
pret Somiju (29.–39. punkts).
(16)  –	Skat. ECT 2003. gada 9. oktobra spriedumu lietā Ezeh
un Connors
pret Apvienoto Karalisti ( Recueil des arrêts et décisions, 2003‑X, 86. punkts).
(17)  –	Piemēram, attiecībā uz administratīvu pārkāpumu ceļu satiksmē skat. ECT 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā Öztürk
pret Vāciju, A sērija, Nr. 73; attiecībā uz sodu par muitas noteikumu pārkāpumu skat. ECT 1988. gada 7. oktobra spriedumu lietā Salabiaku
pret Franciju, A sērija, Nr. 141‑A; attiecībā uz Francijas finanšu tirgu padomes noteiktu sodu skat. ECT 2002. gada 27. augusta spriedumu lietā Didier
pret Franciju ( Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII); attiecībā uz nodokļu paaugstināšanu saistībā ar nodokļa apjoma precizēšanu skat. ECT iepriekš minēto spriedumu lietā Jussila
pret Somiju un attiecībā uz Francijas banku komisijas izteikto rājienu skat. ECT 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā Dubus S.A.
pret Franciju.
(18)  –	Šajā ziņā skat. ECT 1990. gada 9. februāra spriedumu lietā Melchers
un Co . pret Vāciju, 1991. gada 30. maija spriedumu lietā Société Stenuit
pret Franciju un 2002. gada 3. decembra spriedumu lietā Lilly
pret Franciju. Skat. arī ECT iepriekš minētos spriedumus lietās Jussila
pret Somiju (43. punkts), un Dubus S.A.
pret Franciju (35. punkts), kā arī saistībā ar atsevišķu interpretāciju skat. ECT 2004. gada 3. jūnija spriedumu lietā OOO Neste  u.c. pret Krieviju.
(19)  –	1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P ( Recueil, I‑4125. lpp.).
(20)  –	78. punkts. Šī judikatūra ir tikusi apstiprināta (skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P Akzo Nobel  u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 77. punkts).
(21)  –	1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P ( Recueil, I‑4287. lpp.).
(22)  –	150. punkts.
(23)  –	1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 ( Recueil, 3125. lpp.).
(24)  –	OV 2010, C 83, 389. lpp.; turpmāk tekstā – “harta”.
(25)  –	1999. gada 14. septembra spriedums lietā C‑310/97 P ( Recueil, I‑5363. lpp.).
(26)  –	2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P ( Recueil, I‑8375. lpp., 144. punkts). Komisija atsaucas arī uz 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑278/02 Handlbauer
(Krājums, I‑6171. lpp., 40. punkts).
(27)  –	Es atgādinu, ka runa ir par regulu attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (skat. 9. zemsvītras piezīmi).
(28)  –	C‑74/00 P un C‑75/00 P ( Recueil, I‑7869. lpp.).
(29)  –	139. un 140. punkts. Skat. arī 2003. gada 2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P un C‑180/01 P International Power  u.c./ NALOO
( Recueil, I‑11421. lpp., 106. un 107. punkts).
(30)  –	Skat. šā jautājuma izvērsumu šo secinājumu 224.–235. punktā.
(31)  –	Skat. ProfilARBED
un TradeARBED
to atbildes raksta uz Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību ietvaros iesniegtās pretapelācijas sūdzības 58., 83., 117. un 133. punktu (lieta C‑216/09 P).
(32)  –	1969. gada 25. februāra spriedums lietā 23/68 ( Recueil, 43. lpp.).
(33)  –	2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑119/05 (Krājums, I‑6199. lpp.).
(34)  –	Spriedums lietā C‑61/98 ( Recueil, I‑5003. lpp., 14. un 48. punkts).
(35)  –	Spriedums lietā T‑166/01 (Krājums, II‑2875. lpp., 142. punkts).
(36)  –	Tādā pašā veidā Komisija rīkojās lēmumā par valsts atbalsta piešķiršanu (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑25/04 González y Díez /Komisija (Krājums, II‑3121. lpp.).
(37)  –	Skat. strīdīgā lēmuma pamatojuma 473.–479. punktu.
(38)  –	Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.).
(39)  –	OV 2002, C 152, 5. lpp.
(40)  –	T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03 un T‑80/03, T‑97/03 un T‑98/03 (Krājums, II‑4331. lpp.).
(41)  –	Skat. 2000. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑269/97 Komisija/Padome ( Recueil, I‑2257. lpp.), kurā Tiesa nosprieda, ka “Kopienu tiesību akti ir jāpieņem saskaņā ar Līguma noteikumiem, kas ir spēkā to pieņemšanas brīdī” (45. punkts).
(42)  –	Skat. 2008. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C‑408/04 P Komisija/ Salzgitter
(Krājums, I‑2767. lpp., 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
(43)  –	Skat. 1996. gada 2. maija spriedumu lietā C‑18/94 Hopkins  u.c. ( Recueil, I‑2281. lpp., 14. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(44)  –	1960. gada 15. jūlija spriedums apvienotajās lietās 27/59 un 39/59 Campolongo /Augstā iestāde ( Recueil, 795. un 824. lpp.).
(45)  –	Skat. 1991. gada 14. decembra atzinumu 1/91 ( Recueil, I‑6079. lpp., 21. punkts).
(46)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Klomp
(13. punkts).
(47)  –	1990. gada 22. februāra spriedums lietā C‑221/88 ( Recueil, I‑495. lpp., 8.–16. punkts).
(48)  –	Mans izcēlums.
(49)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Busseni
(16. punkts).
(50)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Lucchini
(41. punkts).
(51)  –	Pārsūdzētā sprieduma 61. punkts.
(52)  –	Šajā ziņā ir interesanti piebilst, ka saskaņā ar Savienības likumdevēja 1998. gadā pieņemtajām pamatnostādnēm uzņēmumam, kurš pārkāpis EOTKL 65. panta 1. punktu vai EKL 81. panta 1. punktu, piespriežamā naudas soda apmēra aprēķināšana pamatojas uz EK līgumā noteiktajiem kritērijiem, proti, pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTKL 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.).
(53)  –	Pārsūdzētā sprieduma 63. punkts.
(54)  –	Skat. 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑450/06 Varec
(Krājums, I‑581. lpp.), kurā Tiesa atgādināja, ka procesuālo tiesību normām parasti ir jāattiecas uz visām lietām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tās stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka tās principā neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā (27. punkts).
(55)  –	Kā izņēmumu no šā noteikuma Tiesa uzskata gadījumu, kad materiālo tiesību normās var tikt regulētas situācijas, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā, ja tajās lietoto jēdzienu, to mērķu un to struktūras pārbaude ļauj tām piešķirt tādu iedarbību (iepriekš minētais spriedums lietā Varec ).
(56)  –	2010. gada 14. oktobra spriedums lietā C‑280/08 P Deutsche Telekom /Komisija (Krājums, I‑0000. lpp., 130.–137. punkts). Tāpat skat. 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C‑259/96 P Padome/ de Nil
un Impens
( Recueil, I‑2915. lpp., 32.–34. punkts) un 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑449/98 P IECC /Komisija ( Recueil, I‑3875. lpp., 70. punkts), kā arī Tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 19. jūlija rīkojumu lietā C‑149/95 P(R) Komisija/ Atlantic Container Line  u.c. ( Recueil, I‑2165. lpp., 58. punkts), 1996. gada 14. oktobra rīkojumu lietā C‑268/96 P(R) SCK
un FNK /Komisija ( Recueil, I‑4971. lpp., 52. punkts) un 1998. gada 25. jūnija rīkojumu lietā C‑159/98 P(R) Nīderlandes Antiļas/Padome ( Recueil, I‑4147. lpp., 70. punkts).
(57)  –	2001. gada 6. marta spriedums lietā C‑274/99 P ( Recueil, I‑1611. lpp.).
(58)  –	120. punkts.
(59)  –	121. punkts. Skat. arī 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑197/99 P Beļģija/Komisija ( Recueil, I‑8461. lpp., 81. punkts).
(60)  –	Šajā tiesību normā ir paredzēts: “Darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi.” Tajā ir ietvertas dažādas brīvības, tostarp brīvība veikt saimniecisko darbību un komercdarbību, kā arī konkurences brīvība.
(61)  –	Skat. Komisijas atbildes raksta uz apelāciju lietā C‑201/09 P 57.–89. punktu un tās replikas raksta lietā C‑216/09 P 52.–80. punktu.
(62)  –	Spriedums lietā T‑304/02 (Krājums, II‑1887. lpp.).
(63)  –	118. punkts.
(64)  –	Spriedums lietā 107/82 ( Recueil, 3151. lpp.).
(65)  –	Spriedums lietā C‑286/98 P ( Recueil, I‑9925. lpp.).
(66)  –	Pārsūdzētā sprieduma 99. punkts.
(67)  –	Skat. 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau
( Recueil, 2999. lpp., 11. punkts) un 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑407/08 P Knauf Gips /Komisija (Krājums, I‑6375. lpp., 64. un 65. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(68)  –	Pirmās instances tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā T‑102/92 Viho /Komisija ( Recueil, II‑17. lpp., 50. punkts).
(69)  –	Skat. 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 48/69 Imperial Chemical Industries /Komisija ( Recueil, 619. lpp., 134. punkts).
(70)  –	Spriedums lietā 6/72 ( Recueil, 215. lpp.).
(71)  –	15. punkts. Skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija (58. punkts).
(72)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija (59. punkts).
(73)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Anic Partecipazioni
(78. punkts). Skat. arī 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI  u.c. (Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(74)  –	Šajā ziņā skat. 2000. gada 16. novembra spriedumus lietā C‑248/98 P KNP BT /Komisija ( Recueil, I‑9641. lpp., 71. punkts), lietā C‑279/98 P Cascades /Komisija ( Recueil, I‑9693. lpp., 78. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija (37. punkts), lietā C‑297/98 P SCA Holding /Komisija ( Recueil, I‑10101. lpp., 25. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā ETI  u.c. (39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(75)  –	Tiesa uzskata, ka tādā situācijā būtu apdraudēts mērķis apkarot konkurences tiesību normām pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanu ar atturošām sankcijām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ETI  u.c., 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(76)  –	Arī visas ProfilARBED
kapitāla daļas pieder ARBED .
(77)  –	40. punkts.
(78)  –	28. un 29. punkts.
(79)  –	62. punkts.
(80)  –	Šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 97. un 98. punktā, kuri ar apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P nav apstrīdēti, ir minēts, ka:
1) TradeARBED
ir tirdzniecības uzņēmums, kas izplata melnās metalurģijas izstrādājumus un tostarp ARBED
ražotās tērauda sijas, un darbojas vai nu kā aģents – šādā gadījumā ARBED
izrakstīja rēķinu tieši klientam, vai kā pilnvarots pārstāvis – šādā gadījumā rēķinu klientam ARBED
vārdā izrakstīja TradeARBED, abos gadījumos saņemot komisijas naudu par pārdoto produktu;
2) visā administratīvā procesa laikā, kura rezultātā tika pieņemts sākotnējais lēmums, ARBED
un TradeARBED
attiecīgi sniedza vienādas atbildes uz informācijas pieprasījumiem, kurus Komisija bija nosūtījusi TradeARBED, un
3) ARBED
automātiski uzskatīja sevi par TradeARBED
adresētā paziņojuma par iebildumiem adresātu un savu interešu aizstāvībai pilnvaroja advokātu.
(81)  –	Attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu skat. 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler  u.c./Komisija (Krājums, I‑7191. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra) un attiecībā uz nevainīguma prezumpciju skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hüls /Komisija (149. un 150. punkts).
(82)  –	1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90 Technische Universität München
( Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts).
(83)  –	28. punkts. Skat. arī ECT 2002. gada 23. jūlija spriedumu lietā Janosevic
pret Zviedriju ( Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII), kurā Tiesa uzsvēra, ka [ECPAK] dalībvalstīm ir jāievēro līdzsvars starp problēmas nozīmīgumu un tiesībām uz aizstāvību. Citiem vārdiem, leģitīmo mērķi īstenojošajiem pasākumiem ir jābūt samērīgiem (101. punkts).
(84)  –	100. punkts.
(85)  –	104. punkts.
(86)  –	60. punkts.
(87)  –	Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. decembra spriedums lietā T‑85/06, par kuru iesniegtā apelācijas sūdzība pašlaik tiek izskatīta Tiesā (lieta C‑90/09 P).
(88)  –	Pirmās instances tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑168/05. Apelācijas sūdzība par šo lēmumu pašlaik tiek izskatīta Tiesā (lieta C‑520/09 P).
(89)  –	Pirmās instances tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑174/05. Apelācijas sūdzība par šo lēmumu pašlaik tiek izskatīta Tiesā (lieta C‑521/09 P).
(90)  –	65. punkts.
(91)  –	Īpaši skat. Pirmās instances tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā Elf Aquitaine /Komisija sniegto dažādo pierādījumu, ko šajā sakarā sniedza Elf Aquitaine SA, novērtējumu (160.–174. punkts).
(92)  –	Tādējādi es pievienojos ģenerāladvokāta Mišo sniegtajiem secinājumiem iepriekš minētajā lietā Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija. Šāda pieeja ir īstenota vairākos Pirmās instances tiesas spriedumos. Skat. it īpaši 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑325/01 DaimlerChrysler /Komisija (Krājums, II‑3319. lpp., 218. punkts) un 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré /Komisija (Krājums, II‑947. lpp., 132. punkts un tajā minētā judikatūra). Arī Komisija atsevišķos lēmumos ir centusies stiprināt šo prezumpciju ar citiem apstākļiem, kā, piemēram, mātes sabiedrības aktīva loma administratīvā procesa laikā (Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmums 94/601/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/C/33.833 – Kartons) (OV L 243, 1. lpp.)), gadījums, kad mātes sabiedrības un meitas sabiedrības vadībā atrodas vienas un tās pašas personas (Komisijas 2001. gada 11. decembra Lēmums 2003/25/EK par atbilstoši EKL 81. pantam uzsākto procesu – Lieta COMP/E‑1/37.919 ( ex
37.391) – Banku nodevas [komisijas] par Euro zonas valūtas maiņu – Vācija (OV 2003, L 15, 1. lpp.)) un Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2004/337/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru – Lieta COMP/E‑1/36.212 – Paškopējošais papīrs (OV 2004, L 115, 1. lpp.)), kāda mātes sabiedrības juridiskā dienesta locekļa klātbūtne meitas sabiedrības telpās Komisijas veiktās pārbaudes laikā (Komisijas 2003. gada 9. aprīļa Lēmums 2003/355/EK, ar kuru groza Lēmumu 2003/207/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑3/36.700 – Rūpniecībā un medicīnā izmantojamā gāze) (OV L 123, 49. lpp.)), mātes sabiedrības un meitas sabiedrību administrācijas un vadības sapulču koordinēšana (Komisijas 2003. gada 16. decembra Lēmums 2004/421/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru pret Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA
un Europa Metalli SpA
(Lieta C.38.240 – Rūpnieciskās caurules) (OV 2004, L 125, 50. lpp.)) un vairāku meitas sabiedrību vienlaicīga dalība nolīgumā (Komisijas 2004. gada 26. maija Lēmums 2006/895/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru pret The Topps Company Inc, Topps Europe Limited, Topps International Limited, Topps UK Limited
un Topps Italia SRL
(Lieta COMP/C‑3/37.980 – Souris / Topps ) (OV 2006, L 353, 5. lpp.)).
(93)  –	Skat. 80. zemsvītras piezīmi.
(94)  –	Īpaši skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P Metsä‑Se rla  u.c./Komisija ( Recueil, I‑10065. lpp., 28. punkts).
(95)  –	Mans izcēlums.
(96)  –	2008. gada 1. jūlija spriedums lietā T‑276/04 (Krājums, II‑1277. lpp.).
(97)  –	Es atgādinu, ka minētajā punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ar uzņēmumu, kas “piedalījās pārkāpumā” ir jāsaprot visi uzņēmumi, kas kā tādi identificēti Komisijas galīgajā lēmumā . Es nepiekrītu šim viedoklim to iemeslu dēļ, kurus Pirmās instances tiesa pati ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 145. punktā, proti, ka uzņēmuma kvalificēšana par tādu, kas “piedalījās pārkāpumā” norāda uz objektīvu faktu – piedalīšanos pārkāpumā, kas ir jānošķir no subjektīvāka un nejaušāka apstākļa, kā uzņēmuma identificēšana administratīvā procesa laikā. Tādējādi Pirmās instances tiesa atzīst, ka uzņēmums var būt piedalījies pārkāpumā, Komisijai par to nemaz nezinot brīdī, kad tā izdod aktu, kura izdošana pārtrauc noilgumu. Tomēr tādu situāciju nevar izslēgt, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu.
(98)  –	Īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metsä‑Serla  u.c./Komisija (28. punkts).
(99)  –	Lai gan es uzskatu, ka, ņemot vērā ARBED
izvirzīto pamatu, Pirmās instances tiesa, attiecinot uz to noilgumu pārtraucošos tiesību aktus, nav pieļāvusi nekādas kļūdas tiesību piemērošanā, man tomēr, jāatzīst, ir dažas iebildes par veidu, kādā tā pārsūdzētā sprieduma 148. un 149. punktā ir aprēķinājusi noilguma termiņus attiecībā uz ARBED . Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav pienācīgi ņēmusi vērā sprieduma par sākotnējā lēmuma atcelšanu sekas attiecībā uz ARBED . Taču lietas dalībnieku starpā šis jautājums sacīkstes principa ietvaros nav ticis apspriests, tāpēc es tikai izteikšu piezīmi saistībā ar iepriekš minēto lietu ThyssenKrupp Nirosta /Komisija (manu šajā lietā sniegto secinājumu 198.–212. punkts). Būtībā es esmu vadījies no tiesību aktos un judikatūrā nostiprinātā principa. Šajā ziņā es atsaucos, no vienas puses, uz LESD 264. panta 1. punktu, kurā ir paredzēts, ka, “ja prasība ir pamatota, [..] Tiesa attiecīgo tiesību aktu pasludina par spēkā neesošu”, un, no otras puses, uz 1971. gada 31. marta spriedumu lietā 22/70 Komisija/Padome ( Recueil, 263. lpp., 59. un 60. punkts), 1988. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris u.c./Komisija ( Recueil, 2181. lpp., 30. punkts) un 1994. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑228/92 Roquette Frères
( Recueil, I‑1445. lpp., 17. punkts), saskaņā ar kuriem tiesību akta atcelšana izraisa attiecīgā tiesību akta izzušanu ar atpakaļejošu spēku, kā arī iznīcina tā iedarbības sekas. Kā to ir apstiprinājusi Tiesa, tas nozīmē, ka attiecībā uz lietas dalībniekiem ir jāatjauno tāds pats vai salīdzināms stāvoklis, kādā tie atradās pirms atceltā tiesību akta pieņemšanas. Saskaņā ar šiem principiem un to iemeslu dēļ, ko es esmu norādījis manis sniegtajos secinājumos minētajā lietā, man šķiet, ka Komisijas lēmuma atcelšanai tiesvedības rezultātā ir jāpadara noilguma apturēšana, tāpat kā pats lēmums, par spēkā neesošu ar atpakaļejošu spēku.
(100)  –	Īpaši skat. 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P Groupe Danone /Komisija (Krājums, I‑1331. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
(101)  –	Īpaši skat. [2004. gada 7. janvāra] spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland  u.c./Komisija ( Recueil, I‑123. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
(102)  –	2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑113/04 P (Krājums, I‑8831. lpp., 55. punkts).
(103)  –	Saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa laikā konkurences tiesību jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips. Šā principa ievērošana saskaņā ar hartas 41. panta 1. punktu (tiesības uz labu pārvaldību) vispirms piekrīt par administratīvā procesa posmu atbildīgajai Komisijai (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96 SCK
un FNK /Komisija ( Recueil, II‑1739. lpp., 55. un 56. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra)). Tāpat tas saskaņā ar hartas 47. panta 2. punktu ir jāievēro par Komisijas lēmumu tiesiskuma kontroli atbildīgajai Savienības tiesai. Šajā pēdējā ziņā skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe /Komisija ( Recueil, I‑8417. lpp.), kurā Tiesa tiesības tikt tiesātam saprātīgā termiņā ieviesa konkurences tiesībās, un 2009.gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑385/07 P Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland /Komisija (Krājums, I‑6155. lpp.), kurā Tiesa uzskatīja, ka šā pienākuma neievērošana varētu būt pamats prasībai par kaitējuma atlīdzību pret Kopienu saskaņā ar LESD 268. pantu un LESD 340. panta otro daļu.
(104)  –	Šajā ziņā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Technische Unie /Komisija 54. punktā norāda, ka “jo ilgāks laiks paiet starp [..] izmeklēšanas pasākumu [..] un paziņojumu par iebildumiem, jo iespējamāk kļūst, ka iespējamos pierādījumus šajā paziņojumā [par iebildumiem] minēto pārkāpumu atspēkošanai vairs nevar savākt vai to ir grūti izdarīt – it īpaši tas attiecas uz lieciniekiem, ka attiecīgo uzņēmumu administrācijas sastāvs var mainīties un arī pārējo personālu var ietekmēt kadru mainība”.
(105)  –	Turpat (55. punkts).
(106)  –	Turpat (61. punkts).
(107)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Technische Unie /Komisija (64.–70. punkts). Skat. arī 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied /Komisija (Krājums, I‑8725. lpp., 56.–60. punkts).
(108)  –	Es atgādinu, ka Tiesa sākotnējo lēmumu attiecībā uz ARBED
ir atcēlusi tās tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ. Pirmās instances tiesa to tieši atgādina pārsūdzētā sprieduma 148. punktā.
(109)  –	Šajā ziņā skat. 99. zemsvītras piezīmē minētās tiesību normas un judikatūru.
(110)  –	2010. gada 29. jūnija spriedumā lietā C‑526/08 Komisija/Luksemburga (Krājums, I‑6151. lpp.) Tiesa atgādināja res judicata
principa fundamentālo nozīmīgumu, kas tam piemīt kā Savienības tiesību sistēmā, tā arī valstu tiesību sistēmās (26. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis princips ir tiesiskās drošības principa izpausme (šajā ziņā skat. 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑126/97 Eco Swiss
( Recueil, I‑3055. lpp., 46. punkts) un ECT 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā Brumărescu
pret Rumāniju ( Recueil des arrêts et décisions, 1999‑VII), kurā šī tiesa bez aplinkiem apstiprina, ka tiesiskā drošība pieprasa, lai “tiesību jautājumi, par kuriem tiesas ir pieņēmušas galīgo lēmumu, netiktu vēlreiz pārskatīti” (61. punkts)).
(111)  –	Tas netika atcelts attiecībā uz TradeARBED .