TIESAS SPRIEDUMS1976. gada 8. aprīlī (*)Vienāda darba samaksa darba ņēmējām sievietēm un darba ņēmējiem vīriešiemLieta 43/75_par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Cour du travail de Bruxelles, lai tiesvedībā starpGabrielle Defrenne, bijušo stjuarti, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Brisele – Žete_unSabena SA, Beļģijas aeronavigācijas akciju sabiedrību Sabena ar juridisko adresi Briselē_saņemtu prejudiciālu nolēmumu par EEK Līguma 119. panta interpretāciju.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšsēdētāji H. Kučers [H. Kutscher] un A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], tiesneši A. M. Donners [A. M. Donner], J. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore] un M. Serensens [M. Sørensen]_ģenerāladvokāts A. Trabuki [A. Trabucchi]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
1975. gada 23. aprīļa spriedumu, kas Tiesas kancelejā saņemts
tā paša gada 2. maijā, Cour du travail de Bruxelles [Briseles
Darba tiesa], pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu, izvirzīja
divus jautājumus par Līguma 119. panta iedarbību un ieviešanu
attiecībā uz principu, ka vīrieši un sievietes par vienādu darbu saņem
vienādu darba samaksu.2        Šie
jautājumi tika izvirzīti saistībā ar strīdu starp stjuarti un viņas
darba devēju a/s Sabena par kompensāciju, kuru pieteikuma
iesniedzēja pieprasa tāpēc, ka no 1963. gada 15. februāra līdz
1966. gada 1. februārim viņa kā sieviete darba samaksas ziņā
ir tikusi diskriminēta salīdzinājumā ar saviem kolēģiem vīriešiem, kuri
ir veikuši to pašu lidojuma asistenta darbu.3        Saskaņā
ar spriedumu, ar kuru tika uzdots jautājums prejudiciāla nolēmuma
saņemšanai, puses ir vienojušās par to, ka stjuartes darbs ir identisks
lidojuma asistenta darbam un ka netiek apstrīdēts fakts, ka minētajā
periodā un minētajos apstākļos ir notikusi diskriminācija darba samaksas
ziņā, kaitējot stjuartei. Pirmais jautājums (119. panta tiešā iedarbība)4        Ar
pirmo jautājumu tiek vaicāts, vai 119. pants tieši ievieš katras
dalībvalsts iekšējās tiesībās principu, ka vīrieši un sievietes par
vienādu darbu saņem vienādu darba samaksu, un vai tas neatkarīgi no
valstu tiesību aktu noteikumiem dod darba ņēmējiem tiesības iesniegt
savas valsts tiesā prasību par šā principa ievērošanu.5        Ja
atbilde ir apstiprinoša, rodas papildu jautājums par to, no kura datuma
šī tiešā iedarbība ir jāatzīst.6        Atbilde
uz šo pirmā jautājuma pēdējo daļu tiks sniegta kopā ar atbildi uz otro
jautājumu.7        Jautājums
par 119. panta tiešo iedarbību ir jāizvērtē, ņemot vērā vienādas
darba samaksas principu, šīs normas mērķi un tās vietu Līguma sistēmā.8        Līguma 119. pantam ir divi mērķi.9        No
vienas puses, ņemot vērā atšķirības sociālās likumdošanas attīstībā
dažādās dalībvalstīs, 119. panta uzdevums ir izvairīties no
situācijas, kad Kopienas iekšējās konkurences apstākļos tiem uzņēmumiem,
kas dibināti dalībvalstīs, kuras ir ieviesušas vienādas darba samaksas
principu, rodas nelabvēlīgi konkurences apstākļi salīdzinājumā ar tajās
dalībvalstīs esošiem uzņēmumiem, kuras vēl nav novērsušas darba samaksas
diskrimināciju attiecībā uz darba ņēmējām sievietēm.10      No
otras puses, šis princips ir daļa no Kopienas sociālajiem mērķiem, kas
attiecas ne tikai uz ekonomikas savienību, bet paredz arī ar kopējām
darbībām nodrošināt sociālu progresu un turpināt pastāvīgi uzlabot
Eiropas tautu dzīves līmeni un darba apstākļus, kā tas ir uzsvērts
Līguma preambulā.11      Šis
mērķis ir uzsvērts, iekļaujot 119. pantu sociālajai politikai
veltītajā sadaļā, kuras ievada noteikumi, proti, 117. pants, norāda
uz vajadzību veicināt “darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu
uzlabošanos, radot iespēju vienādot šos apstākļus, vienlaikus tos
uzlabojot”. 12      No
šā divkāršā ekonomiskā un sociālā mērķa izriet, ka vienādas darba
samaksas princips ir viens no Kopienas pamatprincipiem.13      Cita
starpā tas izskaidro, kāpēc Līgumā ir paredzēta pilnīga šā principa
piemērošana uzreiz pēc pārejas perioda pirmā posma beigām.14      Interpretējot
šo principu, nav iespējams pamatot argumentus ar vilcināšanos un
pretestību, kas aizkavējusi šā būtiskā principa faktisku ieviešanu dažās
dalībvalstīs.15      Tā
kā 119. pants ir saistīts ar darba apstākļu vienādošanu, kas
notiek reizē ar uzlabojumiem, var noraidīt iebildumu, ka šo pantu varētu
ievērot arī citādi, nevis tikai paaugstinot zemākās algas.16      Saskaņā
ar 119. panta pirmo daļu dalībvalstīm ir jānodrošina un jāturpina
ievērot “princips, ka vīrieši un sievietes par vienādu darbu saņem
vienādu darba samaksu”.17      Minētā
panta otrajā un trešajā daļā ir precizēti pirmajā daļā minētie darba
samaksas un darba jēdzieni.18      Lai
piemērotu šos noteikumus, saistībā ar 119. pantu ir jānošķir, no
vienas puses, tiešas un atklātas diskriminācijas gadījumi, kuru
konstatēšanai pietiek ar šajā pantā sniegtajiem vienāda darba un
vienādas darba samaksas kritērijiem, un, no otras puses, netiešas un
slēptas diskriminācijas gadījumi, ko var identificēt, tikai piemērojot
skaidrākus Kopienas vai valsts līmeņa piemērošanas noteikumus.19      Faktiski
nevar neatzīt, ka pilnīga 119. pantā noteikto mērķu izpilde,
novēršot jebkādu tiešu vai netiešu diskrimināciju attiecībā uz darba
ņēmējām sievietēm un darba ņēmējiem vīriešiem ne tikai atsevišķos
uzņēmumos, bet rūpniecības nozarēs un pat visā ekonomikā, dažos
gadījumos var būt saistīta ar tādu kritēriju noteikšanu, kuru ieviešanai
vajadzīgi piemēroti Kopienas un valstu līmeņa pasākumi.20      Šis
apstāklis ir īpaši būtisks tāpēc, ka šajā ziņā ar Kopienas pasākumiem,
uz kuriem būs atsauce atbildē uz otro jautājumu, tiek īstenots
119. pants, paplašinot stingro “vienāda darba” kritēriju, ievērojot
noteikumus, kas izklāstīti Starptautiskās Darba organizācijas
1951. gada Konvencijā Nr. 100 par vienādu darba samaksu,
konkrēti, šīs konvencijas 2. pantu, kurā noteikts, ka vienāda darba
samaksa ir jāsaņem par “vienādas vērtības darbu”.21      Par
tiešu diskrimināciju, kuras konstatācijai pietiek ar 119. pantā
noteiktajiem kritērijiem, jāuzskata arī tādi gadījumi, kuri rodas no
tiesību normām vai darba koplīgumiem un kuru noteikšanai pietiek ar
konkrētā gadījuma juridisku analīzi.22      Tas
pats attiecas arī uz gadījumiem, kad nevienādu darba samaksu par
vienādu darbu saņem vīrieši un sievietes, kas strādā vienā uzņēmumā vai
dienestā, neatkarīgi no tā, vai tas ir privāts vai valsts.23      Kā
to rāda spriedums, ar kuru tika uzdots jautājums prejudiciāla nolēmuma
saņemšanai, šādos gadījumos tiesai ir iespējams konstatēt visus faktus,
kas savukārt tai ļauj noteikt, vai darba ņēmēja sieviete par vienādiem
darba pienākumiem saņem mazāku darba samaksu nekā vīrietis. 24      Šādos
gadījumos 119. pantu var piemērot tieši, un tas attiecībā uz
personām var radīt tiesības, kas tiesām ir jāaizsargā.25      Turklāt
valstu likumos, kas pieņemti attiecībā uz vienādu darba samaksu,
parasti tiek ietverti tikai 119. pantā paredzētie noteikumi par
tiešu diskrimināciju attiecībā uz vienādu darbu. 26      Uzskatāms
piemērs šajā ziņā ir Beļģijas likumi, ņemot vērā to, ka 14. pants
1967. gada 24. oktobra Karaliskajā dekrētā Nr. 40 “Par
sieviešu nodarbinātību” vienīgi apstiprina visu darba ņēmēju sieviešu
tiesības vērsties attiecīgajā tiesā ar prasību ievērot 119. pantā
noteikto vienādas darba samaksas principu, atsaucoties uz šo pantu.27      Līguma
119. panta noteikumus nevar izmantot, lai šo secinājumu atzītu par
spēkā neesošu.28      Pirmkārt,
nav iespējams rast argumentus pret tiešu iedarbību, pamatojoties uz
vārda “princips” lietošanu šajā pantā, jo Līgumā šo vārdu izmanto,
raksturojot dažu noteikumu būtiskumu, piemēram, tas attiecas uz Līguma
pirmās daļas virsrakstu, kurā ir ietverti “principi”, kā arī uz
113. pantu, saskaņā ar kuru Kopienas tirdzniecības politikas pamatā
ir “vienādi principi”.29      Reducējot
šo jēdzienu līdz neskaidrai norādei, tiktu netieši skarti paši Kopienas
pamati un tās ārējo attiecību saskaņotība.30      Turklāt arguments nav arī tas, ka 119. pants attiecas vienīgi uz “dalībvalstīm”.31      Tiesa
jau citos gadījumos ir konstatējusi, ka tas, ka daži Līguma noteikumi,
kas formāli ir adresēti dalībvalstīm, neliedz iespēju attiecināt šīs
tiesības arī uz jebkuru personu, kas ir ieinteresēta šajās tiesībās
noteikto pienākumu ievērošanā. 32      No
paša 119. panta teksta izriet, ka tas uzliek dalībvalstīm
saistības, kas noteiktā laika posmā ir obligāti jāizpilda.33      Šā
noteikuma efektivitāti nevar iespaidot tas, ka dažas dalībvalstis nav
izpildījušas ar Līgumu uzliktos pienākumus un ka kopīgās iestādes uz šo
pienākumu neizpildi nav pietiekamā mērā reaģējušas.34      Pretējs
pieļāvums radītu interpretācijas noteikumu pārkāpuma risku, un šāds
stāvoklis nebūtu saderīgs ar Tiesas uzdevumu, ko tai uzliek Līguma
164. pants.35      Visbeidzot,
119. panta atsauce uz “dalībvalstīm” norāda, ka šīm valstīm
jāizmanto visas savas iespējas, kas varētu būt lietderīgas, lai ieviestu
vienādas darba samaksas principu.36      Tātad,
pretēji tiesas procesā konstatētajam, šā noteikuma izpilde neattiecas
tikai uz valstu likumdevējām iestādēm.37      Tāpēc
119. panta atsauci uz “dalībvalstīm” nevar interpretēt kā tādu,
kas nepieļauj tiesu varas iesaistīšanos Līguma tiešā piemērošanā.38      Turklāt
nav iespējams atbalstīt arī iebildumus, kas pamatoti ar to, ka
dalībvalstu tiesu piemērotais vienādas darba samaksas princips radīs
pārmaiņas neatkarīgajos līgumos, ko puses noslēgušas privāti vai darba
attiecību jomā, piemēram, individuālajos darba līgumos un darba
koplīgumos.39      Tā
kā 119. pants ir obligāts, darba ņēmēju sieviešu un vīriešu
diskriminācijas aizliegums faktiski ir spēkā ne tikai attiecībā uz
valsts iestādēm, bet arī uz jebkuru vienošanos, kuras uzdevums ir
kolektīvi reglamentēt algotu darbu, kā arī uz atsevišķiem līgumiem
privātpersonu starpā.40      Tāpēc
atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka 119. pantā noteikto
vienādas darba samaksas principu var izmantot valstu tiesās un ka šīm
tiesām ir jānodrošina to tiesību aizsardzība, ko minētie noteikumi
piešķir personām, konkrēti, attiecībā uz diskriminācijas gadījumiem, kas
rodas no likumu normām vai darba koplīgumiem, kā arī attiecībā uz
nevienādu darba samaksu, ko par vienādu darbu saņem darba ņēmējas
sievietes un darba ņēmēji vīrieši, kas strādā vienā uzņēmumā vai
dienestā, neatkarīgi no tā, vai tas ir privāts vai valsts. Otrais jautājums (119. panta ieviešana un Kopienas un dalībvalstu kompetence)41      Otrais
jautājums attiecas uz to, vai 119. pants “ir piemērojams
dalībvalstu iekšējās tiesībās, ievērojot pasākumus, kurus noteikušas
Kopienas iestādes”, vai arī “ir jāuzskata, ka šajā jautājumā kompetence
ir vienīgi valstu likumdevējiem”.42      Saskaņā
ar iepriekš minēto šis jautājums ir jāsaista ar to, no kura datuma ir
atzīstama 119. panta tiešā iedarbība.43      Ņemot
vērā visas šīs problēmas, vispirms ir jākonstatē hronoloģiskā secība,
kādā noteikti Kopienas pasākumi, lai nodrošinātu interpretējamo
noteikumu ieviešanu.44      Saskaņā
ar 119. panta noteikumiem vienādas darba samaksas principa
piemērošana jānodrošina, vēlākais, pārejas perioda pirmā posma beigās.45      No
Komisijas sniegtās informācijas izriet, ka šā principa ieviešanā
dažādās dalībvalstīs ir vērā ņemamas atšķirības un neatbilstības.46      Kaut
arī dažās dalībvalstīs šis princips ar precīziem konstitucionāliem un
likumdošanas noteikumiem vai sociālo praksi, kas nostiprināta darba
koplīgumos, būtībā ir ieviests jau pirms Līguma spēkā stāšanās, tomēr
citās dalībvalstīs tā pilnīga ieviešana ir būtiski aizkavējusies.47      1961. gada
30. decembrī, kad 119. pantā noteiktais termiņš tuvojās
beigām, dalībvalstis pieņēma rezolūciju par vīriešu un sieviešu algu
vienādošanu, lai precizētu vienādas darba samaksas principa materiālos
aspektus, tādējādi aizkavējot tā ieviešanu plānā paredzētajā laikā.48      Saskaņā
ar šo rezolūciju jebkādai diskriminācijai, tiešai vai netiešai, būtu
jābūt pilnībā novērstai līdz 1964. gada 31. decembrim.49      No
Komisijas sniegtās informācijas izriet, ka vairākas sākotnējās
dalībvalstis tomēr nav ievērojušas rezolūcijas noteikumus un tāpēc
Komisija bijusi spiesta saistībā ar uzdevumiem, kas tai noteikti Līguma
155. pantā, aicināt uz tikšanos valdību un sociālo partneru
pārstāvjus, lai apspriestu šo situāciju un vienotos par pasākumiem, ar
kuriem varētu panākt pilnīgu 119. pantā noteiktā mērķa īstenošanu.50      Risinot
šos jautājumus, ir radušies vairāki ziņojumi par stāvokli sākotnējās
dalībvalstīs, no kuriem pats jaunākais ir 1973. gada
18. jūlija ziņojums, kurā ir apkopoti visi dati.51      Šā
ziņojuma nobeigumā Komisija paziņoja par nodomu saskaņā ar Līguma
169. pantu vērsties Tiesā pret tām dalībvalstīm, kuras līdz
minētajam datumam nebija izpildījušas 119. panta uzliktās
saistības, tomēr arī šis brīdinājums netika ņemts vērā.52      Pēc
tādām pašām apspriedēm ar jauno dalībvalstu iestādēm Komisija
1974. gada 17. jūlija ziņojumā paziņoja, ka no 1973. gada
1. janvāra 119. pants ir pilnībā piemērojams arī attiecībā uz
šīm valstīm un ka pēc minētā datuma tās ir tādā pašā situācijā, kādā
sākotnējās dalībvalstis.53      Lai
paātrinātu 119. panta pilnīgu ieviešanu, Padome 1975. gada
10. februārī pieņēma Direktīvu 75/117/EEK par dalībvalstu tiesību
aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienādu atalgojumu [darba
samaksu] vīriešiem un sievietēm (OV, L 45, 19. lpp.). 54      Šajā
direktīvā ir precizēti 119. panta materiālie aspekti un cita
starpā paredzēti dažādi noteikumi, kuru mērķis ir uzlabot to darba
ņēmēju tiesisko aizsardzību, kuriem 119. pantā noteiktā vienādas
darba samaksas principa nepiemērošana varētu nodarīt zaudējumus.55      Ar
šīs direktīvas 8. pantu ir noteikts, ka dalībvalstīm gada laikā
jāievieš attiecīgi normatīvie un administratīvie noteikumi.56      No
119. panta noteikumiem skaidri izriet, ka vienādas darba samaksas
principa piemērošana attiecībā uz vīriešiem un sievietēm ir pilnīgi un
neatgriezeniski jānodrošina pēc pārejas perioda pirmā posma beigām jeb
no 1962. gada 1. janvāra.57      Neskarot
dalībvalstu 1961. gada 30. decembra rezolūcijas iespējamo
ietekmi attiecībā uz 119. panta pilnīgas ieviešanas veicināšanu un
paātrināšanu, tā faktiski nevarēja mainīt līgumā noteikto termiņu.58      Ja
vien nav nekādu īpašu noteikumu, Līgumu faktiski iespējams mainīt tikai
saskaņā ar 236. pantā noteikto grozījumu procedūru.59      No
iepriekš minētā izriet, ka tad, ja nav paredzēti pārejas noteikumi,
119. panta princips pilnā apjomā attiecas uz jaunajām dalībvalstīm
no dienas, kad stājas spēkā Pievienošanās līgums, proti, no
1973. gada 1. janvāra.60      Šo
tiesisko situāciju nav grozījusi Direktīva 75/117/EEK, kura
pieņemta saistībā ar 100. pantu, kas attiecas uz tiesību aktu
saskaņošanu, un kuras mērķis ir ar valsts līmeņa pasākumu kopumu
veicināt sekmīgu 119. panta ieviešanu, īpaši attiecībā uz netiešās
diskriminācijas gadījumu novēršanu, tomēr nemazinot šā panta
efektivitāti un nemainot tā spēkā stāšanās laiku.61      Lai
gan 119. pants ir adresēts tieši dalībvalstīm, uzdodot tām
noteiktā termiņā nodrošināt vienādas darba samaksas principa ieviešanu
un turpināt tā piemērošanu arī vēlāk, šis dalībvalstu pienākums
nenozīmē, ka šis jautājums nevarētu būt arī Kopienas kompetencē.62      Gluži
pretēji, Kopienas kompetences esamība izriet no tā, ka 119. pants
nosaka vienu no Līguma mērķiem attiecībā uz sociālo politiku, kas ir
III sadaļas priekšmets, un šī sadaļa savukārt ir integrēta trešajā
daļā, kas veltīta Kopienas politikai.63      Tā
kā 119. pantā nav nekādu precīzu norāžu uz funkcijām, kas Kopienai
būtu jāveic, lai ieviestu sociālo politiku, ir lietderīgi atsaukties uz
Līguma vispārējo sistēmu un līdzekļiem, ko paredz Līgums, piemēram,
100., 155. un, attiecīgi, 235. pants.64      Kā
norādīts atbildē uz pirmo jautājumu, nekādi īstenošanas noteikumi –
neatkarīgi no tā, vai tos būtu pieņēmušas Kopienas vai valstu iestādes, –
nespēj iespaidot 119. panta tiešo iedarbību.65      Tāpēc
atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka 119. panta ieviešana
sākotnējām dalībvalstīm pilnībā jānodrošina no 1962. gada
1. janvāra, proti, no pārejas perioda otrā posma sākuma, bet
jaunajām dalībvalstīm tā jānodrošina no 1973. gada 1. janvāra,
kad stājās spēkā Pievienošanās līgums.66      Pirmais
minētais termiņš netika grozīts ar dalībvalstu 1961. gada
30. decembra rezolūciju.67      Kā
norādīts atbildē uz pirmo jautājumu, Padomes Direktīva 75/117/EEK
neskar 119. panta tiešo iedarbību un šajā direktīvā noteiktais
termiņš neiespaido termiņus, kas noteikti EEK līguma 119. pantā un
Pievienošanās līgumā.68      Pat
tajās jomās, attiecībā uz kurām 119. pantam nav tiešas iedarbības,
nav iespējams interpretēt šo noteikumu kā tādu, kas piešķir valstu
likumdevējiem ekskluzīvu kompetenci attiecībā uz vienādas darba samaksas
principa ieviešanu, jo, ciktāl tāda ieviešana ir nepieciešama, to var
atvieglot, nosakot gan Kopienas, gan valstu pasākumus. Šā sprieduma spēks laikā69      Īrijas
valdība un Apvienotās Karalistes valdība ir norādījušas uz ekonomiskām
sekām, kādas varētu būt tam, ka Tiesa atzīst 119. panta noteikumu
tiešo iedarbību, proti, šis lēmums daudzās ekonomikas nozarēs varētu būt
cēlonis prasībām, kas attiektos uz laiku, no kura šāda tieša
piemērojamība ir spēkā.70      Ņemot
vērā lielo ieinteresēto personu skaitu, šādas prasības, kuras uzņēmumi
nav varējuši paredzēt, varētu radīt smagas sekas šo uzņēmumu finanšu
stāvoklim, dažus uzņēmumus novedot pat līdz bankrotam.71      Lai
gan jebkura tiesas nolēmuma faktiskās sekas ir nopietni jāapsver, tomēr
nedrīkst mazināt tiesību objektivitāti un apdraudēt to piemērošanu
nākotnē, pamatojoties uz iedarbību, kāda tiesā pieņemtam lēmumam var būt
attiecībā uz pagātni.72      Ievērojot
vairāku dalībvalstu rīcību un Komisijas nostāju, kas vairākkārt pausta
attiecīgajās aprindās, izņēmuma kārtā ir jāņem vērā, ka ieinteresētās
puses ilgu laiku varēja turpināt praksi, kas ir pretrunā ar
119. pantu, bet nav aizliegta valsts tiesībās.73      Lai
gan tika izteikti brīdinājumi, Komisija nav vērsusies pret attiecīgajām
valstīm sakarā ar pienākumu neizpildi, kā paredzēts 169. pantā, un
šādi ir nostiprinājusi nepareizu priekšstatu par 119. panta
piemērošanu.74      Šajos
apstākļos ir jākonstatē, ka, tā kā nebija zināms vispārējais līmenis,
kādā būtu vajadzējis noteikt darba samaksu, būtiski tiesiskās drošības
apsvērumi iespaido gan valsts, gan privāto interešu kopumu un neļauj
principā apstrīdēt darba samaksu par iepriekšējiem laika posmiem.75      Tāpēc
119. panta tiešo iedarbību nevar izmantot, lai pamatotu prasības
par darba samaksas kompensācijām attiecībā uz laika posmiem pirms šā
sprieduma pieņemšanas datuma, izņemot gadījumus, kad darba ņēmēji šādas
prasības tiesā iesnieguši jau agrāk vai cēluši līdzvērtīgus iebildumus. Par tiesāšanās izdevumiem76      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Eiropas Kopienu Komisijai, kura iesniegusi savus
apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. 77      Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko izskata Cour de travail de Bruxelles, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Ar šādu pamatojumuTIESA_atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniegusi Cour de travail de Bruxelles ar 1975. gada 23. aprīļa nolēmumu, nospriež:1)      vienādas
darba samaksas principu darba ņēmējiem vīriešiem un darba ņēmējām
sievietēm, kas noteikts 119. pantā, var izmantot valstu tiesās. Šīm
tiesām jānodrošina to tiesību aizsardzība, ko personām piešķir šie
noteikumi, īpaši tādas diskriminācijas gadījumos, kas izriet no tiesību
normām vai darba koplīgumiem, kā arī attiecībā uz nevienādu darba
samaksu, ko par vienādu darbu saņem darba ņēmējas sievietes un darba
ņēmēji vīrieši, kas strādā vienā uzņēmumā vai dienestā, neatkarīgi no
tā, vai tas ir privāts vai valsts;2)      sākotnējām
dalībvalstīm pilnībā jānodrošina 119. panta piemērošana no
1962. gada 1. janvāra, proti, no pārejas perioda otrā posma
sākuma, bet jaunajām dalībvalstīm tā jānodrošina no 1973. gada
1. janvāra, kad stājās spēkā Pievienošanās līgums. Pirmais minētais
termiņš ar dalībvalstu 1961. gada 30. decembra rezolūciju nav
mainīts;3)      Padomes
Direktīva 75/117/EEK neskar 119. panta tiešo iedarbību, un šajā
direktīvā noteiktais termiņš neiespaido termiņus, kas noteikti EEK
līguma 119. pantā un Pievienošanās līgumā;4)      pat
tajās jomās, attiecībā uz kurām 119. pantam nav tiešas iedarbības,
nav iespējams interpretēt šo noteikumu kā tādu, kas piešķir valstu
likumdevējiem ekskluzīvu kompetenci attiecībā uz vienādas darba samaksas
principa ieviešanu, jo, ciktāl tāda ieviešana ir nepieciešama, to var
atvieglot, nosakot gan Kopienas, gan valstu pasākumus;5)      izņemot
gadījumus, kad darba ņēmēji ir jau agrāk iesnieguši prasības tiesā vai
cēluši līdzvērtīgus iebildumus, 119. panta tiešo iedarbību nevar
izmantot, lai pamatotu prasības par darba samaksas kompensācijām
attiecībā uz laika posmiem pirms šā sprieduma pieņemšanas datuma.LecourtKutscherO'KeeffeDonner       Mertens de WilmarsPescatore       SørensenPasludināts atklātā tiesas sēdē 1976. gada 8. aprīlī Luksemburgā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – franču.