Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANDREA BIONDI
prezentate la 26 februarie 2026(1)
Cauza C‑802/24
NV Reibel
împotriva
JSC VO Stankoimport
[cerere de decizie preliminară formulată de Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia)]
„ Trimitere preliminară – Măsuri restrictive referitoare la acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina – Interdicția de a exporta produse cu dublă utilizare – Refuzul unei licențe de export, care afectează executarea contractului – Refuzul rambursării avansului plătit – Sesizarea unei instanțe arbitrale – Articolul 11 din
Regulamentul nr. 833/2014 modificat – Noțiunea de cerere care nu poate fi admisă – Arbitrabilitatea litigiilor care privesc măsuri restrictive – Controlul jurisdicțional al hotărârilor arbitrale – Intensitate – Ordinea publică a Uniunii – Importanță fundamentală pentru îndeplinirea misiunilor încredințate Uniunii ”
Cuprins
I.
Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
II.
Analiză
A.
Cu privire la Regulamentul nr. 833/2014 modificat și la posibilitatea de a recurge la mecanisme extrajudiciare de soluționare a litigiilor în general și la arbitraj în special
1.
Cu privire la necesitatea de a recentra prima întrebare preliminară asupra noțiunii de „arbitrabilitate”
2.
Cu privire la interpretarea literală, contextuală și teleologică a articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
a)
Cu privire la interpretarea literală a clauzei de neacceptare a niciunui tip de cereri
b)
Cu privire la interpretarea contextuală a clauzei de neacceptare a niciunui tip de cereri
c)
Cu privire la interpretarea teleologică a clauzei de neacceptare
3.
Cu privire la păstrarea caracteristicilor specifice ale ordinii juridice a Uniunii
4.
Concluzia analizei
B.
Cu privire la Regulamentul nr. 833/2014 modificat și la ordinea publică a Uniunii
1.
Cu privire la ordinea publică ca limită a liberei voințe a părților
2.
Cu privire la caracterul esențial al Regulamentului nr. 833/2014 modificat pentru ordinea juridică a Uniunii și îmbogățirea ordinii publice a Uniunii prin articolul 11 alineatul (1) din acest regulament
3.
Cu privire la intensitatea controlului hotărârilor arbitrale efectuat de instanțele naționale
C.
Cu privire la noțiunea de „cerere” în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
1.
Revenire la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
2.
Aplicarea în cazul de față
III.
Concluzie
1.        Prezenta trimitere preliminară oferă Curții ocazia de a scrie un nou capitol despre relația, percepută uneori ca sinuoasă, dintre dreptul Uniunii și mecanismele de soluționare extrajudiciară a litigiilor. Întrebările adresate au o importanță deosebită întrucât ele se pun aici în contextul special al măsurilor restrictive adoptate împotriva Rusiei ca urmare a acțiunilor de destabilizare și apoi a invaziei Ucrainei, care constituie o încălcare flagrantă a dreptului internațional și a Cartei Organizației Națiunilor Unite și una dintre cele mai grave amenințări la adresa securității europene și a ordinii internaționale de la sfârșitul celui de Al Doilea Război Mondial.
2.        Relația dintre dreptul Uniunii și arbitraj, în special, este adesea descrisă prin recurgerea la metafora a două nave în noapte(2), care abia se zăresc în întuneric, dar care veghează însă să navigheze în continuare la o distanță suficientă pentru a evita orice coliziune, limitându‑și comunicarea la strictul necesar și trasând urme care nu se suprapun niciodată, avansând în direcții opuse.
3.        Dar refuzul nuanței înseamnă sărăcirea realității. Această realitate, cu privire la care am dori să înlăturăm orice neînțelegere, este de asemenea alcătuită din puncte de contact și din valori comune. Ordinea juridică a Uniunii nu se opune de principiu ca particulari care intră sub incidența acestei ordini juridice în temeiul exercitării unei activități economice pe teritoriul Uniunii să supună litigiile care pot apărea între ei în cadrul acestei activității unui mecanism de arbitraj(3). Rolul arbitrajului, ca expresie a voinței părților și instrument care permite o soluționare rapidă și eficientă a litigiilor(4), este valorificat. În ceea ce privește jurisprudența Curții, aceasta se întemeiază în mod ferm pe recunoașterea importanței unui acord de arbitraj, rezultat din expresia liberă a părților(5). Adăugăm că arbitrajul comercial reprezintă astăzi una dintre rarele forme eficiente de cooperare internațională, întrucât urmărește să garanteze aplicarea de norme uniforme, precum și să faciliteze transferurile juridice și executarea transfrontalieră.
4.        Stabilirea unei relații bazate pe o îmbogățire reciprocă între dreptul Uniunii și arbitraj presupune căutarea unui echilibru necesar între, pe de o parte, flexibilitatea și adaptabilitatea care rezultă din această modalitate de soluționare a litigiilor și, pe de altă parte, păstrarea integrității ordinii juridice a Uniunii și a caracteristicilor esențiale ale acesteia.
5.        Prezenta cauză va permite Curții să se pronunțe și asupra delimitării contururilor ordinii publice a Uniunii ca limită a autonomiei de voință a părților și asupra stabilirii intensității controlului jurisdicțional, considerat efectiv, al hotărârilor arbitrale.
I.      Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
6.        NV Reibel este o societate belgiană care își desfășoară activitatea în domeniul logisticii și al transportului internațional de mărfuri. La 8 decembrie 2015, Reibel a încheiat un contract cu societatea rusă JSC VO Stankoimport care importă produse metalice și utilaje în Rusia. În temeiul acestui contract, Reibel urma, printre altele, să vândă și să furnizeze mărfuri către Stankoimport. Contractul conținea o clauză compromisorie care prevedea că toate litigiile, altele decât cele care intră în competența instanțelor naționale, urmau să facă obiectul unei proceduri arbitrale și că, în cazul unei proceduri arbitrale, se aplica dreptul suedez. Acesta prevedea de asemenea că sancțiunile luate de Uniune împotriva Rusiei nu trebuiau considerate nici un caz de forță majoră, nici că ar exonera părțile de obligațiile care le revin în temeiul contractului.
7.        În urma deciziei autorităților belgiene din data de 23 martie 2017, mărfurile pe care Reibel trebuia să le livreze societății Stankoimport nu au putut fi exportate, administrația belgiană considerând că acestea erau destinate producției de piese pentru elicoptere și calificându‑le, în consecință, drept „produse cu dublă utilizare” în sensul Regulamentului (CE) nr. 428/2009(6), a căror vânzare este interzisă de Regulamentul (UE) nr. 833/2014(7). Acțiunea introdusă de Reibel împotriva acestei decizii la Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia) a fost respinsă.
8.        Cu toate acestea, Stankoimport plătise în avans o parte din suma datorată pentru această livrare care, prin urmare, nu a avut loc niciodată. Întrucât Reibel nu a rambursat avansul primit, Stankoimport a reziliat contractul și a cerut un arbitraj.
9.        Printr‑o hotărâre arbitrală pronunțată la 5 decembrie 2021, tribunalul arbitral a admis cererea societății Stankoimport privind rambursarea avansului plătit societății Reibel, majorat cu dobânzi, și a obligat societatea Reibel să suporte o parte din cheltuielile de judecată. În rest, tribunalul arbitral a respins cererea de condamnare a societății Reibel la plata unei despăgubiri pentru încălcarea contractului și a altor prejudicii, majorată cu dobânzi. Tribunalul arbitral nu a apreciat că cererea de rambursare, majorată cu dobânzi, formulată de Stankoimport intra în sfera noțiunii de „cereri” care nu pot fi admise în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat(8), care nu ar privi, așadar, o cerere de rambursare a unei sume plătite pentru mărfuri care nu au fost livrate niciodată. Cererea formulată de Stankoimport ar viza doar repunerea părților în situația în care se aflau înainte de încheierea contractului. În schimb, în ceea ce privește celelalte cereri ale sale, tribunalul arbitral a considerat că acestea intrau în domeniul de aplicare al articolului 11, întrucât Stankoimport ar încerca să obțină un avantaj financiar din neexecutarea de către Reibel a operațiunii interzise.
10.      Reibel a introdus o acțiune având ca obiect anularea hotărârii arbitrale la Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia), care este instanța de trimitere. Dreptul suedez prevede că litigiile cu privire la chestiuni pe care părțile le pot soluționa prin acord pot fi supuse unuia sau mai multor arbitri în vederea pronunțării unei hotărâri(9). Pe de altă parte, o hotărâre arbitrală este nulă și neavenită, printre altele, atunci când implică examinarea unei chestiuni care, în temeiul dreptului suedez, nu poate fi soluționată de arbitri sau atunci când hotărârea arbitrală sau modul în care a fost pronunțată este vădit incompatibilă cu ordinea juridică suedeză(10).
11.      Pe de altă parte, dreptul suedez prevede, după cum impune Regulamentul nr. 833/2014, un regim de sancțiuni care stabilește normele privind pedepsele, urmărirea penală, confiscarea și măsurile coercitive în cazul nerespectării obligațiilor care decurg din acest regulament(11).
12.      Într‑o primă etapă, ținând seama de dispozițiile dreptului suedez în materie de arbitrabilitate, instanța de trimitere are nevoie să stabilească dacă părțile la o operațiune precum cea care face obiectul contractului dintre Reibel și Stankoimport și afectată de măsurile luate în temeiul Regulamentului nr. 833/2014 modificat au dreptul de a recurge la conciliere cu privire la cereri precum cele prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din acest regulament. Astfel, ar trebui să se stabilească eventualele efecte de drept civil ale acestei clauze de neacceptare(12). O interpretare largă a dispoziției menționate, dictată printre altele de imperativul recunoscut de Curte(13) de a evita eludarea măsurilor restrictive, ar putea susține interpretarea potrivit căreia ar trebui de asemenea impuse sancțiuni civile precum nulitatea.
13.      Într‑o a doua etapă, instanța de trimitere ridică problema dacă Regulamentul nr. 833/2014 modificat face parte din ordinea publică a Uniunii. Această indicație ar fi determinantă, întrucât din dreptul suedez rezultă că hotărârile arbitrale pot fi declarate nule atunci când se dovedesc a fi vădit incompatibile cu ordinea publică suedeză. Or, o asemenea soluție trebuie extinsă la cazurile de încălcare a ordinii publice a Uniunii(14).
14.      În sfârșit, într‑o a treia etapă, instanța de trimitere urmărește ca domeniul de aplicare și interpretarea Regulamentului nr. 833/2014 modificat să fie precizate pentru a se putea stabili dacă o cerere de rambursare a unui avans aferent unui contract a cărui executare a fost împiedicată de acest regulament, precum și dobânzile solicitate în acest temei fac parte din cererile a căror admitere este interzisă în sensul articolului 11 alineatul (1) din regulamentul menționat.
15.      În aceste condiții, Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm) a hotărât să suspende judecarea cauzei și, prin decizia primită la grefa Curții la 20 noiembrie 2024, să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Regulamentul nr. 833/2014 trebuie interpretat în sensul că părților la un contract nu le este permis să recurgă la o conciliere extrajudiciară cu privire la cereri care, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din acest regulament, nu pot să fie admise și că înțelegerile amiabile încheiate de părți cu privire la cereri care intră sub incidența articolului 11 alineatul (1) sunt nule din perspectiva dreptului civil?
2)      Articolul 11 din Regulamentul nr. 833/2014 trebuie interpretat în sensul că o instanță națională sesizată cu o cerere de anulare sau de desființare a unei hotărâri arbitrale în care a fost aplicat acest articol trebuie să verifice din oficiu dacă aplicarea legii de către tribunalul arbitral este compatibilă cu Regulamentul nr. 833/2014 și, în acest caz, instanța națională trebuie să anuleze sau să desființeze în tot sau în parte hotărârea arbitrală în cazul în care aplicarea legii de către tribunalul arbitral a fost contrară regulamentului?
3)      Articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 trebuie interpretat în sensul că nu se opune admiterii unei cereri în cazul în care aceasta privește:
(a)      rambursarea unui avans pentru mărfuri care nu au fost livrate niciodată ca urmare a măsurilor prevăzute de [Regulamentul nr. 833/2014]?
(b)      plata unor dobânzi aferente unei creanțe precum cea menționată la litera (a)?”
16.      Stankoimport, guvernele suedez, belgian, estonian, spaniol, francez
și polonez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
17.      Reibel, Stankoimport, precum și guvernele suedez, estonian, spaniol, francez, neerlandez
și polonez au participat, împreună cu Comisia, la ședința care a avut loc în fața Curții la 28 octombrie 2025.
II.    Analiză
18.      De la bun început, trebuie să se constate că întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere sunt admisibile, contrar celor susținute de Stankoimport. Astfel, pe de o parte, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu litigiul și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții(15). Pe de altă parte, întrebările adresate Curții se diferențiază foarte clar de cele care au fost formulate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Rosneft(16).
A.      Cu privire la Regulamentul nr. 833/2014 modificat și la posibilitatea de a recurge la mecanisme extrajudiciare de soluționare a litigiilor în general și la arbitraj în special
19.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă este conform cu Regulamentul nr. 833/2014 modificat ca două părți să recurgă la un mecanism extrajudiciar de soluționare a litigiilor, inclusiv pentru cereri care nu pot fi admise în sensul articolului 11 alineatul (1) din acest regulament. În lipsa unei astfel de conformități, instanța respectivă solicită să se stabilească dacă trebuie să se considere că acordurile încheiate în afara sistemului jurisdicțional de stat și care privesc aceste cereri trebuie declarate nule.
20.      Curtea este astfel invitată să definească domeniul de aplicare al interdicției de a admite o cerere, în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, și să stabilească dacă aceasta se extinde până la a împiedica orice recurgere la un mecanism extrajudiciar de soluționare a litigiilor.
21.      Raționamentul care urmează propune să se urmeze trei etape succesive. Mai întâi, vor trebui explicate motivele pentru care analiza primei întrebări trebuie să se recentreze pe problema arbitrabilității litigiilor. În continuare, va trebui să se procedeze la interpretarea articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat urmând demersul interpretativ clasic. În sfârșit, va trebui să se asigure că interpretarea propusă nu pune în pericol caracteristicile specifice și autonomia ordinii juridice a Uniunii(17).
1.      Cu privire la necesitatea de a recentra prima întrebare preliminară asupra noțiunii de „arbitrabilitate”
22.      Această primă întrebare urmărește să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat permite să se recurgă la o conciliere extrajudiciară cu privire la cereri care
nu pot să fie admise. Această întrebare pare însă strâns legată de cea a arbitrabilității unor astfel de cereri.
23.      Arbitrabilitatea este o „chestiune abstractă, delicată, înțeleasă greșit, evazivă și care suscită o serie de neînțelegeri, chiar de contrasensuri”(18). Ea cunoaște aproape tot atâtea definiții ca și state membre(19). Statele membre sunt libere să stabilească când este posibilă recurgerea la arbitraj și să definească, prin efectul oglinzii, propria concepție a limitelor privind libera voință a părților. Arbitrabilitatea este considerată obiectivă atunci când se referă la posibilitatea de a supune materia în cauză arbitrajului. De asemenea, ea poate fi subiectivă atunci când se referă la posibilitatea ca partea interesată să se angajeze într‑un compromis(20).
24.      Convenția pentru recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine, semnată la New York la 10 iunie 1958 (denumită în continuare „Convenția de la New York”)(21), care nu este obligatorie pentru Uniune, dar la care toate statele membre sunt părți(22), arată, în ceea ce privește arbitrabilitatea, că „[f]iecare din statele contractante recunoaște convenția scrisă prin care părțile se obligă să supună unui arbitraj toate diferendele sau anumite diferende care s‑au ivit sau ar putea să se ivească între ele privind un raport de drept determinat, contractual sau necontractual, referitor la o problemă susceptibilă de a fi reglementată pe calea arbitrajului”(23). Arbitrabilitatea este definită în aceasta numai într‑un mod negativ, dat fiind că „[r]ecunoașterea și executarea unei sentințe arbitrale vor putea fi […] refuzate dacă autoritatea competentă a țării în care se cere recunoașterea și executarea constată […] că, în conformitate cu legea acestei țări obiectul diferendului nu este susceptibil a fi reglementat pe calea arbitrajului”(24).
25.      În dreptul suedez, arbitrabilitatea unui litigiu este determinată de problema dacă părțile sunt autorizate să ajungă la o soluționare în afara sistemului jurisdicțional cu privire la cererea în cauză. Dacă acest lucru este valabil, litigiul este arbitrabil; în caz contrar, litigiul nu poate fi soluționat pe calea arbitrajului. În consecință, în cazul în care articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat ar trebui interpretat în sensul că se opune concilierii extrajudiciare(25), caracterul arbitrabil al litigiului dintre Reibel și Stankoimport ar fi afectat în acest sens în temeiul dreptului național aplicabil. Tot în temeiul acestui drept, clauza compromisorie cuprinsă în contractul dintre Reibel și Stankoimport ar trebui anulată de instanța de trimitere, fără a fi necesar să se efectueze controlul jurisdicțional al hotărârii arbitrale, care ar fi astfel lipsită de orice temei juridic.
26.      A răspunde la prima întrebare preliminară așa cum este formulată ar plasa Curtea într‑o situație delicată, noțiunea de „conciliere extrajudiciară cu privire la cereri” fiind prea largă. Formele de conciliere extrajudiciară sunt multiple și fiecare dintre aceste forme se caracterizează prin norme de funcționare și garanții diferite. Or, litigiul principal ridică problema foarte concretă a recurgerii la arbitraj, care nu este orice mod de soluționare a litigiilor și care este reglementat de caracteristici specifice, de care este esențial să se țină seama în analiză. Lipsa de arbitrabilitate a rezultat deja din consecințele care trebuie deduse din interpretarea dreptului Uniunii furnizată de Curte(26).
27.      Acesta este motivul pentru care propunem ca prima întrebare să se recentreze pe aspectul dacă articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat le permite părților la un contract să recurgă la arbitraj cu privire la cereri care nu pot să fie admise în sensul acestei dispoziții.
2.      Cu privire la interpretarea literală, contextuală și teleologică a articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
28.      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită în conformitate cu sensul obișnuit al acestora în limbajul curent, ținând seama de contextul în care sunt utilizate și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte(27).
a)      Cu privire la interpretarea literală a clauzei de neacceptare a niciunui tip de cereri
29.      În primul rând, în ceea ce privește textul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, subliniem că acesta prevede o clauză de neacceptare a niciunui tip de cereri (no claims clause) care este inserată frecvent în instrumentele Uniunii care instituie măsuri restrictive. Intră printre altele în domeniul de aplicare al acestei dispoziții cererile care sunt prezentate de orice persoană, entitate sau organism din Rusia(28) care ar urmări să obțină o despăgubire sau orice altă cerere de acest tip(29) pe baza afectării, prin măsurile restrictive prevăzute de Regulamentul nr. 833/2014 modificat, a unui contract sau a unei tranzacții.
30.      Articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 se adresează persoanei care primește cererea în discuție, care are obligația de a nu o admite. A nu admite o cerere înseamnă, după cum a arătat guvernul francez, că nu trebuie să se răspundă favorabil la aceasta.
31.      Din analiza literală a acestui articol reiese că modul său de redactare este lipsit de orice referire la organul – în sensul larg al termenului – în fața căruia ar fi formulate „cererile” pe care le vizează. O asemenea concluzie este confirmată și de mențiunea că, indiferent de forma cererii, aceasta nu trebuie admisă.
32.      Reiese de asemenea din aceasta că formularea și prezentarea cererilor nu sunt interzise ca atare(30). De altfel, simpla prevedere într‑un contract a recurgerii la concilierea extrajudiciară, printre care și arbitrajul, nu aduce atingere soluției care ar putea rezulta de aici, cu alte cuvinte sorții care va fi rezervată „cererii”.
33.      Faptul că articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat face referire la „procedur[a] pentru executarea unei cereri” și precizează că dovada că satisfacerea cererii nu este interzisă trebuie să fie făcută de persoana care urmărește să execute această cerere nu pare să indice că cererea în discuție trebuie în mod necesar să facă parte dintr‑un proces jurisdicțional. Desigur, aici se împrumută din câmpul lexical utilizat în mod tradițional pentru a descrie ceea ce se întâmplă în fața unei instanțe. Acest lucru nu poate fi însă determinant, întrucât „procedura” și „dovada” sunt de asemenea atribute ale modalităților extrajudiciare de soluționare a conflictelor. Dispoziția menționată implică în mod necesar că problema dacă o cerere intră sub incidența interdicției prevăzute la alineatul (1) poate fi dezbătută fără a restrânge această dezbatere doar la instanțele jurisdicționale(31).
34.      Prin urmare, din interpretarea literală a articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat nu rezultă o interdicție pentru persoanele care intră în domeniul său de aplicare de a prezenta o cerere cu ocazia oricărui contract sau a oricărei tranzacții pe care le pretind afectate de măsurile instituite prin regulament în fața unor instanțe nejurisdicționale și de a solicita să se ajungă la o conciliere.
b)      Cu privire la interpretarea contextuală a clauzei de neacceptare a niciunui tip de cereri
35.      Analiza contextului în care se înscrie articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat evidențiază două elemente importante. Pe de o parte, libera voință a părților de a căuta o soluționare a litigiilor lor în afara justiției de stat pare să fie marcată de o serie de garanții. Pe de altă parte, acest context indică o lipsă de acțiune din partea legiuitorului Uniunii cu privire la conținutul contractelor în legătură cu recurgerea la arbitraj.
36.      Astfel, în primul rând, articolul 12 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat prevede o interdicție foarte clară de a nu participa, în cunoștință de cauză și în mod voluntar, la eludarea interdicțiilor prevăzute de regulamentul menționat, inclusiv a celor care rezultă din articolul 2 din acest regulament. Această interdicție este însoțită de un regim de sancțiuni efective, proporționale și disuasive pe care statele membre sunt obligate să îl pună în aplicare potrivit articolului 8 alineatul (1) din același regulament.
37.      Pe de altă parte, articolul 13 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat prevede un domeniu de aplicare larg întrucât acest regulament se aplică pe teritoriul Uniunii, dar și oricărei persoane, de pe teritoriul Uniunii sau din afara acestuia, care este resortisant al unui stat membru, oricărei persoane juridice, oricărei entități sau oricărui organism, de pe teritoriul Uniunii sau din afara acestuia, care este înregistrat(ă) sau constituit(ă) în conformitate cu legislația unui stat membru, precum și oricărei persoane juridice, oricărei entități sau oricărui organism în legătură cu orice activitate desfășurată în întregime sau parțial pe teritoriul Uniunii(32).
38.      În al doilea rând, rezultă de asemenea din analiza contextului că legiuitorul Uniunii nu a prevăzut, în Regulamentul nr. 833/2014 modificat, vreo obligație de a modifica contractele în curs astfel încât să excludă prezența oricărei clauze compromisorii. Acesta nu a prevăzut nici ca contractele încheiate după intrarea în vigoare a acestui regulament să fie lipsite de orice clauză care să prevadă recurgerea la arbitraj sau, în sens mai larg, la un mecanism de soluționare extrajudiciară a litigiilor.
39.      Cu toate acestea, odată cu adoptarea articolului 12g alineatul (1), care a fost introdus în Regulamentul nr. 833/2014 în anul 2023(33), legiuitorul Uniunii a intervenit direct asupra conținutului contractelor prevăzând obligația exportatorilor de a interzice prin contract, începând cu 20 martie 2024, reexportul către Rusia și reexportul în scopul utilizării în Rusia(34).
40.      Deși din analiza literală și contextuală a articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat rezultă că pare că unei părți îi este permis să formuleze o cerere care nu poate fi admisă în fața unei instanțe arbitrale, rămâne să se verifice dacă o astfel de interpretare nu amenință obiectivul urmărit de dispoziția menționată.
c)      Cu privire la interpretarea teleologică a clauzei de neacceptare
41.      Obiectivul urmărit de articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat este de a evita ca subiecții vizați sau cărora li se aplică măsurile restrictive „să poată obține compensații pentru efectele negative [ale măsurilor respective], precum și de a proteja operatorii economici împotriva cererilor care pot fi prezentate în ceea ce îi privește pe cocontractanți[…] în temeiul unor contracte a căror executare a fost afectată de măsurile respective sau în legătură cu acestea din urmă”(35).
42.      Un asemenea obiectiv va putea fi asigurat numai cu condiția de a reaminti, în mod neechivoc, că instanțele arbitrale pot primi „cereri”, dar nu trebuie să le admită. Această precizare este importantă având în vedere obiectivul, mai larg, urmărit de Regulamentul nr. 833/2014 modificat care constă în „a crește costul acțiunilor Rusiei menite să submineze integritatea teritorială, suveranitatea și independența Ucrainei, precum și de a promova o soluționare pașnică a crizei”(36).
43.      Realizarea obiectivului urmărit prin
no claims clause pare, așadar, a fi asigurată, chiar și în cazul recurgerii la arbitraj și cu condiția ca orice neglijență sau complicitate a operatorului Uniunii care conduce la o încălcare a interdicției prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat să fie însoțită de sancțiuni efective, proporționale și disuasive(37).
3.      Cu privire la păstrarea caracteristicilor specifice ale ordinii juridice a Uniunii
44.      Curtea a statuat deja că „[o]rdinea juridică instituită de tratate nu se opune […] de principiu ca particulari care intră sub incidența acestei ordini juridice în temeiul exercitării unei activități economice pe teritoriul Uniunii să supună litigiile care pot apărea între ei în cadrul acestei activității unui mecanism de arbitraj”(38). Recurgerea de către particulari la un arbitraj este în principiu posibilă(39). Prin urmare, acești particulari au posibilitatea de a încheia un contract care supune, în termeni clari și preciși, toate sau o parte dintre litigiile în legătură cu contractul respectiv unei instanțe arbitrale, în locul instanței competente în mod normal în lipsa unei clauze compromisorii(40).
45.      Alegerea Uniunii de a adopta măsuri restrictive în scopul îndeplinirii obiectivelor pe care le urmărește în materie de politică externă și de securitate comună nu a avut consecințe negative, în stadiul actual al Regulamentului nr. 833/2014 modificat(41), asupra posibilității de a recurge la arbitraj.
46.      Cu toate acestea, considerăm că este necesar să amintim așteptările dreptului Uniunii în legătură cu arbitrajul.
47.      Astfel, instanțele arbitrale la care o cerere, în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, ar fi introdusă(42) nu numai că sunt ținute de dreptul Uniunii, ci, la nivelul lor, sunt și garantele aplicării corecte și respectării acestuia(43). Deși sunt excluse din sistemul jurisdicțional de stat și, așadar, din dialogul cu Curtea, ele nu se află totuși în afara dreptului Uniunii.
48.      Prin urmare, instanțele arbitrale sunt obligate să își exercite atribuțiile în mod responsabil. Acestora le revine sarcina de a asigura găsirea unui echilibru just între „dreptul la autonomie” al părților și interesul statului membru de a păstra și a proteja valorile fundamentale care țin de ordinea sa publică. Aceste instanțe sunt, așadar, obligate să examineze modul de pronunțare a unei hotărâri care nu ar trebui să poată fi contestată în fața instanțelor de la sediul arbitrajului din motive de ordine publică. În contextul specific măsurilor restrictive adoptate de Uniune, acestea trebuie să fie deosebit de vigilente în privința dispozitivelor care ar putea fi utilizate pentru a eluda aceste măsuri, precum alegerea legii aplicabile sau acordurile de consimțământ al căror scop ar fi eludarea interdicțiilor instituite prin măsurile restrictive. Flexibilitatea arbitrului în aplicarea dreptului este, prin urmare, limitată de obligația de a aplica motivele de ordine publică din țara în care se află sediul arbitrajului (lex arbitri).
49.      Dacă instanța arbitrală aleasă are sediul în Uniune, aceasta va fi obligată să respecte ordinea publică a statului membru în care se află sediul său, care este îmbogățită de cea a Uniunii – așa cum vom demonstra în cadrul analizei noastre privind a doua întrebare preliminară –, iar un control jurisdicțional al hotărârii arbitrale este posibil(44). Așa stau lucrurile în cadrul litigiului principal.
50.      Deși acest lucru nu este necesar pentru soluționarea acestui litigiu, adăugăm că, dacă această instanță arbitrală aleasă se situează în afara Uniunii, în primul rând, această alegere, presupunând că este liber consimțită, ar putea eventual să îl expună pe operatorul Uniunii în cauză unor sancțiuni impuse pentru eludarea măsurilor prevăzute de Regulamentul nr. 833/2014 modificat în cazul în care ar conduce la o încălcare a interdicției prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din acest regulament.
51.      În al doilea rând, nu excludem ca ordinea publică a Uniunii să poată produce efecte extrateritoriale prin efectul articolului 13 litera (e) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, care prevede că regulamentul se aplică oricărei persoane juridice, oricărei entități sau oricărui organism în legătură cu orice activitate desfășurată în întregime sau parțial pe teritoriul Uniunii.
52.      În al treilea rând, întrucât hotărârile arbitrale nu sunt executorii, ar trebui inițiată o procedură de recunoaștere și de executare a hotărârii arbitrale străine în fața unei instanțe a Uniunii. În acest cadru, recunoașterea și executarea vor fi pronunțate numai cu condiția ca această hotărâre să fie conformă cu ordinea publică a statului membru și, prin urmare, a Uniunii, în cauză.
53.      În toate cazurile, executarea voluntară a unei hotărâri arbitrale care ar încălca interdicția prevăzută la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat ar trebui să conducă la adoptarea de sancțiuni împotriva operatorului din Uniune în cauză, pentru participarea sa la eludarea măsurilor restrictive instituite prin regulamentul respectiv(45).
4.      Concluzia analizei
54.      Rezultă din ceea ce precedă că articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca două părți la un contract să fi recurs la arbitraj în legătură cu o cerere care nu poate fi admisă, în sensul acestei dispoziții, înțelegându‑se că, în orice caz, în primul rând, nu va putea fi acceptată, în cursul sau în urma acestui arbitraj, nicio cerere care ar fi contrară dispoziției menționate și că, în al doilea rând, hotărârea arbitrală va trebui să poată face întotdeauna obiectul unui control jurisdicțional de natură să garanteze respectarea ordinii publice a Uniunii.
B.      Cu privire la Regulamentul nr. 833/2014 modificat și la ordinea publică a Uniunii
1.      Cu privire la ordinea publică ca limită a liberei voințe a părților
55.      Litigiul principal se caracterizează printr‑o hotărâre arbitrală în care instanța de arbitraj s‑a pronunțat printre altele cu privire la aspectul dacă cererea Stankoimport intra în domeniul de aplicare al articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat. La rândul său, instanța de trimitere este sesizată cu o acțiune introdusă de Reibel având ca obiect anularea hotărârii arbitrale. În temeiul dreptului național, anularea unei asemenea hotărâri trebuie pronunțată în cazul încălcării ordinii publice.
56.      Reiese din jurisprudența recentă a Curții că aceasta din urmă recunoaște că eficacitatea procedurii arbitrale, care trebuie să fie păstrată, are drept consecință faptul că controlul hotărârilor arbitrale are un caracter specific(46). Cu toate acestea, din momentul în care un mecanism de arbitraj este chemat să fie pus în aplicare în Uniune, în special în cadrul unor litigii legate de exercitarea unei activități economice pe teritoriul său, o asemenea punere în aplicare trebuie să asigure în mod necesar compatibilitatea sa cu principiile care structurează arhitectura jurisdicțională a Uniunii, precum și respectarea efectivă a ordinii publice a acesteia din urmă(47).
57.      Deși cerința unui control al conformității hotărârilor arbitrale cu ordinea publică a Uniunii părea anterior profund dependentă de drepturile naționale(48), îmbogățite de obligațiile internaționale ale statelor membre(49), ea pare în prezent autonomizată în temeiul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), precum și al articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE prin jurisprudența cea mai recentă(50).
58.      Deși adaptat, controlul jurisdicțional al hotărârilor arbitrale nu este mai puțin efectiv(51). Încadrată
astfel, calea arbitrajului nu poate fi, așadar, aleasă de cine ar dori să se „sustrag[ă] de la principiile și de la dispozițiile dreptului primar sau derivat al Uniunii care au un caracter esențial pentru ordinea juridică instituită de tratate sau o importanță fundamentală pentru îndeplinirea misiunilor încredințate Uniunii”, aceste principii și aceste dispoziții făcând parte din ordinea publică a Uniunii(52). Controlul jurisdicțional respectiv, prin intermediul rezervei de ordine publică, este, așadar, fundamental pentru păstrarea caracteristicilor ordinii juridice a Uniunii, răspunzând în același timp specificității arbitrajului.
59.      Prin urmare, ordinea publică a Uniunii acționează, ca atare, ca o limită a liberei voințe a părților: respectarea sa se impune în mod absolut particularilor(53). Aceasta constituie, după cum a statuat Curtea, „o completare esențială a rețelei structurate de principii, de norme și de relații juridice mutual interdependente care leagă Uniunea și statele membre, precum și acestea între ele”(54).
2.      Cu privire la caracterul esențial al Regulamentului nr. 833/2014 modificat pentru ordinea juridică a Uniunii și îmbogățirea ordinii publice a Uniunii prin articolul 11 alineatul (1) din acest regulament
60.      Ordinea publică a Uniunii, la fel ca cea a statelor membre, este o noțiune în continuă schimbare. Criteriile pentru ca un principiu sau o dispoziție să intre în sfera acesteia nu sunt clar definite de Curte. Ceea ce ne învață însă jurisprudența acesteia din urmă este că importanța lor trebuie să fie de așa natură încât orice atingere care i s‑ar aduce ar fi atât de insuportabilă pentru ordinea juridică respectivă încât nu ar putea fi tolerată(55).
61.      Astfel, dispoziții precum articolul 11 din cartă(56), articolele 101 și 102 TFUE(57), precum și libertățile de circulație a lucrătorilor, de prestare a serviciilor și de circulație a capitalurilor(58) sau chiar articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE(59) fac parte din ordinea publică a Uniunii.
62.      Ordinea publică a Uniunii se definește și negativ. Astfel, Curtea a statuat că o eroare de drept în legătură cu aplicarea dispozițiilor rezultate din Prima directivă 89/104/CEE(60), care vicia o hotărâre judecătorească a cărei recunoaștere era solicitată, nu constituia o încălcare a unei norme de drept esențiale în ordinea juridică a Uniunii(61).
63.      Având în vedere condițiile amintite recent de Curte(62), nu există, în opinia noastră, nicio îndoială că Regulamentul nr. 833/2014 modificat are un caracter esențial și/sau o importanță fundamentală pentru îndeplinirea misiunilor încredințate Uniunii.
64.      Amintim că articolul 3 TUE menționează, printre aceste misiuni, pe cea de promovare a păcii, care este primul dintre obiectivele menționate de dispoziția respectivă(63). Alineatul (5) al acestui
articol prevede că, în relațiile sale cu restul comunității internaționale, Uniunea își afirmă și promovează valorile și contribuie la pacea și securitatea, la respectul reciproc între popoare, la protecția drepturilor omului și la dezvoltarea dreptului internațional, inclusiv la respectarea principiilor Cartei Organizației Națiunilor Unite.
65.      Articolul 21 TUE amintește atașamentul Uniunii, pe plan internațional, pentru democrație, statul de drept, drepturile omului, demnitatea umană și respectarea principiilor Cartei Organizației Națiunilor Unite și a dreptului internațional(64). Politicile și acțiunile Uniunii în materie de politică externă și de securitate comună sunt ghidate de obiectivul de a apăra valorile și interesele
sale fundamentale, de a consolida
și sprijini democrația, statul de drept, drepturile omului și principiile dreptului internațional, de a menține pacea, de a preveni conflictele
și de a consolida securitatea internațională(65).
66.      Întemeiat pe articolul 215 TFUE, Regulamentul nr. 833/2014 modificat se înscrie în continuarea acestor obiective din moment ce măsurile restrictive pe care le instituie rezultă din decizia PESC de a întrerupe sau de a reduce relațiile economice și financiare cu Rusia. Din considerentul (2) al acestei regulament rezultă că măsurile respective au scopul de „a crește costul acțiunilor Rusiei menite să submineze integritatea teritorială, suveranitatea și independența Ucrainei, precum și de a promova o soluționare pașnică a crizei”. Curtea a recunoscut deja că asemenea obiective sunt de primă importanță și în concordanță cu obiectivul – care nu este cel mai puțin important – care constă în menținerea păcii și a securității internaționale, în conformitate cu obiectivele acțiunii externe a Uniunii prevăzute la articolul 21 TUE
și pe care tocmai l‑am amintit(66).
67.      În plus, întrucât, potrivit unei jurisprudențe constante, importanța obiectivelor urmărite de actele care instituie măsuri restrictive, în general, și de Regulamentul nr. 833/2014 modificat, în special, este de natură să justifice consecințe negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori(67), considerăm că aceste consecințe pot de asemenea să ia forma unei limitări a autonomiei contractuale a particularilor, limitare(68) care va decurge în mod necesar din faptul că ordinea publică a Uniunii este de asemenea constituită din măsuri restrictive adoptate împotriva Rusiei.
68.      Cu toate acestea, observăm de asemenea că Curtea a procedat întotdeauna în mod selectiv și că
ea a consacrat caracterul de ordine publică al unor principii sau al unor dispoziții pe care le‑a avut în vedere în esență în mod izolat. De exemplu, după ce a constatat că Directiva 93/13 constituie o măsură indispensabilă pentru aducerea la îndeplinire a misiunilor încredințate Uniunii, în cele din urmă instanțele naționale trebuie
să asigure conformitatea hotărârii arbitrale doar cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă(69).
69.      În consecință, considerăm necesar și suficient, având în vedere caracterul precis al dispozițiilor recunoscute ca fiind de ordine publică, să se recunoască faptul că articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat face parte din ordinea publică a Uniunii. În acest mod, se asigură că ordinea publică se centrează pe dispozițiile esențiale ale dreptului Uniunii, fără a aduce atingere în mod excesiv funcționării unor mecanisme precum arbitrajul, dar menținând în același timp un nivel satisfăcător de protecție a drepturilor conferite de dreptul Uniunii.
70.      O asemenea abordare permite de asemenea să se asigure că ordinea publică a Uniunii este efectiv alcătuită din dispoziții care au efect direct și care conferă justițiabililor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze(70).
71.      Astfel, articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 urmărește să garanteze operatorilor din Uniune că nu vor fi expuși unor consecințe prejudiciabile rezultate din modificarea situației lor juridice în urma intrării în vigoare a măsurilor restrictive împotriva Rusiei. Cu alte cuvinte, un cocontractant al unei entități ruse care nu își mai poate respecta obligațiile contractuale ca urmare a măsurilor prevăzute de Regulamentul nr. 833/2014 modificat poate invoca dreptul care decurge din această dispoziție de a nu satisface cererile entității menționate și revine instanțelor naționale sarcina de a proteja dreptul respectiv. Totuși, nu toate dispozițiile Regulamentului nr. 833/2014 modificat conferă în mod necesar drepturi justițiabililor(71). Acesta este motivul pentru care, în opinia noastră, este suficient să ne limităm la constatarea efectuată în anul 2025 de legiuitorul Uniunii potrivit căreia „[p]unerea în aplicare efectivă a clauzei de neacceptare a niciunui tip de cereri [este] de domeniul ordinii publice a Uniunii și a statelor membre”(72).
3.      Cu privire la intensitatea controlului hotărârilor arbitrale efectuat de instanțele naționale
72.      Controlul hotărârilor arbitrale poate fi adaptat pentru a lăsa mecanismele de arbitraj să se dezvolte în cadrul flexibil care le caracterizează. Cu toate acestea, controlul jurisdicțional trebuie să fie efectiv(73). Din aceasta rezultă, pentru statele membre, o libertate a mijloacelor, dar o obligație de rezultat.
73.      Curtea a exprimat deja clar ce anume așteaptă de la un asemenea control în Hotărârea Royal Football Club Seraing(74). De
și, în această hotărâre, Curtea a avut de‑a face cu un mecanism de arbitraj diferit de cel în discuție în cauza principală(75), nu putem concepe ca protecția jurisdicțională efectivă a particularilor titulari de drepturi conferite de dreptul Uniunii și care fac parte din ordinea publică să aibă o geometrie variabilă.
74.      În consecință, pe de o parte, „instanțele statelor membre care sunt chemate să efectueze un astfel de control trebuie, în cazul în care o asemenea hotărâre presupune, precum în speță, o interpretare sau o aplicare a principiilor sau a dispozițiilor care fac parte din ordinea publică a Uniunii și care conferă drepturi sau libertăți particularilor, să poată controla interpretarea dată acestor principii sau acestor dispoziții, consecințele juridice aferente acestei interpretări în ceea ce privește aplicarea lor în speță și calificarea juridică ce a fost dată, în raport cu interpretarea menționată, faptelor astfel cum au fost constatate și apreciate de organul arbitral”(76). Prin urmare, controlul jurisdicțional se concentrează doar pe dispozițiile care alcătuiesc ordinea publică a Uniunii. În ceea ce privește restul dispozițiilor, se presupune că instanțele arbitrale acționează cu deplină responsabilitate(77).
75.      Pe de altă parte, „aceste instanțe nu se pot limita la a constata, dacă este cazul, că o astfel de hotărâre este incompatibilă, în tot sau în parte, cu principiile sau cu dispozițiile care fac parte din ordinea publică a Uniunii. […] Dimpotrivă, instanțele menționate trebuie de asemenea să poată deduce, în cadrul competențelor lor respective și în conformitate cu dispozițiile naționale aplicabile, toate consecințele juridice care se impun în cazul constatării unei astfel de incompatibilități. În caz contrar, controlul jurisdicțional efectuat nu ar fi în fapt efectiv, în măsura în care ar putea lăsa să persiste această incompatibilitate”(78). Am adăuga că respectarea și supremația care trebuie recunoscută ordinii publice a Uniunii nu ar fi asigurate în cazul în care ar persista incompatibilitatea(79).
76.      Efectivitatea controlului jurisdicțional recentrat pe esența ordinii juridice a Uniunii impune, în sfârșit, ca instanțele naționale să fie obligate să analizeze, dacă este cazul din oficiu(80), chestiunea compatibilității hotărârilor arbitrale cu ordinea publică a Uniunii(81).
77.      Observăm că, în ceea ce privește litigiul principal, dreptul suedez pare să asigure un control efectiv al hotărârilor arbitrale din moment ce instanțele suedeze însărcinate cu acest control trebuie să declare aceste hotărâri nule în cazul în care sunt vădit incompatibile cu ordinea publică suedeză, din care face parte ordinea publică a Uniunii, sau în cazul în care ele au fost pronunțate într‑un mod vădit incompatibil cu aceste ordini(82).
78.      Rezultă din raționamentul care precedă că articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat face parte din ordinea publică a Uniunii. O instanță națională sesizată cu o acțiune în anulare împotriva unei hotărâri arbitrale trebuie să se asigure, dacă este cazul din oficiu, de compatibilitatea cu această dispoziție a aplicării sale de către tribunalul arbitral. În cazul constatării unei incompatibilități cu această dispoziție, instanța în cauză trebuie să stabilească toate consecințele care se impun în temeiul dreptului național și să admită cererea de anulare a acestei hotărâri întemeiată pe încălcarea ordinii publice a Uniunii pentru a elimina incompatibilitatea ordinii juridice a Uniunii.
C.      Cu privire la noțiunea de „cerere” în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
79.      Potrivit hotărârii arbitrale în discuție în litigiul principal, Stankoimport a obținut, pe de o parte, rambursarea avansului plătit societății Reibel pentru furnizarea mărfurilor al căror export nu a fost în cele din urmă autorizat și, pe de altă parte, plata unor dobânzi. Instanța de trimitere, însărcinată cu controlul acestei hotărâri, solicită Curții să stabilească dacă cererea formulată de Stankoimport de a obține rambursarea avansului majorat cu dobânzi intră în sfera „cererilor” care nu trebuie admise, în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat.
80.      Răspunsul la această întrebare necesită să se revină, într‑o primă etapă, la analiza dispoziției menționate înainte de a deduce de aici, într‑o a doua etapă, concluziile pentru a califica cererea formulată de Stankoimport în fața instanței arbitrale.
1.      Revenire la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat
81.      Interpretarea acestei noțiuni necesită același demers analitic precum cel amintit la punctul 28 din prezentele concluzii.
82.      Astfel, având în vedere modul de redactare a acestui articol, contextul său
și obiectivul pe care îl urmărește, precum și sistemul instituit prin Regulamentul nr. 833/2014 modificat analizat în ansamblu, considerăm că cererea de rambursare formulată de Stankoimport intră în sfera noțiunii de „cerere” care nu poate fi admisă.
83.      Astfel, în primul rând, formularea articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat este foarte largă(83): pretențiile care sunt vizate de acesta privesc „orice contract” sau „orice
tranzacție”,  indiferent de  formă, cu condiția ca executarea acestora să fi fost afectată, direct sau indirect, în totalitate sau parțial, de măsurile instituite prin regulamentul menționat(84). Acesta furnizează o listă de cereri cu titlu pur ilustrativ. Introdusă prin adverbul „inclusiv”, această listă nu este, așadar, exhaustivă. Ea cuprinde, fără a se limita la acestea, cererile de despăgubire sau oricare alte cereri de acest tip, cum ar fi o cerere de compensare sau o cerere în temeiul unei garanții(85). În sfârșit, articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat acoperă nu numai cererile formulate de persoane fizice sau juridice vizate în mod individual de măsurile restrictive, ci și pe cele formulate de orice altă persoană, entitate sau organism din Rusia.
84.      În al doilea rând, din punct de vedere contextual și sistemic, clauza de neacceptare urmărește să atenueze consecințele care decurg din faptul că, odată cu intrarea sa în vigoare, Regulamentul nr. 833/2014 anulează toate acordurile contractuale incompatibile(86). Din articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat reiese că, în cazul în care cererea privește un contract sau o tranzacție a cărei executare a fost afectată de măsurile prevăzute de acest regulament, neacceptarea sa are un caracter automat, independent de aspectul dacă admiterea cererii ar conduce la o încălcare a celorlalte măsuri prevăzute de acest regulament, cu alte cuvinte la o operațiune interzisă. Articolul 11 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat este, așadar, o dispoziție autonomă care conține toate condițiile necesare pentru aplicarea sa.
85.      În al treilea rând, în ceea ce privește obiectivul urmărit de no claims clause, amintim că acest tip de clauză a fost, pentru prima dată, introdus într‑un act al Uniunii prin Regulamentul (CEE) nr. 3541/92(87). Din preambulul acestui regulament reieșea că, în urma embargoului împotriva Irakului, „operatorii economici din Comunitate și din țările terțe sunt expuși riscului cererilor irakiene […] [E]ste necesar să fie protejați, în mod permanent, operatorii economici împotriva unor asemenea cereri și să se împiedice ca Irakul să obțină o compensație pentru efectele negative ale embargoului”(88). În contextul măsurilor restrictive și după cum am stabilit deja(89), clauza de neacceptare urmărește obiectivul de a proteja operatorii economici din Uniune, plasați într‑o „situație inacceptabilă”(90), împotriva pretențiilor pe care le‑ar putea avea față de ei niște cocontractanți în temeiul unor contracte sau operațiuni a căror executare a fost afectată de măsurile respective(91).
86.      Luând poziție cu privire la validitatea articolului 11 din Regulamentul nr. 833/2014(92) în raport cu principiul proporționalității, cu libertatea de a desfășura o activitate economică, precum și cu dreptul de proprietate, Curtea a statuat că „importanța obiectivelor urmărite [de Regulamentul nr. 833/2014], și anume protejarea integrității teritoriale, a suveranității și a independenței Ucrainei, precum și promovarea unei soluționări pașnice a crizei din această țară, care se înscriu […] în obiectivul mai larg al menținerii păcii și securității internaționale, în conformitate cu obiectivele acțiunii externe a Uniunii prevăzute la articolul 21 TUE, este de natură să justifice consecințe negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori. În aceste condiții și având în vedere printre altele evoluția progresivă a intensității măsurilor restrictive adoptate de Consiliu ca reacție la criza din Ucraina, ingerința în libertatea de a desfășura o activitate comercială și în dreptul de proprietate […] nu poate fi considerată disproporționată”(93).
87.      Faptul că cererea în discuție în cadrul litigiului principal a fost formulată de o persoană care intră sub incidența articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat nu pare, în opinia noastră, de natură să modifice această concluzie(94).
88.      Astfel, din jurisprudența Curții rezultă că consecințele negative, chiar considerabile, care tocmai au fost menționate trebuie să fie suportate inclusiv de aceia care nu au nicio responsabilitate în privința situației care a condus la adoptarea măsurilor vizate, dar care sunt afectați printre altele în dreptul lor de proprietate(95).
89.      În orice caz, în ceea ce privește eventuala afectare a dreptului de proprietate al societății Stankoimport, ținem să subliniem că faptul că această societate deține o creanță împotriva societății Reibel ar putea foarte bine să fie constatat printr‑o decizie a cărei executare ar fi suspendată(96) sau printr‑o hotărâre declarativă care să protejeze această creanță. Întrucât măsurile restrictive au o natură temporară și reversibilă(97), creanța astfel constatată ar trebui plătită după ridicarea măsurilor.
2.      Aplicarea în cazul de față
90.      Cererea de rambursare a avansului plătit formulată de Stankoimport se încadrează, în opinia noastră, în categoria cererilor care nu trebuie admise, în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat. Întrucât accesoriul urmează principalul, același lucru este valabil și pentru cererea de plată a dobânzilor.
91.      Mai întâi, cererea este formulată de Stankoimport, operator rus.
92.      Apoi, cererea este formulată în mod incontestabil ca urmare și, așadar, cu ocazia contractului dintre
Stankoimport și Reibel și privind livrarea de mărfuri.
93.      În sfârșit, executarea acestui contract a fost împiedicată ca urmare a interdicției de export de „produse cu dublă utilizare” rezultate din articolul 2 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat(98). Prin urmare, această executare pare afectată în mod direct, cel puțin în parte, de măsurile instituite de regulamentul menționat(99). Sesizând instanța arbitrală, Stankoimport urmărea să se întemeieze în mod necesar pe lipsa livrării și, așadar, pe nerespectarea obligațiilor contractuale ale societății Reibel pentru a obține rambursarea avansului plătit.
94.      Rezultă din ceea ce precedă că articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat trebuie interpretat în sensul că se opune admiterii unei cereri de rambursare a unui avans, majorat cu dobânzi, plătit pentru mărfuri a căror livrare a fost împiedicată în temeiul acestui regulament.
III. Concluzie
95.      Pentru toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Svea hovrätt (Curtea de Apel cu sediul în Stockholm, Suedia) după cum urmează:
Articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 833/2014 al Consiliului din 31 iulie 2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina, în versiunea aplicabilă la data hotărârii arbitrale în discuție în litigiul principal,
trebuie interpretat în sensul că
–        nu se opune ca două părți la un contract să fi recurs la arbitraj în legătură cu o cerere care nu poate fi admisă, în sensul acestei dispoziții, înțelegându‑se, în orice caz, în primul rând, că nu va putea fi acceptată, în cursul și în urma acestui arbitraj, nicio cerere care ar fi contrară dispoziției menționate și, în al doilea rând, că hotărârea arbitrală va trebui să poată face întotdeauna obiectul unui control jurisdicțional de natură să garanteze respectarea ordinii publice a Uniunii;
–        face parte din ordinea publică a Uniunii. În consecință, o instanță națională sesizată cu o acțiune în anulare împotriva unei hotărâri arbitrale trebuie să se asigure, dacă este cazul din oficiu, de compatibilitatea cu această dispoziție a aplicării sale de către tribunalul arbitral. În cazul constatării unei incompatibilități cu dispoziția menționată, instanța în cauză trebuie să stabilească toate consecințele care se impun, în temeiul dreptului național, și să admită cererea de anulare a hotărârii menționate întemeiată pe încălcarea ordinii publice a Uniunii pentru a elimina incompatibilitatea din ordinea juridică a Uniunii;
–        se opune admiterii unei cereri de rambursare a unui avans, majorat cu dobânzi, plătit pentru mărfuri a căror livrare a fost împiedicată în temeiul Regulamentului nr. 883/2014.
1      Limba originală: franceza.
2      Inspirația vine de la celebrul poem al lui Henry Wadsworth Longfellow, The Theologian’s tale; Elizabeth.
3      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 78).
4      Directiva 2013/11/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2013 privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2009/22/CE (JO 2013, L 165, p. 63).
5      Hotărârea din 22 februarie 2024, Mytilinaios/DEI și Comisia și Comisia/DEI (C‑701/21 P
și C‑739/21 P, EU:C:2024:146, punctul 105 și jurisprudența citată).
6      Regulamentul Consiliului din 5 mai 2009 de instituire a unui regim comunitar pentru controlul exporturilor, transferului, serviciilor de intermediere și tranzitului de produse cu dublă utilizare (JO 2009, L 134, p. 1).
7      Regulamentul Consiliului din 31 iulie 2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina (JO 2014, L 229, p. 1), citat aici în versiunea care rezultă din modificarea sa prin Regulamentul (UE) nr. 1290/2014 al Consiliului din 4 decembrie 2014 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 833/2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 960/2014 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 833/2014 (JO 2014, L 349, p. 30). A se vedea în special articolul 1 litera (a) și articolul 2 din Regulamentul nr. 833/2014 astfel modificat.
8      În analiza noastră efectuată în continuare și cu excepția cazului în care se menționează altfel, ne vom referi la „Regulamentul nr. 833/2014 modificat” în măsura în care acesta vizează versiunea regulamentului menționat aplicabilă la data hotărârii arbitrale în discuție în litigiul principal, cu alte cuvinte în versiunea rezultată din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2019/1163 al Comisiei din 5 iulie 2019 de modificare a anexelor la anumite regulamente privind măsuri restrictive care conțin datele de contact ale autorităților competente ale statelor membre și adresa pentru notificările către Comisia Europeană și de stabilire a unei liste unice pentru aceste anexe (JO 2019, L 182, p. 33).
Articolul 11 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat are următorul cuprins:
„(1)      Nu se admite nicio pretenție în legătură cu orice contract sau tranzacție a căror executare a fost afectată, direct sau indirect, în totalitate sau parțial, de măsurile impuse în temeiul prezentului regulament, inclusiv cererile de despăgubire sau oricare alte cereri de acest tip, cum ar fi o cerere de compensare sau o cerere în temeiul unei garanții, în special o cerere de prelungire sau de plată a unei obligațiuni, a unei garanții sau a unei contragaranții, mai ales a unei garanții financiare sau a unei contragaranții financiare, indiferent de forma acesteia, prezentate de:
(a)
entitățile menționate la articolul 5 [alineatul (1) literele]
(b) și (c) și la articolul 5 [alineatul (2) literele]
(c) și (d) sau care figurează în anexele III, IV, V și VI;
(b)
orice altă persoană, entitate sau organism din Rusia;
(c)
orice persoană, entitate sau organism care acționează prin intermediul sau în numele uneia din persoanele, entitățile sau organismele menționate la prezentul alineat litera (a) sau (b).
(2)      În cadrul oricărei proceduri pentru executarea unei cereri, sarcina de a dovedi că satisfacerea cererii nu este interzisă în temeiul alineatului (1) incumbă persoanei care urmărește executarea respectivei cereri.
(3)      Prezentul articol nu aduce atingere dreptului persoanelor, entităților și organismelor menționate la alineatul (1) la controlul jurisdicțional al legalității neexecutării obligațiilor contractuale, în conformitate cu prezentul regulament.”
9      Potrivit articolului 1 primul paragraf din Lag (1999:116) om skiljeförarande (Legea nr. 116 din 1999 privind procedurile arbitrale, denumită în continuare „Legea privind arbitrajul”).
10      Potrivit articolului 33 primul paragraf din Legea privind arbitrajul.
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (Legea nr. 95 din 1996 privind anumite sancțiuni internaționale).
12      Instanța de trimitere subliniază că Curtea este sesizată în prezent cu o cerere de decizie preliminară privind Regulamentul (UE) nr. 269/2014 al Consiliului din 17 martie 2014 privind măsuri restrictive în raport cu acțiunile care subminează sau amenință integritatea teritorială, suveranitatea și independența Ucrainei (JO 2014, L 78, p. 6) care ridică probleme similare, și anume cauza Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672).
13      Instanța de trimitere se întemeiază aici pe Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, punctul 56), precum și pe Hotărârea din 13 septembrie 2018, Rosneft ș.a./Consiliul (T‑715/14, EU:T:2018:544, punctul 206).
14      Instanța de trimitere invocă aici Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctul 35).
15      A se vedea, dintr‑o jurisprudență bogată, Hotărârea din 30 octombrie 2025, Attal și Associés (C‑321/24, EU:C:2025:836, punctul 19).
16      Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Amintim că aceste întrebări priveau competența Curții de a se pronunța cu privire la validitatea unei decizii PESC, apoi cu privire la validitatea anumitor dispoziții ale unei astfel de decizii și a Regulamentului nr. 833/2014, inclusiv a articolului 11, precum și cu privire la interpretarea anumitor dispoziții ale regulamentului menționat. În aceasta, Curtea a examinat, așadar, validitatea articolului 11 din Regulamentul nr. 833/2014 în raport cu principiul proporționalității și cu ingerința în libertatea de a desfășura o activitate economică și în dreptul de proprietate (a se vedea punctele 143-151 din această hotărâre).
17      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punctul 35).
18      Jarrosson, C., „L’arbitrabilité: présentation méthodologique”, în Revue de jurisprudence commerciale,
1996, nr. 1, p. 1.
19      Arbitrabilitatea nu este o noțiune uniformă în statele membre. În Franța, în Spania și în Italia sunt arbitrabile litigiile care au ca obiect drepturi disponibile (a se vedea articolul 2059 din Codul civil francez, articolul 2 alineatul 1 din Legea spaniolă 60/2003 din 23 decembrie 2003 privind arbitrajul și, respectiv, articolul 806 din Codul de procedură civilă italian). În Germania, arbitrabilitatea este determinată de natura patrimonială a drepturilor invocate (articolul 1030 primul paragraf din Codul
german
de procedură civilă). Un principiu similar este prevăzut în dreptul polonez (a se vedea articolul 1157 din Codul de procedură civilă polonez).
20      Ravillon, L., „Que reste‑t-il du concept d’inarbitrabilité?”, în Manciaux, S., și Loquin, E., (dir.), L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, sub îndrumarea CREDIMI, LexisNexis, 2014, p. 57.
21      Recueil des traités des Nations unies, vol. 330, p. 3.
22      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 116).
23      Articolul 2 alineatul 1 din Convenția de la New York.
24      Articolul 5 alineatul 2 litera a) din Convenția de la New York.
25      Care este un concept mai larg decât arbitrajul în sine.
26      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punctul 60).
27      A se vedea, pentru o ilustrare recentă, Hotărârea din 15 ianuarie 2026, Wunner (C‑77/24, EU:C:2026:1, punctul 35).
28      A se vedea articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat.
29      Cu privire la interpretarea noțiunii de „cereri” în sensul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, facem trimitere la analiza noastră cu privire la cea de a treia întrebare preliminară.
30      O asemenea concluzie este coerentă cu definiția dată de Regulamentul nr. 269/2014 noțiunii de „cerere”, din care rezultă că acoperă „orice cerere, contencioasă sau necontencioasă” [a se vedea articolul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 269/2014)] chiar dacă putem doar să regretăm că Regulamentul nr. 833/2014 modificat nu conține o dispoziție similară.
31      Contrar celor rezultate din articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat care vizează în mod expres controlul jurisdicțional al legalității neexecutării obligațiilor contractuale.
32      A se vedea articolul 13 litera (a), respectiv literele (c)-(e) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat.
33      A se vedea considerentul (23) și articolul 1 punctul 28 din Regulamentul (UE) 2023/2878 al Consiliului din 18 decembrie 2023 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 833/2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina (JO L, 2023/2878).
34      Este interesant de observat că obligația instituită prin articolul 12g din Regulamentul nr. 833/2014 este însoțită de un ordin adresat exportatorilor de a se asigura „că acordul încheiat cu contrapartea din țara terță prevede căi de atac adecvate în cazul încălcării unei obligații contractuale asumate în conformitate cu alineatul (1)” [a se vedea articolul 12g alineatul (3) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat). În plus, acești exportatori sunt de asemenea supuși unei obligații de informare a autorității naționale competente în cazul încălcării obligațiilor contractuale de către cocontractantul lor [a se vedea articolul 12g alineatul (4) din acest regulament].
35      Cu privire la măsurile restrictive ce vizează regimul libian, a se vedea Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, punctul 50).
36      A se vedea considerentul (2) al Regulamentului nr. 833/2014 în versiunea sa originală.
37      După cum prevede articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat.
38      Hotărârea din 1  august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 78).
39      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 80).
40      A se vedea prin analogie Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 81 și jurisprudența citată).
41      Odată cu adoptarea Regulamentului (UE) 2025/1494 al Consiliului din 18 iulie 2025 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 833/2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina (JO L. 2025/1494), legiuitorul Uniunii a introdus un nou alineat la articolul 11 din Regulamentul nr. 833/2014 pentru a aborda problema recunoașterii și executării de către statele membre a unor hotărâri arbitrale, dar numai din perspectiva arbitrajului investițiilor în raport cu măsurile restrictive [a se vedea considerentul (22) al Regulamentului 2025/1494 și articolul 11 alineatul (2a) din Regulamentul nr. 833/2014 astfel modificat). Pe de altă parte, chiar dacă acest lucru nu este pertinent pentru cauza noastră, constatăm de asemenea că Regulamentul nr. 833/2014 prevede o derogare de la interdicția de angajare directă sau indirectă în orice tranzacție cu o persoană juridică, o entitate sau un organism stabilite în Rusia care figurează pe listă sau deținute ori care acționează în numele unor persoane juridice, entități sau organisme care figurează pe listă la tranzacțiile care sunt strict necesare pentru a asigura accesul la proceduri judiciare, administrative sau de arbitraj într‑un stat membru, precum și pentru recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești sau a unei hotărâri arbitrale pronunțate într‑un stat membru și dacă astfel de tranzacții sunt în concordanță cu obiectivele Regulamentului nr. 833/2014 și ale Regulamentului nr. 269/2014 [a se vedea articolul 5aa alineatul (3) litera (g) din Regulamentul nr. 833/2014 introdus prin Regulamentul (UE) 2022/1269 al Consiliului din 21 iulie 2022 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 833/2014 privind măsuri restrictive având în vedere acțiunile Rusiei de destabilizare a situației în Ucraina (JO 2022, L 193, p. 1)].
42      Adăugăm că urmărirea unei soluții amiabile între părțile contractante nu este exclusă din sfera dreptului Uniunii prin efectul articolului 12 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat: Reibel ar avea, în toate cazurile și indiferent de forma de conciliere convenită, obligația de a nu admite o cerere interzisă de articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, inclusiv în mod voluntar.
43      Un operator din Uniune rezonabil de vigilent ar trebui să se asigure că aceste instanțe se află pe teritoriul Uniunii. Cu toate acestea, articolul 13 litera (e) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat ar putea de asemenea să constituie temeiul unei obligații pentru un astfel de organism care nu ar fi pe teritoriul Uniunii de a se asigura că dreptul Uniunii este respectat. Totuși, această problemă nu se pune în cadrul litigiului principal, întrucât arbitrul este suedez.
44      Intensitatea unui astfel de control va fi de asemenea determinată în cadrul examinării celei de a doua întrebări preliminare.
45      În această privință, trebuie avertizați operatorii economici din Uniune care s‑ar angaja să semneze o clauză de tipul celei inserate în contractul dintre Reibel și Stankoimport, al cărei conținut este amintit la punctul 6 din prezentele concluzii.
46      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 84).
47      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 82).
48      A se vedea Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punctul 37), și Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctul 35).
49      Printre acestea se numără în primul rând Convenția de la New York care prevede un control jurisdicțional al sentințelor arbitrale privind respectarea ordinii publice: a se vedea articolul 5 din această convenție, precum și Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 116).
50      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 83). Această autonomizare era deja anunțată prin Hotărârea din 21 decembrie 2023, International Skating Union/Comisia (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, punctul 193).
51      Curtea detaliază amploarea acestuia la punctul 86 din Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617).
52      Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 87).
53      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 87).
54      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 87).
55      Cu alte cuvinte, potrivit doamnei avocate generale Ćapeta, „[n]ecesitatea efectuării controlului de conformitate a unei hotărâri cu ordinea publică există întrucât aceste norme pot prezenta un interes public atât de mare încât aplicarea lor nu poate fi exclusă prin voința părților” [Concluziile avocatei generale prezentate în cauza Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:24, punctul 72)].
56      A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, punctele 66 și 67).
57      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2023, International Skating Union/Comisia (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, punctele 192 și 193 și jurisprudența citată).
58      Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 89 și jurisprudența citată).
59      Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273). A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctele 36-38). A se vedea de asemenea Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctele 51 și 52).
60      Prima Directivă a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92).
61      A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 52).
62      A se vedea punctul 58 din prezentele concluzii.
63      A se vedea articolul 3 alineatul (1) TUE.
64      A se vedea articolul 21 alineatul (1) TUE.
65      A se vedea articolul 21 alineatul (2) literele (a), (b) și (c) TUE.
66      A se vedea Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punctele 115 și 150), și Hotărârea din 17 septembrie 2020, Rosneft ș.a./Consiliul (C‑732/18 P, EU:C:2020:727, punctul 115).
67      A se vedea Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punctul 150).
68      În ordinea juridică a Uniunii, respectarea ordinii publice nu este singura limită a liberei voințe a părților: a se vedea Hotărârea din 6 iunie 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, punctul 34), Hotărârea din 20 septembrie 2001, Courage și Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, punctul 24), sau chiar Hotărârea din 11 decembrie 2007, International Transport Workers’
Federation și Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, punctele 33 și 34).
69      A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctele 51 și 53).
70      A se vedea prin analogie Hotărârea din 1  august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctele 88 și 89).
71      A se vedea, pentru a compara cu articolul 11 din Regulamentul nr. 833/2014 modificat, articolele 1, 6, 7, 9 sau 14 din acest regulament.
72      A se vedea considerentul (22) al Regulamentului 2025/1494.
73      A se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 95 și jurisprudența citată).
74      Hotărârea din 1 august 2025 (C‑600/23, EU:C:2025:617).
75      Respectiv impus în mod unilateral particularilor în cauză: a se vedea Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 92 și jurisprudența citată, precum și punctele 93, 96 și 106).
76      Hotărârea din 1  august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 101).
77      Facem trimitere aici la punctele 47
și 48 din prezentele concluzii.
78      Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctele 102 și 103).
79      Pentru a identifica o asemenea incompatibilitate, instanțele naționale pot fi ajutate de Curte în cadrul unei proceduri de trimitere preliminară care este „o componentă esențială a sistemului instituit de tratate în scopul de a permite [acestor instanțe] să asigure protecția jurisdicțională efectivă a drepturilor conferite particularilor de dreptul Uniunii” [Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 77)].
80      A se vedea prin analogie Hotărârea din 14 septembrie 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, punctul 45).
81      A se vedea în același sens Hotărârea din 1 august 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, punctul 115).
82      Caracterul „vădit” al incompatibilității nu ar trebui să fie însă interpretat prea restrictiv, având în vedere cerința amintită la punctul 75 din prezentele concluzii și obiectivul urmărit de a elimina orice incompatibilitate cu ordinea publică a Uniunii. Efectivitatea drepturilor conferite particularilor de dreptul Uniunii nu pare astfel conciliabilă cu o cenzură doar a situațiilor de incompatibilitate vădită.
83      După cum subliniază și Comisia în documentul de lucru intitulat „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n° 833/2014 and Council Regulation n° 269/2014”, actualizat pentru ultima dată la 23 ianuarie 2026 (a se vedea nota de subsol 87, p. 420 din acest document).
84      Sublinierea noastră.
85      Pentru a obține prelungirea sau plata unei obligațiuni, a unei garanții sau a unei contragaranții, mai ales a unei garanții financiare sau a unei contragaranții financiare, indiferent de forma acesteia.
86      A se vedea punctul 33 din documentul „Actualizarea celor mai bune practici ale UE în ceea ce privește punerea în aplicare efectivă a măsurilor restrictive” (documentul Consiliului din 27 iunie 2022, 10572/22). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Norkus prezentate în cauza Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, punctul 68).
87      Regulamentul Consiliului din 7 decembrie 1992 de interzicere a admiterii cererilor irakiene privind contractele și tranzacțiile a căror executare a fost afectată de Rezoluția 661 (1990) a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite și de rezoluțiile conexe (JO 1992, L 361, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 7, p. 182).
88      Al patrulea și al cincilea considerent ale Regulamentului nr. 3541/92.
89      A se vedea punctul 41 din prezentele concluzii.
90      Conform expresiei utilizate de avocatul general Norkus în Concluziile prezentate în cauza Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, punctul 70).
91      Atunci când clauza de neacceptare se aplică cererilor formulate de persoanele și entitățile menționate la articolul 11 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 833/2014, obiectivul urmărit este de asemenea acela de a nu permite acestor persoane să obțină compensații pentru efectele negative ale măsurilor adoptate împotriva lor [a se vedea prin analogie Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, punctul 50)].
92      Curtea se pronunța atunci cu privire la versiunea Regulamentului nr. 833/2014, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1290/2014 (a se vedea nota de subsol 7 din prezentele concluzii).
93      Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punctul 150).
94      În Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), reclamanta din litigiul principal era o entitate vizată în mod specific de o parte dintre restricțiile instituite prin Regulamentul nr. 833/2014, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1290/2014, și intra în domeniul de aplicare al articolului 11 alineatul (1) litera (a) din acest regulament.
95      A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, punctul 66 și jurisprudența citată).
96      În acest sens, a se vedea Concluziile avocatului general Norkus prezentate în cauza Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, punctul 61 și urm.).
97      A se vedea Hotărârea din 13 martie 2025, Shuvalov/Consiliul (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, punctul 78), și Hotărârea din 5 februarie 2026, VEB.RF/Consiliul (C‑572/24 P, EU:C:2026:74, punctul 138).
98      Amintim că autoritățile belgiene au calificat produsele respective drept „produse cu dublă utilizare” în sensul Regulamentului nr. 428/2009 (a se vedea punctul 7 din prezentele concluzii).
99      Este adevărat că contractul a fost încheiat în anul 2015, în timp ce interdicția vânzării și a exportului de produse cu dublă utilizare era deja în vigoare. Cu toate acestea, articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 833/2014 modificat nu limitează neacceptarea doar la acele cereri legate de contracte deja existente la data intrării în vigoare a regulamentului, ceea ce protejează în mod evident mai mult interesele operatorilor Uniunii.