CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 24 octombrie 2024(1)
Cauza C‑575/23
FT,
AL,
ON
împotriva
État belge
cu participarea
Orchestre national de Belgique (ONB)
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Belgia)]
„ Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Proprietate intelectuală – Drept de autor și drepturi conexe – Drepturi conexe ale muzicienilor de orchestră statutari – Directiva 2001/29/CE – Articolul 2 și articolul 3 alineatul (2) – Dreptul de reproducere și dreptul de a pune la dispoziția publicului – Directiva 2006/115/CE – Articolele 7-9 – Drepturi de fixare, radiodifuziune și comunicare publică și de distribuție – Directiva (UE) 2019/790 – Articolul 26 – Aplicare în timp – Articolele 18-23 – Domeniu de aplicare – Principiul remunerării adecvate și proporționale – Principiul libertății contractuale – Cesiunea drepturilor conexe pe cale normativă ”
Introducere
1.        Autorii nu sunt singurii care beneficiază de drepturile de proprietate intelectuală asupra operelor lor. Drepturi specifice, așa‑numitele „drepturi conexe dreptului de autor” (denumite în continuare „drepturi conexe”(2)), sunt conferite personalului auxiliar din domeniul creației artistice, în special artiștilor interpreți sau executanți.
2.        Aceste drepturi conexe, care protejează prestațiile (interpretările sau execuțiile) artiștilor interpreți sau executanți împotriva unei exploatări neautorizate, sunt de natură similară cu drepturile de autor. Ele nu numai că privesc, grosso modo, aceleași acte de exploatare, dar au și același caracter de drepturi exclusive în măsura în care permit autorizarea sau interzicerea utilizării acestor prestații.
3.        Cu toate acestea, artiștii interpreți sau executanți se află adesea în situații care fac ca exercitarea drepturilor lor să fie mai complexă decât cea a drepturilor de autor. Pe de o parte, mult mai des decât autorii, artiștii interpreți sau executanți își exercită activitatea în cadrul unui raport de muncă. Pe de altă parte, dacă o operă are în mod obișnuit un singur autor sau un număr limitat de autori, de exemplu un compozitor de muzică și un autor de versuri, artiștii interpreți sau executanți se produc adesea în cadrul unor ansambluri de diferite dimensiuni, precum un grup de muzică, o trupă de teatru sau, ca în prezenta cauză, o orchestră.
4.        Prin urmare, este necesar să se organizeze exercitarea drepturilor conexe ale artiștilor interpreți și executanți astfel încât aceasta să fie compatibilă cu interesele legitime ale angajatorilor lor și cu buna funcționare a ansamblurilor din care fac parte. Prezenta cauză privește în special problema măsurii în care drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care au statutul de angajați publici pot fi limitate pe cale normativă pentru a asigura buna funcționare a instituției de care depind.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
5.        Convenția internațională pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune (denumită în continuare „Convenția de la Roma”) a fost încheiată la Roma la 26 octombrie 1961. Uniunea Europeană nu este parte la această convenție, în schimb, toate statele membre, cu excepția Republicii Malta, sunt părți. Deși convenția menționată stabilește obligații, în ceea ce privește protecția drepturilor artiștilor interpreți sau executanți(3), numai pentru execuții fixate, înregistrate sau radiodifuzate într‑o altă țară decât cea în care se solicită protecția, ea constituie totuși standardul minim internațional al acestei protecții. Alte acte de drept internațional, precum și actele relevante ale dreptului Uniunii fac trimitere la aceasta și trebuie interpretate în conformitate cu aceeași convenție(4).
6.        Articolele 7, 8 și 15 din Convenția de la Roma prevăd:
„Articolul 7
1.      Protecția prevăzută în prezenta convenție în favoarea artiștilor interpreți sau executanți va trebui să dea posibilitatea de a se opune la:
a)      radiodifuzarea și comunicarea către public a execuției lor, fără consimțământul lor, în afară de cazul în care execuția folosită pentru radiodifuzare sau pentru comunicare către public este ea însăși o execuție radiodifuzată sau este făcută după o fixare;
b)      fixarea, fără consimțământul lor, pe un suport material, a execuției lor nefixate;
c)      reproducerea, fără consimțământul lor, a unei fixări a execuției lor:
(i)      când prima fixare a fost ea însăși făcută fără consimțământul lor;
(ii)      când reproducerea este făcută cu alte scopuri decât cele pentru care ei și‑au dat consimțământul;
(iii)      când prima fixare a fost făcută în virtutea dispozițiilor articolului 15 și a fost reprodusă în alte scopuri decât cele prevăzute prin aceste dispoziții.
[…]
Articolul 8
Oricare stat contractant poate, prin legislația sa națională, să stabilească modalitățile prin care artiștii interpreți sau executanți vor fi reprezentați, în ceea ce privește exercițiul drepturilor lor, când un număr mai mare dintre ei participă la aceeași execuție.
[…]
Articolul 15
[…]
2.      Fără a prejudicia dispozițiile paragrafului 1 de mai sus, oricare stat contractant are dreptul sa prevadă în legislația sa națională, în ceea ce privește protecția artiștilor interpreți sau executanți […] limitări de aceeași natură cu cele care sunt prevăzute în legislația respectivă, în ceea ce privește protecția dreptului de autor asupra operelor literare și artistice. Totuși nu pot fi instituite licențe obligatorii decât în măsura în care acestea sunt compatibile cu dispozițiile prezentei convenții.”
7.        Deși Uniunea nu este parte la Convenția de la Roma, ea este, în schimb, parte la Tratatul Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale (OMPI) privind interpretările și execuțiile și fonogramele, adoptat la Geneva la 20 decembrie 1996 și aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000(5) (denumit în continuare „TIEF”). Potrivit articolului 1 alineatul (1) din TIEF:
„Nicio dispoziție din prezentul tratat nu permite derogări de la obligațiile pe care le au părțile contractante unele față de celelalte în temeiul [Convenției de la Roma].”
8.        Articolele 6-10 din TIEF consacră, în favoarea artiștilor interpreți sau executanți, „dreptul exclusiv de a autoriza”:
–        radiodifuzarea, comunicarea către public și fixarea interpretărilor sau execuțiilor lor nefixate;
–        reproducerea interpretărilor sau execuțiilor lor fixate pe fonograme;
–        distribuirea prin transfer de proprietate și închiriere în scop comercial către public de copii ale interpretărilor sau execuțiilor lor fixate pe fonograme;
–        punerea la dispoziția publicului a interpretărilor sau execuțiilor lor fixate pe fonograme, astfel încât oricine să poată avea acces din locul și la momentul pe care îl alege în mod individual.
9.        Articolul 16 alineatul (1) din TIEF permite părților contractante să prevadă în legislația lor națională, în ceea ce privește protecția artiștilor interpreți sau executanți, limitări sau excepții de aceeași natură ca acelea care sunt prevăzute pentru protecția dreptului de autor.
Dreptul Uniunii
10.      Articolele 2 și 3 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională(6) prevăd următoarele:
„Articolul 2
Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:
[…]
(b)      pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;
[…]
Articolul 3
[…]
(2)      Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice punerea la dispoziția publicului, prin cablu sau fără cablu, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment:
(a)      pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;
[…]”
11.      Articolul 3 și articolele 7-10 din Directiva 2006/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale(7) prevăd următoarele:
„Articolul 3
(1)      Dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice închirierea și împrumutul aparține:
[…]
(b)      artistului interpret sau executant, în ceea ce privește fixările interpretării sale;
[…]
Articolul 7
(1)      Statele membre prevăd pentru artiștii interpreți sau executanți dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice fixarea interpretării lor.
[…]
Articolul 8
(1)      Statele membre prevăd pentru artiștii interpreți sau executanți dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice radiodifuziunea prin intermediul undelor radioelectrice și comunicarea publică a interpretării lor, cu excepția cazului în care interpretarea este ea însăși deja o interpretare radiodifuzată sau efectuată pornind de la o fixare.
[…]
Articolul 9
(1)      Statele membre prevăd dreptul exclusiv de punere la dispoziția publicului, prin vânzare sau altfel, a obiectelor indicate la literele (a)-(d), inclusiv a copiilor acestora, denumit în continuare «drept de distribuție»:
(a)      pentru artiștii interpreți sau executanți, în privința fixărilor interpretărilor lor;
[…]
Articolul 10
[…]
(2)      Fără a aduce atingere alineatului (1), orice stat membru poate să prevadă, în ceea ce privește protecția artiștilor interpreți sau executanți […], limitări de aceeași natură ca și cele prevăzute de legislația pentru protecția dreptului de autor privind operele literare și artistice.
Cu toate acestea, licențe obligatorii nu pot fi prevăzute decât în măsura în care sunt compatibile cu Convenția de la Roma.
[…]”
12.      Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală și de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE(8) prevede la articolele 18-23, în beneficiul artiștilor interpreți și executanți:
–        principiul remunerării adecvate și proporționale atunci când acordă licențe sau își transferă drepturile exclusive pentru exploatarea obiectelor lor protejate;
–        o obligație de transparență ce revine părților cărora le‑au acordat o licență sau le‑au transferat drepturile lor, în special în ceea ce privește modurile de exploatare, toate veniturile generate și remunerația datorată;
–        dreptul de a solicita o remunerație suplimentară adecvată și echitabilă atunci când remunerația convenită inițial se dovedește a fi disproporționat de scăzută în raport cu toate veniturile relevante ulterioare obținute din exploatarea interpretărilor sau a execuțiilor;
–        o procedură voluntară de soluționare alternativă a litigiilor referitoare la obligația de transparență și la dreptul la o remunerație suplimentară;
–        dreptul de a revoca o licență sau transferul drepturilor exclusive ale acestora;
–        principiul inopozabilității oricărei dispoziții contractuale contrare normelor menționate la a doua, la a treia și la a patra liniuță de mai sus.
13.      Articolul 26 din această directivă prevede următoarele:
„(1)      Prezenta directivă se aplică tuturor operelor și altor obiecte protejate de dreptul național în materia dreptului de autor la 7 iunie 2021 sau ulterior.
(2)      Prezenta directivă se aplică fără a aduce atingere actelor încheiate sau drepturilor dobândite înainte de 7 iunie 2021.”
Dreptul belgian
14.      În dreptul belgian, drepturile conexe sunt reglementate în capitolul 3 din titlul 5 din cartea XI din Codul de drept economic. Articolele XI.203 și XI.205 din acest cod, în versiunea în vigoare la data faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „Codul de drept economic”), prevedeau printre altele:
„Articolul XI.203
[…]
Drepturile conexe recunoscute în prezentul capitol sunt mobile, cesionabile și transmisibile, integral sau parțial, în conformitate cu normele Code civil (Codul civil). Ele pot face printre altele obiectul unei înstrăinări sau al unei licențe simple sau exclusive.
[…]
Articolul XI.205
§ 1.      Artistul interpret sau executant este singurul care are dreptul de a reproduce sau de a autoriza reproducerea prestației sale, în orice mod și în orice formă, directă sau indirectă, temporară sau permanentă, în totalitate sau în parte.
Acest drept include în special dreptul exclusiv de a autoriza închirierea sau împrumutul acesteia.
El este singurul care are dreptul de a‑și comunica prestația către public printr‑un procedeu oarecare, inclusiv prin punerea la dispoziția publicului, astfel încât oricine să poată avea acces la aceasta din locul și la momentul pe care îl alege în mod individual.
Drepturile artistului interpret sau executant cuprind în special dreptul exclusiv de distribuire […]
[…]
§ 3.      În ceea ce privește artistul interpret sau executant, toate contractele se dovedesc în scris.
Dispozițiile contractuale referitoare la drepturile artistului interpret sau executant și la modurile lor de exploatare sunt de strictă interpretare. Cesiunea obiectului care încorporează o fixare a prestației nu implică dreptul de exploatare a acesteia.
[…]
§ 4.      În cazul în care prestațiile sunt efectuate de un artist interpret sau executant în executarea unui raport de muncă sau a unui raport de serviciu, drepturile patrimoniale pot fi cedate angajatorului, cu condiția ca cesiunea drepturilor să fie prevăzută în mod expres și ca prestația să intre în sfera contractului sau a statutului.
[…]
Acordurile colective pot stabili întinderea și modalitățile de transfer.”
15.      Arrêté royal du 1er juin 2021 relatif aux droits voisins du personnel artistique de l’Orchestre national de Belgique [Decretul regal din 1 iunie 2021 privind drepturile conexe ale personalului artistic al Orchestre national de Belgique (Orchestra Națională a Belgiei, denumită în continuare „ONB”)] (denumit în continuare „actul în discuție în litigiul principal”) reglementează în mod specific drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care fac parte din ONB. Articolul 2 din acest act prevede următoarele:
„Artistul interpret sau executant cedează [ONB], în conformitate cu dispozițiile prezentului decret, drepturile conexe privind prestațiile sale realizate în cadrul atribuțiilor sale în serviciul [ONB].”
16.      În temeiul articolului 3 alineatele 1 și 2 din actul menționat:
„§ 1.      Sunt cedate [ONB], în temeiul articolului 2, în schimbul indemnizațiilor precizate la articolele 4 și 6, următoarele drepturi conexe:
a)      dreptul de comunicare publică:
–        dreptul de a comunica public prestațiile artiștilor interpreți sau executanți realizate în cadrul atribuțiilor lor în serviciul [ONB], în vederea difuzării și retransmisiei lor sonore prin unde hertziene, prin cablu, prin satelit, prin intermediul platformelor internet, prin streaming sau prin orice alte mijloace tehnice cunoscute sau necunoscute în prezent;
–        dreptul de a comunica public prestațiile artiștilor interpreți sau executanți realizate în cadrul atribuțiilor lor în serviciul [ONB], în vederea difuzării și retransmisiei lor audiovizuale, prin unde hertziene, prin cablu, prin satelit, prin intermediul platformelor internet, prin streaming sau prin orice alte mijloace tehnice cunoscute sau necunoscute în prezent;
b)      dreptul de reproducere și de distribuire:
–        dreptul de a reproduce prestațiile artiștilor interpreți sau executanți, realizate în cadrul atribuțiilor lor în serviciul [ONB], integral sau parțial, într‑un număr nelimitat de copii, pe toate suporturile fonografice, videografice sau multimedia, inclusiv suporturile digitale, cunoscute sau necunoscute în prezent;
–        dreptul de a distribui suporturile care reproduc prestațiile artiștilor interpreți sau executanți și dreptul de a le oferi spre descărcare în scopuri private pe un serviciu accesibil printr‑o rețea digitală de transmitere de date, în special internet, și, în general, dreptul de a exploata sau de a dispune exploatarea suporturilor, inclusiv prin vânzare și închiriere.
§ 2.      Drepturile cedate în conformitate cu articolul 2 și cu alineatul 1 al prezentului articol sunt cedate pe toată durata drepturilor conexe și la nivel mondial […]”
Situația de fapt din litigiul principal, procedura și întrebările preliminare
17.      Înainte de adoptarea actului în discuție în litigiul principal, exploatarea drepturilor conexe ale muzicienilor din cadrul ONB era negociată, de la caz la caz, în cadrul unui comitet de dialog social. Începând din anul 2016, au avut loc negocieri între ONB și delegațiile sindicale ale muzicienilor în cadrul unui comitet de dialog social pentru a se ajunge la un acord cu privire la remunerarea drepturilor conexe. Aceste negocieri nu au avut succes.
18.      Având în vedere acest eșec, autoritățile belgiene competente au decis să soluționeze această problemă pe cale normativă. Cu toate acestea, consultarea cu reprezentanții acestor muzicieni cu privire la proiectul unui act normativ a eșuat de asemenea, ceea ce a condus la Protocolul de dezacord din 12 mai 2021.
19.      La 1 iunie 2021, statul belgian a adoptat actul în discuție în litigiul principal, care a intrat în vigoare la 4 iunie 2021.
20.      Printr‑o acțiune introdusă la 26 iulie 2021 în fața Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia), reclamanții din litigiul principal au solicitat anularea actului în discuție în litigiul principal, susținând printre altele în esență că dispozițiile acestuia încalcă articolele 18-23 din Directiva 2019/790, precum și articolele XI.203 și XI.205 din Codul de drept economic.
21.      În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolele 18-23 din [Directiva 2019/790] trebuie interpretate în sensul că se opun cesiunii pe cale normativă a drepturilor conexe ale personalului statutar pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ, noțiunile de «acte încheiate» și de «drepturi dobândite» prevăzute la articolul 26 [alineatul (2)] din [Directiva 2019/790] trebuie interpretate în sensul că vizează și cesiunea drepturilor conexe realizată printr‑un act normativ adoptat înainte de 7 iunie 2021?”
22.      Cererea de decizie preliminară a fost primită la Curte la 15 septembrie 2023. Reclamanții din litigiul principal, ONB, guvernul belgian și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 20 iunie 2024.
Analiză
23.      În prezenta cauză, instanța de trimitere adresează Curții două întrebări privind interpretarea mai multor dispoziții ale Directivei 2019/790. Înainte de a trece la analiza acestor întrebări propriu‑zise, considerăm că este necesar să facem anumite considerații introductive și propuneri cu privire la formularea lor.
Considerații introductive
24.      Prin intermediul întrebărilor preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor Directivei 2019/790 referitoare la drepturile conexe ale artiștilor interpreți și executanți pentru a aprecia conformitatea cu aceste dispoziții a actului în discuție în litigiul principal (prima întrebare) și în special cu privire la aplicabilitatea ratione temporis a acestei directive în litigiul principal (a doua întrebare).
25.      Totuși, potrivit unei jurisprudențe consacrate, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și în special din motivarea deciziei de trimitere elementele din dreptul Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului(9). În speță, considerăm că este necesară completarea întrebărilor preliminare.
26.      Prin urmare, dispozițiile vizate din Directiva 2019/790 nu au un caracter autonom și pot fi interpretate cu dificultate în mod izolat. Deși, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din aceasta, directiva menționată lasă intacte și nu afectează în niciun fel normele existente stabilite printre altele de Directivele 2001/29 și 2006/115 în ceea ce privește dispozițiile referitoare la drepturile conexe ale artiștilor interpreți și executanți, ar fi totuși mai precis să se afirme că aceste norme „se grefează” pe dispozițiile relevante ale acestor directive în scopul consolidării eficacității lor(10). Dispozițiile Directivei 2019/790 vizate de întrebările preliminare trebuie, așadar, interpretate coroborat cu cele ale Directivelor 2001/29 și 2006/115, care conferă drepturi conexe artiștilor interpreți sau executanți.
27.      Mai mult, reiese din cererea de decizie preliminară faptul că motivele invocate împotriva actului în discuție în litigiul principal privesc conformitatea acestuia nu numai cu dispozițiile Directivei 2019/790, ci și cu, printre altele, articolele XI.203 și XI.205 din Codul de drept economic(11). Or, aceste din urmă dispoziții, în măsura în care asigură transpunerea în dreptul belgian, în ceea ce privește artiștii interpreți și executanți, a articolelor 2 și 3 din Directiva 2001/29, precum și a articolului 3 și a articolelor 7-9 din Directiva 2006/115, trebuie interpretate, în măsura posibilului, în conformitate cu aceste directive(12). Pe de altă parte, directivele menționate nu sunt vizate de problema aplicabilității lor ratione temporis în litigiul principal, spre deosebire de Directiva 2019/790. Astfel, considerăm că o clarificare cu privire la interpretarea corectă a dispozițiilor de drept al Uniunii menționate mai sus este utilă sau chiar indispensabilă pentru soluționarea litigiului aflat pe rolul instanței de trimitere, iar aceasta cu atât mai mult cu cât respectiva problemă nu pare să fi fost ridicată și nici discutată în procedura principală.
28.      În ceea ce privește a doua întrebare, aceasta se înscrie în problema mai amplă dacă Directiva 2019/790 se opune unei reglementări naționale precum actul în discuție în litigiul principal. Prin urmare, aceasta va putea fi analizată în cadrul interpretării dispozițiilor acestei directive. În consecință, propunem să adăugăm această analiză la cea a primei întrebări.
29.      Astfel, propunem să se considere că, prin intermediul celor două întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 litera (b) și articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/29, articolul 3 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1), articolul 8 alineatul (1) și articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/115, precum și articolele 18-23 din Directiva 2019/790 trebuie interpretate în sensul că se opun cesiunii pe cale normativă, în favoarea angajatorului, a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care au calitatea de personal statutar, pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu.
Cu privire la întrebările preliminare astfel cum au fost reformulate
30.      Prin actul în discuție în litigiul principal, adoptat fără consimțământul muzicienilor din cadrul ONB și în pofida opoziției lor, autoritățile belgiene au dispus în mod unilateral, pe cale normativă, cesiunea tuturor drepturilor conexe, existente și viitoare, ale acestor muzicieni în favoarea ONB, în schimbul unei remunerații forfetare. Acest act se aseamănă, așadar, cu o cesiune obligatorie a acestor drepturi în favoarea instituției interesate să le exploateze din punct de vedere economic. Pe de altă parte, această cesiune a fost decisă, în privința muzicienilor care făceau parte deja din ONB la momentul adoptării actului menționat, în mod retroactiv, cu alte cuvinte după ce aceștia au intrat în serviciul acestei orchestre(13). Aceasta rezultă dintr‑un act emis de guvernul federal, de care depinde de asemenea ONB. În consecință, cesiunea în discuție a fost decisă, într‑o oarecare măsură, de guvern în folosul propriu.
31.      Prin urmare, se ridică problema dacă dispozițiile relevante ale Directivelor 2001/29, 2006/115 și 2019/790 se opun unei astfel de cesiuni obligatorii. Subliniem de la bun început că răspunsul este, în opinia noastră, afirmativ, pentru motivele prezentate în continuare.
Cu privire la Directivele 2001/29 și 2006/115
32.      Articolul 2 litera (b) și articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/29, precum și articolul 3 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1), articolul 8 alineatul (1) și articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/115 conferă artiștilor interpreți sau executanți dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice exploatarea execuțiilor lor sub formă de fixare, reproducere, distribuire (inclusiv închiriere și împrumut) și comunicare publică, inclusiv punerea la dispoziția publicului.
33.      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice constituie un drept cu caracter preventiv, în sensul că orice act de exploatare a unor obiecte astfel protejate necesită consimțământul prealabil al titularului dreptului în discuție. Prin urmare, trebuie să se considere că orice utilizare a unor asemenea obiecte protejate efectuată de un terț fără un astfel de consimțământ prealabil aduce atingere acestor drepturi(14). Pe de altă parte, această protecție nu se limitează la beneficiul drepturilor exclusive, ci cuprinde și exercitarea respectivelor drepturi(15).
34.      Rezultă că dispozițiile în cauză ale Directivelor 2001/29 și 2006/115 conferă artiștilor interpreți sau executanți dreptul de a se opune în mod real și efectiv exploatării execuțiilor lor efectuate fără consimțământul lor. Acest drept nu poate fi transformat, așadar, într‑un simplu drept la remunerație prin intermediul unei cesiuni obligatorii precum cea prevăzută de actul în discuție în litigiul principal.
35.      Faptul că muzicienii din cadrul ONB au statutul de angajați publici nu prezintă importanță aici. Astfel, utilizând, fără alte precizări, termenii „artiști interpreți sau executanți”, care trebuie interpretați în mod uniform în întreaga Uniune, legiuitorul Uniunii nu a supus aplicabilitatea dispozițiilor Directivelor 2001/29 și 2006/115 niciunei condiții privind situația încadrării în muncă a persoanelor în cauză(16). Aplicabilitatea acestor dispoziții în cazul artiștilor interpreți sau executanți angajați, inclusiv cu statut de angajați publici, nu ridică, așadar, în opinia noastră, nicio îndoială.
36.      Directivele 2001/29 și 2006/115 prevăd excepții și limitări la drepturile exclusive ale artiștilor interpreți și executanți. Astfel, articolul 5 alineatele (2) și (3) din Directiva 2001/29 stabilește o listă exhaustivă a excepțiilor de la drepturile protejate în temeiul acestei directive pe care statele membre au dreptul să le prevadă în legislația lor. În același mod, articolul 10 din Directiva 2006/115 stabilește o scurtă listă de excepții posibile de la drepturile protejate în temeiul acestei directive, la care se pot adăuga excepțiile similare celor prevăzute de dreptul intern al fiecărui stat membru în ceea ce privește dreptul de autor(17). Pe de altă parte, drepturile de radiodifuziune și de comunicare publică ale artiștilor interpreți și executanți sunt limitate în anumite situații în temeiul articolului 8 alineatele (1) și (2) din directiva menționată. În special, acest alineat (2) introduce o licență obligatorie pentru radiodifuziune și comunicare publică atunci când este vorba despre execuții înregistrate pe o fonogramă publicată în scopuri comerciale în schimbul unei remunerații echitabile pentru titulari.
37.      Aceste excepții și limitări nu permit însă ca toate drepturile exclusive ale unei categorii sau ale unui grup de artiști interpreți sau executanți să fie transformate, prin intermediul unei cesiuni obligatorii, într‑un drept la remunerație.
38.      Articolul 10 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2006/115 prevede de altfel în mod expres că licențele obligatorii nu pot fi prevăzute decât în măsura în care sunt compatibile cu Convenția de la Roma. Deși este cuprinsă în Directiva 2006/115, această dispoziție nu se aplică numai drepturilor exclusive protejate în temeiul acesteia, ci la modul general „în ceea ce privește protecția artiștilor interpreți sau executanți”, cu alte cuvinte și drepturilor prevăzute de Directiva 2001/29.
39.      Convenția de la Roma, la care face trimitere dispoziția menționată mai sus din Directiva 2006/115, definește cu claritate natura drepturilor pe care părțile la această convenție sunt obligate să le asigure artiștilor interpreți sau executanți. Articolul 7 alineatul 1 din această convenție, care stabilește nivelul minim de protecție necesar, prevede că această protecție trebuie să dea posibilitatea „de a se opune la” exploatarea, fără consimțământul acestor artiști interpreți sau executanți, a execuțiilor lor sub formă de radiodifuzare sau comunicare publică, a primei fixări și a unei reproduceri. Prin urmare, este vorba despre drepturile exclusive și preventive ale artiștilor interpreți sau executanți care trebuie să își poată da consimțământul sau să refuze acordarea acestuia pentru fiecare exploatare a execuțiilor lor în una dintre formele menționate mai sus.
40.      Convenția de la Roma nu restrânge domeniul de aplicare al acestui principiu al consimțământului prealabil al artiștilor interpreți sau executanți decât într‑un număr limitat de situații, prevăzute la articolele 12, 15 și 19 din această convenție, preluat la articolul 8 alineatul (2), la articolul 10 și, respectiv, la articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2006/115. Niciuna dintre aceste dispoziții nu permite însă să se dispună o cesiune obligatorie cu caracter general, precum cea cuprinsă în actul în discuție în litigiul principal(18).
41.      În ceea ce privește execuțiile colective, și anume execuțiile efectuate de mai mulți artiști interpreți sau executanți, articolul 8 din Convenția de la Roma permite părților la convenție să stabilească modalitățile în care artiștii interpreți sau executanți vor fi reprezentați în scopul exercitării drepturilor lor. Prin urmare, sunt posibile aranjamente pentru a permite ansamblurilor de artiști interpreți sau executanți să autorizeze în mod efectiv unele acte de exploatare a execuțiilor lor. În schimb, din lucrările pregătitoare ale Convenției de la Roma rezultă că această dispoziție nu privește condițiile de exercitare a drepturilor artiștilor interpreți sau executanți, ci numai modalitățile de reprezentare a acestora, tocmai pentru a evita ca aceasta să fie interpretată în sensul că permite introducerea unei licențe obligatorii privind execuțiile colective(19). Prin urmare, principiul consimțământului rămâne pe deplin aplicabil aici.
42.      TIEF preia, cu adaptări minore, dispozițiile Convenției de la Roma în ceea ce privește drepturile exclusive ale artiștilor interpreți sau executanți. Respectivele drepturi sunt calificate în acest act ca fiind „drepturi exclusive de a autoriza”. Articolele 8, 9 și 10 din TIEF completează această convenție cu drepturi noi, și anume dreptul de distribuire, dreptul de închiriere și, respectiv, dreptul de punere la dispoziția publicului.
43.      Rezultă, în opinia noastră, că dispozițiile Directivelor 2001/29 și 2006/115 citate la punctul 32 din prezentele concluzii, interpretate în lumina dispozițiilor relevante ale Convenției de la Roma și ale TIEF, se opun ca o cesiune generală a drepturilor conexe ale unui grup de artiști interpreți sau executanți să fie prevăzută pe cale normativă fără consimțământul prealabil al acestora.
44.      Desigur, este adevărat că, în situații excepționale, Curtea a admis ca o prezumție a consimțământului implicit al titularilor drepturilor de autor sau ai drepturilor conexe să fie prevăzută de legislația națională(20). Totuși, în opinia noastră, această jurisprudență nu este aplicabilă în speță.
45.      Astfel, în primul rând, Curtea nu a avut în vedere un asemenea consimțământ implicit decât în situația unor utilizări de o importanță mai mică(21). Ne îndoim că această abordare poate să fie transpusă ca atare în cazul unei cesiuni generale de drepturi conexe ale unui grup de artiști interpreți sau executanți. De altfel, Curtea a subliniat că, pentru a nu priva de conținut principiul însuși al consimțământului prealabil, condițiile în care un consimțământ implicit poate fi acceptat trebuie să fie definite în mod strict(22). Or, în cazul artiștilor interpreți sau executanți vizați de actul în discuție în litigiul principal, principiul consimțământului prealabil este chiar redus la neant.
46.      În al doilea rând, Curtea a subliniat că titularul vizat trebuie să fie în măsură de a se opune utilizării preconizate a obiectului protejat în cauză(23). Or, este cert în procedura principală că muzicienii ONB nu au consimțit la modalitățile de cesiune a drepturilor lor și se opun actului în discuție în litigiul principal. În consecință, nu se poate vorbi despre o prezumție a consimțământului lor. Pe de altă parte, în măsura în care actul în discuție în litigiul principal privește muzicieni deja angajați, existența unui consimțământ implicit cu privire la cesiunea drepturilor lor în favoarea ONB ar fi pur ipotetică(24).
47.      În sfârșit, în al treilea rând, Curtea a subliniat de asemenea că urmărirea unui obiectiv sau a unui interes cultural nu poate justifica o derogare neprevăzută de legiuitorul Uniunii de la protecția asigurată de legislația Uniunii în materia dreptului de autor și a drepturilor conexe(25).
48.      Din motive de claritate, subliniem că, în opinia noastră, dreptul Uniunii nu se opune ca drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți să fie cedate angajatorului lor, astfel cum se prevede la articolul XI.205 alineatul 4 din Codul dreptului economic, nici ca, în cazul artiștilor interpreți sau executanți care au statutul de angajați publici, această cesiune să se realizeze pe cale normativă. Cu toate acestea, adoptarea și conținutul unui astfel de act normativ trebuie să facă obiectul unui consimțământ prealabil al respectivilor artiști interpreți sau executanți sau al reprezentanților lor mandatați în mod corespunzător.
49.      Prin urmare, propunem să se răspundă la întrebările preliminare, în ceea ce privește Directivele 2001/29 și 2006/115, că articolul 2 litera (b) și articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/29, precum și articolul 3 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1), articolul 8 alineatul (1) și articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/115 trebuie interpretate în sensul că se opun cesiunii pe cale normativă, în favoarea angajatorului, a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care au calitatea de personal statutar, pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu, atunci când adoptarea și conținutul actului normativ în cauză nu au făcut obiectul unui consimțământ prealabil al acestor artiști interpreți sau executanți sau al reprezentanților lor mandatați în mod corespunzător.
Cu privire la Directiva 2019/790
50.      În ceea ce privește Directiva 2019/790, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la aplicabilitatea acestei directive în cazul cesiunii pe cale normativă a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți și executanți care au statutul de angajați publici, precum și cu privire la aplicabilitatea ratione temporis a directivei menționate, având în vedere data adoptării actului în discuție în litigiul principal. Prin urmare, ne vom concentra asupra acestor două aspecte. Aprecierea conformității materiale a legislației naționale cu dispozițiile relevante ale aceleiași directive este, în orice caz, de competența instanței de trimitere.
–       Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2019/790 ratione temporis
51.      Amintim că, în temeiul articolului 26 din Directiva 2019/790, aceasta se aplică tuturor operelor și altor obiecte protejate de dreptul național în materia dreptului de autor la 7 iunie 2021 sau ulterior. Acest articol precizează la alineatul (2) că directiva menționată se aplică fără a aduce atingere actelor încheiate sau drepturilor dobândite înainte de data menționată mai sus. Problema care se ridică este, așadar, în ce măsură directiva menționată se aplică actului în discuție în litigiul principal, care a intrat în vigoare la 4 iunie 2021.
52.      Observăm de la bun început că rezerva prevăzută la articolul 26 alineatul (2) din Directiva 2019/790 nu se aplică decât pentru actele încheiate și pentru drepturile dobândite conform legii. În cazul în care, în urma răspunsului care va fi dat de Curte la întrebările preliminare, instanța de trimitere decide să invalideze actul în discuție în litigiul principal, problema aplicabilității ratione temporis a acestei directive va rămâne fără obiect, din moment ce eventualul nou act de cesiune a drepturilor muzicienilor din cadrul ONB va fi fost adoptat după 7 iunie 2021.
53.      În pofida celor de mai sus, considerăm că este necesar să prezentăm următoarele observații cu privire la această aplicabilitate ratione temporis.
54.      În ceea ce privește dispozițiile articolului 10 din Directiva 2001/29, redactat în termeni în esență identici cu articolul 26 din Directiva 2019/790, Curtea a statuat deja că acestea au ca finalitate evitarea unei aplicări retroactive a Directivei 2001/29 și că ele trebuie să fie interpretate în sensul că actele de exploatare a drepturilor exclusive intervenite înainte de data aplicabilității sale nu intră sub incidența acestei directive(26).
55.      Această jurisprudență nu răspunde însă în mod explicit la întrebarea cum trebuie interpretată noțiunea de „drepturi dobândite”, cuprinsă de asemenea la articolul 26 alineatul (2) din Directiva 2019/790. În opinia noastră, această noțiune nu poate primi o interpretare prea largă pentru a nu afecta efectul util al acestei directive.
56.      Prin urmare, transferul drepturilor exclusive poate avea o întindere în timp foarte extinsă. Astfel, actul în discuție în litigiul principal prevede cesiunea în favoarea ONB a tuturor drepturilor conexe enumerate în acesta ale muzicienilor din această orchestră, ale celor angajați în prezent și ale celor care vor fi angajați în viitor, inclusiv pentru execuțiile viitoare, și pe toată durata acestor drepturi. A considera toate drepturile menționate ca fiind „dobândite”, în sensul articolului 26 alineatul (2) din Directiva 2019/790, ar avea ca efect sustragerea definitivă a transferului drepturilor conexe ale muzicienilor din cadrul ONB de la cerințele acestei directive, care ar deveni astfel fără efect în privința acestui grup de artiști interpreți sau executanți.
57.      Prin urmare, în opinia noastră, articolul 26 alineatul (2) din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că se referă numai la drepturile existente la data indicată în acesta, și anume la drepturile al căror fapt generator a avut loc anterior acestei date. În ceea ce privește drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți, acest fapt generator este în principiu interpretarea sau execuția. Prin urmare, deși cesiunea drepturilor exclusive poate privi drepturile viitoare, este dificil să fie considerate „dobândite” de cesionar, în măsura în care nu este sigur că faptul generator va avea loc.
58.      Pe de altă parte și independent de interpretarea in abstracto a articolului 26 din Directiva 2019/790, este necesar să se constate că, în împrejurările prezentei cauze, actul în discuție în litigiul principal, în calitate de act normativ, are o dublă natură. Pe de o parte, acesta constituie actul de cesiune a drepturilor conexe ale muzicienilor din cadrul ONB angajați la momentul adoptării sale(27). Pe de altă parte, acesta reglementează în mod abstract situația oricărui muzician din cadrul acestei orchestre, existent sau viitor. Ca atare, acest act face parte din legislația internă belgiană, iar Regatul Belgiei are obligația să asigure conformitatea acesteia cu Directiva 2019/790 începând cu 7 iunie 2021. Această obligație revine statului belgian indiferent dacă acționează ca legiuitor ori ca angajator. Astfel, acest stat membru nu poate invoca anumite „drepturi dobândite” pentru a împiedica efectul util al acestei directive.
59.      Aceste considerații ne conduc la concluzia că articolele 18-23 din Directiva 2019/790 sunt aplicabile actului în discuție în litigiul principal începând cu 7 iunie 2021, sub rezerva actelor de exploatare survenite și a drepturilor existente dobândite de ONB înainte de această dată(28).
–       Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2019/790 ratione personae
60.      Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă articolele 18-23 din Directiva 2019/790 se aplică în cazul unei cesiuni a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care a avut loc în cadrul unui raport de serviciu, în special al unui post cu statut de agent public. Aceste îndoieli sunt alimentate de pozițiile statului belgian și ONB, pe care aceste părți le mențin în esență în observațiile lor din prezenta procedură, potrivit cărora, ținând seama de modul lor de redactare și în lumina considerentelor relevante ale acestei directive, dispozițiile menționate nu ar fi aplicabile decât titularilor care au încheiat contracte de licență sau de transfer al drepturilor lor.
61.      Astfel cum rezultă din considerațiile consacrate dispozițiilor relevante ale Directivelor 2001/29 și 2006/115, cu excepția unui număr limitat de cazuri, artiștii interpreți sau executanți trebuie să își dea consimțământul pentru orice exploatare a drepturilor lor conexe. Atunci când acest consimțământ este dat în schimbul unei remunerații, există un fel de „contract de exploatare” a acestor drepturi, în sensul generic al termenului, acest contract putând lua diferite forme și denumiri în sistemele juridice naționale. Nu sunt excluse raporturile de serviciu, în care poate exista și un contract de cesiune a drepturilor conexe între artistul interpret sau executant angajat și angajatorul său, indiferent dacă este separat sau integrat în contractul de muncă.
62.      Directiva 2019/790 pornește de la această premisă și termenul de „contract” este utilizat în acest sens larg și generic. De altfel, articolele 18, 19 și 22 din această directivă definesc domeniul lor de aplicare prin referire la acordarea unei licențe sau la un transfer al drepturilor exclusive. Termenul de „contract”, în sensul acestor dispoziții, trebuie înțeles, așadar, ca vizând orice acordare de licență de exploatare sau orice transfer al drepturilor exclusive.
63.      În consecință, este necesar să se considere că articolele 18-23 din Directiva 2019/790 se aplică nu numai în ipoteza existenței unui contract de exploatare a drepturilor exclusive în sens strict, ci de fiecare dată când un artist interpret sau executant își dă consimțământul în schimbul unei remunerații pentru exploatarea drepturilor sale conexe.
64.      O interpretare diferită ar priva Directiva 2019/790 de o bună parte a eficacității sale. Prin urmare, artiștii interpreți sau executanți, precum actorii de teatru sau muzicienii de orchestră, se află frecvent într‑un raport de muncă. În cazul în care munca lor constă în principal în furnizarea de prestații în direct, angajatorul lor poate fi de asemenea interesat să exploateze în alte moduri execuțiile lor. Excluderea acestor artiști interpreți sau executanți de la beneficiul dispozițiilor acestei directive i‑ar limita în mod semnificativ domeniul de aplicare și, în consecință, efectul util.
65.      Aprecierea la care am ajuns la punctul 63 din prezentele concluzii este confirmată de considerentul (72) al Directivei 2019/790, potrivit căruia persoanele fizice au nevoie de protecția asigurată de această directivă „pentru a putea beneficia pe deplin de drepturile armonizate în temeiul dreptului Uniunii”. Or, dat fiind că aceste drepturi armonizate în temeiul dreptului Uniunii, în special drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți, există independent de situația titularilor lor din punctul de vedere al dreptului muncii, situația trebuie să fie aceeași în ceea ce privește aplicabilitatea directivei menționate. Deși acest considerent menționează și situații în care nevoia de protecție nu există, în special anumite raporturi de muncă, aceste situații nu privesc totuși exploatarea obiectelor protejate, ci numai utilizarea lor finală. Or, nu aceasta este situația în speță.
66.      Această concluzie se aplică, de asemenea, locurilor de muncă din sectorul public, inclusiv celor care nu sunt reglementate de un contract de muncă, ci de un statut. Prin urmare, și în aceste situații, artistul interpret sau executantul vizat trebuie să își dea consimțământul pentru exploatarea de către angajator a drepturilor sale conexe. Raportul lor se aseamănă, așadar, în esență cu orice alt raport contractual dintre titularul de drepturi exclusive și deținătorul unei licențe de exploatare sau cesionarul acestor drepturi. Directiva 2019/790 își găsește, așadar, aplicarea în speță.
67.      Argumentele invocate în această privință de ONB și de Regatul Belgiei, întemeiate pe caracterul specific al locurilor de muncă din administrația publică, inclusiv în Uniunea Europeană, sunt, în opinia noastră, eronate. În primul rând, transferul eventualelor drepturi de autor asupra unor obiecte despre care există îndoieli serioase că constituie opere, în sensul dreptului de autor, către administrația care este utilizatorul final al acestora și nu le exploatează, în orice caz, din punct de vedere economic, nu este comparabil cu transferul drepturilor conexe asupra execuțiilor artistice tocmai în vederea unei exploatări comerciale a acestora. În al doilea rând, atunci când un angajat public intră în serviciul unei administrații, acesta își poate da acordul pentru transferul eventualelor sale drepturi, în deplină cunoștință a normelor în vigoare, prin semnarea contractului său. În schimb, actul în discuție în litigiul principal se aplică muzicienilor deja angajați și nu le permite să își dea consimțământul sau să refuze acordarea acestuia pentru cesiunea preconizată, în condițiile în care, în trecut, le era solicitat un asemenea consimțământ. În al treilea rând, transferul drepturilor către o administrație în cadrul serviciului nu conduce la o remunerație suplimentară și, prin urmare, nu declanșează aplicarea Directivei 2019/790, spre deosebire de cesiunea prevăzută de actul în discuție în litigiul principal. În sfârșit, nu este vorba aici despre remunerarea angajaților publici, ci despre transferul în schimbul unei remunerații a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți, problemă pentru care Uniunea este fără nicio îndoială competentă.
Răspunsul la întrebările preliminare
68.      Articolele 18-23 din Directiva 2019/790 se aplică, așadar, în principiu unei reglementări precum actul în discuție în litigiul principal, astfel încât aceasta trebuie să fie conformă cu dispozițiile menționate. Aprecierea acestei conformități necesită interpretarea dreptului național și a constatărilor de fapt și, în consecință, este de competența instanței de trimitere.
69.      Cu titlu de observație finală, atragem din nou atenția asupra articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2019/790, în temeiul căruia aceasta lasă intacte și nu afectează normele în vigoare stabilite în special de Directivele 2001/29 și 2006/115. Rezultă de aici printre altele că respectarea dispozițiilor acestei prime directive, printre care articolele 18-23 din aceasta, nu înlocuiește obligația de a respecta normele stabilite de aceste două directive, în special principiul consimțământului prealabil pentru orice exploatare a obiectelor protejate. Un act unilateral adoptat fără un astfel de consimțământ, chiar respectând aceste articole, nu poate fi considerat ca fiind conform cu dreptul de autor al Uniunii în ansamblul său.
70.      Prin urmare, propunem să se răspundă la întrebarea preliminară, în ceea ce privește Directiva 2019/790, că articolele 18-23 din aceasta trebuie interpretate în sensul că, sub rezerva actelor de exploatare realizate și a drepturilor existente dobândite înainte de 7 iunie 2021, acestea se aplică cesiunii pe cale normativă, în favoarea angajatorului, a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care au calitatea de personal statutar, pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu, astfel încât actul normativ respectiv trebuie să fie conform cu aceste dispoziții. Pe de altă parte, actul menționat trebuie să fie conform cu cerințele Directivelor 2001/29 și 2006/115, în special cu cerința consimțământului prealabil pentru cesiunea drepturilor conexe.
Concluzie
71.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia) după cum urmează:
Articolul 2 litera (b) și articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională, precum și articolul 3 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1), articolul 8 alineatul (1) și articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale
trebuie interpretate în sensul că
se opun cesiunii pe cale normativă, în favoarea angajatorului, a drepturilor conexe dreptului de autor ale artiștilor interpreți sau executanți care au calitatea de personal statutar, pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu, atunci când adoptarea și conținutul actului normativ în cauză nu au făcut obiectul unui consimțământ prealabil al acestor artiști interpreți sau executanți sau al reprezentanților lor mandatați în mod corespunzător.
Articolele 18-23 din Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală și de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE
trebuie interpretate în sensul că,
sub rezerva actelor de exploatare realizate și a drepturilor existente dobândite înainte de 7 iunie 2021, acestea se aplică cesiunii pe cale normativă, în favoarea angajatorului, a drepturilor conexe ale artiștilor interpreți sau executanți care au calitatea de personal statutar, pentru prestațiile realizate în cadrul raportului de serviciu, astfel încât actul normativ respectiv trebuie să fie conform cu aceste dispoziții. Pe de altă parte, actul menționat trebuie să fie conform cu dispozițiile Directivelor 2001/29 și 2006/115, în special cu cerința consimțământului prealabil pentru cesiunea drepturilor conexe.
1      Limba originală: franceza.
2      Mai precis, este vorba despre așa‑numitele drepturi „patrimoniale”. Drepturile morale nu sunt vizate de dreptul Uniunii și, prin urmare, nu vor face obiectul prezentelor concluzii.
3      Protecția producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune, instituită de asemenea prin Convenția de la Roma, nu fac obiectul prezentei cauze.
4      A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2020, Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19, EU:C:2020:677, punctele 50 și 51).
5      JO 2000, L 89, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 2, p. 212.
6      JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230.
7      JO 2006, L 376, p. 28, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 14.
8      JO 2019, L 130, p. 92.
9      A se vedea mai recent Hotărârea din 9 martie 2023, Registrų centras (C‑354/21, EU:C:2023:184, punctul 35).
10      A se vedea considerentul (72) al Directivei 2019/790.
11      Și, potrivit interpretării noastre privind cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere consideră această critică admisibilă.
12      A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 30). Din motive de claritate, subliniem că Directiva 2019/790 nu era încă transpusă în dreptul belgian la momentul adoptării actului în discuție în litigiul principal.
13      Considerăm că termenul „serviciu” este adecvat în acest caz, întrucât muzicienii din cadrul ONB au în mod normal statutul de angajați publici.
14      A se vedea în special, în ceea ce privește drepturile conexe ale artiștilor interpreți sau executanți, Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 38 și jurisprudența citată).
15      Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 37).
16      A se vedea prin analogie Hotărârea din 8 septembrie 2020, Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19, EU:C:2020:677, punctele 48 și 61).
17      Aceste excepții nu pot fi altele decât cele enumerate la articolul 5 din Directiva 2001/29. Caracterul confuz al acestei reglementări se datorează faptului că articolul 10 din Directiva 2006/115 reia textual articolul 10 din Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 1992, L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120), care este anterioară Directivei 2001/29 și a cărui codificare o constituie Directiva 2006/115.
18      Articolul 12 din Convenția de la Roma este singurul care instituie un fel de licență obligatorie pentru situațiile în care o fonogramă publicată în scopuri comerciale este utilizată pentru o radiodifuziune sau pentru o comunicare publică și, în acest caz, artiștii interpreți sau executanți în cauză nu au dreptul decât la o remunerație echitabilă. Articolul 15 din această convenție prevede excepții clasice de la drepturile exclusive ale artiștilor interpreți, în timp ce articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2006/115, în cadrul posibilității oferite de articolul 19 din convenția menționată, permite statelor membre să prevadă o prezumție de autorizare din partea artiștilor interpreți sau executanți pentru actele reglementate de această directivă atunci când au consimțit la includerea execuțiilor lor într‑o operă cinematografică sau audiovizuală.
19      A se vedea Ficsor, M., Guide des traités sur le droit d’auteur et les droits connexes administrés par l’OMPI, OMPI, Geneva, 2003, p. 153.
20      A se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctul 35), precum și Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 40).
21      Și anume reproducerea și comunicarea publică în format digital a cărților indisponibile în comerț și exploatarea execuțiilor conținute în opere audiovizuale vechi.
22      Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 40).
23      A se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctul 38), precum și Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctul 43).
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctul 39).
25      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctul 45).
26      Hotărârea din 27 iunie 2013, VG Wort și alții (cauzele conexate C‑457/11-C‑460/11, EU:C:2013:426, punctele 28 și 29).
27      Acest lucru este adevărat cel puțin în ceea ce privește muzicienii care au statutul de angajați publici. Pentru muzicienii angajați cu contract de muncă, ultimul considerent al actului în discuție în litigiul principal prevede că acest act le va fi aplicabil prin acte adiționale la contractele lor.
28      În plus, în temeiul articolului 27 din această directivă, articolul 19 din aceasta se aplică fără rezerve contractelor existente începând cu 7 iunie 2021.