Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 26 martie 2026(1)
Cauza C‑611/24
MA
împotriva
Upravitelen savet na Balgarska narodna banka
[cerere de decizie preliminară formulată de Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria)]
„ Trimitere preliminară – Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene – Eliberarea din funcție a viceguvernatorului unei bănci centrale naționale – Articolul 14.2 din Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene – Aplicabilitate – Articolul 130 TFUE – Principiul independenței băncilor centrale naționale ”
I.      Introducere
1.        „În țările în care nu există o bancă centrală de emisiune, ar trebui instituită una […] Băncile, în special băncile de emisiune, ar trebui să fie ferite de presiuni politice și să fie administrate exclusiv în conformitate cu principiile unei gestiuni financiare prudente[(2)].”
2.        Declarația de mai sus, făcută cu ocazia Conferinței financiare internaționale din 1920(3), și‑a păstrat relevanța în măsura în care evidențiază două aspecte‑cheie ale băncilor centrale.
3.        În primul rând, ea atestă consolidarea fermă, în ordinea constituțională contemporană, a băncilor centrale în cadrul arhitecturii autorităților publice supreme. Deși se disting de „trinitatea” clasică ce caracterizează organizarea puterii publice în democrațiile moderne (legislativă, executivă și judecătorească), băncile centrale ocupă o poziție importantă în cadrul acestei structuri, după cum o demonstrează în special atenția acordată statutului lor în diverse documente constituționale, în care uneori sunt menționate în mod explicit ca fiind independente(4).
4.        Importanța acestei poziții, în raport cu celelalte puteri ale statului, și întinderea sau legitimitatea competențelor conferite băncilor centrale continuă, fără îndoială, să alimenteze dezbaterile(5). În aceste condiții, considerațiile care precedă evidențiază de asemenea, în al doilea rând, importanța acordată necesității ca băncile centrale să rămână izolate de orice influență exterioară în exercitarea funcțiilor lor. Deși limitele exacte ale autonomiei lor pot, de asemenea, face obiectul unor discuții, este general acceptat faptul că băncile centrale trebuie să fie în măsură să își îndeplinească misiunile, în calitate de actori esențiali în cadrul „constituțiilor monetare”(6), într‑un mod care să nu fie condiționat de cicluri politice pe termen scurt sau de circumstanțe conjuncturale, după cum a arătat, de altfel, și Banca Centrală Europeană (denumită în continuare „BCE”) în prezenta procedură(7).
5.        În dreptul Uniunii, cerința ca băncile centrale să fie libere de influențe externe este consacrată la articolul 130 TFUE și la articolul 7, redactat în termeni practic identici, din Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene (denumit în continuare „Statutul SEBC și al BCE”)(8). Aceste dispoziții impun în esență ca BCE, băncile centrale naționale ale statelor membre
sau membrii organelor lor de decizie să nu solicite și să nu accepte instrucțiuni din partea niciunui organism extern. În schimb, instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii, precum și guvernele statelor membre trebuie să se angajeze să respecte acest principiu și să nu încerce să influențeze membrii organelor de decizie ale BCE sau ale băncilor centrale naționale în îndeplinirea misiunii lor.
6.        Această consacrare de principiu a independenței băncilor centrale este completată de articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, care, printre altele, limitează posibilitatea de eliberare din funcție a unui guvernator al unei bănci centrale naționale înainte de expirarea mandatului său la două situații: în primul rând, atunci când „nu mai îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale” și, în al doilea rând, atunci când „a comis o abatere gravă”.
7.        În Hotărârea Rimšēvičs(9), Curtea a avut deja ocazia să analizeze al doilea aspect al acestui „criteriu al amovibilității” (abatere gravă). Cu toate acestea, în cauza menționată nu a fost prezentată nicio dovadă a unei abateri, astfel încât Curtea a putut să își limiteze examinarea la un nivel relativ abstract, și anume cel al standardului probei aplicabil, și să concluzioneze că, pentru ca o interdicție provizorie, impusă guvernatorului în cauză, de a‑și exercita funcția să fie justificată, trebuie să existe suficiente indicii că acesta a săvârșit o abatere gravă(10).
8.        Prezenta cauză oferă Curții o ocazie suplimentară și, desigur, mai amplă de a reveni asupra acestui „criteriu de revocabilitate” și de a examina limitele pe care această garanție a independenței băncilor centrale naționale, împreună cu consacrarea sa mai generală la articolul 130 TFUE și la articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE, le impune statelor membre atunci când stabilesc condițiile în care un membru al organului de conducere al unei bănci centrale naționale poate fi eliberat din funcție.
9.        Necesitatea de a răspunde la această întrebare decurge din decizia Consiliului de administrație al Băncii Naționale a Bulgariei (denumită în continuare „BNB”) prin care acesta a constatat că existau motive pentru eliberarea lui MA din funcția de viceguvernator și de director al departamentului „Emisiune” (denumită în continuare „decizia BNB”).
10.      Această decizie a fost luată în urma constatărilor făcute de un alt organism, Komisia za protivodeystvie na koruptsiata (Comisia anticorupție, Bulgaria, denumită în continuare „KPK”), care a identificat o serie de incompatibilități între funcția lui MA de viceguvernator al BNB și mai multe dintre celelalte activități ale sale (denumită în continuare „decizia KPK”). Aceste preocupări priveau, în primul rând, calitatea lui MA, la momentul alegerii sale în funcția de viceguvernator, de membru al unei societăți cu răspundere limitată și, în al doilea rând, calitatea sa de membru al consiliului director a două entități fără scop lucrativ, și anume un club de golf și un institut de cercetare. De asemenea, se pare că MA nu a pus capăt acestor raporturi în termenele prevăzute.
11.      În adoptarea deciziei sale, Consiliul de administrație al BNB a ținut seama de decizia KPK și a concluzionat că nu se putea considera că MA îndeplinea condițiile necesare pentru exercitarea funcției sale de viceguvernator și că, în plus, acesta a comis o abatere gravă. Cu alte cuvinte, Consiliul de administrație a considerat că eliberarea din funcție a lui MA era justificată în temeiul ambelor motive prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE. Deși, după cum s‑a menționat deja, această dispoziție se referă la situația guvernatorilor băncilor centrale naționale, legiuitorul bulgar a ales să extindă aplicarea „criteriului amovibilității” prevăzut în aceasta și la alți membri ai Consiliului de administrație al BNB.
12.      MA contestă legalitatea deciziei BNB în fața Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria), instanța de trimitere în prezenta procedură. El susține în special că niciunul dintre cele două motive pentru eliberarea din funcție nu a fost dovedit în speță. În acest context, instanța de trimitere a sesizat Curtea cu o serie de întrebări care se referă în esență la următoarele aspecte.
13.      În primul rând, instanța de trimitere ridică problema dacă principiul independenței băncilor centrale naționale permite o obligație – impusă de dreptul național membrilor organelor lor de decizie, precum viceguvernatorul – să își declare participarea ca asociați ai unei societăți de capital și participarea în cadrul organelor de conducere ale unor entități fără scop lucrativ (întrebarea 5). În al doilea rând, având în vedere că această cauză se referă la viceguvernatorul unei bănci centrale naționale, iar nu la guvernatorul acesteia, instanța de trimitere ridică problema aplicabilității „criteriului amovibilității”, prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE (întrebările 1 și 2). În al treilea rând, aceasta solicită clarificări cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a mai multor elemente de drept național care pot conduce la concluzia că persoana în cauză nu îndeplinește condițiile impuse pentru îndeplinirea îndatoririlor sale, acesta fiind unul dintre cele două motive de eliberare din funcție prevăzute de criteriul menționat (întrebările 3-7). În al patrulea rând, aceasta ridică problema compatibilității cu dreptul Uniunii a competenței BNB de a aprecia existența unei abateri grave ca celălalt aspect ale criteriului menționat (întrebarea 8).
14.      Rezultă că prezenta trimitere preliminară aduce în prim‑plan problema competenței statelor membre de a stabili condițiile în care un membru al organului de decizie al unei bănci centrale naționale poate fi eliberat din funcție. Întrebările la care Curtea este chemată să răspundă privesc, așadar, limitele pe care dreptul Uniunii le poate impune acestei competențe și care sunt menite, astfel cum vom explica, să asigure stabilitatea mandatului guvernatorilor băncilor centrale naționale și, prin aceasta, să protejeze capacitatea acestor instituții de a‑și îndeplini misiunile și să le apere împotriva unor intervenții arbitrare.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
15.      Potrivit articolului 130 TFUE, „[î]n exercitarea competențelor și în îndeplinirea misiunilor și îndatoririlor care le‑au fost conferite prin tratate și prin Statutul SEBC și al BCE, [BCE], băncile centrale naționale sau membrii organelor lor de decizie nu pot solicita și nici accepta instrucțiuni din partea instituțiilor, organelor, oficiilor sau agențiilor Uniunii, a guvernelor statelor membre sau a oricărui alt organism. Instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii, precum și guvernele statelor membre se angajează să respecte acest principiu și să nu încerce să influențeze membrii organelor de decizie ale [BCE] sau ale băncilor centrale naționale în îndeplinirea misiunii lor.”
16.      Articolul 131 TFUE prevede că „[f]iecare stat membru asigură compatibilitatea legislației sale interne, inclusiv a statutului băncii sale centrale naționale, cu tratatele și cu Statutul SEBC și al BCE”.
17.      Articolul
7 din Statutul SEBC și al BCE este intitulat „Independența” și precizează că, „[î]n conformitate cu articolul
130 [TFUE], în exercitarea competențelor și în îndeplinirea misiunilor și îndatoririlor care le‑au fost conferite prin tratate și prin prezentul statut, BCE, băncile centrale naționale sau membrii organelor lor de decizie nu pot solicita sau accepta instrucțiuni de la instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii, de la guvernele statelor membre sau de la orice alt organism. Instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii, precum și guvernele statelor membre se angajează să respecte acest principiu și să nu încerce să influențeze membrii organelor de decizie ale BCE sau ale băncilor centrale naționale în îndeplinirea misiunilor acestora.”
18.      Articolul 14 din Statutul SEBC și al BCE, intitulat „Băncile centrale naționale”, prevede:
„[…]
14.2.      Statutele băncilor centrale naționale prevăd, în special, că durata mandatului guvernatorului băncii centrale naționale nu poate fi mai mică de cinci ani.
Un guvernator poate fi eliberat din funcție numai în cazul în care nu mai îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale sau în care a comis o abatere gravă. Împotriva deciziei luate în această privință, guvernatorul respectiv sau Consiliul guvernatorilor poate introduce la Curtea de Justiție o acțiune întemeiată pe încălcarea tratatelor sau a oricărei norme de drept de aplicare a acestora. Acțiunea respectivă trebuie să fie formulată într‑un termen de două luni, după caz, fie de la publicarea deciziei sau de la notificarea sa reclamantului, fie, în absența unei astfel de notificări, din ziua în care reclamantul a luat cunoștință de decizie.
[…]”
B.      Dreptul național
1.      Legea privind Banca Națională a Bulgariei
19.      Potrivit articolului 11 din Zakon za Balgarskata narodna banka (Legea privind Banca Națională a Bulgariei, denumită în continuare „Legea privind BNB”):
„(1)      Consiliul de administrație este compus din șapte membri: guvernatorul băncii, trei viceguvernatori și alți trei membri.
(2)      Membrii Consiliului de administrație sunt cetățeni bulgari.
(3)      […] Membrii Consiliului de administrație sunt aleși și numiți dintre personalitățile cu o înaltă ținută morală care sunt specialiști excepționali în domeniile economic, financiar și bancar.
(4)      […] Nu poate face parte din Consiliul de administrație o persoană care:
1.      a fost condamnată la închisoare pentru o infracțiune săvârșită cu intenție;
2.      a declarat starea de insolvență în calitate de comerciant individual sau de asociat cu răspundere nelimitată al unei societăți comerciale;
3.      în ultimii trei ani anterior deciziei de constatare a insolvenței unei societăți comerciale sau a unei cooperative a fost membru al organelor de conducere sau de control al acesteia;
4.      […] are calitatea de comerciant individual, asociat cu răspundere nelimitată al unei societăți comerciale, director, mandatar comercial, agent, împuternicit, reprezentant comercial, lichidator sau administrator judiciar, membru al unui organ de conducere ori de control al unei societăți comerciale sau al unei cooperative, cu excepția societăților la care participă [BNB];
5.      este soțul sau partenerul, rudă în linie dreaptă, rudă în linie colaterală până la gradul al patrulea inclusiv sau afin până la gradul al doilea inclusiv al unui membru al Consiliului de administrație al [BNB].”
20.      Articolul
12 din Legea privind BNB are următorul cuprins:
„[…]
(5)      […] Guvernatorul și viceguvernatorii nu pot să desfășoare nicio altă activitate decât cea de cadru didactic sau de membru al organelor societăților comerciale la care participă [BNB]sau ale organizațiilor internaționale în legătură cu activitatea [BNB], cu excepția cazului în care sunt numiți în funcția de prim‑ministru în conformitate cu articolul 99 alineatul (5) din Constituția Bulgariei. Prin decizie unanimă a Consiliului de administrație ei pot desfășura o activitate neremunerată, cu condiția să nu existe conflict de interese.
[…]
(10)      Guvernatorul, viceguvernatorii și alți membri ai Consiliului de administrație prezintă autorității care i‑a ales sau i‑a numit declarațiile menționate la articolul 49 alineatul (1) punctul
3 din Zakon za protivodeystvie na koruptsiata [Legea anticorupție, denumită în continuare «ZPK»]. […]”
21.      Potrivit articolului
14 din Legea privind BNB:
„(1)      Autoritatea competentă prevăzută la articolul 12 poate elibera din funcție un membru al Consiliului de administrație numai în cazul în care acesta nu îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale sau a comis o abatere gravă în sensul articolului 14.2 din Statutul [SEBC și al BCE].
(2)      […] Motivele pentru eliberarea anticipată din funcție a unui viceguvernator sau a unui alt membru al Consiliului de administrație, cu excepția guvernatorului, se constată prin decizie a Consiliului de administrație adoptată în procedura stabilită de acesta. Exercitarea competențelor membrului Consiliului de administrație a cărui eliberare din funcție se propune se suspendă din momentul adoptării deciziei Consiliului de administrație. Decizia Consiliului de administrație poate fi atacată în termen de șapte zile la Varhoven administrativen sad [(Curtea Administrativă Supremă)]. Varhoven administrativen sad [(Curtea Administrativă Supremă)] se pronunță prin hotărâre definitivă în termen de 14 zile de la introducerea acțiunii. Hotărârea definitivă se comunică autorității competente în temeiul articolului 12 să dispună eliberarea anticipată din funcție.”
2.      Legislația anticorupție
22.      Din decizia de trimitere reiese că, la momente diferite, două acte legislative naționale erau relevante pentru faptele din litigiul principal în domeniul anticorupției, și anume Zakon za protivodeystvie na koruptsiata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (Legea anticorupție și privind confiscarea averii dobândite ilegal, denumită în continuare „ZPKONPI”) și ZPK).
23.      În primul rând, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) punctul 12 din ZPKONPI (abrogată de la 6 octombrie 2023) și cu articolul 6 alineatul (1) punctul 12 din ZPK, formulat în mod similar, „[î]n sensul prezentei legi, sunt [înalți(11)] funcționari publici:” „guvernatorul, viceguvernatorii, membrii Consiliului de administrație și secretarul general al [BNB]”.
24.      În al doilea rând, în conformitate cu articolul 35 alineatul (1) din ZPKONPI și cu articolul 49 alineatul (1) din ZPK, formulat în mod similar:
„(1)      [Înalții(12)] funcționari publici […] trebuie să depună următoarele declarații:
1.      declarație de incompatibilitate;
2.      declarație de avere și de interese;
3.      declarație privind modificarea împrejurărilor indicate în declarația prevăzută la punctul 1;
4.      declarație privind modificarea împrejurărilor indicate în declarația prevăzută la punctul 2 în ceea ce privește interesele și proveniența fondurilor în cazul stingerii anticipate a datoriilor și a împrumuturilor.
(2)      […] Declarațiile prevăzute la alineatul (1) punctele 1 și 3 se depun la autoritatea de selecție sau de numire […] iar declarațiile prevăzute la alineatul (1) punctele 2 și 4 se depun la Comisia [anticorupție și privind confiscarea averii dobândite ilegal]” [această din urmă trimitere fiind înlocuită la articolul 49 alineatul (4) din ZPK cu trimiterea la KPK].
25.      Potrivit articolului 37 din ZPKONPI și articolului 51 din ZPK, formulat în termeni similari:
„(1)      [Înalții(13)] funcționari publici […] depun la Comisie o declarație de avere și de interese din țară și din străinătate în care indică:
[…]
12.      [(14)] dacă la momentul alegerii sau numirii și în ultimele 12 luni anterior alegerii sau numirii au participat la societăți comerciale, la [societăți civile](15), în organele de conducere sau de control ale societăților comerciale, la entități fără scop lucrativ sau la cooperative, precum și dacă au desfășurat activități de comerț individual [ca titulari ai unei întreprinderi];
[…]”
26.      Potrivit articolului
38 alineatul
(1) punctul 1 din ZPKONPI, declarația de avere și de interese trebuia depusă în termen de o lună de la preluarea funcției de către înaltul funcționar public. Alineatul (2) al aceleiași dispoziții prevedea că, „[î]n termen de o lună de la depunerea declarației de avere și de interese, persoana în cauză poate modifica declarația dacă acest lucru este necesar pentru completarea omisiunilor sau îndreptarea greșelilor privind împrejurările declarate”.
27.      Această dispoziție pare să fi fost înlocuită cu articolul
53 din ZPK, potrivit căruia, „[î]n termen de o lună de la apariția unei modificări, funcționarii publici depun declarațiile prevăzute la articolul 49 alineatul (1) punctele 3 și 4”.
28.      În sfârșit, articolul
7 din ZPK prevede că „[a]utoritatea competentă pentru prevenirea și combaterea corupției și pentru constatarea conflictelor de interese în sensul prezentei legi este [KPK].”
29.      Potrivit articolului 13 alineatul (1) punctul 8 din ZPK, KPK „verifică sesizările în legătură cu declarațiile de incompatibilitate ale funcționarilor publici și, în cazul constatării incompatibilității, sesizează autoritatea de selecție sau de numire pentru luarea măsurilor corespunzătoare […]”.
III. Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
30.      MA a fost ales viceguvernator al BNB și director al departamentului „Emisiune” (unul dintre cele trei departamente principale ale BNB) la 26 iulie 2023 de Narodno sabranie na Republika Bulgaria (Adunarea Națională a Republicii Bulgaria).
31.      La 27 iulie 2023, el a depus la Adunarea Națională o declarație de incompatibilitate, în conformitate cu articolul 35 alineatul (1) punctul 1 din ZPKONPI coroborat cu articolul 11 alineatul (4) punctul 4 și cu articolul 12 alineatul (5) din Legea privind BNB (denumită în continuare „declarația de incompatibilitate”).
32.      La 11 august 2023, MA a depus la KPK o primă declarație de avere și de interese în temeiul articolului
35 alineatul
(1) punctul 2 din ZPKONI. În declarația respectivă, MA a indicat că deține 2 % din acțiunile unei societăți cu răspundere limitată (Iontech Engineering OOD) și că valoarea participației sale este de 117 000
de leva (BGN) (aproximativ 58 500 de euro) (denumită în continuare „prima declarație de avere și de interese”).
33.      La 8 noiembrie 2023, MA și‑a vândut participațiile la Iontech Engineering în schimbul sumei de 100 BGN (aproximativ 50 de euro).
34.      La 13 noiembrie 2023, în temeiul articolului 49 alineatul (1) punctul
4 din ZPK, MA a notificat KPK o modificare în prima declarație de avere și de interese, estimând valoarea participației sale la Iontech Engineering la 100 BGN (aproximativ 50 de euro)(16). El a indicat de asemenea că, la momentul numirii sale, fusese membru al consiliului director a două entități fără scop lucrativ, și anume Balkanski Panitsa institut za nauchni izdirvania (Institutul Balcan‑Panitza pentru studii avansate, denumit în continuare „Institutul pentru studii avansate”) și Golf Klub Blagoevgrad (denumit în continuare „Golf Klub”) (denumită în continuare „a doua declarație de avere și de interese”).
35.      La 23 noiembrie 2023, schimbarea de proprietate menționată la punctul 33 de mai sus a fost înscrisă în registrul comerțului. Lui MA i‑a încetat calitatea de membru al consiliului director al celor două entități fără scop lucrativ la 15 decembrie 2023 și, respectiv, la 17 ianuarie 2024.
36.      La 7 februarie 2024, MA a depus la KPK o nouă declarație de avere și de interese, în conformitate cu articolul
49 alineatul
(1) punctul
4 din ZPK (denumită în continuare „a treia declarație de avere și de interese”). În declarația respectivă, el a precizat, în special, că la data alegerii sau numirii sale nu deținea părți sociale la o societate comercială și nu era membru al unui organ de conducere sau de control al unei entități fără scop lucrativ sau al unei cooperative. În plus, el a declarat că, în cele 12 luni anterioare datei alegerii sau numirii sale, nu a deținut niciun interes într‑o societate comercială.
37.      Prin decizia din 24 iunie 2024, KPK a constatat, în temeiul articolului 13 alineatul (1) punctul 8 din ZPK, existența unei situații de incompatibilitate în ceea ce îl privește pe MA, în calitatea sa de viceguvernator al BNB, precum
și de director al departamentului „Emisiune” al BNB, în legătură, în primul rând, cu participarea sa la Iontech Engineering
și, în al doilea rând, cu exercitarea, în lipsa unei autorizări din partea Consiliului de administrație al BNB, a funcției de membru al consiliului director al
celor două entități fără scop lucrativ.
38.      La 27 iunie 2024, KPK a comunicat BNB și Adunării Naționale această decizie. La cererea lui MA, acestuia i s‑a acordat concediu fără plată.
39.      La 1 iulie 2024, MA a introdus o acțiune împotriva deciziei KPK la Administrativen sad Sofia grad (Tribunalul Administrativ din Sofia, Bulgaria)(17).
40.      La 16 iulie 2024, MA a prezentat observații scrise Consiliului de administrație al BNB, prin care a contestat printre altele existența motivelor eliberării sale din funcție, a solicitat administrarea de probe și a solicitat să fie audiat în prezența avocatului său.
41.      În aceeași zi, Consiliul de administrație al BNB a adoptat decizia prin care a constatat că existau motive pentru ca MA să fie eliberat din funcția de viceguvernator și de director al departamentului „Emisiune”.
42.      Mai precis și ținând seama de decizia KPK, Consiliul de administrație al BNB a concluzionat că MA nu îndeplinea condițiile necesare pentru exercitarea atribuțiilor. Deși a considerat că această constatare constituia, în sine, un motiv suficient pentru eliberarea din funcție, acesta a apreciat totodată că aceeași conduită reprezenta o abatere gravă(18).
43.      MA a încetat să își exercite atribuțiile de viceguvernator și de membru al Consiliului de administrație al BNB începând cu data deciziei BNB. El a contestat decizia respectivă în fața instanței de trimitere, care i‑a respins cererea de suspendare a executării deciziei BNB și a decis suspendarea judecării cauzei pentru a adresa Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare:
„1)      Criteriile pentru eliberarea din funcție a guvernatorului și procedura pentru atacarea deciziei de eliberare din funcție, prevăzute la articolul 14.2 din [Statutul SEBC și al BCE], trebuie interpretate în sensul că se aplică în cazul tuturor membrilor organelor de decizie ale unei bănci centrale naționale?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: articolul
14.2 din [Statutul SEBC și al BCE] permite o reglementare națională care introduce aceleași criterii pentru eliberarea din funcție a membrilor organelor de decizie a unei bănci centrale naționale ca cele prevăzute la acest articol pentru guvernator?
3)      Articolul
14.2 din [Statutul SEBC și al BCE] permite cumulul exercitării funcției de guvernator al unei bănci centrale naționale cu participarea în calitate de acționar la o societate de capital care conferă dreptul la o cotă‑parte din beneficiile societății în funcție de participație?
4)      Articolul
14.2 din [Statutul SEBC și al BCE] permite cumulul exercitării funcției de guvernator al unei bănci centrale naționale cu participarea în cadrul organului de conducere al unei entități fără scop lucrativ – care, potrivit statutului, poate avea și activitate economică – în lipsa unei decizii unanime a Consiliului de administrație al băncii centrale naționale, astfel cum impune dreptul național în cazul desfășurării unei activități neremunerate?
5)      Articolul
131 [TFUE] și articolul
7 din [Statutul SEBC și al BCE] permit o reglementare națională care prevede obligația, într‑un anumit termen de la preluarea funcției, a membrilor organelor de decizie ale unei bănci centrale naționale de a declara, în calitate de funcționari publici în sensul dreptului național, la autoritatea națională competentă participarea lor ca asociați ai unei societăți de capital și participarea lor în cadrul organelor de conducere ale unor entități fără scop lucrativ?
6)      Articolul
131 [TFUE] și articolul
14.2 din [Statutul SEBC și al BCE] permit o reglementare națională care prevede obligația, într‑un anumit termen de la preluarea funcției, a guvernatorului unei bănci centrale naționale, în calitate de funcționar public în sensul dreptului național, de a acționa pentru a pune capăt participării la o societate de capital și participării sale în cadrul organelor de conducere ale unor entități fără scop lucrativ?
7)      Articolul
14.2 din [Statutul SEBC și al BCE] poate fi interpretat în sensul că guvernatorul unei bănci centrale naționale care a înlăturat incompatibilitatea cu funcția publică după expirarea termenului legal poate fi considerat persoană care nu îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale?
8)      Articolul 131 [TFUE] și articolele 7 și 14.2 din Statutul [SEBC și al BCE] permit o reglementare națională care autorizează autoritatea competentă să constate motivul eliberării din funcție să aprecieze, în scopul și în cadrul acestei proceduri speciale, dacă a fost comisă o abatere gravă în sensul articolului 14.2 din [Statutul SEBC și al BCE]?”
44.      MA, BNB, BCE, guvernul spaniol și Comisia Europeană au prezentat observații scrise. Aceste părți interesate au prezentat argumente orale în ședința care a avut loc la 18 noiembrie 2025.
IV.    Apreciere
45.      Amintim că litigiul principal își are originea în informațiile furnizate de MA, sub forma unei serii de declarații depuse în conformitate cu legislația aplicabilă, în urma numirii sale în calitate de viceguvernator al BNB și cu privire la participația sa într‑o societate comercială și la funcțiile sale în cadrul unor entități fără scop lucrativ. În acest context, vom începe analiza noastră cu cea de a cincea întrebare preliminară, prin care se solicită Curții să examineze, în lumina principiului independenței băncilor centrale naționale, compatibilitatea obligației impuse unui membru al organului decizional al unei astfel de bănci, precum viceguvernatorul, de a declara situații precum cele descrise mai sus (A). Subliniem în continuare că decizia prin care s‑a constatat necesitatea eliberării lui MA din funcție se întemeia pe considerația că aceste situații intrau sub incidența motivelor de eliberare din funcție prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE. Prin urmare, ne vom referi la prima și la a doua întrebare, prin care Curtea este invitată să stabilească dacă această dispoziție este aplicabilă în împrejurările prezentei cauze (B). Vom continua abordând îndoielile exprimate de instanța de trimitere cu privire la aspectul dacă dispozițiile aplicabile ale dreptului Uniunii permit să se concluzioneze că interese precum cele evidențiate în litigiul principal pot justifica demiterea unui (vice)guvernator al unei bănci centrale naționale și dacă se poate ajunge la o astfel de concluzie atunci când căile de atac necesare nu au fost exercitate în termenele aplicabile (întrebările a treia, a patra, a șasea
și a șaptea) (C). În sfârșit, vom aborda a opta întrebare preliminară, prin care se solicită Curții să stabilească dacă articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE permite organismului național competent cu stabilirea motivelor de eliberare din funcție să aprecieze dacă a fost dovedită existența unei „abateri grave”, ca unul dintre cele două motive de eliberare din funcție prevăzute de această dispoziție (D).
A.      Declararea participațiilor în societăți comerciale și a participării în organele de conducere ale unor entități fără scop lucrativ (a cincea întrebare)
46.      Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile dreptului Uniunii care consacră principiul independenței băncilor centrale (articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE)
permit o reglementare națională care impune membrilor unui organ de decizie al unei bănci centrale naționale să declare autorității publice competente, într‑un termen determinat de la preluarea funcției, participarea lor în calitate de asociați la societăți comerciale și în cadrul organelor de conducere ale unor entități fără scop lucrativ. Amintim în această privință că dispozițiile menționate ale dreptului Uniunii exprimă principiul independenței băncilor centrale naționale, care se aplică tuturor membrilor organelor lor de decizie și tuturor acestor bănci, independent dacă aparțin sau nu zonei euro(19).
47.      De la bun început, trebuie să precizăm că înțelegem trimiterea, în formularea întrebării, la „autoritatea națională competentă” ca însemnând KPK. Acest aspect nu este lipsit de importanță, întrucât legislația națională aplicabilă prevede două tipuri de declarații: o „declarație de incompatibilitate”, care trebuie prezentată organismului împuternicit să facă numiri, respectiv Adunării Naționale, și o „declarație de avere și de interese”, care trebuie depusă la KPK. În opinia noastră, numai această din urmă categorie de declarații pare pertinentă în scopul prezentei aprecieri.
48.      În această privință, din articolul 37 alineatul (1) punctul 12 din ZPKONPI și din articolul 51 alineatul (1) punctul 13 din ZPK, formulat în termeni similari, rezultă că o persoană care ocupă o funcție, în special cea de viceguvernator al BNB, este obligată să declare KPK, printre altele, orice participare la societăți comerciale și în organele de conducere sau de control ale unor entități fără scop lucrativ sau cooperative la momentul numirii sale și în cele 12 luni anterioare datei alegerii.
49.      Trebuie adăugat că, astfel cum reiese din dosar, KPK este o autoritate administrativă independentă, specializată și permanentă, însărcinată cu responsabilități în domeniul prevenirii și combaterii corupției și al identificării conflictelor de interese(20). Astfel cum s‑a întâmplat în speță și după cum vom explica mai detaliat în partea D din prezentele concluzii, decizia KPK pot declanșa o acțiune din partea Consiliului de administrație al BNB pentru a stabili dacă a fost dovedit un motiv de eliberare din funcție în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
50.      Având în vedere aceste elemente, nu înțelegem în ce fel o obligație impusă unui membru al organului decizional al unei bănci centrale naționale, precum viceguvernatorul, de a depune declarații la un organ precum KPK, prin care își declară participațiile deținute în entități cu scop lucrativ și fără scop lucrativ, ar putea da naștere unei incompatibilități cu principiul independenței băncilor centrale naționale. Dimpotrivă, astfel cum susțin BNB, guvernul spaniol, BCE și Comisia, respectiva obligație contribuie la menținerea acestei independențe. Tocmai prin controlul acestor declarații pot fi identificate și, dacă este necesar, abordate potențialele amenințări la adresa independenței unei bănci centrale.
51.      În aceste condiții, atunci când mecanismul unor astfel de declarații este legat de o procedură ulterioară prin care se urmărește să se stabilească existența unui motiv de eliberare din funcție în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, este, desigur, esențial ca condițiile care guvernează aceste declarații să fie clar definite, atât în ceea ce privește situațiile care trebuie declarate, cât și termenele aplicabile.
52.      În această privință și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, dispozițiile de drept național aplicabile, astfel cum au fost amintite la punctul 48 de mai sus, par să stabilească suficient de clar obligația de a declara participațiile deținute în entități
cu și fără scop lucrativ.
53.      În plus, din modul de redactare a celei de a cincea întrebări și din decizia de trimitere rezultă că termenul pentru depunerea declarației în cauză începe să curgă de la data preluării funcției de către persoana în cauză și este de o lună(21). În mod abstract și în lipsa unor argumente specifice în sens contrar, un astfel de termen pare să asigure un echilibru rezonabil între necesitatea de a proteja independența băncii centrale – ceea ce ar pleda împotriva unui termen excesiv de lung în raport cu durata mandatului viceguvernatorului – și necesitatea de a acorda persoanei în cauză suficient timp pentru a se conforma obligației respective.
54.      Prin urmare, considerăm că articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul ESBC și al BCE nu se opun unor norme de drept național care impun viceguvernatorului unei bănci centrale naționale obligația de a prezenta autorității naționale competente o declarație prin care să își declare calitatea de acționar la o societate sau participarea la organele de conducere ale unei entități fără scop lucrativ.
55.      Această concluzie ne permite să abordăm următoarea întrebare care privește posibilitatea de a elibera din funcție un astfel de membru al organului de decizie al unei bănci centrale naționale atunci când informațiile comunicate conduc la concluzia că a fost dovedit unul dintre motivele de eliberare din funcție prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
B.      Aplicabilitatea articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE (prima și a doua întrebare)
56.      În această secțiune vom explica faptul că criteriul care reglementează eliberarea din funcție a unui guvernator al unei bănci centrale naționale, prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE (denumit în continuare „criteriul amovibilității”), se aplică, din perspectiva dreptului Uniunii, numai guvernatorilor băncilor centrale naționale (1). Vom explica în continuare că statele membre rămân libere să extindă aplicabilitatea acestui criteriu la alți membri ai organelor de decizie ale băncilor lor centrale naționale (2).
1.      Domeniul de aplicare al articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE (prima întrebare)
57.      Trebuie amintit că, în temeiul articolului
14.2 primul paragraf din Statutul SEBC și al BCE, în primul rând, „[s]tatutele băncilor centrale naționale prevăd, în special, că durata mandatului guvernatorului băncii centrale naționale nu poate fi mai mică de cinci ani”. Aceeași dispoziție prevede, în al doilea paragraf, că „[u]n guvernator poate fi eliberat din funcție numai în cazul în care nu mai îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale sau în care a comis o abatere gravă”(22). Acest
articol prevede de asemenea că împotriva deciziei luate în această privință „guvernatorul respectiv sau Consiliul guvernatorilor [BCE] poate introduce la Curtea de Justiție o acțiune întemeiată pe încălcarea [Tratatului FUE]
sau a oricărei norme de drept de aplicare a acestora”.
58.      Rezultă că articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE conține trei norme distincte. În primul rând, acesta stabilește o normă privind durata minimă a mandatului guvernatorului unei bănci centrale naționale; în al doilea rând, acesta precizează două ipoteze în care mandatul menționat poate înceta înainte de termen („criteriul amovibilității”) și, în al treilea rând, el stabilește o cale de atac specifică, conferind guvernatorului în cauză și Consiliului guvernatorilor BCE calitatea procesuală activă pentru a contesta o astfel de decizie în fața Curții.
59.      Din modul clar de redactare a acestei dispoziții reiese că, în toate cele trei privințe, aceasta se aplică numai guvernatorilor, iar nu și altor membri ai organelor de decizie ale băncilor centrale naționale.
60.      Această concluzie este de altfel confirmată de contextul în care se înscrie această dispoziție, precum și de obiectivele pe care le urmărește.
61.      Astfel cum s‑a arătat deja, articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE completează articolul 130 TFUE, reluat în esență la articolul
7 din acest statut, astfel cum a amintit Curtea, reflectă importanța pe care autorii tratatelor au acordat‑o asigurării faptului că BCE și SEBC sunt apte să se achite în mod independent de misiunile care le sunt încredințate(23).
62.      În acest context, Curtea a subliniat, în Hotărârea Rimšēvičs, că cele trei norme cuprinse la articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE au ca obiect „[garantarea] independenței funcționale a guvernatorilor băncilor centrale naționale”, care, împreună cu BCE, constituie SEBC(24). În plus, particularitățile căii de atac prevăzute de a treia normă a acestei dispoziții, care constituie o formă specifică de acțiune în anulare îndreptată împotriva unui act național(25), au determinat Curtea să califice logica ce stă la baza articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE ca înglobând un „sistem foarte integrat dorit de autorii tratatelor pentru SEBC”(26).
63.      Curtea a explicat în continuare rațiunea de a fi a acestui regim prin referire la legătura instituțională specifică dintre „guvernatorii din zona euro” și BCE, dat fiind că acești guvernatori sunt de iure membri ai Consiliului guvernatorilor BCE, principalul organ de decizie atât al BCE, cât și al SEBC(27). Din motive de exhaustivitate, adăugăm că, deși acest aspect ilustrează cu o claritate deosebită „caracterul foarte integrat” al sistemului, articolul
14.2 din statut nu este, spre deosebire de anumite alte dispoziții din acesta, limitat în aplicarea sa la statele membre din zona euro. Statele membre „care fac obiectul unei derogări”(28), în sensul articolului 139 alineatul (1) TFUE, participă la SEBC în nume propriu(29), ceea ce explică de ce li se aplică și garanțiile prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
64.      În orice caz, contrar celor susținute de MA, de BNB, de BCE și de guvernul spaniol, nici natura specifică a regimului instituit prin această dispoziție, nici, mai general, necesitatea de a proteja independența băncilor centrale naționale în cadrul BCE (și al SEBC) nu implică faptul că „criteriul amovibilității” prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE se aplică, din perspectiva dreptului Uniunii, membrilor organelor de decizie ale băncilor centrale naționale, alții decât guvernatorii.
65.      În conformitate cu cele de mai sus și astfel cum arată și Comisia, deși rolul special al guvernatorilor în cadrul SEBC, și în special al „guvernatorilor din zona euro”, explică motivul pentru care dispoziția în discuție le este adresată în mod specific, obiectivul de menținere a independenței băncilor centrale naționale nu poate fi invocat pentru a extinde contra legem domeniul de aplicare personal al acestei dispoziții.
66.      Cu toate acestea, astfel cum vom explica în continuare, nimic din rațiunea de a fi a articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE nu se opune ca un stat membru să prevadă, în dreptul său național, că „criteriul amovibilității” se aplică și altor membri ai organului de decizie al băncii sale centrale naționale, precum un viceguvernator.
2.      Aplicabilitatea extinsă a „criteriului amovibilității” (a doua întrebare)
67.      Astfel cum s‑a menționat deja, legiuitorul bulgar a decis, prin articolul 14 alineatul (1) din Legea privind BNB, să aplice „criteriul amovibilității” prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE tuturor membrilor organelor de decizie ale băncii centrale bulgare.
68.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o astfel de extindere este compatibilă cu această dispoziție din statutul menționat.
69.      După cum am arătat deja, nu identificăm niciun impediment în această privință.
70.      În primul rând, dreptul Uniunii nu se opune ca statele membre să se inspire dintr‑o anumită normă a dreptului Uniunii și să o extindă, în dreptul lor național, la situații pentru care această normă nu a fost concepută inițial.
71.      În al doilea rând, o concluzie contrară ar fi justificată numai în cazul în care o astfel de extindere a domeniului de aplicare al unei norme de drept al Uniunii ar submina eficacitatea acesteia sau ar încălca o altă normă de drept al Uniunii.
72.      În împrejurările din prezenta cauză, observăm că, potrivit articolului 131 TFUE, legislația statelor membre trebuie să fie compatibilă cu tratatele și cu Statutul SEBC și al BCE. Această cerință trimite, în special, la
articolul 130 TFUE
și la articolul
7 din acest statut, care, astfel cum s‑a observat deja, consacră principiul independenței băncilor centrale naționale, aplicabil tuturor membrilor organelor lor de decizie. Acest principiu impune ca băncile respective să fie protejate de presiuni politice pentru a permite SEBC să își îndeplinească în mod eficient misiunile, în special misiunea de menținere a stabilității prețurilor, astfel cum este prevăzută la articolul 282 TFUE, prin exercitarea independentă a competențelor care îi sunt conferite(30).
73.      Din această perspectivă, amintim explicația Curții menționată mai sus, potrivit căreia articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE servește la menținerea independenței funcționale a guvernatorilor băncilor centrale naționale. Mai precis, în ceea ce privește „criteriul amovibilității” prevăzut în această dispoziție, prin limitarea posibilității de eliberare anticipată din funcție la cele două ipoteze stabilite de aceasta, autorii tratatelor au acordat băncilor centrale naționale o garanție specifică destinată să asigure continuitatea și coerența procesului decizional, ferit de considerente politice pe termen scurt. Dat fiind că acest criteriu menține, în principiu, posibilitatea ca un guvernator să rămână în funcție pe toată durata mandatului său, decizia de a extinde această protecție la toți membrii organului de decizie al unei bănci centrale naționale, care pot fi de asemenea implicați în exercitarea misiunilor legate de SEBC, contribuie la independența funcțională a instituției în ansamblul său, garantând că acești membri beneficiază de aceeași protecție împotriva eliberării din funcție arbitrare.
74.      În această privință, este aproape de la sine înțeles că misiunile conferite băncilor centrale naționale de dreptul Uniunii în cadrul SEBC nu sunt în mod necesar rezervate exclusiv guvernatorilor(31). În plus, chiar și atunci când anumite misiuni le sunt rezervate, Statutul SEBC și al BCE prevede posibilitatea înlocuirii unui guvernator, astfel cum reiese din articolul
10.2 din acesta(32). În același sens, Institutul Monetar European (denumit în continuare „IME”), precursorul istoric al BCE, a arătat în raportul său de convergență din anul
1995 că independența băncilor centrale naționale „ar fi consolidată și mai mult dacă aceleași norme [precum cele avute în vedere în special de «criteriul amovibilității»] ar fi aplicate și altor membri ai organelor de decizie ale [băncilor centrale naționale] care îndeplinesc misiuni legate de SEBC”(33).
75.      Astfel, pentru a răspunde la prima și la a doua întrebare preliminară, din considerațiile de mai sus reiese că articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE se aplică, din perspectiva dreptului Uniunii, numai guvernatorilor băncilor centrale naționale. Cu toate acestea, dispoziția respectivă nu se opune unei reglementări naționale care extinde aplicarea „criteriului amovibilității” prevăzut în aceasta și la viceguvernatorul unei astfel de bănci.
76.      Această concluzie ne permite să trecem la examinarea următoarei serii de întrebări, care privesc aspectul dacă dispoziția menționată a dreptului Uniunii permite constatarea că au fost dovedite motivele eliberării din funcție în împrejurări precum cele din speță.
C.      (Im)posibilitatea de a deține anumite active și de a exercita anumite activități (întrebările a treia, a patra, a șasea și a șaptea)
77.      Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE permite o situație în care guvernatorul unei bănci centrale naționale, pe de o parte, deține o participație la capitalul unei societăți comerciale care îi conferă dreptul la o parte din profitul acesteia (a treia întrebare) și, pe de altă parte, fără autorizația necesară, face parte din organul de conducere al unei entități fără scop lucrativ care poate desfășura o activitate economică (a patra întrebare).
78.      Prin intermediul celei de a șasea și al celei de a șaptea întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească,
în primul rând, dacă primul aspect al „criteriului amovibilității” (denumit în continuare „condițiile necesare pentru exercitarea atribuțiilor”) permite o obligație a guvernatorului de a adopta, într‑un anumit termen de la preluarea funcției sale, măsuri menite să pună capăt participării respective (a șasea întrebare) și, în al doilea rând, dacă, în cazul în care participarea încetează după expirarea termenului, aceasta permite să se concluzioneze că primul aspect al criteriului este îndeplinit (a șaptea întrebare)(34).
79.      Pentru a răspunde la aceste întrebări, vom examina, în primul rând, logica care stă la baza „criteriului amovibilității” (1) și, în al doilea rând, implicațiile care decurg din acesta (2).
1.      „Criteriul amovibilității”: observații generale
80.      Primul aspect care trebuie amintit este acela că articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE limitează posibilitatea unui stat membru de a elibera anticipat din funcție un guvernator la două ipoteze: în cazul în care nu mai îndeplinește condițiile necesare exercitării îndatoririlor sale sau în cazul în care a comis o abatere gravă. Prin urmare, statele membre nu au dreptul să adauge alte motive pe lista celor care justifică eliberarea anticipată din funcție. Aspectul dacă un guvernator poate fi revocat din funcție trebuie apreciat exclusiv prin raportare la aceste două motive(35).
81.      Astfel cum s‑a explicat deja, „criteriul amovibilității” este un instrument specific menit să protejeze independența funcțională a băncilor centrale naționale. Urmărirea efectivă a acestui obiectiv impune ca guvernatorii să poată, în principiu, să își exercite funcția pe întreaga durată a mandatului lor, sub rezerva numai a acestor două excepții.
82.      În al doilea rând, utilizarea verbului „poate” în această dispoziție indică faptul că, chiar și în cazul în care unul dintre motivele de eliberare din funcție este dovedit, guvernatorul nu trebuie neapărat să fie eliberat din funcție. Astfel, articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE conferă statelor membre o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește aspectul dacă eliberarea din funcție trebuie să intervină în împrejurările unui anumit caz, sub rezerva însă a necesității de a se menține efectul util al garanției de independență.
83.      În acest context, vom examina cele două motive de eliberare din funcție într‑un mod mai detaliat.
a)      Neîndeplinirea condițiilor necesare exercitării îndatoririlor
84.      În ceea ce privește primul motiv de eliberare din funcție, am arătat deja că acesta face parte dintr‑un criteriu mai larg care reglementează împrejurările în care un guvernator poate fi eliberat din funcție. În lipsa oricărei trimiteri la dreptul statelor membre, acest criteriu trebuie considerat o noțiune autonomă a dreptului Uniunii(36). Cu toate acestea, întrucât articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE nu oferă nicio indicație cu privire la natura „condițiilor necesare exercitării îndatoririlor”, sarcina de a stabili aceste condiții este lăsată, în principiu, la latitudinea statelor membre(37), sub rezerva anumitor limite pe care le vom prezenta în continuare.
85.      O privire de ansamblu comparativă arată că normele naționale în discuție diferă atât în ceea ce privește gradul de detaliere, cât și conținutul cerințelor de eligibilitate și de excludere necesare pentru a fi membru în organele de decizie ale băncilor centrale naționale. Aceste condiții se referă, de regulă, la atribute generale, cum ar fi integritatea, buna reputație sau expertiza recunoscută(38), sau la cerințe mai specifice inspirate de considerații similare, cum ar fi absența unei condamnări penale sau a unei proceduri de insolvență ori deținerea unei diplome universitare (fie în general, fie într‑un anumit domeniu, cum ar fi economia sau finanțele)(39).
86.      În același timp, articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE – care, din nou, se aplică tuturor membrilor organelor de decizie ale băncilor centrale naționale – consacră obiectivul independenței acestora. Urmărirea efectivă a acestui obiectiv implică anumite constrângeri pe care statele membre trebuie să le respecte, atât atunci când stabilesc condițiile necesare pentru exercitarea acestor funcții, cât și atunci când evaluează dacă este îndeplinit primul motiv de eliberare din funcție din cadrul „criteriului amovibilității”.
87.      În prezentul context, această limită generală își găsește expresia în două cerințe mai specifice.
88.      În primul rând, condițiile referitoare la exercitarea îndatoririlor trebuie formulate cu suficientă claritate pentru a evita abuzurile sau instrumentalizarea, deoarece, în caz contrar, recurgerea la primul motiv de eliberare din funcție care figurează la articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE ar putea aduce atingere înseși efectivității acestei dispoziții(40). În loc să constituie o garanție împotriva presiunii externe și a eliberării arbitrare din funcție, aceasta ar putea deveni un punct de acces tocmai pentru materializarea acestor riscuri. Claritatea normelor care reglementează condițiile în care un membru al unei bănci centrale naționale poate exercita o funcție sau poate fi demis are, așadar, o importanță primordială pentru existența unui mediu instituțional stabil și imparțial.
89.      Desigur, această cerință de claritate nu se opune utilizării unor condiții cu formulare deschisă, precum cele menționate mai sus (integritate, reputație și altele similare). În astfel de cazuri, evaluarea îndeplinirii (în continuare) a acestor condiții va implica în mod necesar o examinare a mai multor factori (care va fi rareori necesară în cazul unor condiții stabilite în mod strict, cum ar fi lipsa unei condamnări penale). Nivelul de generalitate cu care sunt stabilite aceste condiții este, în opinia noastră, un element care va afecta analiza proporționalității pentru a stabili dacă persoana în cauză poate fi și ar trebui eliberată din funcție în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, o astfel de analiză necesitând o evaluare comparativă în special a interesului de a proteja independența băncii și a interesului privind stabilitatea funcției.
90.      În plus, autonomia statelor membre le permite de asemenea să prevadă cerințe negative care să identifice anumite situații ca fiind incompatibile cu exercitarea funcției, independent de aspectul dacă acestea dau naștere unui conflict de interese concret. Cu alte cuvinte, statele membre pot, în opinia noastră, să impună nu numai absența unor conflictele de interese reale sau potențiale, ci și absența unor situații care pot fi percepute în mod rezonabil ca atare. Aceste interdicții pot varia de la interdicții absolute la regimuri care permit ca excepțiile să fie decise de la caz la caz(41).
91.      Abordarea care constă în a considera anumite situații ca fiind incompatibile per se cu exercitarea funcției, indiferent de existența unui conflict de interese real sau potențial, este justificată de faptul că acestea sunt de obicei percepute ca susceptibile să dea naștere, în percepția publicului, la îndoieli cu privire la aspectul dacă membrii organelor de decizie ale băncilor centrale naționale acționează în interesul public, iar nu pe baza unor interese private(42). Astfel de îndoieli riscă să compromită credibilitatea instituției înseși(43) și, prin urmare, este legitim ca statele membre să încerce să se asigure că situațiile susceptibile să producă acest efect pur și simplu nu apar(44).
92.      În al doilea rând, indiferent dacă statul membru optează pentru condiții stabilite în mod strict sau cu formulare deschisă, cadrul rezultat trebuie să fie cuprinzător. În special, atunci când sunt enumerate condiții negative (incompatibilități), existența unei liste explicite nu poate face imposibilă abordarea unui conflict de interese care apare într‑o situație ce nu este prevăzută în mod expres în acea listă.
93.      Deși un conflict de interese nu este, ca atare, enumerat ca motiv de eliberare din funcție în articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, nu este deloc necesar să se sublinieze că lipsa conflictelor de interese este inerentă cerinței ca misiunile încredințate băncilor centrale să fie exercitate în mod independent(45), în mare măsură în același mod în care imparțialitatea este inerentă cerinței de independență a judecătorilor(46) sau a membrilor Curții de Conturi Europene(47).
94.      Atunci când un conflict de interese apare fără a se încadra într‑o categorie abstractă de incompatibilitate prestabilită, este necesară în opinia noastră o apreciere de la caz la caz, în aplicarea principiului proporționalității, pentru a se stabili dacă acesta poate justifica revocarea, astfel cum susțin în esență BCE și guvernul spaniol în prezenta procedură. Odată făcută această precizare, vom analiza în continuare al doilea aspect al „criteriului amovibilității” prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
b)      Abatere gravă
95.      Vom începe prin a observa că, în lipsa oricărei trimiteri la dreptul național în cuprinsul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, noțiunea de abatere gravă trebuie considerată o noțiune autonomă a dreptului Uniunii. Întrucât această noțiune nu este definită(48), ea trebuie interpretată în conformitate cu sensul obișnuit al termenilor în limbajul curent, ținând seama în același timp de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte și de contextul în care este utilizată(49).
96.      În sensul său obișnuit, adjectivul „grav” denotă un anumit grad de gravitate, în timp ce termenul „abatere” se referă la „comportamentul inacceptabil sau necorespunzător al unei persoane aflate într‑o poziție de autoritate sau de responsabilitate”(50).
97.      În ceea ce privește contextul și obiectivele pertinente, trei considerații prezintă, în opinia noastră, o importanță deosebită.
98.      În primul rând, noțiunea de abatere gravă face parte din garanțiile destinate să protejeze independența unei instituții împotriva ingerințelor externe în îndeplinirea misiunilor sale. În plus, aceasta este legată de o consecință atât de importantă precum eliberarea din funcție unui guvernator al unei bănci centrale naționale, măsură care afectează în mod necesar, fie și numai temporar, până la înlocuirea sa, funcționarea SEBC și a BCE. Acest lucru este valabil, în special, dar nu exclusiv, în cazul guvernatorului unei bănci centrale naționale dintr‑un stat membru al zonei euro(51). Această considerație implică faptul că pragul pentru „abatere gravă” nu poate fi stabilit la un nivel prea scăzut(52).
99.      În al doilea rând, aceeași noțiune servește de asemenea la protejarea credibilității instituției și, prin urmare, a capacității sale de a‑și îndeplini misiunile, împotriva unui comportament intern al membrilor săi susceptibil să pună în pericol aceste atribute. Independența de care beneficiază instituția are drept corolar răspunderea membrilor săi pentru a se asigura că comportamentul acestora nu afectează încrederea publicului în instituție(53). Această considerație impune ca criteriul să fie suficient de flexibil pentru a îngloba orice comportament care afectează grav fie capacitatea instituției de a‑și îndeplini misiunile, fie încrederea pe care publicul o acordă independenței funcționării sale.
100. Aprecierea ambelor aspecte descrise mai sus trebuie, prin însăși natura sa, să fie efectuată de la caz la caz și să țină seama de o serie de elemente, precum cele identificate de BCE în cadrul prezentei proceduri, în special natura încălcării, împrejurările în care aceasta s‑a produs, dacă a rezultat dintr‑o conduită intenționată sau din neglijență gravă, amploarea prejudiciului cauzat și impactul său concret asupra funcționării instituției sau asupra imaginii sale publice.
101. În al treilea rând, am dori să adăugăm că, contrar argumentelor prezentate de BCE și de Comisie, nu considerăm că motivul întemeiat pe o abatere gravă îl exclude neapărat pe cel referitor la neîndeplinirea condițiilor necesare pentru exercitarea îndatoririlor. Este adevărat că neîndeplinirea anumitor condiții nu va constitui, în multe cazuri, și o abatere gravă. Acest lucru este valabil, în opinia noastră, în mod tipic în cazul anumitor activități incompatibile, atunci când acestea sunt interzise în abstract, în lipsa oricărui conflict de interese specific. Cu toate acestea, nu rezultă că neîndeplinirea unei condiții specifice pentru exercitarea îndatoririlor nu poate constitui niciodată, în sine, o abatere gravă. În același exemplu, acest lucru s‑ar putea întâmpla în cazul în care o activitate interzisă este de fapt exercitată și dă naștere unui conflict de interese care afectează independența funcționării instituției sau încrederea publicului în funcționarea sa în mod independent. Neîndeplinirea condiției de a nu fi fost condamnat penal poate fi citată ca un alt exemplu.
102. În lumina acestor considerații generale vom analiza în continuare situațiile de fapt în discuție în litigiul principal.
2.      Examinarea situațiilor de fapt în discuție (întrebările a treia, a patra, a șasea și a șaptea)
103. În contextul prezentei cauze, modul cel mai adecvat de a valorifica considerațiile de mai sus îl reprezintă, în primul rând, examinarea participației deținute de MA în acea societate (a) și, în al doilea rând, analiza implicării sale în entități fără scop lucrativ (b).
a)      Participația într-o societate (întrebările a treia, a șasea și a șaptea)
104. Prima situație de fapt care a determinat BNB să considere că ambele motive de eliberare din funcție prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE erau îndeplinite privește participația de 2 % deținută de MA într‑o societate la momentul numirii sale. Trebuie să recunoaștem că nu ne este pe deplin clar cum s‑a ajuns la această concluzie, întrucât din cadrul juridic național, astfel cum este descris în decizia de trimitere, nu reiese că o astfel de participație constituie o incompatibilitate „abstractă”, independent de orice conflict de interese real, astfel cum au observat de asemenea BCE și Comisia.
105. Cu titlu explicativ, amintim că articolul 11 alineatul (4)
punctul 4 din Legea privind BNB consideră incompatibilă cu funcția de viceguvernator, printre altele, calitatea de „comerciant individual, asociat cu răspundere nelimitată al unei societăți comerciale, director, […] sau […] membru al unui organ de conducere ori de control al unei societăți comerciale sau al unei cooperative”. Amintim de asemenea că societatea în discuție, Iontech Engineering, este descrisă în decizia de trimitere ca fiind o societate cu răspundere limitată în care MA a deținut 2 % din acțiuni. Acest lucru ar sugera că situația lui MA nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, deși opinia BNB pare să fie contrară(54).
106. Deși această chestiune revine instanței de trimitere spre verificare, observăm că a treia întrebare adresată pleacă de la premisa că participarea la capitalul societății în cauză nu este, în sine, interzisă de dreptul național aplicabil. Prin urmare, vom reține această premisă drept ipoteză principală și vom aborda cealaltă ipoteză – și anume că o astfel de participație este interzisă – numai cu titlu subsidiar și din motive de exhaustivitate.
107. Referitor la principala premisă, nu considerăm că principiul independenței consacrat la articolul 130 TFUE
și la articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE se opune unei norme de drept național care nu interzice viceguvernatorului unei bănci centrale naționale să dețină o participație într‑o societate cu răspundere limitată, astfel cum a arătat Comisia.
108. În această privință, facem trimitere la observațiile noastre anterioare privind autonomia statelor membre de a stabili condițiile pentru exercitarea îndatoririlor, sub rezerva obligației de a prevedea mecanisme care să poată identifica conflictele de interese de la caz la caz.
109. Observăm, prin analogie, că, în ceea ce îl privește pe președintele BCE, normele aplicabile prevăd că „administrarea activelor [sale] personale […] dincolo de activele necesare pentru uzul personal și familial obișnuit se organizează într‑un mod care să asigure independența acestuia și lipsa conflictelor de interese și să împiedice orice utilizare a informațiilor privilegiate de către președinte”(55). Dispoziții mai detaliate sunt prevăzute în Codul de conduită al
BCE și în Orientarea BCE privind cadrul etic. Niciunul dintre aceste instrumente nu exclude, în termeni absoluți, participațiile în societăți cu răspundere limitată. În schimb, acestea instituie mecanisme menite să detecteze și să prevină conflictele de interese și utilizarea abuzivă a informațiilor sensibile privind piața(56).
110. Din această perspectivă, în cazul în care instanța de trimitere ar concluziona că participația în cauză nu intră sub incidența unei interdicții abstracte, ar rezulta că ea trebuie să examineze dacă aceasta dă naștere unui conflict de interese și ar putea conchide că primul aspect al „criteriului amovibilității” este îndeplinit numai dacă un astfel de conflict este dovedit și este de așa natură încât să asigure eliberarea din funcție. Această apreciere trebuie să țină seama de toate împrejurările pertinente pentru a stabili dacă acestea creează un risc real sau potențial ca un interes personal să poată influența sau să poată fi perceput ca influențând îndeplinirea imparțială și obiectivă a îndatoririlor. Printre factorii pertinenți se pot număra, inter alia, mărimea participației și drepturile aferente acesteia, precum și structura, dimensiunea sau activitatea societății în cauză(57).
111. În plus, ca răspuns la aspectele relevante ale celei de a șasea și ale celei de a șaptea întrebări, observăm că, atunci când un conflict de interese este identificat în urma unei aprecieri de la caz la caz, marja de apreciere inerentă aplicării „criteriului amovibilității” permite, în opinia noastră, legislației naționale să facă posibilă remedierea conflictului într‑un termen specific și adecvat, în caz contrar putându‑se considera că persoana în cauză nu mai îndeplinește condițiile necesare pentru exercitarea îndatoririlor(58). Potrivit înțelegerii noastre, din aceste întrebări reiese că cadrul juridic național permite eliminarea unei „incompatibilități”, în sensul dreptului național, în termen de o lună și că această posibilitate s‑ar putea aplica și atunci când un conflict de interese este identificat în urma unei aprecieri de la caz la caz. După cum a arătat BCE, aspectul dacă
un astfel de termen este adecvat depinde de împrejurări. În acest context observăm că nu este pe deplin clar care a fost considerat, în prezenta cauză, momentul de la care începe să curgă acest termen, după cum a arătat și BCE(59). Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili aceste aspecte.
112. În sfârșit, posibilitatea de a remedia un conflict de interese trebuie apreciată ea însăși în raport cu obligația de a garanta independența băncilor centrale naționale, astfel cum este consacrată în special la articolul 130 TFUE. În opinia noastră, caracterul efectiv al
protecției care trebuie asigurată acestei independențe se opune recurgerii la o asemenea posibilitate atunci când conflictul de interese este de natură să conducă la concluzia că încrederea publicului în independența instituției a fost deja subminată sau că funcționarea acesteia a fost deja afectată ori că, în plus, a dat naștere unei „abateri grave” în sensul articolului
14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
113. Revenind acum la a doua situație de fapt (alternativă), și anume aceea că deținerea de către un viceguvernator a unei participații într‑o societate cu răspundere limitată este interzisă (astfel cum pare să înțeleagă Comisia cea de a treia întrebare preliminară), nu vedem în ce mod o asemenea normă ar putea fi contrară articolului 130 TFUE
și articolului 7 din Statutul SEBC și al BCE.
114. Desigur, se poate obiecta că nu orice participație într‑o societate cu răspundere limitată dă naștere unui conflict de interese personal. Pe această bază, s‑ar putea susține că o astfel de participație nu pune neapărat în pericol independența organului de decizie al unei bănci centrale naționale, astfel cum a sugerat guvernul spaniol, și că, prin urmare, ar putea fi preferabilă o apreciere de la caz la caz.
115. Cu toate acestea, am explicat deja că marja de apreciere de care dispun statele membre în acest domeniu este destul de largă, având în vedere în special obiectivul legitim de prevenire a situațiilor care pot da naștere unor îndoieli cu privire la aspectul
dacă atribuțiile unei bănci centrale naționale sunt exercitate exclusiv în interes public, astfel cum a susținut în esență Comisia. Urmărirea acestui obiectiv – care vizează nu numai prevenirea conflictelor de interese reale, ci și protejarea imaginii publice a instituției – nu este, prin însăși natura sa, condiționată de existența unei posibilități reale ca persoana în cauză să utilizeze în mod abuziv informațiile obținute în exercitarea atribuțiilor sale.
116. În cazul în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că participația în discuție era interzisă, facem trimitere la observațiile noastre anterioare cu privire la posibilitatea remedierii acestei situații, în măsura în care o asemenea posibilitate pare a fi prevăzută de dreptul național aplicabil.
b)      Participarea neautorizată în cadrul unor entități fără scop lucrativ (întrebările a patra, a șasea și a șaptea)
117. Amintim că a doua situație reținută împotriva lui MA constă în faptul că, la momentul numirii sale, era membru al consiliului director a două entități fără scop lucrativ apte să desfășoare o activitate economică, și anume Institutul pentru studii avansate și Golf Klub, fără să fi obținut autorizația prealabilă necesară în temeiul articolului 12 alineatul (5) din Legea privind BNB(60).
118. Observăm că MA a susținut în ședință că această dispoziție este prea generală pentru a se considera că stabilește o condiție pentru exercitarea îndatoririlor sale. În această privință, calificarea sa exactă revine, desigur, instanței de trimitere, care trebuie să o determine în lumina tuturor elementelor relevante ale dreptului național. În aceste condiții, informațiile cuprinse în decizia de trimitere, precum și modul de redactare a acestei dispoziții, astfel cum a fost prezentată, sugerează că aceasta stabilește într‑adevăr o condiție negativă pentru exercitarea îndatoririlor(61). Dacă aceasta este situația, ea ar constitui o condiție necesară pentru exercitarea îndatoririlor, în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
119. În concordanță cu ceea ce am arătat anterior și în acord cu Comisia, considerăm că statele membre sunt libere să instituie o interdicție generală a tuturor activităților paralele, inclusiv a celor neremunerate, și să combine această interdicție generală cu posibilitatea acordării unor autorizații de la caz la caz, astfel cum pare să fie prevăzut la articolul 12 alineatul (5) din Legea privind BNB. Considerăm de asemenea că, atunci când o astfel de interdicție nu este respectată, concluzia că nu sunt îndeplinite condițiile pentru exercitarea îndatoririlor poate fi justificată, în măsura în care condițiile care guvernează cererea de autorizare sunt suficient de clare.
120. O astfel de consecință poate părea severă, astfel cum a observat Comisia. Cu toate acestea, după cum a remarcat de asemenea Comisia, membrii organelor de decizie ale unei bănci centrale naționale, cum ar fi un viceguvernator, au un nivel de responsabilitate deosebit de ridicat și exercită o influență semnificativă asupra modului în care banca respectivă își îndeplinește atribuțiile. Prin urmare, comportamentul lor este de natură să afecteze în special percepția publicului cu privire la funcționarea băncii centrale naționale. Acest lucru justifică, astfel cum am explicat deja, ca un stat membru să interzică anumite situații sau activități pe care astfel de membri le‑ar putea altfel desfășura, pentru a evita ca funcționarea independentă a băncii să fie pusă în pericol și pentru a proteja încrederea publicului în faptul că banca acționează fără a fi influențată de interesele private ale membrilor săi sau ale terților.
121. Din această perspectivă, atunci când o reglementare națională impune unui membru al unei bănci centrale naționale, precum viceguvernatorul său, să nu dețină nicio funcție externă fără autorizație și atunci când această cerință nu este respectată, statele membre sunt, în opinia noastră, îndreptățite să adopte poziția potrivit căreia a nu deduce consecințele adecvate în temeiul primului aspect al „criteriului amovibilității” ar priva această cerință de efectivitatea sa
și ar putea aduce atingere încrederii pe care publicul o acordă instituției în ansamblul său.
122. Acestea fiind spuse, astfel cum am arătat deja, condițiile pentru exercitarea îndatoririlor (inclusiv condițiile negative) trebuie să fie suficient de clare. În contextul prezentei cauze, aceasta presupune, în special, claritate în ceea ce privește momentul la care trebuie obținută autorizația, precum și în ceea ce privește existența, în dreptul aplicabil, a posibilității de a înlătura incompatibilitatea care ar putea apărea (în particular, în cazul în care persoana în cauză nu solicită autorizația). Existența unei asemenea posibilități pare, încă o dată, să fie sugerată de cea de a șasea și de cea de a șaptea întrebare preliminară. Desigur, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica și de a aprecia aceste aspecte în lumina considerațiilor generale prezentate în subsecțiunea anterioară.
123. Având în vedere cele de mai sus, considerăm, ca răspuns la a treia, la a patra, la a șasea și la a șaptea întrebare, în primul rând, că articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE nu se opun unei reglementări naționale care nu interzice viceguvernatorului unei bănci centrale naționale să dețină o participație într‑o societate cu răspundere limitată, cu condiția ca această reglementare să includă un mecanism care să permită să se stabilească dacă, în împrejurările specifice, o astfel de participație dă naștere unui conflict de interese apt să afecteze independența funcționării băncii centrale naționale sau încrederea publicului în această independență. În cazul în care un astfel de conflict de interese a fost identificat și există posibilitatea de a‑l înlătura într‑un anumit termen, articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE trebuie interpretat în sensul că, dacă persoana în cauză nu înlătură conflictul respectiv în acest termen, se poate considera că aceasta nu mai îndeplinește condițiile pentru exercitarea îndatoririlor, cu condiția ca termenul acordat să fie adecvat și ca momentul de la care acesta începe să curgă să fie clar stabilit.
124. În al doilea rând, articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE nu se opun unei reglementări naționale care interzice participarea unui viceguvernator în cadrul organului de conducere al unei entități fără scop lucrativ fără autorizarea organului competent. Atunci când dreptul național permite să se pună capăt unei astfel de activități incompatibile într‑un anumit termen de la numire, articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care persoana în cauză nu pune capăt acestei activități în termenul respectiv, se poate considera că ea nu mai îndeplinește condițiile pentru exercitarea îndatoririlor, cu condiția ca termenul acordat să fie adecvat și ca momentul de la care începe să curgă să fie clar stabilit.
D.      Întinderea competenței BNB de a constata existența unei abateri grave (a opta întrebare)
125. Prin intermediul celei de a opta întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 131 TFUE coroborat cu articolele 7 și 14.2 din Statutul SEBC și al BCE nu se opune unei reglementări naționale care permite autorității însărcinate cu stabilirea motivelor de eliberare din funcție să aprecieze, în acest scop, dacă persoana vizată a săvârșit o abatere gravă, în sensul articolului
14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
126. În opinia noastră, la această întrebare se poate da un răspuns foarte scurt:
dreptul Uniunii nu numai că permite autorității competente să efectueze o astfel de apreciere, ci îi și impune să facă acest lucru.
127. Pentru a dezvolta această poziție, vom aborda mai întâi contextul dreptului național și împrejurările cauzei care par să fi dat naștere celei de a opta întrebări (1). În continuare, vom prezenta aprecierea noastră juridică (2). În cele din urmă, întrucât mai multe persoane interesate au subliniat importanța controlului jurisdicțional în prezentul context, vom reveni asupra acestui aspect cu titlu de concluzie (3).
1.      Contextul dreptului național și împrejurările cauzei
128. Amintim că, în temeiul dreptului național aplicabil, revine Consiliului de administrație al BNB sarcina de a stabili dacă există unul dintre motivele de eliberare din funcție a unuia dintre membrii săi (altul decât guvernatorul)(62). Amintim de asemenea că, pentru toți membrii, aceste motive sunt cele prevăzute la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE. Deși în decizia BNB s‑a constatat că ambele motive erau îndeplinite în ceea ce îl privește pe MA, a opta întrebare se referă numai la motivul întemeiat pe o abatere gravă.
129. Decizia BNB a fost adoptată în urma deciziei KPK privind incompatibilitățile dintre funcția deținută de MA, în special cea de viceguvernator al BNB, și implicarea sa în societatea cu răspundere limitată și în cele două entități
fără scop lucrativ(63).
130. În această privință, din decizia de trimitere reiese că KPK este însărcinată, într‑un mod mai general, să constate existența unor incompatibilități între anumite funcții publice, printre care cele de guvernator și de viceguvernator al BNB, și alte activități desfășurate de titularii acestor funcții. Potrivit articolului 13 alineatul (1) punctul 8 din ZPK, atunci când se constată o incompatibilitate, KPK sesizează organismul public competent pentru a lua măsurile ulterioare. Înțelegem că acest lucru s‑a întâmplat atunci când KPK a comunicat Adunării Naționale și BNB constatările sale cu privire la MA.
131. Instanța de trimitere precizează în plus că decizia KPK cu privire la existența incompatibilității este obligatorie pentru Consiliul de administrație al BNB. Deși instanța de trimitere adaugă că, în speță, Consiliul de administrație al BNB a verificat existența acestor incompatibilități consultând surse publice, precum registrele comerciale, înțelegem această explicație în sensul că,  în primul rând, Consiliul de administrație este ținut de constatările de fapt ale KPK și de calificarea juridică drept „incompatibilități” în sensul dreptului național și, în al doilea rând, decizia respectivă obligă BNB să examineze dacă incompatibilitățile în cauză constituie motive de eliberare din funcție.
132. În sfârșit, din decizia de trimitere reiese că MA a contestat legalitatea deciziei KPK în fața Administrativen sad Sofia grad (Tribunalul Administrativ din Sofia). MA, BNB, Comisia și BCE arată în observațiile lor scrise că, la 11 decembrie 2024 (cu alte cuvinte, după introducerea prezentei cereri de decizie preliminară), această instanță a declarat nulă decizia KPK. Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, potrivit MA și Comisiei, motivele acestei anulări privesc nelegalitatea formală (KPK nu ar fi avut un mandat din partea Adunării Naționale în perioada relevantă) și temeinicia deciziei (faptele reținute nu ar constitui o incompatibilitate), precum
și alte aspecte (în special neinformarea lui MA cu privire la procedură și caracterul incomplet al probelor colectate).
133. La rândul său, BNB observă că hotărârea de anulare menționată a fost atacată de KPK cu apel, care este pendinte în fața instanței de trimitere în cadrul unei proceduri separate. Ca răspuns la aceste considerații, MA susține, în cadrul prezentei proceduri, că decizia BNB, adoptată în urma deciziei KPK, nu poate fi menținută, întrucât constituie o consecință directă și automată a respectivei decizii, în timp ce BNB susține că decizia sa se întemeiază pe motive independente. Acest aspect, inclusiv efectele pe care anularea deciziei KPK le poate avea, dacă este confirmată în apel, este, desigur, de competența instanței de trimitere. Înțelegem totuși că legalitatea deciziei BNB rămâne, în orice caz, unul dintre elementele pe care instanța de trimitere este chemată să le aprecieze, deși dintr‑o perspectivă diferită.
2.      Temeinicia celei de a opta întrebări
134. Observăm că dispozițiile dreptului Uniunii în cauză, și anume articolele 130 și 131 TFUE, precum și articolele 7 și 14 din Statutul SEBC și al BCE, nu conțin nicio normă care să reglementeze condițiile pentru exercitarea competenței organismului însărcinat, în temeiul dreptului național, să constate existența motivelor de eliberare din funcție în sensul articolului 14.2 din acest statut.
135. Prin urmare, acest aspect ține de marja de apreciere a statelor membre, care este condiționată de necesitatea de a menține efectul util al dispozițiilor de drept al Uniunii menționate mai sus [asigurând în același timp coerența cu drepturile garantate de dreptul Uniunii, în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene](64).
136. În contextul prezentei cauze, aceasta înseamnă în special că competența cu care este învestită autoritatea competentă (în speță, Consiliul de administrație al BNB) trebuie să permită asigurarea efectivă a independenței băncii centrale naționale și, prin urmare, evaluarea efectivă a elementelor care fac parte din „criteriul amovibilității”, prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
137. În această privință, considerăm, în primul rând, că principiul independenței băncilor centrale naționale nu se opune, în sine, unei situații în care constatările unui alt organism, precum KPK, declanșează intervenția autorității, cum este Consiliul de administrație al BNB, care este competent să aprecieze existența unor motive de eliberare din funcție.
138. Astfel, considerăm că diferite organisme din cadrul administrației publice pot fi însărcinate cu mandate specifice pentru a supraveghea buna funcționare a respectivei administrații. Observăm, prin analogie, că Curtea nu a constatat nicio încălcare a independenței BCE prin faptul că legiuitorul Uniunii a conferit Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) competențe de investigare în domeniul prevenirii fraudei susceptibile să se aplice BCE(65). Curtea a subliniat că independența BCE, consacrată la articolul 130 TFUE (pe atunci articolul 108 CE), „nu are drept consecință separarea [BCE] în întregime de Comunitatea Europeană și exceptarea acesteia de la aplicarea oricărei norme de drept comunitar”(66). Aceasta reflectă ideea mai generală potrivit căreia independența băncilor centrale nu presupune o izolare clinică față de alte componente ale administrației publice, ci (doar) izolarea față de influențele externe, care să le permită să își îndeplinească atribuțiile în mod independent.
139. Revenind la împrejurările prezentei cauze, afirmația abstractă potrivit căreia cerința de independență nu se opune unui sistem de declanșare specific (care obligă autoritatea competentă, precum Consiliul de administrație al BNB, să acționeze) nu înseamnă că orice astfel de mecanism este compatibil cu principiul menționat mai sus, indiferent de modul în care funcționează și indiferent de caracteristicile sale. Remarcăm, tot prin analogie, că, în cauza citată anterior, Curtea a făcut referire la diverse garanții care asigură independența OLAF și care garantează că acesta acționează cu respectarea deplină a dreptului Uniunii pentru a atinge un scop clar delimitat prin mijloace care sunt enumerate în mod specific(67). Acestea fiind spuse, în lipsa unor argumente potrivit cărora funcționarea KPK ar fi fost, ca atare, viciată, ne limităm la această constatare generală(68).
140. În al doilea rând, cerința care decurge din principiul independenței băncilor centrale nu exclude ca Consiliul de administrație al BNB să fie ținut de decizia KPK și de calificarea juridică drept „incompatibilitate”, astfel cum este aceasta definită de dreptul național. Astfel, considerăm că principiul independenței băncilor centrale naționale nu impune (și astfel nu conferă competența) autorității competente să stabilească existența unor motive de eliberare din funcție să reexamineze și să înlocuiască efectele juridice ale unor acte administrative naționale (inclusiv constatările de fapt efectuate și calificările juridice realizate). Această observație este valabilă, în opinia noastră, chiar și atunci când autoritatea respectivă este organul unei bănci centrale naționale. Cu excepția cazului în care normele specifice ale dreptului național prevăd altfel, o concluzie contrară ar implica faptul că respectiva autoritate competentă ar putea interveni în competențele altor organe ale administrației publice, astfel cum a avertizat în esență BNB în ședință(69). Poziția contrară ar însemna, de asemenea, că autoritatea competentă să stabilească existența unor motive de eliberare din funcție s‑ar putea substitui autorităților administrative respective (precum poliția, autoritățile fiscale și altele asemenea), ceea ce ar putea conduce, de altfel, la adoptarea unor decizii divergente cu privire la aceeași situație de fapt și la calificarea juridică a acesteia în temeiul aceleiași reglementări, cu încălcarea principiului securității juridice.
141. În al treilea rând, urmărirea efectivă a obiectivului de asigurare a independenței băncilor centrale exclude însă orice automatism în aprecierea existenței unui motiv de eliberare din funcție, astfel cum susțin MA, BNB și guvernul spaniol. Cu alte cuvinte, protecția efectivă a independenței băncilor centrale naționale se opune unei norme de drept național care ar impune autorității competente să concluzioneze în mod automat, fără nicio apreciere autonomă, că un motiv de eliberare din funcție este dovedit prin simpla extrapolare a unei astfel de concluzii pe baza constatărilor de fapt și de drept efectuate de o altă autoritate în temeiul unui set specific de norme naționale care urmăresc un obiectiv diferit (indiferent de faptul că acest obiectiv poate fi legat de cel urmărit de „criteriul amovibilității” în discuție în speță). O asemenea confirmare automată ar sfida însăși logica existenței motivelor autonome de eliberare din funcție și ar contraveni posibilității de a efectua o evaluare de la caz la caz atunci când se impune o evaluare(70). Observăm că aspectul dacă Consiliul de administrație al BNB a efectuat o apreciere autonomă a motivelor de eliberare din funcție face obiectul unui dezacord între părțile din litigiul principal, aspect a cărui verificare este, desigur, de competența instanței de trimitere.
142. În al patrulea (și ultimul) rând, în cazul în care competența de a stabili motivele de eliberare din funcție este conferită unei autorități fără să existe norme suplimentare care ar putea împuternici alte organisme să declanșeze procedura în fața acesteia (ceea ce, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, pare să fie cazul Consiliului de administrație al BNB)(71), considerăm că autoritatea competentă trebuie să aibă competența de a iniția procedura din oficiu. În astfel de împrejurări, nu vedem nicio altă soluție care să asigure efectivitatea „criteriului amovibilității” prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE și, prin extensie, efectivitatea protecției independenței băncilor centrale.
143. Astfel, după cum înțelegem situația în temeiul dreptului național în discuție, obligația KPK de a sesiza Consiliul de administrație al BNB în cazul unei „incompatibilități” este limitată la cazurile definite ca „incompatibilități” de dreptul național. Cu toate acestea, situațiile care pot constitui abateri grave în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE pot fi multiple. Deși am clarificat criteriile care ar trebui să ghideze aplicarea acestei noțiuni, situațiile de fapt care pot fi calificate drept abateri grave nu pot fi enumerate în prealabil în mod exhaustiv. În consecință, stabilirea „incompatibilităților” conform respectivelor norme nu poate să cuprindă toate ipotezele care ar putea prezenta relevanță în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE. În opinia noastră, aceasta presupune ca autoritatea competentă să stabilească existența unui motiv de eliberare din funcție întemeiat pe o abatere gravă să acționeze din oficiu atunci când fapte pertinente sunt aduse la cunoștința sa sau ies la iveală în urma propriei investigații, indicând că independența băncilor centrale ar putea fi afectată, astfel cum au susținut în esență BNB și guvernul spaniol.
144. În acest scop, considerăm că autoritatea competentă trebuie să poată colecta, în limitele permise de normele aplicabile, toate probele relevante, inclusiv în cooperare cu autoritățile competente sau prin consultarea informațiilor disponibile publicului, precum cele din registrele comerciale publice, pentru a ajunge la o concluzie informată cu privire la existența unui motiv de eliberare din funcție pentru abatere gravă, cu respectarea deplină a dreptului la apărare al persoanei vizate(72).
145. În lumina considerațiilor care precedă, concluzionăm că articolul 130 TFUE, precum și articolele 7 și 14.2 din Statutul SEBC și al BCE trebuie interpretate în sensul că impun ca autorității competente să stabilească existența unor motive de eliberare din funcție să i se permită să aprecieze, în acest scop, dacă persoana în cauză a săvârșit o abatere gravă în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE.
146. Deși această concluzie oferă un răspuns la a opta întrebare, dorim să răspundem la argumentele specifice invocate de unele dintre persoanele interesate cu privire la controlul jurisdicțional în cadrul întregului proces.
3.      Controlul judiciar în cadrul procesului
147. În cursul prezentei proceduri au fost dezvoltate două linii de argumentare distincte, fiecare referitoare la un aspect diferit al controlului jurisdicțional.
148. În primul rând, BCE, susținută în cadrul ședinței de guvernul spaniol, a susținut că constatarea unei abateri grave ar trebui să fie precedată de o hotărâre judecătorească.
149. Mai precis, BCE a susținut că, deși principiul inamovibilității inerent independenței băncilor centrale impune ca autoritatea competentă să evalueze gravitatea abaterii și proporționalitatea eliberării din funcție, revine unei instanțe independente sarcina de a stabili, mai întâi de toate, dacă a avut loc o abatere. Această concluzie este sugerată, potrivit BCE, de modul de redactare a articolului
14.2. din Statutul SEBC și al BCE în anumite versiuni lingvistice(73).
150. Nu suntem convinși de această poziție. Deși sintagma „a comis o abatere gravă” în unele dintre versiunile lingvistice ar putea, la prima vedere, să fie interpretată în sensul că se referă la o constatare judiciară prealabilă a vinovăției (în raport cu o infracțiune)(74), alte versiuni lingvistice se referă în sens mai larg la „comiterea” unei abateri grave(75), ceea ce nu implică o astfel de cerință.
151. În plus, această interpretare ar fi contrară obiectivului urmărit de articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, și anume protecția independenței băncilor centrale. Deși un comportament care aduce o atingere gravă independenței unei instituții poate constitui de asemenea o infracțiune și poate face, în cele din urmă, obiectul unei proceduri penale, o astfel de procedură poate, în orice caz, să dureze mult timp. După cum a recunoscut însăși BCE, pot exista situații în care autoritatea competentă trebuie să poată acționa rapid, pe baza probelor disponibile, inclusiv în cazurile în care probele sunt copleșitoare (de exemplu, înregistrări CCTV) sau faptele sunt clare și incontestabile (cum ar fi o mărturisire)(76).
152. Acestea fiind spuse, suntem de acord cu MA, cu Comisia și cu BCE că, atunci când decizia prin care se stabilește existența unui motiv de eliberare din funcție este luată de un organism care nu este o instanță, trebuie să fie disponibil un control jurisdicțional efectiv în conformitate cu articolul 47 din cartă(77).
153. În acest context, Comisia și‑a exprimat îndoielile cu privire la compatibilitatea cu dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă a termenelor prevăzute în reglementarea națională, care prevăd în esență un interval foarte scurt pentru introducerea unei acțiuni și un interval la fel de scurt în care instanța trebuie să se pronunțe. Ea a făcut referire, în această privință, la Raportul de convergență al BCE din 2024, care identifică termenul scurt de introducere a căii de atac și termenul foarte limitat al procedurii judiciare prevăzut [în prezent la articolul 14 alineatul (2) din Legea privind BNB] drept o imperfecțiune reziduală(78). Această concluzie se reflectă, de asemenea, în Raportul de convergență din 2025(79).
154. Prima facie, împărtășim aceste preocupări. Cu toate acestea, nu a fost adresată Curții nicio întrebare cu privire la acest aspect, care, prin urmare, nu a fost dezbătut pe deplin în fața sa. Observăm de asemenea că guvernul bulgar nu a participat la prezenta procedură. În aceste condiții, considerăm că nu este oportun să examinăm acest aspect în cadrul prezentelor concluzii.
155. În ipoteza în care Curtea ar dori totuși să îl abordeze, în special în ceea ce privește termenul foarte scurt impus instanței de trimitere (care pare a fi pertinent, de îndată ce Curtea răspunde în prezenta cauza), vom face următoarele scurte observații.
156. În general, existența unor termene pentru controlul jurisdicțional nu este, ca atare, problematică, întrucât astfel de termene servesc obiectivului legitim de a asigura celeritatea procedurii. Cu toate acestea, este dificil să se aprecieze in abstracto dacă un anumit termen este adecvat în toate împrejurările. Ceea ce poate fi adecvat într‑o situație se poate dovedi insuficient în alta(80).
157. În contextul de față, necesitatea asigurării continuității funcționării băncii centrale naționale justifică, desigur, nevoia unui control jurisdicțional rapid. În același timp, importanța deciziei în cauză pentru funcționarea băncii naționale respective și consecințele sale potențial grave pentru persoana în cauză, precum și necesitatea de a respecta dreptul la apărare pot face imposibilă exercitarea de către instanța națională a controlului jurisdicțional într‑un termen extrem de scurt. În cazul în care s‑ar ivi o astfel de situație, considerăm că instanța națională trebuie să fie în măsură să nu țină seama de termenul respectiv și să pronunțe hotărârea cât mai curând posibil după expirarea acestuia(81).
V.      Concluzie
158. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria) după cum urmează:
1)      Articolul 130 TFUE
și articolul
7 din Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene („Statutul CFSE și al BCE”)
trebuie interpretate în sensul că nu se opun unor norme de drept național care impun unui membru al organului de decizie al unei bănci centrale naționale, precum viceguvernatorul, obligația de a prezenta autorității naționale competente o declarație prin care să își declare interesele, precum calitatea de acționar la o societate de capital sau participarea în cadrul organelor de conducere ale unei entități fără scop lucrativ (a cincea întrebare).
2)      Articolul
14.2 din Statutul CFSE și al BCE
trebuie interpretat în sensul că se aplică, din perspectiva dreptului Uniunii, numai guvernatorilor băncilor centrale naționale. Cu toate acestea, dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care extinde aplicarea condițiilor de fond stabilite de aceasta pentru eliberarea anticipată din funcție a guvernatorului unei bănci centrale naționale la viceguvernatorul unei astfel de bănci (prima și a doua întrebare).
3)      Articolul 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE
trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care nu interzice viceguvernatorului unei bănci centrale naționale să dețină o participație într‑o societate cu răspundere limitată, cu condiția ca această reglementare să includă un mecanism care să permită să se stabilească dacă, în împrejurările specifice, o astfel de participație dă naștere unui conflict de interese apt să afecteze independența funcționării băncii centrale naționale sau încrederea publicului în această independență. În cazul în care un astfel de conflict de interese a fost identificat și există posibilitatea de a‑l înlătura într‑un anumit termen de la numire, articolul 14.2 din acest statut trebuie interpretat în sensul că, dacă persoana în cauză nu înlătură conflictul respectiv în acest termen, se poate considera că aceasta nu mai îndeplinește condițiile necesare pentru exercitarea îndatoririlor, cu condiția ca termenul acordat să fie adecvat și ca momentul de la care acesta începe să curgă să fie clar stabilit.
Articolul 130 TFUE
și articolul
7 din Statutul SEBC și al BCE
trebuie de asemenea interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care interzice participarea unui viceguvernator în cadrul organului de conducere al unei entități fără scop lucrativ fără autorizarea organului competent. Atunci când dreptul național permite să se pună capăt unei astfel de activități incompatibile într‑un anumit termen de la numire, articolul
14.2 din acest statut trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care persoana în cauză nu pune capăt acestei activități în termenul respectiv, se poate considera că ea nu mai îndeplinește condițiile pentru exercitarea îndatoririlor, în sensul acestei dispoziții, cu condiția ca termenul acordat să fie adecvat și ca momentul de la care începe să curgă să fie clar stabilit
(a treia, a patra, a șasea și a șaptea întrebare).
4)      Articolul 130 TFUE, precum și articolele 7 și 14.2 din Statutul SEBC și al BCE
trebuie interpretate în sensul că impun ca autoritatea competentă să stabilească existența motivelor de eliberare din funcție a unui guvernator al băncii centrale naționale, în sensul articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, să fie abilitată să aprecieze, în acest scop, dacă persoana în cauză a săvârșit o abatere gravă, în sensul articolului 14.2 din acest statut (a opta întrebare).
1      Limba originală: engleza.
2      Societatea Națiunilor, „Resolutions XIV and III”,
în Report of the International Financial Conference,
Th. Dewarichet, Bruxelles, 1920, Rezoluțiile XIV și III (p. 23 și 26);
arhivele Organizației Națiunilor Unite de la Geneva (Elveția): S145D/99/15. Menționat de asemenea în Tucker, P., Unelected Power: The Quest for Legitimacy in Central Banking and the Regulatory State, Princeton University Press, 2018, p. xvi-656, în special la p. 4.
3      A se vedea Hill, M., The Economic and Financial Organization of the League of Nations. A Survey of Twenty‑Five Years’
Experience, Carnegie Endowment for International Peace, Washington, 1946, p. xv-168 p.,
în special la p. 24,
și Pauly, L. W., The League of Nations and the Foreshadowing of the International Monetary Fund. Essays in International Finance, nr. 201, Princeton University, New Jersey, 1996, p. 1-47, în special la p. 7.
4      A se vedea, în ceea ce privește statele membre ale Uniunii Europene, articolul
53 din Ustav Republike Hrvatske (Constituția Croației), articolul
56 din Ústava Slovenskej republiky (Constituția Slovaciei), articolul
152 din Ustava Republike Slovenije (Constituția Sloveniei)
și articolul
13 din Sveriges grundlagar (Constituția Suediei). A se vedea, de asemenea, articolul
118 alineatul
(2) din Σύνταγμα της Κυπριακής Δημοκρατίας (Constituția Ciprului)
și articolul 98 din Ústava České republiky (Constituția Cehiei).
5      A se vedea de exemplu Tucker, P., „How the European Central Bank and Other Independent Agencies Reveal a Gap in Constitutionalism: A Spectrum of Institutions for Commitment”, în
German Law Journal, vol. 22, nr. 6, 2021, p. 999-1027, sau van’t Klooster, J., „Central Banks”, în Bellamy, R., și King, J. (ed.), The Cambridge Handbook of Constitutional Theory, Cambridge University Press, 2025, p. 622-638.
6      Acest termen desemnează, în general, ansamblul normelor și al mecanismelor care reglementează sistemul monetar al unei țări și care au ca obiectiv protejarea, pe termen lung, a puterii de cumpărare a monedei. A se vedea cu privire la această noțiune van’t Klooster, J., „Central Banks”, nota de subsol 5,
op. cit. p. 624.
7      Cu referire la litigiul în curs în urma recentei demiteri a unuia dintre membrii Consiliului guvernatorilor al Rezervei Federale: Donald J. Trump, președintele Statelor Unite ș.a. împotriva Lisei D. Cook, membră a Consiliului guvernatorilor Al Sistemului Rezervei Federale, nr. 25A312.
8      Cuprins în Protocolul (nr. 4) anexat la Tratatul UE și la Tratatul FUE.
9      Hotărârea din 26 februarie 2019, Rimšēvičs și BCE/Letonia (C‑202/18 și C‑238/18, denumită în continuare „Hotărârea Rimšēvičs”, EU:C:2019:139, punctele 89-96).
10      Ibidem, punctele 92, 94 și 96.
11      Acest adjectiv apare numai la articolul 6 alineatul (1) punctul 12 din ZPKONPI.
12      Aceeași observație se aplică mutatis mutandis.
13      Acest adjectiv apare numai la articolul 37 alineatul (1) din ZPKONPI.
14      În cazul ZPK, punctul pertinent din articolul 51 alineatul (1) este punctul 13.
15      Termenii respectivi apar numai la articolul 51 alineatul (1) punctul 13 din ZPK.
16      Nu este clar ce a determinat scăderea valorii participației.
17      Astfel cum vom explica în continuare, această procedură pare să fi condus la anularea deciziei KPK. Apelul împotriva acestei decizii pare a fi pendinte.
18      Amintim că aceste motive figurează la articolul
14.2 din Statutul SEBC și al BCE, menționate la articolul
14 alineatul
(1) din Legea privind BNB.
19      Prin urmare, împrejurarea că, la data faptelor, Bulgaria nu făcea încă parte din zona euro nu prezintă nicio relevanță în speță (aceasta a aderat la 1 ianuarie 2026). A se vedea Regulamentul (UE) 2025/1408 al Consiliului din 8 iulie 2025 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 974/98 în ceea ce privește introducerea monedei euro în Bulgaria (JO L, 2025/1408).
20      Aceasta este compusă din trei membri aleși de Adunarea Națională (cu o majoritate de două treimi din totalul deputaților, după dezbaterea în cadrul unei comisii speciale de numire) pentru un mandat de șase ani.
21      A se vedea articolul 38 alineatul (1) din ZPKONPI
22      Sublinierea noastră.
23      Hotărârea Rimšēvičs, punctul 46. A se vedea de asemenea Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler ș.a. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 40).
24      Hotărârea Rimšēvičs, punctul 48. Amintim că, potrivit articolului
282 alineatul
(1) TFUE, „[BCE] și băncile centrale naționale constituie [SEBC]”.
25      Hotărârea Rimšēvičs, punctele 66-71.
26      Ibidem, punctul 70.
27      Potrivit articolului 283 alineatul (1) TFUE, „Consiliul guvernatorilor [BCE] este constituit din membrii Comitetului executiv al [BCE] și din guvernatorii băncilor centrale naționale ale statelor membre a căror monedă este euro”. A se vedea de asemenea articolele 8 și 10.1 din Statutul SEBC și al BCE.
28      A se vedea articolul 42.1 din Statutul SEBC și al BCE.
29      A se vedea articolul 141 alineatul (2) TFUE. Guvernatorii băncilor centrale naționale ale statelor membre care fac obiectul unei derogări sunt membri ai Consiliului general al BCE, unul dintre cele trei organe de decizie ale BCE. A se vedea articolul 129 alineatul (1) TFUE și articolele 9.3 și 44 din Statutul SEBC și al BCE.
30      Hotărârea Rimšēvičs, punctele 47 și 48 și jurisprudența citată.
31      Potrivit articolelor 3.2 și 3.5 din Decizia 2004/257/EC a Băncii Centrale Europene din 19 februarie 2004 de adoptare a Regulamentului de procedură al Băncii Centrale Europene (BCE/2004/2) (JO 2004, L 80, p. 33), cu modificările ulterioare (în continuare „Regulamentul de procedură al
BCE”), participarea la reuniunile Consiliului guvernatorilor al BCE nu este rezervată exclusiv guvernatorilor, aceștia putând fi însoțiți de o persoană.
32      Potrivit celui de al doilea paragraf al acestei dispoziții: „[…] De asemenea [Regulamentul de procedură al BCE] prevede că un membru al Consiliului guvernatorilor care nu poate participa la reuniunile acestui Consiliu pe o perioadă îndelungată poate desemna un supleant în calitate de membru al Consiliului guvernatorilor.” A se vedea de asemenea articolele 3.3, 4.4 și 4.5 din Regulamentul de procedură al
BCE și, mutatis mutandis, articolul
1.2 din Codul de conduită pentru înalții funcționari ai BCE (JO 2022, C 478, p. 3), adoptat de BCE (denumit în continuare „Codul de conduită al BCE”).
33      Acest argument se întemeia pe faptul că dispoziția predecesoare a articolului 130 TFUE
și articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE se referă în mod explicit la „membrii organelor de decizie […] ale băncilor centrale naționale” (sublinierea noastră). Institutul Monetar European, Progress towards convergence, Frankfurt pe Main, 1995, p. 93.
34      În măsura în care aceste întrebări vizează, printre altele, interpretarea unei norme de drept al Uniunii care privește guvernatorii băncilor centrale naționale, iar nu viceguvernatorii (precum în cauza principală), s‑ar putea susține că interpretarea solicitată nu are nicio legătură cu situația de fapt din speță, astfel încât întrebările în cauză ar fi inadmisibile. Cu toate acestea, considerăm că, în conformitate cu linia jurisprudențială consacrată care își are originea în Hotărârea Dzodzi, este în mod vădit în interesul ordinii juridice a Uniunii ca Curtea să furnizeze interpretarea solicitată pentru a preveni viitoare divergențe în interpretarea „criteriului amovibilității”. Acest lucru se datorează faptului că articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE a devenit aplicabil în dreptul național prin intermediul unei trimiteri directe și necondiționate [în articolul 14 alineatul (1) din Legea privind BNB], fără nicio modificare a obiectului sau a domeniului său de aplicare. A se vedea Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctele 36 și 37), și Hotărârea din 13 octombrie 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija și Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 și C‑318/21, EU:C:2022:785, punctul 35, precum și jurisprudența citată). A se vedea, cu privire la „linia jurisprudențială Dzozdi”, Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punctele 27-74).
35      A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Rimšēvičs (C‑202/18 și C‑238/18, denumite în continuare „Concluziile prezentate în cauza Rimšēvičs”, EU:C:2018:1030, punctul 156).
36      A se vedea Concluziile prezentate în cauza Rimševič, punctul 77.
37      Prin analogie, aceeași concluzie rezultă din raționamentul urmat de Curte în contextul procedurii naționale de selecție a unui candidat la funcția de judecător al Tribunalului în Hotărârea din 29 iulie 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, punctele 54 și 57). Astfel cum a amintit Curtea
în acea hotărâre, dreptul Uniunii se limitează la a impune garanții de independență „depline” și „capacitatea cerută pentru exercitarea unor înalte funcții jurisdicționale”
[articolul 19 alineatul (2) TUE și articolul 254 TFUE]. A se vedea de asemenea Concluziile prezentate în cauza Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:325, punctul 54).
38      A se vedea prin analogie articolul 283 alineatul (2) TFUE și articolul 11.2 din Statutul SEBC și al BCE, care prevăd că președintele, vicepreședintele și ceilalți membri ai Comitetului executiv al BCE trebuie să fie aleși „dintre persoane a căror autoritate și experiență profesională în domeniul monetar sau bancar sunt recunoscute”.
39      Pentru o prezentare generală a normelor naționale, a se vedea: Curtea de Justiție a Uniunii Europene, Notă de cercetare a Direcției cercetare și documentare, Désignation, incompatibilités, prévention des conflits et révocation des membres des organes décisionnels des banques centrales nationales, 25/008, noiembrie
2025, în special p. 12-17. Subliniem că unele dintre condițiile menționate sunt de asemenea prevăzute la articolul
11 alineatele
(3) și (4) din Legea privind BNB.
40      A se vedea prin analogie Concluziile prezentate în cauza Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:325, punctul 48).
41      A se vedea nota de cercetare menționată la nota de subsol 39 de mai sus și, prin analogie, articolul 11.1 din Statutul SEBC și al BCE, care prevede că „membrii [Comitetului executiv al BCE] își exercită funcțiile cu normă întreagă. Niciun membru nu poate exercita o altă profesie, remunerată sau nu, în afară de cazul în care i s‑a acordat în mod excepțional o derogare de către Consiliul guvernatorilor.” A se vedea de asemenea articolul 3 din Termenii și condițiile de angajare a președintelui Băncii Centrale Europene
(SEC/GovC/X/18/163a), intitulat „Incompatibilități”, care prevede la litera (a) că „președintele [BCE] se abține de la orice tranzacție economică sau comercială și demisionează din orice funcție care ar putea să îi afecteze independența sau să îi ofere posibilitatea de a utiliza informații privilegiate”.
42      A se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iulie 2024,
Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, punctul 54).
43      Amintim, prin analogie, observația avocatului general Geelhoed cu privire la cerința de independență a membrilor Comisiei, enunțată (la momentul respectiv) la articolul 213 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent articolul 17 alineatul (3) TUE]: „[c]alitățile personale ale acestor persoane reflectă în mod direct încrederea pe care publicul larg o are în instituțiile Comunității, credibilitatea lor și, prin urmare, eficacitatea lor”.
A se vedea Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson (C‑432/04, „denumite în continuare Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson”,
EU:C:2006:140, punctul 67).
44      Observăm că considerentul (1) al Codului de conduită al BCE menționat la nota de subsol 33 de mai sus enunță că BCE „trebuie să servească interesul public și să asigure cele mai înalte standarde de integritate. În consecință, BCE plasează răspunderea, transparența și cele mai înalte standarde de conduită etică în centrul abordării sale privind guvernanța corporativă. Aderarea la aceste principii constituie elementul‑cheie al credibilității BCE și este vitală pentru asigurarea încrederii cetățenilor europeni”. A se vedea de asemenea considerentele (3) și (5) ale Orientării (UE) [2021/2253] a Băncii Centrale Europene din 2 noiembrie 2021 privind principiile Cadrului etic pentru Eurosistem (BCE/2021/49) (JO 2021, C 454, p. 7) (denumită în continuare „Orientarea BCE privind cadrul etic”) și Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson, punctul 73.
45      A se vedea de asemenea Concluziile prezentate în cauza Rimšēvičs, punctul 101, în care se face referire la independența ca fiind „nucleul dur intangibil al [acestor condiții]”. A se vedea de asemenea articolul
6 din Codul de conduită al
BCE menționat mai sus la nota de subsol 32.
46      A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 29 iulie 2024,
Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, punctul 48 și jurisprudența citată).
47      Hotărârea din 30 septembrie 2021, Curtea de Conturi/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, punctul 868).
48      Nici celelalte versiuni lingvistice nu oferă indicații speciale (a se vedea în special „faute grave” în versiunea în limba franceză, „σοβαρό παράπτωμα” în versiunea în limba greacă, „falta grave” în versiunea în limba spaniolă, „gravi mancanze” în versiunea în limba italiană și „schwere Verfehlung” în versiunea în limba germană). Aceeași observație este valabilă și în alte trei cazuri în care această noțiune figurează în dreptul primar al Uniunii într‑un context conex sau comparabil [a se vedea articolul 11.4 din Statutul SEBC și al BCE, în ceea ce privește membrii Comitetului executiv al BCE, articolul 228 alineatul (2) TFUE, în ceea ce privește Ombudsmanul, și articolul 247 TFUE, în ceea ce privește membrii Comisiei].
49      A se vedea de exemplu Hotărârea din 7 noiembrie 2024, Burdene (C‑126/23, EU:C:2024:937, punctul 36 și jurisprudența citată).
50      https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/misconduct, https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/serious, https://www.collinsdictionary.com/dictionary/english/serious, https://www.collinsdictionary.com/dictionary/english/misconduct.
51      A se vedea în acest sens explicația furnizată la punctele 62
și 63
din prezentele concluzii.
52      A se vedea în acest sens Concluziile prezentate în cauza Rimšēvičs, punctul 104.
53      Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson, punctul 67.
54      Potrivit BNB, participația lui MA intră în domeniul de aplicare al articolului 11 alineatul (4) punctul 4 din Legea privind BNB. În observațiile sale scrise, aceasta face referire la caracteristicile unei societăți cu răspundere limitată în temeiul dreptului bulgar al societăților comerciale și susține în esență că orice participare la o societate cu răspundere limitată conduce automat la calitatea de membru al organului de conducere al unei astfel de societăți.
55      Articolul 3 litera (b) din Termenii și
condițiile de angajare a președintelui Băncii Centrale Europene, menționate la nota de subsol 41 de mai sus.
56      Codul de conduită al BCE, menționat la nota de subsol 32, în special articolele 11, 16 și 17. A se vedea de asemenea articolele 10 și 11 din Orientarea BCE privind cadrul etic, menționată la nota de subsol 44 de mai sus. Trebuie remarcat faptul că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Orientarea BCE privind cadrul etic, acest text se aplică numai băncilor centrale din Eurosistem și funcționarilor acestora. La data faptelor, Bulgaria nu făcea încă parte din Eurosistem. A se vedea nota de subsol 19 de mai sus.
57      A se vedea prin analogie definiția conflictului de interese de la articolul 11 din Codul de conduită al BCE menționat la nota de subsol 32 de mai sus și de la articolul 2 punctul
9 din Orientarea BCE privind cadrul etic, menționată la nota de subsol 44 de mai sus.
58      Din dosar rezultă că articolul 36 alineatul (3) din ZPKONPI și articolul 50 alineatul (3) din ZPK impun persoanei care a declarat o incompatibilitate obligația de a lua măsurile necesare pentru înlăturarea acesteia în termen de o lună de la depunerea declarației și de a furniza autorității care a ales‑o sau a numit‑o dovezi corespunzătoare în acest sens. În lipsa unor astfel de măsuri de remediere, autoritatea care a ales sau a numit persoana în cauză – în speță, Adunarea Națională – este obligată să întreprindă demersurile necesare pentru încetarea raportului juridic [articolul
36 alineatul
(4) din ZPKONPI și articolul
50 alineatul
(4) din ZPK]. Aceste dispoziții par să facă referire la declarația de incompatibilitate care trebuie prezentată Adunării Naționale în temeiul articolului
35 alineatul
(1) punctul 1 și alineatul (2) din ZPKONPI, precum și al articolului
50 din ZPK, redactat în termeni similari. Astfel cum am explicat deja, litigiul principal pare însă să fi fost declanșat de o declarație de avere și de interese depusă la KPK. De asemenea, astfel cum s‑a arătat deja, legătura dintre conținutul unei asemenea declarații și obligația de a înlătura o „incompatibilitate” nu este clară și, în orice caz, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica acest aspect.
59      De asemenea, amintim că, în prezenta cauză, au fost depuse trei declarații distincte de avere și interese în urma numirii lui MA și nu ne este clar modul în care obligația de a înlătura eventualele incompatibilități declarate a fost apreciată în special în raport cu prima și cu a doua declarație.
60      Amintim că această dispoziție prevede că,
„[p]rin decizie unanimă a Consiliului de administrație [guvernatorul și viceguvernatorii BNB] pot desfășura o activitate neremunerată, cu condiția să nu existe conflict de interese”.
61      Se pare că, astfel cum a susținut BNB, obiectivul său este de a preveni conflictele de interese, lipsa acestora fiind, astfel cum s‑a explicat, inerentă cerinței de independență consacrate la articolul 130 TFUE
și la articolul 7 din Statutul SEBC și al BCE.
62      Această excludere nu ar trebui să interfereze cu analiza. Ceea ce contează în prezenta cauză este ca acest organism să fie învestit cu competența de a aprecia criteriul amovibilității astfel cum este aplicabil în special viceguvernatorului BNB. În această privință, nu au fost furnizate informații specifice cu privire la procedura de eliberare din funcție a guvernatorului BNB. Cu toate acestea, din articolul
14 alineatul (1) din Legea privind BNB pare să rezulte că o decizie în acest sens este luată direct de autoritatea împuternicită să facă numiri, și anume Adunarea Națională. Aceasta din urmă pare de asemenea competentă să îi elibereze din funcție și pe ceilalți membri ai Consiliului de administrație al BNB în urma unei decizii precum cea în discuție în prezenta cauză, adoptată de acest Consiliu.
63      Din dosar rezultă că, potrivit articolului 7 din Dispozițiile suplimentare ale ZPKONPI și articolului 1 punctul 4 din Dispozițiile suplimentare ale ZPK, prin „incompatibilitate” se înțelege deținerea unei alte funcții sau desfășurarea unei activități incompatibile potrivit Constituției sau unei legi cu calitatea de înalt funcționar public.
64      A se vedea prin analogie Hotărârea din 4 iunie 2020, C.F. (Inspecție fiscală) (C‑430/19, EU:C:2020:429, punctul 45
și jurisprudența citată), și Hotărârea din 18 aprilie 2024, Heureka Group (Servicii online de comparare a prețurilor) (C‑605/21, EU:C:2024:324, punctul 52 și jurisprudența citată).
65      Hotărârea din 10 iulie 2003, Comisia/BCE (C‑11/00, EU:C:2003:395, punctele 130-145).
66      Ibidem, punctul 135.
67      Ibidem, punctele 139-141.
68      Aspectul dacă funcționarea KPK se întemeia, la momentul faptelor, pe un temei juridic adecvat este, desigur, oarecum diferit și înțelegem că face obiectul apelului aflat pe rolul instanței de trimitere, după cum s‑a arătat deja mai sus.
69      Desigur, această observație ar trebui adaptată în cazul în care autoritatea competentă să stabilească motivele de eliberare din funcție ar fi o instanță. A se vedea prin analogie articolul 11.4 din Statutul SEBC și al BCE, care prevede că, „[î]n cazul în care un membru al Comitetului executiv [al BCE] nu mai îndeplinește condițiile necesare exercitării funcțiilor sale sau în care a comis o abatere gravă, Curtea de Justiție îl poate demite, la cererea Consiliului guvernatorilor sau a Comitetului executiv”.
70      Amintim că a opta întrebare se referă numai la acest motiv de eliberare din funcție.
71      Pentru un alt exemplu, a se vedea dispoziția citată la nota de subsol 69.
72      Acest principiu constituie una dintre componentele „operative” ale dreptului la bună administrare;
a se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Ispas (C‑298/16, EU:C:2017:650, punctul 87). Potrivit unei jurisprudențe constante, respectarea dreptului la apărare trebuie asigurată de fiecare dată când este adoptată o decizie care poate cauza unei persoane un prejudiciu. A se vedea de asemenea, de exemplu, Hotărârea din 4 iunie 2020, C.F. (Inspecție fiscală) (C‑430/19, EU:C:2020:429, punctul 29 și jurisprudența citată). Nu văd niciun motiv pentru care principiul respectării dreptului la apărare nu ar trebui să se aplice în cazul în care decizia în cauză este luată de un organ al unei bănci centrale naționale, cu condiția ca o astfel de decizie să afecteze în mod negativ situația juridică a persoanei în cauză.
73      BCE face trimitere la versiunile în limba germană („eine schwere Verletzung begangen hat”), în limba engleză („has been guilty of serious misconduct”), în limba franceză („a commis une faute grave”) și în limba italiană („è reso colpevole di gravi mancanze”).
74      A se vedea versiunile în limbile engleză și italiană citate la nota de subsol anterioară.
75      A se vedea în această privință versiunile în limba germană („eine schwere Verletzung begangen hat”), în limba franceză („a commis une faute grave”), în limba spaniolă („haya incurrido en falta grave”) și în limba cehă („nebo se dopustí vážného pochybení”).
76      Observăm că, în Hotărârea Rimšēvičs, Curtea a calificat actul atacat drept decizie care intră sub incidența articolului 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, în pofida lipsei unei hotărâri judecătorești prealabile care să stabilească răspunderea penală. Apreciem că, dacă o astfel de cerință ar fi fost inerentă noțiunii de abatere gravă, ea ar fi constituit un motiv vădit și suficient de anulare în cauza respectivă (pe care Curtea a declarat-o pe un temei diferit). Acestea fiind spuse, cauza privea o interdicție temporară ca un guvernator să își îndeplinească îndatoririle în cadrul unei bănci centrale naționale. În orice caz, în lumina concluziilor la care am ajuns cu privire la acest aspect, nu considerăm necesar să abordăm distincția operată de BCE, potrivit căreia cerința unei hotărâri judecătorești prealabile nu s-ar aplica în cazul celuilalt motiv de eliberare din funcție, și anume neîndeplinirea condițiilor pentru exercitarea îndatoririlor.
77      În ceea ce privește drepturile specifice în discuție, o decizie prin care se aplică „criteriul amovibilității”, prevăzut la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, poate aduce atingere atât dreptului persoanei în cauză de a rămâne în funcție pe durata minimă a mandatului, cât și drepturilor garantate de Carta drepturilor fundamentale (precum, în speță, dreptul de proprietate sau libertatea de asociere). Decizia de trimitere nu precizează durata mandatului membrilor Consiliului de administrație al BNB. Cu toate acestea, Comisia și BCE indică faptul că această durată este de 6 ani [articolul 12 alineatul (4) din Legea privind BNB]. Deși nu este clar dacă acest termen reflectă un „export normativ” al normei referitoare la durata minimă a mandatului, prevăzută la articolul 14.2 din Statutul SEBC și al BCE, dreptul de a rămâne în funcție până la expirarea mandatului constituie, în orice caz, un corolar al garanției de independență consacrate la articolul 130 TFUE
și la articolul 7 din statutul menționat.
78      European Commission, Convergence Report 2024, Institutional Paper 294, Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg,
2024, p. 43.
79      European Commission, Convergence Report 2025 on Bulgaria, Institutional Paper 320, Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg,
2025, p. 25.
80      Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (C‑406/18, EU:C:2019:1055, punctele 48, 53
și 56).
81      Prin analogie cu ceea ce a statuat Curtea în Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (C‑406/18, EU:C:2020:216, punctele 36 și 37). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (C‑406/18, EU:C:2019:1055, punctul 69), cu trimiteri la jurisprudența care amintește că articolul
47 din Carta drepturilor fundamentale are efect direct și, prin urmare, permite înlăturarea oricărei reglementări incompatibile.