62015CC0568
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
10 päivänä marraskuuta 2016 (
1
)
Asia C‑568/15
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.
vastaan
comtech GmbH
(Ennakkoratkaisupyyntö – Landgericht Stuttgart (Stuttgartin alueellinen tuomioistuin, Saksa))
”Direktiivi 2011/83/EU — Kuluttajansuoja — Puhelinviestintä — Elinkeinonharjoittajalla oleva puhelinlinja, jonka välityksellä kuluttaja saa häneen yhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa — Perushintaa suurempia kuluja koskeva kielto — Perushinnan käsite”
I Johdanto
1.
Unionin tuomioistuinta pyydetään nyt käsiteltävässä asiassa esittämään puhelinviestinnän kuluttajansuojaan liittyviä selvennyksiä, jotka koskevat erityisesti elinkeinonharjoittajan asiakkailleen osana myynnin jälkeisiä tukipalveluja tarjoamaa puhelinlinjaa.
2.
Esitetyt ennakkoratkaisukysymykset koskevat direktiivin 2011/83/EU (
2
) 21 artiklassa tarkoitetun perushinnan käsitteen tulkintaa; direktiivissä ei määritellä kyseistä käsitettä. Nyt esillä oleva asia tarjoaa siten unionin tuomioistuimelle tilaisuuden lausua ensimmäisen kerran kyseisen artiklan tulkinnasta ja erityisesti siinä olevasta perushinnan käsitteestä.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
3.
Direktiivin 2011/83 4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhdenmukaistamisen taso”, säädetään seuraavaa:
”Ellei tässä direktiivissä toisin säädetä, jäsenvaltiot eivät saa kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön tässä direktiivissä vahvistetuista säännöksistä poikkeavia säännöksiä eivätkä myöskään tiukempia tai sallivampia säännöksiä kuluttajan suojan erilaisen tason varmistamiseksi.”
4.
Direktiivin 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Etäsopimuksiin ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin liittyvät tiedonantovaatimukset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ennen kuin kuluttaja tulee sidotuksi etäsopimukseen tai muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyyn sopimukseen taikka vastaavaan tarjoukseen, elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle selvällä ja ymmärrettävällä tavalla seuraavat tiedot:
– –
f)
etäviestimen käyttämisestä sopimuksen tekemisessä aiheutuvat kulut, jos ne lasketaan muuten kuin perushintana;
– –”
5.
Kyseisen direktiivin 21 artiklassa, jonka otsikkona on ”Puhelinviestintä”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos elinkeinonharjoittajalla on puhelinlinja, jonka välityksellä häneen saa puhelinyhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa, yhteydenotosta elinkeinonharjoittajaan ei aiheudu kuluttajalle perushintaa suurempia kuluja.
Ensimmäinen alakohta ei vaikuta televiestintäpalvelujen tarjoajien oikeuteen veloittaa tällaisista puheluista.”
B Saksan lainsäädäntö
6.
Yleisen siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä BGB) 312a §:n, jonka otsikkona on ”Kuluttajasopimuksiin sovellettavia yleisiä velvoitteita ja periaatteita; vastikkeista sopimista koskevia rajoituksia” ja jolla direktiivin 2011/83 21 artikla saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sopimus, jossa kuluttaja velvoitetaan maksamaan vastiketta siitä, että kuluttaja ottaa puhelimitse yhteyttä elinkeinonharjoittajaan tiedustellakseen heidän väliseensä sopimukseen liittyviä asioita tai antaakseen sitä koskevia ilmoituksia soittamalla numeroon, jota elinkeinonharjoittaja käyttää tällaisiin tarkoituksiin, on pätemätön, jos sovittu vastike ylittää televiestintäpalvelun pelkästä käytöstä maksettavan vastikkeen. Jos sopimus on ensimmäisen virkkeen mukaan pätemätön, kuluttaja ei ole velvollinen maksamaan myöskään televiestintäpalvelun tarjoajalle vastiketta puhelusta. Televiestintäpalvelun tarjoaja on oikeutettu vaatimaan vastikkeen televiestintäpalvelun pelkästä käytöstä elinkeinonharjoittajalta, joka on tehnyt pätemättömän sopimuksen kuluttajan kanssa.”
III Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
7.
comtech GmbH on saksalainen yhtiö, jonka liiketoimintana on sähkö- ja elektroniikkalaitteiden myynti. Se antaa internetsivustollaan asiakaspalvelupuhelinnumeron kauppasopimuksen kanssaan jo tehneille asiakkailleen, jotka haluavat selvittää puhelimitse sopimukseen liittyviä asioita. Kyseinen puhelinnumero on 0180-alkuinen palvelunumero, jota käytetään Saksassa puhelinasiakaspalveluun, jonka osalta noudatetaan kansallista yhtenäistariffia. Puhelun hinta soitettaessa kyseiseen palvelunumeroon (joka ei ole maantieteellinen numero) on suurempi kuin kulut, joita kuluttajalle olisi aiheutunut soitettaessa tavalliseen (maantieteelliseen) kiinteän puhelinverkon tai matkapuhelinverkon numeroon tavanomaisten yhteyshintojen mukaan. (
3
)
8.
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V. (jäljempänä Zentrale) on erityisesti järjestö- ja yritysjäsentensä taloudellisia etuja tukeva yhdistys. Zentrale on nostanut ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa comtechia vastaan kieltokanteen BGB:n 312a §:n 5 momentin, jolla direktiivin 2011/83 21 artikla on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, rikkomisen vuoksi. Zentrale väitti kanteessaan, että puhelinlinjan tarjoaminen osana myynnin jälkeisiä tukipalveluja tavanomaista puhelumaksua suuremmalla hinnalla on sopimaton kaupallinen menettely. (
4
)
9.
comtech vastusti kyseistä kieltokannetta. Yhtiö väitti, että BGB:n 312a §:n 5 momentista luettuna yhdessä direktiivin 2011/83 21 artiklan kanssa seuraa, ettei elinkeinonharjoittaja saa tavoitella voittoa neuvontapuhelimen avulla. Näin ollen – edellyttäen, ettei elinkeinonharjoittaja saa kyseisestä järjestelystä voittoa – comtechin mukaan ei ole kiellettyä, että sellaisten puhelujen kustannukset ovat korkeampia kuin niin sanottujen standardipuhelujen kustannukset, jotta vastike, joka maksetaan puhelinoperaattorille tämän tarjoamasta mahdollisuudesta neuvontapuhelimen käyttöön, tulisi katetuksi. (
5
)
10.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että pääasian ratkaisemiseksi on tulkittava BGB:n 312a §:n 5 momentissa olevaa käsitettä ”televiestintäpalvelun pelkästä käytöstä maksettava vastike”. Koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten puhelinlinjojen hinnat on yhdenmukaistettu unionin tasolla direktiivin 2011/83 21 artiklalla, on tulkittava myös direktiivin 2011/83 kyseistä säännöstä. Siinä säädetään, ettei kuluttaja ole velvollinen maksamaan puhelinkeskusteluista ”perushintaa” suurempia kuluja sopimuksen tekemisen jälkeen.
11.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Saksan lainsäätäjän tavoitteena oli estää elinkeinonharjoittajaa saamasta voittoa siitä, että hän tarjoaa asiakkailleen puhelinpalvelunumeron, joka ei ole maantieteellinen numero. Sellainen direktiivin 2011/83 21 artiklan ja näin ollen BGB:n 312a §:n 5 momentin tulkinta ei estä kuluttajaa maksamasta enemmän yhteydenotosta numeroon, joka ei ole maantieteellinen numero, kuin tavallisesta puhelusta, edellyttäen, etteivät saatavat tulot ylitä sellaisen puhelinlinjan tarjoamisen kustannuksia.
12.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää tiettyjä epäilyksiä kyseisestä tulkinnasta ja pohtii, onko perushinnan käsitettä tulkittava Saksan lainsäätäjän käyttämää tulkintaa suppeammin, jotta voidaan taata korkeammantasoinen kuluttajansuoja. Se katsoo, että direktiivin 2011/83 21 artiklan sanamuoto ja tarkoitus puoltavat sellaista suppeampaa tulkintaa. Vaikka riidanalainen kansallinen säännös estää, kuten edellä on todettu, tavoittelemasta voittoa sellaisen puhelinpalvelunumeron tarjoamisesta, joka ei ole maantieteellinen numero, se ei estä sitä, että kyseiseen numeroon soitetuista puheluista laskutetaan enemmän kuin tavallisiin numeroihin soitetuista puheluista.
13.
Tässä tilanteessa Landgericht Stuttgart (Stuttgartin alueellinen tuomioistuin, Saksa) on 15.10.2015 antamallaan ratkaisulla, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 5.11.2015, lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 2011/83 21 artiklan ensimmäistä kohtaa tulkittava siten, että jos elinkeinonharjoittajalla on puhelinlinja, jonka välityksellä kuluttaja saa häneen puhelinyhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa, yhteydenotosta elinkeinonharjoittajaan ei saa aiheutua kuluttajalle suurempia kuluja kuin ne, joita kuluttajalle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon?
2)
Estääkö direktiivin 2011/83 21 artiklan ensimmäinen kohta kansallisen säännöksen, jossa säädetään, että jos elinkeinonharjoittajalla on 0180-alkuinen palvelunumero, jonka välityksellä häneen saa puhelinyhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa, kuluttajan on maksettavat kulut, jotka televiestintäpalvelun tarjoaja veloittaa häneltä kyseisen televiestintäpalvelun käytöstä, myös silloin, kun ne ylittävät kulut, joita kuluttajalle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon?
Onko tällainen kansallinen säännös direktiivin 21 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan kuitenkin sallittu silloin, jos televiestintäpalvelun tarjoaja ei maksa elinkeinonharjoittajalle osaa maksusta, jonka televiestintäpalvelun tarjoaja perii kuluttajalta puhelinyhteydestä 0180-alkuiseen numeroon?”
14.
Zentrale, Viron, Liettuan, Alankomaiden ja Suomen hallitukset sekä Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Unionin tuomioistuin on päättänyt ratkaista asian ilman suullista käsittelyä, koska yksikään osapuoli ei ole sitä pyytänyt.
IV Tapauksen tarkastelu
A Ennakkoratkaisukysymysten käsittely yhdessä
15.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ennakkoratkaisukysymyksillään yhtäältä, onko perushinnan käsitettä tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajaan kohdistuvasta yhteydenotosta, joka tapahtuu käyttämällä myynnin jälkeisiä tukipalveluja varten osoitettua puhelinlinjaa, ei saa aiheutua kuluttajalle suurempia kuluja kuin ne, joita tälle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon, ja toisaalta, mikä merkitys on annettava sille, että elinkeinonharjoittaja joko saa tai ei saa voittoa kyseisen puhelinlinjan avulla.
16.
Minusta vaikuttaa asianmukaiselta noudattaa komission implisiittisesti esittämää ehdotusta käsitellä näitä kysymyksiä yhdessä, koska ne koskevat yhden ja saman käsitteen tulkintaa.
17.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy siten kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä, kuinka direktiivin 2011/83 21 artiklassa olevaa perushinnan käsitettä on tulkittava.
18.
On ensiksi täsmennettävä, että Zentrale, Vieron ja Liettuan hallitukset sekä komissio ovat kirjallisissa huomautuksissaan puolustaneet näkemystä, jonka mukaan elinkeinonharjoittajaan kohdistuvasta yhteydenotosta, joka tapahtuu käyttämällä myynnin jälkeisiä tukipalveluja varten osoitettua puhelinlinjaa, ei saa aiheutua kuluttajalle suurempia kuluja kuin ne, joita tälle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon.
B Direktiivin 2011/83 21 artiklassa tarkoitettu perushinnan käsite
1. Direktiivin 2011/83 21 artiklan sanamuoto
19.
Direktiivin 2011/83 21 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos elinkeinonharjoittajalla on puhelinlinja, jonka välityksellä häneen saa puhelinyhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa, yhteydenotosta elinkeinonharjoittajaan ei aiheudu kuluttajalle perushintaa suurempia kuluja”.
20.
Direktiivissä 2011/83 ja unionin lainsäätäjän käyttöön ottamassa televiestintäpalvelujen tarjoamista koskevassa oikeudellisessa ympäristössä (
6
) ei ole määritelty perushinnan käsitettä; unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niiden termien merkitys ja ulottuvuus, joita ei ole määritelty unionin oikeudessa, on määriteltävä sen tavanomaisen merkityksen mukaan, joka niillä on yleiskielessä, ottaen samalla huomioon se asiayhteys, jossa niitä käytetään, ja sen säännöstön tavoitteet, johon ne kuuluvat. (
7
)
21.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin väittää, siinä tavanomaisessa merkityksessään, joka perushinnan käsitteellä on saksan kielessä, kyseinen käsite tuo mieleen paikallispuhelun hinnan käsitteen, jota käytetään kuluista, joita syntyy soitettaessa tavanomaiseen paikalliseen puhelinnumeroon. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa lisäksi, että perushinnan käsite ymmärretään Saksassa eri tavoin. (
8
)
22.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdessä kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Unionin oikeuden säännöksiä on nimittäin tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin kielillä laaditut kieliversiot. Unionin oikeuden tekstin erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen säännöstön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on. (
9
)
23.
Kuten komissio perustellusti huomauttaa, on todettava, että vaikka erikielisten versioiden sanamuodot eivät lähtökohtaisesti ole monitulkintaisia, (
10
) ja kun otetaan huomioon se, että televiestintäpalvelujen tarjoamisen osalta loppukäyttäjille ehdotetut tariffit vaihtelevat jäsenvaltioittain, (
11
) ja dynaamisella televiestintäalalla todettu nopea kehitys, ei vaikuta mahdolliselta määritellä perushinnan käsitteen yleiskielen mukaista käyttöä. Näin ollen esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen ei voida vastata pelkästään muissa kieliversioissa käytetyn termin yleisen merkityksen perusteella.
24.
Perushinnan käsitettä on siten tulkittava direktiivin 2011/83 systematiikan, tavoitteen ja sääntelykontekstin mukaan. Myös kyseisen direktiivin syntyhistoria voi olla luotettava tietolähde, jonka avulla voidaan tietyssä määrin jäljittää unionin lainsäätäjän tarkoitus kuluttajansuojan kaltaisella arkaluonteisella alalla.
2. Direktiivin 2011/83 21 artiklan asiayhteyteen perustuva tulkinta
25.
Direktiivin 2011/83 21 artiklaa on tulkittava ottamalla huomioon kyseistä artiklaa ympäröivät direktiivin säännökset.
26.
Tässä yhteydessä on syytä korostaa, että myös direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa, joka koskee etäsopimuksiin ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin liittyviä sopimuksen tekemistä edeltäviä tiedonantovaatimuksia, käytetään ilmausta ”perushinta”. Kyseisen säännöksen mukaan elinkeinonharjoittajan on ennen sopimuksen tekemistä ilmoitettava kuluttajalle ”etäviestimen käyttämisestä sopimuksen tekemisessä aiheutuvat kulut, jos ne lasketaan muuten kuin perushintana”. (
12
)
27.
Komission mukaan kyseisen kuluttajalle ilmoittamista koskevan velvollisuuden ansiosta kuluttaja voi päättää, suostuuko hän tekemään elinkeinonharjoittajan kanssa sopimuksen tietoisena kuluista, joita etäviestintävälineen käyttämisestä syntyy. (
13
) Myös komissio toteaa, että direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettuna perushintana voidaan pitää ainoastaan kuluja, joihin kuluttajan on varauduttava, toisin sanoen tavanomaisesta puhelinviestinnästä eli puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon aiheutuvia kuluja. Koska kuluttaja on tietoinen televiestintäpalvelun tarjoajan kanssa tekemänsä sopimuksen mukaisista kuluista, elinkeinonharjoittajalla ei ole kyseiseen artiklaan perustuvaa ilmoitusvelvollisuutta. Sitä vastoin jos kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan väliseen yhteydenpitoon käytetään puhelinnumeroa, josta aiheutuu kuluttajalle suurempia kuluja kuin ne, joita tälle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon, elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava siitä kuluttajalle selkeästi ja ymmärrettävästi.
28.
Direktiivin 2001/83 6 artiklan 1 kohdan f alakohdan osalta kyseisen säännöksen ja siinä mainitun perushinnan käsitteen tulkinta puhuu sen puolesta, että se käsittää yksinomaan puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon aiheutuvat kulut, ja sama koskee mielestäni kyseisen direktiivin 21 artiklassa tarkoitetun perushinnan käsitteen tulkintaa.
29.
Näin ollen direktiivin 2001/83 21 artiklaa on sen asiayhteyden perusteella tulkittava siten, että se koskee yksinomaan puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon kuluttajalle aiheutuvia kuluja.
30.
Ainoastaan tämän tulkinnan avulla voidaan taata direktiivin 2011/83 tavoitteiden saavuttaminen, kuten pyrin nyt osoittamaan.
3. Perushinnan käsite kuluttajansuojan tavoitteen valossa
31.
Direktiivin 2011/83 tavoite mainitaan sen 1 artiklassa. Tavoitteena on ”myötävaikuttaa sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan saavuttamalla kuluttajansuojan korkea taso”. (
14
)
32.
Tältä osin direktiivin 2011/83 johdanto-osan kolmannesta (
15
) viidenteen ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan, että direktiivin tavoitteena on myötävaikuttaa ”kuluttajansuojan korkean tason saavuttamiseen”. Sen seitsemännen perustelukappaleen mukaan kuluttajien on voitava hyötyä ”korkeatasoisesta kuluttajansuojasta koko unionissa”. (
16
)
33.
Alankomaiden hallituksen mukaan pääasiassa kyseessä oleva Saksan lainsäädäntö ei ole vastoin direktiivin 2011/83 21 artiklaa, tarkemmin sanottuna sen johdanto-osan kolmannesta viidenteen ja seitsemännessä perustelukappaleessa sekä 1 artiklassa tunnustettua kuluttajansuojan tavoitetta. Viron (
17
) ja Liettuan hallituksista poiketen Alankomaiden hallitus katsoo nimittäin, että perushinnan käsitteeseen kuuluvat kyseisen palvelunumeron tarjolle asettamisesta aiheutuvat muut tietojen antamisen kustannukset. (
18
)
34.
En ole vakuuttunut tästä väitteestä.
35.
Direktiivin 2011/83 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa korostetaan, että kyseisessä direktiivissä luovutaan direktiivien 85/577/ETY ja 97/7 mukaisesta vähimmäistason yhdenmukaistamisesta; (
19
) tavoitteena on täysi yhdenmukaistaminen. Tavoite, jonka mukaan kuluttajien on oikeusvarmuuden takaamiseksi voitava hyötyä ”korkeatasoisesta kuluttajansuojasta koko unionissa”, saavutetaan siten elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin liittyvien tiettyjen näkökohtien täydellä yhdenmukaistamisella. (
20
) Direktiivin 2011/83 4 artiklassa säädetään näin ollen seuraavaa: ”Ellei tässä direktiivissä toisin säädetä, jäsenvaltiot eivät saa kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön tässä direktiivissä vahvistetuista säännöksistä poikkeavia säännöksiä eivätkä myöskään tiukempia tai sallivampia säännöksiä kuluttajan suojan erilaisen tason varmistamiseksi.” Muistutan, ettei sen 21 artiklassa säädetä niin. (
21
)
36.
Kuten Viron ja Liettuan hallitukset sekä komissio ovat perustellusti huomauttaneet, direktiivin 2011/83 21 artikla koskee tilannetta, jossa kuluttaja sopimuksen tekemisen jälkeen kääntyy elinkeinonharjoittajan puoleen kyseiseen sopimukseen liittyvissä asioissa, erityisesti sen täytäntöönpanoon liittyvien kysymysten selvittämiseksi, (
22
) tai sen täytäntöönpanon jälkeen takuuta koskevien oikeuksien käyttämiseksi tai valituksen laatimiseksi. Ottaen huomioon, että juuri elinkeinonharjoittaja ottaa käyttöön puhelinlinjan, jonka avulla hänet tavoittaa, hän voi myös vaikuttaa niiden kuluttajien maksettaviksi siirrettävien kustannusten määrään, joita elinkeinonharjoittajalle soitettavasta puhelusta aiheutuu. Jos elinkeinonharjoittaja valitsee puhelun lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon, kuluttajan puhelusta elinkeinonharjoittajalle ei nimittäin aiheudu muita kuin kuluttajan ja hänen televiestintäpalvelun tarjoajansa välisen sopimuksen perusteella laskettuja kuluja. Sitä vastoin jos elinkeinonharjoittaja valitsee erityisen palvelunumeron, jolloin yhteyshinnat ovat korkeampia kuin tavanomaiset markkinahinnat, on vaarana, että kuluttaja omaksi vahingokseen välttää puhelinyhteyttä elinkeinonharjoittajaan säästääkseen kustannuksissa, koska siitä aiheutuisi hänelle lisäkustannuksia.
37.
Näin ollen tavanomaisesta puhelinlinjasta maksettavaa hintaa korkeampi hinta voi niiden mukaan saada aikaan sen, että kuluttajat ovat vähemmän halukkaita ottamaan yhteyttä elinkeinonharjoittajaan siitä aiheutuvien lisäkustannusten vuoksi. (
23
) Lisäksi direktiivin yleisestä rakenteesta ilmenee, että puhelinasiakaspalveluun sisältyy kumoamaton olettama siitä, että se sisältyy osapuolten väliseen sopimukseen ja siten kuluttajan jo maksamiin hintoihin. Ylihinnoitellun numeron käyttö merkitsee samaa kuin jos kuluttajalta laskutettaisiin ylimääräisiä kuluja samasta palvelusta. (
24
) Tämä pätee erityisesti, jos sopimuksen kohteen arvo on pieni.
38.
Direktiivin 2011/83 21 artiklan toinen alakohta ei aseta kyseenalaiseksi sen ensimmäisen alakohdan sellaista tulkintaa. Toisessa alakohdassa täsmennetään ainoastaan, että ”ensimmäinen alakohta ei vaikuta televiestintäpalvelujen tarjoajien oikeuteen veloittaa tällaisista puheluista”. Olen samaa mieltä Liettuan hallituksen ja komission näkemyksestä, jonka mukaan ratkaiseva tekijä on se, ettei kuluttajalta laskutettava vastike voi olla korkeampi kuin tavallisesta puhelusta tavanomaiseen markkinahintaan laskutettava maksu.
39.
Mielestäni direktiivillä 2011/83 käyttöön otettu täyden yhdenmukaistamisen järjestelmä ja korkeatasoinen kuluttajansuoja olisivat vaarassa menettää tehokkaan vaikutuksensa, jos unionin tuomioistuin tulkitsisi nyt käsiteltävässä asiassa direktiivin 2011/83 21 artiklaa siten, että jäsenvaltiot voivat hyväksyä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia kansallisia säännöksiä, joissa sallitaan muutakin kuin puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon aiheutuvat tavanomaiset markkinahintaiset kustannukset.
40.
Kuten aion nyt selittää, tämä tulkinta saa tukea myös direktiivin 2011/83 21 artiklan syntyhistoriasta.
4. Direktiivin 2011/83 21 artiklan tulkinta kyseisen artiklan syntyhistorian valossa
41.
Direktiivin 2011/83 21 artiklan systemaattinen ja teleologinen tulkinta, jotka esitetään tämän ratkaisuehdotuksen 29 ja 39 kohdassa, ovat sopusoinnussa myös kyseisen säännöksen syntyhistorian kanssa.
42.
Todettuaan lainsäädäntömenettelyssä, (
25
) ettei maksulliseen puhelinasiakaspalveluun liittyviä kysymyksiä koskevia yhdenmukaisia sääntöjä ollut, Euroopan parlamentti oli ehdottanut tarkistuksessaan 1378 (uuden) 28 a artiklan, jonka otsikkona on ”Viestintä ja saatavuus”, lisäämistä. (
26
) Kyseisen tarkistuksen perusteluna oli, että ”elinkeinonharjoittajat siirtävät asiakastuki- ja valituspalvelujaan yhä enemmän puhelinpalvelukeskuksille. Kuluttajilta laskutetaan siten joskus huomattavia kustannuksia, kun heidät siirretään maksullisiin erityisnumeroihin – – Viestinnästä ja saatavuudesta olisi siten säädettävä lainsäädännössä sellaisina muina sopimusvelvoitteina, joista ei vaadita mitään lisävastiketta olemassa olevan sopimussuhteen aikana tai takuuajan kuluessa”. (
27
)
43.
Tässä yhteydessä komissio on väittänyt kirjelmissään, että perushinnan käsite on sisällytetty tekstiin parlamentin ehdotuksen hyväksymisen ja uudelleenmuotoilun yhteydessä. (
28
) Ehdotus direktiiviksi, joka sisältää 21 a artiklan, hyväksyttiin siten parlamentin ja Euroopan unionin neuvoston välisen sopimuksen perusteella ensimmäisessä käsittelyssä. (
29
) Unionin lainsäätäjän tarkoitus oli siten suojella kuluttajia liian suurilta yhteyshinnoilta, kun he haluavat ottaa puhelimitse yhteyttä elinkeinonharjoittajaan tai tämän tukipalveluun jo tehtyä sopimusta koskevassa asiassa.
44.
Myös direktiiviä 2011/83 koskeva oikeusasioiden pääosaston ohjeasiakirja vahvistaa tämän unionin lainsäätäjän tahdon. (
30
) Kyseisen asiakirjan 10 kohdassa todetaan ensinnäkin, että direktiivin 21 artiklan tavoitteena on ”suojella kuluttajaa lisämaksuilta, jos hän joutuu soittamaan elinkeinonharjoittajalle, jonka kanssa sopimus on tehty, esimerkiksi tehdäkseen valituksen”, ja toiseksi, että ”tällaisista puheluista ei saa aiheutua kuluttajalle perushintaa suurempia kuluja. Vaikka perushintaa ei direktiivissä määritetä täsmällisesti, siinä velvoitetaan elinkeinonharjoittaja varmistamaan, että kuluttaja ei maksa 21 artiklassa tarkoitetuista puheluista enempää kuin pelkät sähköisistä viestintäpalveluista aiheutuvat kustannukset”. (
31
) Asiakirjassa täsmennetään lisäksi, että tämän perushintaa koskevan vaatimuksen noudattamiseksi ”elinkeinonharjoittajien olisi käytettävä puhelinnumeroina lanka- tai matkapuhelinten (maantieteellisiä) standardinumeroita, joissa ei noudateta minkäänlaista erityishinnoittelua. Ei-maantieteelliset numerot, jotka yleensä sisältyvät sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien kiinteän kuukausihinnan kattamiin puhepaketteihin, sekä numerot, joista veloitetaan korkeintaan yhtä suuri hinta kuin maantieteellisten numeroiden puheluista, ovat myös esimerkkejä numeroista, joista veloitetaan perushinta”. (
32
)
45.
Tämän ratkaisuehdotuksen 25–40 kohdasta ilmenee mielestäni selvästi, että direktiivin 2011/83 21 artiklan tulkinta, jonka mukaan perushinnan käsite kattaa kaikki televiestintäpalvelun käytöstä aiheutuvat kustannukset riippumatta kyseisten kustannusten määrästä, on vastoin unionin lainsäätäjän asettamaa sääntelytavoitetta.
C Direktiivin 2011/83 21 artiklan tulkintaa koskeva kysymys, joka liittyy elinkeinonharjoittajan mahdollisuuteen saada voittoa puhelinpalvelusta
46.
Kuten olen esittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohdassa, ratkaiseva tekijä tulkittaessa direktiivin 2011/83 21 artiklaa ja perushinnan käsitettä on se, ettei kuluttajalta laskutettava vastike voi olla korkeampi kuin tavallisesta puhelusta tavanomaiseen markkinahintaan laskutettava maksu. Näin ollen jos kuluttajalle aiheutuvat kustannukset ylittävät tavanomaisten yhteyshintojen mukaiset puhelumaksut, kyseessä ei ole direktiivin 2011/83 21 artiklassa tarkoitettu perushinta, ja tätä päätelmää tukevat kyseisen säännöksen systemaattinen ja teleologinen tulkinta samoin kuin sen syntyhistoria.
47.
Kuten Viron, Liettuan ja Suomen hallitukset sekä komissio ovat perustellusti huomauttaneet, tavoite, joka koskee kuluttajien suojelemista liian suurilta yhteyshinnoilta sopimuksentekoon liittyvien tai sopimuksenteon jälkeisten elinkeinonharjoittajan kanssa tehtävien yhteydenottojen yhteydessä, on nimittäin voimassa riippumatta siitä, kenelle lopulta maksetaan vastike, joka kuluttajan on maksettava televiestintäpalvelun käytöstä. (
33
) Lisäksi direktiivin 2011/83 21 artikla menettäisi tehokkaan vaikutuksensa, jos kuluttajien suojeleminen liian suurilta yhteyshinnoilta riippuisi siitä, saako elinkeinonharjoittaja osuuden perittävästä maksusta.
V Ratkaisuehdotus
48.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Landgericht Stuttgartin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU 21 artiklassa olevaa perushinnan käsitettä on tulkittava siten, että jos elinkeinonharjoittajalla on puhelinlinja, jonka välityksellä kuluttaja saa häneen yhteyden tehtyyn sopimukseen liittyvissä asioissa käyttämällä myynnin jälkeisiä tukipalveluja, yhteydenotosta elinkeinonharjoittajaan ei saa aiheutua kuluttajalle suurempia kuluja kuin ne tavanomaiset kulut, joita tälle olisi aiheutunut puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 304, s. 64).
(
3
)	Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että puheluista 0180-alkuiseen numeroon aiheutuu kuluttajalle kuluja Saksan kiinteästä puhelinverkosta soitettaessa 0,14 euroa/minuutti ja matkapuhelinverkosta soitettaessa 0,42 euroa/minuutti.
(
4
)	Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että valitsemalla numeron kuluttaja hyväksyy comtechin tarjouksen BGB:n 312a §:n 5 momentissa tarkoitetun sopimuksen tekemisestä; kyseisen sopimuksen sisältönä on se, että käytettäessä 0180-alkuista numeroa vastaaja käsittelee kuluttajan kanssa puhelimitse tehtyyn sopimukseen liittyviä kysymyksiä sekä vastaanottaa tai antaa sopimukseen liittyviä ilmoituksia internetsivustolla mainittua vastiketta vastaan.
(
5
)	Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että televiestintäpalvelun tarjoaja, jolle vastaaja on antanut tehtäväksi ottaa käyttöön 0180-alkuisen puhelinlinjan, ei maksa vastaajalle osuutta maksusta, jonka kuluttajat maksavat sille puheluista vastaajan tarjoamaan 0180-alkuiseen numeroon.
(
6
)	Ks. mm. yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (yleispalveludirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 51).
(
7
)	Tuomio 24.6.2015, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Erään tulkinnan mukaan BGB:n 312a §:n 5 momentilla ei panna direktiivin 2011/83 21 artiklaa täytäntöön kaikilta osin, koska siinä suljetaan pois se, että televiestintäpalvelun käytöstä maksettavia korvauksia palautetaan suoraan ja soittajan havaittavissa olevilla tavoilla elinkeinonharjoittajalle, muttei esimerkiksi hyvin yleistä ”ristisubventiota”, jossa elinkeinonharjoittaja saa hyvityksenä ylihinnoitellusta asiakaspalvelunumerosta saman tarjoajan muita televiestintäpalveluja edullisesti tai jopa ilmaiseksi. Toisen näkemyksen mukaan taas perushinta tarkoittaa myös televiestintäpalvelun tarjoajalle 0180‑alkuisen palvelunumeron käytöstä maksettavaa maksua; näin on myös silloin, kun televiestintäpalvelun tarjoaja ei maksa puhelusta vastiketta elinkeinonharjoittajalle.
(
9
)	Tuomio 27.10.1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, 14 kohta); tuomio 19.9.2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 74 kohta) ja tuomio 7.7.2016, Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, 48 kohta).
(
10
)	Esimerkiksi ilmaukset bulgariaksi (основната тарифа), saksaksi (Grundtarif), viroksi (põhitariifi), espanjaksi (tarifa básica), italiaksi (tariffa di base), liettuaksi (bazinė kaina), puolaksi (taryfa podstawowa) ja englanniksi (basic rate).
(
11
)	Hinnat voidaan mm. laskea puheluiden tyypin (paikallis- tai kaukopuhelu) ja keston mukaan, mahdollisesti kiinteään hintaan (flatrate) yhdistettynä. Komission mukaan mitään näistä erilaisista tulkinnoista ei voida sulkea pois perushinnan käsitteen tavanomaisen merkityksen perusteella. Tältä osin Suomen hallituksen huomautuksista ilmenee, että kuluttajansuojalain 2 luvun 14 §:ssä säädetään, että perushinnalla tarkoitetaan kuluttajan liittymäsopimuksen mukaista hintaa.
(
12
)	Kyseinen säännös vastaa kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY, joka on kumottu direktiivillä 2011/83, 4 artiklan 1 kohdan g alakohtaa (EYVL 1997, L 144, s. 19). Kursivointi tässä.
(
13
)	Huomautan tässä yhteydessä, että direktiivin 97/7 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa säädetään, että ”puhelinyhteydenotoissa on asianmukaista, että kuluttaja saa keskustelun alussa tarpeeksi tietoa, jotta hän voisi päättää keskustelun jatkamisesta tai lopettamisesta”.
(
14
)	Ks. myös kyseisen direktiivin johdanto-osan neljäs perustelukappale.
(
15
)	Huomautan, että direktiivin 2011/83 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 169 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa määrätään, että unioni myötävaikuttaa kuluttajansuojan korkean tason saavuttamiseen toimenpiteillä, jotka toteutetaan mainitun sopimuksen 114 artiklan nojalla”.
(
16
)	Huomautan myös, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklassa määrätään, että ”unionin politiikoissa varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja”.
(
17
)	Viron hallitus korostaa kirjallisissa huomautuksissaan, että velvoiteoikeutta koskevan lain (Võlaõigusseadus) 281 §:n 3 momentin, jolla direktiivin 2011/83 21 artiklan ensimmäinen alakohta saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, mukaan elinkeinonharjoittaja ei voi vaatia kuluttajaa maksamaan lisämaksua, kun tämä ottaa häneen yhteyttä. Viron hallitus ilmoittaa siten, että saatettaessa direktiiviä 2011/83 osaksi Viron kansallista lainsäädäntöä se käytti perusteena kyseisen direktiivin 21 artiklan ensimmäisen alakohdan tarkoitusta eli sen takaamista, ettei yhteydenotosta elinkeinonharjoittajaan aiheudu kuluttajalle tavanomaisesta puhelusta aiheutuvia kuluja suurempia kuluja.
(
18
)	Alankomaiden hallituksen mukaan kuluttajalle palvelunumerosta aiheutuvat kokonaiskustannukset muodostuvat kahdesta eri hinnasta. Kyseessä on yhtäältä liikenteen hinta, toisin sanoen hinta, jonka kuluttaja maksaa sähköisistä viestintäpalveluista, erityisesti puhelusta lanka- tai matkapuhelinten (maantieteelliseen) standardinumeroon, ja toisaalta tiedon hinta, toisin sanoen elinkeinonharjoittajan informaation, tässä tapauksessa palvelunumeron, tarjoamisen perusteella soveltamasta korotuksesta muodostuva lisäosa hinnassa. Alankomaiden hallituksen mukaan televiestintäpalvelun tarjoajan elinkeinonharjoittajalle tarjoamia lisäpalveluja ovat erityisesti jonotustoiminto ja numerovalikot.
(
19
)	Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta 20.12.1985 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1985, L 372, s. 31).
(
20
)	Direktiivin 2011/83 johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan ”joidenkin keskeisten sääntelynäkökohtien täysi yhdenmukaistaminen lisäisi tuntuvasti oikeusvarmuutta sekä kuluttajien että elinkeinonharjoittajien kannalta – – Tällaisen yhdenmukaistamisen myötä sääntöjen hajanaisuudesta johtuvat esteet poistuisivat ja sisämarkkinat toteutuisivat tällä alalla. Esteet voidaan poistaa vain vahvistamalla yhdenmukaiset säännöt unionin tasolla. Lisäksi kuluttajat hyötyisivät korkeatasoisesta kuluttajansuojasta koko unionissa”.
(
21
)	Direktiivin 2011/83 johdanto-osan 13 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltiot ”voivat – – pitää voimassa tai hyväksyä kansallista lainsäädäntöä, joka vastaa tämän direktiivin säännöksiä tai tiettyjä sen säännöksiä, sellaisten sopimusten osalta, jotka eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan”. Tämä liikkumavara koskee kuitenkin ainoastaan sellaisten asioiden käsittelyä, joita ei säännellä kyseisellä direktiivillä; korostan, että direktiivin 21 artiklan osalta asia ei ole näin.
(
22
)	Erityisesti toimituspäivän määrittämiseksi tai laskutusta koskevissa kysymyksissä.
(
23
)	Tämän linjan mukaisesti oikeuskirjallisuudessa korostetaan sitä, että ”direktiivin 2011/83 21 artiklan haasteena on – – estää elinkeinonharjoittajien tarjoamiin asiakaspalvelunumeroihin soitettavien puhelujen ylihinnoittelu. Tämä suojasäännös merkitsee siten myynnin jälkeisten tukipuhelinpalvelujen ylihinnoittelun loppumista – –”. Ks. Université Saint-Louis ‑yliopiston (Bryssel) yksityisoikeuden alan tutkimuskeskus, ”La directive 2011/83/UE du 25 octobre 2011 relative aux droits des consommateurs”, Revue générale de droit civil belge, 2013, nro 4, s. 174–207, ja erityisesti s. 204 ja 206. Ks. myös Laffineur, J. ja Stretmans, G., ”La directive 2011/83 relative aux droits des consommateurs: les modifications de la réglementation concernant les ventes aux consommateurs et les ’autres droits des consommateurs’”, Revue européenne de droit de la consommation, 2013, nro 3, s. 475–498. Kyseiset tekijät korostavat sitä, ettei unionin lainsäätäjä ole tarkastellut kysymystä, joka koskee joskus pitkiä puhelinodotusaikoja ennen keskustelukumppanin tosiasiallista vastausta. Ks. tältä osin Rott, P., ”More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/EU”, European Journal of Consumer Law, 2012, nro 3, s. 371–392 ja erityisesti s. 391.
(
24
)	Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 42 kohta.
(
25
)	Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kuluttajan oikeuksista, KOM(2008) 614 lopullinen.
(
26
)	Asiakirja PE452.545v01-00, tarkistuksen 1378 perustelu.
(
27
)	Asiakirja PE452.545v01-00, tarkistuksen 1378 perustelu. Kursivointi tässä.
(
28
)	Ks. tarkistus 165, ehdotus direktiiviksi, (uusi) 28 a artikla, asiakirja P7_TA(2011)0116 (EUVL 2012, C 247 E, s. 99).
(
29
)	Ks. asiakirja 9507/11 CONSOM 65 JUSTCIV 107, s. 4 ja 15.
(
30
)	Komission oikeusasioiden pääosaston direktiivistä 2011/83/EU laatima ohjeasiakirja, kesäkuu 2014, s. 70.
(
31
)	Kursivointi tässä.
(
32
)	Kyseisessä asiakirjassa esitetään päinvastoin, että ”elinkeinonharjoittajien olisi vältettävä käyttämästä erityisesti sellaisia puhelinnumeroita, joiden avulla ne voisivat rahoittaa kokonaan tai osittain puhelinpalvelujen kustannukset tai saada näistä puheluista lisätuloja televiestintäoperaattorien kanssa sovitun tulojen jaon kautta. Tällaisia numeroita ovat muun muassa lisämaksulliset palvelunumerot”. Ks. komission oikeusasioiden pääosaston direktiivistä 2011/83/EU laatima ohjeasiakirja, kesäkuu 2014, s. 71. Kursivointi tässä.
(
33
)	Minusta vaikuttaa lisäksi siltä, että tiettyjä televiestintäpalvelun käytöstä elinkeinonharjoittajalle suoritettavien epäsuorien vastikkeiden muotoja, kuten erityisesti ns. ristisubventiota, ei ole helppo tarkistaa.