61999CJ0321_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-321/99 P,
Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Lissabon (Portugal),
Alcântara Refinarias - Açúcares SA, Santa Iria de Azóia (Portugal),
och
Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR), Porto (Portugal),
företrädda av G. van der Wal, advocaat, med delgivningsadress i Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 17 juni 1999 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) i mål T-82/96, ARAP m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-1889), i vilket det förs talan om att domen skall upphävas,
i vilket de andra parterna är:
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av J. Macdonald Flett, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande i första instans,
med stöd av
Republiken Portugal, företrädd av S. Brasil de Brito och L. Fernandes, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
och
DAI - Sociedade de Desenvolvimento Agroindustrial SA, Monte da Barca (Portugal), företrätt av L. Sáragga Leal, D. Franco och R. Oliveira, advogados, med delgivningsadress i Luxemburg,
intervenienter i första instans,
meddelar DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden på andra avdelningen N. Colneric, tillförordnad ordförande på sjätte avdelningen, samt domarna C. Gulmann, J.-P. Puissochet (referent), R. Schintgen och V. Skouris,
generaladvokat: L.A. Geelhoed,
justitiesekreterare: avdelningschefen D. Louterman-Hubeau,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid förhandlingen den 29 mars 2001,
och efter att den 6 december 2001 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses, Alcântara Refinarias - Açúcares SA och RAR Refinarias de Açúcar Reunidas SA har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 27 augusti 1999, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 17 juni 1999 i mål T-82/96, ARAP m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-1889) (nedan kallad den överklagade domen). I domen ogillade förstainstansrätten deras talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 11 januari 1996 att inte invända mot att Sociedade de Desenvolvimento Agro-industrial SA (nedan kallat DAI) beviljades statligt stöd N11/95 (nedan kallat det ifrågasatta beslutet), samt av kommissionens skrivelse av den 19 mars 1996 till sökandena med information om beslutet (nedan kallad skrivelsen av den 19 mars 1996).
Tillämpliga bestämmelser
2 Enligt artikel 42 första stycket i EG-fördraget (nu artikel 36 första stycket EG) skall "[b]estämmelserna i kapitlet om konkurrensregler ... tillämpas på produktion av och handel med jordbruksprodukter endast i den mån rådet, med hänsyn till målsättningen [avseende den gemensamma jordbrukspolitiken] i artikel 39 i EG-fördraget, beslutar detta".
3 I detta avseende föreskrivs i artikel 44 i rådets förordning (EEG) nr 1785/81 av den 30 juni 1981 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (EGT L 177, s. 4; svensk specialutgåva, område 3, volym 13, s. 110) att "[s]åvida inte annat stadgas i denna förordning skall artiklarna 92-94 i fördraget gälla för tillverkning av och handel med de varor som räknas upp i artikel 1.1". Bland dessa varor återfinns betsocker och rörsocker respektive sockerbetor och sockerrör. Enligt artikel 45 i denna förordning skall "[v]id tillämpningen av denna förordning ... vederbörlig hänsyn också tas till de mål som har fastställts i artiklarna 33 och 110 i fördraget".
4 Med stöd av artikel 26 i Akt om anslutningsvillkoren för Konungariket Spanien och Republiken Portugal samt om anpassningarna av fördragen (EGT L 302, 1985, s. 23) (nedan kallad anslutningsakten) och bilaga I kapitel XIV c till denna akt, tilldelades Republiken Portugal en kvot om 60 000 ton per år för tillverkning av betsocker. Kvoten gällde för företag inom det portugisiska fastlandet "som skall starta sockertillverkning". Kvoten höjdes till 70 000 ton genom artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 1599/96 av den 30 juli 1996 om ändring av förordning nr 1785/81 (EGT L 206, s. 43).
5 För att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen i enlighet med artikel 130a i EG-fördraget (nu artikel 158 EG i ändrad lydelse) ger rådets förordning (EEG) nr 2052/88 av den 24 juni 1988 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet och om samordningen av deras verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (EGT L 185, s. 9) (nedan kallad förordning nr 2052/88) strukturfonderna i uppdrag att främja utvecklingen och den strukturella anpassningen av regioner som utvecklas långsammare (nedan kallat mål 1), att påskynda anpassningen av jordbruksstrukturerna (nedan kallat mål 5 a) och att främja landsbygdens utveckling (nedan kallat mål 5 b). Enligt bilagan till denna förordning skall hela Portugal anses vara en region som omfattas av mål 1.
6 Rådet har i förordning (EEG) nr 4256/88 av den 19 december 1988 (EGT L 374, s. 25; svensk specialutgåva, område 14, volym 2, s. 3) infört bestämmelser för tillämpningen av förordning nr 2052/88 i fråga om Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), utvecklingssektionen.
7 Med stöd av artikel 10 i förordning nr 4256/88 definierade rådet villkoren och formerna för EUGFJ:s utvecklingssektions medverkan i åtgärder för att förbättra villkoren för saluföring och bearbetning av jordbruksprodukter, i syfte att uppnå de mål som anges i förordning nr 2052/88, i sin förordning (EEG) nr 866/90 av den 29 mars 1990 om förbättring av villkoren för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter (EGT L 91, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 32, s. 111).
8 I artikel 1.1 i förordning nr 866/90, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 3669/93 av den 22 december 1993 (EGT L 338, s. 26; svensk specialutgåva, område 3, volym 55, s. 176) (nedan kallad förordning nr 866/90), föreskrivs att en gemensam åtgärd införs enligt mål 5 a, vilken även skall medverka till att mål 1 och mål 5 b uppnås.
9 Enligt förordning nr 866/90 skall kommissionen fastställa sådana urvalskriterier för investeringar som enligt artikel 8.1 används för att avgöra vilka investeringar som skall få stöd från utvecklingssektionen vid EUGFJ. Kriterierna skall fastställa prioriteringar och ange de investeringar som skall undantas från gemenskapsfinansiering. Enligt artikel 8.2 skall "[u]rvalskriterierna ... utarbetas i enlighet med riktlinjerna för gemenskapspolitiken, särskilt den gemensamma jordbrukspolitiken".
10 Med stöd av artikel 8.3 i förordning nr 866/90 fattade kommissionen beslut 94/173/EG av den 22 mars 1994 om de urvalskriterier som skall fastställas för investeringar avsedda att förbättra villkoren för förädling och saluföring av jordbruks- och skogsbruksprodukter och om upphävande av beslut 90/342/EEG (EGT L 79, s. 29; svensk specialutgåva, område 3, volym 56, s. 130) (nedan kallat beslut 94/173). Av sjunde skälet i beslut 94/173 framgår att "[u]rvalskriterierna avspeglar riktlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken". Av femte skälet i detta beslut framgår att tillämpningen av dem "bör ... ta hänsyn till välgrundande speciella behov hos viss lokal produktion". Enligt punkt 2.8 i bilagan till beslutet undantas "alla investeringar rörande socker ... utom i de fall som kan medföra
- ...
- utnyttjande av den kvot som fastställs i Anslutningsakten för Portugal (för portugisiska fastlandet 60 000 ton socker)".
11 I artikel 16.5 i förordning nr 866/90 anges att "[i]nom tillämpningsområdet för denna förordning får medlemsstaterna vidta stödåtgärder för vilka villkor och regler för beviljande avviker från dem som fastställs i denna förordning, eller vars stödbelopp överstiger de tak som fastställs i denna förordning, under förutsättning att sådana åtgärder är förenliga med artiklarna 92-94 i EG-fördraget".
12 Enligt kommissionens meddelande av den 12 juli 1994 angående det statliga stödet till investeringar för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter (EGT C 189, s. 5) (nedan kallat meddelandet av den 12 juli 1994), använder kommissionen, när dessa bestämmelser i fördraget tillämpas på statliga stödåtgärder, analogt bland annat de sektoriella begränsningar som gäller vid gemenskapens medfinansiering av sådana investeringar. Denna bedömningsregel upprepades i kommissionens meddelande av den 23 mars 1995 angående statligt stöd inom samma sektor (EGT C 71, s. 6) (nedan kallat meddelandet av den 23 mars 1995), och i meddelandet av den 2 februari 1996 med samma ändamål (EGT C 29, s. 4) (nedan kallat meddelandet av den 2 februari 1996). Enligt sistnämnda meddelande är allt statligt stöd i samband med investeringar enligt punkt 2.8 i bilagan till beslut 94/173 uteslutet, om de särskilda villkor som föreskrivs där inte är uppfyllda.
Bakgrund till tvisten
13 Enligt det ifrågasatta beslutet som delgavs den portugisiska regeringen i skrivelse av den 11 januari 1996 beslutade kommissionen att inte, med stöd av artikel 92 i EG-fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse) och artikel 93 i EG-fördraget (nu artikel 88 EG), invända mot bland annat det statliga stöd N11/95 som Portugal beviljade DAI för uppförandet av ett sockerraffinaderi i Coruche, i Tejo- och Sorraiadalen.
14 Investeringen var avsedd för tillverkning av vitt socker enligt den kvot som tilldelats Republiken Portugal genom anslutningsakten.
15 Kommissionens granskning av det ovannämnda stödet till DAI förlöpte på följande sätt. De portugisiska myndigheterna hade ursprungligen anmält stödet för att få ett ekonomiskt bidrag från strukturfonderna. Denna begäran om gemenskapsstöd, som först framställdes som en begäran avseende Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), ändrades senare till en begäran hos utvecklingssektionen vid EUGFJ, i den mån begäran skulle prövas enligt reglerna för jordbrukssektorn och inte enligt reglerna för industrisektorn.
16 Sockerrörsraffinaderierna Alcântara Refinarias - Açúcares SA och Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR), vilka var de enda sockerproducenterna på det portugisiska fastlandet, och sammanslutningen bestående av dessa två raffinaderier, Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), klagade på det ovannämnda stödet till DAI.
17 Det var dessa klagomål som fick de portugisiska myndigheterna att i ett senare skede även anmäla stödet enligt artikel 93.3 i fördraget.
18 Stödet till DAI består av tre delar.
19 Ett första stöd på 1 275 290 000 PTE består av en skattebefrielse som beviljas enligt det allmänna statliga stödsystem som införts i Portugal genom lagdekret 95/90 av den 20 mars 1990 (nedan kallat lagdekret nr 95/90) om ändring av Estatuto dos Beneficios Fiscais (föreskrifter om portugisiska skatteförmåner) och om införande av ett särskilt system för stora investeringsprojekt. Detta system innehåller särskilda skattebefrielser, begränsade till tio år, för bolag som gör investeringar på mer än 10 miljarder PTE. Stödet får uppgå till högst 10 procent netto av investeringarna, förutom i undantagsfall då det kan uppgå till 20 procent netto av investeringarna.
20 Det system som infördes genom lagdekret nr 95/90 godkändes av kommissionen, med stöd av artikel 92 i fördraget, genom ett beslut av den 3 juli 1991 (SG (91) D/13312) (nedan kallat beslutet av den 3 juli 1991 eller beslutet om godkännande). Beslutet delgavs den portugisiska regeringen den 15 juli 1991, och godkännandet var villkorat av att stödet i varje enskilt fall var förenligt med "gemenskapsrättens regler och rambestämmelser för vissa industri-, jordbruks- och fiskesektorer". Enligt beslutet om godkännande skulle den portugisiska regeringen dessutom anmäla "alla projekt som får skattebefrielser på 10-20 procent (ESL) samt alla projekt som avser känsliga sektorer". Detta allmänna stödsystem var i kraft till och med den 31 december 1995. Genom ett beslut som delgavs den portugisiska regeringen den 30 maj 1996 godkände kommissionen att systemet förlängdes att gälla på samma villkor till och med år 1999, med den ändringen att det inte längre fanns någon skyldighet att anmäla projekt som avser känsliga sektorer vilken skyldighet inte längre omnämndes.
21 Kommissionen konstaterade i det ifrågasatta beslutet att det statliga stödet i form av skattebefrielser för DAI hade beviljats i enlighet med det stödsystem som upprättats genom lagdekret nr 95/90. Därefter anförde kommissionen att denna del av stödet inte översteg 10 procent av investeringen och att de gemenskapsbestämmelser för denna jordbrukssektor som beslutet av den 3 juli 1991 hänvisade till inte innebar att kravet på förtida underrättelse enligt artikel 93.3 i fördraget måste tillämpas i detta fall. Kommissionen klargjorde slutligen att dess granskning enligt artiklarna 92 och 93 i fördraget av den del som avsåg investeringarna, gällde huruvida gemenskapens bestämmelser om statligt stöd inom jordbrukssektorn hade följts, varpå den fann att den ifrågavarande skattebefrielsen omfattades av beslut 94/173.
22 Ett andra stöd på 380 000 000 PTE som var ämnat för yrkesutbildning av personalen vid det nya raffinaderiet, ansågs vara förenligt med den gemensamma marknaden. I det ifrågasatta beslutet angavs i detta avseende att "enligt kommissionens praxis godtas sådana åtgärder för att förvärva nya kunskaper med upp till 100 procent av de kostnader som kan bli aktuella", och att "[e]nligt de portugisiska myndigheterna överstiger stödet i detta fall inte 68 procent av dessa kostnader".
23 Kommissionen fann i det ifrågasatta beslutet att det tredje nationella stödet i fråga, på 1 912 335 000 PTE (eller 15 procent av de investeringar som kan komma i fråga), vilket beviljades som medfinansiering av investeringar som kunde komma i fråga för ett gemenskapsstöd på 6 372 065 000 PTE (eller 49,97 procent av de investeringar som kan komma i fråga), enligt förordning nr 866/90 inte omfattas av tillämpningsområdet för artiklarna 92 och 93 i fördraget. Kommissionen beslöt att ytterligare granska frågan huruvida projektet för raffinering av socker uppfyllde kraven enligt denna förordning för en gemenskapsfinansiering.
24 Genom skrivelse av den 19 mars 1996 informerade kommissionen de tre klagandena om sitt beslut av den 11 januari 1996 att inte invända mot stödet till DAI på grundval av artikel 92 i fördraget.
Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
25 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 29 maj 1996 väckte sökandena talan med stöd av artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) och yrkade att det ifrågasatta beslutet och skrivelsen av den 19 mars 1996 skulle ogiltigförklaras. Republiken Portugal och DAI intervenerade till stöd för kommissionens yrkanden. Talan ogillades i den överklagade domen.
26 Förstainstansrätten prövade inledningsvis den av kommissionen med stöd av Republiken Portugal och DAI anförda invändningen mot yrkandet om ogiltigförklaring, nämligen att talan om ogiltigförklaring skulle avvisas.
27 För det första avvisade förstainstansrätten yrkandet om ogiltigförklaring av skrivelsen av den 19 mars 1996. I punkterna 29 och 30 i den överklagade domen fann rätten att skrivelsen enbart var av informativ karaktär, och att den därmed inte utgjorde en rättsakt mot vilken talan kan väckas enligt artikel 173 i fördraget.
28 Därefter prövade förstainstansrätten i punkterna 35-37 i den överklagade domen kommissionens första grund till stöd för att talan inte kunde tas upp till sakprövning till den del den avsåg vad som i det ifrågasatta beslutet föreskrivs i fråga om det stöd som beviljats i form av skattebefrielse. Kommissionen hävdade att befrielsen omfattades av beslutet av den 3 juli 1991, och att det ifrågasatta beslutet därmed gav kommissionen rätt att fastställa att befrielsen utgjorde existerande stöd. Enligt kommissionen innebar en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet inte på något sätt att stöden ifrågasattes varför sökandena saknade berättigat intresse av att få saken prövad. Förstainstansrätten ogillade denna invändning om rättegångshinder. Rätten fann dels att de först måste pröva om åtgärderna var förenliga med den gemensamma jordbrukspolitiken, för att avgöra om de verkligen omfattades av beslutet av den 3 juli 1991, dels att den måste pröva huruvida sistnämnda beslut var rättsenligt. Rätten påpekade att om det ifrågasatta beslutet skulle ogiltigförklaras på grund av att nämnda befrielse var oförenlig med bestämmelserna inom den gemensamma jordbrukspolitiken, eller på grund av att beslutet av den 3 juli 1991 var rättsstridigt oriktigt, skulle ogiltigförklaringen medföra att stöden till DAI ifrågasattes varför sökandena hade ett berättigat intresse av att få saken prövad. I detta avseende fann förstainstansrätten att den särskilda frågan huruvida invändningen att beslutet av den 3 juli 1991 var rättsstridigt kunde tas upp till sakprövning, kunde prövas först vid prövningen av om talan om ogiltigförklaring skulle bifallas.
29 I punkterna 38-40 i den överklagade domen underkände förstainstansrätten slutligen den andra grunden som åberopats till stöd för att talan inte kunde tas upp till sakprövning. Enligt denna grund berördes sökandena inte direkt och personligen av det ifrågasatta beslutet på sätt som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget. Rätten fann att, när kommissionen beslutar att inte inleda förfarandet enligt artikel 92.2 i fördraget, kunde sökandena erhålla det processrättsliga skydd som de i egenskap av utomstående har enligt denna bestämmelse endast om sökandena hade möjlighet att bestrida ett sådant beslut vid förstainstansrätten. Enligt rätten var det dessutom endast genom att det ifrågasatta beslutet antogs som sökandena kunde bedöma i vilken utsträckning deras intressen berördes.
30 När det gäller sakfrågan i målet prövade förstainstansrätten i tur och ordning de grunder som sökandena anfört mot de tre kategorierna av stöd som beviljats DAI, nämligen skattebefrielse, stöd till yrkesutbildning och investeringsstöd enligt förordning nr 866/90.
31 Den första grunden som sökandena anförde mot skattebefrielsen avsåg att beslutet av den 3 juli 1991 var rättsstridigt.
32 Kommissionen invände att denna grund inte kunde tas upp till sakprövning eftersom sökandena borde ha väckt talan mot dessa föreskrifter vid nationell domstol, och åberopat artikel 184 i EG-fördraget (nu artikel 241 EG) för att förhindra tillämpningen av nämnda beslut. Förstainstansrätten fann i punkterna 46-50 i det ifrågasatta beslutet att denna invändning skulle avfärdas. Enligt rätten skulle sökandena garanteras ett verksamt rättsligt skydd för sina rättigheter endast om de gavs möjlighet att inom ramen för en talan mot kommissionens beslut angående ett enskilt stöd invända att beslutet av den 3 juli 1991 var rättsstridigt, eftersom detta beslut var det enda sättet för dem att avgöra i vilken utsträckning deras intressen berördes.
33 I punkterna 55-57 i den överklagade domen fann förstainstansrätten att den första grundens första del inte kunde godtas. Denna del innehöll ett påstående att det inte fanns någon kontroll på den allmänna skattebefrielsens inverkan på olika sektorer. Enligt förstainstansrätten hade sökandena inte visat att villkoren i beslutet om godkännande inte säkerställde att reglerna för sockersektorn följdes. Rätten klargjorde dessutom att stöden som beviljas inom sockersektorn i enlighet med det allmänna systemet med skattebefrielser inte undgår kommissionens kontroll, eftersom denna institution när som helst kan kontrollera att ett sådant enskilt stöd är förenligt med beslutet och i synnerhet med reglerna för den berörda jordbrukssektorn.
34 Förstainstansrätten fann i punkterna 61-63 i den överklagade domen att den första grundens andra del, som avsåg påståendet att förfarandet för godkännande av det allmänna stödsystemet var slutet, inte kunde godtas. Enligt rätten kunde det förhållandet att underrättelsen om ett stöd och granskningen av detta enligt artikel 93.3 i fördraget inte hade offentliggjorts, inte anses innebära att systemet för granskning av statligt stöd är slutet. Även om rätten ansåg att en granskning av statligt stöd under den första delen av förfarandet inte gav kommissionen möjlighet att beakta utomståendes intressen, betonade rätten att denna lösning likväl är förenad med ett tillräckligt skydd och att den därför är fullständigt berättigad med hänsyn till kraven på en skyndsam handläggning, när den åtgärd som har anmälts av den berörda medlemsstaten eller som har påtalats i ett klagomål från en utomstående uppenbarligen inte utgör statligt stöd eller utgör ett statligt stöd som är förenligt med den gemensamma marknaden.
35 I punkterna 66-68 i den överklagade domen fann förstainstansrätten dessutom att den första grundens tredje del, som avsåg att det skulle ha förekommit oegentligheter vid det interna förfarande som ledde fram till beslutet av den 3 juli 1991, skulle underkännas. Enligt rätten hade sökandena nämligen inte framfört någon särskild omständighet för att allvarligt ifrågasätta att detta förfarande var lagenligt.
36 Förstainstansrätten fann i punkterna 72-75 i den överklagade domen att sökandenas andra grund, som avsåg att kommissionen borde ha prövat skattebefrielsen med hänsyn till artiklarna 92 och 93 i fördraget, skulle ogillas. Rätten erinrade om att domstolen i dom av den 5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen (REG 1994, s. I-4635; svensk specialutgåva, volym 12, s. 145) fastslog att när ett allmänt stödsystem har godkänts av kommissionen behöver denna inte underrättas om de enskilda genomförandeåtgärderna, såvida den inte har gjort förbehåll därom i beslutet om godkännande. Förstainstansrätten påpekade att om kommissionen granskade varje enskilt stöd, skulle detta strida mot principerna om berättigade förväntningar och om rättssäkerhet. Förstainstansrätten fann också att det principiellt inte kunde anses att ett enskilt stöd som beviljas enligt ett allmänt stödsystem är resultatet av en oförutsedd tillämpning av detta system. Rätten slog vidare fast att skattebefrielsen i förevarande fall inte översteg 10 procent av investeringarna och att den var förenlig med gällande gemenskapsrätt inom den berörda sektorn. Enligt förstainstansrätten var skattebefrielsen därmed förenlig med villkoren som fastställts i beslutet av den 3 juli 1991, och den behövde således inte anmälas till kommissionen. Kommissionen hade därmed inte någon möjlighet att pröva skattebefrielsen med beaktande av artikel 92 i fördraget.
37 Förstainstansrätten fann i punkterna 84-94 i den överklagade domen att den inte kunde godta den tredje grunden som avsåg skattebefrielsens påstådda oförenlighet med den gemensamma jordbrukspolitiken. Inledningsvis erinrade förstainstansrätten om att kommissionen är skyldig att endast undersöka om den skattebefrielse som beviljats DAI var förenlig med de villkor som fastställts i beslutet av den 3 juli 1991, och framför allt med reglerna för sockersektorn. Därefter anförde rätten att denna skattebefrielse, med syfte att i enlighet med artikel 92.3 c i fördraget underlätta utvecklingen av vissa regioner, var förenlig med de mål som eftersträvas med såväl förordning nr 1785/81 som gemenskapens strukturella åtgärder inom jordbruksområdet. Härav drog förstainstansrätten slutsatsen att sökandenas argument att överproduktionen av socker i gemenskapen förvärras, och att budgeten för EUGFJ:s utvecklingssektion belastas, inte medförde att stödet till anläggandet av ett betsockerraffinaderi i Portugal kunde ifrågasättas. Slutligen konstaterade förstainstansrätten att det inte fanns några uppgifter i handlingarna i målet som på allvar kunde ifrågasätta att det stödmottagande betsockerraffinaderiet i fråga skulle vara livskraftigt.
38 Förstainstansrätten fann i punkterna 98-101 i den överklagade domen att den enda grund som sökandena anfört i fråga om utbildningsbidraget, och som avsåg att det skett en överträdelse av artikel 92.3 c i fördraget, skulle underkännas. Rätten konstaterade inledningsvis att var och en av de tre typer av stöd som beviljats DAI skulle prövas var för sig i förhållande till de rättsregler som är tillämpliga på respektive stödtyp. Därefter uttalade rätten att enligt domstolens rättspraxis (dom av den 15 juni 1993 i mål C-225/91, Matra mot kommissionen, REG 1993, s. I-3203, punkterna 24 och 25, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-213), skall gemenskapsdomstolen vid prövningen av om ett beslut som fattats enligt artikel 92.3 c i fördraget är lagenligt, endast undersöka om kommissionen har överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att göra sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk. Slutligen slog förstainstansrätten fast att sökandena inte hade anfört något argument som på allvar kunde ifrågasätta att utbildningsstödet i fråga underlättar utvecklingen av vissa näringsverksamheter utan att påverka handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.
39 Sökandena åberopade två grunder till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av de delar av det ifrågasatta beslutet som avsåg ett investeringsstöd enligt förordning nr 866/90. För det första gjorde de gällande att statligt stöd som uppfyller villkoren i denna förordning för medfinansiering av gemenskapen likväl omfattades av artiklarna 92 och 93 i fördraget. För det andra gjorde de gällande att förordning nr 866/90 uteslöt medfinansiering av stödet i fråga i detta fall.
40 Förstainstansrätten fann i punkterna 111-120 i den överklagade domen att talan skulle underkännas med stöd av den första av dessa grunder. Rätten ansåg att denna grund hänförde sig till artikel 44 i förordning nr 1785/81 i vilken det föreskrivs att bland annat artikel 92 i fördraget, med tillämpning av artikel 42 i fördraget, inte är tillämplig på produktion av, eller handel med jordbruksprodukter i den mån rådet inte beslutar annorlunda. Förstainstansrätten konstaterade inledningsvis att strukturella åtgärder genom EUGFJ:s utvecklingssektion inte omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 1785/81, utan av tillämpningsområdet för förordning nr 866/90 vilken grundas på artikel 42 i fördraget och artikel 43 i EG-fördraget (nu artikel 37 EG i ändrad lydelse). Rätten drog slutsatsen att eftersom det saknades bestämmelser i förordning nr 866/90 som uttryckligen föreskrev att artiklarna 92 och 93 i fördraget liksom artikel 94 i EG-fördraget (nu artikel 89 EG) skulle tillämpas på stöd som kunde komma i fråga för medfinansiering av gemenskapen genom EUGFJ:s utvecklingssektion, skulle detta stöd bedömas enligt de gemensamma åtgärder som vidtogs på grundval av denna förordning och det kunde således inte granskas enligt artiklarna 92 och 93 i fördraget.
41 Därefter anförde förstainstansrätten att även om det antogs att artikel 44 i förordning nr 1785/81 kunde tolkas så, att det särskilt föreskrivs att artiklarna 92-94 i fördraget skulle tillämpas på alla stödåtgärder som avser produktion och saluföring av socker, skulle den likväl tillämpas med beaktande av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken, vilka enligt artikel 42 i fördraget har företräde framför fördragets konkurrensregler. Enligt förstainstansrätten skulle artiklarna 92 och 93 i fördraget, om de tillämpades på stöd som kan komma i fråga för medfinansiering av gemenskapen enligt förordning nr 866/90, kunna hindra eftersträvandet av vissa mål för den gemensamma jordbrukspolitiken genom särskilda strukturella åtgärder som vidtas i enlighet med kriterierna i beslut 94/173. Förstainstansrätten ansåg att förordning nr 866/90 i sig säkerställde att investeringsstöd, som medfinansieras av gemenskapen och den berörda medlemsstaten med stöd av denna förordning, var förenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken. Rätten slog således fast att det skulle strida mot det företräde som den gemensamma jordbrukspolitiken enligt fördraget har framför konkurrensreglerna, om artiklarna 92 och 93 i fördraget tillämpades på investeringsstöd som kan komma i fråga för medfinansiering av gemenskapen enligt förordning nr 866/90.
42 Förstainstansrätten fann slutligen i punkt 124 i den överklagade domen att sökandenas andra grund inte kunde bifallas. Denna grund avsåg att investeringsstödet var uteslutet enligt förordning nr 866/90, eftersom det inte var förenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken och inte kunde grundas på beslut 94/173. Rätten fann med hänvisning till punkterna 89 och 90 i domen att stödet som hade beviljats för att göra det möjligt att utnyttja den kvot som det portugisiska fastlandet hade tilldelats, inte var oförenligt med målen för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Parternas yrkanden
43 Klagandena har yrkat att domstolen skall
- förklara att överklagandet kan tas upp till sakprövning,
- upphäva den överklagade domen i den mån som överklagandet gör detta nödvändigt,
- ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet eller återförvisa målet till förstainstansrätten med stöd av artikel 54 i EG-stadgan för domstolen,
- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
44 Kommissionen har yrkat att domstolen skall
- upphäva punkterna 35-95 i domskälen i den överklagade domen och förklara att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning i den mån som det gäller den del av det ifrågasatta beslutet som avser skattelättnaderna eller, i andra hand,
- upphäva punkterna 35-41 och 46-50 i den överklagade domen, men fastställa domens övriga delar eller, i tredje hand,
- upphäva formuleringen "in their view" som förekommer i punkt 36 i den engelska versionen av det överklagade beslutet liksom de övriga punkter i denna dom som domstolen finner lämpligt, och pröva de grunder som kommissionen anfört till stöd för att talan skulle avvisas, men som hävdes av förstainstansrätten,
och
- avvisa överklagandet eftersom det är uppenbart att det inte kan prövas i sak eller på grund av att det är uppenbart ogrundat, och därvid inte inleda det muntliga förfarandet samt förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i domstolen, eller
- ogilla överklagandet och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i domstolen.
45 Republiken Portugal har yrkat att domstolen skall
- fastställa den överklagade domen, och
- ogilla överklagandet av denna dom i dess helhet.
46 DAI har yrkat att domstolen skall
- avvisa överklagandet såvitt det avser den första grundens första och andra del, den andra grundens andra och tredje del samt den fjärde och den sjätte grunden,
- ogilla överklagandet som uppenbart ogrundat i övrigt, och
- förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna,
eller
- ogilla överklagandet i dess helhet, och
- förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
Upptagande till sakprövning av det huvudsakliga överklagandet
47 Kommissionen och DAI har yrkat att domstolen skall förklara att det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning i den mån det endast innehåller upprepningar eller ordagranna återgivelser av de grunder som åberopades vid förstainstansrätten och inte någon juridisk argumentation som specifikt syftar till att få den överklagade domen upphävd.
48 Ett överklagande som endast innehåller upprepningar eller ordagranna återgivelser av grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten, och som bland annat avser omständigheter som förstainstansrätten uttryckligen har underkänt, uppfyller enligt fast rättspraxis inte kraven på motivering enligt artikel 51 i EG-stadgan för domstolen samt artikel 112.1 c första stycket i domstolens rättegångsregler. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket enligt artikel 49 i EG-stadgan för domstolen faller utanför domstolens behörighet (se särskilt beslut av den 25 mars 1998 i mål C-174/97 P, FFSA m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-1303, punkt 24).
49 När en klagande har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades av förstainstansrätten på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande (se dom av den 13 juli 2000 i mål C-210/98 P, Salzgitter mot kommissionen, REG 2000, s. I-5843, punkt 43). Om klaganden inte på detta sätt kan utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid förstainstansrätten, mister överklagandeinstitutet en del av sin innebörd.
50 Det förevarande överklagandet avser som helhet just att ifrågasätta förstainstansrättens ställningstagande angående flera av de olika rättsfrågor som den hade att pröva. I överklagandet anges exakt i vilka avseenden den överklagade domen kritiseras, och vilka grunder och argument som anförs till stöd för kritiken.
51 Yrkandet att domstolen skall fastställa att det är uppenbart att överklagandet som helhet inte kan upptas till sakprövning skall följaktligen ogillas.
Kommissionens anslutningsöverklagande
Parternas argument
52 Kommissionen har hävdat att talan vid förstainstansrätten inte kunde tas upp till sakprövning i den mån som den avsåg skattebefrielsen enligt det ifrågasatta beslutet. Enligt kommissionen fann förstainstansrätten felaktigt i punkterna 35-37 i den överklagade domen att en skrivelse från kommissionen med uppgift om att ett enskilt stöd omfattas av ett allmänt statligt stödsystem som beviljats, alltid utgör en rättsakt som kan bli föremål för domstolsprövning enligt artikel 173 i fördraget. Enligt kommissionen hade klagandena inte något rättsligt intresse av att den ifrågasatta rättsakten ogiltigförklarades, eftersom detta inte skulle medföra att deras rättsliga situation förändrades. I rättsakten fastställdes endast att skattebefrielsen i fråga utgjorde ett existerande stöd som omfattades av ett godkänt allmänt stödsystem. Rättsakten saknade således rättsverkan och utgjorde alltså inte ett beslut. Kommissionen har anfört följande argument till stöd för sin uppfattning.
53 För det första har kommissionen gjort gällande att förstainstansrättens påståenden i punkterna 35 och 36 i den överklagade domen är motstridiga. Enligt dessa påståenden kunde för det första kommissionens grund för att talan inte kunde tas upp till sakprövning inte godtas, och för det andra kunde frågan om talan kunde tas upp till sakprövning inte avgöras i detta skede av domen. Enligt kommissionen strider påståendenas inbördes motsägelse mot kravet på motivering som följer av artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG).
54 Kommissionen har med sina övriga argument utvecklat sin huvudsakliga ståndpunkt, nämligen att den ifrågasatta rättsakten i förhållande till utomstående som klagandena inte utgör ett beslut utan ett materiellt meddelande. Enligt förstainstansrättens resonemang är frågan om talan kan tas upp till sakprövning beroende av rättens prövning i sak, vilket enligt kommissionen medförde att klagandena kunde ifrågasätta giltigheten av kommissionens beslut att bevilja ett allmänt stödsystem, ett beslut som ändå blivit slutligt, och därmed bereda väg för att ett enskilt stöd ifrågasattes. Därmed skadades stödmottagarnas och de berörda medlemsstaternas intressen, vilket strider mot principerna om rättssäkerhet och skyddet för berättigade förväntningar, såsom de erkänts i domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, och domen av den 9 mars 1994 i mål C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf (REG 1994, s. I-833; svensk specialutgåva, volym 15, s. 59). Därmed skulle klagandena få ett nytt rättsmedel, eftersom deras invändningar mot sådana stöd som är i fråga annars skall framföras vid nationell domstol som, om den finner det nödvändigt, skall fråga EG-domstolen om giltigheten av beslutet att godkänna ett allmänt stödsystem.
55 I andra hand har kommissionen begärt att domstolen skall upphäva punkt 36 i den överklagade domen, i den mån som punkten i sin version på engelska, vilket var rättegångsspråk i målet, grundas på formuleringen "in their view". Det är nämligen rättsligt fel att låta klagandens subjektiva synsätt utgöra grund för huruvida talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten skall tas upp till sakprövning eller ej.
56 Klagandena har i fråga om den påstådda inbördes motsägelsen mellan punkterna 35 och 36 gjort gällande att kommissionen inte har påvisat någon felaktig rättstillämpning. En sådan motsägelse kan under alla förhållanden inte leda till att den överklagade domen skall upphävas.
57 När det gäller kommissionens övriga argument har sökandena hävdat att motiveringen till den överklagade domen skall kvarstå. Enligt klagandena är just frågan huruvida talan om ogiltigförklaring skall upptas till sakprövning beroende av om skattebefrielsen som beviljats med stöd av lagdekret nr 95/90 omfattas av tillämpningsområdet för beslutet av den 3 juli 1991. Klagandena har hävdat att det beslut i vilket kommissionen fann att en enskild stödåtgärd omfattas av ett allmänt stöd som redan beviljats, direkt påverkar deras intressen. Beslutet kan därmed inte anses utgöra enbart information. Klagandenas rättsliga skydd enligt bestämmelserna om statligt stöd innebär att deras överklagande skall tas upp till sakprövning, eftersom överklagandet är det enda rättsmedlet för att få lagenligheten av beslutet av den 3 juli 1991 prövad och för att avgöra om den ifrågavarande åtgärden i form av ett individuellt stöd följer den allmänna stödordningen.
58 När det gäller kommissionens argument att domstolen skall upphäva formuleringen "in their view" i punkt 36 i den engelska versionen av den överklagade domen, har klagandena hävdat att förstainstansrätten inte tog upp målet till sakprövning på grundval av en subjektiv bedömning av deras intressen. Rätten fann endast att klagandena hade ett intresse av att begära att det ifrågasatta beslutet skulle ogiltigförklaras på grund av att skattebefrielsen enligt dem inte omfattades av beslutet av den 3 juli 1991. Förstainstansrätten prövade för övrigt i punkterna 44-50 i den överklagade domen huruvida detta påstående var välgrundat.
Domstolens bedömning
59 För det första framgår det vid en läsning av artiklarna 35 och 36 i den överklagade domen att de inte strider mot varandra, vilket kommissionen har hävdat. Förstainstansrätten underkände omgående kommissionens invändning om rättegångshinder i punkt 35. I punkt 36 utvecklade rätten skälen till varför invändningen inte kunde prövas. Även om rätten i slutet av punkt 36 hänsköt en fråga avseende rättegångshinder till en senare prövning, avsåg den kommissionens mera specifika påstående att invändningen om att beslutet av den 3 juli 1991 var rättsstridigt i sig inte kunde tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten undersökte också denna särskilda fråga i punkterna 44-50 i det överklagade beslutet. Argumentet att domens motivering innehåller delar som motsäger varandra skall alltså underkännas.
60 När det gäller klagandenas intresse av att få den del av det ifrågasatta beslutet som avser skattebefrielsen prövad, följer det för det andra av fast rättspraxis, att enskilda stöd som beviljas enligt ett allmänt stödsystem som godkänts av kommissionen, och som är förenliga med villkoren för detta system, utgör existerande stöd för vilka underrättelse inte behöver ske vilket kommissionen också har påpekat (domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkterna 21-26). Eftersom underrättelse om stöden inte sker innan de verkställs förutsätter sådana stöd inte kommissionens uttryckliga beslut och deras lagenlighet kan endast prövas av nationell domstol (domen i det ovannämnda målet TWD Textilwerke Deggendorf, punkterna 15-18).
61 Förevarande talan avser emellertid en annan situation. Av handlingarna i målet framgår nämligen att de enskilda åtgärderna för skattebefrielse som nu är i fråga undersöktes av kommissionen, som hade mottagit sökandenas klagomål i fråga om skattebefrielsen. Kommissionen fann att dessa åtgärder uppfyllde de två villkor som fastställts i beslutet av den 3 juli 1991 enligt vilka åtgärderna var att anse som existerande stöd, varför kommissionen inte formellt behövde underrättas om dessa eller granska huruvida de var förenliga med artiklarna 92 och 93 i fördraget. Detta ställningstagande innebar inte att kommissionen nöjde sig med att konstatera att de enskilda åtgärderna i fråga utgjorde existerande stöd. Den underlät också, med hänsyn till att åtgärderna omfattades av beslutet av den 3 juli 1991, att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 i fördraget. Sökandena hade kunnat delta i egenskap av klagande under förfarandet om kommissionen hade inlett detta. De hade dock inte kunnat åtnjuta denna garanti om de inte gavs möjlighet att föra talan mot kommissionens beslut i förevarande ärende vid förstainstansrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 maj 1993 i mål C-198/91, Cook mot kommissionen, REG 1993, s. I-2487, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-201, punkterna 20-24).
62 Förstainstansrättens bedömning i punkt 36 av den överklagade domen, nämligen att omständigheten att de ifrågavarande stöden utgjorde existerande stöd inte för den skull fråntog sökandena deras intresse av att få saken i målet prövad eftersom det var möjligt att stöden inte omfattades av beslutet av den 3 juli 1991, samt dess bedömning i punkterna 39 och 40 i samma dom, nämligen att sökandena inte kunde åtnjuta sitt processrättsliga skydd enligt artikel 93.2 i fördraget om de inte gavs möjlighet att bestrida det ifrågasatta beslutet vid gemenskapsdomstolen, medför alltså inte att rätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning.
63 När det för det tredje gäller kommissionens andrahandsyrkande att domstolen skall upphäva formuleringen "in their view" i punkt 36 i den engelska versionen av den överklagade domen, framgår det av motiveringen i denna dom att förstainstansrätten inte fastställde huruvida talan kunde tas upp till sakprövning på grundval av en subjektiv bedömning av sökandenas intressen utan på grundval av de regler i artikel 173 i fördraget som avgör om talan kan tas upp till sakprövning eller ej, något som rätten redan tidigare redogjort för. Kommissionens yrkande, även om det antogs kunna tas upp till sakprövning, saknar under dessa omständigheter grund.
64 Av vad som anförts ovan följer att kommissionens anslutningsöverklagande skall ogillas.
Huruvida det huvudsakliga överklagandet är välgrundat
Den första grunden: Huruvida beslutet av den 3 juli 1991 är rättsstridigt
Parternas argument
65 Klagandena har genom den första grunden anklagat förstainstansrätten för att ha gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den i punkterna 55-57 i den överklagade domen fann att kommissionens beslut av den 3 juli 1991 om godkännande av det allmänna systemet med skattebefrielse som föreskrivs i lagdekret nr 95/90, garanterade att tillämpliga bestämmelser inom sockersektorn beaktades. Enligt sökandena grundades denna slutsats på två felaktiga bedömningar.
66 Dels skall kommissionen i sitt beslut av den 3 juli 1991 ha villkorat beviljandet av enskilda stöd enligt lagdekret nr 95/90 av att "gemenskapsrättens regler och rambestämmelser för vissa industri-, jordbruks- och fiskesektorer" beaktades. Ett sådant villkor är emellertid i motsats till vad förstainstansrätten fann inte tillräckligt, och dessutom för opreciserat för att kunna vara anpassat till ändamålet att tillvarata de intressen som är förenade med den gemensamma jordbrukspolitiken inom ett sådant känsligt område som sockersektorn.
67 Dels skall förstainstansrätten utifrån artikel 93 i fördraget felaktigt ha dragit slutsatsen att kommissionen alltid kan kontrollera huruvida ett enskilt stöd som beviljats inom sockersektorn är förenligt med de bestämmelser som är tillämpliga på den berörda jordbrukssektorn. Sökandena har i detta avseende gjort gällande att de befogenheter som kommissionen har enligt artikel 93.1 i fördraget, som innefattar möjligheten att ålägga en stat att upphöra med utbetalningarna av ett stöd, inte rätteligen kan anses ersätta förfarandet enligt artikel 93.2 och 93.3 i fördraget vid tillämpningen av ett allmänt stödsystem. Dessutom skulle utomståendes ställning klart försvagas vid den fortlöpande granskningen enligt artikel 93.1 i fördraget, jämfört med den ställning de har vid tillämpningen av artikel 93.2 och 93.3 i fördraget.
68 Kommissionen har gjort gällande att denna grund endast innehåller återgivelser av de argument som åberopades i första instans och att grunden inte skall tas upp till sakprövning. I sak delar kommissionen den bedömning som rätten gjort i punkterna 55-57 i den överklagade domen, och den har hävdat att när den godkänner en allmän stödordning skall den i likhet med vad den har gjort i förevarande fall, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att även de specifika regler som den antagit för olika sektorer följs.
69 Den portugisiska regeringen har gjort gällande att förstainstansrättens ståndpunkt grundas på principen att godkännandet av ett allmänt stödsystem aldrig innebär en avvikelse från de regler som är tillämpliga inom varje sektor. Eftersom kommissionen lagligen kan godkänna ett allmänt stödsystem är dess resonemang i beslutet av den 3 juli 1991, vilket bekräftades av förstainstansrätten, det resonemang som bäst säkerställer att samtliga bestämmelser som kan vara relevanta vid genomförandet av detta system tillämpas. Dessutom har den portugisiska regeringen tillbakavisat klagandenas påstående att godkännandet av ett sådant system måste förenas med ett uttalande om vilka bestämmelser för sektorerna som är tillämpliga. Enligt regeringen innebär en sådan lösning praktiska och juridiska olägenheter eftersom det påstådda kravet på att ange dessa villkor skulle vara till men för systemets klarhet. Regeringen har likaså anfört att förstainstansrätten i punkt 56 av den överklagade domen beaktade att bestämmelserna för sektorerna och skyddet för utomståendes intressen skall iakttas, när den betonade att kommissionen när som helst kan kontrollera huruvida stöden är rättsenliga.
70 DAI har med stöd av samma argument som kommissionen gjort gällande att den första grunden inte kan tas upp till sakprövning. I sak har DAI hävdat att skyddet för utomståendes intressen inte är svagare vid tillämpningen av artikel 93.1 i fördraget än vid tillämpningen av artikel 93.3.
Domstolens bedömning
71 Svaret till kommissionen och DAI när det gäller frågan huruvida denna grund kan upptas till sakprövning är detsamma som givits i punkterna 48-51 i denna dom angående deras invändning om rättegångshinder avseende det huvudsakliga överklagandet i dess helhet. Till följd härav skall denna invändning ogillas.
72 När det gäller sakfrågan erinrar domstolen för det första om att det av fast rättspraxis följer att kommissionen kan godkänna allmänna stödsystem vid utövandet av sitt granskningsuppdrag enligt artiklarna 92 och 93 i fördraget, och samtidigt medge att medlemsstaterna inte behöver underrätta kommissionen om enskilda stöd som beviljats på grundval av sådana system, med de förbehåll som kommissionen kan uppställa i beslutet om att godkänna dessa stöd (domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 21, och dom av den 15 maj 1997 i mål C-278/95 P, Siemens mot kommissionen, REG 1997, s. I-2507, punkterna 31-33). Kommissionen har i detta avseende ett stort utrymme för skönsmässig bedömning (dom av den 14 januari 1997 i mål C-169/95, Spanien mot kommissionen, REG 1997, s. I-135, punkt 18).
73 För det andra ankommer det på kommissionen, när den godkänner ett allmänt stödsystem, att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att andra sektorsvisa bestämmelser än de allmänna konkurrensbestämmelserna iakttas av den berörda medlemsstaten.
74 I förevarande fall villkorade kommissionen godkännandet i sitt beslut av den 3 juli 1991 uttryckligen med att de enskilda stöden skall överensstämma med "gemenskapsrättens regler och rambestämmelser för vissa industri-, jordbruks- och fiskesektorer". I detta beslut föreskrev kommissionen också att den portugisiska regeringen skulle anmäla "alla projekt som får skattebefrielser på 10-20 procent (ESL) samt alla projekt som avser känsliga sektorer".
75 Klagandena har emellertid, såsom i förstainstansrätten, inte anfört några argument som visar att dessa föreskrifter åsidosatte tillämpliga bestämmelser inom sockersektorn, eller att de var så bristfälliga att de föranledde att beslutet av den 3 juli 1991 blev rättsstridigt.
76 Dessutom har det fastställts att ett beslut om godkännande av ett allmänt stödsystem inte medför att kommissionen fråntas möjligheten att undersöka om ett enskilt stöd är förenligt med detta beslut. En sådan undersökning kan genomföras när som helst med stöd av artikel 93.1 i fördraget, särskilt när klagomål framförs till kommissionen. Det finns alltså inte något förbud i beslutet av den 3 juli 1991 mot att utomståendes legitima intressen beaktas, och beslutet kan under dessa omständigheter inte betraktas som en rättsstridig inskränkning av tillämpningsområdet för artikel 93.2 och 93.3 i fördraget.
77 Med hänsyn till att de villkor som kommissionen fastställde i beslutet av den 3 juli 1991 inte var bristfälliga och att beslutet inte skadade klagandenas legitima intressen har förstainstansrätten således inte gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning. Överklagandet kan således inte bifallas på den första grunden.
Den andra grunden: Huruvida kommissionen borde ha underrättats om skattebefrielsen
Parternas argument
78 Klagandena har hävdat att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i punkterna 72-75 i den överklagade domen när den fann att kommissionen inte hade rätt att undersöka om skattebefrielsen som beviljats DAI var förenlig med artikel 92 i fördraget. Klagandena har gjort gällande att skattebefrielsen inte utgjorde ett renodlat, enkelt och förutsebart fall av tillämpning av det allmänna stödsystem som kommissionen godkänt. När det gäller ett så känsligt område som socker, vilket kännetecknas av en stor överproduktion, borde den portugisiska regeringen ha underrättat kommissionen om sådana åtgärder. Kommissionen borde sedan omedelbart ha undersökt huruvida åtgärderna var förenliga med artiklarna 92 och 93 i fördraget för att beakta de regler som den inte kunde ta hänsyn till när det allmänna stödsystemet godkändes. Förstainstansrätten tillämpade alltså domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen på ett felaktigt sätt.
79 Kommissionen anser att den andra grunden skall avvisas på samma skäl som den första grunden. I sak har kommissionen gjort gällande att den är skyldig att tillämpa relevanta bestämmelser i fördraget, vilket den i förevarande fall också har gjort i syfte att beakta målen inom regional och sektoriell politik. I motsats till vad klagandena har hävdat följer det för övrigt av domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen att kommissionen inte kan inleda ett förfarande enligt artikel 93.2 i fördraget mot ett enskilt stöd som beviljats enligt detta system, om den inte först har kontrollerat huruvida stödet uppfyller villkoren i det godkända systemet.
80 Den portugisiska regeringen har hävdat att kommissionen inte underlät att undersöka skattebefrielsens sektorsvisa förenlighet. Stödet godkändes i enlighet med artikel 16.5 i förordning nr 866/90 där det föreskrivs att medlemsstaterna kan vidta stödåtgärder vars belopp överstiger det belopp som fastställts för den gemensamma åtgärd som vidtas av EUGFJ:s utvecklingssektion.
81 DAI har gjort gällande att den andra grunden för det huvudsakliga överklagandet skall underkännas i den mån den endast innebär en upprepning av de argument som framfördes i målet vid förstainstansrätten, och i den mån den innehåller ett ifrågasättande av den renodlade faktabedömningen av förutsebarheten vid tillämpningen av lagdekret nr 95/90 på stödet i fråga. I andra hand har DAI hävdat att kommissionen inte behövde underrättas om stödet, eftersom det inte finns någon föreskrift i beslutet av den 3 juli 1991 som tvingar Republiken Portugal att lämna en sådan underrättelse.
Domstolens bedömning
82 I den andra grunden för det huvudsakliga överklagandet anges för det första exakt de uppgifter i den överklagade domen som ifrågasätts, och den innehåller de rättsliga argument som grunden vilar på. För det andra avses med denna grund att förstainstansrätten åsidosatte gemenskapsrätten när den fann att kommissionen inte behövde undersöka om det enskilda stödet var förenligt med artiklarna 92 och 93 i fördraget. Grunden utgör alltså inte ett ifrågasättande av en bedömning av de faktiska omständigheterna, som på överklagandestadiet inte omfattas av domstolens behörighet. Denna grund skall följaktligen tas upp till sakprövning.
83 När kommissionen har att ta ställning till en enskild stödåtgärd som påstås ha beviljats med tillämpning av ett tidigare godkänt stödsystem, får kommissionen inte utan vidare granska den direkt i förhållande till fördraget. Den skall före det att den inleder ett förfarande först kontrollera att stödet omfattas av det allmänna stödsystemet och uppfyller villkoren som fastställts i beslutet om godkännande av detta system. Om kommissionen inte gick tillväga på detta sätt skulle den vid granskningen av varje enskild stödåtgärd kunna ändra sitt beslut om godkännande, vilket redan förutsatte en granskning i förhållande till artikel 92 i fördraget. Därigenom skulle kommissionen kunna riskera att handla i strid med principen om berättigade förväntningar och principen om rättssäkerhet (domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 24). Ett stöd som utgör en strikt och förutsebar tillämpning av villkoren som fastställts i beslutet om godkännande av det allmänna stödsystemet anses alltså utgöra ett existerande stöd (domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 25). Kommissionen behöver inte underrättas om ett sådant stöd, och stödet behöver inte undersökas i enlighet med artikel 92 i fördraget.
84 Som påpekats i punkt 20 i förevarande dom innehåller beslutet av den 3 juli 1991 om godkännande av det stödsystem som införts genom lagdekret nr 95/90, två villkor för beviljande av skattefrihet. Genom det ifrågasatta beslutet beaktade kommissionen dessa villkor och konstaterade att de var uppfyllda.
85 Villkoret i beslutet av den 3 juli 1991 angående tillämpliga bestämmelser inom den berörda jordbrukssektorn var i det avseendet inte förenat med något krav på underrättelse i förväg om ifrågavarande stöd. Däremot krävde kommissionen genom detta beslut att dessa bestämmelser faktiskt skulle iakttas när enskilda stöd beviljades. Av ordalydelsen i det ifrågasatta beslutet framgår emellertid att kommissionen ansåg att projektet med att uppföra ett betsockerraffinaderi i Portugal var förenligt med ändamålen för den gemensamma jordbrukspolitiken eftersom det kunde bli föremål för gemenskapsfinansiering genom EUGFJ.
86 Av vad som anförts ovan följer att förstainstansrätten inte begick något fel vid tillämpningen av gemenskapsrätten när den i punkterna 72-75 i den överklagade domen fann att kommissionen inte behövde underrättas om skattebefrielsen som beviljats DAI, samt att kommissionen inte var berättigad att omgående granska skattebefrielsen med stöd av artikel 92 i fördraget. Överklagandet kan således inte bifallas på den andra grunden.
Den tredje grunden: Huruvida skattebefrielsen var oförenlig med ändamålen för den gemensamma jordbrukspolitiken
Parternas argument
87 Klagandena har påstått att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den i punkterna 84-94 i den överklagade domen slog fast att tillämpningen av lagdekret nr 95/90 på sockerindustrin inte var oförenlig med ändamålen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Tre argument har anförts till stöd för denna grund.
88 För det första har klagandena hävdat att det ifrågavarande raffinaderiprojektet omfattas av tillämpningen av fördragsbestämmelserna om statligt stöd, och även av bestämmelserna om den gemensamma organisationen av sockermarknaden. I motsats till artikel 141 i Akten om villkoren för Konungariket Norges, Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (EGT C 241, s. 21, och EGT L 1, 1995, s. 1) (nedan kallad anslutningsakten för Konungariket Norge, Republiken Österrike, Republiken Finland och Konungariket Sverige), innehåller anslutningsakten inte någon bestämmelse som tillåter statligt stöd i undantagsfall. Eftersom det inte finns någon sådan rätt att bevilja stöd för undantagsfall i sistnämnda rättsakt, måste det antas att regeln i förordning nr 1785/81 om förbud mot stöd till förädling av sockerbetor, är tillämplig på ifrågavarande investeringsprojekt.
89 Vidare har klagandena beskyllt förstainstansrätten för att i punkterna 89 och 90 i den överklagade domen felaktigt ha funnit att tilldelningen av en sockerkvot till Republiken Portugal gav den portugisiska regeringen rätt att bevilja ett statligt stöd till uppförandet av ett sockerraffinaderi på det portugisiska fastlandet. Detta stöd skulle enligt klagandena leda till en fullständigt tillskapad sockerproducent och snedvrida konkurrensförhållandena samt öka överproduktionen på den gemensamma sockermarknaden.
90 I motsats slutligen till vad förstainstansrätten fann i punkt 90 i den överklagade domen är det varken av förordning nr 866/90 eller av beslut 94/173 möjligt att dra slutsatsen att det ifrågavarande stödet är förenligt med organisationen av den gemensamma sockermarknaden. Klagandena har hävdat att beslut 94/173 rättsstridigt har medfört att investeringar i den portugisiska betsockerindustrin kan bli föremål för gemenskapens medfinansiering. Kommissionen skall också i detta beslut felaktigt ha ansett att denna stödmöjlighet existerade enbart på grund av att Republiken Portugal hade beviljats en sockerkvot. Klagandena har anfört att detta fel har fått bestå inom ramen för statligt stöd till investeringar inom området för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter.
91 Kommissionen har påstått att denna tredje grund inte skall tas upp till sakprövning av samma skäl som anförts beträffande de två första grunderna. I sak har kommissionen hävdat att bestämmelserna avseende anslutningen för andra medlemsstater än Republiken Portugal, överhuvudtaget inte är relevanta i förevarande fall och att den rättsliga grunden för att bevilja det ifrågavarande stödet utgörs av beslutet av den 3 juli 1991. Enligt kommissionen har klagandena inte beaktat att förordning nr 866/90 och beslut 94/173 utgör en integrerad del av den gemensamma jordbrukspolitiken. Förordning nr 1785/81 skall nämligen tolkas mot bakgrund av dessa texter som uttryckligen föreskriver ett undantag för Portugals kvot från förbudet mot statligt stöd inom sockersektorn. Enligt kommissionen har det ifrågasatta stödet dessutom godkänts på grund av att det är ett regionalt stöd. Inom detta område har kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra vad som är förenligt med den gemensamma marknaden.
92 Den portugisiska regeringen har gjort gällande att artikel 16.5 i förordning nr 866/90 ger medlemsstaterna rätt att vidta stödåtgärder som komplement till gemenskapens åtgärder. I artikel 25 i rådets förordning (EEG) nr 1600/92 av den 15 juni 1992 om särskilda bestämmelser för Azorerna och Madeira angående vissa jordbruksprodukter (EGT L 173, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 42, s. 175) föreskrivs dessutom att stöd till produktion av sockerbetor och framställning av vitsocker ur sockerbetor som skördats på Azorerna för en total årlig produktion av högst 10 000 ton raffinerat socker, skall beviljas. Enligt regeringen visar detta att stödåtgärderna inom sockersektorn inte kategoriskt har uteslutits på gemenskapsnivå. Den portugisiska regeringen har dessutom gjort gällande att den sockerkvot som beviljats Republiken Portugal har fastställts på högsta juridiska nivå, nämligen i anslutningsakten.
93 DAI har för sin del hävdat att ett stöd som gynnar användningen av Republiken Portugals sockerkvot enligt anslutningsakten, inte kan anses stå i strid med ändamålen för den gemensamma jordbrukspolitiken. DAI har även tillagt att förstainstansrätten inte fann att stödet till DAI automatiskt blev lagenligt genom tilldelningen av denna kvot i anslutningsakten. Det framgår tvärtom tydligt av förstainstansrättens resonemang att den rättsliga grunden för beviljandet av ett sådant stöd står att finna bland relevanta bestämmelser i förordning nr 866/90 och beslut 94/173.
Domstolens bedömning
94 För det första har klagandena med detaljerade argument i sin tredje grund ifrågasatt preciserade delar av motiveringen till den överklagade domen. Denna grund kan således tas upp till sakprövning.
95 Såsom föreskrivs i beslutet av den 3 juli 1991 skall för det andra skattebefrielsen som beviljats DAI följa de bestämmelser som gäller för den gemensamma jordbrukspolitiken inom sockersektorn, och som fastställs i förordning nr 1785/81.
96 I denna förordning föreskrivs emellertid för det första i artikel 44 att artiklarna 92-94 i fördraget är tillämpliga på tillverkning och saluföring av socker. I samma bestämmelse anges att denna allmänna bestämmelse är tillämplig "[s]åvida inte annat stadgas i denna förordning". I artikel 45 anges således att förordningen skall tillämpas så att vederbörlig hänsyn också tas till de målsättningar för den gemensamma jordbrukspolitiken som har fastställts i artikel 39 i EG-fördraget (nu artikel 33 EG). Såsom förstainstansrätten anförde i punkt 89 i den överklagade domen hade dessutom artikel 24 i samma förordning ändrats genom anslutningsakten, just för att denna medlemsstat skulle tilldelas en kvot för sockerproduktion om 60 000 ton på dess fastland.
97 Av dessa bestämmelser följer att även om det i förordning nr 1785/81 inte uttryckligen ges tillstånd till utbetalning av statligt stöd till projekt som syftar till att utnyttja denna kvot, så innebär denna förordning på intet sätt att en sådan möjlighet till utbetalning utesluts.
98 Förstainstansrätten drog samma inledande slutsats i punkt 89 i den överklagade domen, varför den ansåg att det skattemässiga stöd som DAI hade beviljats inte var förenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken enbart på grund av tilldelningen av denna kvot. Under dessa omständigheter är argumentet att anslutningsakten inte, till skillnad från anslutningsakten för Konungariket Norge, Republiken Österrike, Republiken Finland och Konungariket Sverige, innehåller någon klausul med föreskrift om undantagsvis beviljande av statligt stöd, utan betydelse.
99 För det andra hänvisas det i artikel 45 i förordning nr 1785/81 till de allmänna mål för den gemensamma jordbrukspolitiken som uppställs i artikel 39 i fördraget. I artikel 39.2 a föreskrivs att hänsyn måste tas till "jordbruksnäringens särskilda karaktär som är en följd av jordbrukets sociala struktur och av strukturella och naturbetingade olikheter mellan olika jordbruksregioner". Det är alltså inte enbart de bestämmelser som fastställs i förordning nr 1785/81 som är tillämpliga på investeringar inom sockersektorn. Det finns även bestämmelser i de texter som reglerar strukturpolitiska och regionalpolitiska åtgärder inom gemenskapen.
100 I dessa texter föreskrivs emellertid en möjlighet både för gemenskapen och för Republiken Portugal att bevilja ett finansiellt stöd till investeringsprojektet i fråga.
101 För det första innehåller artikel 16.5 i förordning nr 866/90, vilken grundas på artiklarna 42 och 43 i fördraget och alltså utgör en integrerad del av den gemensamma jordbrukspolitiken, en bestämmelse om medlemsstaternas möjlighet att på de villkor som fastställts i artiklarna 92-94 i fördraget bevilja stöd som inte utgör specifikt angivna åtgärder i förordningen, och som avser bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter.
102 För det andra uppfyller stödet som beviljats DAI kriterierna enligt beslut 94/173 för att investeringar som kan finansieras av EUGFJ:s utvecklingssektion skall beviljas. I punkt 2.8 i bilagan till detta beslut föreskrivs nämligen att med avvikelse från förbudet mot investeringar inom sockersektorn, kan investeringar för användning av den kvot som föreskrivs i anslutningsakten finansieras av gemenskapen.
103 Kommissionen angav genom det ifrågasatta beslutet att statligt stöd till bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter måste uppfylla kriterierna som fastställts i beslut 94/173 för val av investeringar. Denna anvisning förekommer dessutom i kommissionens meddelanden avseende statligt stöd inom denna sektor, såsom meddelandena av den 12 juli 1994 och av den 23 mars 1995 liksom meddelandet av den 2 februari 1996, vilket publicerades efter att omständigheterna i förevarande mål inträffat.
104 Med hänsyn till att målen för gemenskapens regional- och jordbrukspolitik rättfärdigar särbehandling av det ifrågavarande investeringsprojektet som avser ett område som omfattas av mål 1, har kommissionen alltså inte använt sitt utrymme för skönsmässig bedömning på ett uppenbart felaktigt sätt. Kommissionen har inte heller överskridit sin befogenhet enligt artikel 8 i förordning nr 866/90 att fastställa kriterier för att investeringar skall kunna bli föremål för gemenskapsfinansiering.
105 Domstolen anför slutligen att det specifika beaktandet av DAI:s investeringar just följer av den särskilda behandlingen av Republiken Portugal i anslutningsakten, vilket förstainstansrätten också anförde i punkt 89 i den överklagade domen.
106 Klagandenas argument att det ifrågasatta beslutet leder till en fullständigt tillskapad sockerproducent och en snedvridning av konkurrensförhållandena samt en ökad överproduktion på den gemensamma sockermarknaden, skall följaktligen underkännas.
107 Av vad som anförts ovan följer att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till någon felaktig rättslig bedömning när den fann att skattebefrielsen som beviljades DAI inte var oförenlig med målen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Under dessa förutsättningar måste den tredje grunden underkännas.
Den fjärde grunden: Huruvida förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättslig bedömning när den vägrade att beakta de omtvistade stödåtgärdernas samlade effekt
Parternas argument
108 Genom sin fjärde grund har klagandena gjort gällande att förstainstansrätten i punkterna 98-101 i den överklagade domen inte har beaktat den samlade effekten av de olika omtvistade stödåtgärderna. Sammantagna motsvarar dessa åtgärder mer än 60 procent av DAI:s investeringar, och de leder till en överproduktion från DAI som motsvarar 20-25 procent av den nationella konsumtionen. De gör det möjligt för DAI att lämna en prisgaranti medan kostnaderna understiger 40 procent av de fasta kostnader som får amorteras över en mycket lång tidsperiod. DAI har således erhållit en osedvanligt förmånlig situation.
109 Kommissionen har hävdat att det är uppenbart att denna grund inte kan tas upp till sakprövning. I sak har kommissionen gjort gällande att grunden inte kan leda till bifall för talan, eftersom kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning på detta område är mycket omfattande och eftersom något uppenbart fel inte har visats föreligga.
Domstolens bedömning
110 Klagandena har i förstainstansrätten visserligen anfört att kommissionen gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att undersöka vilken verkan det stöd till yrkesutbildning som DAI beviljats har på den gemensamma marknaden, utan att därvid beakta några andra omständigheter. Detta gällde emellertid enbart den del av det ifrågasatta beslutet som avser detta stöd. Klagandena har alltså inte anfört någon allmän grund för ogiltigförklaring av hela det ifrågasatta beslutet, baserad på att kommissionen hade en skyldighet att bedöma huruvida den samlade effekten av de tre omtvistade åtgärderna var förenlig med artikel 92 i fördraget, något som för övrigt bekräftas av den del i deras överklagande som rubricerats "allmänna grunder för överklagandet", där denna grund inte nämns.
111 Således anförde förstainstansrätten i punkt 98 i den överklagade domen den omständigheten att de tre stödtyper som undersökts i det ifrågasatta beslutet hör till olika juridiska system, och att de skulle undersökas var för sig med avseende på deras respektive system och de mål som eftersträvas med vart och ett av dem, endast för att därav dra slutsatsen att frågan huruvida stödet till yrkesutbildning var förenligt med artikel 92 i fördraget, måste bedömas för sig, varefter förstainstansrätten lämnade den grund som anförts vid förstainstansrätten utan avseende. Grunden som klagandena har anfört i samband med överklagandet är alltså mera omfattande än den grund som anfördes i förstainstansrätten.
112 Enligt artikel 188 i domstolens rättegångsregler är emellertid artikel 42.2 i dessa regler, som i princip förbjuder att nya grunder åberopas under rättegången, tillämplig i mål om överklagande av förstainstansrättens avgöranden. Domstolen är i ett mål om överklagande således endast behörig att pröva förstainstansrättens bedömning av de grunder som har behandlats vid den (se dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., REG 1994, s. I-1981, punkt 59, och beslut av den 28 juni 2001 i mål C-352/99 P, Eridania m.fl. mot rådet, REG 2001, s. I-5037, punkterna 52 och 53).
113 Grunden kan alltså inte tas upp till sakprövning annat än till den del den avser kritik mot den felaktiga rättstillämpning som förstainstansrätten påstås ha begått genom att anse att kommissionen hade rätt att undersöka stödet till yrkesutbildning för sig.
114 Domstolen konstaterar i detta avseende att de omtvistade stödåtgärderna omfattas av olika juridiska system. Såsom angivits i punkt 86 i denna dom kunde lagenligheten av skattebefrielsen endast granskas i förhållande till beslutet av den 3 juli 1991, där det hänvisas till bestämmelserna inom den gemensamma jordbrukspolitiken, och inte direkt i förhållande till artikel 92 i fördraget. Den nationella medfinansieringen av de investeringar som ansetts kunna komma i fråga för finansiering genom EUGFJ:s utvecklingssektion, skulle undersökas med beaktande av förordning nr 866/90 och beslut 94/173, vilka lägger grunden för en avvägning mellan målen för den gemensamma jordbrukspolitiken och målen för gemenskapens regionalpolitik inom sockersektorn. Stödet till yrkesutbildning var alltså den enda åtgärd vars förenlighet med artikel 92 i fördraget kommissionen kunde bedöma.
115 Följaktligen har det i den överklagade domen inte skett någon felaktig rättstillämpning på denna punkt. Talan kan därmed inte bifallas med stöd av den fjärde grunden.
Den femte grunden: Huruvida förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den underlät att tillämpa artiklarna 92 och 93 i fördraget
Parternas argument
116 Klagandena har hävdat att motiveringen i punkterna 111-120 i den överklagade domen, enligt vilken stödet som beviljats investeringsprojekt som kan bli föremål för gemenskapens finansiering med stöd av förordning nr 866/90 inte kan granskas med stöd av artiklarna 92 och 93 i fördraget, är resultatet av en felaktig rättstillämpning. Klagandena har gjort gällande att inte någon av bestämmelserna i förordningarna nr 1785/90 och nr 866/90 leder till slutsatsen att dessa artiklar inte skulle vara tillämpliga.
117 Kommissionen har inledningsvis hävdat att det är uppenbart att denna grund inte kan tas upp till sakprövning. Därefter har den i sak anfört att rådet med beaktande av samtlig relevant lagstiftning har beslutat att bestämmelserna avseende statligt stöd är tillämpliga på stödåtgärder som sträcker sig längre än vad som föreskrivs i förordning nr 866/90, men däremot inte på sådana stödåtgärder som avses i denna förordning. Den enda fråga som har betydelse i målet är enligt kommissionen huruvida den omtvistade åtgärden har vidtagits med stöd av den gemensamma jordbrukspolitiken. Nämnda åtgärd har emellertid vidtagits med stöd av artikel 16 i förordning nr 866/90.
118 Republiken Portugal och DAI har gjort gällande att artikel 16.5 i förordning nr 866/90, jämförd med principen om den gemensamma jordbrukspolitikens företräde, skall tolkas så att den utesluter en tillämpning av reglerna om statligt stöd på strukturella åtgärder som vidtas av EUGFJ:s utvecklingssektion.
Domstolens bedömning
119 Liksom i de föregående grunderna anges i den femte grunden noggrant de delar av den överklagade domen som har ifrågasatts, och den innehåller även de rättsliga argument som grunden baseras på. Vad som anförs som grund utgör alltså inte enbart en återgivelse av formuleringarna som anförts i talan i förstainstansrätten, och grunden skall följaktligen tas upp till sakprövning.
120 När det gäller frågan om talan skall bifallas på denna grund, gäller å andra sidan att enligt artikel 44 i förordning nr 1785/81 begränsas denna förordning till att stadga att artiklarna 92-94 i fördraget är tillämpliga på tillverkning av socker och handel med socker, "[s]åvida inte annat stadgas i denna förordning". I förordningen hänvisas också underförstått men med nödvändighet till genomförandet av andra bestämmelser än de som finns i förordningen, genom att det i artikel 45 anges att vederbörlig hänsyn skall tas till de allmänna mål för den gemensamma jordbrukspolitiken som avses i artikel 39 i fördraget, när förordningen tillämpas. Ett av dessa mål är att komma till rätta med de regionala skillnader som konstaterats inom detta område.
121 I förordning nr 866/90 definieras alltså de villkor som gäller för att EUGFJ:s utvecklingssektion skall få bidra till uppnåendet av de regionala sammanhållningsmål som åsyftas med den gemensamma jordbrukspolitiken. Som en princip anges i artikel 16.3 och 16.4 i förordningen, att de medlemsstater som berörs av investeringsprojekt som kan finansieras genom denna fond, vilket är fallet för det ifrågavarande projektet i Republiken Portugal, i likhet med stödmottagaren skall åta sig att delta i finansieringen av de investeringar som kommissionen godkänt för stöd från EUGFJ i likhet med stödmottagarna. En sådan medfinansiering från medlemsstaterna som nu är i fråga är alltså inte bara tillåten, utan dessutom påbjuden i förordningen.
122 Artikel 16.5 i förordning nr 866/90 innehåller bestämmelser om att medlemsstaterna kan vidta stödåtgärder som förenas med villkor eller regler som avviker från vad som fastställts i denna förordning, eller vars stödbelopp överstiger de tak som fastställts i förordningen, under förutsättning att sådana åtgärder är förenliga med artiklarna 92-94 i fördraget. Således gäller inte bestämmelserna det nationella bidrag till finansieringen som påbjuds i artikel 16.3 och 16.4 i förordningen. De avser i stället stöd som medlemsstaterna önskar ge utöver sitt obligatoriska bidrag till investeringsprojekt som kan bli föremål för åtgärder från EUGFJ:s utvecklingssektion.
123 Förstainstansrätten har under dessa förhållanden inte gjort sig skyldig till någon felaktig tillämpning av gemenskapsrätten när den fann att Republiken Portugals bidrag till medfinansieringen av det ifrågavarande investeringsprojektet, som var föremål för åtgärder från EUGFJ:s utvecklingssektion, skulle bedömas mot bakgrund av den gemensamma åtgärd som företogs med tillämpning av förordning nr 866/90 och inte kunde granskas med stöd av artiklarna 92 och 93 i fördraget.
124 Den femte grunden skall följaktligen underkännas.
Den sjätte grunden: Huruvida motiveringen av förstainstansrättens bedömning av den sista grunden var tillräcklig
Parternas argument
125 Klagandena har gjort gällande att motiveringen som anförts i punkt 124 i den överklagade domen för att underkänna klagandenas grund avseende att det ifrågavarande investeringsstödet är oförenligt med förordning nr 866/90, inte är tillräcklig. Rätten beaktade inte de olika argument som klagandena anförde till stöd för denna grund. Klagandena har erinrat om att de uppmärksammade förstainstansrätten på att stödet inte uppfyllde kriterierna för medfinansiering som uppställts i förordning nr 866/90, och att denna förordning följaktligen inte kunde utgöra rättslig grund för att inte tillämpa artiklarna 92 och 93 i fördraget.
126 Kommissionen anser att överklagandet inte kan bifallas på denna grund. Enligt kommissionen utgör klagandenas argument enbart upprepningar av deras påstående att investeringsstödet i fråga är oförenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken. Förstainstansrättens motivering för att avfärda detta påstående var enligt kommissionen tillräckligt motiverad.
127 DAI har hävdat att det är uppenbart att denna sista grund i det huvudsakliga överklagandet inte kan tas upp till sakprövning, eftersom grunden endast innehåller upprepningar av de argument som anförts vid förstainstansrätten medan den saknar uppgift om vari den påstådda rättstillämpningen skulle bestå.
Domstolens bedömning
128 Sjätte grunden, som avser vederbörligen angivna delar av motiveringen i den överklagade domen, innehåller inte enbart upprepningar av vad som anfördes i förstainstansrätten. Grunden kan därmed tas upp till sakprövning.
129 Vidare framgår det av klagandenas argumentation att de med denna grund har hävdat att förstainstansrätten inte tog ställning till deras argument att det ifrågavarande investeringsstödet inte uppfyllde de grundläggande villkor som fastställts i artiklarna 2 och 11-13 i förordning nr 866/90, när rätten förkastade klagandenas invändning om att detta stöd inte omfattades av förordningens tillämpningsområde. I denna del är alltså domen bristfälligt motiverad.
130 Det skall emellertid erinras om att i det ifrågasatta beslutet fann kommissionen vid en första bedömning att stödet i fråga omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 866/90. Därav drog kommissionen slutsatsen att detta stöd inte kunde granskas direkt enligt artiklarna 92 och 93 i fördraget, och den angav också att den senare skulle undersöka "aspekterna på medfinansieringen av detta projekt med stöd av förordning (EEG) nr 866/90", Därmed undersökte inte kommissionen huruvida projektet uppfyllde villkoren för medfinansiering från gemenskapen via EUGFJ:s utvecklingssektion, och därmed inte heller huruvida det nationella bidraget till finansieringen av detta projekt uppfyllde de materiella villkoren i denna förordning.
131 Klagandena kritiserade denna bedömning i förstainstansrätten genom att göra gällande att det ifrågavarande investeringsprojektet inte föll inom tillämpningsområdet för förordning nr 866/90, och att artiklarna 92 och 93 i fördraget därmed var tillämpliga i förevarande fall. Klagandena anförde två grunder till stöd för denna kritik. Den första grunden avsåg att beslut 94/173, som innehöll tillämpningsföreskrifter till förordning nr 866/90, var oförenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken och följaktligen rättsstridigt. Den andra grunden avsåg att de materiella villkoren som fastställts i denna förordning inte hade iakttagits i förevarande fall.
132 För att avfärda invändningen om att artiklarna 92 och 93 i fördraget var tillämpliga på det ifrågavarande projektet, var förstainstansrätten visserligen tvungen att ta ställning till grunden avseende att beslut 94/173 var oförenligt med den gemensamma jordbrukspolitiken genom att beslutet reglerade tillämpningsområdet för förordning nr 866/90, vilket den också gjorde i punkterna 89 och 90 i den överklagade domen. Den behövde likväl inte ta ställning till de argument som anfördes till stöd för den andra grunden som avsåg huruvida de materiella villkoren i förordningen hade beaktats. Dessa villkor saknade nämligen betydelse för det ifrågasatta beslutets lagenlighet och var därmed verkningslösa.
133 Förstainstansrättens hänvisning till punkterna 89 och 90 i den överklagade domen när den underkände grunden att det omtvistade stödet inte omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 866/90 innebär under dessa förhållanden inte att domen är bristfälligt motiverad.
134 Den sjätte grunden skall följaktligen underkännas.
135 Av vad som anförts ovan följer att det huvudsakliga överklagandet skall ogillas i sin helhet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
136 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen och DAI har yrkat att klagandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet, skall kommissionens och DAI:s yrkande bifallas.
137 I artikel 69.4 första stycket i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 118 också kan tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att medlemsstater som intervenerat skall bära sina egna rättegångskostnader. I enlighet med denna bestämmelse skall Republiken Portugal förpliktas att bära sin rättegångskostnad.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
1) Det huvudsakliga överklagandet ogillas.
2) Kommissionens anslutningsöverklagande ogillas.
3) Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA och Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
4) Republiken Portugal skall bära sin rättegångskostnad.