62024CJ0458_RES
Cauza C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
împotriva
Bundesrepublik Deutschland
(cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 5 martie 2026
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Articolul 3 alineatul (2) – Articolul 29 – Transferul solicitantului de azil către statul membru responsabil de examinarea cererii de protecție internațională – Suspendare de către statul membru responsabil a preluării și a reprimirii solicitanților de azil – Directiva (UE) 2013/32 – Articolul 33 – Cereri inadmisibile”
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Regulamentul nr. 604/2013 – Proceduri de preluare și de reprimire – Termen prevăzut pentru efectuarea transferului unui solicitant de protecție internațională – Consecință a nerespectării acestui termen – Transfer al responsabilității examinării cererii de protecție internațională în sarcina statului membru solicitant – Cauze ale nerespectării termenului, care este imputabilă statului sau persoanei în cauză – Lipsa incidenței
[Regulamentul nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 29 alin. (1) și (2)]
(a se vedea punctele 45-47 și 49-61)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Regulamentul nr. 604/2013 – Proceduri de preluare și de reprimire – Suspendare în mod unilateral de către statul membru desemnat inițial drept responsabil – Inexistența deficiențelor sistemice care să ducă la un risc de tratament inuman sau degradant – Statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil – Obligația acestui stat de a examina criteriile pentru determinarea statului membru responsabil și de a deveni el însuși responsabil – Inexistență – Persoane care fac obiectul unei decizii de transfer – Nerespectarea termenului de transfer – Responsabilitate a examinării transferată de drept statului membru solicitant – Nerespectare cauzată de suspendarea unilaterală – Lipsa incidenței
[Regulamentul nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 3 alin. (2) al doilea și al treilea paragraf și art. 29 alin. (1) și (2)]
(a se vedea punctul 66 și dispozitiv 1)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Procedură de examinare a unei cereri de protecție internațională – Cerere care poate fi considerată inadmisibilă de către statele membre – Motiv – Alt stat membru care este responsabil de examinare și care a acceptat o cerere de preluare sau de reprimire a solicitantului – Inadmisibilitate – Decizie de transfer și de neexaminare în temeiul Regulamentului nr. 604/2013 – Admisibilitate
[Directiva 2013/32 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 33 alin. (1)]
(a se vedea punctul 73 și dispozitiv 3)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul Administrativ din Sigmaringen, Germania), Curtea interpretează Regulamentul nr. 604/2013 (
1
), precum și Directiva 2013/32 (
2
) pentru a preciza responsabilitățile referitoare la examinarea cererilor de protecție internațională într‑o situație de suspendare de către statul membru responsabil a preluării solicitanților în cauză.
DO, un resortisant sirian, a intrat în Germania la 18 aprilie 2023 și a depus o cerere de azil în acest stat la 26 aprilie al aceluiași an. Republica Italiană a fost însă identificată ca fiind statul membru responsabil de examinarea acestei cereri.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați, Germania) a adresat Republicii Italiene o cerere de preluare a lui DO, însă nu a primit niciun răspuns. În conformitate cu articolul 22 alineatul (7) din Regulamentul Dublin III, acesta a considerat, așadar, cererea introductivă ca fiind acceptată și a decis, la 18 iulie 2023, să respingă cererea de azil a lui DO ca fiind inadmisibilă.
La 27 iulie 2023, DO a introdus o acțiune împotriva acestei decizii în fața Tribunalului Administrativ din Sigmaringen, instanța de trimitere.
Această instanță arată că din două circulare difuzate de autoritățile italiene în decembrie 2022 reiese că, în mod provizoriu și sub rezerva unor excepții, Republica Italiană nu va mai accepta transferuri ale solicitanților de protecție internațională către Italia în temeiul Regulamentului Dublin III. Astfel, aceasta ar refuza orice preluare a solicitanților care intră în responsabilitatea sa în temeiul acestui regulament.
În aceste condiții, instanța de trimitere a decis să adreseze Curții mai multe întrebări preliminare, solicitând în esență să se stabilească dacă, pe de o parte, în situația specială în care un stat membru desemnat drept responsabil a suspendat în mod unilateral preluările și reprimirile solicitanților de protecție internațională, responsabilitatea examinării unei cereri este transferată statului membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil. Pe de altă parte, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze dacă Directiva 2013/32 permite respingerea unei cereri de protecție internațională ca fiind inadmisibilă pentru motivul că statul membru responsabil nu este dispus să preia sau să reprimească un solicitant de protecție internațională.
Aprecierea Curții
În primul rând, în ceea ce privește responsabilitatea examinării unei cereri de protecție internațională, Curtea amintește mai întâi că statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil poate deveni el însuși responsabil de această examinare. Această situație se regăsește în cazul în care îi este imposibil, din cauza unor „deficiențe sistemice” ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților care conduc la „un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene]”, să transfere solicitantul către statul membru responsabil și în cazul în care constată, după continuarea examinării criteriilor stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III, că nu îl poate transfera către un stat membru desemnat pe baza acestor criterii sau către primul stat membru în care a fost depusă cererea.
Or, Curtea a statuat deja că o suspendare unilaterală a preluărilor și a reprimirilor solicitanților de protecție internațională, precum cea în discuție în speță, nu este de natură, în sine, să justifice constatarea unei asemenea deficiențe sistemice care conduce la un risc de tratament inuman sau degradant.
Într‑un asemenea caz, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil nu trebuie nici să continue examinarea criteriilor stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III pe baza articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament, nici să devină el însuși statul membru responsabil în temeiul articolului 3 alineatul (2) al treilea paragraf din același regulament.
Prin urmare, nu se poate considera că există o condiție de aplicare nescrisă a articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III, potrivit căreia statul membru responsabil ar trebui să fie dispus să preia sau să reprimească solicitanții de protecție internațională.
În continuare, tot în situația unei suspendări unilaterale a preluărilor și a reprimirilor solicitanților de protecție internațională de către un stat membru, Curtea examinează riscul, evocat de instanța de trimitere, ca solicitantul de protecție internațională în cauză să poată întâmpina obstacole în mod nejustificat privind accesul la procedura de protecție internațională și ca, în definitiv, niciun stat membru să nu examineze cererea sa.
În această privință, ea amintește că articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III prevede un transfer de drept al responsabilității către statul membru solicitant, fără a condiționa acest transfer de vreo reacție a statului membru responsabil, atunci când transferul solicitantului în cauză către acest din urmă stat membru nu se efectuează în termenul de transfer, care este în principiu de șase luni. Această dispoziție este formulată în termeni largi, fără nicio limitare a transferului de responsabilitate la cazuri specifice. Prin urmare, acest transfer de responsabilitate are loc independent de cauzele unei neefectuări a transferului în termenul prevăzut și de faptul că neefectuarea transferului este imputabilă statului membru solicitant, statului membru responsabil sau persoanei în cauză. Prin urmare, acest transfer de responsabilitate are loc chiar și atunci când transferul persoanei în cauză nu a putut fi realizat în termenul de transfer prevăzut ca urmare a suspendării unilaterale a preluărilor și reprimirilor de către statul membru desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III.
Obiectivele urmărite prin Regulamentul Dublin III susțin această interpretare. În această privință, Curtea arată că, având în vedere obiectivele de celeritate în determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională și de garantare a unui acces efectiv la procedurile de acordare a unei astfel de protecții, cererile de protecție internațională trebuie, dacă este cazul, să fie examinate de un alt stat membru decât cel desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor enunțate în capitolul III din Regulamentul Dublin III, în cazul neefectuării transferului solicitantului în termenul de transfer stabilit.
În această privință, Curtea recunoaște că această interpretare permite statului membru responsabil să se sustragă, la expirarea termenului de transfer și prin simplul fapt al unei suspendări unilaterale a procedurilor de preluare și de reprimire a solicitanților de azil, de la responsabilitățile care îi revin în temeiul Regulamentului Dublin III. Totuși, aceasta subliniază că, chiar și într‑un asemenea caz, revine statului membru solicitant și statului membru responsabil sarcina de a se consulta și de a coopera pentru a ajunge la un transfer înainte de expirarea termenului de transfer. În plus, responsabilitatea acestui din urmă stat membru rămâne deplină pe durata acestui termen, astfel încât, în cursul acestui termen, sistemul criteriilor de determinare a responsabilității instituit prin Regulamentul Dublin III este menținut.
Transferul de drept al responsabilității de a examina cererea de protecție internațională în cazul neexecutării transferului persoanei în cauză în acest termen este, în definitiv, singurul mod de a garanta acestei persoane un acces efectiv la procedura de azil.
În sfârșit, un stat membru nu poate justifica neexecutarea obligațiilor care îi revin în temeiul dreptului Uniunii prin neîndeplinirea de către alte state membre a obligațiilor lor. Remediul împotriva unei eventuale încălcări a Regulamentului Dublin III de către statul membru desemnat inițial ca fiind responsabil constă în posibilitatea pentru Comisia Europeană, precum și pentru orice alt stat membru, de a introduce o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva acestui stat membru.
În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă o cerere de protecție internațională poate fi respinsă ca inadmisibilă pentru motivul că statul membru responsabil nu este dispus să îl preia sau să îl reprimească pe solicitantul de protecție internațională, Curtea constată că articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32 enumeră în mod exhaustiv situațiile în care statele membre pot considera inadmisibilă o cerere de protecție internațională. Pentru acest motiv și având în vedere caracterul derogatoriu al motivelor de inadmisibilitate incluse în această enumerare, dispoziția menționată trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte și, prin urmare, nu poate fi aplicată unei situații care nu corespunde modului său de redactare.
Or, articolul 33 alineatul (1) din Directiva 2013/32 distinge în mod clar cazurile în care o cerere de protecție internațională nu este examinată în temeiul Regulamentului Dublin III de cazurile în care o astfel de cerere poate fi respinsă ca inadmisibilă pentru unul dintre motivele enumerate în mod exhaustiv la articolul 33 alineatul (2) din această directivă.
În consecință, Curtea statuează că articolul 33 alineatul (1) din Directiva 2013/32 nu permite respingerea unei cereri de protecție internațională ca inadmisibilă pentru motivul că statul membru responsabil nu este dispus să îl preia sau să îl reprimească pe solicitantul de protecție internațională.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31, denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”).
(
2
)	Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).