62014CC0033_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin prezentul recurs, Mory SA, Mory Team și Superga Invest (denumite în continuare, împreună, „recurentele”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene Mory și alții/Comisia(2) (denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care acțiunea acestora în anularea Deciziei Comisiei Europene din 4 aprilie 2012 privind preluarea activelor grupului Sernam în cadrul reorganizării judiciare a acestuia(3) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) a fost respinsă ca inadmisibilă, pentru lipsa interesului de a exercita acțiunea.
2. Prezenta cauză se înscrie în cadrul încercării de restructurare a grupului Sernam, activ pe piața transportului expres de colete și de paleți, care a condus la adoptarea de către Comisie a mai multor decizii referitoare la ajutoarele de stat acordate acestui grup. Decizia în litigiu este a patra și ultima dintre aceste decizii. În această decizie, considerată de Comisie ca fiind „sui‑generis”, această instituție, la solicitarea guvernului francez, a constatat lipsa continuității economice dintre grupul Sernam și cumpărătorii activelor sale și a informat guvernul în cauză că nu era necesară extinderea la aceștia din urmă a recuperării ajutoarelor ilegale și incompatibile acordate grupului Sernam. Recurentele, care susțin că erau concurente directe ale acestui grup, au atacat această decizie în fața Tribunalului. Cu toate acestea, între timp, recurentele, ca și grupul Sernam, au intrat în lichidare, ceea ce a ridicat problema interesului lor de a exercita acțiunea în fața Tribunalului.
3. Pe scurt, această cauză ridică mai multe probleme importante în ceea ce privește, pe de o parte, interesul de a exercita acțiunea și în special relația acestuia cu calitatea procesuală activă și cu condițiile necesare pentru a dispune de un astfel de interes, având în vedere existența unor acțiuni introduse în fața instanțelor naționale, și, pe de altă parte, condițiile de admisibilitate pentru atacarea deciziilor adoptate de Comisie cu privire la continuitatea economică dintre beneficiarul unui ajutor și cumpărătorul unora dintre activele acestuia.
I – Istoricul cauzei
4. Prin decizia adoptată la 23 mai 2001(4) (denumită în continuare „Decizia Sernam 1”), Comisia a autorizat, în anumite condiții, un ajutor pentru restructurare în favoarea grupului Sernam, cu o valoare totală de 503 milioane de euro.
5. Prin a doua decizie adoptată în anul 2004(5) (denumită în continuare „Decizia Sernam 2”), Comisia a constatat că unele dintre condițiile impuse în Decizia Sernam 1 nu au fost respectate, ceea ce a determinat o aplicare abuzivă a ajutorului autorizat. În acest context, pe de o parte, Comisia a declarat că, sub rezerva respectării unor condiții noi, ajutorul de 503 milioane de euro aprobat prin Decizia Sernam 1 era compatibil cu piața internă și, pe de altă parte, aceasta a subliniat existența unui ajutor suplimentar de 41 de milioane de euro, incompatibil cu piața internă și care trebuia, așadar, să fie recuperat de autoritățile franceze.
6. Ca urmare a unor plângeri formulate de concurenți, printre care o societate din cadrul grupului Mory, care susțineau că Decizia Sernam 2 fusese aplicată în mod abuziv, Comisia, prin scrisoarea din 16 iulie 2008(6), a informat Republica Franceză cu privire la decizia acesteia de a iniția procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE cu privire la aplicarea de către aceasta din urmă a Deciziei Sernam 2.
7. La 27 iunie 2011, tribunal de commerce de Bobigny (Tribunalul Comercial din Bobigny) a dispus deschiderea procedurii reorganizării judiciare față de Mory SA și Mory Team (denumite în continuare „societățile Mory”). În ianuarie și în februarie 2012, s‑a dispus deschiderea procedurii reorganizării judiciare și față de societățile care constituiau grupul Sernam.
8. La 9 martie 2012, Comisia a adoptat o a treia decizie(7) (denumită în continuare „Decizia Sernam 3”). În această decizie, Comisia a constatat că ajutorul de stat în cuantum de 503 milioane de euro, aprobat prin Decizia Sernam 2, a fost pus în aplicare în mod abuziv, că grupul Sernam a beneficiat de acest ajutor, precum și de ajutorul de stat în valoare de 41 de milioane de euro și de alte ajutoare de stat incompatibile cu piața comună. În temeiul articolului 2 din dispozitivul acestei decizii, Republica Franceză avea obligația de a recupera toate aceste ajutoare de la grupul Sernam.
9. În aceeași zi, au fost trimise administratorului judiciar al grupului Sernam două oferte de preluare, prima din partea Geodis Calberson (denumită în continuare „Calberson”), filiala grupului Geodis (denumit în continuare „Geodis”), cu activitate în sectorul serviciilor de curierat, iar a doua din partea BMV. Oferta de preluare din partea Calberson era supusă condiției ca „nicio obligație de restituire integrală sau parțială a ajutoarelor ilegale plătite grupului Sernam să nu poată fi transferată odată cu preluarea activelor sau ca urmare a preluării sau să fie pusă în sarcina cumpărătorului”. Oferta prezentată de BMV nu era însoțită de o astfel de condiție, dar era prezentată ca făcând parte integrantă din oferta prezentată de Calberson și devenea caducă dacă oferta acesteia din urmă era refuzată.
10. La 23 martie 2012, autoritățile franceze au solicitat Comisiei să confirme că obligația de rambursare a ajutoarelor de stat, impusă grupului Sernam prin Decizia Sernam 3, nu va fi extinsă la Geodis și la BMV, în cazul preluării de către aceste societăți a unei părți din activele grupului Sernam, în cadrul procedurii reorganizării judiciare a acestuia.
11. La 4 aprilie 2012, Comisia a adoptat decizia în litigiu. Aceasta a calificat‑o drept o decizie sui‑generis, în temeiul competenței conferite Comisiei de a verifica ajutoarele de stat, prevăzută la articolul 108 TFUE, precum și în temeiul obligației de cooperare loială cu statele membre, prevăzută la articolul 4 alineatul (3) TUE(8) . Comisia a precizat că această decizie privea doar obiectul notificării primite, și nu caracterul oportun sau inoportun al investiției privind preluarea unei părți din activele grupului Sernam, și că aceasta nu aducea atingere aprecierii acestor investiții din perspectiva articolului 107 TFUE(9) . În urma analizării diferitor factori, Comisia a constatat că nu exista o continuitate economică între grupul Sernam și cumpărătorii unei părți din activele sale, Geodis și BMV. Astfel, aceasta a informat Republica Franceză că, având în vedere analiza respectivă și ținând seama de angajamentele sale, nu este necesară extinderea la Geodis și la BMV a recuperării ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile în Decizia Sernam 3, de care a beneficiat grupul Sernam(10) .
12. La 13 aprilie 2012, tribunal de commerce de Nanterre (Tribunalul Comercial din Nanterre) a reținut ofertele de preluare depuse de Calberson, precum și de BMV și a dispus transferul în beneficiul acestora al unei părți din activele grupului Sernam, cu intrarea în posesie la 7 mai 2012.
13. La 10 iulie 2012, tribunal de commerce de Bobigny a dispus intrarea în lichidare judiciară a societăților Mory.
II – Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
14. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 17 decembrie 2012, recurentele au introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.
15. Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins acțiunea ca inadmisibilă, pentru lipsa interesului recurentelor de a exercita acțiunea.
16. După ce a reamintit că, potrivit jurisprudenței, reclamantului îi revine obligația de a aduce dovada interesului său de a exercita acțiunea, Tribunalul a considerat că niciunul din cele patru argumente invocate de recurente nu era de natură să stabilească existența interesului lor de a exercita acțiunea(11) . În primul rând, Tribunalul a respins argumentul recurentelor potrivit căruia statutul de parte interesată, pe care l‑a avut una dintre acestea în cursul procedurii administrative care a condus la adoptarea Deciziei Sernam 3, și participarea sa personală în această procedură ar justifica interesul lor de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu(12) . În al doilea rând, Tribunalul a respins argumentul potrivit căruia interesul recurentelor de a exercita acțiunea era justificat din perspectiva a două acțiuni introduse de acestea în fața instanțelor franceze: o acțiune viza recuperarea ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam, iar cealaltă era o acțiune în despăgubire(13) . În al treilea rând, Tribunalul a respins argumentul întemeiat pe circumstanța că interesul recurentelor de a exercita acțiunea era justificat de faptul că Superga Invest, în calitate de acționar principal al Mory, suporta în mod direct consecințele perturbărilor mediului concurențial care afectau compania Mory(14) . În cele din urmă, în al patrulea rând, Tribunalul a respins argumentul întemeiat pe faptul că, prin decizia în litigiu, Comisia ar fi eliminat implicit posibilitatea inițierii unei proceduri oficiale de investigare, privând astfel recurentele de beneficiul dreptului procedural de a interveni pentru a‑și prezenta observațiile(15) .
17. În consecință, Tribunalul a concluzionat că, având în vedere că recurentele nu și‑au justificat interesul de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu, acțiunea lor trebuie declarată inadmisibilă.
III – Procedura în fața Curții și concluziile părților
18. Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:
– anularea ordonanței atacate;
– trimiterea cauzei la Tribunal, pentru a se pronunța cu privire la fond; și
– soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
19. Comisia solicită respingerea recursului și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
20. Prin actul depus la grefa Curții la 19 mai 2014, Calberson SAS a solicitat, în temeiul articolului 40 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, să intervină în prezenta cauză în susținerea concluziilor Comisiei. Prin Ordonanța președintelui Curții din 27 februarie 2015, această cerere a fost respinsă.
IV – Analiză
21. În susținerea recursului formulat, recurentele invocă două motive: primul este întemeiat pe existența unor erori de drept comise de Tribunal atunci când a examinat interesul acestora de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei în litigiu; al doilea este întemeiat pe încălcarea articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, în măsura în care Tribunalul nu a constatat că acestea erau vizate în mod direct și individual de această decizie.
A – Observații introductive: relația dintre calitatea procesuală activă și interesul de a exercita acțiunea
22. Înainte de examinarea celor două motive invocate de recurente, este necesar să se analizeze argumentația prezentată de acestea cu titlu preliminar, potrivit căreia nu ar exista o linie de demarcație între, pe de o parte, noțiunea de interes de a exercita acțiunea și, pe de altă parte, noțiunea de afectare directă și individuală (și anume, calitatea procesuală activă), aceste noțiuni confundându‑se chiar în totalitate. Potrivit recurentelor, considerând că aceste noțiuni sunt distincte, Tribunalul ar fi comis o încălcare a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Astfel, demonstrarea faptului că o persoană este vizată în mod direct și individual ar fi suficientă în sine pentru a stabili admisibilitatea acțiunii sale.
23. Această argumentație nu poate fi admisă. Ea intră î n mod evident în contradicție atât cu scopul acestor noțiuni, cât și cu jurisprudența constantă, din care reiese clar că interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă constituie două condiții distincte de admisibilitate, care fac obiectul unor analize separate de către instanțele Uniunii(16) .
24. Astfel, calitatea procesuală activă reprezintă condiția de admisibilitate care permite identificarea, din rândul persoanelor fizice sau juridice, a celor care sunt abilitate să formuleze o acțiune în anulare împotriva unui act al Uniunii. Astfel, posibilitatea de a ataca în justiție un act al Uniunii nu este disponibilă oricărei persoane fără distincție. Aceasta este deschisă exclusiv acelor persoane care pot face dovada că se află într‑o situație specială în raport cu actul Uniunii a cărui legalitate doresc să o conteste. Această situație specială este cea care le conferă dreptul de a solicita instanței Uniunii o protecție jurisdicțională efectivă în raport cu actul în cauză.
25. Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE precizează în ce condiții o persoană fizică sau juridică are dreptul să formuleze o acțiune în anulare împotriva unui act al Uniunii. Astfel, potrivit acestei dispoziții, se află într‑o situație specială, care le conferă dreptul de a formula o astfel de acțiune: în primul rând, persoanele fizice sau juridice care sunt destinatare ale actului în cauză; în al doilea rând, persoanele vizate direct și individual de acesta; în al treilea rând, persoanele care sunt vizate direct de un act de reglementare care nu presupune măsuri de executare(17) .
26. În schimb, interesul de a exercita acțiunea, deși reprezintă de asemenea o condiție de admisibilitate în legătură cu reclamantul, implică o cerință diferită.
27. Astfel, contrar celor susținute de recurente, chiar dacă persoana care contestă legalitatea unui act al Uniunii în fața instanțelor Uniunii are calitate procesuală activă, acest lucru nu este în mod necesar suficient pentru a garanta admisibilitatea acțiunii sale. Pentru a putea sesiza instanțele Uniunii cu o acțiune în anulare, este necesar de asemenea ca reclamantul să dispună de un interes de a exercita acțiunea, și anume un interes de a obține anularea actului atacat.
28. Potrivit jurisprudenței, un astfel de interes presupune ca anularea actului atacat să poată produce, în sine, efecte juridice și ca acțiunea să poată aduce astfel, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o(18) . Rezultă că, pentru ca acțiunea reclamantului să poată fi considerată admisibilă, acesta trebuie nu doar să se afle într‑o situație specială în raport cu actul a cărui legalitate dorește să o conteste, ci, în plus, anularea acestui act trebuie să producă efecte pozitive în situația juridică a acestuia. Interesul de care trebuie să dispună reclamantul nu trebuie să fie caracterizat în mod necesar din perspectiva unui interes sau beneficiu economic. Acesta poate de asemenea să se prezinte sub forma unei cerințe sau a unei necesități de protecție juridică(19) . Această cerință sau necesitate este cea care justifică posibilitatea de a sesiza instanța Uniunii. Dacă reclamantul nu poate obține niciun beneficiu în eventualitatea admiterii acțiunii sale, sesizarea instanței nu poate fi justificată. Așadar, pentru a garanta buna administrare a justiției, evitând sesizarea instanței Uniunii cu aspecte pur teoretice, a căror soluționare nu poate produce efecte juridice sau nu îi poate aduce un beneficiu reclamantului, orice persoană care formulează o acțiune în justiție trebuie să aibă, indiferent de calea de atac aleasă, un interes de a exercita acțiunea(20) .
29. Interesul de a exercita acțiunea, considerat în jurisprudență ca fiind o condiție esențială și fundamentală pentru orice acțiune(21), trebuie, în lumina obiectului acțiunii, să existe în etapa introducerii acțiunii, sub sancțiunea inadmisibilității(22), și trebuie să fie, la data respectivă, născut și actual(23) . Rezultă că acesta nu poate fi evaluat în funcție de un eveniment viitor și ipotetic(24) . În același timp, acesta trebuie să continue să existe până la momentul pronunțării hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului(25) . În cele din urmă, astfel cum a subliniat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 27 din ordonanța atacată, reclamantului îi revine obligația de a face dovada interesului său de a exercita acțiunea.
30. Din considerațiile precedente rezultă că, contrar celor susținute de recurente, în dreptul Uniunii, calitatea procesuală activă și interesul de a exercita acțiunea constituie două condiții de admisibilitate distincte(26) . De altfel, această constatare este confirmată de faptul că, în unele cauze, instanța Uniunii a recunoscut existența calității procesuale active în privința unui reclamant, dar a negat existența unui interes de a exercita acțiunea(27) .
B – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe existența unor erori în examinarea interesului recurentelor de a exercita acțiunea
31. În cadrul primului motiv, recurentele impută Tribunalului comiterea unor erori prin neconstatarea faptului că acestea dispuneau de un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu. Acest motiv se împarte în patru aspecte, fiecare din ele vizând unul din cele patru argumente – menționate la punctul 16 de mai sus – invocate de recurente în fața Tribunalului, în susținerea existenței interesului lor de a exercita acțiunea, și respinse de acesta în ordonanța atacată.
32. Dacă, în cadrul primului și celui de al patrulea aspect, recurentele confundă argumente referitoare la calitatea procesuală activă și la interesul de a exercita acțiunea și dacă al treilea aspect are un caracter subsidiar în raport cu celelalte aspecte, în schimb, în cadrul celui de al doilea aspect, referitor la un posibil temei pentru interesul de a exercita acțiunea în cadrul a două acțiuni introduse de acestea în fața instanțelor naționale, argumentația recurentelor privește exclusiv interesul lor de a exercita acțiunea. Așadar, considerăm că este oportun să se analizeze în primul rând cel de al doilea aspect al primului motiv.
1. Cu privire la al doilea aspect al primului motiv: interesul de a exercita acțiunea și acțiunile introduse în fața instanțelor naționale
33. În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, recurentele au în vedere punctele 36-51 din ordonanța atacată și susțin că Tribunalul a comis erori de drept și de apreciere pronunțându‑se în sensul că cele două acțiuni introduse în fața instanțelor franceze, la inițiativa acestora, nu permiteau să se stabilească existența interesului lor de a exercita acțiunea. Prima dintre aceste acțiuni a fost introdusă de recurente în fața tribunal administratif de Paris (Tribunalul Administrativ din Paris) la 25 aprilie 2007 și are ca obiect obligarea statului francez la recuperarea ajutoarelor acordate grupului Sernam. A doua acțiune a fost introdusă în fața tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris) la 7 mai 2013, și anume după introducerea în fața Tribunalului a acțiunii în anulare împotriva deciziei în litigiu, și are ca obiect obligarea grupului Sernam și a Geodis la repararea prejudiciilor pe care aceste societăți le‑ar fi cauzat ca urmare a avantajelor concurențiale de care au beneficiat din cauza acordării unor ajutoare ilegale. Este necesar să se analizeze separat obiecțiile formulate de recurente în privința fiecăreia din aceste două acțiuni.
a) Cu privire la acțiunea în recuperarea ajutoarelor de stat introdusă în fața tribunal administratif de Paris
i) Ordonanța atacată
34. Recurentele contestă punctele 39-41 din ordonanța atacată, în cadrul cărora Tribunalul a exclus posibilitatea ca interesul lor de a exercita acțiunea să se întemeieze pe acțiunile introduse de acestea în fața tribunal administratif de Paris în anul 2007, în vederea obligării statului francez la recuperarea ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam. Pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul a subliniat, pe de o parte, că obiectul acestei acțiuni nu era obținerea reparării prejudiciului suferit, ci recuperarea ajutoarelor acordate grupului Sernam, și, pe de altă parte, că, timp de mulți ani, recurentele nu au întreprins niciun demers pentru a obține repararea pretinsului prejudiciu care a rezultat din denaturarea concurenței cauzată de acordarea ajutoarelor respective.
ii) Argumentele părților
35. Recurentele susțin că Tribunalul a comis o eroare înlăturând posibilitatea ca acestea să își întemeieze interesul de a exercita acțiunea pe acțiunea în recuperarea ajutoarelor de stat introdusă de acestea în fața tribunal administratif de Paris. Contrar celor sugerate de Tribunal, nu ar reieși din niciun document faptul că interesul de a exercita o acțiune împotriva unui act al Uniunii poate fi justificat exclusiv prin introducerea în fața instanțelor naționale a unei acțiuni în reparație. Un astfel de interes ar putea să fie justificat pe deplin și de alte acțiuni introduse în mod valabil în fața unei instanțe naționale, precum acțiunea introdusă de acestea în fața tribunal administratif de Paris. Această acțiune ar avea ca obiect obținerea recuperării de către statul francez a ajutoarelor incompatibile de la toți beneficiarii succesivi ai acestora, inclusiv Geodis. În plus, acestea ar fi introdus în cauză în mod expres Geodis în cadrul acțiunii respective, fapt care ar reieși din unele documente prezentate Curții. Or, decizia tribunal administratif cu privire la această acțiune în recuperare ar fi condiționată de o eventuală anulare a deciziei în litigiu, în măsura în care o astfel de anulare ar permite recurentelor extinderea în privința Geodis a cererii lor de recuperare a ajutoarelor de stat. În aceste condiții, Tribunalul ar fi trebuit să recunoască faptul că o eventuală anulare a deciziei în litigiu ar produce efecte juridice asupra acțiunii în recuperare și că, astfel, aceasta ar aduce un beneficiu recurentelor, ceea ce ar constitui un temei pentru interesul lor de a exercita acțiunea. Recurentele susțin de asemenea că o decizie a tribunal administratif de Paris prin care statul francez ar fi obligat la recuperarea ajutoarelor ilegale de la Geodis ar spori șansele de reușită ale acțiunii în reparație introduse în fața tribunal de commerce de Paris.
36. Comisia observă, în schimb, că societățile Mory subzistă doar pentru nevoile lichidării acestora. Așadar, ar fi exclus ca acestea să poată considera drept un interes de a exercita acțiunea circumstanța restabilirii poziției lor concurențiale, prin recuperarea ajutoarelor ilegale și incompatibile acordate Sernam. De altfel, în cererea formulată de recurente în fața Tribunalului, acestea ar fi invocat doar posibilitatea de a introduce o acțiune în repararea prejudiciilor, pentru a încerca să justifice interesul de a exercita acțiunea. În plus, argumentul întemeiat pe extinderea în privința Geodis a cererii de recuperare a ajutoarelor ar fi inadmisibil, deoarece această extindere ar fi fost realizată ulterior pronunțării ordonanței atacate și, astfel, nu ar putea fi luată în considerare în scopul aprecierii legalității. De altfel, cererea de sesizare a instanței înaintată Tribunalului nu ar menționa acest argument, deoarece, la momentul respectiv, Geodis nu cumpărase încă activele de la Sernam. Prin urmare, extinderea acțiunii la Geodis nu ar fi, în niciun caz, automată. În subsidiar, Comisia susține că, în orice caz, nu s‑a stabilit în niciun fel că argumentul în cauză are vreun temei sau vreo șansă de reușită în dreptul național.
37. În plus, potrivit Comisiei, din partea tribunal administratif de Paris era previzibilă o ordonanță prin care se constată lipsa necesității de a se pronunța. Astfel, odată ce s‑a pronunțat Comisia, declarând ajutoarele în cauză incompatibile și dispunând recuperarea lor, precum în speță, procedura inițiată anterior în fața instanței naționale ar rămâne fără obiect. În cele din urmă, argumentul potrivit căruia o decizie pronunțată de tribunal administratif de Paris în favoarea recurentelor ar spori șansele de reușită ale acțiunii lor în reparație ar fi un argument nou, așadar inadmisibil și în orice caz nefondat.
iii) Analiză
38. Trebuie subliniat, cu titlu introductiv, că o lectură a cererii de sesizare a instanței, precum și a observațiilor cu privire la excepția de inadmisibilitate depuse de recurente în fața Tribunalului arată fără nicio îndoială că acestea au făcut referire, în mai multe rânduri, la acțiunea în recuperare pe care au introdus‑o în fața tribunal administratif de Paris și s‑au bazat pe această acțiune pentru a stabili interesul lor de a exercita acțiunea. Rezultă că argumentul întemeiat pe această acțiune nu constituie, în sine, un element nou în cadrul recursului și, astfel, trebuie să fie considerat admisibil.
39. În aceste condiții, argumentul utilizat de Tribunal, la punctul 40 din ordonanța atacată, pentru a nega existența interesului recurentelor de a exercita acțiunea, întemeiat pe acțiunea în recuperare introdusă în fața tribunal administratif de Paris – și anume că această acțiune nu viza repararea eventualelor prejudicii cauzate –, precum și argumentația corespunzătoare a recurentelor ridică problema cu caracter general a necesității de a stabili ce tip de acțiune introdusă de un reclamant în fața unei instanțe naționale poate constitui temei pentru un interes de a exercita acțiunea în fața instanțelor Uniunii. Numai o acțiune în reparație poate să justifice un astfel de interes, astfel cum reiese din raționamentul Tribunalului, sau, astfel cum susțin recurentele, orice acțiune care vizează eliminarea perturbărilor din mediul concurențial cauzate de ajutoare incompatibile poate să stabilească existența unui astfel de interes?
40. Răspunsul la această întrebare se găsește, în opinia noastră, în definiția interesului de a exercita acțiunea, astfel cum a fost dezvoltată în jurisprudență(28), potrivit căreia interesul de a exercita acțiunea presupune ca anularea actului atacat să poată aduce un beneficiu reclamantului. În lumina acestei definiții, trebuie să se considere că poate constitui temei pentru interesul de a exercita acțiunea în fața instanței Uniunii orice acțiune introdusă de un reclamant în fața unei instanțe naționale în cadrul căreia eventuala anulare a actului atacat în fața instanței Uniunii poate aduce un beneficiu reclamantului, în special în raport cu această acțiune. Această interpretare a interesului de a exercita acțiunea este confirmată de circumstanța că existența unui interes de a exercita acțiunea a fost recunoscută de Curte pe baza unor acțiuni judiciare altele decât o acțiune în despăgubire(29) .
41. Rezultă, în opinia noastră, că Tribunalul a comis o eroare de drept considerând, la punctul 40 din ordonanța atacată, că acțiunea introdusă de recurente în fața tribunal administratif de Paris nu era în măsură să constituie temeiul pentru interesul lor de a exercita acțiunea, pentru simplul motiv că acțiunea în cauză nu avea ca obiect repararea eventualelor prejudicii suferite de recurente. Astfel, Tribunalul ar fi trebuit să verifice dacă, în cadrul acțiunii formulate de recurente în fața instanței naționale respective, acestea ar fi putut obține un beneficiu ca urmare a anulării deciziei în litigiu.
42. Așadar, se pune întrebarea dacă recurentele ar fi putut efectiv să obțină un avantaj ca urmare a anulării deciziei în litigiu, în cadrul acțiunii lor formulate în fața tribunal administratif de Paris.
43. În această privință, este necesar, în primul rând, să fie respins argumentul Comisiei potrivit căruia această acțiune ar fi rămas fără obiect în urma pronunțării Deciziei Sernam 3. Astfel, deși o scrisoare trimisă recurentelor de tribunal administratif și prezentată de acestea în fața Curții poate să ateste că tribunal administratif a avut îndoieli cu privire la intenția acestora de a‑și menține acțiunea(30), trebuie totuși să se constate că niciun element din dosar nu susține argumentul Comisiei și că, în orice caz, nu este de competența instanțelor Uniunii să declare, în cadrul unui recurs, că o acțiune introdusă în fața unei instanțe naționale ar fi rămas fără obiect.
44. Or, recurentele susțin, în esență, că ar fi putut să obțină două tipuri de avantaje legate de acțiunea introdusă de acestea în fața tribunal administratif de Paris, care le‑ar fi justificat interesul de a exercita acțiunea. Pe de o parte, anularea deciziei în litigiu le‑ar permite extinderea în privința Geodis a cererii de recuperare a ajutoarelor de stat, în cadrul acestei acțiuni. Pe de altă parte, o decizie favorabilă a tribunal administratif de Paris ar spori șansele de reușită ale acțiunii lor în reparație introduse la tribunal de commerce.
45. În ceea ce privește, în primul rând, eventuala extindere în privința Geodis a cercului de persoane de la care statul ar trebui să recupereze ajutoarele incompatibile, Comisia susține că acest argument ar fi inadmisibil, deoarece nu figura în cererea de sesizare a instanței și extinderea în privința Geodis a cererii de recuperare a ajutoarelor de stat ar fi un element ulterior pronunțării ordonanței atacate, care nu ar putea, așadar, să fie luat în considerare pentru aprecierea legalității. Ar fi clar că, în momentul pronunțării de către Tribunal a ordonanței atacate, nu exista nicio acțiune formulată în mod valabil de recurente împotriva Geodis în fața tribunal administratif de Paris.
46. Totuși, în această privință, trebuie să se constate că, astfel cum am menționat deja la punctul 38 de mai sus, în cererea formulată în primă instanță și în observațiile lor cu privire la excepția de inadmisibilitate depuse în fața Tribunalului, recurentele au susținut într‑adevăr că formulaseră o acțiune în recuperarea ajutoarelor de stat în fața tribunal administratif de Paris. În acest context, recurentele au susținut, pe de o parte, că această acțiune avea ca obiect obligarea Ministerului Economiei din Franța la recuperarea ajutoarelor ilegale de la toți beneficiarii și deținătorii eventuali ai acestor ajutoare, ceea ce Comisia recunoaște, și, pe de altă parte, că exista o legătură directă între această acțiune și procedura în fața Tribunalului, în măsura în care, dacă s‑ar fi considerat că Geodis a beneficiat de un transfer al ajutoarelor ilegale acordate anterior grupului Sernam, această societate ar fi trebuit să le restituie statului.
47. În aceste condiții, Comisia nu poate susține că argumentul în cauză este nou și, în consecință, inadmisibil. Un alt aspect, asupra căruia vom reveni imediat, este acela de a se clarifica dacă faptul că, în momentul pronunțării de către Tribunal a ordonanței atacate, acțiunea în recuperare nu fusese încă extinsă la Geodis influențează caracterul născut și actual al eventualului interes al recurentelor de a exercita acțiunea.
48. Odată clarificată admisibilitatea acestui argument, trebuie să se verifice temeiul acestuia. În această privință, trebuie reamintit în primul rând că, astfel cum am arătat la punctul 11 de mai sus, prin decizia în litigiu, Comisia a constatat că nu exista o continuitate economică între, pe de o parte, grupul Sernam și, pe de altă parte, Geodis și BMV și că, din acest motiv, nu era necesar ca autoritățile franceze să extindă la aceste ultime două societăți recuperarea ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam. Or, în măsura în care acțiunea aflată pe rolul tribunal administratif de Paris privește tocmai recuperarea acestor ajutoare de la toți beneficiarii, considerăm că este greu de contestat existența unei legături directe între decizia în litigiu și procedura națională. Astfel, excluzând obligația de recuperare a ajutoarelor în cauză de la Geodis și de la BMV, decizia în litigiu poate să aibă un impact asupra procedurii aflate pe rolul tribunal administratif de Paris, în măsura în care această instanță nu va putea, dacă va fi necesar, să dispună recuperarea ajutoarelor de stat de la aceste persoane. În consecință, în principiu, prin eliminarea unui obstacol din calea posibilei extinderi a cercului de persoane de la care pot fi recuperate ajutoarele, anularea deciziei în litigiu ar aduce recurentelor un beneficiu în raport cu acțiunea aflată pe rolul instanței naționale respective. Totuși, în această privință, apreciem că există trei aspecte relevante.
49. În primul rând, obținerea de către recurente a unui beneficiu efectiv în raport cu acțiunea aflată pe rolul tribunal administratif de Paris în cazul anulării deciziei în litigiu, beneficiu care ar justifica interesul de a exercita acțiunea, depinde de efectul pe care îl are decizia menționată asupra instanței naționale. Cu alte cuvinte, trebuie să se verifice dacă decizia în litigiu este opozabilă instanței naționale.
50. În această privință, trebuie subliniat faptul că, potrivit articolului 288 al patrulea paragraf TFUE, deciziile sunt obligatorii în toate elementele lor pentru destinatarii pe care îi indică. În consecință, statul membru destinatar al unei decizii a Comisiei referitoare la recuperarea ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă are obligația, în temeiul acestui articol, să adopte toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei în cauză. Acest caracter obligatoriu se impune tuturor organelor statului destinatar, inclusiv instanțelor acestuia(31) .
51. În speță, decizia în litigiu are forma unei decizii, în sensul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE, care este adresată Republicii Franceze. În lumina jurisprudenței menționate la punctul anterior, această decizie are caracter obligatoriu pentru statul membru destinatar, inclusiv pentru instanțele sale, în privința conținutului său. În consecință, în opinia noastră, o astfel de decizie este opozabilă tribunal administratif de Paris și, exceptând cazul în care aceasta este anulată, nu va putea să o contrazică, dispunând recuperarea de la Geodis și de la BMV a ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam(32) .
52. În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă circumstanța că, în momentul pronunțării de către Tribunal a ordonanței atacate, acțiunea în recuperare nu fusese extinsă încă la Geodis împiedică recunoașterea existenței unui interes născut și actual de a exercita acțiunea în beneficiul recurentelor. În această privință, este adevărat că, astfel cum reiese din documentele depuse la dosar, extinderea concretă a acțiunii de recuperare la Geodis s‑a realizat la o dată ulterioară pronunțării ordonanței atacate. Cu toate acestea, trebuie să se constate că, atunci când a fost formulată acțiunea în fața Tribunalului, acțiunea în cauză fusese deja introdusă și era încă pendinte în momentul adoptării ordonanței atacate. Această acțiune viza toți beneficiarii și deținătorii eventuali ai ajutoarelor de stat în cauză, așadar inclusiv Geodis, în cazul în care, contrar celor stabilite în decizia în litigiu, această societate ar fi fost recunoscută drept beneficiarul succesiv al respectivelor ajutoare. În plus, în observațiile lor cu privire la excepția de inadmisibilitate depuse în fața Tribunalului, recurentele evidențiaseră interesul lor de a extinde recuperarea ajutoarelor de stat la Geodis și legătura directă dintre decizia în litigiu și rezultatul procedurii aflate pe rolul instanței naționale. În aceste circumstanțe, apreciem că extinderea acțiunii de recuperare în privința Geodis nu poate fi considerată drept un eveniment pur ipotetic, care nu poate justifica un interes născut și actual de a exercita acțiunea în fața Tribunalului.
53. În al treilea rând, este necesar să se analizeze argumentul Comisiei potrivit căruia, având în vedere faptul că societățile Mory erau în curs de lichidare și, așadar, nu mai erau active pe piață, acestea nu ar fi interesate să își restabilească poziția concurențială prin recuperarea ajutoarelor de stat și, astfel, nu ar dispune de un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu.
54. Totuși, prin acest argument, Comisia confundă, în opinia noastră, interesul de a exercita acțiunea din cadrul procedurii în fața instanței naționale cu interesul de a exercita acțiunea necesar în fața instanțelor Uniunii. Astfel, după cum am reamintit în mai multe rânduri, potrivit jurisprudenței instanțelor Uniunii, interesul de a exercita acțiunea presupune ca anularea actului atacat să poată aduce reclamantului un beneficiu. Or, am subliniat că o eventuală anulare a deciziei în litigiu ar elimina un obstacol care împiedică extinderea acțiunii în recuperare aflată pe rolul instanței naționale la alți potențiali beneficiari ai ajutoarelor de stat declarate incompatibile. Acesta este beneficiul pentru recurente care justifică interesul lor de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu.
55. În schimb, recuperarea ajutoarelor de stat este solicitată în fața tribunal administratif de Paris, și nu în fața instanțelor Uniunii. Or, a afirma că recurentele nu mai dispun de interesul de a recupera ajutoarele de stat respective ar echivala cu a declara că acestea nu mai dispun de interesul de a continua procedura națională, ceea ce nu intră în competența instanței Uniunii. În consecință, contrar celor afirmate de aceasta în cadrul ședinței, însăși Comisia este cea care, prin argumentul său, riscă să introducă în cadrul procedurii în fața instanțelor Uniunii o condiție de admisibilitate a acțiunii introduse în fața instanței naționale. Prin urmare, acest argument trebuie respins.
56. În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul recurentelor potrivit căruia interesul lor de a exercita acțiunea ar fi justificat de faptul că o decizie favorabilă a tribunal administratif de Paris ar spori șansele de reușită ale acțiunii lor în reparație introduse în fața tribunal de commerce, subliniem că, independent de chestiunea admisibilității sale, recurentele nu oferă explicații privind legătura dintre cele două acțiuni care ar justifica sporirea pretinsă a șanselor de reușită ale acțiunii lor în reparație. În aceste condiții, acest argument nu poate fi admis.
57. În măsura în care acest argument trebuie înțeles în sensul că, în cazul în care tribunal administratif de Paris ar trebui să recunoască obligația de recuperare a ajutoarelor de la Geodis, în calitatea sa de beneficiar al ajutoarelor, atunci Geodis ar putea fi eventual recunoscută ca fiind responsabilă pentru prejudiciile suferite de societățile Mory, acesta se confundă cu argumentația referitoare la acțiunea în reparație și va fi analizat în partea referitoare la acest subiect.
58. Din toate considerațiile menționate anterior rezultă, în opinia noastră, că, prin neconstatarea faptului că, în cadrul acțiunii introduse de recurente în fața tribunal administratif de Paris, acestea ar fi putut obține un beneficiu ca urmare a anulării deciziei în litigiu, Tribunalul a comis o eroare de drept. Propunem, așadar, anularea ordonanței atacate.
b) Cu privire la acțiunea în despăgubire introdusă în fața tribunal de commerce de Paris
i) Ordonanța atacată
59. Recurentele contestă, în continuare, punctele 42-50 din ordonanța atacată, prin care Tribunalul a constatat că acestea nu demonstraseră că o anulare a deciziei în litigiu ar facilita acțiunea în despăgubire introdusă de acestea în fața tribunal de commerce de Paris, având ca obiect obligarea în solidar a grupului Sernam și a Geodis la repararea prejudiciilor pe care aceste societăți le‑ar fi cauzat beneficiind de ajutoare de stat ilegale. În această privință, Tribunalul a constatat, pe de o parte, că anularea deciziei în litigiu nu ar aduce recurentelor niciun beneficiu, întrucât acțiunea vizează grupul Sernam, având în vedere că prin Decizia Sernam 2 se stabilise deja că ajutoarele de care a beneficiat grupul Sernam erau ilegale și incompatibile. Astfel, recurentele ar fi putut introduce o acțiune în reparație încă de la adoptarea acestei decizii.
60. Pe de altă parte, în ceea ce privește societatea Geodis, Tribunalul a considerat că, prin preluarea activităților grupului Sernam la o dată ulterioară celei a pronunțării deciziei în litigiu, Geodis nu poate fi responsabilă pentru situația financiară precară a recurentelor. Acestea nu ar fi stabilit nici că Geodis putea fi considerată responsabilă, în dreptul național, pentru pretinsul prejudiciu cauzat de grupul Sernam pentru simplul motiv că aceasta a preluat o parte din activele grupului Sernam. Pe de altă parte, Tribunalul a considerat că, din moment ce societățile Mory și‑au încetat orice activitate economică de la intrarea lor în lichidare, acestea nu puteau suferi niciun prejudiciu ulterior care ar fi cauzat de preluarea activelor grupului Sernam de către Geodis.
ii) Argumentele părților
61. Recurentele susțin că Tribunalul a considerat în mod eronat că acțiunea în reparație introdusă în fața tribunal de commerce de Paris nu poate să justifice interesul acestora de a exercita acțiunea. În primul rând, această acțiune nu ar fi tardivă. Astfel, aceasta ar fi devenit posibilă numai odată cu adoptarea Deciziei Sernam 3, prin care ajutoarele au fost declarate incompatibile, Deciziile Sernam 1 și 2 fiind decizii de autorizare condiționată. În continuare, faptul că acțiunea în reparație nu fusese încă introdusă atunci când Tribunalul a fost sesizat cu acțiunea în anulare nu ar permite să se concluzioneze în sensul inexistenței unui interes de a exercita acțiunea. Astfel, pe de o parte, această acțiune fusese anunțată în mod expres în cererea depusă la Tribunal și, pe de altă parte, aceasta a fost introdusă înainte de adoptarea ordonanței atacate. În plus, Tribunalul nu ar putea – în scopul stabilirii existenței unui interes de a exercita acțiunea în fața acestuia – să substituie aprecierea instanței naționale cu propria apreciere a temeiniciei unei acțiuni în reparație introduse împotriva Geodis și să considere că această acțiune ar fi sortită eșecului. O acțiune împotriva Geodis ar fi, în orice caz, legitimă, având în vedere că aceasta, pe de o parte, a fost responsabilă pentru neaplicarea Deciziei Sernam 1 și, pe de altă parte, ar trebui să fie considerată drept beneficiarul actual al ajutoarelor incompatibile și, în această calitate, debitorul obligației de reparare a consecințelor prejudiciabile pentru societățile Mory, în solidar cu beneficiarii succesivi ai ajutoarelor în cauză și cu furnizorul lor. În cele din urmă, dacă ar fi anulată decizia în litigiu, recurentele ar putea să invoce împotriva Geodis teoria îmbogățirii fără justă cauză. Fiind vorba despre un argument în susținerea unui motiv mai general, dezvoltat deja de Tribunal, acest argument ar fi admisibil în cadrul unui recurs.
62. Potrivit Comisiei, pentru a justifica un interes de a exercita acțiunea, nu este suficientă invocarea oricărei acțiuni în despăgubire, introdusă în viitor sau în prezent în fața unei instanțe naționale, fără să se țină seama de posibilitatea de a obține câștig de cauză. Potrivit jurisprudenței, un reclamant ar trebui să stabilească existența unui interes real și clar pentru anularea solicitată în cadrul unei acțiuni în răspundere (chiar și eventuală) în fața instanțelor naționale, care să nu fie totuși pur ipotetică. În celelalte cazuri, dreptul reclamantului s‑ar exercita, dacă sunt îndeplinite condițiile, prin invocarea excepției de nelegalitate în fața instanțelor naționale, ceea ce ar permite să se evite sesizarea instanțelor Uniunii cu litigii inutile. Or, în speță, demonstrarea existenței unui interes real pentru anularea solicitată ar fi lipsit în mod evident în primă instanță. Recurentele nu ar fi formulat acțiunea în răspundere decât pentru a răspunde excepției de inadmisibilitate a Comisiei, și aceasta la mai mult de un an de la pronunțarea Deciziei Sernam 3. Argumentul potrivit căruia Geodis ar putea fi considerată responsabilă pentru neaplicarea Deciziei Sernam 1 ar fi un argument nou, inadmisibil în cadrul unui recurs. Acesta ar fi, în plus, vădit nefondat, deoarece această decizie nu ar fi impus o obligație Geodis, ci statului francez. În cele din urmă, argumentul întemeiat pe îmbogățirea fără justă cauză ar fi, de asemenea, vădit inadmisibil, deoarece ar fi fost invocat pentru prima dată în cadrul recursului. În orice caz, în susținerea acestei teorii nu ar fi fost prezentat niciun argument serios.
iii) Analiză
63. Pentru ca un reclamant să poată dispune de un interes născut și actual de a exercita acțiunea în fața instanței Uniunii, întemeiat pe o acțiune, în special o acțiune în despăgubire, introdusă în fața unei instanțe naționale, este necesar ca acesta să fi introdus deja această acțiune în momentul formulării acțiunii în fața instanței Uniunii? Trebuie ca acest reclamant să dovedească – și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este standardul probei – că acțiunea introdusă de acesta în fața instanței naționale are șanse de reușită? Şi în ce măsură instanța Uniunii trebuie – sau chiar poate – să aprecieze șansele de reușită ale acțiunii introduse în fața instanței naționale, pentru a concluziona că aceasta este de natură să constituie temeiul pentru un interes născut și actual de a exercita o acțiune în fața acesteia?
64. Acestea reprezintă unele din problemele ridicate în această parte a recursului formulat de recurente.
65. Pentru a răspunde la aceste întrebări, este necesar, în opinia noastră, pe de o parte, să reamintim că jurisprudența a caracterizat interesul de a exercita o acțiune ca fiind un interes născut și actual, care nu poate fi evaluat în funcție de un eveniment viitor și ipotetic(33) . Pe de altă parte, considerăm utilă efectuarea unei analize a jurisprudenței și în special a cauzelor în care interesul de a exercita o acțiune în fața instanței Uniunii a fost examinat din perspectiva legăturii care există între acțiunea în anulare și o altă acțiune în justiție. Astfel, o asemenea analiză oferă indicații utile.
– Analiza jurisprudenței: interesul de a exercita acțiunea și acțiuni în justiție
66. O analiză a jurisprudenței relevante permite identificarea a trei tipuri de cauze.
67. O primă serie de cauze privește situațiile în care existența interesului de a exercita acțiunea a fost examinată în conexiune cu introducerea unei acțiuni în despăgubire împotriva Uniunii în fața instanțelor Uniunii. În astfel de cauze, potrivit unei jurisprudențe constante, reclamantul poate continua să aibă interesul de a exercita acțiunea în anularea unui act care îl afectează în mod direct pentru a obține din partea instanței Uniunii constatarea unei nelegalități comise în privința sa, astfel încât o asemenea constatare să poată servi drept temei unei eventuale
acțiuni în despăgubire destinate reparării corespunzătoare a prejudiciului cauzat prin actul atacat(34) . În acest context, Curtea a precizat că menținerea (și prin urmare, a fortiori, existența) interesului unui reclamant de a exercita acțiunea trebuie să fie apreciat in concreto, ținând seama în special de consecințele nelegalității pretinse și de natura prejudiciului pretins suferit(35) .
68. Astfel, trebuie să se constate că, potrivit jurisprudenței, în această primă serie de cauze simpla eventualitate
a introducerii unei acțiuni în despăgubire este suficientă pentru a justifica un interes de a exercita acțiunea născut și actual. Pe de altă parte, nu este în niciun caz necesar în acest scop ca acțiunea în despăgubire să fi fost deja introdusă la momentul introducerii acțiunii în anulare.
69. În această privință, trebuie să se arate, pe de o parte, că, în această ipoteză, constatarea nelegalității din partea Uniunii constituie în mod necesar o condiție prealabilă acțiunii în despăgubire împotriva Uniunii înseși și, pe de altă parte, că, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctele 29 și 65 de mai sus, introducerea unei astfel de acțiuni în despăgubire nu trebuie, în orice caz, să fie pur ipotetică. Astfel, în cauza Socratec/Comisia(36), Tribunalul a constatat, pe baza unei serii de elemente, că acțiunea în despăgubire împotriva Uniunii invocată, în speță, de reclamantă pentru a justifica interesul său de a exercita acțiunea avea un caracter pur ipotetic. Tribunalul a concluzionat astfel că nu exista interesul de a exercita acțiunea din partea recurentei și, în consecință, că acțiunea acesteia este inadmisibilă(37) .
70. O a doua serie de cauze, toate soluționate de Tribunal și printre care se numără și cauzele Sniace/Comisia(38) și Salvat père & fils și alții/Comisia(39), la care a făcut trimitere Comisia în înscrisurile sale, privește o situație diferită(40) . Astfel, în aceste cauze, reclamantele susțineau că își întemeiază interesul de a exercita acțiunea pe riscul ca terți să poată introduce acțiuni în justiție împotriva lor în fața instanțelor naționale. Tribunalul a adoptat o abordare conform căreia interesul de a exercita acțiunea se poate deduce fie din existența unui risc confirmat că situația juridică a reclamantelor va fi afectată de formularea unor acțiuni în justiție, fie din existența unui risc născut și actual al formulării unor acțiuni în justiție(41) .
71. În timp ce în cauzele Sniace/Comisia și Salvat père & fils și alții/Comisia, citate de Comisie, Tribunalul a concluzionat în sensul lipsei unui risc confirmat, în cauza TV2/Danmark și alții/Comisia, în schimb, a concluzionat în sensul existenței unui astfel de risc. Pentru a ajunge la o astfel de concluzie, Tribunalul a luat în considerare în special faptul că, ulterior introducerii acțiunii în anulare înaintea sa, o acțiune în despăgubire fusese în mod efectiv formulată de un terț împotriva reclamantei pentru a obține rambursarea pretinsului prejudiciu cauzat prin utilizarea unui ajutor de stat ilegal în cauză. Conform Tribunalului, introducerea acestei acțiuni materializase existența unui risc confirmat ca o astfel de acțiune să fie introdusă(42) .
72. Se impune, prin urmare, să se constate că, atât în această a doua serie de cauze, cât și în prima, potrivit jurisprudenței, existența la data introducerii acțiunii în anulare în fața instanței Uniunii a unui risc al formulării unor acțiuni în justiție care pot afecta situația juridică a reclamantului în relație cu actul atacat, în măsura în care se confirmă, este suficientă pentru a stabili interesul de a exercita acțiunea, fără să fie necesar ca acțiunea să fi fost deja introdusă.
73. Într‑o a treia serie de cauze, instanța Uniunii a analizat interesul de a exercita acțiunea al unui reclamant în raport cu eventuale acțiuni care pot fi introduse de către acesta în fața instanțelor naționale. Astfel, în cauza Lech‑Stahlwerke/Comisia(43), Curtea a recunoscut existența în beneficiul reclamantei a unui interes de a exercita acțiunea întemeiat pe o acțiune care ar fi putut fi introdusă în fața unei instanțe naționale(44) . În Ordonanța First Data și alții/Comisia(45), cu privire la articolul 101 TFUE, Tribunalul a negat, în schimb, existența unui interes de a exercita acțiunea al reclamantelor, considerând că anularea deciziei în litigiu nu era necesară pentru a justifica eventuala lor acțiune în despăgubire împotriva beneficiarului unei decizii de atestare negativă(46) .
74. Or, analiza jurisprudenței pe care urmează să o realizăm permite, în opinia noastră, să fie trase anumite învățăminte cu privire la posibilitatea de a invoca alte acțiuni în justiție pentru a justifica existența unui interes de a exercita acțiunea în cadrul unei acțiuni în anulare în fața instanței Uniunii.
75. În primul rând, pentru ca o acțiune în justiție, în special în despăgubire, să poată justifica interesul de a exercita acțiunea al unui reclamant, nu este absolut necesar ca această acțiune să fi fost deja introdusă la momentul introducerii acțiunii în anulare în fața instanței Uniunii. Cu toate acestea, este necesar ca, la acel moment, introducerea unei astfel de acțiuni să nu fie pur ipotetică, ci să existe o probabilitate confirmată ca o astfel de acțiune să fie intentată. Circumstanța ca această acțiune să fie intentată în cursul procesului a fost considerată ca materializând o asemenea probabilitate confirmată.
76. În al doilea rând, este necesar să existe o legătură directă între eventuala anulare a actului Uniunii atacat și acțiunea (în special, în despăgubire) invocată pentru a susține existența interesului de a exercita acțiunea în vederea obținerii anulării actului respectiv. Această legătură directă presupune ca anularea actului atacat să fie necesară pentru ca situația juridică a reclamantului să fie afectată în cadrul acțiunii în justiție invocate. Astfel cum am arătat deja la punctul 29 de mai sus, îi revine reclamantului obligația de a stabili existența acestei legături directe existente între eventuala anulare a actului Uniunii și afectarea situației sale juridice.
77. În al treilea rând, trebuie să se constate că, în niciuna dintre cauzele examinate, instanța Uniunii nu a realizat o analiză (cu atât mai puțin o analiză detaliată) a șanselor de reușită ale acțiunii invocate pentru a recunoaște interesul de a exercita acțiunea, iar aceasta independent de circumstanța că respectiva acțiune a fost (în mod potențial) intentată în fața instanței Uniunii înseși sau în fața instanței naționale. În niciuna dintre aceste cauze, instanțele Uniunii nu au negat existența interesului de a exercita acțiunea pe baza unei analize pe fond a șanselor de reușită ale acțiunii în justiție invocate.
78. Or, chestiunea gradului de probabilitate a reușitei acțiunii intentate în fața instanței naționale, pe care un reclamant ar trebui să îl probeze pentru a stabili interesul său de a exercita acțiunea, și cea, conexă, a aprecierii pe care instanța Uniunii ar trebui să o realizeze sunt chestiuni delicate. Astfel, acestea presupun punerea în balanță a unor cerințe diferite: pe de o parte, cerința ca instanța Uniunii să nu fie sesizată cu chestiuni pur teoretice, a căror soluționare nu poate da naștere unor efecte juridice, și, pe de altă parte, cerința de a respecta domeniile de competență ale instanței Uniunii și ale instanțelor naționale.
79. Din această perspectivă, deși instanța Uniunii trebuie, cu siguranță, să verifice că reclamantul a demonstrat existența unui interes real pentru anularea solicitată în cadrul unei acțiuni, chiar și eventuale, în fața instanțelor naționale, în schimb, aceasta nu trebuie – nici nu poate – să se substituie instanței naționale pentru a se pronunța asupra temeiniciei acțiunii respective, astfel cum în mod întemeiat a subliniat Comisia însăși.
80. În aceste condiții, în lumina analizei jurisprudenței efectuate la punctele 67-73 de mai sus, apreciem că, în cazul în care un reclamant a dovedit caracterul neipotetic al acțiunii invocate în susținerea interesului său de a exercita acțiunea, precum și existența unei legături directe între eventuala anulare a actului Uniunii atacat și afectarea situației sale juridice în cadrul acțiunii respective, acest lucru ar trebui să fie suficient pentru a susține interesul său de a exercita acțiunea, cu excepția cazurilor în care această acțiune are un caracter artificial sau fictiv sau este în mod evident nerealistă. Astfel, o apreciere a șanselor de reușită ale unei acțiuni introduse în fața instanței naționale, chiar sumară, implică în mod necesar o examinare pe fond a acestei acțiuni în temeiul dreptului național. Or, o astfel de analiză nu aparține, în opinia noastră, instanței Uniunii.
81. În această privință, trebuie de asemenea să se sublinieze că este adevărat, astfel cum arată Comisia, că o eventuală respingere a acțiunii în anulare în temeiul lipsei interesului de a exercita acțiunea lasă intactă posibilitatea în privința acestuia din urmă de a pune în discuție validitatea actului Uniunii obiect al acțiunii respective în cadrul unei trimiteri preliminare în cazul în care se dovedește ulterior că legalitatea acestui act poate fi considerată determinantă de instanța națională pentru a se pronunța cu privire la acțiunea aflată pe rolul său. Această circumstanță a fost, de altfel, menționată în jurisprudență(47) . Totuși, această posibilitate nu afectează cu nimic faptul că reclamantul care dispune de un interes de a exercita acțiunea născut și actual, astfel cum este definit în jurisprudență(48), precum și de calitatea procesuală activă trebuie să poată fi în măsură să atace actul în fața instanțelor Uniunii.
– Aplicarea în speță
82. Prin urmare, obiecțiile formulate de recurente împotriva ordonanței atacate trebuie analizate în lumina acestor principii. Trebuie astfel să se verifice dacă, așa cum a considerat Tribunalul, anularea deciziei în litigiu nu a produs recurentelor un avantaj în cadrul acțiunii în despăgubire formulate în fața tribunal de commerce de Paris și, prin urmare, nu aveau un interes de a exercita acțiunea împotriva acestei decizii.
83. În această privință, trebuie să se respingă, cu titlu introductiv, argumentul formulat de Comisie (și amintit la punctul 41 din ordonanța atacată) conform căruia o astfel de acțiune ar fi fost tardivă. Astfel, chiar dacă acțiunea în despăgubire împotriva grupului Sernam și împotriva Geodis nu fusese încă intentată la momentul introducerii acțiunii în anulare în fața Tribunalului, astfel cum am arătat mai sus, această circumstanță nu este, potrivit jurisprudenței, decisivă. În speță, în schimb, trebuie să se constate că recurentele au menționat în cererea de sesizare a instanței o astfel de acțiune. Această acțiune s‑a materializat în cursul procedurii prin introducerea unei acțiuni în răspundere în fața tribunal de commerce de Paris. În aceste condiții, apreciem că nu se poate considera că, la momentul introducerii acțiunii în fața Tribunalului, o astfel de acțiune avea un caracter pur ipotetic(49) . De altfel, deși este adevărat că acțiunea în despăgubire împotriva grupului Sernam ar fi putut fi introdusă mai devreme, acțiunea în despăgubire împotriva Geodis nu putea fi totuși introdusă înainte ca aceasta să fi dobândit activele grupului Sernam, ceea ce în mod cert a putut avea loc ulterior deciziei în litigiu, astfel cum subliniază Tribunalul însuși la punctul 44 din ordonanța atacată.
84. În continuare, întrucât acțiunea în despăgubire formulată în fața tribunal de commerce de Paris viza în solidar grupul Sernam și Geodis, Tribunalul a făcut o distincție între pretinsul prejudiciu cauzat recurentelor de grupul Sernam și cel pretins cauzat de Geodis.
85. În ceea ce privește, în primul rând, repararea pretinsului prejudiciu cauzat recurentelor de grupul Sernam, date fiind beneficiile obținute prin acordarea ajutoarelor de stat, suntem de acord cu analiza Tribunalului expusă la punctul 43 din ordonanța atacată, potrivit căreia anularea deciziei în litigiu nu poate produce niciun avantaj în această privință recurentelor. Astfel, prin Deciziile Sernam 2 și Sernam 3 se constatase deja că grupul Sernam beneficiase de ajutoare ilegale și incompatibile, putând deja constitui astfel baza unei acțiuni în despăgubire formulate împotriva grupului Sernam. Decizia în litigiu privește în schimb în mod exclusiv chestiunea legată de existența unei continuități economice între grupul Sernam și Geodis. În aceste condiții, trebuie să se constate că aceasta nu poate fi invocată în vederea angajării unei posibile răspunderi a grupului Sernam. Anularea sa nu ar avea nicio consecință în această privință. Cu alte cuvinte, nu există nicio legătură directă între anularea deciziei în litigiu și acțiunea în despăgubire împotriva grupului Sernam(50) .
86. În ceea ce privește, în al doilea rând, repararea pretinsului prejudiciu cauzat recurentelor de Geodis, Tribunalul a exclus posibilitatea ca Geodis să fie răspunzătoare de situația financiară deficitară a recurentelor și de lichidarea acestora(51) . În continuare, Tribunalul a statuat că recurentele nu au demonstrat că, în temeiul dreptului național, Geodis putea fi în mod teoretic considerată răspunzătoare pentru pretinsul prejudiciu cauzat recurentelor de către grupul Sernam din cauza simplului fapt că aceasta a achiziționat o parte din activele Sernam(52) . În cele din urmă, acesta a considerat că, prin încetarea activității lor economice de la momentul lichidării lor, societățile Mory nu puteau suferi un prejudiciu cauzat de Geodis.
87. Or, în opinia noastră, aceste constatări ale Tribunalului se apropie de – dacă nu chiar, cel puțin în parte, implică – o apreciere pe fondul acțiunii pendinte în fața instanței naționale, lucru care nu intră în sfera de competență a instanței Uniunii, după cum am arătat la punctul 80 de mai sus. Problema fundamentală ridicată prin prezenta procedură pentru a stabili dacă recurentele au sau nu au un interes de a exercita acțiunea nu este aceea de determina dacă Geodis este sau nu este răspunzătoare de pretinsele prejudicii suferite de recurente, lucru care intră în competența de soluționare a instanței naționale.
88. Odată stabilit că acțiunea nu e în mod evident nerealistă(53), întrebarea pertinentă este mai degrabă dacă recurentele au demonstrat corespunzător cerințelor legale existența unei legături directe între eventuala anulare a deciziei în litigiu și acțiunea în despăgubire formulată împotriva Geodis și invocată în sprijin ul interesului lor de a exercita acțiunea, astfel încât anularea deciziei în litigiu să poată produce un avantaj pentru recurente în cadrul acțiunii menționate. În această privință, recurentele invocă două argumente.
89. În ceea ce privește, mai întâi, argumentul conform căruia o acțiune formulată împotriva Geodis ar fi legitimă, întrucât Geodis ar fi răspunzătoare de neaplicarea Deciziei Sernam 1, independent de problema admisibilității acestui argument, trebuie să se constate că acesta privește un fapt care a fost constatat prin Decizia Sernam 2 și care nu are nicio legătură cu decizia în litigiu. Acesta nu ar putea, prin urmare, să creeze o legătură între o eventuală anulare a deciziei în litigiu și acțiunea în despăgubire. Prin urmare, acest argument nu este pertinent.
90. În continuare, recurentele arată că, în cazul în care Geodis ar trebui să fie considerată drept beneficiarul actual al ajutoarelor incompatibile, în această calitate, ar trebui să îi incumbe obligația de a repara consecințele prejudiciabile pentru societățile Mory în solidar cu ceilalți beneficiari și cu furnizorii ajutoarelor. Această teză reprezintă esența acțiunii intentate în fața tribunal de commerce de Paris, în cadrul căreia recurentele au solicitat instanței naționale să constate că, prin faptul că a beneficiat de ajutoare de stat incompatibile, Geodis (și ceilalți beneficiari anteriori și furnizorii lor) a comis o abatere și trebuie considerată responsabilă de consecințele prejudiciabile ale acestei abateri.
91. În această privință, s‑a arătat în mai multe rânduri că, în decizia în litigiu, Comisia, excluzând existența unei continuități economice între grupul Sernam și Geodis, a constatat că nu se poate considera că, prin preluarea activelor grupului Sernam, Geodis a beneficiat de ajutoarele acordate acestui grup. Or, fără a fi necesară o analiză a temeiului acțiunii în dreptul național, considerăm că această concluzie care apare în decizia în litigiu poate compromite acțiunea intentată de recurente împotriva Geodis, având în vedere că această concluzie elimină premisa pe care este întemeiată acțiunea, conform căreia Geodis poate fi considerată drept beneficiară a ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam. În plus, după cum am arătat la punctele 49-51 de mai sus, această decizie are un caracter obligatoriu pentru instanța națională.
92. În consecință, anularea deciziei în litigiu ar putea produce efecte în cadrul acțiunii în despăgubire intentate în fața tribunal de commerce de Paris. Prin urmare, în opinia noastră, existența acestei acțiuni poate justifica interesul recurentelor de a contesta decizia în litigiu. Prin urmare, Tribunalul, negând existența unui asemenea interes întemeiat pe acțiunea menționată, a comis o eroare de drept.
93. În cele din urmă, recurentele arată că interesul lor de a exercita acțiunea este justificat de asemenea în situația în care, dacă decizia ar fi anulată, acestea ar putea invoca în fața tribunal de commerce de Paris un argument suplimentar întemeiat pe teoria îmbogățirii fără justă cauză(54) . Comisia consideră că este vorba de un argument nou, care este prezentat pentru prima dată și, prin urmare, este inadmisibil în cadrul unui recurs.
94. Or, fără a aprofunda chestiunea, pe care am avut deja ocazia să o calificăm drept „delicată”(55), a distincției între argument nou (admisibil) și motiv nou (inadmisibil), este suficient să amintim aici că, potrivit jurisprudenței, o parte nu poate, în principiu, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului. Totuși, un argument nou care reprezintă o simplă dezvoltare sau extindere a argumentației prezentate în fața Tribunalului nu constituie un motiv nou, ci trebuie considerat drept continuarea legală a unui motiv deja invocat într‑o etapă anterioară a procedurii, și, prin urmare, este admisibil(56) .
95. În speță, drept răspuns la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în fața Tribunalului, recurentele au susținut că aveau un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu din cauza impactului direct pe care această decizie l‑ar avea asupra acțiunii în despăgubire pe care au formulat‑o în fața tribunal de commerce de Paris. Este cert că, în primă instanță, ele nu au menționat niciodată teoria îmbogățirii fără justă cauză.
96. Or, fără a fi necesar să se verifice dacă formularea unei asemenea acțiuni în fața instanței naționale ar fi admisibilă în fața acesteia în cadrul acțiunii pendinte, observăm că o acțiune întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză are un temei juridic diferit de o acțiune în despăgubire.
97. În opinia noastră, argumentul recurentelor conform căruia interesul acestora de a obține anularea deciziei în litigiu s‑ar putea întemeia pe o acțiune diferită de cea pe care au invocat‑o în primă instanță nu ar trebui să fie considerat ca fiind inclus în motivul deja prezentat în fața Tribunalului. Rezultă că un asemenea argument constituie un motiv nou, pe baza căruia nu este posibil să se aprecieze legalitatea analizei Tribunalului. Acesta este, prin urmare, inadmisibil în cadrul recursului.
98. În lumina tuturor celor de mai sus, considerăm că cea de a doua parte a cererii de recurs trebuie admisă și că, în consecință, ordonanța atacată trebuie anulată.
2. Cu privire la primul și la cel de al patrulea aspect al primului motiv: cu privire la calitatea de parte interesată și la natura deciziei atacate.
99. Primul și al patrulea aspect al primului motiv trebuie, în opinia noastră, să fie analizate împreună, întrucât anumite părți ale argumentației prezentate de recurente în cadrul acestor aspecte se suprapun, în special în ceea ce privește chestiunea calificării deciziei în litigiu. În cele două aspecte, recurentele se referă la punctele 29-35 și, respectiv, 55-58 din ordonanța atacată și susțin că Tribunalul a comis mai multe erori de drept și încălcări ale drepturilor lor.
a) Ordonanța atacată
100. La punctele 29-35 din ordonanța atacată, Tribunalul a respins argumentul recurentelor conform căruia participarea uneia dintre ele la procedura administrativă care a condus la pronunțarea Deciziei Sernam 3 le‑ar fi conferit un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu. Tribunalul a subliniat, mai întâi, că acest argument pare să constituie o încercare de a demonstra mai mult o calitate procesuală activă, iar nu un interes de a exercita acțiunea. În continuare, Tribunalul a considerat că, potrivit jurisprudenței, pentru a demonstra calitatea lor procesuală activă, recurentele ar fi trebuit să demonstreze că decizia în litigiu ar fi putut afecta în mod substanțial poziția acestora pe piață, ceea ce nu ar fi fost posibil, întrucât societățile Mory își încetaseră activitatea de la intrarea lor în lichidare. În cele din urmă, Tribunalul, referindu‑se la economia generală a procedurii de control al ajutoarelor de stat și în special la articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 59/1999(57), a calificat decizia în litigiu drept o decizie referitoare la modalitățile de recuperare a ajutoarelor ilegale și incompatibile, chestiune care ar viza exclusiv Comisia și statul membru în cauză.
101. La punctele 55-58 din ordonanța atacată, Tribunalul a respins argumentul conform căruia, prin decizia în litigiu, Comisia ar fi respins în mod tacit posibilitatea deschiderii unei proceduri oficiale de investigare, recurentele fiind astfel private de beneficiul dreptului procedural de a interveni pentru a prezenta observații. În această privință, Tribunalul a stabilit, pe de o parte, că, în cazul în care recurentele doreau deschiderea unei proceduri oficiale de investigare de către Comisie, acestora le‑ar fi revenit sarcina de a o sesiza, iar nu de a ataca o decizie care, având drept obiect relațiile referitoare la chestiunea legată de modalitățile de recuperare a ajutoarelor ilegale și incompatibile, nu privea decât relațiile dintre Comisie și statul membru interesat. Pe de altă parte, conform Tribunalului, prin decizia în litigiu, Comisia nu s‑ar fi pronunțat asupra existenței și a compatibilității eventualelor ajutoare în temeiul articolului 108 TFUE, ci aceasta ar fi răspuns doar la întrebarea adresată de autoritățile franceze pentru a afla dacă obligația de rambursare a ajutoarelor care fusese impusă grupului Sernam prin Decizia Sernam 2 nu s‑ar fi aplicat prin extindere și potențialilor săi cumpărători, Geodis și BMV.
b) Argumentele părților
i) Argumentele recurentelor
102. În primul aspect al primului motiv al acestora, care privește punctele 29-35 din ordonanța atacată, recurentele arată, în primul rând, că Tribunalul s‑a contrazis în măsura în care s‑a întemeiat pe jurisprudența conform căreia un reclamant trebuie să demonstreze întotdeauna că decizia de compatibilitate a unui ajutor de stat îi poate afecta poziția pe piață pentru a contesta existența unui interes de a exercita acțiunea, pentru ca în continuare să considere că Comisia nu se pronunțase, prin decizia în litigiu, asupra existenței și a compatibilității eventualelor ajutoare cu articolul 108 TFUE.
103. În al doilea rând, abordarea Tribunalului, care a dedus din articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 că problema legată de modalitățile de recuperare a ajutoarelor incompatibile privește exclusiv Comisia și statul membru interesat de recuperare, ar exclude în cele din urmă din principiu faptul că o parte, alta decât statul membru în cauză, are un interes de a exercita acțiunea împotriva unei decizii referitoare la modalitățile de recuperare a ajutoarelor. Totuși, o asemenea abordare ar contrazice dispozițiile articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, conform cărora orice persoană poate formula o acțiune împotriva unei decizii care o privește direct și individual.
104. În al treilea rând, Tribunalul ar întreține lipsa de claritate în ceea ce privește calificarea deciziei în litigiu pentru a evita să scoată în evidență diferența de abordare față de cea urmată în Hotărârea Ryanair/Comisia(58), care se referea la o situație identică cu cea tratată în decizia în litigiu.
105. În al patrulea aspect al primului lor motiv, care se referă la punctele 55-58 din ordonanța atacată, recurentele evidențiază mai întâi că, în mod contrar a ceea ce Tribunalul lasă să se înțeleagă, din dosar reiese că ele au sesizat Comisia asupra riscului ca o preluare a activelor grupului Sernam de către Geodis să activeze un nou transfer al ajutoarelor ilegale și, prin urmare, asupra riscurilor de eludare a Deciziei Sernam 3. Prin adoptarea deciziei în litigiu, Comisia ar fi respins deschiderea unei proceduri de investigare detaliate a aplicării abuzive a Deciziei Sernam 3 și, astfel, ar fi adus atingere drepturilor procedurale ale recurentelor, privându‑le de dreptul lor de a-și prezenta observațiile asupra condițiilor în care s‑a realizat transferul către Geodis al activelor care au beneficiat de ajutoare ilegale. Potrivit recurentelor, această situație ar corespunde integral situației analizate în Hotărârea Ryanair/Comisia(59) . Astfel cum s‑a întâmplat în cauza menționată, recurentele ar fi fost private, prin decizia în litigiu, de posibilitatea de a obține o investigare detaliată, chiar dacă această investigare ar fi avut drept obiect, în prezenta cauză, aplicarea abuzivă a Deciziei Sernam 3, iar nu ajutoarele noi.
106. În continuare, recurentele contestă calificarea de către Comisie a deciziei în litigiu ca fiind o decizie sui‑generis și impută Tribunalului faptul că a evitat să se pronunțe asupra afectării lor individuale pentru a eluda întrebarea legată de această calificare. Recurentele contestă de asemenea calificarea deciziei în litigiu – la punctul 33 din ordonanța atacată – ca fiind o decizie referitoare la modalitățile de recuperare a ajutoarelor de stat. Întrebarea adresată prin decizia în litigiu nu ar avea scopul de a clarifica dacă noile ajutoare au fost acordate Geodis, ci dacă condițiile în care trebuia să se realizeze preluarea activelor Sernam de către Geodis constituie o aplicare corectă a Deciziei Sernam 3 (absența continuității economice implicând absența continuității în acordarea ajutoarelor de stat) sau, dimpotrivă, o aplicare abuzivă a acestei decizii (mai precis, o eludare comisă de autoritățile franceze). Ar fi posibilă coroborarea articolelor 14 și 16 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 și calificarea unei modalități de recuperare a unui ajutor incompatibil ca fiind o eludare a obligației de recuperare și, prin urmare, ca fiind o aplicare abuzivă în sensul articolului 16 din regulamentul menționat.
107. În cele din urmă, potrivit recurentelor, motivele reținute de Tribunal pentru a încuviința, cu toate că acestea se află în lichidare, intervenția lor în sprijinul concluziilor Comisiei în cadrul acțiunii introduse de SNCF împotriva Deciziei Sernam 3(60) ar demonstra interesul acestora de exercita acțiunea în cadrul prezentei proceduri cu privire la o decizie care constituie prelungirea Deciziei Sernam 3.
ii) Argumentele Comisiei
108. În ceea ce privește primul și al patrulea aspect, Comisia arată, mai întâi, că argumentele recurentelor au legătură cu calitatea procesuală a acestora, iar nu cu interesul lor de exercita acțiunea. În consecință, aceste argumente nu ar putea demonstra că recurentele au un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu. Acest lucru ar fi cu atât mai mult valabil în cazul primului aspect, întrucât calitatea de parte interesată în temeiul primelor decizii nu ar genera în mod obligatoriu calitatea de parte interesată în temeiul unei decizii ulterioare, situația unui operator putând, în plus, să se modifice de‑a lungul timpului. În ceea ce privește cel de al patrulea aspect, acesta nu ar lua în considerare intrarea în lichidare a societăților Mory, survenită înainte de formularea acțiunii lor în anulare. Or, aceste societăți nemaifiind nici măcar concurente ale Sernam și nefiind concurente ale Geodis, nu este clar, potrivit Comisiei, ce beneficiu ar aduce recurentelor o eventuală hotărâre de anulare a deciziei în litigiu.
109. În continuare, calitatea de parte interesată nu ar fi pertinentă decât dacă recurentele ar solicita anularea unei decizii adoptate la încheierea unei etape preliminare de investigare, prin care Comisia ar fi hotărât să nu ridice obiecții împotriva unei măsuri notificate. Or, decizia în litigiu nu ar constitui o astfel de decizie. Astfel, Comisia ar fi adoptat deja o decizie finală, Decizia Sernam 3, în care s‑a pronunțat asupra existenței ajutoarelor plătite către Sernam, a incompatibilității și a recuperării lor. Decizia în litigiu ar constitui, în realitate, o formă de cooperare loială între statul membru și Comisie din punctul de vedere al modalităților de recuperare. În general, întrebările asemănătoare celei formulate de autoritățile franceze ar fi tratate printr‑un simplu schimb de corespondență între serviciile Comisiei și autoritățile naționale.
110. În cele din urmă, în cazul în care ar trebui să se considere că decizia în litigiu nu constituie simpla manifestare a unui proces de cooperare loială, aceasta nu ar putea fi asimilată decât unei decizii finale. În speță, decizia în litigiu ar avea legătură în mod obligatoriu cu Decizia Sernam 3, care este o decizie finală și pentru care decizia în litigiu ar constitui, într‑un fel, elementul auxiliar și direct complementar. Recurentele ar trebui, prin urmare, să demonstreze că poziția lor concurențială este substanțial afectată prin decizia în litigiu, iar nu doar faptul că le‑au fost încălcate drepturile procedurale.
111. În această privință, prezenta cauză ar fi diferită de cauza Ryanair/Comisia(61) . Spre deosebire aceasta, în speță, Comisia nu ar fi fost solicitată să se pronunțe asupra caracterului de ajutor al cesiunii prevăzute, anume al cesiunii unor bunuri care aparțin unei persoane private la care statul nu mai era acționar, iar Comisia nu s‑ar fi pronunțat în sensul că cumpărătorul s‑ar fi comportat sau nu s‑ar fi comportat ca un operator privat în cadrul economiei de piață. În continuare, decizia în litigiu nu ar putea fi asimilată nici unei decizii adoptate în temeiul articolului 16 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999.
c) Analiză
112. Atât ordonanța atacată, cât și argumentația recurentelor cu privire la cele două aspecte în cauză confundă argumente referitoare la calitatea procesuală activă și chestiunea privind dovada existenței unui interes de a exercita acțiunea. Am demonstrat deja că este vorba de condiții de admisibilitate distincte(62) .
113. În aceste condiții, trebuie amintit că Tribunalul a declarat acțiunea inadmisibilă pentru lipsa interesului recurentelor de a exercita acțiunea(63) și că primul motiv al prezentei acțiuni se întemeiază pe erori de drept în ceea ce privește constatarea lipsei interesului de a exercita acțiunea. Prin urmare, trebuie să analizăm din perspectiva interesului de a exercita acțiunea obiecțiile prezentate în cele două aspecte examinate aici.
i) Cu privire la primul aspect
114. În primul aspect al primului motiv, recurentele contestă concluzia Tribunalului potrivit căreia statutul de parte interesată al uneia dintre ele în cursul procedurii administrative care a condus la adoptarea Deciziei Sernam 3 nu justifică interesul acestora de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu.
115. Or, independent de raționamentul Tribunalului prezentat la punctele 31-33 din ordonanța atacată pentru a se ajunge la această concluzie, raționament care, pe de o parte, se referă la calitatea procesuală activă și, pe de altă parte, conține, în opinia noastră, afirmații eronate asupra cărora vom reveni în continuare, considerăm că concluzia la care a ajuns Tribunalul nu este, ca atare, afectată de erori.
116. Astfel, în cazul care, în domeniul ajutoarelor de stat, calitatea de parte interesată în procedura care a condus la adoptarea unei decizii poate constitui o circumstanță pertinentă pentru a se stabili calitate procesuală activă(64), aceasta nu implică în mod obligatoriu, ca atare, un interes de a obține anularea deciziei adoptate la încheierea procedurii respective, cu atât mai puțin de a obține anularea unei decizii care, în pofida faptului că are legătură cu prima, reprezintă o decizie diferită. După cum am arătat la punctul 28 de mai sus, pentru a stabili interesul de a exercita acțiunea, este necesar să se demonstreze că anularea actului atacat poate, luată ca atare, să aducă beneficii reclamantului. Or, unica împrejurare a deținerii calității de parte interesată în procedura administrativă nu implică, în sine, faptul că anularea va aduce un asemenea avantaj.
117. Din această perspectivă, argumentul recurentelor, menționat la punctul 102 de mai sus și întemeiat pe o pretinsă contradicție în raționamentul Tribunalului, este, în opinia noastră, inoperant, întrucât jurisprudența menționată de Tribunal la punctul 31 din ordonanța atacată se referă la calitatea procesuală activă, iar nu la interesul de exercita acțiunea. Astfel, chiar dacă am prezuma că ar exista o contradicție în raționamentul Tribunalului, acest lucru nu ar avea niciun efect asupra concluziei, corecte, la care acesta a ajuns. În mod similar, argumentele recurentelor întemeiate pe Hotărârea Ryanair/Comisia(65) par să fie inoperante în contextul primului aspect. Astfel, considerațiile consacrate în hotărârea menționată admisibilității cererii de anulare se referă la calitatea procesuală activă, iar nu la interesul de a exercita acțiunea. Cu toate acestea, recunoscând admisibilitatea acțiunii intentate de Ryanair, atât Tribunalul, cât și Curtea au recunoscut în mod implicit existența în favoarea sa a unui interes de a exercita acțiunea astfel încât orice similitudine între aceste cauze ar putea fi pertinentă. Vom reveni în continuare asupra acestei întrebări, în cadrul analizei celui de al patrulea aspect, în care vom trata de asemenea argumentul menționat la punctul 103 de mai sus, al cărei răspuns implică problema calificării deciziei în litigiu(66) .
118. Rezultă din considerațiile care precedă că, în opinia noastră, primul aspect al primului motiv trebuie respins.
ii) Cu privire la al patrulea aspect
119. În cadrul celui de al patrulea aspect al primului motiv, recurentele contestă analiza Tribunalului prin care acesta a negat interesul de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu, respingând argumentul recurentelor potrivit căruia, prin această decizie, Comisia a respins în mod tacit posibilitatea deschiderii unei proceduri oficiale de investigare, recurentele fiind astfel private de beneficiul dreptului procedural de a interveni pentru a-și prezenta observațiile. Recurentele contestă de asemenea calificarea de către Comisie(67) a deciziei în litigiu drept o decizie „sui‑generis”, precum și calificarea de către Tribunal a deciziei în litigiu drept o decizie referitoare la modalitățile de recuperare a ajutoarelor de stat care vizează exclusiv Comisia și statul membru interesat(68) .
120. Or, dacă decizia în litigiu ar trebui cu adevărat să fie calificată drept o decizie de respingere a deschiderii unei proceduri oficiale de investigare, astfel cum consideră recurentele, anularea sa ar putea genera posibilitatea ca acestea – cu condiția ca ele să aibă dreptul în calitate de părți interesate, ceea ce constituie o altă problemă – să participe la o eventuală procedură oficială de investigare. Într‑un caz asemănător, anularea deciziei în litigiu ar putea astfel, cel puțin în mod potențial, să aducă un beneficiu recurentelor, și anume restabilirea drepturilor lor procedurale. În acest caz, nu ar fi exclusă posibilitatea ca recurentele să aibă un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu.
121. Prin urmare, ia naștere întrebarea legată de calificarea juridică a deciziei în litigiu.
– Deciziile privitoare la continuitatea economică și jurisprudența
122. O decizie de același tip cu decizia în litigiu, referitoare în mod exclusiv la chestiunea existenței unei continuități economice, nu a fost încă, cu excepția unei erori din partea noastră, examinată în jurisprudență. Există, în schimb, mai multe cazuri în care Comisia a analizat această chestiune(69) .
123. În cauza Seleco, în care s‑a pronunțat Hotărârea Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia(70), Comisia a constatat existența unei continuități economice între beneficiarul ajutoarelor de stat incompatibile (în speță, Seleco SpA) și cumpărătorul activelor acestei societăți (Multimedia). Această constatare a fost făcută în cadrul unei decizii(71) prin care se constata existența unor ajutoare de stat incompatibile, adoptată în urma deschiderii procedurii oficiale de investigare în conformitate cu articolul 108 alineatul (2) TFUE(72) .
124. În mod similar, în cauza Olympic Airlines(73), Comisia a constatat existența unei continuități economice între beneficiarul ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile printr‑o decizie anterioară (din anul 2002)(74) și cumpărătorul activelor sale. Precum în cauza Seleco, această constatare a avut loc în cadrul unei decizii adoptate în urma deschiderii procedurii oficiale de investigare(75) . Cu toate acestea, în aceeași decizie, Comisia constatase printre altele că un nou ajutor de stat fusese acordat cumpărătorului activelor(76) . Constatarea existenței unei continuități economice s‑a făcut în cadrul analizei existenței acestui nou ajutor de stat acordat cumpărătorului activelor. În același context, Comisia concluzionase că noua entitate juridică distinctă care preluase activele beneficiarului anterior fusese creată în scopul eludării obligației de recuperare astfel încât să se evite recuperarea ajutoarelor declarate ilegale și incompatibile prin decizia din anul 2002(77) .
125. În prezenta cauză, mai trebuie subliniat că întrebarea legată de o posibilă eludare a obligației de recuperare a ajutoarelor prin intermediul acestui aranjament juridic fusese abordată în decizia de deschidere a procedurii(78) în cadrul unei analize a altor măsuri care puteau constitui ajutoare de stat. În această decizie, Comisia considerase că avea îndoieli serioase din cauza posibilității ca înființarea societății care preluase activele să constituie un ajutor de stat(79) .
126. În continuare, s‑a pus problema existenței unei continuități economice în cauza Alitalia, în care s‑au pronunțat Hotărârile Tribunalului și Curții Ryanair/Comisia(80), invocate în multiple rânduri de recurente.
127. În cauza menționată, în cadrul unei prime decizii(81), adoptată la încheierea procedurii oficiale de investigare, Comisia constatase acordarea unui ajutor incompatibil către Alitalia, solicitând recuperarea lui de la aceasta. În continuare, în cadrul unei a doua decizii(82), adoptată în aceeași zi ca și prima decizie, Comisia, în urma notificării primite din partea autorităților italiene, examinase măsura privind vânzarea activelor Alitalia. În acest context, Comisia constatase, pe de o parte, că procedura care fusese urmată pentru cesionarea acestor active nu conducea la acordarea unui ajutor către cumpărători(83) și, pe de altă parte, că transferul activelor respective în conformitate cu această procedură nu implica o continuitate economică între Alitalia și cumpărătorii acestor active(84) . Comisia a concluzionat că măsura notificată, astfel cum a fost modificată prin angajamentele asumate de autoritățile italiene, nu constituia un ajutor, în măsura în care aceste angajamente ar fi pe deplin respectate.
128. Sesizat cu problema admisibilității acțiunii introduse de Ryanair, concurentă a societății Alitalia, împotriva atât a primei, cât și a celei de a doua decizii, Tribunalul a considerat că cea de a doua decizie atacată era o decizie adoptată la încheierea etapei preliminare de investigare, în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, prin care Comisia constatase că măsura notificată nu constituia un ajutor și că, prin această decizie, Comisia refuzase în mod implicit deschiderea procedurii oficiale de investigare(85) . Această apreciere a fost confirmată (în mod implicit) de Curte în cadrul procedurii de recurs(86) .
129. Cauza Larko(87) are ca obiect privatizarea societății Larko, controlată de statul elen. În urma notificării din partea autorităților elene, Comisia a constatat că modalitățile de privatizare, astfel cum au fost definite de autoritățile elene, și în special structura vânzării anumitor active ale acestei societăți nu constituiau un ajutor de stat. În cadrul aceleiași decizii, Comisia a constatat de asemenea că vânzarea activelor conform acestor modalități nu ar conduce la o continuitate economică cu viitorul cumpărător al acestor active, astfel încât, în cazul adoptării unei decizii negative în cadrul procedurii inițiate de Comisie privind anumite măsuri adoptate în favoarea Larko, eventuala obligație de recuperare nu ar incumba prin extensie cumpărătorului. În această decizie, Comisia a calificat în mod expres partea referitoare la continuitatea economică ca fiind o decizie „sui‑generis”, exact așa cum a făcut și în cazul deciziei în litigiu(88) .
130. În Decizia Airport Handling(89), Comisia a analizat, în schimb, problema existenței unei continuități economice în cadrul unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare în temeiul articolului 108 alineatul (2) TFUE(90) . Această decizie a fost adoptată ca urmare a unei decizii prin care s‑a constatat acordarea de ajutoare incompatibile către Sea Handling(91) . Autoritățile italiene ceruseră Comisiei să confirme, pe de o parte, că procedura instituită pentru vânzarea activelor deținute de Sea Handling și crearea unei noi societăți (Airport Handling) care ar fi achiziționat aceste active nu conduceau la o continuitate economică, ce ar fi avut drept consecință transferul obligației de recuperare a ajutoarelor incompatibile către Airport Handling. Pe de altă parte, autoritățile italiene solicitaseră Comisiei să confirme faptul că finanțarea Airport Handling prin capitalizare (printr‑o investiție de 25 de milioane de euro) nu constituia un ajutor de stat. Comisia, nefiind sigură că măsurile în cauză constituiau ajutoare de stat, a deschis procedura oficială de investigare.
131. Această analiză rapidă a deciziilor privind continuitatea economică între beneficiarul ajutorului și cumpărătorul activelor sale ne permite să desprindem câteva concluzii.
132. Pe de o parte, constatarea existenței sau a absenței continuității economice se poate încadra în contexte diferite. Astfel, ca și în cauza Seleco, aceasta poate intra sub incidența dispozițiilor referitoare la recuperarea ajutoarelor declarate incompatibile printr‑o decizie finală adoptată în urma procedurii oficiale de investigare. Cu toate acestea, asemenea cauzei Olympic Airlines, aceasta poate de asemenea să se confunde cu analiza existenței ajutoarelor, în situația în care operațiunea în cadrul căreia se realizează vânzarea de active poate constitui, în sine, un ajutor(92) . În cele din urmă, precum în cauza Ryanair/Comisia, aceasta poate fi asociată cu – păstrându-și, în același timp, caracterul distinct față de – analiza existenței unui nou ajutor(93) . În consecință, aprecierea naturii juridice a unei decizii privind constatarea existenței sau a absenței continuității economice nu se poate realiza decât analizând fiecare caz în parte, ținând cont de cadrul în care se efectuează această analiză.
133. Pe de altă parte, constatarea existenței sau a absenței continuității economice dintre beneficiarul ajutoarelor de stat și cumpărătorul activelor implică întotdeauna, în orice caz, o decizie prin care se constată incompatibilitatea ajutoarelor menționate, care trebuie recuperate de la beneficiar(94) . Astfel, constatarea existenței sau a absenței continuității economice are scopul de a stabili dacă activele preluate păstrează sau nu păstrează beneficiul ajutoarelor declarate incompatibile acordate cedentului care a beneficiat de acestea. O astfel de constatare decurge în mod obligatoriu din și este strict legată de o declarație de incompatibilitate a măsurii ce constituie ajutorul.
– Cu privire la calificarea deciziei în litigiu
134. Or, în speță, decizia în litigiu a fost adoptată de Comisie la inițiativa autorităților franceze, care au solicitat acestei instituții să confirme că, cu respectarea anumitor condiții, obligația de rambursare a ajutoarelor de stat impusă grupului Sernam prin Decizia Sernam 3 nu s‑ar aplica prin extensie și societăților din grupurile Geodis și BMV în cazul preluării părții lor din activele grupului Sernam.
135. În decizia menționată, după ce a descris contextul în care aceasta este adoptată, Comisia face mai întâi o descriere detaliată a celor două oferte, precum și a angajamentelor luate de Republica Franceză(95) . În continuare, după ce calificat decizia menționată ca fiind o decizie „sui‑generis” întemeiată pe obligația de cooperare loială între Comisie și statele membre, Comisia precizează că această decizie privește în mod exclusiv problema continuității economice și că nu privește – și nici nu anticipează – analiza achiziției în lumina articolului 107 alineatul (1) TFUE(96) . Comisia face, în cele din urmă, o apreciere cu scopul de a stabili dacă transferul activelor în cauză ar permite constatarea unei continuități economice între grupul Sernam și potențialii cumpărători(97) . În acest scop, Comisia examinează obiectul vânzării, prețul transferului, independența noilor proprietari și acționari, momentul în care este realizat transferul, precum și logica economică a operațiunii și constată absența continuității economice și, prin urmare, a obligației de recuperare de la cumpărătorii activelor(98) .
136. Prin urmare, trebuie să se constate că decizia în litigiu privește în mod exclusiv problema existenței sau a absenței continuității economice între grupul Sernam, pe de o parte, și Geodis și BMV, pe de altă parte. Astfel, avem de a face cu o decizie specială, care nu este direct asimilabilă niciuneia dintre deciziile analizate la punctele 123-130 de mai sus. În această privință, părțile prezintă diferite idei privind natura juridică a acestei decizii.
137. În primul rând, nu suntem convinși de abordarea adoptată de Comisie și preluată de Tribunal conform căreia decizia atacată s‑ar referi în mod exclusiv la modalitățile de recuperare a ajutorului declarat incompatibil și s‑ar încadra, așadar, doar în sfera cooperării loiale dintre statul membru în cauză și Comisie.
138. Astfel, fiind întrebată în ședință cu privire la acest aspect, Comisia însăși a recunoscut că o decizie privind continuitatea economică nu privește în mod exclusiv modalitățile de recuperare a ajutorului incompatibil, ci și transmiterea avantajului ce decurge din acordarea acestui ajutor. O asemenea decizie îl privește, așadar, pe beneficiarul unui ajutor individual declarat incompatibil, mai precis întreprinderea care se bucură de acest ajutor (sau nu, în funcție de existența sau absența continuității economice). Rezultă că este vorba de o decizie privind ajutorul individual ca atare, în „dimensiunea subiectivă” a acestuia, și nu doar modalitățile de recuperare a acestui ajutor. Altfel spus, o asemenea decizie urmărește să verifice, pe baza aprecierii mai multor elemente, dacă cumpărătorul activelor trebuie sau nu trebuie să fie considerat beneficiar al ajutorului deja declarat incompatibil.
139. Cu atât mai puțin convingătoare este, în continuare, în opinia noastră, poziția care se poate desprinde din lectura punctelor 33 și 56 din ordonanța atacată și care a fost luată în considerare de însăși Comisia în ședință, potrivit căreia în măsura în care această decizie privește exclusiv problema recuperării ajutorului – problemă care ar privi doar Comisia și statul membru interesat –, niciun terț, cum ar fi un concurent, nu ar putea nici măcar să o atace. Or, în această privință, împărtășim opinia recurentelor potrivit căreia o asemenea abordare este în mod evident contrară dispozițiilor articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. În măsura în care o asemenea decizie constituie un act atacabil(99) și în care terțul are interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă, acesta trebuie să aibă posibilitatea de ataca o asemenea decizie în fața instanței Uniunii.
140. În al doilea rând, argumentul prezentat de recurente și întemeiat pe articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 nu ni se pare pertinent. Astfel, această dispoziție se referă la aplicarea abuzivă a unui ajutor, și anume, după cum reiese din cuprinsul articolului 1 litera (g) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, o situație în care un ajutor este utilizat de către beneficiar prin încălcarea unei decizii de a nu ridica obiecții, a unei decizii pozitive sau a unei decizii condiționate(100) . Or, trebuie să se constate că Decizia Sernam 3 nu intră în niciuna din aceste trei categorii de decizii, ci este ea însăși o decizie privind aplicarea abuzivă a ajutoarelor, care declară ilegale și incompatibile ajutoarele plătite către grupul Sernam. Astfel, recurentele nu se pot întemeia pe dispoziția menționată pentru a invoca o aplicare abuzivă a ajutoarelor declarate incompatibile.
141. În al treilea rând, trebuie să analizăm teza prezentată de recurente potrivit căreia decizia în litigiu constituie o decizie asimilabilă unei decizii implicite de a nu deschide procedura de investigare detaliată.
142. În această privință, trebuie să recunoaștem că anumite argumente ar putea sprijini o asemenea abordare. Astfel, s‑ar putea considera că schimbarea beneficiarului unui ajutor individual constituie o modificare atât de importantă încât conduce la un nou ajutor(101) care trebuie să fie supus unei noi verificări a compatibilității. În această ipoteză, o analogie procedurală ar putea fi întemeiată, eventual, pe faptul că decizia în litigiu a fost adoptată, ca o decizie de a nu ridica obiecții, în urma unei notificări din partea autorităților franceze.
143. Cu toate acestea, după cum am arătat la punctul 133 de mai sus, o decizie privind continuitatea economică, așa cum este decizia în litigiu, implică existența, cel puțin potențială(102), a unei decizii negative, potrivit articolului 7 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, sau, precum în speță, a unei decizii de constatare a aplicării abuzive a ajutorului din care derivă obligația de recuperare a ajutorului incompatibil. Astfel, decizia privește eventualul transfer, ca urmare a vânzării activelor în cauză către un nou beneficiar, al unui ajutor care a fost declarat deja incompatibil. Or, întrucât ajutorul care trebuie recuperat a fost declarat deja incompatibil, acest lucru exclude, în opinia noastră, posibilitatea realizării unei noi examinări privind compatibilitatea aceluiași ajutor, care ar putea conduce la o decizie prin care să se stabilească compatibilitatea sa. Altfel spus, decizia privind continuitatea economică nu ar putea în niciun caz să repună în discuție decizia prin care se declară incompatibil ajutorul în cauză și se dispune recuperarea sa.
144. O altă problemă este dacă prin operațiunea de achiziționare a activelor cumpărătorii beneficiază de un nou ajutor de stat. Această problemă, care a făcut obiectul analizei în prima parte a celei de a doua decizii în cauza Ryanair/Comisia(103), este exclusă totuși în mod explicit în decizia în litigiu, în care, la punctul 54, Comisia a arătat în mod expres că această decizie nu anticipa aprecierea acestor investiții în lumina articolului 107 TFUE. De altfel, aceasta este diferența esențială dintre decizia atacată în cauza Ryanair/Comisia, care a fost calificată de Tribunal ca fiind o decizie de a nu ridica obiecții, și decizia în litigiu. Astfel, cea de a doua decizie adoptată în cauza Ryanair/Comisia cuprindea analiza unei măsuri care fusese notificată de autoritățile italiene pentru a determina dacă această măsură constituia sau nu constituia un nou ajutor de stat(104) .
145. Decizia în litigiu se diferențiază în plus de deciziile adoptate în cauza Olympic Airlines prin faptul că în decizia în litigiu analiza continuității economice este total independentă și nu se confundă în niciun fel, ca în deciziile menționate, cu analiza existenței unor ajutoare noi, acordate cumpărătorilor activelor grupului Sernam.
146. În aceste condiții, faptul că decizia în litigiu nu cuprinde o analiză a existenței de noi ajutoare acordate cumpărătorilor ne determină să ne îndreptăm către o soluție potrivit căreia această decizie se apropie mai mult de o situație precum cea din decizia adoptată în cauza Seleco. În cauza menționată, problema continuității economice a fost rezolvată în cadrul unei decizii finale prin care s‑a constatat incompatibilitatea ajutoarelor, problema fiind considerată a viza succesorul beneficiar al ajutoarelor declarate incompatibile, de la care acestea ar trebui recuperate. În această privință, trebuie să se arate că însăși Comisia a afirmat în înscrisurile sale că, dacă ar fi cunoscut ipoteza și modalitățile de preluare a activelor analizate în decizia în litigiu, s‑ar fi putut pronunța asupra acestei chestiuni în Decizia Sernam 3.
147. În lumina acestei analize, considerăm că decizia în litigiu constituie o decizie privind posibilul transfer de ajutoare, declarate deja incompatibile de Comisie în Decizia Sernam 3, către un nou beneficiar, de la care aceste ajutoare ar trebui, eventual, recuperate. Prin urmare, decizia reprezintă o decizie conexă și complementară Deciziei Sernam 3, având drept scop completarea conținutului acesteia din urmă(105) în lumina unor fapte noi survenite după adoptarea Deciziei Sernam 3(106) .
148. În consecință, trebuie respinsă obiecția recurentelor întemeiată pe o eroare de drept a Tribunalului, în măsura în care acesta a refuzat să recunoască interesul lor de a exercita acțiunea, necalificând decizia în litigiu drept o decizie de respingere a deschiderii unei proceduri oficiale de investigare.
149. În lumina considerațiilor precedente, considerăm că primul și al patrulea aspect ale primului motiv trebuie respinse.
3. Cu privire la al treilea aspect al primului motiv: interesul de a exercita acțiunea al Superga Invest
150. Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, recurentele critică Tribunalul pentru că, la punctele 52 și 53 din ordonanța atacată, a negat interesul de a exercita acțiunea al Superga Invest, întrucât nu a ținut seama de faptul că acest interes de a exercita acțiunea rezultă din interesul de a exercita acțiunea al societăților Mory, al căror acționar principal este Superga Invest. Pe de o parte, Superga Invest ar suporta, ca și acestea din urmă, consecințele din trecut ale prejudiciului cauzat prin plata unor ajutoare incompatibile către Sernam timp de 10 ani și ar avea, precum societățile Mory, un interes de a exercita acțiunea pentru a obține repararea prejudiciului. Pe de altă parte, această societate ar avea de asemenea un interes de a exercita acțiunea în toate acțiunile prin care se urmărește a se desemna Geodis ca fiind cumpărătorul și beneficiarul actual al ajutoarelor incompatibile care fac obiectul Deciziei Sernam 3 și ca fiind obligată să răspundă în solidar cu beneficiarii precedenți ai ajutoarelor și cu SNCF pentru prejudiciul cauzat prin aceste ajutoare.
151. Comisia susține că acest aspect este inoperant, întrucât societățile Mory nu au ele însele un interes de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei în litigiu.
152. În această privință, trebuie arătat că nu se contestă faptul că Superga Invest este acționarul principal al societăților Mory și că aceasta a formulat împreună cu ele o acțiune în despăgubire în fața tribunal de commerce de Paris, în încercarea de a obține de la grupul Sernam și de la Geodis repararea prejudiciilor pe care aceste societăți le‑ar fi cauzat societăților Mory ca urmare a avantajelor concurențiale de care ar fi beneficiat ca rezultat al acordării ajutoarelor incompatibile.
153. Or, la punctul 92 de mai sus, am concluzionat că anularea deciziei în litigiu ar putea produce efecte în cadrul acestei acțiuni în fața instanței naționale și că, prin urmare, existența acestei acțiuni poate justifica un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu. Această concluzie se aplică de asemenea societății Superga Invest, care are, prin urmare, un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei menționate.
154. Rezultă că Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a concluzionat că Superga Invest nu avea un interes de a exercita acțiunea și, în consecință, cel de al treilea aspect al primului motiv trebuie de asemenea admis.
4. Concluzie cu privire la primul motiv
155. Având în vedere că al doilea și al treilea aspect ale primului motiv trebuie, în opinia noastră, să fie admise, rezultă că ordonanța atacată trebuie anulată întrucât a stabilit că recurentele nu aveau un interes de a exercita acțiunea împotriva deciziei în litigiu.
C – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE
156. Prin intermediul celui de a doilea motiv, recurentele susțin că Tribunalul, refuzând să constate că acestea erau vizate în mod direct și individual de decizia în litigiu, a încălcat articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Ordonanța atacată ar aborda, în realitate, din punctul de vedere al interesului de a exercita acțiunea, chestiuni care privesc afectarea individuală. Or, în lumina Hotărârii Ryanair/Comisia(107), nu ar exista nicio îndoială că recurentele sunt afectate individual de decizia în litigiu. Ar exista o contradicție evidentă în cazul în care s‑ar recunoaște afectarea individuală a recurentelor și s‑ar contesta interesul acestora de a exercita acțiunea, afectarea individuală fiind suficientă ca atare pentru fundamentarea interesului de a exercita acțiunea.
157. Comisia susține că Tribunalul nu examinat chestiunea legată de calitatea procesuală activă, întrucât această examinare nu ar fi fost necesară pentru a concluziona că acțiunea este inadmisibilă, în absența interesului de a exercita acțiunea. În continuare, atunci când Tribunalul a răspuns totuși în mod detaliat la argumentele legate mai degrabă de calitatea procesuală activă a recurentelor decât de interesul de a exercita acțiunea al acestora, a făcut acest lucru cu precauție, în mod complementar, după ce a arătat că recurentele făceau o confuzie între cele două noțiuni.
158. Cel de al doilea motiv se întemeiază pe premisa potrivit căreia un reclamant, de îndată ce dobândește calitatea procesuală pentru introducerea unei acțiuni în anulare ce are ca obiect un act al Uniunii, are în mod automat un interes de a exercita acțiunea. Or, am arătat deja la punctele 23-30 de mai sus că interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă sunt două condiții de admisibilitate distincte. Premisa care stă la baza celui de al doilea motiv este, prin urmare, eronată.
159. Deși este adevărat că, așa cum am arătat mai sus, Tribunalul, la anumite puncte din ordonanța atacată, pentru a răspunde argumentelor recurentelor, a amestecat argumente privind interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă, este totuși evident că, în ordonanța menționată, Tribunalul nu a tratat direct chestiunea privind calitatea procesuală activă a recurentelor. Într‑adevăr, acest lucru nu era necesar, din punctul de vedere al Tribunalului, întrucât acesta a concluzionat că acțiunea era în orice caz inadmisibilă din cauza lipsei interesului de a exercita acțiunea(108) .
160. Cu toate acestea, întrucât concluzia Tribunalului întemeiată pe lipsa interesului de a exercita acțiunea al recurentelor este, în opinia noastră, eronată – astfel cum am precizat în cadrul analizei cu privire la al doilea și al treilea aspect ale primului motiv –, Tribunalul ar fi trebuit, prin urmare, să analizeze calitatea procesuală activă a recurentelor. În consecință, neprocedând la această analiză, Tribunalul a comis o eroare de drept. În aceste condiții, al doilea motiv trebuie de asemenea să fie admis.
D – Concluzie cu privire la recurs
161. În lumina analizei care precedă, propunem Curții să admită recursul și să anuleze ordonanța atacată.
V – Cu privire la admisibilitatea acțiunii în primă instanță
162. Din articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
163. În speță, considerăm că, în cazul în care Curtea nu este în măsură, la acest stadiu al procedurii, să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii introduse în fața Tribunalului, aceasta dispune totuși de elementele necesare pentru a se pronunța definitiv asupra chestiunii legate de admisibilitatea acțiunii respective împotriva deciziei în litigiu.
164. Astfel, pe de o parte, în cazul în care Curtea decide să urmeze propunerea noastră, interesul de a exercita acțiunea al recurentelor trebuie considerat ca fiind dovedit.
165. Pe de altă parte, în urma dezbaterii care a avut loc între părți în fața Tribunalului, precum și în fața Curții în cadrul recursului – unul dintre motivele invocate în fața Curții fiind referitor la calitatea procesuală activă – considerăm că Curtea dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța definitiv asupra chestiunii legate de calitatea procesuală activă a recurentelor(109) .
166. În această privință, trebuie amintit că articolul 263 al patrulea paragraf TFUE prevede două cazuri în care calitatea procesuală activă este recunoscută unei persoane fizice sau juridice pentru a formula o acțiune împotriva unui act al cărei destinatar nu este. Pe de o parte, o astfel de acțiune poate fi formulată cu condiția ca acest act să o privească direct și individual. Pe de altă parte, o astfel de persoană poate introduce o acțiune împotriva unui act normativ care nu presupune măsuri de executare dacă acesta o privește direct(110) . Întrucât decizia atacată a fost adresată Republicii Franceze, trebuie să se analizeze dacă recurentele se încadrează în una dintre aceste două situații.
167. În primul rând, trebuie exclusă imediat posibilitatea ca recurentele să dispună de o calitate procesuală activă întemeiată pe cea de a doua situație, întrucât decizia în litigiu nu constituie un act normativ în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, dat fiind că aceasta nu are aplicabilitate generală(111) .
168. Prin urmare, ar trebui examinat dacă decizia în litigiu privește recurentele în mod direct și individual.
169. În această privință, dat fiind că, astfel cum am arătat la punctul 147 de mai sus, decizia în litigiu se alătură Deciziei Sernam 3, ca decizie conexă și complementară acesteia, și că are drept scop, în lumina noilor fapte survenite după adoptarea Deciziei Sernam 3, să completeze conținutul acesteia din urmă, este necesar să se considere că cele două decizii au aceeași natură juridică și, prin urmare, și fac obiectul acelorași condiții de admisibilitate. În special, la punctele 138 și 147 de mai sus, am considerat că decizia în litigiu constituie o decizie care privește aprecierea „dimensiunii subiective” a unor ajutoare declarate deja incompatibile printr‑o decizie anterioară și în cadrul căreia Comisia apreciază posibilitatea ca aceste ajutoare să fie transferate din nou unui beneficiar, de la care vor trebui, eventual, recuperate.
170. În speță, în cadrul acțiunii lor în fața Tribunalului, recurentele nu doar au invocat lipsa de competență a Comisiei și lipsa temeiului legal al acestei decizii, ci au contestat de asemenea temeinicia aprecierii Comisiei pentru a determina dacă trebuia sau nu trebuia ca dobânditorii activelor Sernam să fie considerați beneficiari ai ajutoarelor care fuseseră declarate incompatibile prin Decizia Sernam 3.
171. În aceste condiții, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, alte subiecte de drept decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că o decizie le privește în mod individual decât dacă această decizie le afectează în considerarea anumitor calități care le sunt specifice sau a unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, ca urmare a acestui fapt, le individualizează analog cu modul în care ar fi individualizat destinatarul unei astfel de decizii(112) .
172. Întrucât este vorba în mod special de domeniul ajutoarelor de stat, recurentele, care contestă temeinicia unei decizii de apreciere a ajutorului luate în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE sau în urma procedurii oficiale de investigare, sunt considerate a fi vizate individual de decizia respectivă în cazul în care poziția lor pe piață este substanțial afectată de ajutorul care face obiectul deciziei în cauză. În această privință, s‑a recunoscut că o decizie a Comisiei de închidere a procedurii oficiale de investigare privea individual, pe lângă întreprinderea beneficiară, și întreprinderile concurente ale acesteia, care au jucat un rol activ în cadrul procedurii respective, în măsura în care poziția lor pe piață a fost substanțial afectată de măsura de ajutor care face obiectul deciziei în litigiu(113) .
173. Având în vedere considerațiile de la punctele 169 și 170 de mai sus, apreciem că această jurisprudență este aplicabilă admisibilității unei acțiuni de anulare formulate împotriva unei decizii precum decizia în litigiu.
174. Or, trebuie să se constate că, în momentul introducerii acțiunii lor în fața Tribunalului, respectiv la data de 17 decembrie 2012, societățile Mory intraseră deja în lichidare de la data de 10 iulie 2012. În acest context, Tribunalul a constatat la punctul 32 din ordonanța atacată că, întrucât societățile Mory nu mai exercitau nicio activitate pe piață de la lichidarea lor, poziția acestora pe piață nu putea să fie substanțial afectată de eventualul transfer către un nou beneficiar al ajutoarelor incompatibile care fac obiectul deciziei în litigiu. Această concluzie, care nu a fost niciodată repusă în discuție de recurente, cu toate că a fost menționată în mai multe rânduri de Comisie în răspunsul său la recurs, face parte din aprecierea suverană a situației de fapt de către Tribunal(114) . În privința Superga Invest, recurentele nu au contestat constatarea de fapt a Tribunalului, care apare la punctul 52 din ordonanța atacată, potrivit căreia această societate nu activează în sectorul serviciilor de curierat și nu poate, prin urmare, să fie calificată drept concurentă.
175. În aceste condiții, niciuna dintre recurente nu poate susține că poziția sa pe piață este în mod substanțial afectată de ajutoarele care au fost declarate în prealabil incompatibile prin Decizia Sernam 3 și al căror eventual transfer către un nou beneficiar face obiectul deciziei în litigiu. În consecință, condiția afectării individuale lipsește și, prin urmare, acțiunea recurentelor trebuie, în opinia noastră, să fie declarată inadmisibilă.
VI – Cu privire la cheltuielile de judecată
176. În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
177. În temeiul articolului 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
178. În speță, este necesar să se arate că recurentele au obținut câștig de cauză în cadrul recursului, însă acțiunea acestora în primă instanță a fost declarată inadmisibilă. Cu toate acestea, în cadrul recursului, recurentele nu au solicitat obligarea celeilalte părți la plata cheltuielilor de judecată. În aceste condiții, considerăm că este necesară obligarea fiecărei părți la plata propriilor cheltuieli de judecată în cadrul prezentului recurs. În ceea ce privește cheltuielile aferente procedurii în primă instanță, acestea vor fi suportate de recurente.
VII – Concluzie
179. În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
– anulează Ordonanța Tribunalului Mory și alții/Comisia (T‑545/12, EU:T:2013:607);
– respinge ca inadmisibilă acțiunea în anulare a Mory SA, a Mory Team și a Superga Invest împotriva Deciziei C(2012) 2401 final a Comisiei din 4 aprilie 2012, privind preluarea activelor grupului Sernam în cadrul reorganizării judiciare a acestuia;
– obligă fiecare parte la plata propriilor cheltuieli de judecată aferente procedurii de recurs;
– obligă Mory SA, Mory Team și Superga Invest la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în fața Tribunalului.
(1) .
(2)  – T‑545/12, EU:T:2013:607.
(3)  – C(2012) 2401 final.
(4)  – Decizia privind ajutorul de stat NN 122/2000 (ex NJ 140/2000) (JO 2001, C 268, p. 15).
(5)  – Decizia 2006/367/CE din 20 octombrie 2004 privind ajutorul de stat pus în aplicare în parte de Franța în favoarea întreprinderii Sernam (JO 2006, L 140, p. 1).
(6)  – Decizia de deschidere a procedurii, publicată în JO 2009, C 4, p. 5.
(7)  – Decizia 2012/398/UE privind ajutorul de stat nr. SA.12522 (C 37/08) – Franța – Punerea în aplicare a Deciziei Sernam 2 (JO L 195, p. 19). Această decizie face obiectul unei acțiuni în anulare formulate de SNCF, aflată pe rolul Tribunalului (Ordonanța SNCF/Comisia, T‑242/12, EU:T:2014:313).
(8)  – Punctul 51 din decizia în litigiu.
(9)  – Punctul 54 din decizia în litigiu.
(10)  – A se vedea punctul 114 și partea V, intitulată „Concluzie”, din decizia în litigiu.
(11)  – Punctele 26-28 din ordonanța atacată.
(12)  – Punctele 29-35 din ordonanța atacată. În ordonanța în cauză, Tribunalul face referire la Decizia Sernam 2, dar în realitate argumentul recurentelor era întemeiat pe participarea la procedura administrativă care a condus la adoptarea Deciziei Sernam 3.
(13)  – Punctele 36-51 din ordonanța atacată.
(14)  – Punctele 52-54 din ordonanța atacată.
(15)  – Punctele 55-58 din ordonanța atacată.
(16)  – A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârile Franța și alții/Comisia (C‑68/94 și C‑30/95, EU:C:1998:148, punctele 48-58 și 74), precum și Stichting Woonpunt și alții/Comisia (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctele 26-31, 42-64 și 67-75).
(17)  – A se vedea Hotărârile Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punctul 57) și Telefónica/Comisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punctul 19).
(18)  – A se vedea în special Hotărârile ACEA/Comisia (C‑319/09 P, EU:C:2011:857, punctul 67) și Stichting Woonlinie și alții/Comisia (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, punctul 54).
(19)  – O astfel de caracterizare a interesului de a exercita acțiunea este confirmată, pe de o parte, de conținutul anumitor limbi oficiale ale Uniunii, precum germana, care desemnează interesul de a exercita acțiunea prin termenul „Rechtsschutzbedurfnis” sau „Rechtschutzinteresse” (înseamnă literal „necesitate” sau „interes de protecție juridică”) și, pe de altă parte, de jurisprudența Curții, care vorbește despre „interesul născut și actual care necesită o protecție juridică” (a se vedea Hotărârea Planet/Comisia, C‑564/13 P, EU:C:2015:124, punctele 28 și 34).
(20)  – Această concepție a finalității condiției interesului de a exercita acțiunea se reflectă în formula utilizată de Tribunal, în mai multe rânduri, în jurisprudența acestuia, potrivit căreia interesul de a exercita acțiunea trebuie să existe în interesul unei bune administrări a justiției. Acest obiectiv a fost menționat de mai multe ori în jurisprudența Tribunalului. A se vedea, inter alia, Hotărârea Lior/Comisia și Comisia/Lior (T‑192/01 și T‑245/04, EU:T:2009:365, punctul 247) și Ordonanța Talanton/Comisia (T‑165/13, EU:T:2014:1027, punctul 34).
(21)  – Ordonanța S./Comisia (206/89 R, EU:C:1989:333, punctul 8).
(22)  – Hotărârea Cañas/Comisia (C‑269/12 P, EU:C:2013:415, punctul 15 și jurisprudența citată).
(23)  – A se vedea inter alia
Hotărârea Planet/Comisia (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, punctul 34).
(24)  – A se vedea Hotărârile Stroghili/Curtea de Conturi (204/85, EU:C:1987:21, punctul 11), Comisia/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, punctul 65) și Planet/Comisia (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, punctul 36), precum și Ordonanța Comisia/Provincia di Imperia (C‑183/08 P, EU:C:2009:136, punctul 26).
(25)  – Hotărârea Cañas/Comisia (C‑269/12 P, EU:C:2013:415, punctul 15 și jurisprudența citată).
(26)  – Cu toate acestea, este incontestabil faptul că pot exista puncte de contact între cele două noțiuni, în special în ceea ce privește condiția afectării directe, astfel cum este definită în jurisprudență.
(27)  – A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea Société pour l’exportation des Sucres/Comisia (88/76, EU:C:1977:61, punctele 13-19). În unele cauze, jurisprudența a declarat, în anumite condiții, în lipsa interesului de a exercita acțiunea, inadmisibilă acțiunea împotriva unei decizii a Comisiei în care o măsură de ajutor a fost considerată pe deplin compatibilă cu piața comună, introdusă de beneficiarul unui ajutor, care este, așadar, vizat direct și individual de decizia în cauză. A se vedea Hotărârile Nuove Industrie Molisane/Comisia (T‑212/00, EU:T:2002:21, în special punctul 38) și Sniace/Comisia (T‑141/03, EU:T:2005:129, punctul 62). Faptul că o decizie este favorabilă unui reclamant (vizat în mod direct și individual de aceasta) nu implică în mod necesar o lipsă a interesului acestuia de a exercita acțiunea. Astfel, este posibil ca motivele pentru decizia în cauză să producă efecte juridice obligatorii, de natură să afecteze interesele reclamantului. A se vedea în această privință Hotărârea Coca‑Cola/Comisia (T‑125/97 și T‑127/97, EU:T:2000:84, punctul 79), care privește acțiunea în anulare introdusă de beneficiarul unui decizii prin care o concentrare economică a fost declarată compatibilă cu piața comună.
(28)  – A se vedea punctul 28 de mai sus și jurisprudența menționată.
(29)  – A se vedea cu titlu de exemplu Ordonanța Lech‑Stahlwerke/Comisia (C‑111/99 P, EU:C:2001:58, în special punctul 19) și nota 44 de mai jos.
(30)  – În această scrisoare din 14 noiembrie 2013, magistratul raportor din cadrul tribunal administratif de Paris căruia i se repartizase cauza a întrebat recurentele dacă, ulterior adoptării Deciziei Sernam 3 de către Comisie, acestea intenționau să își mențină acțiunea.
(31)  – A se vedea, în acest sens, Hotărârea Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71, punctul 23 și jurisprudența citată).
(32)  – A se vedea, în această privință, punctele 24 și 25 din Hotărârea Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71), care avea legătură cu luările de poziție exprimate de Comisie în scrisorile referitoare la valoarea ajutoarelor care trebuiau să fie recuperate de la un anumit beneficiar.
(33)  – A se vedea jurisprudența menționată la nota de subsol 24 de mai sus. În jurisprudența sa constantă, Tribunalul detaliază această caracterizare și impune ca, în cazul în care interesul de care se prevalează un reclamant privește o situație juridică viitoare, acesta trebuie să stabilească faptul că atingerea adusă acestei situații se dovedește deja certă și, prin urmare, un reclamant nu poate invoca situații viitoare și incerte pentru a‑și justifica interesul de a solicita anularea actului atacat. În această privință, a se vedea între altele Hotărârea Sniace/Comisia (T‑141/03, EU:T:2005:129, punctul 26). Dacă nu ne înșelăm, această formulă nu a fost preluată niciodată de Curte. Ordonanța atacată se bazează în mod expres pe această jurisprudență a Tribunalului (a se vedea punctul 27 din ordonanța atacată).
(34)  – A se vedea, în această privință, Hotărârile Curții Könecke Fleischwarenfabrik/Comisia (76/79, EU:C:1980:68, punctul 9), Franța și alții/Comisia (C‑68/94 și C‑30/95, EU:C:1998:148, punctul 74), Abdulrahim/Consiliul și Comisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punctul 64), Ordonanța Curții Comisia/Provincia di Imperia (C‑183/08 P, EU:C:2009:136, punctul 30) și Hotărârile Tribunalului Shanghai Excell M & E Enterprise et Shanghai Adeptech Precision/C onsiliul (T‑299/05, EU:T:2009:72 punctele 53-55) și Éditions Odile Jacob/Comisia (T‑471/11, EU:T:2014:739, punctul 44, în prezent în recurs).
(35)  – Hotărârea Abdulrahim/Consiliul și Comisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punctul 65).
(36)  – T‑269/03, EU:T:2009:211.
(37)  – În această cauză, Tribunalul și‑a întemeiat concluzia în sensul caracterului pur ipotetic al acțiunii în despăgubire pe faptul, în primul rând, că o astfel de acțiune nu fusese încă introdusă la mai mulți ani de la momentul la care pretinsul prejudiciu a fost cauzat, în al doilea rând, că în ședință chiar reclamanta însăși a recunoscut acest caracter ipotetic și, în al treilea rând, că reclamanta arătase că acționarii săi nu o autorizaseră să introducă o astfel de acțiune, chiar și în cazul admiterii acțiunii în anulare pe care o introdusese (a se vedea punctele 45-47 din Hotărârea Socratec/Comisia, citată la nota precedentă).
(38)  – T‑141/03, EU:T:2005:129.
(39)  – T‑136/05, EU:T:2007:295.
(40)  – Se încadrează în sfera acestei categorii de cauze, în plus față de cauzele Sniace/Comisia și Salvat père & fils și alții/Comisia, menționate la cele două note precedente, cauzele care au condus la pronunțarea Hotărârii TV2/Danmark și alții/Comisia (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, EU:T:2008:457, în special punctele 67-82) și a Ordonanței Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse/Comisia (T‑113/11, EU:T:2014:756, a se vedea în special punctele 32-34).
(41)  – Hotărârile Sniace/Comisia (T‑141/03, EU:T:2005:129, punctul 28), Salvat père & fils și alții/Comisia (T‑136/05, EU:T:2007:295, punctul 43) și TV2/Danmark și alții/Comisia (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, EU:T:2008:457, punctul 79).
(42)  – T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, EU:T:2008:457, punctele 79-81.
(43)  – C‑111/99 P, EU:C:2001:58.
(44)  – În această cauză, reclamanta a atacat o decizie a Comisiei care califica drept ajutoare de stat interzise proiecte de ajutoare financiare în cadrul cărora landul Bavaria se angajase să plătească reclamantei 20 de milioane DEM. Curtea a respins excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie întemeiată pe lipsa interesului de a exercita acțiunea ca urmare a abandonării planurilor de restructurare de către acel land, arătând că nu era „exclus ca o instanță națională competentă să poată obliga landul Bavaria la […] plata [în beneficiul reclamantei] a sumei de 20 de milioane DEM” (a se vedea punctul 19 din Ordonanța Lech‑Stahlwerke/Comisia).
(45)  – T‑28/02, EU:T:2005:357.
(46)  – În această cauză, Tribunalul a considerat că luarea în considerare de către instanța națională sesizată cu o acțiune în despăgubire a aprecierii Comisiei cu privire la aplicabilitatea articolului 101 TFUE reprezenta o circumstanță aleatorie, prin urmare viitoare și ipotetică (punctele 47-51). În mod similar, în Hotărârea NBV și NVB/Comisia (T‑138/89, EU:T:1992:95), Tribunalul a considerat că o apreciere a instanței naționale diferită de cea a Comisiei în privința criteriului afectării comerțului dintre statele membre prevăzut la articolul 101 TFUE constituia o circumstanță aleatorie (a se vedea punctul 33; cu toate acestea, în această cauză, se pare că Tribunalul s‑a referit la o posibilă acțiune introdusă de terți).
(47)  – A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârile NBV și NVB/Comisia (T‑138/89, EU:T:1992:95, punctul 33) și Sniace/Comisia (T‑141/03, EU:T:2005:129, punctul 40) și Ordonanța First Data și alții/Comisia (T‑28/02, EU:T:2005:357, punctul 51).
(48)  – A se vedea punctele 28 și 29 de mai sus.
(49)  – Pe de altă parte, niciun element din dosar nu poate susține teza Comisiei conform căreia acțiunea ar fi artificială întrucât ar fi fost introdusă exclusiv pentru a răspunde excepției sale de inadmisibilitate.
(50)  – A se vedea punctul 76 de mai sus.
(51)  – Punctele 44-46 din ordonanța atacată.
(52)  – Punctul 47 din ordonanța atacată.
(53)  – A se vedea punctul 80 de mai sus.
(54)  – În speță, potrivit recurentelor, acestea ar fi fost afectate financiar, întrucât ar fi pierdut un număr mare de tranzacții comerciale din cauza menținerii prezenței pe piață a Sernam grație ajutoarelor incompatibile, iar Geodis s‑ar fi îmbogățit în detrimentul lor, prin preluarea activității Sernam, care a beneficiat de ajutoare ilegale, și, prin urmare, a volumului său de afaceri.
(55)  – A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Areva și alții/Comisia (C‑247/11 P și C‑253/11 P, EU:C:2013:579, punctele 110-116 și jurisprudența citată). În același context, am subliniat de asemenea că o critică bazată pe un temei juridic diferit de motivele invocate în fața Tribunalului trebuie să fie considerată ca fiind un motiv nou care trebuie declarat inadmisibil, în timp ce o critică formulată pentru susținerea unui motiv deja invocat în fața Tribunalului poate, după caz, să constituie un argument admisibil (a se vedea în special punctele 112 și 113 și jurisprudența citată).
(56)  – A se vedea jurisprudența citată la punctele 110-116 din Concluziile noastre prezentate în cauza Areva și alții/Comisia (C‑247/11 P și C‑253/11 P, EU:C:2013:579).
(57)  – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, 27.3.1999, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).
(58)  – T‑123/09, EU:T:2012:164, hotărâre confirmată de Curte (C‑287/12 P, EU:C:2013:395).
(59)  – A se vedea nota 58 de mai sus.
(60)  – Ordonanța Tribunalului SNCF/Comisia (T‑242/12, EU:T:2014:313).
(61)  – A se vedea nota 58 de mai sus.
(62)  – A se vedea punctele 23-30 de mai sus.
(63)  – A se vedea punctul 59 din ordonanța atacată.
(64)  – În special, în cazurile unor decizii de a nu ridica obiecții întemeiate pe articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999. A se vedea Hotărârile Cook/Comisia (C‑198/91, EU:C:1993:197, punctul 23), Matra/Comisia (C‑225/91, EU:C:1993:239, punctul 17) și Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, punctele 47 și 48 și jurisprudența citată).
(65)  – A se vedea nota 58 de mai sus.
(66)  – A se vedea punctele 126-128 și, respectiv, 144, precum și punctul 139 de mai jos.
(67)  – A se vedea punctul 51 din decizia în litigiu.
(68)  – A se vedea punctele 33 și 56 din ordonanța atacată.
(69)  – Trebuie arătat că, la ora actuală, sunt pendinte în fața Tribunalului mai multe cauze privind deciziile în cadrul cărora Comisia a analizat existența unei continuități economice între beneficiarul ajutoarelor de stat și cumpărătorul activelor sale. Ne referim în special, pe de o parte, la cauzele Larko/Comisia (T‑412/14) și Larymnis Larko/Comisia (T‑576/14), care privesc Decizia Comisiei din 27 martie 2014 [SG – Grefă (2014) D/4621/28-3-2014] adresată Republicii Elene cu privire la ajutorul de stat acordat în favoarea societății anonime denumite „Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki Anonymi Etaireia NEA LARKO” (NOUA LARKO), și, pe de altă parte, la cauzele Italia/Comisia (T‑673/14), Sea/Comisia (T‑674/14) și Airport Handling/Comisia (T‑688/14), care privesc Decizia C(2014) 4537 final a Comisiei din 9 iulie 2014, notificată la 10 iulie 2014, referitoare la constituirea societății Airport Handling SpA de către societatea SEA SpA. Or, deși nu putem să ne pronunțăm asupra acestor cauze pendinte, vom ține cont de ele în analiza noastră.
(70)  – C‑328/99 și C‑399/00, EU:C:2003:252.
(71)  – Decizia 2000/536/CE a Comisiei din 2 iunie 1999 privind ajutorul de stat acordat de Italia către Seleco SpA (JO 2000, L 227, p. 24; a se vedea în special punctele 116-120). În hotărârea citată la nota precedentă, Curtea a anulat parțial această decizie pentru încălcarea obligației de motivare.
(72)  – Fostul articol 88 alineatul (2) CE.
(73)  – În cauza menționată, instanța Uniunii a pronunțat mai multe hotărâri. Cele care ne interesează pentru prezenta cauză sunt, pe de o parte, Hotărârea Grecia și alții/Comisia (T‑415/05, T‑416/05 și T‑423/05, EU:T:2010:386), privind acțiunea în anulare împotriva Deciziei C(2005) 2706 final a Comisiei din 14 septembrie 2005 privind ajutoarele de stat acordate societăți Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE [C 11/2004 (ex NN 4/2003) – Olympiaki Aeroporia – Restructurare și privatizare], și, pe de altă parte, Hotărârea Comisia/Grecia (C‑415/03, EU:C:2005:287), privind acțiunea împotriva Republicii Elene pentru neîndeplinirea obligației de recuperare a ajutoarelor considerate ilegale și incompatibile prin Decizia 2003/372/CE a Comisiei din 11 decembrie 2002 referitoare la ajutorul acordat de Grecia către Olympic Airways (JO 2003, L 132, p. 1).
(74)  –
Decizia 2003/372 (a se vedea nota precedentă).
(75)  – Decizia C(2005) 2706 final (a se vedea nota 73).
(76)  – Ibidem, articolul 1.
(77)  – A se vedea punctele 178-183 din Decizia C(2005) 2706 final.
(78)  – Decizia Comisiei din 16 martie 2004, ajutor de stat C 11/04 – Olympic Airways (JO C 192, p. 2).
(79)  – În plus, în același cadru, Comisia menționase faptul că declanșase procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor care a condus la pronunțarea Hotărârii Comisia/Grecia (C‑415/03, EU:C:2005:287), prin care Curtea constatase că era, într‑adevăr, vorba de o operațiune ce avea drept scop eludarea recuperării ajutoarelor (a se vedea punctele 33 și 34 din hotărârea menționată).
(80)  – T‑123/09, EU:T:2012:164 și C‑287/12 P, EU:C:2013:395.
(81)  – Decizia 2009/155/CE a Comisiei din 12 noiembrie 2008 privind împrumutul de 300 de milioane de euro acordat de Italia societății Alitalia C 26/08 (ex NN 31/08) (JO 2009, L 52, p. 3).
(82)  – Decizia C(2008) 6745 final a Comisiei din 12 noiembrie 2008, având ca obiect ajutorul de stat N 510/2008 – Italia – Vânzarea activelor societății Alitalia.
(83)  – Punctele 92-127 din Decizia C(2008) 6745 final.
(84)  – Punctele 128-151 din Decizia C(2008) 6745 final.
(85)  – Punctul 68 din Hotărârea Tribunalului (T‑123/09, EU:T:2012:164).
(86)  – A se vedea punctele 54-62 din Hotărârea Curții (C‑287/12 P, EU:C:2013:395).
(87)  – A se vedea referințele de la nota 69 de mai sus.
(88)  – A se vedea punctul 47 din decizia menționată.
(89)  – A se vedea referințele de la nota 69 de mai sus.
(90)  – A se vedea punctul 26 din Ordonanța Airport Handling/Comisia (T‑688/14 R, EU:T:2014:1010).
(91)  – Decizia C(2013) 1668 din 19 decembrie 2012.
(92)  – O cauză similară pare să fie, la prima vedere, cauza Airport Holding.
(93)  – În cauza Ryanair, această analiză a fost inclusă într‑o decizie privind nedeschiderea procedurii oficiale de investigare.
(94)  – În cauza Larko, decizia de incompatibilitate a ajutoarelor nu fusese încă adoptată de Comisie, iar constatarea absenței continuității economice avea, prin urmare, un caracter preventiv, „în cazul în care” Comisia ar trebui să adopte o asemenea decizie.
(95)  – Punctele 14-50 din decizia în litigiu.
(96)  – Punctul 54 din decizia în litigiu.
(97)  – A se vedea punctul 60 din decizia în litigiu.
(98)  – Punctele 62-107 din decizia în litigiu.
(99)  – În acest sens, decizia trebuie să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia; a se vedea inter alia
Hotărârea Deutsche Post/Comisia (C‑77/12 P, EU:C:2013:695, punctul 51 și jurisprudența citată).
(100)  – A se vedea articolul 4 alineatul (3) și, respectiv, articolul 7 alineatele (3) și (4) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999.
(101)  – În acest sens, ar fi posibil să ne referim la definiția „modificării unui ajutor existent” în sensul articolului 1 litera (c) prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 referitor la punerea în aplicare a Regulamentului nr. 659/1999 (JO L 140, p. 1, rectificare în JO L 286, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42), potrivit căreia „o modificare a unui ajutor existent înseamnă orice schimbare, alta decât modificările de natură pur formală sau administrativă care nu pot afecta evaluarea compatibilității măsurii de ajutor cu piața comună”.
(102)  – A se vedea nota 94 de mai sus.
(103)  – A se vedea punctele 92-127 din decizia menționată la nota 82 de mai sus.
(104)  – Întrucât acest stat membru ceda activele unei societăți care îi aparținea, problema care se punea era dacă această vânzare a unui bun public nu ar putea implica o formă de ajutor. În prezenta cauză, vânzarea activelor intervine între o societate privată (vânzătorul) și o societate care a devenit (din nou) filiala unei societăți publice (SNCF).
(105)  – A se vedea în această privință Hotărârea Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71, punctul 27).
(106)  – A se vedea prin analogie punctele 51 și 52 din Hotărârea HGA și alții/Comisia (C‑630/11 P-C‑633/11 P, EU:C:2013:387), referitoare la o decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare. În această hotărâre, Curtea a considerat de asemenea că împrejurarea potrivit căreia textele care reglementează procedura în materie de ajutoare de stat nu prevăd expres posibilitatea de adoptare a unei decizii de acest tip nu a împiedicat Comisia să adopte o decizie de extindere a procedurii oficiale de investigare în cazul în care decizia de deschidere era întemeiată pe fapte incomplete, cu condiția ca totuși o astfel de extindere să nu aducă atingere drepturilor procedurale ale părților interesate.
(107)  – T‑123/09, EU:T:2012:164.
(108)  – A se vedea punctul 109 din ordonanța atacată.
(109)  – O asemenea soluție, pe de o parte, se impune în temeiul principiului de economie a procedurii și, pe de altă parte, nu este susceptibilă să încalce dreptul la apărare al părților, având în vedere că acestea au putut să dezbată problema legată de calitatea procesuală activă atât în primă instanță, cât și în cadrul recursului.
(110)  – Hotărârea Stichting Woonpunt și alții/Comisia (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctul 44).
(111)  – A se vedea Hotărârea Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punctele 51, 60 și 61). Potrivit jurisprudenței, un act are aplicabilitate generală dacă se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract. A se vedea Hotărârea AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 51).
(112)  – A se vedea în special Hotărârile Plaumann/Comisia (25/62, EU:C:1963:17, p. 197, 223), Spania/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, punctul 30) și Stichting Woonpunt și alții/Comisia (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctul 57).
(113)  – Hotărârea Sniace/Comisia (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, punctele 54 și 55 și jurisprudența citată).
(114)  – Hotărârea Sniace/Comisia (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, punctul 60).