62022CC0566
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 12 octombrie 2023 (
1
)
Cauza C‑566/22
Inkreal s. r. o.
împotriva
Dúha reality s. r. o.
[cerere de decizie preliminară formulată de Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă)]
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competență judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Domeniu de aplicare – Articolul 25 – Clauză atributivă de competență – Părți la un contract care au domiciliul în același stat membru și convin asupra competenței unei instanțe dintr‑un alt stat membru de a soluționa litigiile care decurg din acest contract – Element de extraneitate”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară are ca obiect în esență interpretarea articolului 25 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
2
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între două societăți cu domiciliul în același stat membru în legătură cu desemnarea instanței competente teritorial să soluționeze o cerere de plată a unor creanțe născute din neexecutarea a două contracte de împrumut în bani încheiate în statul membru respectiv și care au stabilit competența unei instanțe dintr‑un alt stat membru în caz de litigiu.
3.
Întrebarea inedită adresată Curții este aceea dacă existența unei clauze atributive de competență constituie în sine un element de extraneitate suficient pentru a determina aplicarea articolului 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012.
4.
În urma analizei diferitelor argumente doctrinare și a celor întemeiate pe jurisprudența diferitor instanțe europene, propunem Curții o soluție care să rețină un răspuns negativ la întrebarea menționată și să precizeze momentul în care trebuie să se aprecieze îndeplinirea condiției legate de caracterul internațional.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
Considerentul (3) al Regulamentului nr. 1215/2012 are următorul cuprins:
„Uniunea [Europeană] și‑a stabilit ca obiectiv să mențină și să dezvolte un spațiu de libertate, securitate și justiție, care să faciliteze, printre altele, accesul la justiție, în special prin intermediul principiului recunoașterii reciproce a hotărârilor judiciare și extrajudiciare în materie civilă. Pentru instituirea progresivă a unui astfel de spațiu, Uniunea trebuie să adopte măsuri în domeniul cooperării judiciare în materie civilă cu implicații transfrontaliere, în special atunci când sunt necesare pentru funcționarea corespunzătoare a pieței interne (
3
).”
6.
Articolul 25 alineatul (1) din acest regulament (
4
) prevede:
„Dacă prin convenția părților, indiferent de domiciliul acestora, competența de soluționare a litigiului care a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr‑un stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective, cu excepția cazului în care convenția este nulă și neavenită în privința condițiilor de fond în temeiul legislației statului membru respectiv. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților […]”
B.
Dreptul ceh
7.
Articolul 11 alineatul (3) din zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (Legea nr. 99/1963 privind Codul de procedură civilă, denumită în continuare „Codul de procedură civilă”) are următorul cuprins:
„Atunci când cauza este de competența instanțelor din Republica Cehă, dar nu sunt întrunite sau nu pot fi stabilite condițiile de competență teritorială, Nejvyšší soud [Curtea Supremă, Republica Cehă] stabilește instanța care va examina și soluționa cauza.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară
8.
FD, cu domiciliul în Slovacia, în calitate de împrumutător, și Dúha reality s. r. o., o societate cu domiciliul (
5
) în Slovacia, în calitate de împrumutat, au încheiat două contracte de împrumut în bani la 29 iunie 2016 și, respectiv, la 11 martie 2017.
9.
Prin contractul de cesiune de creanțe din 8 decembrie 2021, FD a cesionat creanțele sale rezultate din aceste contracte de împrumut în bani societății Inkreal, cu domiciliul în Slovacia.
10.
În fiecare dintre contractele respective, părțile au convenit că „orice neclarități sau litigii care decurg din și în legătură cu prezentul contract vor fi soluționate în primul rând prin negociere pentru a ajunge la o soluție reciproc acceptabilă. În cazul în care părțile nu reușesc să soluționeze un astfel de litigiu, litigiul va fi soluționat de instanța cehă competentă materială și teritorial în conformitate cu [Codul de procedură civilă], în versiunea aplicabilă”.
11.
Întrucât Dúha reality nu a rambursat împrumuturile în bani, Inkreal a sesizat Nejvyšší soud (Curtea Supremă) la 30 decembrie 2021, în temeiul acestei clauze pe care o consideră o convenție care atribuie competență instanțelor cehe să soluționeze litigiile ce rezultă din contractele de împrumut în bani. Inkreal urmărește să obțină prin cererile sale, pe de o parte, plata cu titlu principal a creanțelor sale și, pe de altă parte, desemnarea instanței cehe competente teritorial să se pronunțe asupra fondului potrivit articolului 11 alineatul (3) din Codul de procedură civilă.
12.
În susținerea acestei ultime cereri, Inkreal afirmă că acționează în temeiul unei clauze valabile de alegere a forului în cadrul unui raport de drept privat care are un element de extraneitate, în conformitate cu articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, neexistând nicio altă competență, specială sau exclusivă, a unei instanțe în temeiul acestui regulament.
13.
Având în vedere jurisprudența Curții (
6
), instanța de trimitere are îndoieli că este aplicabil Regulamentul nr. 1215/2012 și, în consecință, și articolul 25 alineatul (1) din acesta într‑o situație în care singurul aspect care ar putea fi considerat ca fiind internațional este faptul că părțile contractante, care au reședința în același stat membru, convin asupra competenței instanțelor dintr‑un alt stat membru.
14.
În special, principalele argumente în favoarea aplicabilității acestui regulament ar fi accentul pus pe autonomia contractuală a părților, interpretarea uniformă și aplicarea armonizată a articolului 25 din regulamentul respectiv, precum și consecințele ilogice sau nerezonabile care ar apărea în cazul în care regulamentul menționat nu ar putea fi aplicat.
15.
În schimb, principalul motiv al inaplicabilității aceluiași regulament ar fi lipsa unui element de extraneitate și, prin urmare, caracterul pur național al cauzei. Această concluzie s‑ar baza în special pe faptul că simpla dorință a părților de a conveni asupra competenței unei instanțe dintr‑un alt stat membru nu poate duce la „internaționalizarea” situației în cauză.
16.
În aceste condiții și având în vedere divergențele doctrinare, precum și jurisprudențiale identificate în urma consultării anumitor instanțe supreme din alte state membre, Nejvyšší soud (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Din perspectiva existenței unui element de extraneitate, care reprezintă o condiție necesară pentru aplicarea Regulamentului [nr. 1215/2012], aplicarea acestui regulament se poate întemeia pe simpla împrejurare că cele două părți, care au reședința în același stat membru, convin asupra competenței unei instanțe dintr‑un alt stat membru al Uniunii Europene?”
17.
Dúha reality, guvernele ceh și elvețian, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
IV. Analiză
A.
Observații introductive
18.
În primul rând, trebuie să se precizeze că, în parte, dispozițiile articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 referitoare la prorogarea de competență sunt echivalente cu cele prevăzute în instrumente juridice anterioare (
7
). În consecință, potrivit jurisprudenței constante a Curții, interpretarea pe care a furnizat‑o în ceea ce privește unul dintre acestea este valabilă și pentru celelalte (
8
).
19.
În al doilea rând, întrucât litigiul din cauza principală are ca obiect o cesiune de creanțe, considerăm că este util să se sublinieze că, pe de o parte, potrivit Curții, articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 nu precizează dacă o clauză atributivă de competență poate fi transmisă, dincolo de cercul părților la un contract, unui terț, parte la un contract ulterior și succesor, în tot sau în parte, în drepturile și obligațiile uneia dintre părțile la contractul inițial (
9
). Pe de altă parte, ea a statuat că numai în cazul în care, în conformitate cu dreptul național aplicabil fondului, terțul ar fi succedat contractantului inițial în toate drepturile și obligațiile sale, o clauză atributivă de competență la care acest terț nu a consimțit ar putea totuși să îl oblige (
10
). În speță, din procedura prezentată de instanța de trimitere rezultă că Inkreal, care are calitatea de terț față de contractul ce cuprinde clauza atributivă de competență, se consideră ținută de aceasta.
B.
Cu privire la fond
20.
Prin cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație pur internă, aplicarea sa se poate întemeiat pe simplul fapt că părțile domiciliate în același stat membru au convenit asupra competenței unei instanțe sau a unor instanțe dintr‑un alt stat membru pentru soluționarea oricărui litigiu care a survenit sau poate surveni între ele.
21.
Instanța respectivă a expus în mod corect cele două teze opuse susținute în doctrină și reținute de instanțele din statele membre atunci când nu este îndeplinită condiția privind elementul de extraneitate formulată la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, fără modificări în raport cu articolele precedente aplicabile în materia clauzelor atributive de competență de la intrarea în vigoare a Convenției de la Bruxelles (
11
), căreia i‑a succedat Regulamentul nr. 44/2001 (
12
).
22.
Astfel, niciun argument nu se poate întemeia pe modul de redactare a acestor dispoziții. Se poate arăta numai că articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 nu prevede condiția ca cel puțin una dintre părți să aibă domiciliul pe teritoriul unui stat membru pentru a se putea desemna una sau mai multe instanțe ale unui stat membru. În plus, întinderea clauzei atributive de competență rămâne limitată la diferendele care își află originea în raportul de drept cu ocazia căruia a fost convenită (
13
).
23.
În consecință, pentru a putea desemna o instanță a unui stat membru ca for competent, alegerea părților nu este supusă niciunei alte cerințe, cum ar fi în special existența unei legături între instanța desemnată și litigiu (
14
). Este suficient ca respectiva clauză să identifice elementele obiective asupra cărora părțile au convenit pentru a alege instanța sau instanțele care să soluționeze litigiile care au survenit sau care pot surveni între ele. Aceste elemente trebuie să fie suficient de precise pentru a permite instanței sesizate să stabilească dacă este competentă (
15
).
24.
Această flexibilitate se întemeiază, de la Convenția de la Bruxelles, pe intenția de a acorda efect deplin autonomiei de voință a părților (
16
) în materie de prorogare de competență, fără a constitui însă, în opinia noastră, o excepție de la condițiile de aplicare a Regulamentului nr. 1215/2012, printre care se află și cerința privind existența unui element de extraneitate (
17
).
25.
În această privință, se poate sublinia mai întâi că, spre deosebire de anumite alte regulamente (
18
), dar la fel ca majoritatea celor referitoare la cooperarea civilă în materie familială, de întreținere sau de insolvență, Regulamentul nr. 1215/2012 nu conține nicio dispoziție cu privire la caracterul internațional al situației în cauză, deși acesta condiționează aplicabilitatea sa (
19
).
26.
În continuare, în acest context, Curtea a precizat că „aplicarea în sine a normelor de competență din Convenția de la Bruxelles […] necesită existența unui element de extraneitate” (
20
). Principiul respectiv a fost reafirmat în mai multe alte hotărâri, în ceea ce privește Regulamentul nr. 44/2001 (
21
) și Regulamentul nr. 1215/2012 (
22
).
27.
În sfârșit, o asemenea interpretare se impune având în vedere temeiurile juridice ale acestui regulament (
23
), chiar dacă reformarea Regulamentului nr. 44/2001 pe care a efectuat‑o are ca obiectiv favorizarea circulației și a recunoașterii hotărârilor judecătorești în spațiul judiciar european fără limitare ca urmare a caracterului internațional al litigiului (
24
), precum și, în cazul convențiilor atributive de competență, aplicarea lor universală, care constituie o noutate (
25
).
28.
Astfel, articolul 81 TFUE, care constituie temeiul juridic al Regulamentului nr. 1215/2012, prevede la alineatul (1) prima teză că „Uniunea dezvoltă o cooperare judiciară în materie civilă cu incidență transfrontalieră, întemeiată pe principiul recunoașterii reciproce a deciziilor judiciare și extrajudiciare” (
26
).
29.
Din moment ce acest regulament urmărește să unifice normele referitoare la conflictele de competență, iar nu să se substituie normelor interne ale statelor membre care reglementează litigii interne, aplicabilitatea sa și, prin urmare, aplicabilitatea articolului 25 din acesta presupun ca situația în cauză să aibă un caracter internațional în limitele dreptului Uniunii (
27
).
30.
În aceste condiții, ce criterii trebuie să fie reținute?
31.
Suntem în favoarea opiniei, prezentată de anumiți autori în limbile germană (
28
), engleză (
29
) și franceză (
30
) și adoptată de instanțele supreme din anumite state membre (
31
), care exclude posibilitatea ca, prin simpla voință a părților, situația aflată în discuție în litigiu să dobândească un caracter internațional, iar aceasta pentru cinci motive principale.
32.
În primul rând, dacă se reține că recurgerea la o dispoziție din Regulamentul nr. 1215/2012 presupune existența unei condiții privind caracterul internațional, nu ar fi logic să se admită că aceasta este îndeplinită a priori prin simpla voință a părților într‑o situație pur internă. Altfel spus, o asemenea interpretare ar conduce la renunțarea la orice condiție privind caracterul internațional care trebuie să fie îndeplinită potrivit unor criterii obiective (
32
).
33.
În al doilea rând, într‑o situație transfrontalieră, supusă prin ipoteză normelor de competență speciale stabilite în Regulamentul nr. 1215/2012, prorogarea de competență prevăzută la articolul 25 din acesta a fost concepută ca un instrument prin care părțile pot alege să deroge, de comun acord, de la aceste norme imperative (
33
). Într‑o situație internă, o asemenea prorogare de competență ar avea astfel drept scop sau efect derogarea de la normele naționale în materie de competență și de alegere a forului (
34
). Or, deși se înscrie într‑un context de consolidare a încrederii reciproce și de uniformizare a normelor privind conflictul de legi (
35
), acest regulament nu poate avea drept consecință eliminarea oricărei distincții între normele de competență interne și internaționale guvernate de dreptul Uniunii (
36
).
34.
Prin urmare, considerăm că patru argumente în sens contrar de ordin textual sau teleologic întemeiate pe articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie să fie înlăturate. Primo, din cauza condițiilor de aplicabilitate a acestui regulament (
37
), nu se poate deduce din faptul că poate fi încheiată o convenție atributivă de competență, fără ca domiciliul uneia dintre părți să creeze o legătură cu un stat membru (
38
), că singurul element de extraneitate impus de legiuitorul Uniunii este alegerea unei instanțe dintr‑un stat membru.
35.
Secundo, nici autonomia de voință a părților, care justifică în mod tradițional regula prorogării de competență în cazul alegerii forului, nu poate fi invocată într‑un sens atât de larg încât să lase părților posibilitatea de a repune în discuție domeniul de aplicare al regulamentului menționat, limitat la situații internaționale, iar nu pur interne.
36.
Tertio, clarificarea referitoare la legea aplicabilă condițiilor de fond ale convenției atributive de competență, introdusă la articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012, care prezintă cu siguranță un interes major, nu poate justifica totuși aplicabilitatea acestuia (
39
), întrucât ar însemna să se adopte o interpretare întemeiată pe rezultatul aplicării sale.
37.
Quarto, deși este indiscutabil că obiectivul legiuitorului Uniunii la momentul modificării articolului 23 din Regulamentul nr. 44/2001 prin Regulamentul nr. 1215/2012 a fost acela de a consolida recurgerea la clauzele de alegere a forului (
40
) și eficacitatea lor în vederea garantării securității juridice a părților (
41
), acesta nu poate justifica totuși autorizarea derogării de către părți de la normele de competență naționale fără nicio limită sau vreun criteriu de legătură (
42
). În această privință, subliniem că, în speță, chiar dacă situația aflată în discuție în cauza principală ar putea fi comparată cu litigiile din domeniul bancar (
43
), instanța de trimitere a amintit în mod expres lipsa oricărui alt element de extraneitate decât alegerea unei instanțe dintr‑un alt stat membru (
44
).
38.
În al treilea rând, referitor la jurisprudența Curții potrivit căreia elementul de extraneitate poate decurge din obiectul litigiului atunci când situația în discuție este de natură să ridice probleme referitoare la stabilirea competenței instanțelor în ordinea internațională (
45
), nu suntem de acord nici cu opinia guvernului ceh, nici cu cea a Comisiei în ceea ce privește consecințele pe care le deduc din aceasta. Astfel, jurisprudența respectivă se întemeiază pe criterii obiective (de exemplu aspectul că faptele în litigiu au avut loc într‑un stat terț (
46
) sau că pârâtul are cetățenie străină și nu are domiciliul cunoscut (
47
)) la care s‑ar putea adăuga locul de executare a obligației (
48
).
39.
Nu se poate deduce, așadar, de aici că procedura din cauza principală intră sub incidența acestei jurisprudențe pentru simplul motiv că ar avea ca obiect stabilirea instanței care este competentă având în vedere alegerea unei instanțe dintr‑un alt stat membru decât cel de la domiciliul părților. În opinia noastră, în cadrul cererii cu care este sesizată, instanța de trimitere trebuie să verifice dacă este aplicabil articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012. Altfel spus, îi revine sarcina să aprecieze caracterul internațional al situației în cauză, iar nu să examineze legalitatea clauzei în discuție, în special din perspectiva normelor de competență protectoare prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012, pentru a se pronunța asupra competenței sale internaționale (
49
).
40.
În al patrulea rând, în ceea ce privește compararea cu alte instrumente juridice, primo, suntem de acord cu opinia exprimată de anumiți autori din care rezultă că, în vederea interpretării articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012, articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul Roma I (
50
), care reglementează alegerea legii aplicabile într‑o situație internă, „”nu trebuie să servească drept reper (
51
).
41.
Într‑adevăr, pe de o parte, în acest din urmă regulament, criteriul enunțat la articolul 1 alineatul (1) este acela al unei situații „în care există un conflict de legi” (
52
) care nu este în mod necesar internațional, după cum reiese din obiectul articolului 3 alineatul (3) din regulamentul menționat (
53
). Pe de o parte, dispoziția respectivă nu modifică natura situațiilor pur interne în care a fost aleasă o lege străină, întrucât ele rămân supuse dispozițiilor naționale imperative. Or, articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu garantează un anumit for. Pe scurt, trebuie să se facă distincție, în situații interne, între Regulamentul Roma I, care reglementează conflictul de legi rezultat din voința părților, și Regulamentul nr. 1215/2012, care, având în vedere condițiile sale de aplicabilitate, nu reglementează conflictul de competențe generat de alegerea părților.
42.
Secundo, susținem punctul de vedere potrivit căruia interpretarea Curții trebuie să țină seama de alegerile făcute în Convenția de la Haga încheiată la 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului (
54
). Ca urmare a incidenței reciproce între această convenție și Regulamentul nr. 1215/2012, amintită în considerentele (4) și (5) ale Deciziei 2014/887, trebuie să se acorde prioritate unei soluții care să fie în concordanță cu regula enunțată la articolul 1 alineatul (2) din convenția menționată, potrivit căruia „o situație are caracter internațional cu excepția cazului în care părțile au reședința în același stat contractant, iar raporturile dintre părți, precum și toate celelalte elemente relevante ale litigiului, indiferent de situarea instanței alese, au legătură doar cu statul respectiv” (
55
).
43.
În al cincilea rând, adăugăm că, în aceste condiții, întrucât caracterul internațional poate rezulta din diverse elemente (
56
), acestea trebuie să fie apreciate de instanța sesizată în fiecare caz în parte în mod flexibil sau potrivit unei abordări largi (
57
).
44.
Toate aceste argumente ne determină să propunem Curții să răspundă instanței de trimitere că aplicarea articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 este supusă unei condiții de extraneitate care nu este îndeplinită prin simpla alegere a unei instanțe dintr‑un stat membru.
45.
Având în vedere efectele unei asemenea interpretări în practică, această soluție trebuie, în opinia noastră, să fie completată în motivarea deciziei Curții cu o precizare referitoare la momentul la care trebuie să se aprecieze caracterul internațional al situației (
58
), pentru a îndeplini pe deplin obiectivul de a oferi un răspuns util instanței de trimitere (
59
).
46.
Într‑adevăr, caracterul internațional al unei situații poate evolua în timp. Avem în vedere aici ipoteza în care situația devine internațională în stadiul litigiului (
60
). Observăm că, și în privința acestui aspect, în lipsa unei precizări în Regulamentul nr. 1215/2012 (
61
), analizele doctrinare și hotărârile instanțelor din statele membre sunt divergente (
62
).
47.
Am arătat că, în marea lor majoritate, autorii se pronunță în favoarea unei aprecieri a instanței care să se raporteze la momentul încheierii convenției atributive de competență (
63
), mai degrabă decât la momentul sesizării instanței desemnate de părți (
64
). Considerăm că argumentele întemeiate pe caracterul contractual al stabilirii competenței (
65
) și pe securitatea juridică (
66
) sunt convingătoare, spre deosebire de cel întemeiat pe caracterul previzibil (
67
). De asemenea, am putut constata că jurisprudența statelor membre este divizată (
68
).
48.
Astfel, excludem criteriul examinării caracterului internațional în etapa sesizării instanței, care, în opinia noastră, nu îndeplinește cerințele de securitate juridică și care sporește riscul de forum shopping, atunci când situația în cauză era inițial pur internă (
69
).
49.
Totuși, ținând seama de obiectul procedural al clauzei, și anume alegerea unei instanțe în contextul unui regulament european și al obiectivelor acestuia, considerăm că este posibilă o soluție alternativă (
70
). Astfel, s‑ar putea admite ca, într‑o situație internă care ar putea deveni internațională (
71
), părțile să convină la momentul încheierii acordului lor desemnarea unei instanțe dintr‑un stat membru în termeni suficient de preciși care să exprime intenția lor (
72
) și care să prevadă numai competența instanțelor naționale în caz de îndoială cu privire la îndeplinirea criteriului privind caracterul internațional. Apreciem că numai în aceste condiții este păstrată securitatea juridică (
73
). Ar reveni atunci instanței desemnate sarcina de a aprecia, în stadiul sesizării sale, dacă s‑au împlinit previziunile făcute de părți.
V. Concluzie
50.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă) după cum urmează:
Articolul 25 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că
într‑o situație pur internă, aplicarea sa nu se poate întemeia pe simplul fapt că părțile domiciliate în același stat membru au convenit asupra competenței unei instanțe sau a unor instanțe dintr‑un alt stat membru pentru soluționarea oricărui litigiu care a survenit sau poate surveni între ele.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2012, L 351, p. 1.
(
3
)	Sublinierea noastră.
(
4
)	A se vedea notele de subsol 7, 11 și 12 din prezentele concluzii, în care sunt amintite dispozițiile care au precedat articolul respectiv.
(
5
)	Presupunem că, potrivit Nejvyšší soud (Curtea Supremă), instanța de trimitere, Dúha reality și Inkreal s. r. o. (a se vedea punctul 9 din prezentele concluzii) „au domiciliul” în sensul articolului 63 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
6
)	Instanța de trimitere face referire la Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punctele 25 și 26), și la Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351, punctele 30-35).
(
7
)	A se vedea articolul 17 din Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), încheiată la Bruxelles la 27 septembrie 1968, astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive de aderare a noilor state membre la această convenție (JO 1998, C 27, p. 1) (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”) și articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2022, Tilman [C‑358/21, EU:C:2022:923, punctul 34, referitoare de asemenea la coerența interpretării cu dispozițiile identice ale Convenției privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, semnată la 30 octombrie 2007, a cărei încheiere a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2009/430/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (JO 2009, L 147, p. 1) (denumită în continuare „Convenția de la Lugano II”)].
(
9
)	A se vedea în special Hotărârea din 18 noiembrie 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punctul 40).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
11
)	A se vedea articolul 17 primul paragraf prima teză din Convenția de la Bruxelles, în versiunea modificată prin articolul 11 din Convenția din 9 octombrie 1978 privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la această convenție (JO 1978, L 304, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 16) și prin articolul 7 din Convenția din 26 mai 1989 privind aderarea Regatului Spaniei și a Republicii Portugheze la convenția respectivă (JO 1989, L 285, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 11, p. 3), potrivit căruia, „[î]n cazul în care părțile, dintre care cel puțin una are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, convin ca o instanță sau instanțele unui stat contractant să fie competentă să soluționeze orice litigiu care a apărut sau care poate să apară în legătură cu un raport juridic determinat, instanța respectivă sau instanțele respective au competență exclusivă”.
(
12
)	A se vedea articolul 23 alineatul (1) din acest regulament, care prevede: „Dacă prin convenția părților, dintre care una sau mai multe au domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența în soluționarea litigiului ce a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr‑un stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților […]”.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punctul 68 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 8 martie 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punctul 30).
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 17 ianuarie 1980, Zelger (56/79, EU:C:1980:15, punctul 4), precum și Hotărârea din 16 martie 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punctul 50 și jurisprudența citată). A se vedea totuși aceeași regulă generală stabilită în considerentul (8) al Regulamentului nr. 44/2001 și, respectiv, considerentul (13) al Regulamentului nr. 1215/2012. Prin comparație, a se vedea articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 650/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor (JO 2012, L 201, p. 107). În același sens, a se vedea articolul 7 din Regulamentul (UE) 2016/1103 al Consiliului din 24 iunie 2016 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul competenței, al legii aplicabile și al recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materia efectelor patrimoniale ale parteneriatelor înregistrate (JO 2016, L 183, p. 1).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2000, Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, punctul 15), și Hotărârea din 7 iulie 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punctul 43).
(
16
)	A se vedea considerentele (14) și (15) ale Regulamentului nr. 1215/2012, precum și Hotărârea din 7 iulie 2016, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, punctul 44), și Hotărârea din 18 noiembrie 2020, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, punctul 38).
(
17
)	A se vedea de asemenea, pentru reiterarea faptului că litigiul trebuie să fie în materie civilă și comercială în sensul Regulamentului nr. 1215/2012, Nourissat, C., „L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement «Bruxelles I bis»”, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy‑les‑Moulineaux, 2014, p. 567-579, în special p. 570.
(
18
)	A se vedea articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată (JO 2006, L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108) și din Regulamentul (CE) nr. 861/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 de stabilire a unei proceduri europene cu privire la cererile cu valoare redusă (JO 2007, L 199, p. 1). A se vedea, pentru Regulamentul nr. 1896/2006, Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351, punctul 33). Cu titlu comparativ, a se vedea Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6) (denumit în continuare „Regulamentul Roma I”); Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale („Roma II”) (JO 2007, L 199, p. 40) (denumit în continuare „Regulamentul Roma II”), precum și Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10) (denumit în continuare Regulamentul „Roma III”). Potrivit articolului 1 alineatul (1) din cadrul lor, criteriul aplicabilității este cel al „situațiilor care implică [sau, în Regulamentul Roma III, în care există] un conflict de legi”. În versiunea în limba germană a acestor articole, noțiunea reținută este cea de „Verbindung zum Recht verschiedener Staaten”, și anume cea de legătură cu dreptul mai multor state.
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351, punctul 35).
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punctul 25).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Hypoteční banka (C 327/10, EU:C:2011:745, punctul 29).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 25 februarie 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punctul 32), și Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punctul 27).
(
23
)	A se vedea, pentru obiectivele regulamentului menționat, articolul 3 alineatul (2) TUE și articolul 67 TFUE.
(
24
)	Potrivit considerentului (26) al Regulamentului nr. 1215/2012, „o hotărâre pronunțată de instanțele unui stat membru ar trebui tratată ca și cum ar fi fost pronunțată în statul membru solicitat”.
(
25
)	A se vedea punctul 22 din prezentele concluzii.
(
26
)	Sublinierea noastră. A se vedea și considerentele (3) și (5) ale Regulamentului nr. 1215/2012.
(
27
)	A se vedea Audit, B., și d’Avout, L., Droit international privé, ediția a noua., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, punctul 625 (p. 539 și 540) și punctul 628 (p. 544). A se vedea de asemenea Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), ediția a șasea, Librairie générale de droit et de jurisprudence, colecția „Droit des affaires”, Paris, 2018, punctul 82 (p. 117) și punctul 141 (p. 189). A se vedea, în legătură cu necesitatea clarificării acestei condiții, studiul pregătit pentru Comisie de Milieu SRL, intitulat „Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation), denumit în continuare „studiul pentru Comisie”, ianuarie 2023, p. 14, p. 54-59, precum și p. 263 și 264. A se vedea, cu titlu suplimentar, analiza intitulată „Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union”, care este o analiză detaliată, din 31 iulie 2022, a practicilor naționale din toate statele membre actuale, precum și din Regatul Unit referitoare la aplicarea articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012, realizată pe baza acelorași chestiuni ca și cea aferentă studiului pentru Comisie (întrebările nr. 41-49) de către Internationaal Juridisch Instituut în cadrul proiectului JUDGTRUST finanțat de Comisie, p. 34-38 și p. 163-176.
(
28
)	A se vedea Mankowski, P., „Article 25 Brüssel Ia‑VO”, în Rauscher, T., și Leible, S., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia‑Verordnung, ediția a cincea, Otto Schmidt, Köln, 2021, în special punctele 32 și 35; Hausmann, R., „Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen”, în Reithmann, C., și Martiny, D., Internationales Vertragsrecht, ediția a noua., Otto Schmidt, Köln, 2022, punctul 7.19 și următoarele; Dörner, H., „Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]”, în Saenger, I., Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar, ediția a noua, Nomos, Baden‑Baden, 2021, în special punctul 6. În favoarea abordării opuse, a se vedea Staudinger, H., „Gerichtsstands‑und Schiedsvereinbarungen”, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berlin, 2011, punctul 241; Geimer, R., „Artikel 25 EuGVVO”, Zöller, R., Zivilprozessordnung, ediția a 33-a, Otto Schmidt, Köln, 2020, punctul 3.
(
29
)	A se vedea Brosch, M., și Kahl, L.-M., „Article 25”, în Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, p. 344-374, în special punctul 25.03 și, în sens contrar, Magnus, U., „Article 25”, în Magnus, U., și Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, ediția a doua, Otto Schmidt, Köln, 2023, p. 579-642, în special punctul 25 (p. 599).
(
30
)	A se vedea raportul Schlosser referitor la Convenția din 9 octombrie 1978 privind aderarea Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, precum și la Protocolul privind interpretarea sa de către Curtea de Justiție (JO 1979, C 59, p. 71), punctul 174; Gothot, P., și Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Paris, 1985, punctul 167 (p. 99); Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 141 (p. 189); prin extindere, Sindres, D., „Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012”, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paris, 2 noiembrie 2021, secțiunea 584-125, punctul 27; Audit, B., și d’Avout, L., op. cit., punctul 675 (p. 587 și 588). În sens contrar, a se vedea raportul domnului P. Jenard privind Convenția de la Bruxelles (JO 1979, C 59, p. 1), p. 38; Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Paris, 1972, punctul 207 (p. 129 și 130); Beraudo, J.‑P., și Beraudo, M.-J., „Convention de Bruxelles/Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001/Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application”, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Paris, 24 martie 2023, secțiunea 2100-15, punctul 46.
(
31
)	Din câte cunoaștem, rezultă în special din următoarele hotărâri judecătorești că sunt luate în considerare diferite elemente pentru a caracteriza o situație internațională: în Germania, în cadrul Convenției privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, încheiată la Lugano la 16 septembrie 1988 (JO 1988, L 319, p. 9), hotărârea Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) din 23 iulie 1998 (II ZR 286/97); în Franța, hotărârea Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), Secția civilă 1, din 4 octombrie 2005 (nr. 02-12.959) și hotărârea din 30 septembrie 2020 (nr. 19-15.626); în Italia, hotărârile Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), Secțiile unite, din 30 decembrie 1998 (nr. 12907); hotărârea din 14 februarie 2011 (nr. 3568, punctul 5.2) și din 10 mai 2019 (nr. 12585, punctul 5), precum și în Portugalia, hotărârile Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă, Portugalia), hotărârea din 26 ianuarie 2016 (540/14.4TVLSB.S1) și din 4 februarie 2016 (536/14.6TVLSB.L1.S1). În sens contrar, au fost pronunțate hotărârile judecătorești următoare: în Austria, ordonanța Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria) din 5 iunie 2007 (10 Ob 40/07s) și ordonanța din 29 iunie 2020 (2 Ob 104/19m, punctul 2), precum și în Țările de Jos, hotărârea Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Curtea de Apel din Arnhem‑Leeuwarden, Țările de Jos) din 27 octombrie 2015 (200.157.017/01, punctele 3.10 și 3.12) și hotărârea Rechtbank Rotterdam (Tribunalul din Rotterdam, Țările de Jos) din 1 aprilie 2016 (4080627 CV EXPL 15-3441, punctul 3.4). A se vedea însă hotărârea divergentă a Rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) din 11 aprilie 2019 (7342297 CV EXPL 18-25262, punctele 9-11). Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) nu a pronunțat nicio hotărâre.
(
32
)	A se vedea în această privință Stark, L., L’internationalité en droit international privé, teză de doctorat susținută la 28 noiembrie 2020, p. 27 și 28.
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 24 iunie 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punctul 13), și Hotărârea din 8 martie 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punctul 24).
(
34
)	A se vedea cu privire la acest aspect Stark, L., op. cit., p. 261, precum și, în acest sens, Sindres, D., op. cit., punctul 27.
(
35
)	A se vedea Regulamentul Roma I, Regulamentul Roma II și Regulamentul Roma III.
(
36
)	A se vedea în această privință Mailhé, F., „Convention attributive de juridiction”, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Bruxelles, 2020, p. 476-480, în special punctul 571 (p. 478), potrivit căruia „«fungibilitatea» instanțelor din statele membre este valabilă doar în cazul raporturilor juridice care nu mai sunt deja prin natura lor, ca urmare a prezenței unor elemente de extraneitate, în competența exclusivă a instanțelor dintr‑un stat membru”.
(
37
)	A se vedea punctul 29 din prezentele concluzii.
(
38
)	A se vedea Magnus, U., op. cit., punctul 25 (p. 599).
(
39
)	Cu privire la interesul pe care îl prezintă interpretarea în sens larg a articolului 25 din Regulamentul nr. 1215/2012 în vederea aplicării acestei norme uniforme, invocat de Comisie, a se vedea Magnus, U., op. cit., punctele 25 și 26 (p. 599 și 600). A se vedea, în legătură cu limitarea aplicării dreptului național și a convențiilor internaționale la acordurile de alegere a forului care vizează instanțe dintr‑un stat terț, Mailhé, F., op. cit., punctul 571 (p. 477), acest comentariu bazându‑se pe ipoteza că este îndeplinită condiția privind caracterul internațional al convenției de alegere a forului (a se vedea punctul 571, p. 478). A se vedea și Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 139 (p. 185 și 186). A se vedea, de asemenea, pentru a aminti argumentul întemeiat pe acest interes, studiul pentru Comisie, p. 263 și 264.
(
40
)	A se vedea punctul 27 din prezentele concluzii.
(
41
)	A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii.
(
42
)	A se vedea punctul 33 din prezentele concluzii. A se vedea, de asemenea, în ceea ce privește controlul unor eventuale abuzuri de drept, Mankowski, P., op. cit., punctul 35, precum și Stein, F. și Jonas, M., „Artikel 25”, Kommentar zur Zivilprozessordnung, vol. 12 EuGVVO, ediția a 23-a, 2022, Mohr Siebeck, Tübingen, punctul 23.
(
43
)	A se vedea, cu privire la specificitatea clauzelor în materie bancară, Gaudemet‑Tallon, H., „Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, nr. 3, p. 734-743, în special p. 739 și 740. A se vedea și Kleiner, C., „L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi‑réglementaires”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, lucrările colocviului din 21 noiembrie 2019 de la Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), sub conducerea lui Laazouzi, M., edițiile Panthéon‑Assas, Paris, 2021, p. 47-73, în special p. 48-55.
(
44
)	A se vedea punctul 13 din prezentele concluzii.
(
45
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punctul 26), Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punctul 30), și Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punctul 28).
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punctul 26), precum și Hotărârea din 8 septembrie 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punctele 26 și 31).
(
47
)	A se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punctul 34). A se compara cu Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351, punctul 33), și Hotărârea din 3 iunie 2021, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (C‑280/20, EU:C:2021:443, punctele 30-37), în care s‑a reținut faptul că cel puțin una dintre părți are domiciliul sau reședința obișnuită într‑un stat membru, altul decât statul membru al instanței sesizate.
(
48
)	A se vedea Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11 and 12 March 1991, Butterworths, Londra, 1992, p. 253-271, în special p. 263. A se vedea și Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 142 (p. 190).
(
49
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punctul 31).
(
50
)	Pentru a se aminti discuțiile doctrinare cu privire la acest articol, a se vedea Stark, L., op. cit., p. 137.
(
51
)	A se vedea Magnus, U., op. cit., punctul 26 (p. 599) și punctul 40 (p. 606), precum și Calvo Caravaca, A.‑L., și Carrascosa González, J., Tratado de derecho internacional privado, vol. II, Tirant lo Blanch, Valencia, 2020, p. 2538. În sens contrar, a se vedea Francq, S., „La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence”, Revue de droit commercial belge, 2013, p. 307-333, în special p. 319 și nota de subsol 70.
(
52
)	A se vedea cu privire la acest aspect analiza lui Stark, L., op. cit., în special p. 47-49.
(
53
)	A se vedea de asemenea articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul Roma II.
(
54
)	Convenție care figurează în anexa I la Decizia 2009/397/CE a Consiliului din 26 februarie 2009 privind semnarea în numele Comunității Europene a Convenției privind acordurile de alegere a forului (JO 2009, L 133, p. 1), aprobată prin Decizia 2014/887/UE a Consiliului din 4 decembrie 2014 cu privire la aprobarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției de la Haga din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului (JO 2014, L 353, p. 5) și intrată în vigoare la 1 octombrie 2015 în statele membre, cu excepția Regatului Danemarcei (1 septembrie 2018) (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 2005”), disponibilă pe pagina internet https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full‑text/?cid= 98. Articolul 1 alineatul (1) din Convenția de la Haga din 2005 prevede că această convenție se aplică, în situațiile internaționale, acordurilor de alegere exclusivă a forului încheiate în materie civilă sau comercială. A se vedea, referitor la corelația dintre Regulamentul nr. 1215/2012 și convenția în cauză, Magnus, U., op. cit., punctul 10 (p. 590-592).
(
55
)	A se vedea, în legătură cu această coordonare, Hotărârea din 27 aprilie 2023, A1 și A2 (Asigurarea unei ambarcațiuni de agrement) (C‑352/21, EU:C:2023:344, punctul 46).
(
56
)	A se vedea în această privință punctul 38 din prezentele concluzii. Pentru o expunere a unor diverse criterii care pot fi utilizate, a se vedea Stark, L., op. cit. p. 33 și 34. A se vedea cu titlu de exemplu elementele de extraneitate despre care Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă) a întrebat Curtea, prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, în cauza în care a fost dată Ordonanța președintelui Curții din 10 martie 2017, Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, nepublicată, EU:C:2017:237), radiată din registrul Curții, astfel cum a fost analizată de Kleiner, C., op. cit., p. 59-61. A se vedea, referitor la armonizarea interpretărilor Regulamentului nr. 1896/2006 și Regulamentului nr. 1215/2012, Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351, punctele 34 și 35).
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, punctele 25-29). A se vedea și analiza acestei hotărâri de către Stark, L., op. cit., în special p. 32 și 33. A se vedea de asemenea Audit, B., și d’Avout, L., op. cit., p. 586-596, în special punctul 675 p. 588 și nota de subsol 258. A se vedea în plus sinteza criteriilor reținute de anumite instanțe, prezentată în studiul pentru Comisie, p. 58 și 59.
(
58
)	Potrivit Stark, L., op. cit., p. 385, determinarea momentului în care se apreciază caracterul internațional este „primordială”. A se vedea în această privință precizările făcute la articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1896/2006 și Regulamentul nr. 861/2007.
(
59
)	Precizăm că din cauza C‑136/16, citată la nota de subsol 56 din prezentele concluzii (radiată din registrul Curții), rezultă că se poate ridica o altă problemă în materie. Este vorba despre problema dacă este posibil să se înlăture aplicarea unei clauze atributive de competență. În cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere a avut în vedere cazul în care alegerea instanțelor dintr‑un alt stat membru decât cel ale cărui resortisante sunt părțile generează inconveniente grave pentru una dintre ele și niciun interes al celeilalte părți nu justifică această alegere.
(
60
)	A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 30 septembrie 2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, punctele 39 și 59).
(
61
)	Aceasta este situația și în cazul Regulamentului nr. 650/2012 (articolul 5) și al Regulamentului 2016/1103 (articolul 7), precum și al Convenției de la Haga din 2005 (articolul 1). A se vedea, în ceea ce privește lipsa unui consens la momentul negocierii convenției respective, Ancel, M.‑E., „L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori”, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Paris, 2008, p. 21-47, în special p. 36, și, referitor la lipsa observațiilor legate de problema menționată, Van Loon, H., „Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions”, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, anul al 17-lea, 2004-2006, edițiile A. Pedone, Paris, 2008, p. 227-253. Pe de altă parte, pentru Regulamentul (CE) nr. 4/2009 al Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere (JO 2009, L 7, p. 1), a se vedea articolul 4 alineatul (1) primul și al doilea paragraf, potrivit căruia condițiile de desemnare a instanței competente trebuie îndeplinite în momentul semnării acordului cu privire la alegerea instanței sau în momentul în care este sesizată instanța
(
62
)	Discuțiile sunt de aceeași natură cu cele care aveau ca obiect condiția privind domiciliul prevăzută la articolele care au precedat articolul 25 din Regulamentul nr. 1215/2012. A se vedea în această privință Droz, G., „Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, op. cit., în special p. 262, precum și Gaudemet‑Tallon, H. și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 136 (p. 181 și 182).
(
63
)	A se vedea Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 143 (p. 191) și Kleiner, C., op. cit., p. 61, precum și Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Coimbra, 2006, p. 60 și 61, precum și Ferreira Pinto, F. A., „Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável”, în Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E., și Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, vol. I, Universidade Católica Editora, Lisabona, Lisabona, p. 799-824, în special p. 805.
(
64
)	A se vedea, în favoarea acestui criteriu, Hausmann, R., op. cit., punctul 7.23 subpunctul § 7, și Calvo Caravaca, A.‑L., și Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, vol. I, op. cit., p. 122 și următoarele (potrivit autorilor respectivi, trebuie să se țină seama de dispariția elementului „internațional” după încheierea convenției).
(
65
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 1986, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, punctul 14).
(
66
)	A se vedea considerentul (3) al Regulamentului nr. 1215/2012 și Hotărârea din 10 martie 1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, punctul 20). În consecință, dacă o situație internațională a devenit internă în cursul litigiului, clauza produce efecte.
(
67
)	A se vedea în acest sens considerentul (15) al Regulamentului nr. 1215/2012, potrivit căruia „autonomia părților justifică un alt punct de legătură” decât cel al domiciliului pârâtului, precum și Treppoz, E., „L’imprévisibilité du juge élu”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, op. cit., p. 91-105, în special punctul 1 și nota de subsol 1. A se vedea, totuși, Hotărârea din 24 octombrie 2018, Apple Sales International și alții (C‑595/17, EU:C:2018:854, punctul 34).
(
68
)	Opinia noastră se întemeiază pe hotărârile următoarele, cele mai precise pe care le‑am putut indica: hotărârea Cour de cassation (Franța) din 4 octombrie 2005 (nr. 02-12.959), precum și ordonanța Sąd Apelacyjny w Katowicach (Curtea de Apel din Katowice, Polonia) din 21 ianuarie 2016 (V ACz 52/16). Totuși, instanțele următoare s‑au pronunțat în favoarea examinării în stadiul introducerii acțiunii: în Germania, ordonanța Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München, Germania) din 31 martie 1987 (6 W 788/87); în Austria, ordonanța Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă), din 5 iunie 2007 (10 Ob 40/07s), în urma căreia a fost stabilită norma de drept Rechtssatz; în Italia, hotărârea Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație), Secțiile unite, din 4 martie 2019 (nr. 6280), conform regulii perpetuatio jurisdictionis din dreptul intern.
(
69
)	Pentru o opinie contrară, a se vedea Stark, L., op. cit., p. 394. Dacă trebuie să se acorde prioritate aspectului procedural al clauzei, este necesar să se efectueze o eventuală comparație cu Hotărârea din 13 noiembrie 1979, Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, punctele 6 și 7, referitoare la interpretarea dispozițiilor tranzitorii ale Convenției de la Bruxelles), pe care s‑ar întemeia analizele și hotărârile menționate în notele de subsol 64 și 68 din prezentele concluzii, precum și cu Hotărârea din 24 noiembrie 2022, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, punctul 30, referitoare la aplicarea în timp a Convenției de la Lugano II în cazul Regatului Unit). Într‑adevăr, având în vedere obiectul acestor hotărâri, domeniul lor de aplicare ar putea fi limitat la interpretarea dispozițiilor privind aplicarea în timp a dreptului Uniunii.
(
70
)	A se vedea, pentru reflecții doctrinare în acest sens, Ancel, M.-E., op. cit., în special punctul 18 in fine (p. 36), precum și Stark, L., op. cit., în special p. 393-396.
(
71
)	A se vedea Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., op. cit., punctul 143 (p. 191) cu o trimitere, în nota de subsol 67, la Gothot, P., și Holleaux, D., op. cit., punctul 168 (p. 100).
(
72
)	A se vedea, referitor la cerința privind precizia, Hotărârea din 16 martie 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punctul 48), și jurisprudența citată în nota de subsol 15 din prezentele concluzii. A se vedea totodată, cu titlu ilustrativ, Kleiner, C., op. cit., p. 61, care arată că un aspect viitor precum locul de executare a unei obligații care nu ar fi fost executată ar putea constitui un criteriu relevant. A se vedea, pentru o critică a acestei soluții, Stark, L., op. cit., p. 393.
(
73
)	O asemenea soluție ar putea fi de natură să răspundă rezervelor exprimate de Geimer, R., „EuGVVO Art. 25”, în Geimer, R., și Schütze, R. A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, ediția a patra, C. H. Beck, München, 2020, în special punctul 39.