HOTĂRÂREA CURȚIIdin 21 iunie 1974(1)„Dreptul de stabilire”În cauza 2/74_având
ca obiect cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Conseil d’État din
Belgia, în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreJean Reyners, doctor în drept, administrator al unor societăți, cu domiciliul la Woluwe‑Saint‑Lambert (Bruxelles)_șiÉtat belge, reprezentat de ministrul justiției_intervenient: Ordre national des avocats de Belgique_cu
privire la interpretarea articolelor 52 și 55 din Tratatul CEE,
raportate la Decretul regal din 24 august 1970 de introducere a unei
derogări de la condiția cetățeniei prevăzută la articolul 428 din Code
judiciaire, referitor la titlul și la exercitarea profesiei de avocat_CURTEA_compusă
din domnii R. Lecourt, președinte, A. M. Donner și M. Sørensen,
președinți de cameră, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(raportor), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh și A. J. Mackenzie Stuart,
judecători_avocat general: domnul H. Mayras_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că, prin Hotărârea din 21 decembrie 1973, primită la grefa
Curții la 9 ianuarie 1974, Conseil d’État (Consiliul de Stat) din Belgia
a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări
privind interpretarea articolelor 52 și 55 din Tratatul CEE referitoare
la dreptul de stabilire, în legătură cu exercitarea profesiei de avocat;2        că
aceste întrebări au fost formulate în cadrul unei acțiuni introduse de
un resortisant olandez, posesor al diplomei legale în temeiul căreia se
acordă accesul la profesia de avocat în Belgia, care a fost exclus de la
exercitarea acestei profesii pe motiv de cetățenie, în temeiul
prevederilor Decretului regal din 24 august 1970 privind titlul și
exercitarea profesiei de avocat (Moniteur belge, 1970, p. 9060); Cu privire la interpretarea articolului 52 din Tratatul CEE3        Având
în vedere că, pentru început, Conseil d’État solicită să se stabilească
dacă articolul 52 din Tratatul CEE este, de la sfârșitul perioadei de
tranziție, o „dispoziție direct aplicabilă”, deși nu au fost adoptate
directivele prevăzute la articolul 54 alineatul (2) și la articolul 57
alineatul (1) din tratat;4        având
în vedere că guvernele belgian și irlandez au susținut, pentru motive
în mare parte similare, că articolul 52 nu ar avea un astfel de efect;5        că,
privit în contextul capitolului referitor la dreptul de stabilire, la
care se face trimitere în mod expres prin utilizarea termenilor „în
conformitate cu dispozițiile care urmează”, acest articol nu ar
constitui, dată fiind complexitatea materiei reglementate, decât
enunțarea unui simplu principiu, a cărui punere în aplicare ar fi în mod
obligatoriu condiționată de adoptarea unui ansamblu de dispoziții
suplimentare, atât comunitare, cât și naționale, prevăzute la articolele
54 și 57;6        că
forma aleasă de tratat pentru aceste acte de punere în aplicare –
stabilirea unui „program general”, adus la îndeplinire, la rândul său,
printr‑un ansamblu de directive – ar confirma lipsa efectului direct al
articolului 52;7        că
instanța nu este competentă să exercite o putere de apreciere rezervată
instituțiilor legiuitoare ale Comunității și ale statelor membre;8        că
această argumentare a fost susținută în esență de guvernele britanic și
luxemburghez, precum și de Ordre national des avocats de Belgique
(Ordinul Național al Avocaților din Belgia), intervenient în acțiunea
principală;9        având
în vedere că reclamantul din acțiunea principală, la rândul său, afirmă
că în cazul de față nu este în discuție decât o discriminare pe motiv
de cetățenie, deoarece i se impun anumite condiții de acces la profesia
de avocat care nu sunt cerute resortisanților belgieni;10      că,
în această privință, articolul 52 constituie o prevedere clară și
completă, care poate să producă efect direct;11      că
guvernul german, susținut pe fond de guvernul olandez, făcând referire
la Hotărârea pronunțată de Curtea de Justiție la 16 iunie 1966 în cauza
57/65, Lütticke (Recueil 1966, p. 293), consideră că prevederile ce
impun statelor membre o obligație pe care acestea trebuie să o
îndeplinească într‑un termen anume devin direct aplicabile în cazul în
care, la expirarea acestui termen, obligația nu a fost îndeplinită;12      că,
așadar, statele membre nu ar mai avea posibilitatea de a menține
restricții privind libertatea de stabilire la sfârșitul perioadei de
tranziție, articolul 52 având, din acest moment, caracterul unei
prevederi prin ea însăși completă și perfectă din punct de vedere
juridic;13      că,
în aceste condiții, „programul general” și directivele prevăzute la
articolul 54 nu ar mai fi avut importanță decât pe parcursul perioadei
de tranziție, libertatea de stabilire fiind pe deplin înfăptuită la
sfârșitul acestei perioade;14      că,
în pofida îndoielilor exprimate cu privire la efectul direct al
prevederii deduse interpretării – atât în ceea ce privește trimiterea
din tratat la „programul general” și la directivele de punere în
aplicare, cât și în privința conținutului anumitor directive de
liberalizare care au fost deja adoptate, care nu ar realiza în toate
privințele o egalitate de tratament perfectă –, Comisia consideră, cu
toate acestea, că articolul 52 ar avea cel puțin efect direct parțial,
în măsura în care interzice în mod specific discriminările pe criterii
de cetățenie;15      având
în vedere că articolul 7 din tratat, care face parte dintre
„principiile” Comunității, prevede că, în domeniul de aplicare al
tratatului și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le
prevede, „se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de
cetățenie”;16      că
articolul 52 asigură punerea în aplicare a acestei prevederi generale
în domeniul specific al dreptului de stabilire;17      că,
prin utilizarea cuvintelor „în conformitate cu dispozițiile care
urmează”, în tratat se face trimitere la ansamblul capitolului referitor
la dreptul de stabilire care trebuie, în consecință, să fie interpretat
în acest context general;18      că,
după ce a indicat că „restricțiile privind libertatea de stabilire a
resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru se
elimină treptat, pe parcursul perioadei de tranziție”, articolul 52
enunță principiul călăuzitor în materie, prevăzând că libertatea de
stabilire presupune dreptul de avea acces la activități independente și
la exercitarea acestora „în condițiile definite pentru resortisanții
proprii de legislația țării de stabilire”;19      că,
în vederea îndeplinirii treptate a acestui obiectiv pe parcursul
perioadei de tranziție, articolul 54 prevede elaborarea de către
Consiliu a unui „program general”, precum și, pentru punerea în aplicare
a acestui program, a unor directive destinate să realizeze libertatea
de stabilire pentru diferitele activități în cauză;20      că,
în afara acestor măsuri de liberalizare, articolul 57 prevede adoptarea
de directive menite să asigure recunoașterea reciprocă a diplomelor, a
certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare și, în general,
coordonarea legislațiilor în materia dreptului de stabilire și în
domeniul exercitării activităților independente;21      că
din cele menționate anterior reiese că, în sistemul instituit prin
capitolul referitor la dreptul de stabilire, „programul general” și
directivele prevăzute în tratat au menirea să îndeplinească două
funcții, prima fiind de a elimina, pe parcursul perioadei de tranziție,
obstacolele în calea realizării libertății de stabilire, cea de a doua
constând în introducerea, în legislația statelor membre, a unui ansamblu
de dispoziții destinate să faciliteze exercitarea concretă a acestei
libertăți, pentru a favoriza întrepătrunderea economică și socială în
cadrul Comunității în domeniul activităților independente;22      că
acest al doilea obiectiv este urmărit, pe de o parte, de unele dintre
dispozițiile articolului 54 alineatul (3), în special de cele privind
colaborarea între autoritățile naționale competente și adaptarea
procedurilor și a practicilor administrative, și, pe de altă parte, de
ansamblul dispozițiilor articolului 57;23      că
în cadrul acestui sistem trebuie să se decidă cu privire la efectul
prevederilor articolului 52;24      având
în vedere că principiul tratamentului național constituie una dintre
dispozițiile juridice fundamentale ale Comunității;25      că,
în condițiile în care face trimitere la un ansamblu de prevederi
legislative efectiv aplicate de țara de stabilire resortisanților
proprii, acest principiu poate, prin definiție, să fie invocat în mod
direct de către resortisanții tuturor celorlalte state membre;26      că,
stabilind sfârșitul perioadei de tranziție ca termen pentru realizarea
libertății de stabilire, articolul 52 impune o obligație de rezultat
precisă, a cărei executare trebuie să fie facilitată, dar nu și
condiționată, de punerea în aplicare a unui program de măsuri adoptate
treptat;27      că
nerespectarea caracterului etapizat al acestui proces nu afectează
obligația în sine, dincolo de termenul prevăzut pentru îndeplinirea sa;28      că
această interpretare este conformă cu articolul 8 alineatul (7) din
tratat, în temeiul căruia încheierea perioadei de tranziție constituie
termenul limită pentru intrarea în vigoare a ansamblului de norme
prevăzute în tratat și pentru punerea în aplicare a ansamblului de
măsuri necesare în vederea instituirii pieței comune;29      având
în vedere că nu se pot invoca, împotriva recunoașterii unui astfel de
efect, neadoptarea de către Consiliu a directivelor prevăzute la
articolele 54 și 57 și nici faptul că unele dintre directivele efectiv
adoptate nu au dus la realizarea deplină a obiectivului nediscriminării
indicat la articolul 52;30      că,
într‑adevăr, directivele prevăzute prin capitolul referitor la dreptul
de stabilire au devenit inutile cât privește punerea în aplicare a
principiului tratamentului național după încheierea perioadei de
tranziție, acest principiu fiind consacrat pentru viitor cu efect direct
chiar prin tratat;31      că
totuși aceste directive nu au devenit lipsite de orice interes,
deoarece păstrează un domeniu de aplicare important în cadrul măsurilor
destinate să favorizeze exercitarea concretă a dreptului de liberă
stabilire;32      având
în vedere că, în consecință, este necesar să se răspundă la întrebarea
adresată în sensul că, de la sfârșitul perioadei de tranziție, articolul
52 din tratat este o prevedere direct aplicabilă, chiar în pofida
eventualei lipse, într‑un domeniu determinat, a directivelor prevăzute
la articolul 54 alineatul (2) și la articolul 57 alineatul (1) din
tratat; Cu privire la interpretarea articolului 55 primul paragraf din Tratatul CEE33      Având
în vedere că, în plus, Conseil d’État solicită să se precizeze ce anume
trebuie să se înțeleagă, la articolul 55 primul paragraf, prin
„activitățile care sunt asociate în acest stat, chiar și cu titlu
ocazional, exercitării autorității publice”;34      că,
mai precis, întrebarea care se pune este dacă, în cadrul unei profesii
precum cea de avocat, sunt exceptate de la aplicarea capitolului
referitor la dreptul de stabilire numai activitățile inerente acestei
profesii asociate exercitării autorității publice sau dacă această
profesie este exceptată în ansamblu, pentru motivul că ar include
activități asociate exercitării acestei autorități;35      având
în vedere că guvernul luxemburghez și Ordre national des avocats de
Belgique consideră că profesia de avocat, în ansamblul său, este
exceptată de la aplicarea reglementărilor din tratat privind dreptul de
stabilire, deoarece ar fi legată organic de funcționarea justiției ca
serviciu public;36      că
această situație ar rezulta atât din modul de reglementare a
organizării baroului, care cuprinde un ansamblu de condiții de admitere
și o disciplină riguroase, cât și din funcțiile îndeplinite de avocat în
cadrul procedurii judiciare la care participarea sa ar fi, în mare
măsură, obligatorie;37      că
aceste activități, care ar face din avocat un auxiliar indispensabil al
justiției, ar alcătui un tot unitar ale cărui elemente nu ar putea fi
divizate;38      având
în vedere că, în ceea ce îl privește, reclamantul din acțiunea
principală susține că cel mult anumite activități din cadrul profesiei
de avocat ar fi asociate exercitării autorității publice și că, în
consecință, doar acestea ar intra sub incidența excepției de la
principiul libertății de stabilire instituite prin articolul 55;39      că,
pentru guvernele german, belgian, britanic, irlandez și olandez, precum
și pentru Comisie, excepția de la articolul 55 se aplică în mod
limitativ numai acelor activități din cadrul diferitelor profesii
menționate care sunt efectiv asociate exercitării autorității publice,
cu condiția ca acestea să fie disociabile de exercitarea obișnuită a
profesiei;40      că
se mențin, cu toate acestea, divergențe între guvernele menționate cu
privire la natura activităților exceptate de la principiul libertății de
stabilire, dată fiind organizarea diferită a profesiei de avocat de la
un stat membru la altul;41      că,
în special, guvernul german consideră că, datorită participării
obligatorii a avocatului la anumite proceduri judiciare, mai cu seamă în
materie penală sau de drept public, raporturile existente între
profesia de avocat și exercitarea autorității judiciare sunt atât de
strânse încât trebuie să fie exceptate de la libertatea de stabilire cel
puțin anumite sectoare ample ale acestei profesii;42      având
în vedere că, în sensul articolului 55 primul paragraf, sunt exceptate
de la aplicarea dispozițiilor din capitolul referitor la dreptul de
stabilire, „în ceea ce privește statul membru interesat, activitățile
care sunt asociate în acest stat, chiar și cu titlu ocazional,
exercitării autorității publice”;43      că,
ținând seama de rolul fundamental pe care îl dețin în sistemul
tratatului libertatea de stabilire și principiul tratamentului național,
derogărilor permise la articolul 55 primul paragraf nu li s‑ar putea
recunoaște o sferă de aplicare care să depășească scopul pentru a cărui
atingere a fost introdusă această clauză de exceptare;44      că
articolul 55 primul paragraf trebuie să permită statelor membre, în
cazul în care anumite funcții ce implică exercitarea autorității publice
sunt asociate uneia dintre activitățile independente prevăzute la
articolul 52, să excludă accesul neresortisanților la astfel de funcții;45      că
această necesitate este pe deplin satisfăcută, din moment ce excluderea
persoanelor amintite este limitată la acele activități care, privite în
sine, sunt asociate în mod direct și specific exercitării autorității
publice;46      că
extinderea excepției permise la articolul 55 la o întreagă profesie nu
ar fi admisibilă decât în cazul în care activitățile descrise ar fi atât
de strâns legate de această profesie încât libertatea de stabilire ar
avea ca efect să impună statului membru în cauză obligația de a permite
neresortisanților să exercite, chiar și cu titlu ocazional, unele
funcții ce țin de autoritatea publică;47      că,
dimpotrivă, nu s‑ar putea admite această extindere atunci când, în
cadrul unei profesii autonome, activitățile care sunt eventual asociate
exercitării autorității publice constituie un element separabil de
ansamblul activității profesionale în cauză;48      având
în vedere că, în lipsa oricărei directive adoptate în temeiul
articolului 57 în scopul armonizării dispozițiilor naționale privind în
special profesia de avocat, exercitarea acesteia rămâne guvernată de
dreptul diferitelor state membre;49      că,
în consecință, eventuala aplicare a restricțiilor privind libertatea de
stabilire, prevăzute la articolul 55 primul paragraf, trebuie să fie
evaluată distinct, pentru fiecare stat membru, din perspectiva
dispozițiilor naționale aplicabile organizării și exercitării acestei
profesii;50      că
totuși această evaluare trebuie să țină seama de caracterul comunitar
al limitelor impuse la articolul 55 excepțiilor acceptate de la
principiul libertății de stabilire, pentru a se evita posibilitatea ca
efectul util al tratatului să fie înlăturat prin dispoziții adoptate
unilateral de statele membre;51      că
activitățile profesionale care presupun un contact, fie acesta constant
și organic, cu organele jurisdicționale de drept intern sau chiar o
participare obligatorie la funcționarea acestora, nu sunt, ca atare,
asociate exercitării autorității publice;52      că,
în special, nu pot fi considerate asociate acestei autorități
activitățile cele mai definitorii ale profesiei de avocat, cum ar fi
consultanța și asistența juridică, precum și reprezentarea și apărarea
părților în justiție, chiar și atunci când intervenția sau asistența
avocatului este obligatorie ori reprezintă un drept exclusiv acordat
acestuia prin efectul legii;53      că,
într‑adevăr, exercitarea acestor activități nu aduce atingere
aprecierii rezervate autorității judiciare și nici liberei exercitări a
puterii jurisdicționale;54      având
în vedere că este necesar, prin urmare, să se răspundă la întrebarea
adresată că excepția de la libertatea de stabilire prevăzută la
articolul 55 primul paragraf trebuie să se aplice strict acelor
activități prevăzute la articolul 52 care, prin ele însele, sunt
asociate în mod direct și specific exercitării autorității publice;55      că
în niciun caz nu pot primi această calificare, în cadrul unei profesii
liberale cum este cea de avocat, activități precum consultanța și
asistența juridică sau reprezentarea și apărarea părților în justiție,
chiar dacă, prin efectul legii, îndeplinirea acestor activități este
obligatorie sau se realizează exclusiv de către avocați; Cu privire la cheltuielile de judecată56      Având
în vedere că, în privința cheltuielilor efectuate de guvernul Regatului
Belgiei, de guvernul Republicii Federale Germania, de guvernul
Irlandei, de guvernul Marelui Ducat al Luxemburgului, de guvernul
Regatului Țărilor de Jos, de guvernul Regatului Unit al Marii Britanii
și Irlandei de Nord și de Comisia Comunităților Europene, care au
prezentat observații Curții, acestea nu pot face obiectul unei
rambursări;57      că
procedura are, în raport cu părțile din acțiunea principală, caracterul
unui incident survenit în cursul litigiului aflat pe rolul Conseil
d’État din Belgia, este de competența acestei instanțe să se pronunțe cu
privire la cheltuielile de judecată;pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Conseil d’État din
Belgia, Secția administrativă, Camera a treia, prin Hotărârea din 21
decembrie 1973, hotărăște:1)      De
la sfârșitul perioadei de tranziție, articolul 52 din Tratatul CEE este
o dispoziție direct aplicabilă, chiar în pofida eventualei lipse,
într‑un domeniu determinat, a directivelor prevăzute la articolul 54
alineatul (2) și la articolul 57 alineatul (1) din tratat.2)      Excepția
de la libertatea de stabilire prevăzută la articolul 55 primul paragraf
din Tratatul CEE trebuie să se aplice strict acelor activități
prevăzute la articolul 52 care, prin ele însele, sunt asociate în mod
direct și specific exercitării autorității publice; nu pot primi această
calificare, în cadrul unei profesii liberale cum este cea de avocat,
activități precum consultanța și asistența juridică sau reprezentarea și
apărarea părților în justiție, chiar dacă, prin efectul legii,
îndeplinirea acestor activități este obligatorie sau se realizează
exclusiv de către avocați.LecourtDonner      Sørensen      MonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 iunie 1974.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       R. Lecourt1 Limba de procedură: franceza.