62024CJ0718
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
5 februarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Politica privind azilul – Directiva 2013/32/UE – Proceduri comune de acordare și de retragere a protecției internaționale – Articolul 33 – Motive de inadmisibilitate – Articolul 38 – Conceptul de «țară terță sigură» – Condiții de punere în aplicare – Legătura dintre solicitant și țara terță în cauză – Criterii – Metode de apreciere – Articolul 46 – Dreptul la o cale de atac efectivă – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”
În cauza C‑718/24 [Aleb] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Sofia‑grad (Tribunalul Administrativ din Sofia, Bulgaria), prin decizia din 9 octombrie 2024, primită de Curte la 22 octombrie 2024, în procedura
NP
împotriva
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe (raportoare), președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii F. Schalin, M. Gavalec și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru NP, de T. A. Iliev, advokat;
–
pentru guvernul bulgar, de S. Ruseva și T. Tsingileva, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și D. Lutostańska, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Azéma, M. Debieuvre și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 33 alineatul (2) litera (c) și a articolului 38 din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60), interpretate în lumina considerentului (46) al acestei directive.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între NP, un resortisant sirian, pe de o parte, și Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (președintele Agenției Naționale pentru Refugiați, Bulgaria) (denumită în continuare „DAB”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea deciziei prin care acesta din urmă a respins cererea de protecție internațională a lui NP.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2011/95/UE
3
Articolul 2 litera (f) din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9) prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
f)
«persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe sau orice apatrid care nu poate fi considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis în țara sa de origine sau, în cazul unui apatrid, în țara în care avea reședința obișnuită, ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 și căruia nu i se aplică articolul 17 alineatele (1) și (2) și nu poate sau, ca urmare a acestui risc, nu dorește protecția respectivei țări […]”.
4
Potrivit articolului 15 litera (c) din această directivă:
„Vătămările grave sunt:
[…]
(c)
amenințările grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.”
Directiva 2013/32
5
Considerentele (18), (43), (44) și (46) ale Directivei 2013/32 enunță:
„(18)
Este atât în interesul statelor membre, cât și al solicitanților de protecție internațională să se ia o decizie cât de repede posibil cu privire la cererile de protecție internațională fără a aduce atingere unei examinări adecvate și complete.
[…]
(43)
Statele membre ar trebui să examineze pe fond toate cererile, și anume să evalueze dacă solicitantul respectiv îndeplinește condițiile necesare pentru a obține protecție internațională în conformitate cu Directiva [2011/95], cu excepția cazului în care prezenta directivă cuprinde dispoziții contrare, în special atunci când se poate presupune în mod rezonabil că o altă țară ar efectua examinarea sau ar asigura protecție suficientă. Statele membre ar trebui, în special, să nu aibă obligația de a evalua pe fond o cerere de protecție internațională atunci când o primă țară de azil a acordat solicitantului statutul de refugiat sau o protecție suficientă în alt mod și solicitantul va fi readmis în acea țară.
(44)
De asemenea, statele membre ar trebui să nu aibă obligația de a evalua pe fond o cerere de protecție internațională în cazul în care se poate presupune în mod rezonabil că solicitantul, datorită unei legături suficiente cu o țară terță astfel cum este definită de legislația internă, va cere protecție în respectiva țară terță, și în cazul în care există motive să se considere că solicitantul va fi admis sau readmis în țara respectivă. Statele membre ar trebui să acționeze în acest mod numai atunci când solicitantul în cauză ar fi în siguranță în respectiva țară terță. Pentru a se evita circulația secundară a solicitanților, ar trebui stabilite principii comune pentru luarea în considerare sau desemnarea de către statele membre a țărilor terțe ca sigure.
[…]
(46)
În situația în care statele membre aplică conceptele de țară terță sigură de la caz la caz sau desemnează țări ca fiind sigure prin adoptarea de liste în acest scop, acestea ar trebui să țină seama, inter alia, de orientările și manualele operaționale și de informațiile privind țările de origine și activitățile, inclusiv de metodologia [Biroului European de Sprijin pentru Azil (BESA)] privind raportul de informare referitor la țara de origine, menționate în Regulamentul (UE) nr. 439/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 mai 2010 privind înființarea unui Birou European de Sprijin pentru Azil [(JO 2010, L 132, p. 11)][, precum și de orientările relevante ale Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați (ICNUR)].”
6
Capitolul II din Directiva 2013/32, intitulat „Principii fundamentale și garanții”, cuprinde articolele 6-30 din aceasta.
7
Capitolul III din directiva menționată, intitulat „Proceduri în primă instanță”, cuprinde articolele 31-43 din aceasta.
8
Articolul 32 din directiva menționată, intitulat „Cereri nefondate”, prevede:
„(1)   Fără a aduce atingere articolului 27, statele membre pot considera o cerere ca nefondată numai în cazul în care autoritatea decizională a stabilit că solicitantul nu îndeplinește condițiile pentru obținerea de protecție internațională în temeiul Directivei [2011/95].
(2)   În cazul cererilor nefondate în care se aplică oricare dintre situațiile enumerate la articolul 31 alineatul (8), statele membre pot, de asemenea, să considere o cerere ca vădit nefondată în cazul în care este definită ca atare în legislația internă.”
9
Articolul 33 din Directiva 2013/32, intitulat „Cereri inadmisibile”, prevede:
„(1)   În afara cazurilor în care o cerere nu este examinată în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 604/2013 [al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31)], statele membre nu au obligația de a verifica dacă solicitantul îndeplinește condițiile cerute pentru a obține protecție internațională în conformitate cu Directiva [2011/95], în cazul în care cererea este considerată inadmisibilă în temeiul prezentului articol.
(2)   Statele membre pot considera o cerere de protecție internațională ca inadmisibilă numai în cazul în care:
[…]
(c)
o țară care nu este stat membru este considerată ca țară terță sigură pentru solicitant, în temeiul articolului 38;
[…]”
10
Articolul 38 din Directiva 2013/32, intitulat „Conceptul de țară terță sigură”, prevede la alineatele (1)-(4):
„(1)   Statele membre pot să aplice conceptul de țară terță sigură numai atunci când autoritățile competente au certitudinea că în țara terță respectivă un solicitant de protecție internațională va fi tratat în conformitate cu următoarele principii:
(a)
viața și libertatea sa nu sunt amenințate din motive de rasă, religie, cetățenie, apartenență la un grup social sau opinii politice;
(b)
nu există niciun risc de vătămare gravă, astfel cum este definită în Directiva [2011/95];
(c)
principiul nereturnării este respectat în conformitate cu [Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 [1954]), intrată în vigoare la 22 aprilie 1954 și completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967 și intrat în vigoare la 4 octombrie 1967 (denumită în continuare «Convenția de la Geneva»)];
(d)
interdicția expulzării, prevăzută de dreptul internațional, cu încălcarea dreptului de a nu fi torturat și supus unor tratamente crude, inumane sau degradante, este respectată și
(e)
există posibilitatea de a solicita recunoașterea statutului de refugiat și, în cazul în care acest statut este acordat, de a beneficia de protecție conform Convenției de la Geneva.
(2)   Aplicarea conceptului de țară terță sigură se supune normelor prevăzute de dreptul intern, inclusiv:
(a)
normelor care prevăd necesitatea existenței unei legături între solicitant și țara terță în cauză în baza căreia ar fi rezonabil ca persoana respectivă să se ducă în țara respectivă;
(b)
normelor privind metodologia prin care autoritățile competente se asigură că unei anumite țări sau unui anumit solicitant i se poate aplica conceptul de țară terță sigură. Această metodologie include examinarea de la caz la caz a siguranței țării pentru un anumit solicitant și/sau desemnarea de către statul membru a țărilor considerate, în general, sigure;
(c)
normelor conforme cu dreptul internațional, care permit o examinare individuală pentru a stabili dacă respectiva țară terță este sigură pentru un anumit solicitant, ceea ce, cel puțin, permite solicitantului să conteste aplicarea conceptului de țară terță sigură pe motivul că țara terță nu este sigură în situația sa personală. De asemenea, solicitantului i se permite să conteste existența unei legături între el și țara terță în conformitate cu litera (a).
(3)   Atunci când pun în aplicare o decizie bazată exclusiv pe prezentul articol, statele membre:
(a)
îl informează pe solicitant în mod corespunzător și
(b)
îi furnizează un document prin care autoritățile țării terțe sunt informate, în limba țării respective, despre faptul că cererea nu a fost examinată pe fond.
(4)   În cazul în care țara terță nu permite solicitantului să intre pe teritoriul său, statele membre se asigură că are acces la o procedură în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale prevăzute la capitolul II.”
11
Capitolul V din Directiva 2013/32, intitulat „Proceduri privind căile de atac”, cuprinde articolul 46 din aceasta, intitulat „Dreptul la o cale de atac efectivă”. Potrivit alineatelor (1) și (3) ale acestui articol:
„(1)   Statele membre se asigură că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești împotriva:
(a)
unei decizii luate cu privire la cererea lor de protecție internațională, inclusiv o decizie:
(i)
de a considera nefondată o cerere cu privire la statutul de refugiat și/sau de protecție subsidiară;
(ii)
de a considera inadmisibilă o cerere în temeiul articolului 33 alineatul (2);
[…]
(3)   Pentru a se conforma alineatului (1), statele membre se asigură că o cale de atac efectivă prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul Directivei [2011/95], cel puțin în cazul procedurilor privind căile de atac în fața unei instanțe de fond.”
Dreptul bulgar
ZUB
12
Articolul 9 alineatul (1) din Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (Legea privind azilul și refugiații) (DV nr. 54 din 31 mai 2002), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „ZUB”), prevede:
„Statutul umanitar se acordă resortisantului străin care nu îndeplinește condițiile de acordare a statutului de refugiat și care nu poate sau nu dorește să obțină protecția țării sale de origine deoarece poate fi expus unui risc real de vătămări grave, cum ar fi:
1)
pedeapsa cu moartea sau execuția; sau
2)
tortura, pedepsele sau tratamentele inumane sau degradante sau
3)
amenințările grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.”
13
Articolul 13 alineatul (1) punctul 14, precum și alineatele (4) și (5) din ZUB prevede:
„(1)   Cererea de protecție internațională a unui resortisant străin este respinsă ca vădit nefondată atunci când nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 8 alineatele (1) și (9) sau la articolul 9 alineatele (1), (6) și (8), iar resortisantul străin:
[…]
14.
provine dintr‑o țară terță sigură, cu condiția să fie admis în aceasta;
[…]
(4)   Împrejurarea prevăzută la alineatul (1) punctul 14 poate constitui un motiv autonom de respingere a cererii ca vădit nefondată numai dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
1.
există o legătură între resortisantul străin și țara terță în cauză care justifică returnarea sa în cadrul unei examinări individuale a siguranței în această țară a resortisantului străin în cauză;
2.
resortisantului străin i se furnizează un document în limba țării terțe sigure pentru a informa autoritățile țării terțe respective că cererea sa nu a fost examinată pe fond.
(5)   În cazul în care resortisantul străin nu este admis pe teritoriul țării terțe sigure, acestuia i se acordă accesul la o procedură de acordare a protecției internaționale în Bulgaria.”
14
Articolul 98 alineatele (1) și (2) din ZUB are următorul cuprins:
„(1)   Președintele DAB, în acord cu ministrul afacerilor externe, poate, dacă este cazul, să prezinte Consiliului de Miniștri liste naționale cu țări de origine sigure și țări terțe sigure.
(2)   La adoptarea listelor, Consiliul de Miniștri, făcând trimitere la surse de informații provenind din alte state membre ale Uniunii Europene, de la [BESA], [ICNUR], Consiliul Europei și de la alte organizații internaționale, ține seama de măsura în care statul oferă protecție împotriva persecuțiilor și a tratamentelor inumane sau degradante prin:
1.
legile și reglementările relevante ale țării și modul cum sunt aplicate;
2.
respectarea drepturilor și libertăților garantate de Convenția [europeană] pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 […], sau de Pactul internațional cu privire la drepturile civile și politice, [adoptat la 16 decembrie 1966 de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite și intrat în vigoare la 23 martie 1976], sau de Convenția împotriva torturii și a altor pedepse sau tratamente cu cruzime, inumane sau degradante, adoptată la 10 decembrie 1984 de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite [și intrată în vigoare la 26 iunie 1987];
3.
respectarea principiului nereturnării în conformitate cu [Convenția de la Geneva];
4.
existența unui sistem de căi de atac eficiente împotriva încălcării acestor drepturi și libertăți.”
15
Potrivit articolului 99 din ZUB:
„Un resortisant străin care a depus o cerere de protecție internațională poate răsturna prezumția de securitate a țării care figurează pe lista prevăzută la articolul 98.”
16
Alineatul 1 punctul 9 din Dispozițiile complementare la ZUB cuprinde următoarea definiție:
„«Țară terță sigură» înseamnă: o altă țară decât țara de origine, în care resortisantul străin care a depus o cerere de protecție internațională a locuit și
a)
nu are motive să se teamă pentru viața sau libertatea sa din cauza rasei, religiei, cetățeniei, apartenenței la un anumit grup social sau a opiniilor politice;
b)
este protejat împotriva returnării pe teritoriul unui stat în care există condiții de persecuție și de amenințare a drepturilor sale;
c)
nu este expus riscului de persecuție sau de vătămări grave, cum ar fi tortura, tratamentele sau pedepsele inumane sau degradante;
d)
are posibilitatea de a solicita statutul de refugiat și, în cazul acordării acestuia, de a beneficia de protecție internațională în calitate de refugiat;
e)
există motive suficiente pentru a considera că acesta va fi admis pe teritoriul acestui stat.”
Decizia nr. 247
17
Punctul 2 din Decizia nr. 247 a Consiliului de Miniștri al Republicii Bulgaria din 3 aprilie 2024 de adoptare a listei țărilor de origine sigure și a listei țărilor terțe sigure pentru solicitanții de protecție (denumită în continuare „Decizia nr. 247”) are următorul cuprins:
„Adoptă lista țărilor terțe sigure pentru solicitanții de protecție [internațională] în conformitate cu anexa nr. 2 [...] Asia: Republica Populară Bangladesh, Republica Islamică Iran, Europa de Sud‑Est: Republica Turcia”.
Litigiul principal și întrebările preliminare
18
NP, resortisant sirian minor neînsoțit, a depus o cerere de protecție internațională în Bulgaria la 2 noiembrie 2023.
19
În cadrul interviului desfășurat la 1 decembrie 2023, NP a afirmat că a locuit în provincia Alep (Siria) și că a părăsit‑o, cu două, trei luni mai devreme, cu doi dintre frații săi din cauza războiului. NP ar fi rămas aproximativ o lună în Turcia înainte de a intra ilegal pe teritoriul bulgar. Frații săi ar fi rămas în Turcia, unde ar mai trăi de asemenea trei dintre surorile sale împreună cu soții lor.
20
Printr‑o decizie din 18 iunie 2024, președintele DAB a respins cererea lui NP, refuzându‑i acordarea atât a statutului de refugiat, cât și a statutului umanitar. Acesta a considerat că, deși NP nu îndeplinea condițiile pentru a fi considerat refugiat, el era expus, din cauza conflictului armat intern și a violenței generalizate în Siria, unei amenințări reale la adresa vieții sau a persoanei sale. Cu toate acestea, președintele DAB a considerat că Republica Turcia constituie o „țară terță sigură” în care NP se putea stabili în condiții de siguranță. Astfel, NP ar fi trăit pe teritoriul turc timp de o lună fără risc pentru securitatea sa și mai mulți dintre frații și surorile sale ar trăi încă acolo. El ar fi avut posibilitatea legală de a se înregistra la serviciile turce și de a‑și regulariza șederea, ceea ce el nu ar fi făcut. În acest context, președintele DAB a dedus din informațiile colectate din surse accesibile publicului că apatrizii și refugiații din Siria, sosiți în Turcia ca urmare a unor evenimente survenite în Siria începând cu 28 aprilie 2011, beneficiau de o protecție temporară din partea guvernului turc. Beneficiarii acestei protecții ar fi protejați împotriva unei returnări forțate în Siria. În plus, ar fi satisfăcute nevoile lor esențiale.
21
NP a sesizat Administrativen sad Sofia‑grad (Tribunalul Administrativ din Sofia, Bulgaria), care este instanța de trimitere, cu o cerere de anulare a deciziei din 18 iunie 2024.
22
Ca răspuns la o cerere de informații a instanței de trimitere, președintele DAB a informat‑o pe aceasta că, în primul rând, DAB aplica Decizia nr. 247, potrivit căreia Republica Turcia era considerată o țară terță sigură. În al doilea rând, el a arătat că DAB nu a dezvoltat metode în conformitate cu articolul 38 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2013/32. În al treilea rând, acesta a recunoscut că NP nu a fost informat în mod explicit cu privire la posibilitatea de a contesta aplicarea conceptului de țară terță sigură în privința sa sau existența unei legături între el și țara terță în cauză.
23
În acest context, instanța de trimitere consideră necesar să obțină precizări cu privire la interpretarea dispozițiilor Directivei 2013/32 referitoare la conceptul de „țară terță sigură”. Astfel, articolul 38 din această directivă nu ar fi fost transpus integral în ordinea juridică bulgară, iar acest concept ar conduce la aplicări divergente la nivel național.
24
Mai concret, în primul rând, instanța de trimitere ridică problema dacă dispozițiile directivei menționate permit respingerea unei cereri de protecție internațională în temeiul conceptului menționat în cadrul unei proceduri ordinare în temeiul capitolului III din aceeași directivă, și aceasta odată ce, cu ocazia examinării pe fond a acestei cereri, autoritatea competentă a constatat că solicitantul îndeplinește condițiile pentru a i se acorda statutul conferit prin protecție subsidiară. Aceasta precizează că jurisprudența Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria) permite o asemenea practică.
25
În al doilea rând, instanța de trimitere ridică problema condițiilor de aplicare a conceptului de „țară terță sigură” prevăzute la articolul 38 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2013/32. Pe de o parte, ea arată că, în temeiul articolului 38 alineatul (2) litera (b) din această directivă, statele membre sunt obligate să elaboreze și să pună în aplicare o „metodologie” pentru a se asigura că acest concept poate fi aplicat unei anumite țări sau unui anumit solicitant. Ea ridică problema dacă, atunci când, precum în cauza principală, dreptul național nu prevede o astfel de metodologie, conceptul menționat poate fi aplicat, dacă este cazul, pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unui act al puterii executive precum Decizia nr. 247. Pe de altă parte, această instanță constată că dreptul bulgar nu prevede criterii care să permită să se considere că există o legătură între solicitant și țara terță în cauză, pe baza căreia ar fi rezonabil ca solicitantul să se ducă în această țară, și că nici articolul 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32 nu precizează aceste criterii. Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema dacă această dispoziție impune statelor membre să prevadă astfel de criterii în dreptul lor național.
26
În ultimul rând, instanța de trimitere solicită clarificări cu privire la controlul jurisdicțional necesar. În temeiul articolului 38 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32, statele membre ar trebui să permită solicitantului să conteste în justiție existența unei legături între el și o țară terță considerată sigură în privința sa. Or, dreptul bulgar nu ar prevedea un astfel de control jurisdicțional. Această instanță ridică, așadar, problema dacă este obligată, în cadrul examinării unei acțiuni împotriva unei decizii întemeiate pe conceptul de „țară terță sigură”, să se declare competentă și să examineze existența unei astfel de legături, iar aceasta în temeiul dispoziției menționate.
27
În aceste condiții, Administrativen sad Sofia‑grad (Tribunalul Administrativ din Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul interpretării în sens larg a considerentului (46) și a articolului 33 alineatul (2) litera (c) [din Directiva 2013/32] coroborat cu articolul 38 din [aceasta], se poate considera că normele stabilite în aceste dispoziții, care dau posibilitatea ca o anumită cerere de protecție internațională să poată fi declarată inadmisibilă și care consacră conceptul de «țară terță sigură», potrivit articolului 38 din [această directivă], [trebuie să se aplice] într‑o procedură prevăzută în capitolul III din această directivă în lumina principiilor și a garanților fundamentale din capitolul II din aceeași directivă, cu alte cuvinte, în cadrul examinării pe fond a unei cereri de protecție internațională?
2)
Considerentul (46) și articolul [33] alineatul (2) litera (c) [din Directiva 2013/32] coroborat cu articolul 38 din [aceasta] trebuie interpretate în sensul că permit o dispoziție națională precum cea de la articolul 75 alineatul (2) din ZUB, precum și o practică administrativă și o jurisprudență potrivit cărora o cerere de protecție internațională examinată pe fond poate fi respinsă fără a fi declarată vădit nefondată sau inadmisibilă numai pentru motivul că solicitantul are posibilitatea de a se prevala de protecția unei țări terțe sigure, fără ca în dreptul național să fie elaborată și aplicată metodologia prevăzută la articolul 38 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2013/32 și în condițiile în care autoritatea administrativă recunoaște faptul că în țara de origine a solicitantului este în desfășurare un conflict armat și în privința lui sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 15 litera (c) din Directiva 2011/95?
3)
Articolul 38 alineatul (2) litera (b) [din Directiva 2013/32] coroborat cu considerentul (46) al [acesteia] trebuie interpretat în sensul că autoritatea administrativă care examinează pe fond o cerere de protecție internațională poate aplica unei anumite țări sau unui anumit solicitant conceptul de «țară terță sigură» doar pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unei decizii a unui organ al puterii executive (Consiliul de Miniștri), potrivit căreia o anumită țară terță este o țară terță sigură, fără ca dreptul național să prevadă metodologia impusă de această dispoziție prin care autoritatea administrativă se asigură că unei anumite țări sau unui anumit solicitant i se poate aplica conceptul de «țară terță sigură»?
4)
Articolul 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că statele membre sunt obligate să prevadă în dreptul național criterii care permit să se considere că între solicitant și țara terță respectivă există o legătură în baza căreia ar fi rezonabil ca persoana respectivă să se ducă în țara respectivă?
5)
Articolul 38 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32, care prevede că solicitantul are posibilitatea de a contesta pe cale jurisdicțională existența unei legături între el și o țară terță recunoscută ca fiind sigură în sensul [articolului 38 alineatul (2) litera (a) din această directivă], trebuie interpretat în sensul că, în lipsa unei dispoziții naționale care să prevadă controlul jurisdicțional al legalității existenței unei legături între solicitant și țara terță respectivă, instanța sesizată cu o acțiune împotriva deciziei administrative prin care s‑a refuzat să se acorde solicitantului protecție internațională pentru motivul că o țară terță a fost recunoscută ca fiind sigură pentru el este obligată să se declare competentă și să se pronunțe asupra legalității admiterii de autoritatea administrativă a existenței unei asemenea legături?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
28
Cu titlu introductiv, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului cu care sunt sesizate [a se vedea Ordonanța din 26 ianuarie 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, punctul 7, și Hotărârea din 15 aprilie 2021, État belge (Elemente ulterioare deciziei de transfer), C‑194/19, EU:C:2021:270, punctul 21].
29
Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, în cadrul acestei proceduri de cooperare, este de competența Curții să ofere instanței de trimitere un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, punctele 22 și 23, Hotărârea din 28 noiembrie 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punctul 18, și Hotărârea din 3 iunie 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, punctul 34).
30
În lumina acestei jurisprudențe, este necesar să se examineze împreună prima și a doua întrebare, care se suprapun în esență. Pe de altă parte, în măsura în care a doua întrebare se referă la definirea în dreptul național a metodologiei referitoare la aplicarea conceptului de „țară terță sigură”, ea se confundă cu a treia întrebare, referitoare la aceste metode. Prin urmare, nu este necesar să se abordeze acest aspect în cadrul celei de a doua întrebări.
31
Prin urmare, prima și a doua întrebare trebuie înțelese în sensul că instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 33 alineatul (2) litera (c) și articolul 38 din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că, pe de o parte, motivul de inadmisibilitate enunțat la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă trebuie aplicat în mod necesar cu ocazia examinării pe fond a unei cereri de protecție internațională și că, pe de altă parte, o cerere examinată pe fond poate fi respinsă fără a fi declarată vădit nefondată sau inadmisibilă pentru motivul că o țară terță este considerată o țară terță sigură pentru solicitant, iar aceasta în condițiile în care autoritatea competentă a constatat că acest solicitant îndeplinea condițiile prevăzute de Directiva 2011/95 pentru acordarea protecției internaționale.
32
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 33 alineatul (1) din Directiva 2013/32, în afara cazurilor în care o cerere nu este examinată în conformitate cu Regulamentul nr. 604/2013, statele membre nu au obligația de a verifica dacă solicitantul îndeplinește condițiile cerute pentru a obține protecție internațională în conformitate cu Directiva 2011/95 în cazul în care cererea este considerată inadmisibilă în temeiul acestui articol. Articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32 enumeră în mod exhaustiv situațiile în care statele membre pot considera inadmisibilă o cerere de protecție internațională [Hotărârea din 19 martie 2019, Ibrahim ș.a., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 și C‑438/17, EU:C:2019:219, punctul 76, și Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 29].
33
Printre aceste situații figurează, la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă, cea în care o țară terță este considerată ca fiind o țară terță sigură pentru solicitant în temeiul articolului 38 din directiva menționată.
34
Reiese astfel din însuși modul de redactare a articolului 33 alineatul (1) și alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32 că statele membre nu au obligația de a verifica dacă solicitantul în cauză îndeplinește condițiile impuse pentru a obține protecție internațională în conformitate cu Directiva 2011/95 în cazul în care o țară terță este considerată țară terță sigură pentru acest solicitant [a se vedea prin analogie Hotărârea din 22 februarie 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Unitatea familiei – Protecție deja acordată), C‑483/20, EU:C:2022:103, punctul 24].
35
Această interpretare răspunde finalității articolului 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32, care constă, astfel cum reiese din considerentul (43) al acestei directive, în atenuarea obligației statelor membre de a examina orice cerere de protecție internațională prin definirea situațiilor în care o asemenea cerere este considerată inadmisibilă [Hotărârea din 17 martie 2016, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, punctul 43, Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 30, și Hotărârea din 18 iunie 2024, Bundesrepublik Deutschland (Efectul unei decizii de acordare a statutului de refugiat), C‑753/22, EU:C:2024:524, punctul 50].
36
Rezultă că examinarea motivului de inadmisibilitate enunțat la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32 are vocația de a preceda examinarea pe fond a unei cereri de protecție internațională și, prin urmare, nu trebuie să aibă loc în mod necesar cu ocazia acestei examinări. Această interpretare se impune cu atât mai mult având în vedere obiectivul directivei menționate, evidențiat în considerentul (18) al acesteia, potrivit căruia, în interesul, printre altele, al solicitanților de protecție internațională, cererile de o astfel de protecție trebuie să facă obiectul unei decizii cât de rapide posibil, fără a aduce atingere unei examinări adecvate și complete (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges și Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punctul 52, precum și jurisprudența citată).
37
În lipsa unei dispoziții contrare în Directiva 2013/32, considerațiile care precedă implică în același mod că o cerere de protecție internațională poate fi declarată inadmisibilă pentru un motiv enunțat la articolul 33 alineatul (2) din această directivă într‑o situație în care condițiile pentru acordarea protecției internaționale ar fi eventual îndeplinite sau chiar după ce autoritatea decizională a efectuat o examinare pe fond a necesităților de protecție.
38
Interpretarea stabilită la punctele 36 și 37 din prezenta hotărâre este confirmată de contextul articolului 33 din Directiva 2013/32.
39
În acest sens, trebuie subliniat că acest articol, care reglementează cazurile de inadmisibilitate a unei cereri de protecție internațională, este precedat de articolul 32 din această directivă, care privește cererile nefondate. Or, potrivit articolului 32 alineatul (1) din directiva menționată, statele membre pot considera o cerere ca nefondată numai în cazul în care autoritatea decizională a stabilit că solicitantul nu îndeplinește condițiile pentru obținerea de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95. În plus, în temeiul articolului 32 alineatul (2) din Directiva 2013/32, o cerere poate fi considerată vădit nefondată în cazul în care este definită ca atare în legislația internă, în situațiile enumerate la articolul 31 alineatul (8) din această directivă. Aceste situații nu privesc motivele de inadmisibilitate enunțate la articolul 33 alineatul (2) din directiva menționată.
40
Coroborarea articolelor 32 și 33 din Directiva 2013/32 evidențiază astfel voința univocă a legiuitorului Uniunii de a face o distincție netă între motivele de inadmisibilitate a unei cereri de protecție internațională și motivele de respingere pe fond a unei asemenea cereri. Această distincție este, pe de altă parte, reluată la articolul 46 alineatul (1) litera (a) punctele (i) și (ii) din această directivă, care se referă la dreptul la o cale de atac efectivă împotriva deciziilor prin care se consideră nefondată o cerere de protecție internațională și, respectiv, împotriva deciziilor de inadmisibilitate a unei astfel de cereri.
41
Rezultă că, în conformitate cu articolul 32 din Directiva 2013/32, numai după o examinare pe fond a cererii de protecție internațională această cerere poate, dacă este cazul, să fie respinsă ca nefondată sau vădit nefondată. În schimb, aplicarea unui motiv de inadmisibilitate, în sensul articolului 33 alineatul (2) din această directivă, nu poate conduce decât la o respingere a cererii ca inadmisibilă, și aceasta independent de o asemenea examinare a acesteia.
42
În speță, din elementele de drept național de care dispune Curtea pare să reiasă că articolul 13 alineatul (1) punctul 14 din ZUB prevede respingerea unei cereri de protecție internațională ca fiind „vădit nefondată” pentru motivul că resortisantul străin „provine dintr‑o țară terță sigură”, cu alte cuvinte, pentru un motiv de inadmisibilitate, în sensul articolului 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32, cu încălcarea cerințelor care decurg din articolele 32 și 33 din aceasta. Revine însă instanței de trimitere, singura competentă să se pronunțe cu privire la dreptul național, sarcina de a verifica dacă aceasta este situația.
43
În lumina motivelor care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 33 alineatul (2) litera (c) și articolul 38 din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că:
–
motivul de inadmisibilitate prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă nu trebuie aplicat în mod necesar cu ocazia examinării pe fond a unei cereri de protecție internațională;
–
o cerere examinată pe fond poate fi respinsă ca inadmisibilă pentru motivul că o țară terță este considerată o țară terță sigură pentru solicitant, chiar și atunci când autoritatea competentă a constatat că acest solicitant îndeplinește condițiile prevăzute de Directiva 2011/95 pentru acordarea protecției internaționale. În schimb, o astfel de cerere nu poate fi respinsă ca nefondată sau chiar vădit nefondată decât în condițiile enunțate la articolul 32 din Directiva 2013/32 și, în orice caz, nu poate fi respinsă ca nefondată în temeiul motivului de inadmisibilitate prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această din urmă directivă.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Observații introductive
44
Întrucât a treia și a patra întrebare privesc interpretarea articolului 38 alineatul (2) din Directiva 2013/32, este oportun să se amintească, cu titlu introductiv, că din articolul 38 din această directivă reiese că aplicarea conceptului de „țară terță sigură”, în sensul articolului 33 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată, este subordonată respectării condițiilor prevăzute la alineatele (1)-(4) ale acestui articol 38.
45
În special, în primul rând, articolul 38 alineatul (1) din Directiva 2013/32 impune ca autoritățile competente ale statelor membre să fi dobândit certitudinea că țara terță în cauză respectă principiile enunțate în mod explicit în această dispoziție.
46
În al doilea rând, articolul 38 alineatul (2) din această directivă condiționează aplicarea conceptului de „țară terță sigură” de normele stabilite în dreptul intern. Aceste norme trebuie să le includă printre altele, primo, pe cele care prevăd existența unei legături între solicitantul de protecție internațională și țara terță în cauză de așa natură încât face rezonabilă deplasarea solicitantului respectiv către țara respectivă. Secundo, acestea trebuie să le includă pe cele referitoare la metodele aplicate de autoritățile competente pentru a se asigura că conceptul de „țară terță sigură” poate fi aplicat unei anumite țări sau unui anumit solicitant de protecție internațională, precizându‑se că aceste metode trebuie să prevadă o examinare de la caz la caz a siguranței țării pentru un astfel de solicitant și/sau desemnarea de către statul membru a țărilor considerate în general sigure. Tertio, ele trebuie să le includă pe cele, conforme cu dreptul internațional, care permit o examinare individuală pentru a stabili dacă țara terță în cauză este sigură pentru un anumit solicitant de protecție internațională și care permit acestui solicitant să conteste atât aplicarea conceptului de „țară terță sigură” în raport cu situația sa particulară, cât și existența unei legături între el însuși și această țară.
47
În al treilea rând, articolul 38 alineatele (3) și (4) din directiva menționată impune statelor membre care pun în aplicare o decizie întemeiată exclusiv pe conceptul de „țară terță sigură” să informeze solicitantul de protecție internațională cu privire la aceasta și să îi furnizeze un document prin care autoritățile țării terțe în cauză sunt informate, în limba țării respective, că cererea acestuia nu a fost examinată pe fond. Statele membre trebuie să se asigure că acest solicitant poate iniția o procedură în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din această directivă în cazul în care țara terță nu îi permite să intre pe teritoriul său.
48
Condițiile enunțate la articolul 38 din Directiva 2013/32 sunt cumulative, astfel încât motivul de inadmisibilitate enunțat la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă nu poate fi aplicat atunci când una dintre aceste condiții lipsește [Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 40, precum și jurisprudența citată].
49
În lumina acestor observații introductive trebuie analizate succesiv a patra și apoi a treia întrebare, care privesc litera (a) și, respectiv, litera (b) ale articolului 38 alineatul (2) din Directiva 2013/32.
Cu privire la a patra întrebare
50
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că statele membre trebuie să prevadă în dreptul lor național criterii care permit să se considere că există o legătură între solicitantul de protecție internațională și țara terță în cauză.
51
Astfel cum s‑a amintit la punctul 46 din prezenta hotărâre, această dispoziție prevede că aplicarea conceptului de „țară terță sigură” este subordonată normelor stabilite în dreptul intern care prevăd existența unei legături între solicitantul de protecție internațională și țara terță în cauză de așa natură încât face rezonabilă deplasarea acestui solicitant către țara respectivă.
52
Rezultă, așadar, din dispoziția menționată, interpretată de altfel în lumina considerentului (44) al Directivei 2013/32, că revine statelor membre sarcina de a defini, în dreptul lor național, legătura necesară între un solicitant de protecție internațională și o țară terță sigură. În acest scop și în lipsa oricărei definiții a noțiunii de „legătură” în această directivă, statele membre trebuie să determine criteriile pertinente pentru stabilirea unei astfel de legături.
53
În această privință, reiese de asemenea din considerentul (44) că această legătură trebuie să fie suficientă pentru a face rezonabilă deplasarea solicitantului respectiv către această țară [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 46].
54
În acest context, Curtea a statuat, pe de altă parte, că împrejurarea că un solicitant de protecție internațională a tranzitat pe teritoriul unei țări terțe nu poate, în sine, să constituie un motiv valabil pentru a se considera că acest solicitant s‑ar putea întoarce în mod rezonabil în această țară [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 47].
55
În speță, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă dreptul bulgar definește „legătura”, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32, observându‑se că din alineatul (1) punctul 9 din dispozițiile complementare ale ZUB ar părea să reiasă că dreptul bulgar stabilește existența unei astfel de legături printr‑un criteriu legat de „șederea” solicitantului de protecție internațională în țara terță în cauză. Dacă aceasta este situația, ar reveni de asemenea acestei instanțe sarcina de a stabili dacă, având în vedere ansamblul împrejurărilor care caracterizează o eventuală ședere anterioară a solicitantului vizat în țara terță în cauză, cum sunt durata și motivele acestei șederi, precum și prezența în această țară terță a unor membri de familie apropiați ai acestui solicitant, o asemenea ședere este suficientă pentru a considera că există între respectivul solicitant și țara terță menționată o legătură de așa natură încât s‑ar putea întoarce în mod rezonabil în această țară.
56
În lumina motivelor care precedă, este necesar să se răspundă la a patra întrebare că articolul 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că statele membre trebuie să prevadă în dreptul lor intern criterii care permit să se considere că există o legătură între solicitantul de protecție internațională și țara terță în cauză, precizându‑se că această legătură trebuie să fie suficientă pentru a face rezonabilă deplasarea solicitantului respectiv către această țară.
Cu privire la a treia întrebare
57
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 38 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că autoritatea decizională poate aplica conceptul de „țară terță sigură” pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unei decizii a puterii executive care întocmește o listă a țărilor terțe sigure, fără ca dreptul național să definească o „metodologie” în sensul acestei dispoziții.
58
În primul rând, astfel cum s‑a amintit la punctul 46 din prezenta hotărâre, articolul 38 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2013/32 condiționează aplicarea conceptului de „țară terță sigură” de normele prevăzute de dreptul intern referitoare la metodologia prin care autoritățile competente se asigură că acest concept poate fi aplicat unei anumite țări sau unui anumit solicitant de protecție internațională. În plus, această metodologie trebuie să includă examinarea de la caz la caz a siguranței țării pentru un anumit solicitant și/sau desemnarea de către statul membru a țărilor considerate, în general, sigure.
59
Rezultă, prin urmare, din însuși modul de redactare a acestei dispoziții și în special din trimiterea la dreptul intern, precum și din locuțiunea „și/sau” care figurează în a doua teză a dispoziției menționate că aceasta acordă statelor membre posibilitatea de a alege între diferite metode de aplicare a conceptului de „țară terță sigură”, pe care trebuie să le definească în dreptul lor intern. Astfel, rezultă că statele membre pot, în principiu, să prevadă fie o examinare de la caz la caz a siguranței țării pentru orice solicitant de protecție internațională, fie desemnarea țărilor considerate ca fiind în general sigure, fie o combinație a acestor două metode.
60
În ceea ce privește, mai precis, metoda care constă în a prevedea desemnarea țărilor considerate ca fiind în general sigure, Curtea a statuat că articolul 38 din Directiva 2013/32, interpretat în lumina considerentelor (44) și (46) ale acesteia, autorizează un stat membru să desemneze, printr‑un act cu aplicabilitate generală, o țară ca fiind o țară terță în general sigură pentru anumiți solicitanți de protecție internațională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges și Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punctele 43-45).
61
În plus, potrivit considerentului (46) al acestei directive, statele membre ar trebui, în scopul aplicării conceptului de „țară terță sigură”, de la caz la caz sau prin desemnarea unor astfel de țări prin acte cu aplicabilitate generală, să ia în considerare, inter alia, orientările și manualele operaționale, precum și informațiile privind țările de origine și activitățile, inclusiv metodologia Agenției Uniunii Europene pentru Azil (AUEA), care a succedat BESA, privind raportul de informare referitor la țara de origine, precum și orientările pertinente ale ICNUR.
62
Această listă neexhaustivă de informații regrupează informații care prezintă caracteristica comună de a fi accesibile publicului. Prin urmare, este necesar să se considere că, în vederea aplicării conceptului de „țară terță sigură”, statele membre pot ține seama de informații care provin din surse accesibile publicului.
63
Rezultă că nimic nu se opune, în principiu, ca autoritatea decizională să aplice conceptul de „țară terță sigură” pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unei decizii emise de puterea executivă care întocmește, în conformitate cu dreptul național, o listă a țărilor terțe sigure.
64
În al doilea rând, trebuie totuși să se țină seama și de articolul 38 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32. Potrivit acestei dispoziții, statele membre trebuie să stabilească norme care permit o examinare individuală pentru a determina dacă țara terță în cauză este sigură pentru un anumit solicitant de protecție internațională, garantându‑i printre altele posibilitatea de a contesta aplicarea conceptului de „țară terță sigură” în raport cu situația sa particulară, precum și existența unei legături între el și această țară terță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges și Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punctul 44).
65
În consecință, chiar și atunci când, în conformitate cu articolul 38 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2013/32, un stat membru alege, în ceea ce privește metodologia referitoare la aplicarea conceptului de „țară terță sigură”, să prevadă desemnarea țărilor terțe sigure prin intermediul unui act cu aplicabilitate generală, acestuia îi mai revine, în conformitate cu articolul 38 alineatul (2) literele (b) și (c) din această directivă, sarcina de a defini metodologia aplicabilă pentru a aprecia, de la caz la caz, în funcție de circumstanțele particulare ale solicitantului de protecție internațională respectiv, dacă țara terță în cauză îndeplinește condițiile pentru a fi considerată sigură pentru acest solicitant, precum și posibilitatea solicitantului menționat de a contesta existența unei legături, în sensul acestei din urmă dispoziții. [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 48].
66
În lumina motivelor care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 38 alineatul (2) literele (b) și (c) din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că autoritatea decizională poate aplica conceptul de „țară terță sigură” pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unei decizii a puterii executive care întocmește o listă a țărilor terțe sigure, cu condiția ca dreptul intern să definească și metodologia aplicabilă pentru a aprecia, de la caz la caz, în funcție de circumstanțele particulare ale solicitantului de protecție internațională, dacă țara terță în cauză îndeplinește condițiile pentru a fi considerată sigură pentru acest solicitant, precum și posibilitatea solicitantului respectiv de a contesta existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din această directivă.
Cu privire la a cincea întrebare
67
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, Curtea poate fi pusă în situația de a lua în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (a se vedea Hotărârea din 20 martie 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, punctul 9, precum și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 44).
68
Astfel, împrejurarea că, pe plan formal, instanța de trimitere a vizat în întrebările sale anumite dispoziții ale dreptului Uniunii nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei principale, extrăgând din ansamblul elementelor furnizate de această instanță și în special din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punctul 26, precum și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 45).
69
În speță, trebuie să se observe că a cincea întrebare privește în mod formal numai interpretarea articolului 38 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32. Cu toate acestea, reiese fără echivoc din motivarea cererii de decizie preliminară, precum și din însuși modul de redactare a acestei întrebări că, prin aceasta, instanța de trimitere dorește să fie lămurită cu privire la implicațiile dreptului la protecție jurisdicțională efectivă al unui solicitant de protecție internațională a cărui cerere a fost respinsă pentru motivul că există pentru el o țară terță sigură.
70
Prin urmare, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, trebuie să se țină seama și de dispozițiile articolului 46 alineatele (1) și (3) din această directivă, precum și ale articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), referitoare la dreptul la protecție jurisdicțională efectivă.
71
În aceste condiții, a cincea întrebare trebuie înțeleasă în sensul că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 38 alineatul (2) litera (c), precum și articolul 46 alineatele (1) și (3) din Directiva 2013/32, citite în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretate în sensul că instanța națională sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională în temeiul motivului de inadmisibilitate referitor la țara terță sigură, prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă, trebuie să verifice existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată, între solicitant și țara terță în cauză, și aceasta chiar dacă dreptul său național nu îi acordă o astfel de competență.
72
În această privință, trebuie amintit că articolul 46 alineatul (1) din Directiva 2013/32 recunoaște solicitanților de protecție internațională dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești împotriva deciziilor cu privire la cererea lor. Articolul 46 alineatul (3) din această directivă definește domeniul de aplicare al dreptului la o cale de atac efectivă, precizând că statele membre care fac obiectul acesteia trebuie să se asigure că instanța în fața căreia este contestată decizia referitoare la cererea de protecție internațională în cauză efectuează „examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul Directivei [2011/95]” (Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 76 și jurisprudența citată).
73
În plus, reiese din jurisprudența Curții că determinarea caracteristicilor căii de atac prevăzute la articolul 46 din Directiva 2013/32 trebuie efectuată în conformitate cu articolul 47 din cartă, care constituie o reafirmare a principiului protecției jurisdicționale efective. Or, articolul 47 din cartă este suficient în sine și nu trebuie să fie precizat prin dispoziții ale dreptului Uniunii sau ale dreptului național pentru a conferi particularilor un drept care să poată fi invocat ca atare. Prin urmare, situația nu poate fi diferită în ceea ce privește articolul 46 alineatul (3) din această directivă, interpretat în lumina articolului 47 din cartă (Hotărârea din 4 octombrie 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, punctul 86, precum și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 77).
74
Pe de altă parte, Curtea a statuat că, chiar și în cazul unei căi de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională ca inadmisibilă, instanța sesizată cu o astfel de cale de atac este obligată să efectueze examinarea deplină și ex nunc prevăzută la articolul 46 alineatul (3) din Directiva 2013/32 [Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 66]. Astfel, termenii „după caz”, care figurează în segmentul de teză „inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul Directivei [2011/95]”, evidențiază faptul că examinarea deplină și ex nunc care incumbă instanței nu trebuie să poarte în mod necesar asupra examinării pe fond a necesităților de protecție internațională, aceasta putând deci să privească admisibilitatea cererii de protecție internațională atunci când dreptul național permite acest lucru în aplicarea articolului 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32 [Hotărârea din 25 iulie 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, punctul 115, și Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 67].
75
În acest context, în ceea ce privește în special o cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională ca inadmisibilă în temeiul motivului de inadmisibilitate referitor la țara terță sigură, prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2013/32, instanța sesizată cu o asemenea cale de atac este obligată, în cadrul examinării depline și actualizate care îi revine, să verifice printre altele dacă țara terță în cauză poate fi considerată o țară terță sigură pentru solicitantul de protecție internațională respectiv [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 68].
76
În scopul acestei verificări, instanța menționată trebuie să examineze cu rigurozitate dacă este îndeplinită fiecare dintre condițiile cumulative cărora le este supusă aplicarea acestui motiv de inadmisibilitate, precum cele prevăzute la articolul 38 din Directiva 2013/32, invitând, dacă este cazul, autoritatea decizională să prezinte orice documentație și orice element de fapt care pot fi pertinente și să se asigure, înainte de a se pronunța, că solicitantul a avut ocazia să își prezinte personal punctul de vedere cu privire la aplicabilitatea motivului de inadmisibilitate în situația sa particulară [a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, punctele 121 și 124, precum și Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 69].
77
Or, existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32, constituie una dintre aceste condiții cumulative. De altfel, articolul 38 alineatul (2) litera (c) din această directivă impune ca orice solicitant de protecție internațională a cărui cerere este respinsă pentru motivul că există pentru el o țară terță sigură să fie autorizat să conteste existența unei legături între el și această țară terță în conformitate cu prima dintre aceste dispoziții.
78
În ceea ce privește litigiul principal, revine, așadar, instanței de trimitere sarcina de a examina, printre altele, existența unei legături între NP și Republica Turcia. Ținând seama de jurisprudența amintită la punctul 73 din prezenta hotărâre, această instanță trebuie să efectueze această examinare chiar și în ipoteza în care, astfel cum arată în cererea de decizie preliminară, dreptul bulgar nu i‑ar acorda o astfel de competență.
79
În lumina motivelor care precedă, este necesar să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 38 alineatul (2) litera (c), precum și articolul 46 alineatele (1) și (3) din Directiva 2013/32, citite în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretate în sensul că instanța națională sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională în temeiul motivului de inadmisibilitate referitor la țara terță sigură, prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă, trebuie să verifice existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată, între solicitant și țara terță în cauză, și aceasta chiar dacă dreptul său național nu îi acordă o astfel de competență.
Cu privire la cheltuielile de judecată
80
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Articolul 33 alineatul (2) litera (c) și articolul 38 din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale
trebuie interpretate în sensul că:
–
motivul de inadmisibilitate prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă nu trebuie aplicat în mod necesar cu ocazia examinării pe fond a unei cereri de protecție internațională;
–
o cerere examinată pe fond poate fi respinsă ca inadmisibilă pentru motivul că o țară terță este considerată o țară terță sigură pentru solicitant, chiar și atunci când autoritatea competentă a constatat că acest solicitant îndeplinește condițiile pentru acordarea protecției internaționale prevăzute de Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate. În schimb, o astfel de cerere nu poate fi respinsă ca nefondată sau chiar vădit nefondată decât în condițiile enunțate la articolul 32 din Directiva 2013/32 și, în orice caz, nu poate fi respinsă ca nefondată în temeiul motivului de inadmisibilitate prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această din urmă directivă.
2)
Articolul 38 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/32
trebuie interpretat în sensul că
statele membre trebuie să prevadă în dreptul lor intern criterii care permit să se considere că există o legătură între solicitantul de protecție internațională și țara terță în cauză, precizându‑se că această legătură trebuie să fie suficientă pentru a face rezonabilă deplasarea solicitantului respectiv către această țară.
3)
Articolul 38 alineatul (2) literele (b) și (c) din Directiva 2013/32
trebuie interpretat în sensul că
autoritatea decizională poate aplica conceptul de „țară terță sigură” pe baza unor informații care provin din surse accesibile publicului și a unei decizii a puterii executive care întocmește o listă a țărilor terțe sigure, cu condiția ca dreptul intern să definească și metodologia aplicabilă pentru a aprecia, de la caz la caz, în funcție de circumstanțele particulare ale solicitantului de protecție internațională, dacă țara terță în cauză îndeplinește condițiile pentru a fi considerată sigură pentru acest solicitant, precum și posibilitatea solicitantului respectiv de a contesta existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din această directivă.
4)
Articolul 38 alineatul (2) litera (c), precum și articolul 46 alineatele (1) și (3) din Directiva 2013/32, citite în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretate în sensul că
instanța națională sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională în temeiul motivului de inadmisibilitate referitor la țara terță sigură, prevăzut la articolul 33 alineatul (2) litera (c) din această directivă, trebuie să verifice existența unei legături, în sensul articolului 38 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată, între solicitant și țara terță în cauză, și aceasta chiar dacă dreptul său național nu îi acordă o astfel de competență.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.