62004CC0030_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügyben a Tribunale di Bolzano (Bolzanoi Körzeti Bíróság, Olaszország) az 1408/71 rendelet(2) 46. cikke (2) bekezdésének a) pontjával kapcsolatban fordult kérdéssel a Bírósághoz.
2. Hasonló kérdést vizsgált a Bíróság a Stinco és Panfilo ügy (3) kapcsán. Jelen ügyben lényegében az ebben az ügyben hozott döntésének értelmezését kérik a Bíróságtól.
A közösségi szabályozás
3. Az 1408/71 rendelet 46. cikke az öregségi vagy halálesethez kapcsolódó ellátások megállapításának feltételeit határozza meg azokban az esetekben, amikor a munkavállaló két vagy több tagállam jogi szabályozása alá tartozik. A 46. cikk (2) bekezdésében szabályozott rendszer azon helyzetek orvoslását célozza, amelyekben az egyik tagállam jogszabályai részben vagy egészben elutasítják az ellátások megállapítását olyan munkavállaló számára, aki nem rendelkezik elegendő időtartamú biztosítási vagy tartózkodási idővel az adott tagállamban annak ellenére, hogy valamely másik tagállamban további biztosítási vagy tartózkodási időt szerzett. A 46. cikk (2) bekezdése értelmében:
„a) az [helyesen: az illetékes] intézmény meghatározza azt az elméleti összeget, amelyet az érintett személy igényelhetne, ha az összes olyan biztosítási, illetve tartózkodási időt, amelyet a tagállamok azon jogszabályai szerint szerzett, amelyek hatálya alá a munkavállaló vagy önálló vállalkozó tartozott, az adott tagállamban a tagállam által az ellátások megállapításának időpontjában alkalmazott jogszabályok szerint szerzett [helyesen: szerezte] volna. Ha az ellátás összege [helyesen: összege e szabályozás értelmében] független a megszerzett idő tartamától, ezt az összeget az e pontban említett elméleti összegnek kell tekinteni;
b) az illetékes intézmény ezt követően meghatározza az ellátás tényleges összegét az előző pontban említett elméleti összeg alapján, valamint az ezen intézmény által alkalmazott jogszabályok szerint a biztosítási esemény bekövetkezését megelőzően szerzett biztosítási vagy tartózkodási időnek az összes érintett tagállam jogszabályai szerint a biztosítási esemény bekövetkezését megelőzően szerzett biztosítási vagy tartózkodási időhöz viszonyított arányában.”
4. Így, amennyiben valaki az A tagállamban 10 évig, a B tagállamban pedig 20 évig dolgozott, akkor a 46. cikk (2) bekezdése alapján akkor is jogosult az A tagállamban annak az ellátásnak az egyharmadára, amelyet 30 évi ott végzett munka után igényelhetne, ha az A tagállam jogszabályai szerint 10 év biztosítási idő alapján nem lenne nyugdíjra jogosult (például mert ezen állam megkövetelné a kérelmezőktől, hogy 15 évet dolgozzanak területükön). Az ily módon körülírt eljárás első lépését (azaz az elméleti összegnek a 46. cikk (2) bekezdése a) pontja szerinti kiszámítását) összesítésnek, a második lépését (azaz az időarányos ellátásnak a 46. cikk (2) bekezdése b) pontja szerinti kiszámítását) pedig időarányos számításnak vagy felosztásnak hívják.
A Stinco és Panfilo ügyben hozott döntés
5. Az olasz jog (4) meghatározza a nyugdíj minimális összegét. Amennyiben a fizetendő nyugdíj teljes összege (beleértve a más tagállam által fizetett bármely nyugdíjat) nem éri el ezt az összeget, kiegészítést kell fizetni a különbözet pótlására.
6. A Stinco-ügyben mindegyik kérelmező az Instituto nazionale della previdenza sociale–hoz (Olasz nemzeti társadalombiztosítási hivatal, a továbbiakban: INPS) fordult öregségi nyugdíjigénnyel. Mindegyik kérelmező ugyanattól az időponttól kezdve más tagállamtól is jogosult volt öregségi nyugdíjra. Az INPS a 46. cikk (2) bekezdésével összhangban időarányos nyugdíjat állapított meg, amelyet azon elméleti nyugdíjak (vagy „elméleti összegek”) alapján számoltak ki, amelyeket a kérelmezők abban az esetben kaptak volna, amennyiben munkavégzésük helye teljes pályafutásuk során Olaszországban lett volna. Úgy tűnik, hogy a számítás alapjául vett elméleti nyugdíj összege olyan mértékű volt, hogy azt – ha a kérelmezők ténylegesen jogosultak lettek volna ezen összegű nemzeti nyugdíjra – az olasz törvényben előírt, a minimálnyugdíj elérését célzó kiegészítéssel megemelték volna.
7. Mindegyik kérelmező azt állította, hogy az időarányos nyugdíjaik kiszámításakor kiindulási pontként használt elméleti nyugdíj összegénél figyelembe kellett volna venni a kiegészítést, és így annak meg kellett volna egyeznie a törvényben előírt minimális összeggel. A Bíróságtól azt kérdezték, hogy az olasz időarányos nyugdíj összegének meghatározásához az INPS-nek a számítást kizárólag a nyugdíj elméleti vagy teoretikus összegére kell-e alapoznia, vagy – ha szükséges – a törvényben előírt minimálnyugdíj elérése érdekében kiegészített elméleti vagy teoretikus nyugdíj összegére. A Bíróság kimondta, hogy az 1408/71 rendelet 46. cikke (2) bekezdésének a) pontja arra kötelezi az illetékes intézményt az időarányos nyugdíj kiszámításakor alapul veendő elméleti nyugdíj összegének meghatározatásakor, hogy vegye figyelembe a törvényben előírt minimálnyugdíj eléréséhez szükséges kiegészítést.
A tényállás és a nemzeti eljárás
8. U. Koschitzki, az alapügy felperese, 1996 októbere óta öregségi nyugdíjat kap. Olaszországban 262, egy másik tagállamban pedig 533, így összesen 795 héten át fizetett járulékot.
9. Annak a nyugdíjnak az elméleti összege, amelyre U. Koschitzki akkor lett volna jogosult, amennyiben teljes pályafutása során Olaszországban dolgozott volna, kevesebb volt – ahogy a Stinco-ügyben is –, mint az olasz minimálnyugdíj. Mindazonáltal úgy tűnik, hogy a törvényben előírt minimálnyugdíj elérése végett fizetendő kiegészítésre való jogosultságnak van egy további feltétele, amely a Stinco-ügynek nem volt kifejezetten tárgya, mégpedig hogy a kérelmező családi jövedelmének kevesebbnek kell lennie az olasz jogban (5) meghatározott összegnél. U. Koschitzki 1996 októberében magasabb családi jövedelemmel (amely a férje jövedelmét is tartalmazta) rendelkezett ennél az összegnél.
10. U. Koschitzki azt állította, hogy – a Stinco-ügyben hozott ítélettel összhangban – az olasz nyugdíj időarányos összegét a törvényben előírt minimálnyugdíj összegére kiegészített elméleti nyugdíj alapulvételével kell kiszámítani.
11. Az INPS ezzel szemben azzal érvelt, hogy mivel U. Koschitzki családi jövedelme meghaladja a kereseti felső határt, a nyugdíj elméleti összegét nem kell kiegészíteni a törvényben előírt minimális összegre a 46. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerinti számítás céljából.
12. U. Koschitzki keresetet nyújtott be a Tribunale di Bolzanohoz, amely megállapította, hogy a Stinco-ügyben hozott ítélet szövege a számítás módját illetően látszólag a kérelmezőnek ad igazat: az olasz időarányos nyugdíj számításának alapja a kiegészített elméleti nyugdíj. Azonban arra is felhívja a figyelmet, hogy az ítélet nem fejtette ki pontosan, hogy a kiegészítést még akkor is figyelembe kell-e venni, ha a családi jövedelem meghaladja az olasz törvényben előírt maximumot. A Tribunale di Bolzano ennek megfelelően felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából lényegében azt a kérdést terjesztette a Bíróság elé, hogy az 1408/71 rendelet 46. cikke (2) bekezdésének a) pontja úgy értelmezendő-e, hogy az olasz időarányos nyugdíj kiszámításakor minden esetben a minimálnyugdíj elérése érdekében kiegészített elméleti nyugdíj összegét kell-e figyelembe venni, még akkor is, ha az meghaladja az olasz törvényben a minimálnyugdíj eléréséhez szükséges kiegészítésre való jogosultság feltételéül előírt kereseti határt.
13. U. Koschitzki, az INPS és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztettek elő, és valamennyien képviseltették magukat a tárgyaláson.
Álláspont
14. U. Koschitzki előadja, hogy az olasz időarányos nyugdíj alapját a kiegészített elméleti nyugdíjnak kell képeznie. Az INPS és a Bizottság ellentétes álláspontot képvisel, jóllehet más-más okból.
15. Véleményem szerint a feltett kérdésre a válasz a 46. cikk (2) bekezdése a) pontjának megszövegezéséből és céljából, valamint e rendelkezésnek a Bíróság általi értelmezése alapjául szolgáló okfejtés szolgál.
16. A 46. cikk (2) bekezdésének a) pontja azt követeli meg az illetékes intézménytől, hogy számítsa ki azt „az elméleti összeget, amelyet az érintett személy igényelhetne ” (6), ha az összes biztosítási, illetve tartózkodási időt az érintett tagállamban szerezte volna. Mind a Stinco-,
mind a jelen ügyben a juttatás elméleti összege számításának kiindulási alapja az olasz jog, ideértve így azt a jövedelmi határt is, amely a kiegészítésre való jogosultságot megalapozza. Amennyiben a Stinco-ügyben a kérelmezők az összes ilyen időt Olaszországban szerezték volna, az olasz jog szerint jogosultak lettek volna a szóban forgó nyugdíj kiegészítésre. Jelen ügyben ezzel szemben megállapítható, hogy amennyiben U. Koschitzki az összes ilyen időt Olaszországban szerezte volna, akkor erre nem lenne jogosult, mivel a vonatkozó időpontban a családi jövedelme meghaladta azt a felső határt, amelyet az olasz jog ezen jogosultság feltételeként előír. Véleményem szerint ezért ellentétes lenne a 46. cikk (2) bekezdése a) pontjának szövegével és céljával az, ha az ellátás elméleti összegénél a nyugdíj kiegészítést is figyelembe kellene venni.
17. Álláspontom szerint a jelen ügyben felvetett kérdésre a válasz az előző pontban leírt indokolásból adódik. Mindazonáltal foglalkozom több U. Koschitzki által előterjesztett érvvel, valamint az INPS egyik felvetésével.
A Stinco- ügy helyes értelmezése
18. U. Koschitzki ügyvédje a tárgyaláson a Stinco-ügyben hozott ítélet 9. pontjára hivatkozott, amelyet úgy tűnik, úgy értelmez, hogy a kérelmezők abban az esetben, ha az összes biztosítási időt Olaszországban szerezték volna, nem lettek volna jogosultak a nyugdíj kiegészítésre. Ezen álláspont szerint helyzetük megegyezik U. Koschitzkiéval, ennélfogva nem indokolt különbséget tenni a jelen ügy és a Stinco-ügy között.
19. A Stinco-ügy ezen pontjában a Bíróság a nemzeti bíróság állítására utalt, amely szerint azokat a nyugdíjakat, amelyeket a kérelmezők ténylegesen kaptak, nem egészítették ki a törvényben előírt minimumra, mivel mindegyikük esetében – a Franciaországban és az Egyesült Királyságban fizetett nyugdíjat is figyelembe véve – a nyugdíjak teljes összege meghaladta azt a határt, amely az olasz jog szerint a kiegészítésre jogosít.
20. Ez a kijelentés mindazonáltal – ahogy azt a Bizottság észrevételezte – nem jelenti azt, hogy a Stinco-ügy kérelmezői ne lettek volna nyugdíjkiegészítésre jogosultak, amennyiben az összes beszámítandó biztosítási időt Olaszországban szerezték volna. A Bíróság már az ítélet előző pontjában rögzítette, hogy ezen elméleti nyugdíjak összege, amelyet a kérelmezők akkor kaptak volna, ha munkavégzésük helye teljes pályafutásuk során Olaszországban lett volna, olyan mértékű volt, hogy – ha ténylegesen jogosultak lettek volna ezen összegű nemzeti nyugdíjra – az olasz törvényben előírt, a minimálnyugdíj elérését célzó kiegészítést is megkapták volna. A 9. pont azt a külön kérdést tárgyalta, hogy a kérelmezők által ténylegesen kapott nyugdíj – a 46. cikk (2) bekezdése szerinti összesítési és felosztási műveletek elvégzése után – olyan összegű volt-e, amely kiegészítésre jogosít.
21. Ennek megfelelően U. Koschitzkinak a Stinco-ügyre vonatkozó értelmezése nem győzött meg engem.
22. U. Koschitzki ügyvédje a Stinco-ügyben általam előterjesztett indítvány számos pontjára is utalt a tárgyaláson, amelyek véleménye szerint az ő álláspontját támasztják alá (7) . Ezek az hivatkozások azt a véleményt fejezik ki, hogy „a nyugdíj elméleti összegének kiszámításakor figyelembe kell venni a kiegészítést” (8) . A Stinco-ügy kontextusában mindazonáltal tényleg ez volt a helyzet: ahogy a következő mondatban világossá is tettem, amennyiben abban az ügyben a kérelmezők „az összes ledolgozott hetet Olaszországban szerezték volna, úgy tűnik, minden esetben igényelhették volna a csekély összegű nyugdíjaiknak a minimálnyugdíjra történő kiegészítését”(9) . U. Koschitzki esetében nem ez a helyzet.
Az 1408/71 rendelet helyes értelmezése
23. U. Koschitzki az 1408/71 rendelet más rendelkezései alapján is számos kifogást terjesztett elő.
1. cikk t) pontja – az „ellátás” meghatározása
24. Először is U. Koschitzki előadja, hogy az „ellátás” szónak az 1408/71 rendelet 1. cikke t) pontjában foglalt meghatározását, miszerint ellátás „valamennyi ellátás […] azok közpénzekből fizetett valamennyi eleme”, figyelembe kell venni (10) . A kiegészítést, mivel az az alap ellátás egyik eleme, nem lehet kizárni az elméleti nyugdíj összegének meghatározásából.
25. Nem győzött meg ez az érvelés. Ezzel akár azt is állíthatnánk, hogy az „ellátás” magában foglal minden olyan ellátást, amelyre az érintett személy valójában nem jogosult, amely nem lehetett a jogi szabályozás célja.
46a. cikk – az ellátások csökkentése
26. Másodszor, U. Koschitzki előadja, hogy a szóban forgó olasz szabály abban a vonatkozásban, hogy a kiegészített nyugdíjra való jogosultságot attól teszi függővé, hogy a családi jövedelem nem halad-e meg egy meghatározott felső határt, halmozódás tilalmára vonatkozó szabályozás az 1408/71 rendelet 46a. cikke értelmében. Ezt a cikket tehát alkalmazni kell a 46c. cikkel együtt.
27. Általános szabályként az 1408/71 rendelet lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az ellátások csökkentéséről, felfüggesztéséről vagy visszavonásáról rendelkezzenek valamely ellátásnak más szociális biztonsági ellátásokkal vagy egyéb j övedelmekkel való halmozódása esetén abban az esetben is, ha a kérdéses ellátásra való jogosultságot valamely másik tagállam jogszabályai szerint szerezték meg, vagy ha a jövedelem valamely másik tagállam területén keletkezett (11) . Ezek a rendelkezések általánosan a halmozódás megelőzését célzó vagy a halmozódás tilalmára vonatkozó szabályozásként ismertek. A 46a.–46c. cikkek ezt az elvet mindazonáltal a nemzeti szabályozás esetében – többek között – az öregségi nyugdíjak halmozódására alkalmazzák.
28. Állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a nemzeti szabályt az ellátás csökkentésére vonatkozó rendelkezésnek kell tekinteni az 1408/71 rendelet alkalmazása céljából, amennyiben az ez által előírt számítás hatására az érintett személy által igényelhető nyugdíj összege csökken arra tekintettel, hogy más tagállamtól is ellátásban részesül (12) . A jelen ügyben érintett nemzeti szabály mindazonáltal egyértelműen nem az ellátás csökkentésére vonatkozó rendelkezés: egyszerűen kizárja a jövedelmi helyzettől függő ellátásokra való jogosultságot azokban az esetekben, ha a kérelmező jövedelme átlép egy bizonyos határt.
29. Azonban még ha a nemzeti szabályt egy kis képzelőerővel a fizetendő nyugdíjat csökkentő szabályként kellene is értelmezni (U. Koschitzki körülményei alapján inkább kiegészítés nélküli, mintsem kiegészített nyugdíj fizetését előírva), ez a „csökkentés” nem abból adódik, hogy U. Koschitzki valamely másik tagállamtól is juttatásban részesül, hanem abból, hogy a rendelkezésére álló családi jövedelme meghalad egy bizonyos felső határt.
30. A 46a. cikk szövege megerősíti, hogy azok a halmozódás tilalmára vonatkozó rendelkezések, amelyekre vonatkozik, nem foglalják magukban azon nyugdíjak és más jövedelmek halmozódására vonatkozó szabályokat, amelyek ugyanabban a tagállamban keletkeztek. A 46a. cikk „A tagállamok jogszabályai szerint rokkantságra, öregségre vagy túlélő hozzátartozói ellátásokra alkalmazandó csökkentésre, felfüggesztésre vagy visszavonásra vonatkozó általános rendelkezések” címet viseli. Az első két bekezdés bizonyos fogalmakat határoz meg. A halmozódás tilalmára vonatkozó általános szabály lényegét a harmadik bekezdés tartalmazza. A 46a. cikk (3) bekezdésének a) és d) pontja az ellátások és egyéb jövedelmek halmozódásával foglalkozik, és mindkét rendelkezésből egyértelműen kitűnik, hogy ezeket a szabályokat csak akkor kell alkalmazni, ha az érintett „egyéb jövedelmet” „egy másik tagállamban szerezték” (a 46a. cikk (3) bekezdésének a) pontja), vagy „egy másik tagállam területén szerezték” (a 46a. cikk (3) bekezdésének d) pontja).
31. Számomra ezért világosnak tűnik, hogy a jelen ügyben szóban forgó nemzeti szabály a 46a. cikk értelmében nem a halmozódás tilalmára vonatkozó szabály.
A 46. cikk (3) bekezdése – az önálló és az időarányos nyugdíjak összehasonlítása
32. Ezt követően U. Koschitzki amellett érvel, hogy a 46. cikk (3) bekezdésével összhangban a 46. cikk (2) bekezdése szerinti nyugdíjjogosultságának kiszámításakor első lépésben nem kell figyelembe venni a nemzeti szabályozásnak a csökkentésre vonatkozó rendelkezéseit. A csökkentésre vonatkozó rendelkezéseket a számítás második fázisában kell csak figyelembe venni, amikor összehasonlítják a kizárólag a nemzeti szabályozás – beleértve a nemzeti szabályozásnak a halmozódás tilalmára vonatkozó szabályait –, illetve a közösségi jog – beleértve a közösségi jognak a halmozódás tilalmára vonatkozó szabályait – alapján járó összeget. Érvelésének alátámasztására U. Koschitzki a tárgyaláson a Di Crescenzo és Casagrande ügyre (13) hivatkozott, idézve különösen az ítélet 27. pontját. A Bíróság ebben az alábbiak szerint rendelkezett:
„Végezetül rá kell mutatni, hogy az 1408/71 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmében az illetékes intézménynek az elméleti összeg meghatározásakor [a 46. cikk (2) bekezdésének a) pontja alapján] figyelmen kívül kell hagynia minden, az ellátás csökkentésére vonatkozó nemzeti szabályozást. Ebből következik, hogy az olyan ügyekben, mint a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó ügyek, a nyugdíj elméleti összege megegyezik az adott tagállamban járó teljes nyugdíj összegével.”
33. Nem vélem úgy, hogy a 46. cikk (3) bekezdését U. Koschitzki esetére alkalmazni kellene. Ezen rendelkezés első albekezdése szerint az érintett személy a minden egyes tagállam illetékes hatóságai által a 46. cikk (1) és (2) bekezdése szerint kiszámított legmagasabb összegre jogosult azon jogszabályok által előírt, csökkentésre, felfüggesztésre vagy visszavonásra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, amely jogszabályok szerint ellátás jár. A második bekezdés úgy rendelkezik, hogy ha ez a helyzet áll fenn, akkor az elvégzendő összehasonlítás az említett rendelkezések alkalmazása után meghatározott összegekre vonatkozik.
34. A 46. cikk (3) bekezdésének az a célja, hogy felső határt szabjon az azon migráns munkavállalók számára fizetendő halmozódó nyugdíjak összegének, akik mind a 46. cikk (1) bekezdése szerinti úgynevezett „önálló nyugdíjra” – amelyre anélkül jogosultságuk keletkezik, hogy a másik tagállamban szerzett időszakok igénybevételére lenne szükség –, mind a 46. cikk (2) bekezdése szerinti összesítés és felosztás alapján kiszámított „időarányos” nyugdíjra jogosultak. Ez a határ a legmagasabb elméleti összeg, tehát az az összeg, amelyre az érintett személy akkor lenne jogosult, ha a teljes biztosítási idejét abban a tagállamban szerezte volna, amelyiknek a legkedvezőbb a jogi szabályozása azok közül, ahol biztosítva volt (14) . Ahhoz, hogy a legmagasabb összeg megállapításra kerülhessen, a két (15) nyugdíjat össze kell hasonlítani. A 46. cikk (3) bekezdésének második albekezdése úgy rendelkezik, hogy az összehasonlítást a csökkentésre, felfüggesztésre vagy visszavonásra vonatkozó nemzeti jogszabályok alkalmazását követően kell elvégezni.
35. A jelen ügyben mindazonáltal nem merült fel, hogy U. Koschitzki önálló nyugdíjra lenne jogosult; így nem értem, hogy a 46. cikk (1) bekezdését és abból következően a 46. cikk (3) bekezdését hogyan lehetne alkalmazni. Mindenesetre, fent megmagyaráztam, miért gondolom úgy, hogy a jelen ügyben szóban forgó nemzeti szabály egyértelműen nem az ellátás csökkentésére vonatkozó rendelkezés az 1408/71 rendelet értelmében.
36. Véleményem szerint továbbá a Bíróságnak a Di Crescenzo és Casagrande ügyben tett kijelentései sem támasztják alá U. Koschitzki álláspontját. Az az ügy olyan helyzettel foglalkozott, amely egyértelműen a 46. cikk (3) bekezdésének hatálya alá esett, mivel ott mind az önálló, mind az időarányos nyugdíjra való jogosultság fennállt. Sőt, abban az ügyben egy 1408/71 rendelet szerinti valódi halmozódás tilalmára vonatkozó szabály is felmerült: a belga szabályozás úgy rendelkezett, hogy a bányászok nyugdíját meg kell emelni számos elméleti évre tekintettel, viszont csökkenteni kell ezen elméleti évek számát, ha a kérelmező más tagállamtól is nyugdíjra volt jogosult. Ez a szabályozás egyértelműen csökkentő hatással van az érintett személy által igényelhető nyugdíj összegére arra tekintettel, hogy más tagállamtól is kap ellátást, és ennek következtében az 1408/71 rendelet értelmében az ellátás csökkentésére vonatkozó rendelkezés meghatározása alá tartozik.
46c. cikk (2) bekezdése – az „egyéb jövedelem” felosztása
37. Végezetül U. Koschitzki a 46c. cikk (2) bekezdésére hivatkozik. Megjegyzi, hogy az olasz szabályozás alapján az ő és a férje jövedelme számít annak meghatározásakor, hogy a nyugdíjat ki kell-e egészíteni, és azt állítja, hogy a 46c. cikk (2) bekezdése alkalmazása alapján azt a jövedelmet, amely befolyásolja a kiegészítés összegét, nem teljes egészében, hanem arányosan kell figyelembe venni a 46. cikk (2) bekezdésében meghatározott felosztási szabályokkal összhangban.
38. A 46c. cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha az ellátást a 46. cikk (2) bekezdésének megfelelően kell kiszámítani, „a többi tagállamból származó különböző típusú ellátást vagy ellátásokat, illetve egyéb jövedelmet és a tagállam jogszabályai által a csökkentésre, felfüggesztésre vagy visszavonásra vonatkozó rendelkezések alkalmazására előírt minden egyéb tételt a 46. cikk (2) bekezdésének b) pontjában említett biztosítási, illetve tartózkodási idő arányában kell figyelembe venni, és az említett ellátás kiszámításánál fel kell használni.”
39. E rendelkezés szövege alapján világos, hogy az – amint a 46a. cikk is – az ellátások csökkentésére, felfüggesztésére vagy visszavonására vonatkozó nemzeti rendelkezésekre vonatkozik. Már elmagyaráztam, hogy mi a csökkentésre vonatkozó nemzeti rendelkezések jelentése az 1408/71 rendelet értelmében. A fent említett oknál fogva nem értek egyet azzal, hogy az az olasz szabályozás, amely megtiltja a nyugdíj kiegészítését azon kérelmezők számára, akiknek a családi jövedelme meghalad egy bizonyos határt, ilyen lenne.
40. Sőt, álláspontom szerint a 46c. cikk semmiképpen nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel az – ahogy a 46a. cikk is – egyértelműen az ellátásoknak más tagállamból származó jövedelemmel való halmozódására vonatkozik. Ez következik a 46a.–46c. cikkek rendszeréből. A 46a. cikk rögzíti az ellátások halmozódására vonatkozó általános rendelkezéseket; amint azt korábban kifejtettem (16), ez a cikk nem foglalkozik a nyugdíjak és az ugyanabból a tagállamból származó más jövedelmek halmozódásának az esetével. Meglepő lenne, ha a 46b. és 46c. cikkek – amelyek a halmozódásra vonatkozó különös rendelkezéseket tartalmazzák – hatálya eltérő lenne. Ezt az értelmezést még inkább megerősíti a 46c. cikk, amely „[a] 46a. cikk (1) bekezdésében említett egy vagy több ellátás és különböző típusú, egy vagy több ellátás vagy egyéb jövedelem halmozódása esetén alkalmazandó különleges rendelkezések, ha két vagy több tagállam érintett” címet viseli.
41. U. Koschitzki a Stefanutti-ügyet (17) idézi a 46c. cikkel kapcsolatos érvelésének alátámasztására, nyilvánvalóan azon az alapon, hogy ezt a rendelkezést az 1248/92/EGK rendelet (18) iktatta az 1408/71 rendeletbe abból a célból, hogy a Stefanutti-ügyben érintett 574/72 rendelet (19) 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja helyébe lépjen. A tárgyaláson U. Koschitzki ügyvédje hozzátette, hogy az ítéletből az következik, hogy a fizetendő ellátást érintő jövedelmet ugyanazokkal az együtthatókkal kell csökkenteni, amelyeket a felosztási számításnál alkalmaznak.
42. A Stefanutti-ügy tényállása idején az ellátások halmozódását az 1408/71 rendeletnek csak a 12. cikkben leírt általános rendelkezése szabályozta; az 574/72 rendelet 7. cikke tartalmazta az ennek a cikknek a végrehajtására vonatkozó általános szabályokat. A 7. cikk (1) bekezdését akkor kellett alkalmazni, ha egy, a tagállamok valamelyikének jogszabályai szerint ellátásra jogosult személy „egy vagy több más tagállam jogszabályai szerint is jogosult ellátásokra”. Mivel jelen ügyben nem erről van szó, itt az ellátás (amelyre U. Koschitzki semmi esetre sem jogosult) nem egy Olaszországon kívüli másik tagállam joga alapján keletkezett, így nem értem, hogy arra a Stefanutti-ügy ezen rendelkezésének értelmezése hogyan vonatkozhat.
Az 50. cikk és a IIa. melléklet – a kiegészítésre vonatkozó független jogosultság és annak exportálhatatlansága
43. Az INPS megjegyzi, hogy a kiegészítés, amely az 1408/71 rendelet IIa. mellékletében említett, különleges, nem járulék alapú ellátás, nem exportálható másik tagállamba a rendelet 10a. cikke értelmében, amely úgy rendelkezik, hogy ilyen ellátások kizárólag abban a tagállamban adhatók, ahol annak jogosultja lakik. Az INPS szerint, amennyiben a kiegészítést a 46. cikk (2) bekezdésének a) pontja értelmében az elméleti összegbe tartozónak tekintenénk, akkor megkerülnénk ezt a feltételt, ha a jogosult valamely másik tagállamban lakna. Az Olaszországban lakóhellyel rendelkezők esetében az U. Koschitzki által szorgalmazott értelmezés azt jelentené, hogy kétszer adnák a kiegészítést: először a már kiegészített elméleti nyugdíjon alapuló időarányos olasz nyugdíjjal, másodszor pedig az 1408/71 rendelet 50. cikke alapján, amely kiegészítés adásáról rendelkezik, amennyiben az összesítés és a felosztás után összesen fizetendő összeg kevesebb, mint a jogosult lakóhelye szerinti tagállam által előírt minimum.
44. Ezen elemzés alapján az INPS arra következtet, hogy a jelen ügyben a számítás helyes módja (i) azon elméleti összeg meghatározása, amelyet akkor kellene fizetni, ha valamennyi hozzájárulást az olasz jog alapján fizették volna; (ii) az elméleti nyugdíj felosztása olyan arányban, ahogy az Olaszországban fizetett hozzájárulások időtartama a külföldön fizetett hozzájárulások teljes időszakához aránylik; (iii) az időarányos olasz nyugdíj meghatározása, amelyet – amennyiben az olasz és a közösségi jog által támasztott összes feltétel teljesül – ki kell egészíteni az olasz jog által meghatározott minimumra.
45. Ahogy jeleztem, a jelen ügyben alkalmazandó helyes számítási módra vonatkozó ezen javaslattal egyetértek, azzal a kiegészítéssel, hogy a közösségi jog szempontjából a kérelmezőnek a kiegészítésre való jogosultságát az összesítést és a felosztást követően fizetendő teljes nyugdíjat figyelembe véve kell megállapítani (20) . Mindazonáltal abban a vonatkozásban, amennyibe az INPS előterjesztései általánosabb hatást kívánnak elérni, és ily módon a Stinco-ügy eredményét kívánják kétségbe vonni, utalnék az abban az ügyben hozott ítélet 17. és 20. pontjára, amelyek cáfolják ezt az érvelést.
46. A kifejtett indokok alapján úgy gondolom, hogy a jelen üggyel megegyező ügyekben az ellátásnak a 46. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerinti elméleti összegébe a nyugdíj kiegészítés nem tartozik bele.
Végkövetkeztetések
47. A fentiek alapján véleményem szerint a Tribunale di Bolzano által feltett kérdésre a következő választ kell adni:
Az időarányos nyugdíj kiszámításakor alapul veendő nyugdíj elméleti összegének a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 46. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján történő meghatározásakor az illetékes intézmény csak akkor köteles figyelembe venni a törvényben előírt minimálnyugdíj eléréséhez szükséges kiegészítést, ha az érintett személy, amennyiben az Európai Unióban szerzett összes biztosítási, illetve tartózkodási idejét az adott tagállamban szerezte volna, ténylegesen jogosult lett volna a vonatkozó nemzeti jog alapján erre a kiegészítésre.
(1) .
(2)
–	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.). A rendeletnek a tárgyidőpontban hatályos szövege az 1408/71/EGK rendelet, valamint az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 574/72/EGK rendelet módosításáról és naprakésszé tételéről szóló, 1996. december 2-i 118/97/EK tanácsi rendelet A. mellékletének I. részében található (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.).
(3)
–	A C‑132/96. sz., Stinco és Panfilo ügyben 1998. szeptember 24-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑5225. o.).
(4)
–	Lásd a Stinco ügyben általam előterjesztett indítvány 8–11 pontját, valamint az ítélet 7. pontját.
(5)
–	Az 503/92 törvényerejű rendelet 4. cikkével módosított 638/83 törvény 6. cikke.
(6)
–	Kiemelés tőlem.
(7)
–	Különösen a 19., 30., 32., 35., 46. és 51. pont.
(8)
–	Uo., 46. pont.
(9)
–	Uo., 46. pont.
(10)
–	Az 1. cikk t) pontja.
(11)
–	A 12. cikk (2) bekezdése.
(12)
–	Lásd a C‑107/00. sz. Insalaca-ügyben 2002. március 7-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2403. o.) 16. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(13)
–	A C‑90/91. és C‑91/91. sz., Di Crescenzo és Casagrande egyesített ügyekben 1992. június 11-én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3851. o.).
(14)
–	A 46. cikk alkalmazására vonatkozó hasznos fejtegetésként lásd az 1408/71/EGK rendeletet és az 574/72/EGK rendeletet módosító tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat indokolását (COM(89) 370 végleges).
(15)
–	Természetesen lehet két nyugdíjnál több is; a kettőre vonatkozó példát a (viszonylagos) egyszerűség kedvéért hozom fel.
(16)
–	Az indítvány 30. pontja.
(17)
–	A 197/85. sz. Stefanutti-ügyben 1987. október 6-án hozott ítélet (EBHT 1987., 3855. o.).
(18)
–	Az 1408/71 rendelet és az 574/72 rendelet módosításáról szóló, 1992. április 30-i 1248/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 136., 7. o., ).
(19)
–	Az 1408/71 rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21-i 574/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 74._. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 83. o.).
(20)
Lásd a fenti 43. pontban összegzett 50. cikket.