62002CC0010_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Olaszország) a jelen ügyben az általános orvosi ellátás bizonyos feladatköreinek orvosok általi betöltése tekintetében tett fel kérdéseket. A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy az orvosok szabad mozgásának elősegítéséről, illetve az orvosi oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló, 1993. április 5‑i 93/16/EGK tanácsi irányelvvel(2) (a továbbiakban irányelv) összeegyeztethető‑e az, ha az állami társadalombiztosítási rendszer keretei között tevékenységet végző általános orvosok kiválasztásánál – azokkal a jelentkezőkkel szemben, akik csak egy minősítéssel rendelkeznek – előnyben részesítik azokat a jelentkezőket, akik általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, és egyidejűleg szerzett jogaik alapján engedélyezték számukra az általános orvosi tevékenység gyakorlását.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
2. Az irányelv az orvosok képesítésével foglalkozó különböző irányelveket foglalja egységbe, közöttük az általános orvosi szakképzésről szóló, 1986. szeptember 15‑i 86/457/EGK tanácsi irányelvet.(3)
3. Az általános orvosi gyakorlati szakképzést az irányelv 31., 32. és 34. cikke (a 86/457 irányelv 2., 3. és 5. cikke) szabályozza. A 31. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerint kétéves, teljes munkaidőben eltöltött gyakorlati szakképzés szükséges. Ha a gyakorlati szakképzésre részmunkaidőben kerül sor, a szakképzés ideje az irányelv 34. cikke szerint meghosszabbodik.
4. Az irányelv 36. cikke (a 86/457 irányelv 7. cikke) kimondja:
„(1) 1995. január 1-jétől az általa elismert szerzett jogok értelmében minden egyes tagállam a saját társadalombiztosítási rendszerén belül végzett általános orvosi tevékenységet a 30. cikkben említett oklevél, bizonyítvány vagy képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány megszerzéséhez köti.
[…]
(2) Minden tagállam meghatározza az általa elismert szerzett jogokat. A tagállamok egyben elismerik a saját társadalombiztosítási rendszerükön belül végzett általános orvosi tevékenység jogát a 30. cikkben említett oklevél, bizonyítvány vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány nélkül olyan orvosok esetében is, akik 1994. december 31‑én az 1–20. cikk szerinti jogokkal rendelkeznek, és akik a 2. cikk vagy a 9. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok területén telepedtek le.
(3) – (5) […]”
B – Olasz jog
5. A 256/1991. sz. törvényrendelet szabályozza, hogy mely képesítések szükségesek az általános orvosi tevékenység olaszországi gyakorlásához. Alapvetően általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány meglétét követelik meg. E törvényrendelet 6. cikke szerint azonban a szerzett jogok alapján azok az orvosok is engedélyt kapnak, akik 1994. december 31‑én jogosultak voltak arra, hogy a nemzeti egészségügyi rendszer keretein belül általános orvosi tevékenységet folytassanak.
6. Egyes általános orvosi tevékenységeknek az olasz társadalombiztosítási rendszer keretében történő gyakorlását az alapügy időpontjában egy 1996‑os kollektív szerződés szabályozta, amelyet a 484/96. számú elnöki rendelet léptetett hatályba. A kollektív szerződés 1. cikkének (3) bekezdése szerint vagy az általános orvosi képzésről szóló bizonyítványra, vagy pedig szerzett jogok alapján kiadott engedélyre van szükség.
7. E kollektív szerződés 2. cikkének (2) bekezdése szerint az egészségügyi hatóságok az e szerződés által szabályozott tevékenységekre egy regionális szinten évente felállított rangsorból választják ki az orvosokat. A kollektív szerződés 3. cikke szerint a jelentkezők – egyrészt szakmai képzettségük, másrészt pedig szakmai tapasztalatuk alapján – pontokat szereznek. Az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvány 12 pontnak felel meg. Az alapellátásban szerződéses orvosként eltöltött minden hónapért 0,20 pontot írnak jóvá. Ezt az értéket 0,30 pontra emelik, ha a tevékenységet az adott régión belül folytatták.
8. Meghatározott különleges általános orvosi tevékenységekért további pontok szerezhetők. A kollektív szerződés 3. cikkének (3) bekezdése mindazonáltal kifejezetten kizárja az olyan pontok halmozódását, amelyek a foglalkozás ugyanazon időtartamára vonatkoznak. Ezzel szemben nincs olyan nyilvánvaló szabályozás, amely kizárná a foglalkozás alapján szerzett, illetve a szakképzésről szóló bizonyítványok alapján adható pontok halmozódását.
9. A kollektív szerződés 20. cikke a nem megfelelően ellátott területek egyes alapellátásbeli szabad állásainak kiutalásról rendelkezik. E célból a már említett regionális rangsor alapján az adott tevékenységre jelentkezőket ismét rangsorolják, és minden jelentkező további 5 pontot kap, ha legalább két éve az érintett, nem megfelelően ellátott területen van a lakóhelye és további 20 pontot, ha legalább két éve az érintett megyében letelepedett személyről van szó.
10. A kollektív szerződés 3. cikkének 6. pontja alapján a régiók az alapellátásbeli szabad állások 20–40%‑át olyan orvosok számára tartják fenn, akik a képzésről szóló bizonyítványt megszerezték, a fennmaradó 60–80%‑át pedig olyan orvosoknak, akik ilyen képzettség nélkül – azaz szerzett jogok alapján – mint gyakorló orvosok rendelkeztek engedéllyel az olasz társadalombiztosítási rendszer keretein belül. A megállapodás előírt időn túli megújítása esetén az 5. számú záró rendelkezés szerint mindkét csoport számára 50%‑os keret érvényesül a következő évre.
III – A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11. Az alapeljárások abból a körülményből indultak ki, hogy azok az orvosok, akik általános orvosi szakképzésben vettek részt, és egyidejűleg az általános orvosi tevékenység folytatására szerzett jogok alapján rendelkeznek engedéllyel, mindkét keretre jelentkezhetnek.
12. A Regione Puglia helyi egészségügyi hatóságai, különösen az eljárásban részt vevő, altamurai székhelyű Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3 hatóság (a továbbiakban: AUSL BA/3 Altamura), a területi igazgatóság utasítására először megtagadták, hogy e jelentkezők tekintetében a szerzett jogokkal rendelkező orvosok keretére való jelentkezéskor figyelembe vegyék azt a 12 pontot, amely – a képzést igazoló bizonyítvány alapján – a „kettős képesítéssel” rendelkező jelentkezőket illette. A kérdést előterjesztő bíróság ezt a gyakorlatot a fent vázolt olasz szabályozás alapján jóvá hagyta állandó ítélkezési gyakorlatában. A C‑11/02. sz. ügy a „kettős képesítéssel” rendelkező orvosok, az eljárásban részt vevő Berardi és társai, valamint Vaira és társai keresetén alapult, akik kifogásolták ezt a gyakorlatot.
13. Időközben azonban a Consiglio di Stato megállapította, hogy a képzést igazoló bizonyítványért járó 12 pontot a „kettős képesítéssel” rendelkező jelentkezők számára a szerzett jogokkal rendelkező orvosok kereténél is figyelembe kell venni. A kérdést előterjesztő bíróság adatai szerint a Consiglio di Stato ez esetben azt a felfogást képviselte, hogy az irányelvvel ellentétes minden olyan intézkedés, amely a képzést igazoló bizonyítvánnyal rendelkező jelentkező hátrányos megkülönbözetését eredményezi.
14. Az egészségügyi hatóságok – beleértve az eljárásban részt vevő, andriai székhelyű Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1 (a továbbiakban: AUSL BA/1 Andria), illetve az AUSL BA/3 Altamura hatóságokat – a területi igazgatóság utasítására ezt követően megváltoztatták gyakorlatukat, és a „kettős képesítéssel” rendelkező jelentkezők számára a szerzett jogokkal rendelkező orvosok keretében is elismerték a képzést igazoló bizonyítványért járó 12 pontot. A Fascicolo és társai, valamint a DeBenedictis és társai eljárásban részt vevő felek e határozat ellen tiltakoznak. Olyan orvosokról van szó, akik kizárólag a szerzett jogokkal rendelkező orvosok keretére jelentkezhettek, mert nem rendelkeznek a képzést igazoló bizonyítvánnyal. Ezen a kereseten alapszik a C‑10/02. sz. ügy.
15. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Consiglio di Stato felfogásában a képzést igazoló bizonyítvány egyoldalú előnyben részesül a szerzett jogokkal szemben, ami ellentétes az irányelvvel. Ezért a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„1. A 86/457/EGK irányelv 7. cikkének (2) bekezdése és a 93/16/EGK irányelv 36. cikkének (2) bekezdése alapján az orvosi tevékenység gyakorlására irányuló, 1994. december 31‑e előtt megszerzett engedély egyenértékűnek tekintendő‑e az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal?
2. A nevezett közösségi rendelkezések alapján az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvány tulajdonosát, aki egyúttal egy 1994. december 31‑e előtt kiadott engedély alapján gyakorolhatja tevékenységét, 1995. január 1-jét követően előnyösebb bánásmódban részesíthetik‑e a tagállamok azáltal, hogy a számára fenntartott állások száma nagyobb, mint azoké, amelyeket az egyik vagy a másik bizonyítvány birtokosai számára tartanak fenn?
3. Az előző kérdésekre adott igenlő válasz esetén a szerzett jogok alapelvének figyelembevételével lehetővé teszi‑e fenti szabályozás a tagállamoknak, hogy a nevezett orvosok számára még különlegesebb bánásmódot biztosítsanak azáltal, hogy az általános orvosi képzésről szóló bizonyítványért minden esetben pluszpontot adnak számukra?”
IV – Jogi álláspont
A – A felek észrevételei
16. Az alapeljárás felei két csoportra oszlanak.
17. Fasciolo és társai, De Benedictis és társai, valamint az AUSL BA/3 Altamura azt a felfogást képviselik, hogy az irányelv ellentétben áll a képzést igazoló bizonyítványért járó pontok azon esetben történő juttatásával, ha az igazolás tulajdonosa a szerzett jogokkal rendelkezőknek fenntartott keretbe jelentkezik.
18. Ez az álláspont azon a felfogáson alapul, hogy a szerzett jogokkal megszerzett általános orvosi képesítés egyenértékű valamilyen képzéssel. A képzés így nem az orvos további képesítését jelenti, ha az a szerzett jogok alapján már mint általános orvos tevékenykedhet. A képzésért elszámolt pluszpontok ezért a szerzett jogokkal rendelkezők számára fenntartott keret esetén nem jogosak. Ezen pontok elismerése esetén a szerzett jogokkal rendelkező, általános orvosi képesítés nélküli jelentkezők a verseny során jelentős hátrányba kerülnének. Ezáltal a keret értelme, nevezetesen a szerzett jogokkal rendelkező orvosok védelme kérdőjeleződne meg. Végül pedig fennállna annak a veszélye, hogy az orvosok csak azért vennének részt az általános orvosi képzésben, mert ily módon több pontot szerezhetnének, mint az ugyanolyan időszak alatt végzett gyakorlati tevékenységgel. Ennek elkerülése végett a legújabb kollektív szerződésben a képzést igazoló bizonyítvány értékét 7,2 pontra csökkentették. Ez az érték megfelel az adott régióban eltöltött kétéves gyakorlati tevékenységnek.
19. Ezzel ellentétben Berardi és társai, Vaira és társai, valamint az AUSL BA/1 Andria és a Regione Puglia abban az esetben megengedhetőnek tartják a képzést igazoló bizonyítványért járó pontok odaítélését, ha a bizonyítvány tulajdonosa a szerzett jogokkal rendelkezők részére fenntartott keretbe jelentkezik.
20. Ez a felfogás különbséget tesz a társadalombiztosítási rendszer keretében folytatott általános orvosi tevékenységre vonatkozó engedély és a képesítéseknek a jelentkezők kiválasztásánál történő értékelése között. Miután az egyenlőség elve azt követeli meg, hogy az azonos helyzeteket azonosan, míg az eltérő helyzeteket eltérően kezeljük, megengedhető, hogy a kettős képesítéssel rendelkező jelentkezők számára a nagyobb keretet nyissanak. A képzést igazoló bizonyítvány megszerzésére irányuló erőfeszítések indokolják, hogy e bizonyítvány magasabb értékelést kapjon, mint az ugyanolyan idejű orvosi gyakorlat. A bizonyítvány után járó 12 pont megtagadása azzal a következménnyel járna, hogy a bizonyítvány tulajdonosát hátrányba hoznák azokkal szemben, akik a kétéves képzés helyett gyakorlatot folytattak, és ezzel 4,8 és 7,2 közötti gyakorlati pluszpontot szereztek.
21. A Bizottság elsősorban azt hangsúlyozza, hogy az irányelv 36. cikkének (2) bekezdése vagy más rendelkezése nem szabályozza a nemzeti társadalombiztosítási rendszerekben történő foglalkoztatáshoz való hozzáférés szabályait. Egyidejűleg a Garofalo-ítéletből(4) azt vezeti le, hogy a szerzett jogok elismerése a képzést igazoló bizonyítvánnyal egyenértékű. Ebben az ítéletben a Bíróság a tagállamok számára széles mozgásteret ítélt meg a szerzett jogok elismerése terén, amelyet csak az korlátoz, hogy mindenképpen el kell ismerni minden olyan letelepedett, más tagállamból származó orvost, aki 1995. január 1‑je előtt jogosult volt általános orvosként tevékenykedni.
B – Állásfoglalás
22. Jelen ügyben a Bíróságot annak eldöntésére kérték, hogy összeegyeztethető‑e az irányelvvel az, ha az általános orvosi képzést igazoló bizonyítványt értékesebbnek tekintik, mint az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosok szerzett jogait, vagy ehelyett mindkét kategóriát egyenlő bánásmódban kellene részesíteni. E kérdés azonban kimondatlanul azt feltételezi, hogy az irányelv egyáltalán szabályozza az általános orvosi tevékenység társadalombiztosítási kereteken belüli gyakorlását.
23. Az irányelv alkalmazhatósága maga is kétséges lehet jelen esetben, mert úgy tűnik, hogy az alapszabadságokat nem érintő, teljesen nemzeti tényállásról van szó.(5) Az irányelv az EGK-Szerződés 49. cikkén (jelenleg, módosítást követően, EK 40. cikk), az EGK-Szerződ és 57. cikke (1) és (2) bekezdéseinek 1. és 3. mondatán (jelenleg, módosítást követően, EK 47. cikk (1) és (2) bekezdés 1. és 3. mondat), valamint az EGK-Szerződés 66. cikkén (jelenleg EK 55. cikk) alapul, amelyek a munkavállalók szabad mozgásának megkönnyítésére, a szabad letelepedésre és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó jogszabályok alapját képezik.
24. Az irányelv azonban nem korlátozódik arra, hogy közösségi szinten megkönnyítse az orvosok szabad mozgását, hanem összehangolja az általános orvosi képzésre vonatkozó minimumkövetelményeket is.(6) Ezen összehangolás alapján terjed ki az irányelv hatálya a kizárólag nemzeti tényállásokra is.(7) Ez a hatálykiterjesztés nem áll ellentétben az irányelv jogszabályi alapjaival. Az EGK-Szerződés 57. cikkének (2) bekezdése kifejezetten megengedte a tagállamok önálló tevékenységek megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek összehangolását. Az ilyen összehangolás magában foglalja a kizárólag nemzeti tényállásokat is.
25. Ugyanakkor az irányelv rendelkezéseinek közelebbi vizsgálatakor kiderül, hogy az irányelv nem szabályozza a társadalombiztosítás keretein belül végzett általános orvosi tevékenységre jelentkezők kiválasztását.
26. Az irányelv 36. cikkének (1) bekezdése csak a képzés vonatkozásában határoz meg különleges bejutási feltételeket a gyakorló orvosi tevékenység valamely tagállami társadalombiztosítási rendszer keretein belül történő folytatásához. Ez az előírás nem jelenti azt, hogy minden e képzettséggel rendelkező orvos igényt támaszthat ilyen tevékenység végzésére. A szerzett jogoknak az irányelv 36. cikkének (2) bekezdése szerinti elismerése nem alapozhat meg tágabb jogokat az ilyen tevékenységet végző orvosok kiválasztása tekintetében.
27. A IV. cím további rendelkezései az általános orvosi képzés tekintetében az e képzéssel szemben támasztott követelményeket, a képzésről szóló bizonyítványok elismerését, valamint a foglalkozási megjelölések viselését szabályozzák. Nincs szabály arra vonatkozóan, hogy a feltételeket teljesítő jelentkezők közül milyen feltételek alapján kell kiválasztani a pályázókat.
28. Az irányelv egyéb rendelkezései is nagyrészt az orvosok és szakorvosok szükséges képesítéseire, valamint a képzésüket igazoló bizonyítványok elismerésére vonatkoznak. Így az általános orvosi képesítés esetén is csak a képzéssel összefüggő bejutási feltételekről van szó, nem pedig kiválasztási feltételek kimerítő felsorolásáról. Az irányelv teljes szövegét tekintve csak a 21. cikk szabályozza a társadalombiztosítási rendszer keretein belül végzett tevékenység megkezdésére vonatkozó – de nem a képzéssel kapcsolatos – egyik feltételt bejutási feltételt, nevezetesen az előkészítő időszak meglétét. Ez a szabályozás időközben azonban hatályát vesztette.
29. Ezért az irányelv jelenleg a szükséges képzettségre vonatkozó bejutási feltételek szabályozására korlátozódik, valamint arra, hogy meghatározza a szerzett jogok elismerésének lehetőségét és legkisebb terjedelmét. Egyebekben pedig az irányelv a huszonkettedik preambulumbekezdésben kifejezetten a tagállamok hatáskörébe utalja saját társadalombiztosítási rendszerük kialakítását, és az e rendszer keretein belül gyakorolható tevékenységek meghatározását.
30. A tagállamok ily módon szabadon állapíthatják meg a társadalombiztosítási rendszer keretein belül végzett általános orvosi tevékenységre vonatkozó kiválasztási feltételeket, amennyiben legalább általános orvosi képesítést követelnek meg, vagy pedig az e tevékenység folytatására vonatkozó szerzett jogot.
31. Mint a tárgyaláson a Bizottság is célzott rá, a határokon átnyúló tényállások esetén a közösség alapszabadságaiból adódóan további követelmények merülhetnek fel. Noha E. De Benedictis és társai a tárgyaláson megpróbáltak lehetséges, határokon átnyúló vonatkozásokat felmutatni, a jelen eljárásban ezek csak kitalált vonatkozások. A kérdést előterjesztő bíróság nem vetett föl erre vonatkozó kérdéseket. Így a jelen esetben nincs indok az alapszabadságok alkalmazásának vizsgálatára.
32. A második és a harmadik kérdés tekintetében ennek megfelelően meg kell állapítani, hogy az irányelv nem tartalmaz arra vonatkozó szabályozást, hogy a tagállamok
– jogosultak azáltal előnyösebb bánásmódban részesíteni az általános orvosi képzést igazoló bizonyítvány tulajdonosait, akik egyúttal egy 1994. december 31‑e előtt kiadott engedély tulajdonosai is, hogy engedélyezik számukra, hogy nagyobb számú állásra jelentkezhessenek, mint a mindenkori általános orvosi képzést igazoló bizonyítvánnyal rendelkező és a velük egyenrangú orvosok, és/vagy
– a nevezett orvosok számára még különlegesebb bánásmódot biztosíthatnak azáltal, hogy az általános orvosi képzést igazoló bizonyítványért minden esetben pluszpontokat adnak számukra.
33. E köztes eredmény tekintetében kérdésesnek tűnik az arra irányuló első kérdés megválaszolásának gyakorlati jelentősége, hogy az irányelv értékesebbnek tekinti‑e az általános orvosi képesítést, mint a szerzett jogokat. Mivel azonban a kérdést előterjesztő bíróság és az eljárásban résztvevők egy része mindkét „képesítés” állítólagos egyenértékűségére alapítják felfogásukat, és a kollektív szerződés – 1. cikkének (3) bekezdésében – a szerzett jogok alapján történő engedélyezést egyenértékű címnek (titolo equipollente) tekinti, mégis tanácsosnak tűnik e kérdésben is állást foglalni.
34. Sem az irányelv sem a Garofalo-ítélet nem állítja kifejezetten, hogy az általános orvosi képzés és a szerzett jogok egyenértékűek. Az irányelv mindazonáltal nagy jelentőséget tulajdonít az általános orvosi képzésnek. A tizenhetedik preambulumbekezdés szerint azért került sor az irányelv bevezetésére, hogy elejét vegye a hagyományos orvosképzésben mutatkozó képzési hiánynak. A tizennyolcadik preambulumbekezdés szerint a közösségi jogalkotó azt reméli, hogy e kiegészítő képzés a betegek számára hasznos lesz, és elősegíti az orvosi ellátás javulását.(8) Ezek az előnyök alapvetően nyomós közérdeket valósíthatnak meg, amely szükséges a képzési követelményekkel együtt járó terheknek az akadálytalan foglalkozásűzés tekintetében történő igazolásához.(9)
35. Ezzel ellentétben az irányelvből nem olvasható ki utalás a szerzett jogok különleges értékére. Az irányelv 36 cikkének (2) bekezdése azon orvosok védelme érdekében vezeti be a szerzett jogokat, akik éltek a letelepedési szabadságot biztosító jogukkal, és már 1995. január 1-je előtt rendelkeztek a társadalombiztosítás keretein belüli általános orvosi tevékenységhez szükséges képesítéssel.(10) A tagállamok jogosultak kiterjeszteni a védett orvosok körét.(11) A tagállamok egyáltalán nem kötelesek előírni a foglalkozás gyakorlásának meghatározott legrövidebb idejét vagy a képesítés más formáit. Az olasz szabályozás szerint így elvileg már akkor is keletkeznek szerzett jogok, ha egy orvos csak 1994. december 31‑én volt jogosult általános orvosként tevékenykedni. Ennek megfelelően a szerzett jogok elismerésének lehetősége semmilyen különleges képesítést nem előfeltételez. A szerzett jogok puszta elismerése ezért nem kecsegtet további előnyökkel a betegellátás vagy az egészségügyi rendszer területén. Éppen ellenkezőleg: tipikusan olyan szabályozásról van szó, amelynek célja valamely elv túl szigorú alkalmazásának enyhítése („Härtefall”-elmélet).
36. Összefoglalóan ezért meg kell állapítani, hogy az általános orvosi szakképzés értékesebb, mint a szerzett jogok. Ez az értékesebb jelleg természetesen nem zárja ki, hogy a szerzett jogokkal rendelkezők szakmai tapasztalatuk alapján ugyanannyira vagy jobban képzettek legyenek az általános orvosi tevékenység ellátására, mint a képzést igazoló bizonyítvány tulajdonosai. A jobb képzettség alapja mindazonáltal nem a szerzett jogokban, hanem magában a szakmai tapasztalatban rejlik.
37. Az első kérdésre ezért úgy kell válaszolni, hogy az irányelv az általános orvosi képzést igazoló bizonyítványt alapvetően értékesebbnek tekinti, mint a szerzett jogokat.
V – Végkövetkeztetések
38. Ezért azt javaslom, hogy a Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia kérdéseire a Bíróság az alábbiak szerint válaszoljon:
1. Az orvosok szabad mozgásának elősegítéséről, illetve az orvosi oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló, 1993. április 5‑i 93/16/EGK tanácsi irányelv az általános orvosi képzést igazoló bizonyítványt alapvetően értékesebbnek tekinti mint a szerzett jogokat.
2. A 93/16/EGK irányelv nem tartalmaz szabályozást arra vonatkozóan, hogy a tagállamok
– jogosultak oly módon előnyösebb bánásmódban részesíteni az általános orvosi képzést igazoló bizonyítvány tulajdonosait, akik egyúttal egy 1994. december 31‑e előtt kiadott engedély tulajdonosai is, hogy engedélyezik számukra, hogy nagyobb számú állásra jelentkezhessenek, mint a mindenkori általános orvosi képzést igazoló bizonyítvánnyal rendelkező és a velük egyenrangú orvosok, és/vagy
– a nevezett orvosok számára még különlegesebb bánásmódot biztosíthatnak azáltal, hogy az általános orvosi képzést igazoló bizonyítványért minden esetben pluszpontokat adnak számukra.
(1) .
(2)
–	HL L 165., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 86. o.
(3)
–	HL L 267., 26. o.
(4)
–	A Bíróság C‑69/96–C‑79/96. sz., Garofalo és társai egyesített ügyekben 1997. október 16‑án hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑5603. o.) 31. pontja.
(5)
–	Lásd Ruiz-Jarabo főtanácsnoknak a Garofalo-ügyben ismertetett, 1997. június 26‑i indítványának (EBHT 1997., I‑5605. o.) 46. és rákövetkező pontjait.
(6)
–	Lásd a Bíróság C‑25/02. sz. Rinke-ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑8349. o.) 38. pontját.
(7)
–	Lásd e tekintetben a C‑35/02. sz. Vogel-ügyben 2002. október 17‑én hozott végzést (EBHT 2003., I‑12229. o.). E végzés szerint az irányelvhez hasonló, a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a fogorvosok tevékenységére vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló, 1978. július 25‑i 78/687/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 233., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 76. o.) ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely (belföldi) orvosok számára általánosságban lehetővé teszi a fogorvosi tevékenység folytatását, noha nem szerezték meg a 78/687 rendelet szerint szükséges képesítést.
(8)
–	Lásd e tekintetben Rinke-ítélet (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 38. pontját.
(9)
–	A nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tekintetében lásd a Rinke-ítéletet (hivatkozás a 6. lábjegyzetben). A foglalkozási szabadságba történő beavatkozások igazolhatók.
(10)
–	A Garofalo-ítélet (hivatkozás a 4. lábjegyzetben) 31. pontja.
(11)
-	A Garofalo-ítélet (hivatkozás a 4. lábjegyzetben) 38. pontja.