Ideiglenes változat
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 30.(1)
C‑293/24. sz. ügy
João Filipe Ferreira da Silva e Brito és társai
kontra
Estado português
(a Supremo Tribunal de Justiça [legfelsőbb bíróság, Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – A tagállam felelőssége a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak betudható uniós jogsértésekből eredő, magánszemélyeknek okozott kárért – Az uniós jog kellően súlyos megsértése – Értékelés – Vállalkozások átruházása – A munkavállalók jogainak védelme – 77/187/EGK és 2001/23/EK irányelv – Az 1. cikk (1) bekezdése – Az »üzlet átruházásának« fogalma – Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése – Előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség ”
I.      Bevezetés
1.        A Köbler ítéletben(2) a Bíróság egyértelművé tette, hogy a tagállam felelősségre vonható a végső fokon eljáró nemzeti bíróságainak bírói hibái által okozott károkért. E felelősség csak akkor áll fenn, ha e hibák az uniós jog kellően súlyos megsértését jelentik. Az a még nem teljesen tisztázott kérdés merül fel, hogy miként járul hozzá a jogsértés súlyosságához az, hogy az ilyen bíróságok nem terjesztenek az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése alapján előzetes döntéshozatali kérelmet a Bíróság elé.
2.        Ezt a kérdést vetette fel a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság, Portugália) által a három évtizeddel ezelőtt megindult belföldi peres eljárással összefüggésben benyújtott előzetes döntéshozatali kérelem.
3.        A jelen ügy tehát alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a Köbler ítélet és a CILFIT‑ítélet(3) alapján kialakult ítélkezési gyakorlat kölcsönhatását, és továbbfejlessze a Consorzio ítéletét(4).
II.    A jelen ügy háttere, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
4.        A jelen ügy háttere 1993‑ra nyúlik vissza, amikor az Air Atlantis, SA (a továbbiakban: AIA), nem menetrend szerinti légi közlekedési ágazatban (charterjáratok) működő portugál légitársaság megszűnt. Ez két peres eljárást eredményezett a portugál bíróságok előtt. Mivel mindkét eljárás releváns a jelen ügyben felmerült kérdések megértése szempontjából, az alábbiakban röviden ismertetem azokat.
A.      Az első eljárás (azon állításra vonatkozóan, hogy üzletátruházásra került sor)
5.        Az AIA megszüntetése során e társaság munkavállalóit érintően csoportos létszámcsökkentést hajtottak végre. Röviddel ezután azonban a munkavállalók tudomást szereztek arról, hogy az AIA egyes repülőgépei átkerültek a TAP Air Portugal portugál légitársasághoz (a továbbiakban: TAP), amely az AIA többségi tulajdonosa volt. A TAP szintén charterjáratokat kezdett üzemeltetni az AIA korábbi útvonalain. A munkavállalók ezért úgy vélték, hogy az AIA üzletét a TAP‑ra ruházták át.
6.        Következésképpen 1993‑ban és 1994‑ben az AIA volt munkavállalói a csoportos létszámcsökkentést megtámadó kereseteket indítottak a Tribunal de Trabalho de Lisboa (lisszaboni munkaügyi bíróság, Portugália) előtt. Különösen a TAP‑hoz történő visszahelyezésüket és a díjazás kifizetését kérték, arra hivatkozva, hogy üzletátruházásra került sor.
7.        A keresetükről szóló döntéshozatal többek között a munkavállalók jogainak a vállalkozások átruházása esetén történő védelméről szóló 77/187/EGK irányelv(5) alkalmazásától függött, amelyet az eljárás időtartama alatt a 2001/23/EK irányelv(6) váltott fel.
8.        A 77/187 és a 2001/23 irányelv alapján munkáltatóváltás esetén a munkavállalókat bizonyos jogok illetik meg. Különösen, munkaviszonyuk automatikusan átszáll a régi munkáltatóról az új munkáltatóra, és védelmet élveznek a kizárólag az átruházás miatt bekövetkező elbocsátással szemben.(7)
9.        A 77/187 és a 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint azonban ahhoz, hogy az irányelvek hatálya alá tartozzanak, „valamely vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének más munkáltató részére szerződés alapján történő átruházása vagy összefonódása” szükséges. E fogalom – amelyre „üzletátruházásként” fogok hivatkozni – így kulcsfontosságú kapuként szolgál a munkavállalók részére az említett irányelvek által biztosított jogokhoz. A 77/187 irányelv eredetileg nem határozta meg az „üzletátruházás” fogalmát, ezért annak értelmezése a Bíróságra hárult. Ezen irányelvet később a 98/50 irányelv módosította annak érdekében, hogy azt a Bíróság ítélkezési gyakorlatához igazítsa. A 2001/23 irányelv a 77/187 irányelvet változatlan formában foglalta egységes szerkezetbe.(8)
10.      Az AIA korábbi munkavállalói általi keresetindítást követően közel 15 évre volt szükség a Tribunal de Trabalho de Lisboának (lisszaboni munkaügyi bíróság) arra, hogy határozzon kereseteikről.(9) E bíróság 2007. február 6‑i ítéletében(10) megállapította, hogy üzletátruházásra került sor, és kötelezte a TAP‑ot a munkavállalók visszavételére, valamint a kár és elmaradt bérek megtérítésére.
11.      Az ítélet ellen fellebbezést nyújtottak be a Tribunal da Relação de Lisboához (lisszaboni fellebbviteli bíróság, Portugália). 2008. január 16‑i ítéletével(11) e bíróság hatályon kívül helyezte az alsóbb fokú bíróság ítéletét, és elutasította a kereseteket, megállapítva, hogy nem került sor az AIA‑ról a TAP‑ra történő üzletátruházásra.
12.      A munkavállalók ezen ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a Supremo Tribunal de Justiçához (legfelsőbb bíróság). A munkavállalók többek között a Bíróság 77/187 és 2001/23 irányelvvel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára hivatkoztak, és azt kérték, hogy terjesszenek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bírósága elé.
13.      2009. február 25‑i ítéletével (a továbbiakban: a 2009. évi ítélet)(12) a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) elutasította e felülvizsgálati kérelmeket. E bíróság különösen azt állapította meg, hogy a jelen ügy tényállása nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az AIA‑ról a TAP‑ra történő üzletátruházásra került volna sor.(13) E bíróság azt is megállapította, hogy nem köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság elé terjeszteni, és elutasította a munkavállalók erre irányuló kérelmeit.(14)
B.      Második eljárás (a portugál állammal szembeni kártérítési igényre vonatkozóan)
14.      Keresetük elutasítását követően Ferreira da Silva e Brito és az AIA 96 további korábbi munkavállalója kártérítési keresetet indított a portugál állam ellen a Varas Cíveis de Lisboa (lisszaboni városi bíróság, Portugália) előtt. E felperesek keresetüket arra alapozták, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) 2009. évi ítéletében állítólag megsértette az uniós jogot.
15.      Állításuk szerint az ítélet nyilvánvalóan jogellenes volt, mivel a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) tévesen értelmezte a 2001/23 irányelv szerinti „üzletátruházás” fogalmát, és mivel az említett bíróság nem tett eleget azon kötelezettségének, hogy e fogalom értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő.
16.      Ezen eljárás keretében a Varas Cíveis de Lisboa (lisszaboni városi bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett a Bíróság elé. Ez a kérelem szolgált a 2015. szeptember 9‑i Ferreira da Silva e Brito és társai ítélet (a továbbiakban: Ferreira I ítélet)(15) alapjául.
17.      Ezen ítéletben a Bíróság többek között megállapította, hogy a 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „üzlet átruházásának” fogalma „vonatkozik arra a helyzetre, amelyben a charterjáratok piacán működő valamely vállalkozás végelszámolását az olyan főrészvényes folytatja le, amely maga is a repülési ágazatban működő vállalkozás, és amely ezt követően a repülőgépek lízingszerződéseiben és a charterjáratok üzemeltetése tárgyában kötött, teljesítés alatt álló szerződésekben a végelszámolt társaság helyébe lép, gyakorolja a korábban a végelszámolt vállalkozás által végzett tevékenységeket, újra alkalmaz bizonyos, addig a végelszámolt társasághoz kirendelt munkavállalókat, és a korábbival azonos munkakörbe helyezi őket, és az említett vállalkozás kisebb berendezéseit átveszi”.(16)
18.      A Bíróság megállapította, hogy a légi közlekedési ágazatában a tárgyi eszközök átruházását alapvető tényezőnek kell tekinteni, és hogy egyéb tényezők is alátámasztják az átruházást.(17) A Bíróság a Klarenberg ítéletre(18) is hivatkozott, amelyet több nappal a 2009. évi ítélet előtt hoztak meg, amikor úgy ítélte meg, hogy a különböző átruházott tényezők közötti funkcionális kapcsolat a releváns, még akkor is, ha az átruházást követően új, eltérő szervezeti felépítésbe illesztették be azokat.(19)
19.      Ezenkívül a Ferreira I ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a jelen ügy körülményeihez hasonló körülmények között, amelyeket ítélkezési tendenciák nemzeti szinten ellentmondásos volta és az egyes tagállamokban felmerülő nehézségei jellemeznek, a végső fokon eljáró nemzeti bíróság az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése alapján köteles az „üzletátruházás” fogalmának értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtani a Bírósághoz.(20) A Bíróság hangsúlyozta, hogy az érintett területen e fogalom értelmezése kérdéseket vetett fel számos nemzeti bíróság részéről, amely bíróságok a Bírósághoz fordultak; e kérdések „nem csak az értelmezés terén fennálló nehézségek, de az Unión belüli ítélkezési gyakorlat eltérései kockázatának fennállását is bizonyítják”, és ezért a végső fokon eljáró bíróságnak eleget kell tennie az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségének, „kizárva ezzel az uniós jog téves értelmezésének a kockázatát”.(21)
20.      Ezt követően 2020. január 20‑i ítéletével(22) a Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (lisszaboni kerületi bíróság, Portugália), amely láthatóan időközben a Varas Cíveis de Lisboa (lisszaboni városi bíróság) helyébe lépett, elutasította a keresetet azzal az indokkal, hogy nem bizonyított az uniós jog kellően súlyos megsértése.(23)
21.      E felperesek közül néhányan fellebbezést nyújtottak be ezen ítélet ellen a Tribunal da Relação de Lisboához (lisszaboni fellebbviteli bíróság). 2023. március 16‑i ítéletével(24) e bíróság a fellebbezést elutasította. E bíróság megállapította, hogy a Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna a Bíróság elé terjesztenie, azonban e bíróság nem értelmezte tévesen az „üzletátruházás” fogalmát. Ezért megállapította, hogy nem állt fenn az uniós jog kellően súlyos megsértése.(25)
22.      Ferreira da Silva e Brito és több más felperes (a továbbiakban: felperesek) felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be ezen ítélet ellen a Supremo Tribunal de Justiçához (legfelsőbb bíróság), a jelen ügyben kérdést előterjesztő bírósághoz.
23.      E bíróság megjegyzi, hogy a Ferreira I ítéletben a Bíróság a 2009. évi ítélet meghozatalának időpontjára, azaz 2009. február 25‑re való hivatkozás nélkül döntött abban a kérdésben, hogy a jelen ügy tényállása a 2001/23 irányelv szerinti „üzletátruházás” fogalma alá tartozhat‑e. Ehhez figyelembe kell venni a Bíróságnak az említett időpontban fennálló ítélkezési gyakorlatát. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá rámutat, hogy a Ferreira I ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) megsértette az EUMSZ 267. cikket, mivel a 2009. évi ítéletben elutasította az előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtását. A Bíróság ezen ítéletben azonban nem döntött arról a kérdésről, hogy a jogsértés kellően súlyos volt‑e, mivel erre nem kérték fel.
24.      A jelen előzetes döntéshozatali kérelemmel a kérdést előterjesztő bíróság ezért azt kívánja megtudni, hogy az uniós jogot állítólagosan sértő 2009. évi ítélet meghozatalának időpontjában is alkalmazható‑e a Ferreira I ítéletben adott válasz.
25.      E bíróság arra is keresi a választ, hogy a 2009. évi ítélet kellően súlyosan sértette‑e meg az uniós jogot, az „üzletátruházás” fogalmának az uniós jogra tekintettel történő téves értelmezése miatt vagy amiatt, hogy nem tettek eleget az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségnek.(26)
26.      Emellett, amennyiben a Bíróság arra a következtetésre jutna, hogy az uniós jog kellően súlyos megsértése áll fenn, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az okozati összefüggésre irányuló feltétel értékelése céljából ellentétes‑e a 77/187 irányelvvel, azaz az akkoriban hatályos uniós jogi rendelkezésekkel azon alkalmazandó nemzeti jogszabály,(27) amely szerint a végkielégítés munkavállaló által megszerzése az elbocsátás elfogadását jelenti, és így a munkavállaló nem vitathatta az elbocsátást.
27.      E körülmények között a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A fentiekben ismertetett, megállapított tényállásnak, valamint a Bíróság 2009. február 25‑i ítéletének fényében ebben az időpontban úgy kell‑e értelmezni a [77/187 irányelvet] és a [2001/23 irányelvet], és különösen a [2001/23 irányelv] 1. cikkének (1) bekezdését, hogy az olyan értelemben pontosította az »átruházás« fogalmát, hogy az »üzlet átruházásának« fogalma kiterjedt arra a helyzetre, amikor egy, a charterpiacon tevékenykedő vállalkozás a többségi részvényesének döntése alapján megszűnt, amely részvényes maga is a légiközlekedési ágazatban tevékenykedő vállalkozás, valamint a felszámolás keretében a fentiekben megállapított és ismertetett cselekményeket hajtotta végre?
2)      Igenlő válasz esetén, a fentiekben ismertetett, megállapított tényállásra, valamint a Bíróság 2009. február 25‑i ítéletére tekintettel, az uniós jog kellően súlyos megsértésének minősül‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) ugyanezen a napon hozott ítéletében foglalt döntés, amely bíróság utolsó fokon és a tudomására jutott tényállásra tekintettel úgy ítélte meg, hogy a fent említett irányelveket, különösen a [2001/23 irányelv] 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az »üzlet átruházásának« fogalma nem terjed ki az előző kérdésben leírt helyzetre?
3)      A fentiekben ismertetett, megállapított tényállásnak, valamint a Bíróság 2009. február 25‑i ítéletének fényében az uniós jog kellően súlyos megsértésének minősül‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) ugyanezen a napon hozott ítéletében foglalt döntés, amely bíróság utolsó fokon és a tudomására jutott tényállás fényében úgy ítélte meg, hogy az EK 234. cikket (jelenleg EUMSZ 267. cikk) úgy kell értelmezni, hogy az említett Supremo Tribunal (legfelsőbb bíróság), figyelembe véve az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben ismertetett tényeket, valamint azt, hogy az ügyben eljáró alacsonyabb szintű nemzeti bíróságok egymásnak ellentmondó határozatokat hoztak, nem volt köteles előzetes döntéshozatalra kérdést terjeszteni a Bíróság elé az »üzlet átruházásának« a [2001/23 irányelv] 1. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalmának helyes értelmezésére vonatkozóan?
4)      Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén, és ha az előző két kérdés valamelyikére vagy mindkettőre igenlő válasz adandó, valamint azon következtetés mellett, hogy az uniós jog kellően súlyos megsértése áll fenn – egy, a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyben, amelyben megállapítást nyer, hogy a munkavállalók annak tudatában fogadták el a csoportos létszámcsökkentésért járó végkielégítést, hogy a munkáltatójuk, az Air Atlantis megszűnése elkerülhetetlen volt, és nem tudták, hogy a munkaszerződésük megszűnését követően az alperes TAP fogja végezni az Air Atlantis által a charterjáratokkal addig végzett tevékenység legalább egy részét, és hogy ez utóbbi felszerelésének egy részét, beleértve a repülőgépeket is, átadja a TAP részére –, úgy kell‑e értelmezni a [77/187/EGK irányelv] 3. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az 1989. február 27‑i 64‑A/89. sz. törvényerejű rendelet 23. cikkének 3. bekezdéséhez hasonló nemzeti rendelkezés, amelyet azóta hatályon kívül helyeztek, de amely az alapügy tényállásának idején alkalmazandó volt, és amely szerint »az e cikkben említett végkielégítésnek a munkavállaló általi megszerzése az elbocsátás elfogadásának minősül«?”
28.      A felperesek, a portugál kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz.
29.      A 2025. június 16‑án tartott tárgyaláson az érdekelt felek mindegyike, valamint a német és a spanyol kormány is előadta szóbeli észrevételeit.
III. Elemzés
30.      A jelen ügyben négy kérdést terjesztettek elő előzetes döntéshozatal céljából. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében a következőket kérdezi. Először is, sérti‑e az alkalmazandó uniós jogot a 2009. évi ítéletben szereplő azon megállapítás, amely szerint nem került sor üzletátruházásra? Másodszor, ha e megállapítás téves volt, akkor az kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e az állam kártérítési felelősségének megállapításához? Harmadszor, kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) azon megállapítása, hogy nem volt köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni? Negyedszer, ellentétes‑e a 77/187 irányelv rendelkezéseivel az olyan nemzeti szabályozás, amely megfosztja a munkavállalókat attól a joguktól, hogy az őket megillető végkielégítés elfogadását követően megtámadják a csoportos létszámcsökkentést?
31.      A Bíróság kérésének megfelelően elemzésemet a harmadik kérdésre összpontosítom.
32.      Mivel azon kérdés, hogy az uniós jog megsértése kellően súlyos‑e, először is azt feltételezi, hogy jogsértés történt, abból a feltevésből indulok ki, hogy az első kérdésre adott válaszában a Bíróság megállapítaná ezt a jogsértést.
33.      Az alábbiakban kifejtem, hogy önmagában az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése alapján miért nem állapítható meg az állam kártérítési felelőssége. Ennek fényében nem helyénvaló külön megkérdezni, hogy kellően súlyos‑e az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése. A harmadik kérdést ezért arra irányuló kérdésként értelmezem, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése hogyan járul hozzá ahhoz a megállapításhoz, hogy kellően súlyos‑e a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése.
34.      Elemzésemet a „kellően súlyos jogsértés” fogalmával és a Köbler ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlattal kezdem. Elemzésem azzal a következtetéssel zárul, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése, amely kötelezettséget ezen ítélkezési gyakorlat annak megállapítása szempontjából releváns tényezők egyikeként említi, hogy az uniós jog megsértésének kellően súlyosnak kell lennie, olyan helyzetekben járulhat hozzá ehhez a megállapításhoz, amikor a végső fokon eljáró bíróság nem szándékosan követett el bírói hibát. E tekintetben a kellően súlyos jogsértés a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog téves értelmezésének vagy alkalmazásának eredménye, amelyhez az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése társul (A).
35.      Ahhoz, hogy a jogsértés súlyosságához hozzájáruljon, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségnek fenn kell állni a konkrét ügyben. Annak megállapításához, hogy mikor áll fenn az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség, elemezni fogom a CILFIT‑ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlatot, amelyet nemrégiben a Consorzio ítéletben fejlesztettek tovább. Megvizsgálom a Consorzio ítéletben nyitva hagyott azon kérdést, hogy a végső fokon eljáró bíróság csak akkor köteles‑e előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni, ha nem az uniós jog helyes alkalmazását, hanem a helyes értelmezését illetően áll fenn észszerű kétség, és úgy tűnik, hogy a jelen ügyben az utóbbi esetről van szó. Úgy vélem, hogy az értelmezés és az alkalmazás közötti különbségtétel nem mutatkozhat hasznosnak ahhoz, hogy bizonyos bírósági határozatokat kizárjon az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alól. Ez azt jelenti, hogy az uniós jog alkalmazásával kapcsolatos előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése szintén hozzájárulhat a kellően súlyos jogsértés megállapításához (B).
36.      Mindazonáltal, amint azt a C. részben kifejtem, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése kimenthető, ha a végső fokon eljáró bíróság elfogadható indokokat hozott fel arra, hogy nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, beleértve annak magyarázatát, hogy az ügy körülményei között miért tartotta helyesnek az uniós jog, beleértve a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatának alkalmazását.
37.      Végül a D. részben elemzésemet alkalmazni fogom a jelen ügyre oly módon, hogy menthető‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) azon döntése, hogy 2009. évi ítéletben nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
A.      Az uniós jog kellően súlyos megsértése
1.      A Köbler‑szabály(28)
38.      A Köbler ítéletben(29) a Bíróság az uniós jog megsértésével magánszemélyeknek okozott károkért való állami felelősség elvét (amelyre a továbbiakban „állami felelősségként” hivatkozom), amelyet korábban a nemzeti végrehajtó és jogalkotó hatalommal kapcsolatban dolgoztak ki és alkalmaztak,(30) kiterjesztette azokra az esetekre, amikor az uniós jog megsértése a végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak tudható be.
39.      Amint azt a Bíróság megállapította, e felelősség feltételei változatlanok: megsértett uniós jogszabály jogokat állapít meg a magánszemélyek részére, a jogsértés kellően súlyos, és közvetlen okozati összefüggés áll fenn a tagállamot terhelő kötelezettség megsértése és a károsult felek által elszenvedett kár között.(31)
40.      Így az állami felelősség – függetlenül attól, hogy a jogsértés mely tagállami intézménynek tudható be – nem minden uniós jogsértés esetén áll fenn, hanem csak azon jogsértések esetében, amelyek kellően súlyosnak minősíthetők. Ez azt jelenti, hogy az egyénnek okozott kárt nem térítik meg minden olyan esetben, amikor az uniós jogon alapuló jogait megsértik. Az uniós jogban kialakított állami felelősség fogalma inkább egyensúlyt teremt egyrészt az egyéni jogok hatékony védelme biztosításának szükségessége, másrészt annak lehetővé tételének szükségessége között, hogy az állami intézmények közfeladataik ellátása során akadálytalanul működhessenek.(32)
41.      Az ilyen egyensúlynak a Köbler ítéletben a végső fokon eljáró bíróságoknak betudható állami felelősség tekintetében történő megteremtésével a Bíróság úgy vélte, hogy az igazságszolgáltatási feladat sajátos jellegét figyelembe kell venni a kellően súlyos jogsértés kritériumainak megállapításakor. A Bíróság ezért megállapította, hogy a bírói hibákért való felelősséget „csak abban a kivételes esetben lehet megállapítani, ha a bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon hagyta figyelmen kívül”.(33) A Köbler‑szabály esetében tehát az uniós jog nyilvánvaló megsértéséről van szó.
42.      Ezért megállapítható, hogy ha az uniós jog téves értelmezését vagy alkalmazását az igazságszolgáltatási feladat ellátása során jóhiszeműen követték el, az állami felelősség nem merül fenn.
2.      A jogsértés súlyosságának értékelésére vonatkozó tényezők
43.      Nincs azonban egyenmegoldás annak meghatározására, hogy egy jogsértés nyilvánvaló‑e. Ellenkezőleg, a Bíróság több olyan tényezőt is megállapított, amelyek e meghatározás szempontjából relevánsak lehetnek.(34) Ezen elemek többségét – a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának fokát, a kötelezettségszegés szándékos jellegét, a jogi tévedés menthetőségét vagy ennek hiányát, vagy uniós intézmény magatartását – már megemlítette azon ítélkezési gyakorlat, amely nem a végső fokon eljáró bíróságoknak, hanem más nemzeti hatóságoknak betudható jogsértésekre vonatkozott.(35) E felsorolást a Bíróság kiegészítette az előzetes döntéshozatalra utalás – EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében foglalt – kötelezettségének megsértésével.
44.      Az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése tehát egyike azoknak a tényezőknek, amelyek befolyásolhatják az uniós jog nemzeti bíróság általi téves értelmezése kellően súlyosnak való minősítését. A felsorolt egyéb tényezőktől eltérően ez csak a végső fokon eljáró bíróságoknak betudható állami felelősségre vonatkozik.
45.      Az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése, amelyet csak a végső fokon eljáró bíróságok követhetnek el, hatással lehet arra, hogy az egyéb tényezők milyen súllyal bírnak annak értékelése során, hogy a jogsértés kellően súlyos‑e. Például a megsértett szabály egyértelműségének foka eltérően értékelendő, ha a megsértést közigazgatási vagy jogalkotó hatóság követi el, mint abban az esetben, ha a szabály nem kellő egyértelműsége a végső fokon eljáró nemzeti bíróság téves értelmezését és alkalmazását eredményezi. Ha a szabály nem egyértelmű, a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kell a Bíróság elé terjesztenie. Ezzel szemben más állami szerv, például minisztérium nem kérhet felvilágosítást a Bíróságtól. A szabály nem kellő egyértelműsége tehát kimentheti e szabály nemzeti közigazgatási hatóság általi megsértését,(36) de nem mentheti ki azt a végső fokon eljáró nemzeti bíróságot, amely nem terjesztette elő az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
46.      Úgy tűnik számomra, hogy a jogsértés súlyosságának értékelésekor megválaszolandó fő kérdés lényegében arra vezethető vissza, hogy a nemzeti szerv, így a végső fokon eljáró bíróság által elkövetett hiba kimenthető‑e vagy sem.(37)
47.      A jogsértés nyilvánvalóan nem lenne kimenthető, ha a végső fokon eljáró bíróság valamely uniós szabályt szándékosan annak egyértelmű jelentésével ellentétesen alkalmazott volna. Ez magában foglalja a Bíróság ítélkezési gyakorlatának nyilvánvaló megsértését is.(38) Hozzátenném ehhez azokat a helyzeteket, amikor a végső fokon eljáró bíróság figyelmen kívül hagyja az uniós jog meglétét, ideértve a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, és az ügyet kizárólag a nemzeti jog alkalmazásával bírálja el, különösen olyan helyzetekben, amikor az eljárásban részes felek az említett bíróság előtt az uniós jogra hivatkoztak. Az ilyen helyzetek az uniós jog szándékos elkerüléseként, és így nyilvánvaló jogsértésként is értelmezhetők.
3.      Az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértésének hozzájárulása a kellően súlyos jogsértés megállapításához
48.      Ha azonban a jelen ügyben alkalmazott uniós jog téves értelmezésében álló jogsértés nem szándékos, a Köbler ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlat azt látszik sugallni, hogy az mégis kellően súlyosnak tekinthető, ha a végső fokon eljáró bíróság az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében előírt kötelezettségét megsértve nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
49.      Így a körülményektől függően a végső fokon eljáró bíróság főszabály szerint kimenthető az alól, hogy félreértelmezte az uniós jogot, ami helytelen döntést eredményezett, de nem menthető ki az ilyen hiba alól, ha előzetes döntéshozatali eljárás keretében nem kérte a Bíróság értelmezését, noha arra köteles lett volna.
50.      A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdését arra irányulóan fogalmazta meg, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) általi megsértése kellően súlyos‑e. Ez annak megvitatására késztette ezen eljárás résztvevőit, hogy vajon az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése önmagában elegendő‑e az állami felelősség megállapításához.
51.      Véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése önmagában nem eredményezhet állami felelősséget.
52.      Az állami felelősségen alapuló kereset az uniós jogon alapuló egyéni jogok megsértésének káros következményeinek orvoslására szolgál. Ha e jogsértés a végső fokon eljáró nemzeti bíróság bírói hibájának eredménye, akkor a megsértett uniós jogi rendelkezésnek a magánszemélyek számára jogokat kell keletkeztetnie.
53.      A végső fokon eljáró nemzeti bíróságot a felekkel szemben nem terheli az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség. Más szóval, amint azt a felperesek, valamint a német és a spanyol kormány a jelen eljárásban állította, az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése nem olyan szabály, amely jogokat állapít meg a magánszemélyek részére.(39) Mivel nem áll fenn jog, e jog megsértése, és így e jogsértésért való állami felelősség sem állhat fenn. Röviden: az állami felelősségen alapuló kártérítési kereset nem megfelelő módszer az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség érvényesítésére.(40)
54.      E kereset keretében az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése csak olyan tényezőként válik relevánssá, amely hozzájárul annak megállapításához, hogy a magánszemélyek részére jogokat keletkeztető uniós jog téves értelmezése vagy alkalmazása kellően súlyos ahhoz, hogy megalapozza az állami felelősséget.(41) Ha a végső fokon eljáró bíróság annak ellenére, hogy erre köteles lett volna, nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, de mindazonáltal helyesen értelmezte és alkalmazta az uniós jogot, nem keletkezik megtéríthető kár, és nem áll fenn állami felelősség.
55.      Ha azonban a végső fokon eljáró bíróság tévesen értelmezte vagy alkalmazta az uniós jogot, és ezzel megfosztotta az egyént az uniós jogon alapuló jogaitól, akkor az ilyen jogsértés kellően súlyosnak minősül, ha a bíróság tévesen nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Ennek oka, hogy az egyéni jogok megsértése nem következett volna be, ha a bíróság eleget tett volna az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségének, lehetővé téve ezzel a Bíróság számára az uniós jog helyes értelmezését.
56.      Ennek megfelelően azon értékelés képlete, hogy az uniós jog végső fokon eljáró bíróság általi nem szándékos megsértése kellően súlyos‑e, a következőnek tűnik: a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése + az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése = kellően súlyos jogsértés.
57.      Ez a képlet két, a harmadik kérdés megválaszolása szempontjából releváns kérdést vet fel, amelyeket egymás után fogok megvizsgálni. Először is, köteles‑e a végső fokon eljáró bíróság előzetes döntéshozatali kérelmet előterjeszteni, ha az uniós jog helyes alkalmazásával, nem pedig a helyes értelmezésével kapcsolatban vannak kételyei? Ha az alkalmazással kapcsolatos kétségek nem alapozzák meg az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, akkor az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének mellőzése nem lehet olyan tényező, amely kellően súlyos jogsértéshez vezet. Másodszor, ha a végső fokon eljáró bíróság megsérti az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, felmerülhet a kérdés, hogy ez a jogsértés mégis kimenthető‑e, és így nem áll fenn kellően súlyos jogsértés.
58.      Az utóbbi esetben a képletet kis mértékben módosítani kell: a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése + az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség ki nem menthető megsértése = kellően súlyos jogsértés.
59.      Összefoglalva, annak megállapítása érdekében, hogy a végső fokon eljáró bíróság bírói hibája kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e ahhoz, hogy állami felelősséget alapozzon meg, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket figyelembe kell venni. Az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése önmagában nem eredményezhet állami felelősséget. Ha a bíróság tévesen nem terjeszt elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, de helyesen alkalmazza az uniós jogot, akkor nem állapítható meg ilyen felelősség. Ha a bíróság szándékosan tévesen alkalmazza az uniós jogot, a jogsértés önmagában is kellően súlyos. A magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog nem szándékos megsértése esetén azonban a jogsértés akkor minősül kellően súlyosnak, ha a bíróság megsértette az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségét.
B.      Mikor áll fenn előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség?
1.      A CILFIT‑ítélet
60.      Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése arra kötelezi a végső fokon eljáró nemzeti bíróságokat, hogy az uniós jognak az előttük folyamatban lévő ügy elbírálásához szükséges értelmezésével (vagy érvényességével) kapcsolatban kérdéseket terjesszenek a Bíróság elé.
61.      A CILFIT‑ítéletben a Bíróság három helyzetet – irrelevancia, „acte éclairé” és „acte clair” – azonosított, amelyekben a végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak nincs ilyen előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségük.(42)
62.      Az első helyzetet figyelmen kívül hagyva, amely a jelen ügyben nem releváns, „acte éclairé” helyzet áll fenn, ha a Bíróság az azonos vagy hasonló helyzetben már értelmezte az alkalmazandó uniós jogi szabályt, még ha a szóban forgó kérdések szigorúan véve nem is voltak azonosak.(43) „Acte clair” helyzet áll fenn, ha az uniós jog helyes alkalmazása olyan nyilvánvaló, hogy „az a felvetett kérdés megoldásának módját illetően minden észszerű kétséget kizár”.(44)
63.      A jelen ügyre alkalmazva számomra nem teljesen egyértelmű, hogy az „acte éclairé” vagy az „acte clair” alapján igazolhatónak tekinthető‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntése. Abban az időpontban, amikor a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) meghozta a 2009. évi ítéletét, már számos olyan ítélet létezett, amelyekben a Bíróság értelmezte a 77/187 és a 2001/23 irányelvben szereplő „üzletátruházás” fogalmát. Azon helyzetek azonban, amelyekben a Bíróság ezeket az értelmezéseket adta, nem voltak azonosak a jelen ügy körülményeivel.
64.      Ha azon helyzetek, amelyekben a Bíróság már értelmezte az „üzletátruházás” fogalmát, kellően hasonlóak voltak, akkor azon kérdés, hogy megsértették‑e az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, az „acte éclairé” helyzetre tekintettel értékelhető. Ha nem, akkor úgy lehetne tekinteni, hogy a meglévő ítélkezési gyakorlat hozzájárult e fogalom egyértelműségéhez, így amikor a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) meghozta a 2009. évi ítéletét, már minden észszerű kétséget kizártak azzal kapcsolatban, hogy e fogalmat hogyan kell alkalmazni a szóban forgó ügy új körülményei között. Azon kérdés, hogy megsértették‑e az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, ebben az esetben az „acte clair” helyzetre tekintettel értékelhető.(45)
65.      Véleményem szerint nem kell a jelen ügyet e két helyzet valamelyikének megfelelően minősíteni. Mivel az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség elsődleges célja az uniós jog egységességének biztosítása, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértésének megállapításához ugyanazt a kérdést kell megválaszolni: megállapíthatta‑e a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság), hogy a Bíróság vagy más tagállamok végső fokon eljáró bíróságai minden kétséget kizáróan ugyanúgy értelmeznék az „üzletátruházás” fogalmát, mint ahogyan azt e bíróság az előtte folyamatban lévő jogvita konkrét körülményeire alkalmazta.
66.      Az e kérdésre adott igenlő válasz esetén nem sértették meg az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, következésképpen pedig az uniós jog megsértése – hacsak nem szándékos – nem tekinthető kellően súlyosnak.
2.      A Consorzio ítélet: értelmezés kontra alkalmazás
67.      A CILFIT‑ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlatot a Consorzio ítéletben pontosították. Ebben az ügyben a Bíróság megerősítette a CILFIT‑ítéletben szereplő három helyzetet, két potenciálisan jelentős különbséggel.
68.      Először is, a Bíróság a Consorzio ítéletben – amint arra a jogtudósok rámutattak – megváltoztatta azt a megfogalmazást, amely szerint nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni, ha az uniós jog helyes értelmezése (nem pedig az uniós jog helyes alkalmazása) olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár.(46) Az a kérdés maradt megválaszolatlan, hogy a Bíróság ki akarta‑e zárni az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget olyan helyzetekben, amikor a végső fokon eljáró bíróságnak kétségei vannak az uniós jog helyes alkalmazását illetően.
69.      Másodszor, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy annak a végső fokon eljáró bíróságnak, amely úgy dönt, hogy nem terjeszt elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, e döntését a CILFIT‑ítéletben szereplő három helyzetre tekintettel kell megindokolnia.(47) Az ilyen megfelelő indokolás véleményem szerint kimentheti az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértését, ami arra enged következtetni, hogy nem valósult meg kellően súlyos jogsértés.
70.      A Consorzio ítéletben tett, értelmezésről alkalmazásra való szövegváltoztatás élénk tudományos vitát váltott ki azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság elfogadta‑e Bobek főtanácsnok ezen ügyben tett javaslatát, amely az uniós jog értelmezése és alkalmazása közötti különbségtételen alapult.(48) Bobek főtanácsnok azt javasolta, hogy a végső fokon eljáró bíróságok csak akkor kötelesek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni, ha ez az uniós jog egységes értelmezéséhez szükséges, nem pedig akkor, ha kétségeik vannak az uniós jog helyes alkalmazásával kapcsolatban.(49)
71.      Bobek főtanácsnok kifejtette, hogy az előzetes döntéshozatali eljárás arra irányuló célját, hogy segítséget nyújtson a nemzeti bíróságoknak az uniós jog alkalmazásában, a bíróságok előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére való jogosultsága szolgálja; ez az oka annak, hogy bármely nemzeti bíróság mindig előterjeszthet előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Az előzetes döntéshozatali eljárásnak azonban az uniós jog egységes értelmezésének biztosítására irányuló általános célja is van; ezért kell a végső fokon eljáró bíróságoknak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtaniuk. Bobek főtanácsnok szerint az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében előírt kötelezettség ez utóbbi célt szolgálja, és nem követeli meg a végső fokon eljáró bíróságoktól, hogy minden olyan esetben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújtsanak be, amikor az uniós jog alkalmazása problémákat vethet fel. Más szóval, ha a végső fokon eljáró bíróság olyan uniós jogot alkalmaz, amelyet már értelmeztek vagy amely önmagában egyértelmű, akkor nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni.
72.      A jogtudósok nem értenek egyet a Consorzio ítélet szerinti szövegváltoztatás jelentőségét illetően. Míg egyes jogtudósok úgy vélik, hogy ez arra utal, hogy a Bíróság elfogadta Bobek főtanácsnok értelmezés és alkalmazás közötti különbségtételre vonatkozó javaslatát,(50) mások óvatosabbak, és kifejtik, hogy az „uniós jog helyes értelmezése” kifejezés az uniós jog helyes alkalmazását is magában foglalja.(51)
73.      Miért releváns e kérdés a jelen ügyben?
74.      Főszabály szerint a nemzeti bíróságoknak szükségük van az uniós jog Bíróság általi értelmezésére ahhoz, hogy az uniós jogot alkalmazva eldöntsék az előttük folyamatban lévő jogvitát. Az uniós jog értelmezésének kérdése mindig a szóban forgó ügy tényállásához kötődik. Bobek főtanácsnok úgy vélte, hogy az uniós jog különböző nemzeti bíróságok általi alkalmazásának esetleges eltérései nem vetnek fel aggályokat az uniós jog egységes értelmezésének biztosítására irányuló célkitűzés tekintetében. Ezért véleménye szerint az a bíróság, amelynek az uniós jog alkalmazásához a Bíróság segítségére van szüksége, nem köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni. Ebből az következne tehát, hogy ha nem áll fenn előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség, akkor nem merülhet fel olyan jogsértés, amelyet figyelembe lehetne venni annak értékelésekor, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése kellően súlyos‑e az állami felelősség megállapításához.
75.      E javaslat elfogadása esetén az állami felelősség megállapítása iránt keresetéről ítéletet hozó bíróságnak meg kellene állapítania, hogy a végső fokon eljáró bíróság tévesen értelmezte‑e vagy alkalmazta‑e az uniós jogot. Az utóbbi eset kizárhatja az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértését mint olyan tényezőt, amely arra engedhet következtetni, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése kellően súlyos.
76.      Ha azonban a Bíróság a Consorzio ítéletben tett szövegmódosításával nem zárta ki az uniós jog alkalmazásának kérdéseit az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alól, nem szükséges megállapítani, hogy a végső fokon eljáró bíróság az uniós jogot értelmezte‑e vagy alkalmazta‑e.
77.      A Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) 2009. évi ítéletben elkövetett tévedése az uniós jog alkalmazása során elkövetett hibaként értelmezhető, mivel e bíróság figyelembe vette az „üzletátruházás” uniós jogszabályokban szereplő, a Bíróság ítélkezési gyakorlata által értelmezett fogalmát, de azt később helytelenül alkalmazta a szóban forgó helyzetre.(52) Ha az uniós jog alkalmazása nem alapoz meg előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, e kötelezettségnek mint a jogsértés súlyosságának értékelésére vonatkozó tényezőnek a megsértése nem jöhet szóba.(53)
78.      A Bíróság azonban nem ezt állapította meg a Ferreira I ítéletben. Ellenkezőleg, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna benyújtania.(54) Ebből arra következtetek, hogy a Bíróság nem tesz különbséget az értelmezés és az alkalmazás között az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséggel kapcsolatban, vagy úgy vélte, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) által elkövetett hiba értelmezési, nem pedig jogalkalmazási hiba volt.
79.      Ezért a Consorzio ítéletben tett szövegváltoztatás Bíróság általi pontosítása nem változtatna a kérdést előterjesztő bíróság részére adott válaszon.
80.      Mindemellett nem vagyok meggyőződve arról, hogy a Bíróságnak az értelmezés és az alkalmazás közötti különbségtételt az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség fennállása megerősítésének vagy kizárásának kritériumként kellene alkalmaznia. Ennek két fő oka van.
81.      Az első ok az, hogy az értelmezés és az alkalmazás közötti elhatárolás nem alapulhat objektív szabályon. Az értelmezést valamely szabály jelentésének megértéséhez vezető folyamatként lehetne jellemezni. Az alkalmazás olyan szillogizmusként értelmezhető, amely esetében a premissa maior az általános jogi szabály, a premissa minor pedig az ügy tényállása. A probléma azonban az, hogy – amint azt Capotorti főtanácsnok a CILFIT‑ügyre vonatkozó indítványában megállapította – alkalmazás értelmezés nélkül nem lehetséges; a bíróságnak ahhoz, hogy a szabályt az ügy tényállására alkalmazhassa, először értelmeznie kell azt, még ha csak azt állapítja is meg, hogy e szabály jelentése teljesen egyértelmű.(55) Ennélfogva annak eldöntéséhez, hogy a premissa maior az „acte clair” helyzet értelmében egyértelmű‑e, a bíróságnak először ezt a feltételt kell értelmeznie.
82.      Következésképpen az általánosság előre meghatározott szintje alapján nem lehet meghúzni a határt az értelmezés és az alkalmazás között. Különböző személyek eltérően értékelhetik azt, hogy hol végződik az értelmezés és hol kezdődik az alkalmazás.(56)
83.      A második ok, amely miatt úgy vélem, hogy a Bíróságnak nem kellene különbséget tennie az értelmezés és az alkalmazás között, az az, hogy az alkalmazásbeli különbségek az uniós jog egységessége szempontjából is relevánsak lehetnek.
84.      Vegyük Bobek főtanácsnok példáját az uniós jog olyan alkalmazására, amely tekintetében a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtania: olyan rendkívüli körülménynek minősül‑e a légi jármű madárral történő ütközése, amely az alkalmazandó uniós jog(57) alapján mentesíti a légitársaságot az alól, hogy kártalanítást fizessen a törölt vagy késéssel érintett légi járat utasának.(58) Bobek főtanácsnok hangsúlyozta, hogy a Bíróság már úgy értelmezte a „rendkívüli körülmények” fogalmát, mint „olyan esemény[t] […], amely […] nem tartozik az érintett légifuvarozó rendes tevékenységi körébe, és […] a légifuvarozó tényleges befolyásolási körén kívül esik”.(59) Álláspontja szerint a bíróság az uniós jogot alkalmazza annak eldöntése során, hogy a légi jármű madárral történő ütközése rendkívüli körülménynek minősül‑e.
85.      Mindazonáltal, még ha egyet is értenék azzal, hogy ez a példa az alkalmazásra vonatkozik (ha elfogadjuk az értelmezés és az alkalmazás közötti különbségtételt), e helyzetben az uniós jog egységességének biztosítása érdekében előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére van szükség. Lehetséges, hogy egyik bíróság úgy ítéli meg, hogy a légi jármű madárral történő ütközése a légi fuvarozó rendes tevékenységi körébe esik (hiszen a légi járművek repülnek), még akkor is, ha az a légi fuvarozó befolyásolási körén kívül esik, és így nem minősül rendkívüli körülménynek. Másik bíróság eltérően dönthet, amikor megállapítja, hogy az ilyen jellegű ütközés rendkívüli körülménynek minősül, mivel nem fordul elő gyakran, és mindenesetre a légi fuvarozó nem láthatja azt előre. Ez azzal a következménnyel járna, hogy az első bíróság, amely – amint azt jelenleg tudjuk – tévedett,(60) kártalanítás fizetésére kötelezné a légitársaságot, míg a második bíróság nem. Így ugyanabban a helyzetben lévő utasok és légitársaságok eltérő bánásmódban részesülnének.
86.      Az uniós jog egységességének biztosítására irányuló általános célkitűzés nem önmagában vett cél; az egységesség szükséges ahhoz, hogy az uniós jog hatálya alá tartozó jogalanyok egyenlő helyzetben egyenlő bánásmódban részesüljenek. Ez azt jelenti, hogy az uniós jog egységességének biztosítására irányuló célkitűzésre tekintettel a példában említett bíróságok kötelesek lehetnek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni, még akkor is, ha csupán az uniós jogot alkalmazzák.
87.      Összefoglalva, álláspontom szerint a Bíróságnak nem kellene az értelmezés és az alkalmazás közötti különbségtételre támaszkodnia annak érdekében, hogy kizárja az alkalmazást az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alól.(61) Ennélfogva, ha a végső fokon eljáró bíróság tévesen alkalmazta a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jogot, az előzetes döntéshozatalra utalás elmulasztása az állam felelőssége szempontjából kellően súlyos jogsértés megállapításához vezethet. Más szóval, a helytelen alkalmazás jelentheti a jelen indítvány 56. pontjában meghatározott egyenlet második elemét.
88.      A jelen ügyben, még ha meg is állapítható, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) az „üzletátruházás” uniós fogalmát inkább alkalmazta, mint értelmezte, pusztán ez nem mentesítheti e bíróságot az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alól. E bíróság előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntése csak akkor igazolható, ha úgy vélte, hogy a Bíróság és más, végső fokon eljáró bíróságok az ügy körülményei között ugyanúgy alkalmaznák ezt a fogalmat.
89.      A Ferreira I ítéletben, amint azt már kifejtettem, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság) az adott ügy körülményei között előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna benyújtania. Ez látszólag azt sugallja, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) megsértette az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségét, ami arra engedne következtetni, hogy az „üzletátruházás” uniós fogalmának helytelen alkalmazása kellően súlyos volt.
90.      Továbbra is feltehető azonban az a kérdés, hogy kimenthető‑e az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése.
91.      Álláspontom szerint a végső fokon eljáró bíróság valóban kimenthető az alól, hogy nem nyújtott be előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, még akkor is, ha a Bíróság utólag megállapítja, hogy ilyen kérelmet kellett volna előterjesztenie. Ez azt jelenti, hogy a Bíróság utólagos megállapítása önmagában nem eredményezi az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség ki nem menthető megsértését.
92.      Ha a bíróság észszerű magyarázatot adott arra, hogy miért ítélte úgy a határozathozatal során, hogy az előtte folyamatban lévő ügy körülményei között nem áll fenn ilyen kötelezettség, akkor az, hogy megsértette az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, nem eredményez az uniós jog alkalmazása során elkövetett kellően súlyos jogsértést. Ez elvezet a Consorzio ítélet második újdonságához, amely szerint a végső fokon eljáró bíróságoknak meg kell indokolniuk az előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntésüket.
C.      Az indokolás fontossága
93.      Még ha úgy is vélem, hogy az értelmezés és az alkalmazás közötti különbségtétel nem mutatkozhat hasznosnak ahhoz, hogy a végső fokon eljáró bíróságok mentesüljenek az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alól, úgy vélem, hogy ezeknek a bíróságoknak elegendő szabadságot kell biztosítani az uniós jog értelmezése és alkalmazása során.
94.      Amint azt a van Gend & Loos ítéletben(62) már elismerték, a nemzeti bíróságok az uniós igazságszolgáltatás részét képezik. Az uniós bíróságoknak való minősítésük még inkább hangsúlyossá és erőteljesebbé vált a legújabb ítélkezési gyakorlatban.(63)
95.      E rendszerben a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti kapcsolatnak kölcsönös bizalmon kell alapulnia. Elvben nincs okunk kételkedni abban, hogy a végső fokon eljáró bíróságok előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztenek elő, ha azt az uniós jog egységessége érdekében fontosnak tartják. Ezért túlzottnak tartom az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértéséből esetlegesen eredő eltéréstől való félelmet.(64)
96.      Álláspontom szerint az indokolási kötelezettség, amely az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: a Charta) 47. cikke alapján kötelező a nemzeti bíróságokra nézve, és amelyet a Consorzio ítélet megerősített az előzetes döntésre utalás mellőzésére vonatkozó indokolás tekintetében, elegendő ahhoz, hogy a bíróságokat arra kötelezze, hogy figyelembe vegyék az uniós jog egységességéhez fűződő érdeket, amikor konkrét ügyben arról döntenek, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kell előterjeszteni.
97.      Amint azt már említettem, a Consorzio ítéletben a Bíróság arra kötelezte a végső fokon eljáró bíróságokat, hogy a CILFIT ítéletben szereplő három helyzetre tekintettel indokolják meg azon döntésüket, hogy miért nem nyújtanak be előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Álláspontom szerint ezen indokolás megfelelő módja annak, hogy az uniós jog egységessége biztosítható legyen, ugyanakkor az egyéni jogok hatékony védelmét is biztosítja.
98.      Amint azt a Remling ügyre vonatkozó indítványomban megjegyeztem,(65) annak megfelelő megindokolása, hogy a végső fokon eljáró bíróság miért nem terjeszt elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, mentesítheti azt a Köbler ítélet szerinti felelősség alól.
99.      Milyen indokolás igazolhatja az előzetes döntéshozatalra utalás mellőzését? A megfelelő indokolás lényegében megköveteli, hogy a végső fokon eljáró bíróság magyarázatot adjon arra, hogy miért ítéli meg úgy, hogy az uniós szabály – az azt értelmező ítélkezési gyakorlatra tekintettel – minden észszerű kétséget kizár azzal kapcsolatban, hogy konkrét tényállásra konkrét módon alkalmazandó.
100. Ha a bíróság kifejti, miért tartja helyesnek az ilyen alkalmazást, az egyúttal igazolja, hogy miért véli úgy, hogy a Bíróság vagy más tagállamok végső fokon eljáró bíróságai nem döntenének másképp.
101. A bíróságok számára nem lehet megfelelő magyarázatokat tartalmazó ellenőrző listát biztosítani, mivel a magyarázat az egyes ügyek körülményeitől függ. Ugyanakkor kijelenthető, hogy mi nem minősül megfelelő indokolásnak, például annak puszta megállapítása, hogy a bíróságban nem merültek fel kétségek az uniós jog helyes alkalmazását illetően, anélkül, hogy magyarázatot adna arra, hogy ennek mi az oka, vagy a Bíróság vonatkozó ítéleteinek mechanikus felsorolása, arra vonatkozó magyarázat nélkül, hogy azok miért késztették a bíróságot arra, hogy az ügyben adott megoldást válassza.
102. A jelen ügy megelőzi a végső fokon eljáró bíróságok azon kötelezettségének bevezetését, hogy a CILFIT‑kritériumokra tekintettel indokolják meg az előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntésüket, amely kötelezettség a Consorzio ítélet előtt kifejezetten nem került megemlítésre.
103. Az indokolási kötelezettség azonban minden esetben nem az EUMSZ 267. cikken, hanem a tisztességes tárgyaláshoz való jog részeként a Charta 47. cikkén alapul, és azért áll fenn, hogy az eljárásban részes felek megérthessék a meghozott ítélet indokolását.(66) Főszabály szerint annak megfelelő magyarázata, hogy valamely szabályt miért sajátosan alkalmaztak, tartalmazná – még ha nem is kifejezetten – annak magyarázatát, hogy a bíróság miért nem nyújtott be előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
104. Így, még ha utólag, mint a jelen ügyben, a Bíróság azt is megállapíthatja, hogy a végső fokon eljáró bíróságnak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna benyújtania, ez nem jelenti azt, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség (immár nyilvánvaló) megsértése automatikusan azt vonja maga után, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jog megsértése kellően súlyos.
105. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének mellőzésére vonatkozó megfelelő magyarázat kimentheti az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértését, és nem eredményezne kellően súlyos jogsértést.
106. A jogokat keletkeztető uniós szabály megsértése és az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése közötti kölcsönhatás ilyen értelmezése összhangban áll a Köbler ítélet kimenetelével. Ezen ügyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a végső fokon eljáró osztrák bíróság helytelenül alkalmazta az uniós jogot, és hogy fenn kellett volna tartania az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét. Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntést kimenthetőnek ítélte, mivel a bíróság helytelenül értelmezte a Bíróság vonatkozó ítéletét. Ennek eredményeként a Bíróság megállapította, hogy nem állt fenn kellően súlyos jogsértés.(67)
107. E rész zárásaként, ha a végső fokon eljáró bíróság észszerű magyarázatot ad arra, hogy miért úgy alkalmazta az uniós jogot, beleértve a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, ahogy tette, akkor még ha utólagosan ezen alkalmazás helytelennek minősül is, a bíróság előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntése kimenthető, és nem eredményezi az állami felelősség szempontjából kellően súlyos jogsértés megállapítását.
D.      A jelen ügyre való alkalmazás
108. A jelen ügy tekintetében megjegyzem, hogy ha az ügy megoldása olyan, nagymértékben a tényektől függő fogalmak alkalmazásától függ, mint az „üzletátruházás” fogalma, lehetséges, hogy két bíró ugyanazon körülmények között eltérő következtetésre jut azzal kapcsolatban, hogy sor került‑e üzletátruházásra.(68)
109. A Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) a 2009. évi ítéletben, a Bíróság pedig a Ferreira I ítéletben valóban eltérő következtetésekre jutott.
110. Amennyiben a Bíróság az első kérdésre adott válaszában megerősíti, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) helytelenül alkalmazta az „üzletátruházás” uniós fogalmát, akkor e bíróság azon döntése, hogy a 2009. évi ítéletben nem terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, hozzájárulhat ahhoz, hogy a helytelen alkalmazás kellően súlyos jogsértésnek minősüljön. Ez azonban csak akkor lenne így, ha e bíróság a 2009. évi ítéletben nem adott megfelelő magyarázatot arra, hogy miért ítélte úgy, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján arra a következtetésre jutott, hogy az ügy körülményei között nem került sor üzletátruházásra.
111. Még ha a Bíróság a Ferreira I ítéletben úgy is ítélte meg, hogy a Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna előterjesztenie, ez nem jelenti azt, hogy az ilyen jogsértés nem menthető ki. A Ferreira I ügyben a Bíróságot nem kérték annak vizsgálatára, hogy hogyan járul hozzá az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése az állami felelősség szempontjából kellően súlyos jogsértés megállapításához.
112. Úgy tűnik számomra, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) figyelembe vette a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, és magyarázatot adott arra, hogy ezen ítélkezési gyakorlat alapján hogyan jutott arra a következtetésre, hogy az ügy konkrét körülményei között nem került sor üzletátruházásra (lásd a jelen indítvány 13. pontját).(69) Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy ezt a 2009. évi ítéletben foglalt magyarázat alapján ellenőrizze.
113. Úgy tűnik továbbá számomra, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) éppen az Bíróság ítélkezési gyakorlata miatt ítélte meg úgy, hogy nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni. Úgy vélte, hogy az „üzletátruházás” fogalmát a Bíróság értelmezése kellő mértékben tisztázta az ügy eldöntéséhez.
114. A Bíróság azonban a Ferreira I ítéletben úgy ítélte meg, hogy az egyik ok, amiért a Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna előterjesztenie, éppen az volt, hogy más nemzeti bíróságok összetettnek tartották az „üzletátruházás” fogalmát, és gyakran nyújtottak be előzetes döntéshozatal iránti kérelmet (lásd a jelen indítvány 19. pontját). Ezért – némileg paradox módon – a Bíróság úgy vélte, hogy a különböző ügyekben általa adott többféle értelmezése volt az oka annak, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) ismét előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett elő. Ezzel szemben e bíróság úgy vélte, hogy éppen ezen értelmezések miatt nem kellett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjesztenie, mivel megállapította, hogy a meglévő ítélkezési gyakorlat elegendő információval szolgált számára ahhoz, hogy e fogalmat az ügy új körülményeire alkalmazza.
115. A Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) álláspontja számomra elfogadható magyarázatnak tűnik arra, hogy miért ítélte meg úgy, hogy nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtania. Ugyanakkor mindez csak akkor érvényes, ha valóban magyarázatot adott arra, hogy a meglévő ítélkezési gyakorlat miért tisztázta minden kétséget kizáróan az „üzletátruházás” fogalmát az ügy körülményeire való alkalmazás szempontjából.
IV.    Végkövetkeztetés
116. A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre a következő választ adja:
Annak megállapítása érdekében, hogy a végső fokon eljáró bíróság bírói hibája kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e ahhoz, hogy állami felelősséget alapozzon meg, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket figyelembe kell venni. Az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése hozzájárulhat annak megállapításához, hogy a jogokat keletkeztető uniós jogi rendelkezés megsértése kellően súlyos, önmagában azonban nem eredményezhet állami felelősséget.
Függetlenül attól, hogy a végső fokon eljáró bíróság helytelenül értelmezte‑e vagy helytelenül alkalmazta‑e a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jogot, az előzetes döntéshozatalra utalás elmulasztása az állami felelősség szempontjából kellően súlyos jogsértés megállapításához vezethet.
Ha a végső fokon eljáró bíróság megfelelő módon megindokolja, hogy miért alkalmazta az uniós jogot, beleértve a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot is, akkor a bíróság előzetes döntéshozatalra utalás mellőzésére vonatkozó döntése kimenthető, és nem vezethet az állami felelősség szempontjából kellően súlyos jogsértés megállapításához.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      2003. szeptember 30‑i Köbler ítélet (C‑224/01, a továbbiakban: Köbler ítélet, EU:C:2003:513).
3      1982. október 6‑i Cilfit és társai ítélet (283/81, a továbbiakban: CILFIT‑ítélet, EU:C:1982:335).
4      2021. október 6‑i Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, a továbbiakban: Consorzio ítélet, ECLI:EU:C:2021:799).
5      A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 1977. február 14‑i tanácsi irányelv (HL 1977. L 61., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 42. o.). Ezen irányelvet az 1998. április 10‑i 98/50/EK tanácsi irányelv (HL 1998. L 201., 88. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 264. o.) módosította.
6      A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelv (HL2001. L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.).
7      Lásd ezzel kapcsolatban a 77/187 irányelv 3. és 4. cikkét, valamint második preambulumbekezdését; a 2001/23 irányelv 3. és 4. cikkét, valamint (3) preambulumbekezdését.
8      Lásd e tekintetben a 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontját, valamint (1), (7) és (8) preambulumbekezdését.
9      Az eljárás hossza az Emberi Jogok Európai Bíróságának (EJEB) ítéletéhez vezetett, amely az észszerű határidő túllépése miatt az Emberi Jogok Európai Egyezménye (EJEE) 6. cikke (1) bekezdésének megsértését, az eljárás túlzott időtartamával kapcsolatos kifogások hatékony jogorvoslatának hiánya miatt pedig az EJEE 13. cikkének megsértését állapította meg. Lásd: EJEB, 2012. május 22., Ferreira da Silva e Brito and és társai kontra Portugália (CE:ECHR:2012:0522JUD004627309).
10      Lásd különösen a 74–79. oldalt (gépi fordítás segítségével olvasva).
11      Lásd különösen a 49–57. oldalt (gépi fordítás segítségével olvasva).
12      Lásd különösen a 157–181. oldalt (gépi fordítás segítségével olvasva). Ezen ítéletet a jelen ügy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat foglalja össze.
13      A 2009. évi ítélet szerint a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) lényegében a következőképpen határozott. Először is, e bíróság meghatározta az üzletátruházásra vonatkozó jogi keretet, figyelembe véve a nemzeti jogszabályok céljait és a 77/187 és a 2001/23 irányelv rendelkezéseit, valamint a Bíróság annak értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, hogy sor került‑e üzletátruházásra. Másodszor, a bíróság a nemzeti és az uniós jog által előírt szempontokat figyelembe véve elvégezte a jelen ügyben ezt az értékelést. E bíróság többek között úgy ítélte meg, hogy nem került sor formális átruházásra az AIA és a TAP között, és nem került sor a TAP‑on belül önálló üzleti egységként újraszervezett több különálló eszköz tényleges átruházására sem, és még azt feltételezve is, hogy az eszközök külön átruházása lehetővé teheti az üzlet gazdasági egységként való újjáalakítását az átvevőnél, ez ezen ügyben nem bizonyított. Számos tényezőt is figyelembe vett, és megállapította, hogy egyik sem bizonyító erejű az AIA‑ról a TAP‑ra történő üzletátruházás fennállását illetően, és e tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozott.
14      A 2009. évi ítélet szerint a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) lényegében a következőképpen érvelt. Először is, az érintett irányelvek tartalmára, a Bíróság általi értelmezésükre és a jelen ügy körülményeire tekintettel nem merült fel az értelmezéssel kapcsolatban olyan releváns kétség, amely előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtását tette volna szükségessé. Másodszor, a Bíróság az „üzletátruházás” fogalmának értelmezésével kapcsolatban széles körű és állandó ítélkezési gyakorlatot alakított ki, hiszen a 2001/23 irányelv az ezen ítélkezési gyakorlatból eredő fogalmak megszilárdulását tükrözi, olyan fogalmakét, amelyeket most egyértelműen meghatároznak a bírósági (uniós és nemzeti) értelmezés keretében, ami azt jelenti, hogy nem szükséges a Bírósággal történő előzetes konzultáció. Harmadszor, nem képezheti előzetes döntéshozatalra utalás tárgyát az a kérdés, hogy a nemzeti jog bizonyos rendelkezései összeegyeztethetők‑e ezen irányelvvel. Negyedszer, nem a Bíróság feladata annak megállapítása, hogy adott uniós jogi szabály alkalmazható‑e konkrét helyzetre a különböző tagállamok nemzeti bíróságai előtt; így nem terjeszthető előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé az a kérdés, hogy a 77/187 és a 2001/23 irányelvnek a Bíróság általi értelmezése összhangban áll‑e az üzletátruházásra vonatkozó nemzeti jogszabályoknak a Tribunal da Relação de Lisboa (lisszaboni fellebbviteli bíróság) általi értelmezésével és alkalmazásával.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Ferreira I ítélet (35. pont).
17      Lásd: Ferreira I ítélet (29–31. pont).
18      2009. február 12‑i ítélet (C‑466/07, a továbbiakban: Klarenberg ítélet, EU:C:2009:85). Emlékeztőül: a 2009. évi ítéletet 2009. február 25‑én hozták meg.
19      Lásd: Ferreira I ítélet (32–34. pont).
20      Lásd: Ferreira I ítélet (45. pont). E tekintetben a Bíróság ezen ítélet 41. és 42. pontjában egyértelművé tette, hogy pusztán az, hogy az alsóbb fokú nemzeti bíróságok egymásnak ellentmondó határozatokat hoztak, nem tekinthető olyan döntő tényezőnek, amely megalapozhatná az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget. Ez összhangban állt a 2015. szeptember 9‑i X és van Dijk ítélettel (C‑72/14 és C‑197/14, EU:C:2015:564, 52–63. pont), amelyet a Bíróság ugyanazon a napon és ugyanazon tanácsában hozott meg, mint a Ferreira I ítéletet, és amelyben a Bíróság megállapította, hogy a végső fokon eljáró bíróságnak nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjesztenie pusztán az alapján, hogy alsóbb fokú bíróság hasonló ügyben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett elő, és a végső fokon eljáró bíróság nem is köteles megvárni az e kérdésre adott választ.
21      Ferreira I ítélet (43. és 44. pont).
22      Lásd különösen a 203–215. oldalt (gépi fordítás segítségével olvasva).
23      Ezen ítélet szerint a Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (lisszaboni kerületi bíróság) úgy vélte, hogy a 2001/23 irányelv szerinti „üzletátruházás” fogalmának értelmezése nem téves. A Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (lisszaboni kerületi bíróság) többek között kiemelte, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) az uniós jogot figyelembe véve részletes indokolást dolgozott ki, és elismerte, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően az ügy körülményeit átfogóan kellett elemezni. Még kevésbé mondható, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) tévedett, mivel nem hivatkozott a Klarenberg ítéletre és általános módon foglalkozott a kérdéssel. E bíróság azt is megállapította, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) logikus és koherens módon indokolta meg az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének mellőzésére vonatkozó döntését, és még ha a döntés a később ismertté vált információk alapján téves is volt, e hiba nem minősül az uniós jog kellően súlyos megsértésének.
24      Lásd különösen a 318–382. oldalt (gépi fordítás segítségével olvasva).
25      Ezen ítélet szerint a Tribunal da Relação de Lisboa (lisszaboni fellebbviteli bíróság) megállapította, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően az összes tényező és körülmény átfogó értékelése alapján a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) nem értelmezte tévesen az „üzletátruházás” fogalmát. A Tribunal da Relação de Lisboa (lisszaboni fellebbviteli bíróság) többek között azt hangsúlyozta, hogy a Klarenberg ítélet nem változtatott ezen az értékelésen, és hogy a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak eldöntése, hogy az adott esetben sor került‑e üzletátruházásra. Úgy vélte továbbá, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) megsértette az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget, mivel tévesen értékelte úgy, hogy megalapozottan mentesül e kötelezettség alól, azonban ez az ügy konkrét körülményei között nem volt nyilvánvaló. Különösen arra mutatott rá, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) figyelembe vette a szóban forgó irányelvek vonatkozó rendelkezéseit és a Bíróság „üzletátruházás” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.
26      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Köbler ítéletben és a 2016. július 28‑i Tomášová ítéletben (C‑168/15, EU:C:2016:602) a Bíróság megállapította, hogy nem állt fenn az uniós jog kellően súlyos megsértése.
27      Az egyéni munkaszerződés felmondására és a határozott idejű munkaszerződés megkötésére és megszűnésére vonatkozó jogszabályokról szóló, 1989. február 27‑i 64-A/89. sz. törvényerejű rendelet 23. cikkének (3) bekezdése szerint a végkielégítés azon munkavállalók általi megszerzése, akiknek a szerződését csoportos létszámcsökkentés miatt szüntetik meg, az elbocsátás elfogadásával egyenértékű.
28      Ezt a kifejezést Bobek főtanácsnok Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe ügyre vonatkozó indítványából (C‑620/17, EU:C:2019:340, 131. pont) veszem kölcsön
29      Lásd: Köbler ítélet (különösen a 30–50. pont).
30      Lásd különösen: 1991. november 19‑i Francovich és társai ítélet (C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428); 1996. március 5‑i Brasserie du pêcheur és Factortame ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Lásd: Köbler ítélet (51. és 52. pont).
32      Lásd analógia útján az Unió szerződésen kívüli felelősségét illetően: 2019. szeptember 10‑i HTTS kontra Tanács ítélet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 34. pont), amelyben a Bíróság elismerte, hogy „valamely uniós jogszabály kellően súlyos megsértésének követelménye […] abból a szükségszerűségből ered, hogy mérlegelni kell egymással szemben egyrészt a magánszemélyek számára az intézmények jogellenes cselekményeivel szemben biztosított védelmet, másrészt pedig azt a mozgásteret, amelyet az intézmények számára el kell ismerni ahhoz, hogy ne bénuljon meg a működésük”.
33      Lásd: Köbler ítélet (53. pont) (kiemelés tőlem). A Bíróság ezt más, a végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak betudható állami felelősségre vonatkozó ügyekben is megismételte. Lásd például: 2006. június 13‑i Traghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. és 42. pont); 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24. pont); 2019. július 29‑i Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe ítélet (C‑620/17, EU:C:2019:630, 41. pont).
34      Lásd: Köbler ítélet (55. pont). A végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak betudható állami felelősséggel kapcsolatos későbbi ítéletekben is hasonló tényezőket határoztak meg. Lásd például: 2006. június 13‑i Traghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 43. pont); 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 25. pont).
35      Lásd e tekintetben: 1996. március 5‑i Brasserie du pêcheur és Factortame ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 56. pont).
36      Szembeszökő példaként lásd: 1998. szeptember 24‑i Brinkmann ítélet (C‑319/96, EU:C:1998:429, különösen 30–33. pont), amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az uniós irányelv azon nemzeti közigazgatási szerv által az adózás területén történő helytelen alkalmazása, amely tévesen minősítette az adóköteles terméket, nem minősült kellően súlyos jogsértésnek.
37      Ezért, bár az összes tényező együtt szerepel a felsorolásban, a jogsértés menthető vagy nem menthető jellegére vonatkozó tényező tűnik a központi tényezőnek, amely magában foglalja a többi tényezőt. Lásd ezzel kapcsolatban: Léger főtanácsnok Köbler ügyre vonatkozó indítványa (C‑224/01, EU:C:2003:207, 139. pont) és Traghetti del Mediterraneo ügyre vonatkozó indítványa (C‑173/03, EU:C:2005:602, 71. pont).
38      Így értelmezem a Bíróság Köbler ítéletben (56. pont) tett megállapítását, miszerint „[m]indenesetre [az uniós] jog megsértése kellően súlyos akkor, ha az adott határozat meghozatala a Bíróság e tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatának nyilvánvaló figyelmen kívül hagyásával történik”.
39      Lásd e tekintetben: a Remling ügyre vonatkozó indítványom (C‑767/23, EU:C:2025:486, 46. és 47. pont).
40      Mivel az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget az uniós jog egységessége biztosításának általános érdekéből írták elő, az az EUMSZ 258–260. cikk szerinti kötelezettségszegési keresettel érvényesíthető. Lásd például: 2018. október 4-i Bizottság kontra Franciaország (Forrásadó) ítélet (C‑416/17, EU:C:2018:811); 2024. március 14‑i Bizottság kontra Egyesült Királyság (A legfelsőbb bíróság ítélete) ítélet (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Lásd e tekintetben a közelmúltban: EFTA‑Bíróság, 2025. június 5. Dartride AS kontra Norvég Állam ítélet (E‑25/24, 36. pont), amelyben a bíróság a következőket állapította meg: „Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése tehát a jogsértés súlyosságának értékelésében játszik szerepet, nem pedig a felelősség fennállásának egyik alkotóeleme […]”.
42      Lásd: CILFIT‑ítélet (10., 13., 14. és 16. pont).
43      Lásd: CILFIT‑ítélet (13. és 14. pont).
44      CILFIT‑ítélet (16. pont). A CILFITítéletben szereplő‑ három helyzetet részletesebben tárgyaltam a Remling ügyre vonatkozó indítványomban (C‑767/23, EU:C:2025:486, 24–35. pont).
45      E tekintetben – értelmezésem szerint – az „acte clair” nem azt jelenti, hogy az egyértelmű uniós szabály mechanikusan alkalmazható az ügy körülményeire. Inkább azt jelenti, hogy a végső fokon eljáró bíróságnak az alkalmazandó uniós jogot a Bíróság által alkalmazott értelmezési szabályoknak (a CILFIT‑kritériumoknak) megfelelően kell értelmeznie, és határoznia kell arról, hogy enged‑e teret észszerű kétségeknek azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság ugyanazon értelmezési szabályokra támaszkodva eltérő következtetésre juthat. Lásd ezzel kapcsolatban: Petrić, D., „How to make a unicorn or »there never was an acte clair in EU law«: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, 17. kötet., 2021, 307–328. o.
46      Vö. a CILFIT‑ítéletet (16. és 21. pont) a Consorzio ítélettel (33., 39. és 66. pont).
47      Lásd: Consorzio ítélet (51. pont). Lásd még: Remling ügyre vonatkozó indítványom (C‑767/23, EU:C:2025:486, különösen 43–61. pont), amelyben az ilyen kötelezettség okát és jogalapját vizsgáltam meg.
48      Lásd: Bobek főtanácsnok Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ügyre vonatkozó indítványa (C‑561/19, EU:C:2021:291, különösen 131–181. pont).
49      A Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ügyre vonatkozó indítványában (C‑561/19, EU:C:2021:291, 134. pont) Bobek főtanácsnok azt javasolta, hogy a végső fokon eljáró nemzeti bíróság csak akkor legyen köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtani, ha az ügyben a következők merülnek fel: i. az uniós jog értelmezésére (és nem az alkalmazására) vonatkozó olyan általános kérdést vet fel; ii. amelynek objektív szempontból egynél több észszerűen lehetséges értelmezése van; iii. amelyre a válasz nem vezethető le a Bíróság meglévő ítélkezési gyakorlatából (vagy amellyel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság el kíván térni ettől az ítélkezési gyakorlattól).
50      Lásd például Broberg, M. és Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, 59. kötet., 3. sz., 2022, 711–738. o., különösen 735–736. o., akik megjegyzik, hogy a szövegváltoztatással a Bíróság azt az értelmezést támogatta, amely szerint az EUMSZ 267. cikk célja az egységes értelmezés biztosítása, nem pedig az, hogy a végső fokon eljáró bíróságok az uniós jog minden egyes nehézséget jelentő alkalmazása esetében a Bírósághoz forduljanak.
51      Lásd például Cecchetti, L. és Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: »CILFIT Strategy« 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, 15. kötet, 3. sz. 2022, 29–61. o., különösen 52–53. o.
52      Broberg, M. és Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2021, 216–218. o., például úgy vélik, hogy a Ferreira I ítélet az uniós jog alkalmazásának példája.
53      A Bíróság Ferreira I ítélete az uniós jog alkalmazásaként is értelmezhető, mivel a Bíróság az adott ügy konkrét körülményei között értelmezte az „üzletátruházás” fogalmát (lásd a jelen indítvány 17. pontját). Mivel azonban a feladatok előzetes döntéshozatali eljáráson belüli megosztása szerint a Bíróság értelmezi, a nemzeti bíróságok pedig alkalmazzák az uniós jogot, valószínű, hogy a Bíróság ezen ügyben adott válasza az uniós jog értelmezésének minősíthető.
54      Lásd a jelen indítvány 19. pontját.
55      Lásd: Capotorti főtanácsnok Cilfit és társai ügyre vonatkozó indítványa (283/81, EU:C:1982:267, 4. pont; EBHT 1982., 3432. o., különösen 3435. o). Capotorti főtanácsnok ilyen érveléssel utasította el az „acte clair” elméletét, amely úgy értelmezendő, hogy ha valamely szabály egyértelmű, akkor azt nem kell értelmezni, hanem csupán alkalmazni kell.
56      A Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ügyre vonatkozó indítványában (C‑561/19, EU:C:2021:291, 149. pont) Bobek főtanácsnok valóban felismerte ezt a kellemetlen helyzetet, kijelentve, hogy nem azt javasolja, hogy „szabaduljunk meg egy unikornistól, hogy annak azonnal egy másik lépjen a helyébe”.
57      A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 46., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 8. kötet, 10. o.; helyesbítés: HL 2019. L 119., 202. o.).
58      Bobek főtanácsnok Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ügyre vonatkozó indítványa (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140. pont).
59      Lásd: Bobek főtanácsnok Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ügyre vonatkozó indítványa (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140. pont, 115. lábjegyzet) (amelyben különösen a 2008. december 22‑i Wallentin‑Hermann-ítéletre [C‑549/07, EU:C:2008:771, 23. pont] hivatkozik).
60      Ma már ismert, hogy – amint azt a Bíróság a 2017. május 4‑i Pešková és Peška ügyben hozott ítéletben (C‑315/15, EU:C:2017:342, 26. pont) megállapította – a légi jármű madárral történő ütközése rendkívüli körülménynek minősül.
61      Ez nem jelenti azt, hogy a Bíróság jogpolitikája keretében nem dönthet úgy, hogy általánosabb választ ad, amikor az uniós jog értelmezését kérik tőle. Lásd e tekintetben: Jacobs főtanácsnok Wiener SI ügyre vonatkozó indítványa (C‑338/95, EU:C:1997:352, különösen 8–21. és 48. pont), aki az „üzletátruházás” fogalma Bíróság általi értelmezésének figyelembevétele során többek között az utóbbi megközelítést javasolja.
62      1963. február 5‑i ítélet (26/62, EU:C:1963:1).
63      Lásd például: 2018. február 27‑i Associação Sindical dos Juízes Portugueses ítélet (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Egyetértek azonban azzal, hogy a CILFIT‑ítélet meghozatalakor a helyzet más lehetett. Lásd például: Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?”, European Law Review, 40. kötet, 4. sz., 2015, 475–489. o. (e cikk a European Law Reviewban korábban megjelent cikket reprodukálja, 9. kötet, 1984, 242–259. o.).
65      Lásd: Remling ügyre vonatkozó indítványom (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50. pont). Lásd még Krommendijk, J., „»Open sesame!«: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer”, European Law Journal, 42. kötet, 1. sz., 2017, 46–62. o., különösen 59. o., 104. lábjegyzet, aki a következőket állapította meg: „A Köbler‑keresetet elbíráló nemzeti bíróság számára is könnyebb megvizsgálni, hogy a bíróság valóban megfelelt‑e a felelősségre vonatkozó kritériumoknak. Nem tűnik észszerűtlennek azt feltételezni, hogy amikor a nemzeti bíróságok megindokolják, hogy miért utasítják el az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztést, könnyebben mentesülhetnek a felelősség alól, mivel rosszhiszeműségük nem áll fenn.”
66      Lásd: a Remling ügyre vonatkozó indítványom (C‑767/23, EU:C:2025:486, 52. és 59. pont).
67      Lásd: Köbler ítélet (123. és 124. pont).
68      Lásd például: Beltzer, R. M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, 23. kötet, 1. sz., 2007, 139–155. o., különösen 141–142. o., aki úgy vélte, hogy még ha a Bíróság adott is néhány értelmezési szempontot, „lehetséges például, hogy két bíró ugyanazon ténybeli információk alapján eltérő módon dönt, amikor választ ad arra a kérdésre, hogy sor került‑e üzletátruházásra. Ezt a szubjektivitást gyakorlatilag lehetetlen egy európai bíróság előtt bemutatni, mivel a Spijkers‑tényezők mérlegelése inkább ténymegállapítás, mint jogalkalmazás.”
69      E tekintetben a Klarenberg ítélet figyelmen kívül kihagyása, amelyet a Bíróság csak néhány nappal a 2009. évi ítélet előtt hozott meg, nem jelent jelentős különbséget annak értékelésében, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) megállapíthatta‑e volna, hogy nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni. Ezen ítélet csak egy volt azon ítéletek sorában, amelyek különböző körülmények között adtak magyarázatot az „üzletátruházás” fogalmára.