62024CJ0767
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kilencedik tanács)
2025. december 11. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – A 7. cikk (1) bekezdése – Valamely feltétel tisztességtelen jellege megállapításának hatásai – A szerződés semmissége – Az eladónak vagy szolgáltatónak a semmissé nyilvánítandó szerződés alapján folyósított kölcsön összegének visszatérítése iránti keresete – A beszámítási nyilatkozat benyújtásának következményei – Az elévülési kifogásról való hallgatólagos lemondás – A fogyasztók eljárási jogainak hatékony gyakorlása – A tényleges érvényesülés elve – A tisztességtelen feltételek tilalmának visszatartó hatása”
A C‑767/24. sz. [Kuszycka] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói regionális bíróság, Lengyelország) a Bírósághoz 2024. november 6‑án érkezett, ugyanazon a napon hozott határozatával terjesztett elő
az mBank S.A.
és
ML
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
tagjai: M. Condinanzi tanácselnök, N. Jääskinen és R. Frendo (előadó) bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az mBank S.A. képviseletében A. Cudna‑Wagner radca prawny és B. Miąskiewicz adwokat,
–
ML képviseletében I. Gabrysiak adwokat,
–
a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében P. Kienapfel és J. Szczodrowski, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 7. cikke (1) bekezdésének, valamint a tényleges érvényesülés elvének értelmezésére irányul.
2
E kérelmet az mBank S.A. bank és ML, egy fogyasztó között egy olyan követelés visszatérítése iránti kereset tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely egy olyan jelzálogkölcsön‑szerződés alapján kölcsönzött pénzösszeg felhasználásából ered, amelyet semmissé kell nyilvánítani, mivel tisztességtelen feltételeket tartalmaz.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 93/13 irányelv huszonnegyedik preambulumbekezdése kimondja, hogy „a tagállamok bíróságainak és közigazgatási szerveinek megfelelő és hatékony eszközökkel kell rendelkezniük ahhoz, hogy megszüntessék a fogyasztókkal kötött szerződésekben a tisztességtelen feltételek alkalmazását”.
4
Ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.”
5
Az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”
A lengyel jog
6
Az 1964. április 23‑i Kodeks cywilny (polgári törvénykönyv) – (Dz. U. 16. sz., poz. 93.) alapeljárásra alkalmazandó változata 58. cikkének 1. §‑a értelmében:
„A törvény megsértésével vagy megkerülésével kötött jogügylet semmis, kivéve ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, például azt előírva, hogy a jogügylet érvénytelen rendelkezéseinek helyébe a törvény vonatkozó rendelkezései lépnek.”
7
A polgári törvénykönyv 117. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.   § A törvényben meghatározott kivételekkel a vagyoni követelések elévülnek.
2.   § Ezen elévülési idő lejártát követően az a személy, akivel szemben a követelés fennáll, mentesül e követelés teljesítése alól, kivéve, ha lemond az elévülési kifogás érvényesítéséről. Az elévülési kifogásról a határidő letelte előtti lemondás azonban érvénytelen.
21   Az elévülési idő lejárta után a fogyasztóval szemben már nem érvényesíthető követelés.”
8
E törvénykönyv 118. cikke a következőket írja elő:
„Különös szabály eltérő rendelkezése hiányában az elévülési idő hat év, időszakos szolgáltatásokra vonatkozó követelések és gazdasági tevékenység gyakorlásával összefüggő követelések esetében pedig három év. Ugyanakkor az elévülési idő a naptári év utolsó napján jár le, kivéve, ha az elévülési idő kevesebb, mint két év.”
9
Az említett törvénykönyv 123. cikke 1. §‑ának szövege a következő:
„Az elévülés megszakad: 1) bíróság vagy ügyek elbírálására vagy adott típusú követelések végrehajtására hatáskörrel rendelkező más szerv vagy választott bíróság előtt a követelés érvényesítése, megállapítása, kielégítése vagy biztosítása céljából közvetlenül elvégzett bármely cselekménnyel; 2) a követelés azon személy általi elismerésével, akivel szemben a követelés fennáll; 3) közvetítői eljárás megindításával.”
10
Ugyanezen törvénykönyv 3851. cikkének 1. és 2. §‑a értelmében:
„(1)   A fogyasztói szerződés egyedileg meg nem tárgyalt feltételei nem kötelezik e fogyasztót, ha azok a fogyasztó jogait és kötelezettségeit a jóerkölcsbe ütköző és a fogyasztó érdekeit súlyosan sértő módon állapítják meg (jogszabályba ütköző szerződési feltételek). Ez nem vonatkozik a felek főszolgáltatásaira ‑ különösen az árra vagy a díjazásra ‑ vonatkozó rendelkezésekre, ha azok egyértelműen vannak megfogalmazva.
(2)   Ha az 1. § alapján a szerződés valamely rendelkezése nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, a szerződés többi része továbbra is köti a feleket.”
11
A polgári törvénykönyv 405. cikke értelmében:
„Aki másnak rovására jut vagyoni előnyhöz, köteles az előnyt természetben visszaszolgáltatni, ha ez nem lehetséges, annak értékét kell megtérítenie.”
12
E törvénykönyv 410. cikkének 1. és 2 §‑a a következőképpen rendelkezik:
„1.   § Az előző cikkek rendelkezései különösen a jogalap nélküli szolgáltatásra alkalmazandóak.
2.   § Jogalap nélküli a szolgáltatás, ha az azt teljesítő személy arra egyáltalán nem, vagy azon személy tekintetében nem volt köteles, akinek a részére teljesített, vagy ha a teljesítésének oka megszűnt, vagy ha a szolgáltatással elérni kívánt célt nem érték el, vagy a szolgáltatási kötelezettséget keletkeztető jogügylet érvénytelen volt, és a szolgáltatás teljesítését követően sem lett érvényes.”
13
Az említett törvénykönyv 498. cikkének 1. és 2. §‑a a következőket írja elő:
„1.   § Amennyiben két személy egyszerre adós és hitelező is, mindketten beszámíthatják követelésüket a másik fél követelésébe, ha mindkét követelés tárgya olyan pénzösszeg vagy azonos minőségű, fajta szerint meghatározott dolog, mindkét követelés esedékes, és bíróság vagy más hatóság előtt érvényesíthető.
2.   § A beszámítás révén a két követelés az alacsonyabb összegű követelés erejéig kiegyenlíti egymást.”
14
Ugyanezen törvénykönyv 499. cikke így szól:
„A beszámításra a másik félhez intézett nyilatkozattal kerül sor. A nyilatkozat visszaható hatállyal rendelkezik attól az időponttól kezdve, amikor a beszámítás lehetővé vált.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
15
2006. október 11‑én ML ingatlan szerzése céljából 130000 lengyel złoty (PLN) (hozzávetőleg 30670 euró) összegű jelzálogkölcsön-szerződést kötött az mBankkal. E 360 hónapos időtartamra kötött szerződést svájci frankban (CHF) tartották nyilván, de az a havi törlesztőrészletek lengyel złotyban történő visszafizetését írta elő, amely törlesztőrészletek összegét a svájci franknak az mBank e havi törlesztőrészletek megfizetésének időpontjában érvényes árfolyamtáblázatában közzétett eladási árfolyamának alkalmazásával határozták meg.
16
2017. október 12‑én ML egyezség útján történő rendezés iránti kérelmet nyújtott be az mBankhoz, amelyben 53244,39 PLN (hozzávetőleg 12530 euró) és 14692,51 CHF (hozzávetőleg 15700 euró) összeg visszatérítését kérte, amelyeket álláspontja szerint az említett szerződésben szereplő tisztességtelen feltételek miatt jogtalanul fizetett ki.
17
Az mBank 2021. december 16‑án keresetet indított a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói regionális bíróság, Lengyelország), a kérdést előterjesztő bíróság előtt, amelyben azt kérte, hogy a bíróság kötelezze ML‑t a kölcsön tőkeösszegének, azaz 130000 PLN (hozzávetőleg 30670 euró) törvényes késedelmi kamatokkal növelt összegének a visszafizetésére. A bank arra hivatkozott, hogy mivel a jelzálogkölcsön‑szerződés semmis, ML a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó nemzeti jogi rendelkezések alapján köteles visszafizetni a kölcsönzött tőkét.
18
Ellenkérelmében ML a kereset elutasítását kérte, és a követelés elévülésére vonatkozó kifogást terjesztett elő. Ettől függetlenül 53244,39 PLN (hozzávetőleg 12530 euró), illetve 14692,51 CHF (hozzávetőleg 15700 euró) összegű követelésre hivatkozva beszámítási nyilatkozatot nyújtott be.
19
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az alapügyben szóban forgó szerződés tisztességtelen feltételeket tartalmaz, és e feltételek kihagyásával nem teljesíthető. Ebből következik, hogy e szerződést semmisnek kell nyilvánítani, és hogy a nemzeti jog értelmében a felek kötelesek egymásnak visszatéríteni az említett szerződés alapján nyújtott szolgáltatásokat.
20
Ezenkívül e bíróság megjegyzi, hogy a polgári törvénykönyv 118. cikkének megfelelően a bank követelésére alkalmazandó hároméves elévülési idő 2020. december 31‑én lejárt. Ennélfogva a kereset alapeljárásban történő benyújtásának időpontjában, azaz 2021. december 16‑án e bank követelése elévült. Következésképpen az ML által felhozott elévülési kifogásra tekintettel az említett bíróság köteles a keresetet elutasítani.
21
Mindazonáltal ugyanezen bíróság rámutat arra, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint a beszámítási nyilatkozatnak a polgári törvénykönyv 499. cikke szerinti benyújtása az e törvénykönyv 117. cikke 2. §‑ának értelmében vett elévülési kifogásról való lemondással jár. Ezen ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy a beszámítási nyilatkozatot benyújtó fél e ténynél fogva elismeri a vele szemben fennálló követelés fennállását és esedékességét, és kinyilvánítja az annak teljesítésére irányuló szándékát, és így lemond az elévülésre való hivatkozásról. Ez a megközelítés, amelyet a lengyel jogirodalom is elfogad, arra indítaná a nemzeti bíróságokat, hogy úgy tekintsék, hogy a beszámítási nyilatkozat benyújtása – akár védekezésként is – egyenértékű az elévülési kifogásról való lemondással. Ebből következik, hogy az említett ítélkezési gyakorlat alapján az ML által felhozott elévülési kifogásnak nem lehet helyt adni, és a bank követelése nem tekinthető elévültnek.
22
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az ilyen nemzeti ítélkezési gyakorlat összeegyeztethető‑e a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével.
23
E tekintetben e bíróság kifejti, hogy ML kizárólag azzal a szándékkal nyújthatott volna be beszámítási nyilatkozatot, hogy a bank követelésével szemben a saját követelésére hivatkozzon, anélkül hogy szándékában állt volna lemondani az elévülési kifogásról, annál is inkább, mivel e két jogalapot egyidejűleg hozta fel. Egyébiránt, mivel ML nem mondott le kifejezetten az elévülési kifogásról, nem zárható ki, hogy nem volt tudomása arról a körülményről, hogy a beszámítási nyilatkozatot így lehet értelmezni.
24
Az említett bíróság szerint az a nemzeti ítélkezési gyakorlat, amelynek értelmében a beszámítási nyilatkozat automatikusan az elévülési kifogásról való lemondást vonja maga után, ellentétesnek bizonyulhat a 93/13 irányelv által követett fogyasztóvédelmi célokkal. Az ilyen ítélkezési gyakorlat visszatarthatja a fogyasztókat a beszámítási mechanizmus igénybevételétől, még akkor is, ha az hatékony eszköz arra, hogy a tisztességtelen feltételek esetén jogaikat érvényesítsék. Egyébiránt mind a fogyasztóvédelem, mind a jogbiztonság elve a nemzeti jog olyan értelmezése mellett szól, amely szerint az eladó vagy szolgáltató által a fogyasztóval szemben benyújtott, elévült kereset csak kivételes és egyértelműen meghatározott esetekben fogadható el.
25
Ugyanakkor ugyanezen bíróság megjegyzi, hogy ha ML‑nek a beszámítási nyilatkozat benyújtásával az mBank követelésének megszüntetése lett volna a célja, az ilyen nyilatkozat benyújtása e követelés fennállásának elismerését vonhatná maga után, amelynek hiányában a beszámítás tárgytalan lenne. Ezenfelül ML‑t ügyvéd képviseli, akinek a tisztségére tekintettel ismernie kell a nemzeti ítélkezési gyakorlatot, amelynek értelmében a beszámítási nyilatkozat benyújtása az az elévülési kifogásról való lemondásnak minősül.
26
E körülmények között határozott úgy a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói regionális bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Valamely jelzálogkölcsön‑szerződés amiatt történő, teljes egészében való semmissé nyilvánításával összefüggésben, hogy az a tisztességtelen feltételek törlését követően sem maradhat fenn, úgy kell‑e értelmezni a [93/13] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését és a tényleges érvényesülés elvét, hogy azokkal ellentétes a nemzeti szabályozás olyan bírósági értelmezése, amely szerint amennyiben a fogyasztó követelésének és a bank kölcsön tőkeösszege ellenértékének visszatérítése iránti követelése közötti beszámításra vonatkozó nyilatkozatot tesz, az azt jelenti, hogy a fogyasztó lemond arról, hogy a bank fenti követelésének elévülésére hivatkozzon?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
27
Az alapeljárásban részt vevő mindkét fél vitatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát.
28
Először is az mBank azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem felel meg a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében foglalt követelményeknek. Közelebbről, a kérdést előterjesztő bíróság semmilyen információt nem szolgáltatott sem azokról a körülményekről, amelyek között ML benyújtotta a beszámítási nyilatkozatát, sem e nyilatkozat tartalmáról.
29
Az eljárási szabályzat 94. cikke értelmében minden előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek tartalmaznia kell „a jogvita tárgyának, valamint a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított releváns tények rövid ismertetés[ét], vagy legalább a kérdések alapját képező tények ismertetés[ét]”, „az ügyben esetlegesen alkalmazandó nemzeti rendelkezések tartalm[át], és ‑ adott esetben ‑ a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat[ot]”, valamint „azon okok ismertetés[ét], amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít”.
30
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmazza az alapeljárás ténybeli és jogi hátterének az e követelményeknek való megfeleléshez elegendő leírását. Egyrészt ugyanis e kérelem tartalmazza az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti rendelkezések és a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat tartalmát. Másrészt azon körülményeknek a kérdést előterjesztő bíróság általi leírása, amelyek között ML benyújtotta a beszámítási nyilatkozatát, valamint az e bíróság által a nemzeti ítélkezési gyakorlat révén az ilyen megállapításhoz fűzött jogkövetkezményekkel kapcsolatban megfogalmazott kérdések leírása elegendő azon okok megértéséhez, amelyek az uniós jog említett bíróság által értelmezni kért rendelkezéseinek megválasztását támasztják alá, valamint azon kapcsolat megértéséhez, amelyet e bíróság e rendelkezések és az előtte folyamatban lévő jogvitára alkalmazandó nemzeti jog között felállít.
31
Másodszor, az mBank és ML arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hipotetikus, mivel ML kizárólag másodlagosan nyújtotta be a beszámítási nyilatkozatát, majd azt a 2024. november 4‑i aktussal visszavonta. A beszámításra és az e nyilatkozathoz kapcsolódó joghatásokra vonatkozó kérdés ennélfogva nem releváns az alapjogvita megoldása szempontjából.
32
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság által hozzá intézett információkérést követően a kérdést előterjesztő bíróság megerősítette, hogy ML visszavonta a beszámítási nyilatkozatát. Mindazonáltal e bíróság jelezte, hogy fenn kívánja tartani az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét azzal az indokkal, hogy az előterjesztett kérdés megválaszolása továbbra is szükséges az alapjogvita elbírálásához. Az említett bíróság e tekintetben pontosította, hogy a lengyel szabályozás lehetővé teszi az eljárási kifogásként értelmezett beszámítási kifogás visszavonását, de nem teszi lehetővé a beszámítási nyilatkozat érdemi nyilatkozatként történő visszavonását. Hozzátette, hogy mindenesetre az eredeti beszámítási nyilatkozat a tartozás elismerésének felel meg, amely a polgári törvénykönyv 123. cikke értelmében megszakítja az elévülést. Ennélfogva e határidő e hallgatólagos elismeréstől kezdve újrakezdődik, anélkül hogy a nyilatkozat utólagos visszavonása visszaható hatállyal bírhatna, és semmissé tenné az említett hallgatólagos elismerést.
33
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikkel létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (lásd: 1978. november 29‑iRedmond ítélet, 83/78, EU:C:1978:214, 25. pont; 2024. január 11‑iNárokuj ítélet, C‑755/22, EU:C:2024:10, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34
Ennélfogva az uniós jogra vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor tagadhatja meg a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről való határozathozatalt, ha nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd: 1999. szeptember 7‑iBeck és Bergdorf ítélet, C‑355/97, EU:C:1999:391, 22. pont; 2024. január 11‑iNárokuj ítélet, C‑755/22, EU:C:2024:10, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35
A jelen ügyben egyrészt a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ítélet 32. pontjában említett információkérésre adott válaszból kitűnik, hogy a beszámítási nyilatkozat a lengyel jogban a tartozás elismerésének felel meg, amely az esetleges visszavonásától függetlenül joghatásokat vált ki, amely az alkalmazandó nemzeti jog szerint végeredményben nem fogadható el.
36
Másrészt az alapeljárás olyan visszatérítés iránti keresetre vonatkozik, amelyet valamely bank indít a tisztességtelen feltételeket tartalmazó, semmisnek nyilvánítandó jelzálogkölcsön-szerződés alapján nyújtott tőke visszafizetése iránt. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető-e a 93/13 irányelv 7. cikkének a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett (1) bekezdésével az a nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely szerint az, ha a fogyasztó a beszámítására vonatkozó nyilatkozatot nyújt be a bank követelésével szemben, az elévülésre vonatkozó kifogásról való hallgatólagos lemondással jár.
37
E körülmények között nem tűnik nyilvánvalónak, hogy a 93/13 irányelv kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, illetve hogy a felvetett probléma hipotetikus jellegű.
38
Harmadszor és utolsósorban az mBank azt állítja, hogy a 93/13 irányelv rendelkezései nem alkalmazhatók a visszatérítés iránti kereset keretében tett beszámítási nyilatkozat joghatásaira, így e kérdést kizárólag a nemzeti jog szabályozza.
39
E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy amennyiben – mint a jelen ügyben is – nem nyilvánvaló, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, az e jogi aktus alapügyre való alkalmazhatatlanságára alapított kifogás a kérdések érdemét érinti (2023. június 15‑iGetin Noble Bank [Kölcsönszerződés teljesítésének felfüggesztése] ítélet, C‑287/22, EU:C:2023:491, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
41
Egyetlen kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 93/13 irányelv 7. cikkének a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a fogyasztó és a bank között létrejött jelzálogkölcsön‑szerződés amiatt történő teljes semmissé nyilvánításával összefüggésben, hogy e szerződés olyan tisztességtelen feltételt tartalmaz, amely nélkül az említett szerződés nem maradhat fenn, azzal ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely szerint a követelésének az e bank követelésével szemben való beszámítására vonatkozó nyilatkozatnak e fogyasztó általi benyújtása az említett bank követelésére vonatkozó elévülési kifogásról való hallgatólagos lemondással jár.
42
Emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapul, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (2023. június 15‑iBank M. [A szerződés semmissé nyilvánításának következményei] ítélet, C‑520/21, EU:C:2023:478, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Így figyelembe véve a fogyasztók védelméhez fűződő közérdek jellegét és fontosságát, a 93/13 irányelv, és különösen annak huszonnegyedik preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy megfelelő és hatékony eszközöket biztosítsanak annak érdekében, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását. Ehhez a nemzeti bíróságoknak mellőzniük kell a tisztességtelen szerződési feltételek alkalmazását annak érdekében, hogy azok ne váltsanak ki kötelező joghatásokat a fogyasztó vonatkozásában, kivéve ha ezt a fogyasztó ellenzi (2023. június 15‑iBank M. [A szerződés semmissé nyilvánításának következményei] ítélet, C‑520/21, EU:C:2023:478, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Noha a Bíróság már több alkalommal meghatározta, hogy a nemzeti bíróságnak milyen módon kell biztosítania a fogyasztókat a 93/13 irányelv alapján megillető jogok védelmét, ez nem változtat azon, hogy az uniós jog főszabály szerint nem harmonizálja a valamely szerződési feltétel állítólagosan tisztességtelen jellegének vizsgálatára alkalmazandó eljárásokat, sem pedig az ilyen tisztességtelen jelleg megállapításából levonandó következtetéseket. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a tárgyra vonatkozó különös uniós szabályozás hiányában a 93/13 irányelvben előírt fogyasztóvédelem végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső jogrendjébe tartoznak. E szabályok azonban nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozó szabályok (egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2020. november 25‑iBanca B. ítélet, C‑269/19, EU:C:2020:954, 39. pont; 2019. június 26‑iAddiko Bank ítélet, C‑407/18, EU:C:2019:537, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
A tényleges érvényesülés elvét illetően – amely az előterjesztő bíróság kérdéseinek egyedüli tárgya – emlékeztetni kell arra, hogy minden olyan esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi-e az uniós jog alkalmazását, meg kell vizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, hogy hogyan zajlik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt. Ebből a szempontból adott esetben azon elveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve, valamint az eljárás szabályos lefolytatásának elve (2019. június 26‑iAddiko Bank ítélet, C‑407/18, EU:C:2019:537, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Ezenkívül a Bíróság kifejtette, hogy a tagállamok azon kötelezettsége, hogy biztosítsák a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak tényleges érvényesülését, magában foglalja többek között a 93/13 irányelvből eredő jogok tekintetében az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében is rögzített hatékony bírói jogvédelem követelményét, amely többek között az ilyen jogokra alapított keresetekre vonatkozó eljárási szabályok megállapítását illetően is érvényes (2021. június 10‑iBNP Paribas Personal Finance ítélet, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
Mindazonáltal a fogyasztó számára hatékony jogorvoslathoz való jogot biztosító, megfelelő és hatékony eszközök között kell szerepelnie azon lehetőségnek, hogy észszerű eljárási feltételek mellett az eladó vagy szolgáltató által ellene indított kereset keretében úgy lépjen fel, hogy jogainak gyakorlása ne függjön olyan feltételektől, különösen pedig olyan határidőktől, költségektől vagy más eljárási követelményektől, amelyek rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné teszik a 93/13 irányelv által garantált jogok gyakorlását (lásd ebben az értelemben: 2015. október 1‑jei ERSTE Bank Hungary ítélet, C‑32/14, EU:C:2015:637, 59. pont; 2019. április 3‑iAqua Med ítélet, C‑266/18, EU:C:2019:282, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az mBank által egy olyan jelzálogkölcsön-szerződésből eredő követelés behajtása érdekében indított visszatérítés iránti kereset keretében, amelyet azért kell semmissé nyilvánítani, mert az tisztességtelen feltételeket tartalmaz, ML e követelés elévülésére vonatkozó kifogást emelt, és egyidejűleg beszámítási nyilatkozatot nyújtott be annak érdekében, hogy a saját követelését a bank követelésével szemben beszámítsa.
49
Ebből az is kitűnik, hogy a keresetnek az alapeljárásban történő benyújtásának időpontjában a bank követelése elévült, így az ML által felhozott elévülési kifogásra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság köteles a keresetet elutasítani. Mindazonáltal e bíróság rámutat arra, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint a beszámítási nyilatkozatnak a polgári törvénykönyv 499. cikke szerinti benyújtása az e törvénykönyv 117. cikkének 2. §‑a értelmében vett elévülési kifogásról való lemondással jár, így az ML által felhozott kifogásnak nem lehet helyt adni, és a bank követelését nem lehet elévültnek tekinteni.
50
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az elévülési kifogás kedvezményének a beszámítási nyilatkozattól való tartózkodástól való függővé tétele valójában korlátozza a fogyasztó azon lehetőségét, hogy a nemzeti jogszabály által előírt eljárási jogot gyakoroljon, vagyis a szóban forgó kölcsönszerződés megsemmisítéséből eredő kölcsönös követelésre hivatkozzon. Az ilyen korlátozás az eladó vagy szolgáltató által a fogyasztóval szemben indított kereset keretében olyan akadálynak minősülhet, amely a jelen ítélet 46. és 47. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot megsértve akadályozza vagy visszatartja a fogyasztót attól, hogy eljárási jogait hatékony gyakorolja.
51
Másodszor úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti ítélkezési gyakorlat is veszélyeztetheti azt az elrettentő hatást, amelyet a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 6. cikkének (1) bekezdése kíván fűzni a fogyasztók és az eladók vagy szolgáltatók között megkötött szerződésekben foglalt kikötések tisztességtelen jellegének megállapításához (lásd analógia útján: 2023. december 14‑iGetin Noble Bank [A visszatérítés iránti keresetek elévülési ideje] ítélet, C‑28/22, EU:C:2023:992, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Amint ugyanis az a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett és a jelen ítélet 49. pontjában felidézett tényezőkből kitűnik, e nemzeti ítélkezési gyakorlat vélhetően azt eredményezi, hogy az eladó vagy szolgáltató behajthat egy elévült követelést pusztán amiatt, hogy a fogyasztó, miközben elévülési kifogást emelt, a nemzeti jog által számára elismert eljárási joggal élt, azaz beszámítási nyilatkozatot nyújtott be. Az említett ítélkezési gyakorlat így megfoszthatja hatékony érvényesülésétől a 93/13 irányelv által annak érdekében létrehozott mechanizmust, hogy megelőzze a tisztességtelen feltételek alkalmazását az eladók vagy szolgáltatók és a fogyasztók közötti szerződéses viszonyokban, mivel azzal a következménnyel jár, hogy semlegesíti a szóban forgó szerződés semmissé nyilvánításához fűződő joghatásokat, és lehetővé teszi az eladó vagy szolgáltató számára, hogy előnyre tegyen szert saját jogellenes magatartásából, amely e semmissé nyilvánítás alapjául szolgál.
53
Harmadszor és utolsósorban emlékeztetni kell arra, hogy a fogyasztónak a tisztességtelen feltételekkel, valamint a szerződés egészének semmissé nyilvánítása által kiváltott hátrányos következményekkel szembeni védelmének a 93/13 irányelvvel végrehajtott rendszere nem alkalmazható, ha azt a fogyasztó ellenzi. Ez utóbbi, miután a nemzeti bíróság tájékoztatta, dönthet úgy, hogy nem hivatkozik a feltétel tisztességtelen és nem kötelező jellegére, ezáltal szabad és tájékozott hozzájárulását adja a szóban forgó feltételhez, és ezáltal elkerüli a szerződés érvénytelenségének megállapítását. Annak érdekében, hogy a fogyasztó szabad és tájékozott hozzájárulását adhassa, a nemzeti bíróságnak a nemzeti eljárási szabályok keretein belül, a méltányosság polgári eljárásokban érvényesülő elvére tekintettel – függetlenül attól, hogy a feleket jogi képviselő képviseli-e – objektíven és kimerítő jelleggel ismertetnie kell a felek számára a tisztességtelen feltétel eltörléséhez fűződő jogkövetkezményeket (lásd ebben az értelemben: 2021. április 29‑iBank BPH ítélet, C‑19/20, EU:C:2021:341, 94., 95. és 97. pont).
54
Hasonlóképpen, az elévülési kifogásról való lemondás nem vélelmezhető kizárólag azon nemzeti ítélkezési gyakorlat alapján, amely a beszámítási nyilatkozathoz hasonló eljárási cselekményt tart az e kifogásról való lemondásra irányuló szándék hallgatólagos kinyilvánításának, annak vizsgálata nélkül, hogy a fogyasztó kifejezte-e az erre irányuló szabad és tájékozott szándékát. Ugyanez az értelmezés még inkább érvényes az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amikor a fogyasztó egy egyidejűleg benyújtott másik eljárási cselekményben kifejezetten kinyilvánította az ezzel ellentétes, az elévülésre való hivatkozásra irányuló szándékát.
55
Amint azt a lengyel kormány az írásbeli észrevételeiben lényegében hangsúlyozta, a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése és a tényleges érvényesülés elve megköveteli, hogy a fogyasztó hatékonyan érvényesíthesse az ezen irányelv által számára biztosított jogokat, anélkül hogy valamely meghatározott eljárási jog gyakorlása automatikusan egy másik jogról való hallgatólagos lemondásnak minősülne. Meg kell tehát állapítani, hogy az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely pusztán a beszámítási nyilatkozat benyújtásából az elévülési kifogásról való hallgatólagos lemondást vezeti le, anélkül hogy a fogyasztó szándékát vizsgálná, figyelmen kívül hagyja ezt a követelményt.
56
Ezt az értékelést nem gyengíti az a tény, hogy ML‑t olyan ügyvéd képviselte, akinek – a tisztségére tekintettel – ismernie kellene a szóban forgó nemzeti ítélkezési gyakorlatot, mivel az ilyen körülmény főszabály szerint nincs hatással a 93/13 irányelv által a fogyasztók számára biztosított védelemre (lásd analógia útján: 2020. március 11‑iLintner ítélet, C‑511/17, EU:C:2020:188, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
Emlékeztetni kell még arra, hogy a nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének elve megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörük keretei között tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és az általa elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák a szóban forgó irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak. Az uniós joggal összhangban álló értelmezés követelménye többek között a nemzeti bíróságok azon kötelezettségével jár, hogy adott esetben módosítaniuk kell az állandó ítélkezési gyakorlatot, amennyiben az a belső jognak valamely irányelv céljaival összeegyeztethetetlen értelmezésén alapul. Ebből következően valamely nemzeti bíróság nem tekintheti megalapozottan úgy, hogy csupán azon okból kifolyólag nem tudja a kérdéses nemzeti rendelkezést az uniós joggal összhangban értelmezni, hogy e rendelkezést korábban állandó jelleggel az uniós joggal összeegyeztethetetlen módon értelmezte (2019. június 26‑iAddiko Bank ítélet, C‑407/18, EU:C:2019:537, 65. és 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata meggyőződni arról, hogy a nemzeti jog rendelkezéseit ne lehessen olyan módon értelmezni, hogy azok megakadályozzák vagy visszatartják a fogyasztót attól, hogy eredményesen hivatkozhasson a bank által igényelt követelésre vonatkozó elévülési kifogásra, pusztán amiatt, hogy e fogyasztó beszámítási nyilatkozatot tett.
59
Következésképpen e bíróság feladata, hogy szükség esetén – saját hatáskörénél fogva – mellőzze az alapügyben szóban forgó nemzeti ítélkezési gyakorlat alkalmazását, mivel az nem tűnik összeegyeztethetőnek a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével.
60
A fenti indokokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 93/13 irányelv 7. cikkének a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fogyasztó és a bank között létrejött jelzálogkölcsön‑szerződés amiatt történő teljes semmissé nyilvánításával összefüggésben, hogy e szerződés olyan tisztességtelen feltételt tartalmaz, amely nélkül az említett szerződés nem maradhat fenn, azzal ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely szerint a követelésének az e bank követelésével szemben való beszámítására vonatkozó nyilatkozatnak e fogyasztó általi benyújtása az említett bank által igényelt követelésre vonatkozó elévülési kifogásról való hallgatólagos lemondással jár.
A költségekről
61
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:
A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 7. cikkének (1) bekezdését a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
a fogyasztó és a bank között létrejött jelzálogkölcsön‑szerződés amiatt történő teljes semmissé nyilvánításával összefüggésben, hogy e szerződés olyan tisztességtelen feltételt tartalmaz, amely nélkül az említett szerződés nem maradhat fenn, azzal ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely szerint a követelésének az e bank követelésével szemben való beszámítására vonatkozó nyilatkozatnak e fogyasztó általi benyújtása az említett bank által igényelt követelésre vonatkozó elévülési kifogásról való hallgatólagos lemondással jár.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: lengyel.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.