62003CC0522_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Jelen ügyben az Oberlandesgericht München (területi fellebbviteli bíróság, München [Németország]) előzetes döntéshozatal iránti kérelme a szabályszerű kézbesítés fogalmára irányul a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és bírósági határozatok végrehajtásáról szóló Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének 2. pontja értelmében.(2)
II – Jogi háttér
A – A Brüsszeli Egyezmény
2. A Brüsszeli Egyezmény valamely szerződő államban hozott ítéletnek más szerződő államban történő elismerésével és végrehajtásával kapcsolatos rendelkezései az egyezmény III. címében találhatóak (25-49. cikkek).
3. Az egyezmény 26. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja, hogy „[a] szerződő államokban hozott határozatokat a többi szerződő államban bármilyen külön eljárás nélkül elismerik. Az az érdekelt fél, aki valamely jogvita tárgyává határozat elismerését teszi, az e cím 2. és 3. szakaszában szabályozott eljárásnak megfelelően kérelmezheti annak megállapítását, hogy a határozat elismerhető […]”
4. A Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének 2. pontja kimondja, hogy valamely szerződő államban hozott határozatokat nem ismerik el valamely másik szerződő államban, „ha az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot nem kézbesítették az alperes részére megfelelően és kellő időben ahhoz, hogy védelméről gondoskodhasson”.
5. A Brüsszeli Egyezményhez csatolt jegyzőkönyv (a továbbiakban: jegyzőkönyv) IV. cikke kimondja, hogy
„A szerződő állam területén hozott azon bírósági és bíróságon kívüli iratokat, amelyeket egy másik szerződő állam területén tartózkodó személynek kell kézbesíteni, a szerződő államok között létrejött egyezményekben foglaltak szerint kell továbbítani.
Ezen iratokat a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselői közvetlenül is megküldhetik azon állam minisztériumi tisztviselőinek, amelynek területén a határozat címzettje tartózkodik, kivéve, ha ez ellen az átvevő állam az Európai Közösségek Tanácsának főtitkárságához intézett nyilatkozattal tiltakozik. Az előbbi esetben a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselője megküldi a határozat egy másolatát az átvevő állam minisztériumi tisztviselőjének, akinek feladata azt a címzetthez eljuttatni. Ez az átvevő állam jogszabályaiban előírt módon történik. A határozat címzettnek való kézbesítését a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselőjének küldött tanúsítvány igazolja.”
6. A Brüsszeli Egyezményhez 65. cikke kimondja, hogy az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv az egyezmény szerves részét képezi.
7. Az utolsó fontos rendelkezés a Brüsszeli Egyezmény 20. cikke, amely a Brüsszeli Egyezmény „Joghatóság” elnevezésű II. címének részét képezi (7. szakasz „A joghatóság és az elfogadhatóság vizsgálata”). Ezen cikk kimondja, hogy
„Amennyiben a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező alperes ellen másik szerződő állam bíróságán indítanak peres eljárást, és az alperes a bíróság előtt nem jelenik meg, a bíróság hivatalból megállapítja joghatóságának hiányát, kivéve, ha a Brüsszeli Egyezmény rendelkezései alapján joghatósággal rendelkezik.
A bíróság mindaddig felfüggeszti az eljárást, amíg meg nem bizonyosodik arról, hogy az alperes a védelméről történő gondoskodáshoz megfelelő időben kézhez vehette az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot, illetve valamennyi szükséges intézkedést megtették ennek érdekében.
Az előző bekezdés rendelkezései helyébe a bírósági és bíróságon kívüli iratoknak polgári és kereskedelmi ügyekben külföldön történő kézbesítéséről szóló, 1965. november 15-i Hágai Egyezmény 15. cikke lép, amennyiben az eljárást megindító iratot az említett egyezmény alapján kellett továbbítani.”
B – A polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló Hágai Egyezmény (a továbbiakban: Hágai Egyezmény) (3)
8. Az iratoknak külföldön történő kézbesítéséről szóló, 1965. november 15-én aláírt Hágai Egyezmény szerződő államai ‑ Ausztria kivételével ‑ a Brüsszeli Egyezmény minden szerződő állama. Az egyezményt kell alkalmazni a polgári és kereskedelmi ügyekben, amennyiben a bírósági és bíróságon kívüli iratokat külföldre kell megküldeni kézbesítés céljából.(4) Megállapítja a megküldés elsődleges módjára vonatkozó szabályokat, amelyek szerint a hatóság vagy az illetékes tisztviselő a tagállam joga alapján megküldi az iratot az átvevő tagállam „Központi Hatóságának”. Így az 5. cikk (1) és az 5. cikk (2) bekezdése kimondja, hogy:
„A központi hatóság kézbesíti vagy kézbesítteti az iratot, éspedig,
a) vagy az átvevő tagállam jogának megfelelően, amelyet a területén található személyeknek előír,
b) vagy a felperes által kért különös módon, amennyiben ez a mód az átvevő tagállam jogával összeegyeztethető.
Ezen cikk első bekezdése b) albekezdésének tárgyában az iratot megküldhetik egyszerű kézbesítéssel annak a címzettnek, aki azt önkéntesen átveszi.
Ha az iratot a fenti bekezdés szerint kézbesítik, akkor a központi hatóság előírhatja, hogy az átvevő tagállam hivatalos nyelvén, vagy hivatalos nyelveinek egyikén fogalmazzák meg, vagy fordítsák le.
A címzettnek továbbítani kell a kérelemnek azon részét, amely jelen egyezményhez csatolt mintának megfelelően a határozat összefoglalását tartalmazza.”
9. Az egyezmény meghatározza a kézbesítés számos alternatív módját, vagyis konzuli vagy diplomáciai úton, postai úton, vagy igazságügyi alkalmazott, más alkalmazott vagy egyébként az átvevő állam illetékes személye útján történő kézbesítést.(5) Az egyezmény alapján a tagállamnak jogában áll tiltakozni a kézbesítés alternatív módja ellen.(6)
10. Az egyezmény 15. és 16. cikke továbbá a felperes és az alperes érdekeinek és jogainak összhangba hozására irányulnak, hogy védelmet nyújtsanak az alperes számára az eljárás és a mulasztási ítélet meghozatala során. A 15. cikk, amelyre a Brüsszeli Egyezmény 20. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, kimondja, hogy
„Amennyiben e rendelet rendelkezései alapján idézést vagy azzal egyenértékű iratot kézbesítés céljából egy másik államba kellett továbbítani, és az alperes nem jelent meg, határozat mindaddig nem hozható, amíg megállapítást nem nyer, hogy
a) az iratot annak az átvevő államnak a belső joga szerint előírt módon kézbesítették vagy küldték meg, amelyet felkértek az iratoknak a területén tartózkodó személyek részére a hazai eljárások alapján történő kézbesítésére; vagy
b) az irat ténylegesen átadásra került az alperes számára vagy lakóhelyére ezen egyezmény által előírt más módon,
és, hogy mindkét esetben a kézbesítés vagy az átadás megfelelő időben megtörtént ahhoz, hogy az alperes védekezhessen.
Minden szerződő állam nyilatkozatot tehet arról, hogy ezen cikk első bekezdésének rendelkezései ellenére, a bíróság az ügyet akkor is tárgyalhatja, ha a kézbesítésről vagy az átvételről tanúsítvány nem érkezett, amennyiben a következő feltételek teljesülnek:
a) az iratot jelen egyezményben előírt kézbesítési módok egyikével továbbították,
b) a bíróság az ügy körülményeit megfelelően figyelembe vette, és az irat továbbításának időpontját követően legalább hat hónap eltelt,
c) tanúsítvány nem érkezett annak ellenére, hogy az átvevő állam illetékes hatóságain keresztül minden ésszerű erőfeszítést megtettek.
Az előző bekezdések rendelkezései ellenére, a bíróság sürgős esetben átmeneti vagy védelmi intézkedést rendelhet el.”
11. Az egyezmény 16. cikke továbbá kötelezi a szerződő államokat arra, hogy, amennyiben idézést vagy azzal egyenértékű iratot kézbesítés céljából valamely másik államba továbbítanak, módosítsák a fellebbezésre vagy a határozat hatályon kívül helyezésére rendelkezésre álló határidőt, figyelemmel arra a lehetőségre, hogy az alperes az ítélet kihirdetését követően szerez tudomást az eljárásról.
C – Nemzeti szabályozás
12. A francia jog szerint valamely határozat külföldön lakóhellyel rendelkező személy részére történő kézbesítése a francia „parquet”-n (az ügyészségen) keresztül történik alaki kézbesítés útján, amelynek elnevezése a „signification” (a polgári eljárásról szóló új törvénykönyv 683. és 684. cikke), annak ellenére, hogy egyéb szerződések eltérő kézbesítési módokat írhatnak elő.
13. A „signification” során a bírósági végrehajtó a határozat két példányát átadja a francia ügyésznek, aki ellenjegyzi az áttevő határozatot, és a másolatokat továbbítás céljából megküldi az igazságügyi miniszternek (685. cikk). A bírósági végrehajtó köteles ugyanaznap, illetve legkésőbb a következő munkanapon ajánlott levélben megküldeni a címzettnek a határozat hiteles másolatát (686. cikk). Ezen kézbesítési mód elnevezése a „remise au parquet”, és egy úgynevezett „signification interne fictive” eljárást (fiktív belső kézbesítés) határoz meg, amely szerint a kézbesítés megtörtént, amikor a bírósági végrehajtó a határozat másolatait átadja a francia ügyésznek, tekintet nélkül arra, hogy azt a címzett külföldön ténylegesen megkapta-e.(7)
III – Tényállás
14. 2000. szeptember 8-i ítéletében az amieni fellebbviteli bíróság kötelezte a Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co-t (a továbbiakban: Rockinger, székhelye: München [Németország]), hogy fizessen meg 615 566,72 FRF összeget a Scania Finance France részére (a továbbiakban: Scania, székhelye: Angers [Franciaország]). A Scania keresetet nyújtott be a Landgericht Münchenhez (müncheni területi bíróság), amely ezt az ítéletet végrehajtási záradékkal látta el, amelyet a Rockingerrel megfelelően közöltek 2002. április 15-én.
15. 2002 májusában a Rockinger fellebbezett az Oberlandesgericht München előtt a végrehajtás megszüntetése iránt azzal az indoklással, hogy a francia eljárás során az eredeti idézést nem kézbesítették szabályszerűen, és mulasztási ítélet meghozataláról van szó. Amint már a 13. pontban említésre került, a kézbesítés a francia „remise au parquet” módján történt. Egy német bírósági alkalmazott ugyan megküldte az idézést a Rockingernek, azonban a Rockinger a kézbesítés átvételét megtagadta azon az alapon, hogy az említett határozatot nem fordították le németre. Ezt követően a Rockingernek postai úton is kézbesítették az idézést, ismét fordítás nélkül.
16. Az Oberlandesgericht München 2003. október 31-i végzésével a következő két előzetes döntéshozatali kérdést intézte a Bírósághoz. Elsősorban, a Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének 2. pontja és az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (1) bekezdése úgy értelmezendő-e, hogy valamely bírósági határozatnak – valamely szerződő államban lakóhellyel rendelkező – alperes részére való kézbesítése csak ezen szerződő államok között létrejött egyezmények vagy megállapodások előírásai alapján történhet? Másodsorban, az első kérdésre adott nemleges válasz esetén az EK 12. cikk értelmében ellentétes-e a közösségi joggal az olyan nemzeti rendelkezés, mint a „remise au parquet” francia szabálya?
17. A Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően a Scania, a Rockinger, a német, a francia és az osztrák kormányok, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő jelen eljárásokban.
IV – Elemzés
A – Az elfogadhatóság
18. A Rockinger úgy érvel, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem jelen ügyben nem szolgál hasznos célt, és számos okból szükségtelen. Különösen úgy érvel, hogy a francia jog nem engedi meg egyrészről a francia polgári eljárásról szóló új törvénykönyv 683. cikke szerinti, és másrészről a Hágai Egyezményben meghatározott kézbesítési módok párhuzamos létezését. A Rockinger álláspontja szerint a francia jog elsőbbséget biztosít a Hágai Egyezményben előírt kézbesítési módoknak. Mivel a felperes ‑ állítása szerint ‑ az alapügyben nem tartotta be a Hágai Egyezmény kézbesítésre vonatkozó szabályait, kizárólag ezen okból a német bíróságnak el kell utasítania a végrehajtás megszüntetése iránti keresetet.
19. Ezek az érvek engem nem győznek meg. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az előzetes döntéshozatali eljárás során nem a Bíróság feladata az alapügy tényállását megítélni vagy megvizsgálni a nemzeti bíróság okait az előzetes döntéshozatal előterjesztésére.(8) A nemzeti jog alkalmazásának feladata a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik. Következésképpen az ügyet elfogadhatónak kell nyilvánítani.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
20. Első kérdésével az Oberlandesgericht arra keres választ, hogy a Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének 2. pontja és az ahhoz csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (1) bekezdése úgy értelmezendő, hogy valamely iratnak valamely külföldön lakó alperes részére történő kézbesítése csak az egyezmény szerződő államai által kötött egyezmények és megállapodások alapján történhet meg.
21. A fentiekben leírt egyezmény 27. cikkének 2. pontja kimondja, hogy valamely szerződő államban hozott határozatot nem ismernek el valamely másik szerződő államban, ha az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot nem kézbesítették az alperes részére „megfelelően” és kellő időben ahhoz, hogy védelméről gondoskodhasson. A jelen kérdés a „szabályszerű kézbesítés” megfelelő értelmezésével foglalkozik a rendelkezés keretében, amint azt az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikke rögzíti.
22. Elsőként megjegyzem, hogy sem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001 tanácsi rendelet(9), sem a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29-i 1348/2000 tanácsi rendelet(10) nem alkalmazandó a jelen ügyben, mivel az alapügy vonatkozó tényállása a rendeletek hatálybalépését megelőzően keletkezett.
23. Az Oberlandesgericht első kérdésére adott válasznál a kiindulási pontot a vitatott cikkek megfogalmazása jelenti. Mivel a 27. cikk 2. pontja nem tartalmazza a „szabályszerű kézbesítés” fogalmának meghatározását, az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikke (1) bekezdésének szövege e tekintetben egyértelműen fontos: „az iratokat […] a szerződő államok között létrejött egyezményekben foglaltak szerint kell továbbítani […]”.(11) A szó szerinti értelmezés arra utal, hogy a nemzeti bíróság első kérdésére igennel kell válaszolni. Józan ésszel aligha lehet megérteni, hogyan kell értelmezni a rendelkezést ahhoz, hogy az iratok külföldre történő kézbesítésének egyéb módjait is engedélyezze, mint amelyeket az egyezmény szerződő államai által kötött egyezmények és megállapodások lehetővé tesznek.
24. Sőt mi több, ez a megközelítés ‑ álláspontom szerint ‑ beleillik az egyezmény általános rendszerébe, és összhangban van az egyezmény létrehozóinak alapvető célkitűzéseivel.
25. A 27. cikk 2. pontjának célja egyértelműen az, hogy a védelemhez való jogot azáltal biztosítsa, hogy a mulasztási ítélet meghozatala esetén az alperes védekezhessen a határozatot hozó államban. Mint ilyen, jelentősen eltér a Brüsszeli Egyezmény III. címének alapeszméjétől, amely – a Jenard-jelentés szavaival – „amennyire lehetséges előmozdítja az ítéletek szabad mozgását”(12) Így a Bíróság a Klomps kontra Michel ügyben megállapította, hogy a Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének (2) bekezdése „biztosítani kívánja, hogy a határozatokat ne az egyezmény alapján ismerjék el vagy hajtsák végre, ha az alperesnek nem áll módjában az áttevő állam bírósága előtt gondoskodni védelméről.”(13)
26. A védelemhez való jog biztosítása érdekben a felhívott bíróságnak meg kell győződnie arról, hogy két feltételt teljesítettek: elsősorban, hogy az alperesnek „szabályszerűen” kézbesítettek, és másodsorban, hogy a kézbesítés megfelelő időben megtörtént ahhoz, hogy az alperes a védelméről gondoskodhasson. (14) Mint azt már megállapítottam, jelen ügy tárgya az első feltétel megfelelő értelmezése.
27. Az ítéletek elismerésére vonatkozó 27. cikk 2. pontja az egyezmény joghatóságra vonatkozó II. címében foglalt rendelkezésnek, azaz a 20. cikknek a megfelelője. A cikknek hasonló célja van mint a 27. cikk 2. pontjának, mégpedig hogy általa „biztosítani kell, hogy az alperes mulasztásánál a határozatot hatáskörrel rendelkező bíróság hozza meg, és az alperes teljes mértékű jogi védelemben részesüljön az eredeti eljárás során.”(15) Az egyensúly e cél és aközött, amely az ítéletek szabad mozgását írja elő azokban az esetekben, amikor az idézést vagy értesítést külföldre kell továbbítani, a 20. cikk (3) bekezdése rögzíti, amely magában foglalja a fentiekben leírt Hágai Egyezmény 15. cikkében előírt vizsgálatot.
28. A Bíróság a Lancray kontra Peters und Sickert ügyben megerősítette a biztosítékok fennállásának ratio legis-ét egyrészt a joghatóság szintjén, másrészt pedig az elismerést és a végrehajtást illetően. A Bíróság hangsúlyozta, hogy a Brüsszeli Egyezmény nem kísérelte meg a „szabályszerű kézbesítés” fogalmának egységes meghatározását adni, hanem ennek a fogalomnak az alkalmazását az a jog határozza meg, amelyet az eljáró bíróság alkalmazott, tekintettel a vonatkozó nemzetközi egyezményekre:
„Az egyezménynek azonban nem célja a tagállamokban hatályban lévő, a bírósági iratok külföldre történő kézbesítésére vonatkozó különböző nemzeti rendszerek harmonizálása, hanem a Brüsszeli Egyezmény rendelkezéseinek célja az alperes hatékony jogi védelmének biztosítása. Az eljárást megindító irat kézbesítése szabályszerűségének ellenőrzését ezért az áttevő állam bíróságára és az átvevő állam bíróságra is ráruházza. A Brüsszeli Egyezmény nem határozza meg, hogy melyik jog alkalmazandó ebben a kérdésben. Mivel az eljárást megindító irat kézbesítésére vonatkozó szabályok az áttevő állam bírósága előtt folyó eljárás részét képezik, azt a kérdést, miszerint a kézbesítés szabályszerűen megtörtént-e, azonban csak az áttevő bíróság előtt alkalmazott jog alapján lehet megválaszolni, tekintettel a vonatkozó nemzetközi egyezményekre.”(16)
29. A Brüsszeli egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikke meghatározza azt az elvet, hogy a „szabályszerű kézbesítés” kérdését az áttevő bíróság joga alapján kell megítélni, azaz tartalmazza a továbbítás elfogadható módjainak részleges meghatározását minden olyan esetben, amikor bírósági és bíróságon kívüli iratokat valamely másik szerződő állam területén tartózkodó személynek kell kézbesíteni. A cikk két fajta továbbítási módot szabályoz: az első, amint az már ismertetésre került, a szerződő államok között létrejött egyezményekben és megállapodásokban foglalt módon (IV. cikk (1) bekezdés), a második, az átvevő állam hivatalos tiltakozásának hiányában a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselői és azon állam minisztériumi tisztviselői közötti közvetlen kapcsolatra vonatkozik, amelynek területén a határozat címzettje tartózkodik (IV. cikk (2) bekezdés). A IV. cikk (2) bekezdésében használt „is megküldhetik” kifejezés egyértelműen jelzi, hogy a két továbbítási lehetőség kimerítő jellegű.
30. Ezért álláspontom szerint a IV. cikk rendszerét és működését megkérdőjelezné, ha a IV. cikket nem kimerítően értelmeznénk, vagyis az lehetővé tenné az abban nem említett egyéb kézbesítési módokat is.(17)
31. Hozzáteszem, hogy ez nem jelenti azt, hogy a Brüsszeli egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikke csak azokat a kézbesítési módokat teszi lehetővé, amelyeket a Brüsszeli Egyezmény szerződő államai által kötött egyezmények vagy megállapodások kifejezetten előírnak. Számomra világos, hogy a cikk minden egyezmény vagy megállapodás által engedélyezett kézbesítési módot megenged, akkor is, ha abban az eljárás mechanizmusát nem szabályozták részletesen.(18) Ez kiterjedne például a kézbesítés „alternatív” módjaira, amelyeket a Hágai Egyezmény 8-10. cikke lehetővé tesznek.
32. Az Oberlandesgericht feladata annak megítélése, vajon az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkében előírt lehetőségek egyike alkalmazandó-e jelen ügyben. Különösen nem a Bíróság feladata annak megítélése, hogy a „remise au parquet” francia kézbesítési rendszere eleget tesz-e a Hágai Egyezménynek vagy bármely más egyezménynek, amely alkalmazható lehet. E tekintetben a Bíróság hatásköre kifejezetten korlátozott a Brüsszeli Egyezmény értelmezéséről szóló jegyzőkönyvvel magának az egyezménynek az értelmezésére, az egyezményhez csatolt jegyzőkönyvek és az egyezmény értelmezéséről szóló jegyzőkönyvre.(19)
33. Ezért az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének (2) bekezdése és az ahhoz csatolt jegyzőkönyv IV. cikke úgy értelmezendő, hogy a szerződő állam területén hozott azon bírósági és bíróságon kívüli iratokat, amelyeket valamely másik szerződő állam területén tartózkodó személynek kell kézbesíteni, vagy: 1) az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerződő államok között létrejött egyezmények vagy megállapodások előírásainak megfelelően; vagy 2) az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (2) bekezdése értelmében, a átvevő állam hivatalos tiltakozásának hiányában a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselői és azon állam minisztériumi tisztviselői között közvetlenül, amelynek területén a határozat címzettje tartózkodik.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
34. Második kérdésével az Oberlandesgericht arra keres választ, hogy az első kérdésre adott nemleges válasz esetén az EK 12. cikk értelmében ellentétes-e a közösségi joggal az olyan nemzeti rendelkezés, mint a „remise au parquet” francia szabálya?
35. Az első kérdésre adott válaszra figyelemmel a többi kérdésre nem kell választ adni. Ugyanakkor megjegyzem, hogy minden olyan polgári vagy kereskedelmi eljárás, amelyben a felek egymástól különböző joghatóság alá tartoznak, természetéből fakadóan potenciális vitára ad okot a felperes és az alperes érdekei között; például általában mindegyiknek az az érdeke, hogy az eljárás a saját joghatósága alá tartozzon. A Brüsszeli Egyezményben előírt szabályok lényegükből adódóan egyensúlyt kívánnak teremteni ezen érdekek között. Azokban az esetekben, amelyekben a vonatkozó egyezményi rendelkezés létrehozói által kívánt egyensúly világos – mint ahogy a jelen ügyben –, veszélyeztetné a rendelkezés célját és az egyezmény célkitűzésének elérését, azaz az egységességet és a jogbiztonságot,(20) amennyiben ezt a rendelkezést nem alkalmaznák, még ha valamely adott ügyben az egyik fél tekintetében ez az egyensúly negatív következményekkel járna.
V – Végkövetkeztetések
36. Következésképpen indítványom az, hogy a Bíróság a következő válaszokat adja az Oberlandesgericht által előterjesztett kérdésekre:
A Brüsszeli Egyezmény 27. cikkének (2) bekezdése és az ahhoz csatolt jegyzőkönyv IV. cikke úgy értelmezendő, hogy a szerződő állam területén hozott azon bírósági és bíróságon kívüli iratokat, amelyeket valamely másik szerződő állam területén tartózkodó személynek kell kézbesíteni, vagy:
– az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerződő államok között létrejött egyezmények vagy megállapodások előírásainak megfelelően; vagy
– az egyezményhez csatolt jegyzőkönyv IV. cikkének (2) bekezdése értelmében, az átvevő állam hivatalos tiltakozásának hiányában, a határozatot hozó állam minisztériumi tisztviselői és azon állam minisztériumi tisztviselői között közvetlenül, amelynek területén a határozat címzettje tartózkodik.
(1) .
(2)
–	HL 1998. C 27., 1. o.
(3)
–	Cmdn 3986.; TS 50. (1969).
(4)
–	A Hágai Egyezmény 1. cikkének (1) bekezdése.
(5)
–	A Hágai Egyezmény 8-10. cikke.
(6)
–	Az egyezmény megerősítésekor a német kormány úgy nyilatkozott, hogy a 10. cikkben előírt kézbesítési módok ‑ nevezetesen, a bírósági iratok külföldön tartózkodó személy részére közvetlenül postai úton történő kézbesítése; bírósági iratok közvetlenül az átadó ország igazságügyi alkalmazottja vagy egyéb illetékes személye és az átvevő állam igazságügyi alkalmazottján vagy egyéb illetékes személyén keresztül történő kézbesítése; és a bírósági iratok a bírósági eljárásban érdekelt bármely személy által az átvevő állam igazságügyi alkalmazottján vagy egyéb illetékes személyén keresztül történő kézbesítése ‑ nem lehetségesek Németország területén.
(7)
–	A Bizottság beadványaiban megjegyezte, hogy a belga, a holland és a luxemburgi jog szabályozza a „remise au parquet” módján történő értesítést is.
(8)
–	Lásd többek között a 35/76 sz., Simmenthal kontra Ministero delle Finanze ügyben 1976. december 15-én hozott ítéletet (EBHT 1976., 1871. o.)
(9)
–	HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.
(10)
–	HL 2000. L 160., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 227. o.
(11)
–	Kiemelés tőlem. Lásd szintén ezen cikk holland és francia változatát. („De gerechtelijke en buitengerechterlijke stukken, opgemaakt op het grondgebied van een verdragsluitende staat, die medegedeeld of betekend moeten worden aan personen die zich op het grondgebied van een andere verdragsluitende staat bevinden, worden toegezonden op de wijze al is bepaald in tussen de verdragsluitende staten gesloten verdragen of overeenkomsten”; „Les actes judiciaires et extrajudiciaires dressés sur le territoire d’un État contractant et qui doivent être notifiés ou signifiés à des personnes se trouvant sur le territoire d’un autre État contractant sont transmis selon les modes prévus par les conventions ou accords conclus entre les États contractants”).
(12)
–	A polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló jelentés (a Jenard-jelentés) 42. oldala.
(13)
–	A 166/80. sz., Peter Klomps kontra Karl Michel ügyben 1981. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1981., 1593. o.) 8. pontja.
(14)
–	Uo., 15. pont.
(15)
–	A Jenard-jelentés (hivatkozás a 12. lábjegyzetben) 39. oldala.
(16)
– A 305/88. sz., Lancray kontra Peters und Sickert ügyben 1990. július 3-án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑2725. o.) 28. és 29. pontja. Lásd szintén a 228/81. sz., Pendy Plastic Products B.V. kontra Pluspunkt Handelsgeselleschaft mbH ügyben 1982. július 15-én hozott ítélet (EBHT 1982., 2723. o.) 13. pontját.
(17)
–	Lásd szintén a Philips kontra Symes ügyet (WLR 2002., 1. 853.), egy angol bíróság ítéletét, amely megállapította, hogy a kézbesítésnek a IV. cikkben előírt módon kell megtörténnie, ha a felperes valamely másik szerződő állam területén lakó alperes ellen indít keresetet.
(18)
–	Lásd szintén a Thierry Noirhomme kontra David Walklater ügyet (Lloyd’s Report 1992., 1.) egy angol bíróság ítéletét, amely megállapította, hogy a IV. cikk a kézbesítési egyezményekben hivatkozott iratok külföldre történ kézbesítésének minden módját megtiltja, nem pusztán azokat, amelyeket maguk az egyezmények határoznak meg.
(19)
–	Az 1968. szeptember 27-i egyezmény Bíróság által történő értelmezéséről szóló jegyzőkönyv (egységes szerkezetbe foglalt változat, HL 1998. C 27., 28. o.)
(20)
–	Lásd többek között a C‑432/93. sz., SISRO kontra Ampersand Software BG ügyben 1995. augusztus 11-én hozott ítéletet (EBHT 1995., I–2269. o.).