Ideiglenes változat
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. november 14.(1)
C‑616/18. sz. ügy
Cofidis SA
kontra
YU,
ZT
(a Tribunal d’instance Épinal [épinali különös hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
C‑679/18. sz. ügy
OPR‑Finance s.r.o.
kontra
GK
(az Okresní soud v Ostravě [ostravai járásbíróság, Cseh Köztársaság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Fogyasztóvédelem – 2008/48 irányelv – Fogyasztói hitelmegállapodások – A fogyasztó hitelképességének hitelező általi, szerződéskötést megelőző vizsgálata – A hitelező szerződéskötés időpontjában fennálló tájékoztatási kötelezettsége – Szankciók kötelezettségszegés esetén – Hivatalból történő alkalmazás – Nemzeti rendelkezés, amely tiltja a nemzeti bíróságok számára, hogy egy elévülési, illetve jogvesztő határidő lejártát követően hivatalból vagy a fogyasztó kifogása nyomán megállapítsák és szankcionálják az esetleges kötelezettségszegéseket”
I.      Bevezetés
1.        A Cofidis ügy (C‑616/18) és az OPR‑Finance ügy (C‑679/18) tárgyát egy francia és egy cseh előzetes döntéshozatal iránti kérelem képezi, amelyek egyaránt a 2008/48 irányelv(2) értelmezésére irányulnak. Lényegében arról van szó, hogy a nemzeti jogvesztő és elévülési határidők mennyiben zárják ki, hogy a nemzeti bíróság hivatalból megvizsgálja a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 8. és 10. cikkének megsértését, és hogy a bíróságok mennyiben kötelesek hivatalból szankcionálni a megállapított jogsértéseket.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
2.        A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. cikkének (1) bekezdése a köbvetkezőképpen szól:
„A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelmegállapodás megkötését megelőzően a hitelező az adott esetben a fogyasztótól kapott megfelelő információ és a szükség esetén a vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékeli a fogyasztó hitelképességét.
Az olyan tagállamok, amelyekben jogszabály már most is előírja, hogy a hitelező vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékelje a fogyasztó hitelképességét, fenntarthatják ezt az előírást.”
3.        A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 10. cikkének (2) bekezdése azokat az információkat sorolja fel, amelyeket a hitelmegállapodásnak „világos és egyértelmű módon” tartalmaznia kell; ezen információk közé tartozik többek között a teljeshiteldíj‑mutató és a fogyasztó által fizetendő teljes összeg (g) pont), valamint a fogyasztó bizonyos jogaira vonatkozó tájékoztatás.
4.        A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 23. cikke értelmében „[a] tagállamoknak meg kell állapítaniuk az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és minden szükséges intézkedést meghoznak azok végrehajtásának biztosítására. Az előírt szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük”.
B.      A nemzeti jog
1.      A francia jog (Cofidis ügy)
5.        Franciaország a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv rendelkezéseit a fogyasztóvédelmi törvénykönyv rendelkezéseinek a 2010. július 1‑jei
loi n° 2010–737 portant réforme du crédit à la consommationnal (a fogyasztói hitel reformjáról szóló 2010‑737. sz.
törvény)(3) szerinti módosításával ültette át a francia jogba.
6.        A Code de la consommation
(fogyasztóvédelmi törvénykönyv)
tényállás megítélése szempontjából irányadó változatának az előzetes döntéshozatal szempontjából releváns rendelkezése egyrészt az L. 311‑9. cikk,(4) amely szerint a hitelmegállapodás megkötését megelőzően a hitelező megfelelő információ alapján, beleértve a hitelező kérésére a hitelfelvevőtől kapott információkat is, megvizsgálja az utóbbi hitelképességét.
Másrészt az L. 311‑18. cikk második bekezdése(5) felhatalmazást ad a megállapodásban feltüntetendő információk rendeletben történő meghatározására. E felhatalmazás alapján került sor a 2011. február 1‑jei décret n° 2011‑136 (2011‑136. sz. rendelet) elfogadására, amely a fogyasztóvédelmi törvénykönyv R. 311–5. cikkébe(6) került beillesztésre. E cikk I. bekezdése előírja, hogy „[a]z L. 311‑18. cikk szerinti hitelmegállapodás szerkesztése során nem lehet nyolcas méretűnél kisebb betűképet alkalmazni. E megállapodás egyértelműen és olvashatóan” tartalmaz bizonyos lényeges információkat.
7.        A fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑48. cikke a hitelező kötelezettségei elmulasztásának
jogkövetkezményeit szabályozza. Az L. 311‑18. cikk szerinti tájékoztatási kötelezettség megszegésének szankciója az L. 311‑48. cikk első bekezdése szerint a kamatkövetelés elvesztése. Az L. 311‑48. cikk második bekezdése értelmében e szankciót a hitelképesség‑vizsgálatra vonatkozó, L. 311‑9. cikk szerinti kötelezettség megszegése esetén is alkalmazni kell, a bíróság azonban ez esetben a szankciót a kamatkövetelés meghatározott részére korlátozhatja.
8.        A fogyasztóvédelmi törvénykönyv fogyasztói hitelekre vonatkozó rendelkezéseinek alkalmazásából eredő jogvitákra különböző jogvesztő és elévülési határidők vonatkoznak. A fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑52. cikke szerint
nemfizetés miatt a jogvitát kiváltó eseményt követő kétéves jogvesztő határidőn belül indítható kifizetés iránti kereset. A fogyasztó által indított keresetekre a Code du commerce (kereskedelmi törvénykönyv) L. 110‑4. cikkének I. bekezdése vonatkozik, amely szerint a kereskedők közötti vagy a kereskedők és fogyasztók közötti ügyletből eredő kötelezettségek öt év alatt évülnek el, ha nem vonatkozik rájuk rövidebb, különös elévülési idő.
A Code civil (polgári törvénykönyv) 2224. cikke ezenkívül általános jelleggel előírja, hogy a kötelmi jogi vagy az ingó dologra vonatkozó dologi jogi igények attól a naptól számított öt év alatt évülnek el, amikor valamely jog jogosultja tudomást szerzett, vagy tudomást kellett volna szereznie az e jog gyakorlását lehetővé tevő tényekről.
2.      A Cseh Köztársaság joga (OPR‑Finance ügy)
9.        A Cseh Köztársaság a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvet a Zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěruval (a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló 257/2016. sz. törvény, a továbbiakban: a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény) ültette át a cseh jogba 2016. december 1‑jei hatállyal.
10.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény 86. §‑a a köbvetkezőképpen szabályozza a fogyasztó hitelképességének értékelését:
„(1)      A fogyasztói hitelmegállapodás megkötését vagy a megállapodásban szereplő bármely kötelezettség olyan módosítását megelőzően, amely a fogyasztói hitel teljes összegének jelentős növekedésével jár, a hitelező köteles értékelni a fogyasztó hitelképességét olyan alapvető, megbízható, kielégítő és arányos információk alapján, amelyeket a fogyasztótól és szükség esetén az értékelést lehetővé tevő, fogyasztói hitelképességre vonatkozó adatbázisból vagy egyéb forrásból szerez be.
A hitelező csak abban az esetben nyújthat fogyasztói hitelt, amennyiben a hitelképesség‑értékelés azt mutatja, hogy nem merül fel észszerű kétely arra vonatkozólag, hogy a fogyasztó vissza tudja fizetni a hitelt. […]”
11.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény 87. §‑a a következőképpen szabályozza a hitelképesség értékelési kötelezettségének elmulasztásához fűződő jogkövetkezményeket:
„(1)      Amennyiben a hitelező a 86. § (1) bekezdésének második mondatában foglalt szabályok megszegésével nyújt fogyasztói hitelt, a megállapodás semmis.
A fogyasztó a semmisségi kifogást a megállapodás megkötésétől számított hároméves jogvesztő határidőn belül terjesztheti elő.
A fogyasztó köteles az adott pénzügyi teljesítőképességének megfelelő ütemezéssel
visszafizetni a kifizetett fogyasztói hitel tőkéjét.”
12.      A Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (89/2012. sz. törvény, a polgári törvénykönyv) 586. §‑a a következőképpen szabályozza általános jelleggel az úgynevezett – többek között a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény 87. §‑ának (1) bekezdésében előírt – relatív semmisséget:
„(1)      Amennyiben valamely jogi aktus semmissége egy adott személy érdekét védi, ezen aktussal szemben csak ez a személy emelhet semmisségi kifogást.
(2)      Amennyiben valamely semmisségi kifogás előterjesztésére jogosult személy valamely jogi aktussal szemben nem él e jogával, a jogi aktust érvényesnek kell tekinteni.”
III. A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Cofidis ügyben
A.      A tényállás és az alapeljárás
13.      Az alapeljárás felperese,
a Cofidis, 2013. május 5‑én 20 600 euró összegű hitel‑átcsoportosítási megállapodást kötött az alapeljárás alpereseivel mint fogyasztókkal.(7) 2017. december 20‑án a Cofidis felmondta a megállapodást, és 2018. március 29‑én felszólította az alpereseket a lejárt, meg nem fizetett tartozás megfizetésére.
14.      A 2018. május 9‑én kézbesített keresettel a Cofidis azt kéri, hogy az alpereseket kötelezzék egyetemlegesen meghatározott pénzösszeg megfizetésére, és az ítéletet nyilvánítsák előzetesen végrehajtatóvá. A 2018. június 21‑i tárgyaláson a bíróság hivatalból vitára bocsátotta a bizonyos információkat egyértelműen és olvashatóan tartalmazó szerződéses ajánlat megtételére vonatkozó kötelezettség esetleges megszegését, valamint a hitelfelvevő hitelképességének vizsgálatára vonatkozó
kötelezettség esetleges megszegését és az ahhoz kapcsolódó szankciókat (semmisség, a kamatkövetelés teljes vagy részleges elvesztése), és a feleket felhívta ezzel kapcsolatos álláspontjuk közlésére. A Cofidis ezzel szemben arra hivatkozott, hogy a hivatalból felhozott jogalapok elévültek, mivel a bíróság a megállapodás megkötését követő ötéves határidőn túl hozta fel azokat.
B.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
15.      A Tribunal d’instance Épinal (épinali különös hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) ezért 2018. szeptember 20‑i,
a Bírósághoz 2018. október 1‑jén érkezett határozatával, amely. napján érkezett be, az alábbi kérdést terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelemmel ellentétes‑e az olyan nemzeti rendelkezés, amely egy vállalkozás által a fogyasztóval szemben indított és a közöttük létrejött hitelmegállapodáson alapuló kereset vonatkozásában tiltja a nemzeti bíróság számára, hogy a szerződés megkötésétől számítandó ötéves elévülési határidő lejártával hivatalból vagy a fogyasztó által felhozott kifogás nyomán megállapítsa és szankcionálja az irányelv 8. cikkében előírt, a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget előíró rendelkezések, az irányelv 10. és azt követő cikkeiben előírt, a tájékoztatás világos és egyértelmű megjelenítésére vonatkozó kötelezettséget előíró rendelkezések
és általánosabban az említett irányelv által előírt fogyasztóvédelmi rendelkezések összességének megsértését?”
16.      A Bíróság előtti előzetes döntéshozatali eljárásban a Cofidis mint az alapeljárás felperese, a Francia Köztársaság, a Cseh Köztársaság és az Európai Bizottság terjesztett be írásbeli észrevételeket. Ugyanezen felek a 2019. szeptember 4‑én megtartott szóbeli tárgyaláson is képviseltették magukat.
IV.    A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az OPR‑Finance ügyben
A.      A tényállás és az alapeljárás
17.      Az alapeljárás felperese, az OPR‑Finance, 2017. április 21‑én összesen 4900 cseh korona (CZK)(8) összegű megújuló hitelt nyújtott az alapeljárás alperesének mint fogyasztónak. Miután a fogyasztó nem fizette meg az esedékes törlesztőrészleteket, a bírósághoz 2018. június 7‑én beérkezett keresetlevelében az OPR‑Finance 7839 CZK(9) és annak 2017. október 1‑jétől számított törvényes késedelmi kamatainak megfizetését kérte.
18.      Az eljárás során az OPR‑Finance nem állította és nem is bizonyította, hogy a hitelmegállapodás megkötése előtt értékelte az alperes hitelképességét. Az alperes viszont nem terjesztett elő semmisségi kifogást a hitelmegállapodás vonatkozásában a hitelképesség vizsgálatának felperes általi elmulasztása miatt.
B.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
19.      Az Okresní soud v Ostravě (ostravai járásbíróság, Cseh Köztársaság) 2018. október 25‑i határozatával, amely 2018. november 5. napján érkezett be a Bírósághoz, az EUMSZ 267. cikk alapján az alábbi kérdéseket terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„1)      Úgy kell‑e együttesen értelmezni a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. és 23. cikkét, mint amely kizárja az olyan nemzeti szabályt, amely szankcióként kimondja, hogy amennyiben a hitelező nem teljesíti azon kötelezettségét, hogy értékelje a fogyasztó hitelképességét a hitelmegállapodás megkötését megelőzően, ez a hitelmegállapodás semmisségét jelenti, és a fogyasztó köteles a tőkét a hitelezőnek a fogyasztó pénzügyi teljesítőképességének megfelelő ütemezéssel visszafizetni, amennyiben e szankció (a hitelmegállapodás semmissége) ugyanakkor csak akkor alkalmazandó, ha arra a fogyasztó hivatkozik (vagyis amennyiben semmisségi kifogást terjeszt elő a megállapodás vonatkozásában) egy hároméves jogvesztő határidőn belül?
2)      A Bíróság által az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. és 23. cikkének együttes értelmezése alapján a nemzeti bíróság köteles‑e hivatalból alkalmazni a nemzeti jogszabályban meghatározott azon szankciót, amelyet a hitelezőnek a fogyasztó hitelképességének értékelésére irányuló kötelezettségének elmulasztásához fűz (vagyis abban az esetben is, ha a fogyasztó nem hivatkozik rá kifejezetten az eljárás során)?”
20.      A Bíróság előtti előzetes döntéshozatali eljárásban a Cseh Köztársaság, a Portugál Köztársaság és az Európai Bizottság terjesztett be írásbeli észrevételeket. Ugyanezen felek a 2019. szeptember 4‑én megtartott szóbeli tárgyaláson is képviseltették magukat.
V.      A Cofidis ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága
21.      A francia kormány véleménye szerint a Cofidis ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem eleve elfogadhatatlan. Úgy véli, hogy hipotetikus jogkérdésről van szó, mivel a francia jog hivatkozott elévülési szabályai egyáltalán nem alkalmazandók az alapügyben.
22.      Ez a kifogás véleményem szerint nem fogadható el.
23.      Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy – mint azt a francia kormány maga is kifejti – a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jog értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmek releváns voltát vélelmezni kell.(10) A Bíróság elutasíthatja ugyan a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolását, ha az uniós rendelkezés értelmezése vagy érvényességének értékelése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson.(11) A jelen ügyben azonban nem ez a helyzet. Amint azt ugyanis a francia kormány maga is kifejti, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetekben a nemzeti bíróságok mindenképpen eltérően ítélik meg a kereskedelmi törvénykönyv L. 110‑4. cikkéből és a code civil (polgári törvénykönyv) 2224. cikkéből eredő francia elévülési szabályok alkalmazandóságát. Ilyen körülmények között az alkalmazandó nemzeti jogi rendelkezéseket illetően a kérdést előterjesztő bíróság álláspontját kell alapul venni, és alapvetően feltételezni kell, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés releváns.
24.      Mindazonáltal amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés arra a helyzetre vonatkozik, hogy a kötelezettségszegések szankcionálására a fogyasztó által felhozott kifogás nyomán kerül sor,
meg kell jegyezni, hogy az alapeljárásban nem hoztak fel ilyen kifogást. A kérdés e része tehát nem releváns a konkrét jogvita szempontjából, és ezért hipotetikus jellegű.
25.      Ezenkívül véleményem szerint megalapozott a Cofidis azon kifogása, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan annyiban, amennyiben arra a kérdésre vár választ, hogy a nemzeti bíróságok hivatalból
megállapíthatják és szankcionálhatják‑e általánosan a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv által előírt fogyasztóvédelmi rendelkezések összességének megsértését.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből ugyanis nem derül ki egyértelműen, hogy a nemzeti bíróság konkrétan mely további rendelkezéseket szeretné hivatalból alkalmazni az alapügyben. Ezért nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a kérdés e részére hasznos választ adhasson.
26.      Nem állnak fenn tehát kétségek a Cofidis ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát illetően annyiban, amennyiben az a nemzeti bíróság arra vonatkozó hatáskörének tisztázására irányul, hogy az ezt kizáró nemzeti elévülési szabályok ellenére hivatalból megvizsgálja és adott esetben szankcionálja a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. cikkéből és 10. cikkének (2) bekezdéséből eredő hitelezői kötelezettségek megszegését.
VI.    Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tartalmi elemzése
27.      A Cofidis ügyben arra keres választ a francia bíróság, hogy annak ellenére köteles‑e hivatalból
megállapítani és szankcionálni
fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv rendelkezéseinek – konkrétan a 8. cikkben előírt, a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettség, valamint
a 10. cikkben
felsorolt információk világos és egyértelmű megjelenítésére vonatkozó kötelezettséget előíró rendelkezés – megsértését, hogy ezt egy nemzeti elévülési szabály kizárja.
28.      Az OPR‑Finance ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdésével lényegében azt szeretné megtudni a cseh bíróság, hogy a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv akkor is megköveteli‑e a fogyasztó hitelképessége értékelése elmulasztásának hivatalból történő
szankcionálását, ha a
nemzeti szankciórendszer alapján a fogyasztónak kell e kötelezettségszegésre hivatkoznia (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés), mégpedig egy hároméves jogvesztő határidőn belül (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés).
29.      Mindkét ügy azt a kérdést veti fel tehát, hogy a nemzeti bíróság mennyiben köteles a jogvesztő vagy elévülési határidőkre vonatkozó nemzeti szabályok ellenére hivatalból megállapítani és adott esetben szankcionálni
a
fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv alapján a hitelezőre háruló kötelezettségek elmulasztását.
Ezért célszerűnek tűnik a két ügyet együtt vizsgálni.
30.      Először bemutatom, hogy a nemzeti bíróságok hivatalból kötelesek e jogsértéseket megvizsgálni, majd az egyes határidők hatását, végül pedig a jogsértések szankcionálását vizsgálom meg.
A.      A nemzeti bíróságoknak a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvből eredő hitelezői kötelezettségek betartásának hivatalból történő vizsgálatára vonatkozó kötelezettségéről (az OPR‑Finance ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés)
31.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a különböző uniós jogi fogyasztóvédelmi eszközök tényleges érvényesülésének biztosítása megköveteli, hogy a nemzeti bíróság hivatalból megvizsgálhassa, illetve köteles legyen hivatalból megvizsgálni azok betartását.(12) Erre tekintettel először azt kell bemutatni, hogy az ilyen vizsgálati kötelezettség megállapítását megalapozó indokok (erről lásd az 1. pontot) a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvből eredő, szóban forgó kötelezettségekre is vonatkoznak (erről lásd a 2. pontot).
1.      A fogyasztóvédelem területén elvégzendő hivatalból történő vizsgálat indokai
32.      A kiindulópontot a 93/13 irányelvvel(13) (a továbbiakban: a tisztességtelen feltételekről szóló irányelv) kapcsolatos ítélkezési gyakorlat képezi, amely először a nemzeti bíróságok arra vonatkozó lehetőségét,(14) majd később azon
kötelezettségét említi,(15) hogy valamely feltétel tisztességtelen jellegét hivatalból megítéljék, amennyiben a rendelkezésükre állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek.
33.      A Bíróság az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetében is megállapította, hogy a nemzeti bíróság hivatalból hivatkozhat a 85/577/EGK irányelv(16) 4. cikke szerinti, az elállási jogról való tájékoztatásra vonatkozó kötelezettség megszegésére.(17)
34.      Ezenfelül ezen ítélkezési gyakorlat a Faber ügy révén a fogyasztási cikkek adásvételére vonatkozó jogi szabályozás
terén is érvényesül. A Bíróság az említett ügyben megállapította a nemzeti bíróságok arra vonatkozó kötelezettségét, hogy az 1999/44/EK irányelv(18) alkalmazási körében hivatalból kell vizsgálniuk a fogyasztói minőséget.(19)
35.      A fogyasztói hitelre vonatkozó jogi szabályozás területén a Bíróság már a Rampion és Godard ügyben(20) elismerte a nemzeti bíróság arra vonatkozó lehetőségét, hogy kapcsolt hitelmegállapodások esetében hivatalból vizsgálja a 87/102/EGK irányelv(21) 11. cikkének (2) bekezdése által nyújtott védelem biztosítását. A Radlinger és Radlingerová ügyben a Bíróság többek között a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében rögzített tájékoztatási kötelezettséget illetően leszögezte, hogy a
nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni e tájékoztatási kötelezettség betartását és adott esetben szankcionálni annak megszegését.(22)
36.      Az állandó ítélkezési gyakorlat az egyes irányelvek fogyasztóvédelmi célkitűzésének megvalósításához szükséges intézkedésnek tekinti a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, hogy hivatalból vizsgálja az uniós fogyasztóvédelmi jog egyes rendelkezéseinek megsértését.(23) Ez azon a feltevésen alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében.(24) Így fennáll az a nem elhanyagolható kockázat, hogy a fogyasztó többek között tájékozatlanságból nem hivatkozik a védelmét szolgáló jogszabályra.(25) A nemzeti bíróságok arra vonatkozó kötelezettsége, hogy hivatalból kell vizsgálniuk a fogyasztóvédelmi rendelkezések megsértését, ennélfogva azért áll fenn, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet kiegyenlítse
a nemzeti bíróság szerződő feleken kívüli beavatkozása révén.(26)
37.      A nemzeti bíróság ilyen jellegű kötelezettségének megállapítása azonban azon rendelkezés rendszertani helyének és célkitűzésének mélyreható elemzését feltételezi, amelynek betartása a hivatalból történő vizsgálat tárgyát képezi. A Bizottság álláspontjával ellentétben nem elegendő ehhez általánosságban a fogyasztóvédelem területén biztosítandó „koherenciával” kapcsolatos indokokra hivatkozni.(27)
38.      A Bíróság ennek megfelelően legutóbb azt is leszögezte, hogy nem minden, irányelvekből eredő és a fogyasztók jogállásával kapcsolatos kötelezettség vizsgálandó hivatalból. A Bankia ítéletben(28) a Bíróság például a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv(29) és a tisztességtelen feltételekről szóló irányelv közötti koncepcionális különbséggel indokolta a vizsgálati kötelezettséggel kapcsolatos elvek tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok esetében történő alkalmazásának mellőzését. A tisztességtelen feltételekről szóló
irányelv megtiltja a tisztességtelen feltételek alkalmazását a fogyasztókkal kötött szerződésekben, és a tisztességtelen feltételek alkalmazásának jogkövetkezményét is meghatározza egyúttal, megfosztva a feltételt annak kötelező jellegétől. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv ezzel szemben megtilt ugyan bizonyos gyakorlatokat, az ilyen gyakorlatok elleni küzdelemhez szükséges intézkedések meghozatalát azonban a tagállamokra hagyja.
39.      A Bíróság a „Brüsszel Ia” rendeletben(30) foglalt, a fogyasztói szerződésekre vonatkozó joghatósági szabályok betartásának vizsgálatára a két eszköz eltérő szabályozási tárgykörére hivatkozva a Salvoni ügyben(31) is elutasította a tisztességtelen feltételek vizsgálatának kötelezettségével kapcsolatos ítélkezési gyakorlat átültetését.
40.      Ezért meg kell vizsgálni a kérdést, hogy a nemzeti bíróságnak a Bíróság által már megállapított azon kötelezettsége, hogy hivatalból vizsgálja a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 10. cikkének (2) bekezdéséből eredően a hitelezőt terhelő tájékoztatási kötelezettség betartását, az átláthatóság szintén a 10. cikk (2) bekezdése alapján fennálló követelményére, valamint a fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó, a 8. cikk alapján fennálló, szerződéskötést megelőző kötelezettségre is vonatkozik‑e.
2.      Az arra vonatkozó hivatalból történő vizsgálat követelményéről, hogy a hitelező betartotta‑e a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. és 10. cikkéből eredő kötelezettségeket
41.      A kérdést előterjesztő bíróságnak a Cofidis ügyben nincs kétsége afelől, hogy hivatalból kell megvizsgálni azt a kérdést, hogy a hitelező betartotta‑e a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvet átültető rendelkezésekből eredő kötelezettségeit. Az OPR‑Finance ügyben viszont a kérdést előterjesztő bíróság különösen azt szeretné megtudni előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével, hogy e követelmény akkor is fennáll‑e, ha a nemzeti szankciórendszer alapján kizárólag a fogyasztó hivatkozhat a hitelező esetleges kötelezettségszegésére.
42.      A cseh kormány alapvetően elutasítja a nemzeti bíróság arra vonatkozó kötelezettségének feltételezését, hogy hivatalból kell vizsgálnia a hitelező szóban forgó kötelezettségeinek betartását.(32) Hasonlóképpen, mint a Bíróság a Bankia ügyben,(33) ennek során szintén koncepcionális különbséggel érvel, amely viszont ez esetben a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv és a tisztességtelen feltételekről szóló
irányelv között áll fenn: míg az uniós jog a tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 6. cikkében előírja a tisztességtelen feltétel kötelező erejének hiányát, addig a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 23. cikke alapján a tagállamok maguk határozathatják meg a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvből eredő kötelezettségek megszegésének jogkövetkezményeit. A
tagállamok e
szabályozási autonómiája lehetővé teszi számukra, hogy a magánjogi szankciókat mellőzve felügyeleti jogi szankciók alkalmazása mellett döntsenek, amennyiben e szankciók hatékonyak, visszatartó erejűek és arányosak.
43.      Ez az érv azonban számomra nem meggyőző.
44.      Helytálló ugyan, hogy a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikke alapján a tagállamok maguk állapíthatják meg az átültető rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, míg a tisztességtelen feltételekről szóló irányelv előírja a tisztességtelen feltételek érvénytelenségét. E tekintetben párhuzam áll fenn a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hasonló szövegű 13. cikkével, amely a Bankia ítélet tárgyát képezte. E szabályozási autonómia alapján a tagállamok valóban szabadon szankcionálhatják az ilyen jogsértéseket magánjogi vagy közjogi – különösen felügyeleti jogi – eszközökkel, amíg az érintett szankciórendszer hatékony, visszatartó erejű és arányos.
45.      Ez azonban nem zárja ki a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv megsértésének hivatalból történő
vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget.
46.      Egyrészt az ilyen jogsértésekhez a fogyasztó javára mind a cseh, mind a francia jog olyan jogkövetkezményeket kapcsol, amelyeket a bíróság hivatalból történő vizsgálat alapján érvényesíthet.
47.      Másrészt a Bankia ítélet a Bankia ügyben irányadó, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv rendszere és célkitűzése alapján utasította el, hogy a nemzeti bíróságoknak az uniós jog alapján lehetőségük lenne tiltott kereskedelmi gyakorlatok fennállását egy végrehajtható okirat érvényességének értékelése keretében adott esetben hivatalból vizsgálni. Az említett irányelv (9) preambulumbekezdésének megfelelően az irányelv nem érinti többek között a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat károsultjai által indított egyéni kereseteket, sem pedig a szerződések jogára vonatkozó uniós és nemzeti szabályokat, beleértve, amint az ezen irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből kifejezetten következik, a szerződések érvényességére, létrejöttére és joghatásaira vonatkozó szabályokat.(34) Kizárólag az említett irányelv rendelkezései alapján ezért egy szerződési feltétel nem nyilvánítható érvénytelennek, még akkor sem, ha a felek tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat alapján a szerződésben megállapodtak abban.(35) Ezen irányelv tényleges érvényesülése ezért nem követeli meg, hogy a nemzeti bíróságok hivatalból vizsgálják az ilyen szerződések érvényessége tárgyában folytatott eljárásokban, hogy a szerződések tisztességtelen kereskedelmi gyakorlaton alapulnak‑e.(36)
48.      A Bíróság ezzel szemben már a Radlinger és Radlingerová ügyben megállapította, hogy adott esetben hivatalból kell vizsgálni a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 10. cikkének (2) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettség betartását.(37) A Bíróság e tekintetben a fogyasztó mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében fennálló hátrányos helyzetét, valamint azt a kockázatot vette alapul, hogy a fogyasztó többek között tájékozatlanságból nem hivatkozik a védelmét szolgáló jogszabályra.(38)
49.      E megfontolások ugyanígy érvényesek a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerinti, a hitelező jelen két ügyben szóban forgó,
a fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó, szerződéskötést megelőző kötelezettsége tekintetében, valamint a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 10. cikkének (2) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettség keretében fennálló átláthatósági követelmény tekintetében is.
50.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 8. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelmegállapodás megkötését megelőzően a hitelező az adott esetben a fogyasztótól kapott megfelelő információ és a szükség esetén a vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékeli a fogyasztó hitelképességét.
51.      A fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó ezen kötelezettség arra irányul, hogy felelősséget rójon a hitelezőre, illetve annak elkerülésére irányul, hogy az utóbbi nem hitelképes fogyasztóknak nyújtson hitelt.(39) E kötelezettség a fogyasztóknak a túlzott eladósodáshoz és nemfizetéshez kapcsolódó veszélyektől való megóvására irányul. Ezáltal hozzájárul a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv azon céljának megvalósításához, hogy magas szinten és egyenlő módon biztosítsa a fogyasztóvédelmet, és megkönnyítse a fogyasztói hitelek jól működő belső piacának kialakulását.(40)
52.      A hitelképesség értékelésére vonatkozó kötelezettség e jelentőségére, valamint a hitelező és a fogyasztó közötti – a fenti 36. pontban bemutatott – egyenlőtlen helyzetre tekintettel a nemzeti bíróságnak hivatalból kell vizsgálnia e kötelezettség betartását. Ezenfelül a kötelezettség teljesítésének szisztematikus bírósági vizsgálata a hitelezők közötti egyenlő versenyfeltételek („level playing‑field”) biztosításához is hozzájárul. A fogyasztó viszont jóformán alig tud meggyőződni e kötelezettség betartásáról.
53.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 10. cikkének (2) bekezdése szerinti átláthatósági követelmény betartását is hivatalból kell ellenőrizni. Az említett rendelkezés szerint a hitelezőnek világos és egyértelmű módon fel kell tüntetnie a hitelmegállapodásban az ott felsorolt információkat.
54.      A Radlinger és Radlingerová ítéletben(41) a Bíróság hangsúlyozta, hogy a tájékoztatási kötelezettség a fogyasztó számára alapvető jelentőséggel bír, mivel a fogyasztó az így közölt információk „ismerete alapján dönti el […], hogy az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételeknek elkötelezi‑e magát”. Amint azt azonban a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv (31) preambulumbekezdése is megállapítja, az ilyen tájékozott döntés nem csupán a 10. cikk (2) bekezdésében meghatározott összes információ közlését feltételezi. Sokkal inkább az e rendelkezésben szintén rögzített átláthatósági követelményt is be kell tartani azt biztosítandó, hogy a fogyasztó ténylegesen is megismerhesse az érintett információkat. Az átláthatóság követelménye e tekintetben nem az információk olvashatóságával kapcsolatos alaki követelményekre korlátozódik, hanem az azok érhetőségével kapcsolatos tartalmi követelményeket is magában foglalja.
3.      Közbenső következtetés
55.      A nemzeti bíróság tehát főszabály szerint köteles hivatalból megvizsgálni a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 8. cikkét és 10. cikkének (2) bekezdését átültető nemzeti jogszabályok alapján a hitelezőt terhelő kötelezettségek betartását. A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikkével összefüggésben értelmezett 8. cikkével ezért ellentétes a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettség megszegése esetén alkalmazandó olyan nemzeti szankciórendszer, amely a szankció alkalmazásához megköveteli, hogy a fogyasztó kifejezetten hivatkozzon a megfelelő kötelezettségszegésre.
B.      A nemzeti elévülési, illetve jogvesztő határidőkről (a Cofidis ügyben előterjesztett első részkérdés és az OPR‑Finance ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés)
56.      Az alapeljárásokban mindazonáltal a nemzeti bíróságokat megakadályozza a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 8. cikke és 10. cikke (2) bekezdése betartásának vizsgálatában és adott esetben e rendelkezések megsértésének szankcionálásában, hogy a nemzeti jogérvényesítési szabályok szerint a vonatkozó igényekre három‑, illetve ötéves jogvesztő, illetve elévülési határidő vonatkozik. Ez felveti az ilyen szabályozások uniós jogi megengedhetőségének kérdését.
57.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv nem szabályozza a hitelmegállapodásból eredő igények elévülését vagy az azokkal kapcsolatos jogvesztést. E szabályozások ezért főszabály szerint a tagállamok eljárási autonómiájába tartoznak, amelyet azonban korlátoz az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve.
58.      Mivel mind a cseh jogvesztő határidő, mind a francia elévülés egyformán vonatkozik a nemzeti és az uniós jogon alapuló igényekre, az egyenértékűség elvét illetően nem állnak fenn aggályok.
59.      Alaposabb vizsgálatot igényel azonban az a kérdés, hogy a jogvesztésre és elévülésre vonatkozó érintett szabályok összeegyeztethetők‑e a tényleges érvényesülés elvével.
60.      Véleményem szerint nem ez a helyzet.
61.      A tényleges érvényesülés elve szerint a nemzeti rendelkezések nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását. Ezt az érintett rendelkezés rendszertani helyére és célkitűzésére figyelemmel kell megvizsgálni.(42)
62.      Az észszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű jogorvoslati határidők kitűzése a jogbiztonság alapelvét veszi figyelembe.(43) Valamely nemzeti jogvesztő határidő ezért összeegyeztethető lehet a tényleges érvényesülés elvével, mindenekelőtt ha biztosított, hogy a határidő ne kezdjen eltelni, illetve ne teljen el anélkül, hogy a fogyasztó tudomást szerzett volna jogairól.(44)
63.      Más a helyzet mindazonáltal akkor, ha a nemzeti jogvesztő, illetve elévülési határidők aszimmetriát eredményeznek a keresetindítási lehetőségeket illetően, vagyis ha a hitelező hosszabb ideig érvényesítheti pénzköveteléseit, mint ameddig a fogyasztó a szerződés érvénytelenségére hivatkozhat. Ezért a bíróságnak a határidő lejárta ellenére is hivatalból meg kell vizsgálnia az adott feltétel tisztességtelen jellegét, mivel az eladó vagy szolgáltató máskülönben megkerülheti a tisztességtelen feltételekről szóló irányelv által a fogyasztónak biztosítani kívánt védelmet azáltal, hogy egyszerűen kivárja a határidő lejártát, hogy ezt követően kereset útján szerezzen érvényt tisztességtelen feltételeinek.(45)
64.      A jelen esetekben önmagában az a körülmény, hogy a nemzeti szabályozások hároméves jogvesztő határidőket, illetve ötéves elévülési határidőket írnak elő, nem jelenti a tényleges érvényesülés elvének megsértését. Három, illetve öt év ugyanis alapvetően kellően hosszú idő lehet a fogyasztók számára ahhoz, hogy a szerződéses viszonyban bekövetkező zavar esetén nemzeti polgári bíróság előtt kereset útján érvényesítsék igényeiket. Más a helyzet azonban akkor, ha a fogyasztó a fenti 36. pontban bemutatott egyenlőtlen helyzet miatt nem hivatkozik, illetve nem hivatkozhat a hitelező kötelezettségeinek megszegésére,
még a vele szemben indított kifizetés iránti keresettel
szembeni védekezésként sem.
65.      Ilyen összefüggésben figyelembe kell venni, hogy a hitelmegállapodások jellemzően hosszú távú kötelezettségeket keletkeztetnek. A szerződéskötéskor kezdődő elévülési és jogvesztő határidők azzal járhatnak, hogy megakadályozzák annak – a fogyasztó kérelmére vagy hivatalból történő – vizsgálatát, hogy a hitelező betartotta‑e a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvet átültető rendelkezésekből eredő kötelezettségeit. Ez annál inkább aggályos, mivel e vizsgálatra
rendszerint
csak a szerződés teljesítésével kapcsolatos zavar esetén és ezért alkalmasint csak a (fogyasztóra irányadó) elévülési, illetve jogvesztő határidő lejárta után nyílik lehetőség. Fennáll tehát a veszélye annak, hogy a fogyasztó anélkül veszíti el megfelelő jogait, hogy azokról valaha
is tudomást szerzett volna.
66.      A hitelező ezzel szemben rendszerint e határidők lejártát követően is érvényesítheti pénzköveteléseit, mivel ezek csak a hitelfelvevő által megfizetendő törlesztőrészletek esedékessé válásával jönnek létre, és ezért elévülésük is csak ezen időpontban kezdődik. Ezért fennáll a veszélye annak, hogy a fogyasztót anélkül kötelezik a szerződésben kikötött összegek megfizetésére, hogy megvizsgálható lenne a hitelező kötelezettségeinek betartása, és adott esetben szankcionálható lenne azok megszegése. Ez az aszimmetria – a korábbi Cofidis ügyben(46) fennálló helyzethez hasonlóan – alkalmas a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv által nyújtott védelem tényleges érvényesülésének korlátozására. A jelen Cofidis ügyben fennálló helyzet egyértelművé teszi e kockázatot: a hitelező néhány nappal az ötéves elévülési határidő lejárta után perelte be a fogyasztót.
67.      Ezen egyenlőtlen helyzetre tekintettel a jogvesztő vagy elévülési határidők által korlátozott polgári jogi szankciók a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikke értelmében sem lehetnek hatékonyak, visszatartó erejűek és arányosak.
68.      Végezetül a jogbiztonság és különösen annak kockázata, hogy a fogyasztók viszonylag hosszú időn keresztül kérhetnék a szerződések megszüntetését vagy módosítását, szintén nem tesz szükségessé a szerződéskötéssel kezdődő elévülési és jogvesztő határidőket. A hitelező ugyanis maga idézte elő e kockázatot uniós jogi kötelezettségeinek megszegésével.(47)
69.      A fogyasztó jogvesztő és elévülési határidőkkel szembeni védelme azonban megszűnik, ha a hitelező már nem érvényesíthet a hitelmegállapodásból eredő igényeket. Nem tűnik ugyanis indokoltnak a fogyasztót a szerződés teljes körű megszűnése után továbbra is védelemben részesíteni. Ha ilyen határidők ezt követően sem lennének alkalmazhatók, az egyenlőtlen helyzet már a fogyasztó javára állna fenn, ami visszaélésre ösztönözhet.
70.      Amíg tehát a hitelező a hitelmegállapodásból eredően igényeket érvényesíthet a fogyasztóval szemben, addig a nemzeti jogvesztő és elévülési határidők nem zárhatják ki a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. cikke és 10. cikke (2) bekezdése megsértésének vizsgálatát és szankcionálását.
C.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. cikke és 10. cikke (2) bekezdése megsértésének jogkövetkezményeiről (a Cofidis ügyben előterjesztett második része és az OPR‑Finance ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésnek a szankciórendszer anyagi jogi szabályaira vonatkozó része)
71.      A jogsértés megállapításának kérdését meg kell különböztetni e megállapítás jogkövetkezményeinek kérdésétől.(48)
72.      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 10. cikke (2) bekezdése megsértése megállapításának egyik lehetséges következménye az elállás joga. A 14. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerint ugyanis az elállásra nyitva álló időszak csak azon a napon kezdődik, amikor a fogyasztó a 10. cikk értelmében megkapja a szerződéses feltételeket és tájékoztatást. A jelen eljárásokban azonban ezzel nem kell bővebben foglalkozni, mivel az elállási jog nem képezi az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyát, vélhetően mert az alapeljárásokban nem jelentettek be elállást.
73.      Egyébként a tagállamok joga határozza meg a szerződéssel kapcsolatos kötelező információk közlése körében fennálló átláthatósági követelmény vagy a fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó kötelezettség megsértésének jogkövetkezményeit. A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 23. cikke értelmében ugyanis a tagállamok maguk állapítják meg a szankciókra vonatkozó szabályokat. E cikk szerint, de már az uniós ügyekben való jóhiszemű eljárás elve alapján is,(49) a választott szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük. A jogsértések visszaszorítására irányuló szankciók szigorúságának tehát összhangban kell állnia a jogsértés súlyával, különösen a tényleges visszatartó erő biztosítása révén, az arányosság általános elvének tiszteletben tartásával.(50)
1.      A szóban forgó szankciórendszerek hatékony, visszatartó erejű és arányos jellegének értékeléséről
a)      A Cofidis ügyről
74.      A Cofidis ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elsődlegesen arra vonatkozik, hogy a nemzeti elévülési szabályok megakadályozzák‑e, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hivatalból megvizsgálja és adott esetben szankcionálja a hitelező kötelezettségszegéseit. A kérdést előterjesztő bíróság nem kérdezi meg a Bíróságtól, hogy a szóban forgó nemzeti szankciórendszer – a kamatkövetelés teljes vagy részleges elvesztése(51) –
egyébként hatékony, arányos és visszatartó erejű‑e. Az
előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hasznos megválaszolása érdekében azonban ezzel is foglalkozni kell.
75.      A Cofidis ügyben szóban forgó szankciórendszer mérlegelési jogkört biztosít a nemzeti bíróság számára a szankció meghatározását illetően, mivel a bíróság a hitelképesség vizsgálat elmulasztása esetén a kamatkövetelés teljes vagy részleges elvesztéséről dönthet. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy e mérlegelési jogkört a – fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 23. cikkében kifejezésre jutó – arányosság elvének tiszteletben tartásával kell gyakorolni. A nemzeti bíróságnak a szankció megválasztása során ügyelnie kell konkrétan arra, hogy a szankció az egyedi ügy összes körülményére figyelemmel arányban álljon a jogsértés, illetve jogsértések súlyával és a kötelezettségét nem teljesítő fogyasztó személyes helyzetével. Kétségtelenül az egyedi ügy figyelembe veendő körülményei közé tartozik a hitelező kötelezettségszegése és a nemfizetés között eltelt idő is.
76.      Ugyanezeket a mércéket kell alkalmaznia a nemzeti bíróságnak a kamatkövetelés francia jogban előírt, az átláthatósági követelmény megsértése esetén történő teljes elvesztését illetően is.
b)      Az OPR‑Finance ügyről
77.      E megfontolások az OPR‑Finance ügyben szóban forgó cseh jogi szankciórendszer esetében is érvényesek. A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény 87. §‑ának (1) bekezdésében a hitelképesség értékelésére vonatkozó kötelezettség megszegésének esetére előírt semmisség szintén csak a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikkében foglalt követelmények betartása mellett alkalmazható hivatalból.
78.      A hitelmegállapodás semmisége esetén a hitelező elveszíti a megállapodás szerinti kamatok és költségek megfizetésére vonatkozó követelését, a fogyasztónak pedig vissza kell fizetnie a hitel tőkéjét. A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló törvény 87. §‑ának (1) bekezdése e tekintetben lehetővé teszi a fogyasztó tényleges pénzügyi teljesítőképességének megfelelő ütemezéssel történő visszafizetést.(52) A Bizottság helyesen mutat rá arra, hogy a Home Credit Slovakia ügyben(53) és az LCL Le Crédit Lyonnais ügyben(54) a Bíróság már értelmezte a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikkét olyan nemzeti szankciórendszerekre tekintettel, amelyek szintén a hitelező kamatkövetelésének elvesztését írják elő. Így hivatkozni lehet a Bíróság ezen ítéletekben tett megállapításaira.
79.      Tekintve, hogy a cseh kormány amellett érvel, hogy az említett követelmények betartását a nemzeti jog valamennyi szankciórendszere alapján és így többek között azon közigazgatási szankciókra figyelemmel kell értékelni, amelyeket a hitelintézetek felügyeletére vonatkozó nemzeti jogszabályok a fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó kötelezettség megszegésével történő hitelnyújtás esetére írnak elő, ezen érvelés nem meggyőző.
80.      Egyrészt a nemzeti jog további szabályait csak akkor kell figyelembe venni, ha kétségek állnak fenn az érintett magánjogi szankciórendszer hatékonyságát vagy visszatartó erejét illetően. Az említett ítéletek fényében és arra tekintettel azonban, hogy a fogyasztó visszafizetési kötelezettsége időben elnyújtható, anyagi jogi szempontból nem állnak fenn ilyen kétségek.
81.      Másrészt, még ha jelentőséggel bírnának is a nemzeti jog további szankciórendszerei, azok megítélése végső soron azok tényleges gyakorlati alkalmazásától függne. Ez a tárgyaláson elhangzott kérdések ellenére továbbra is messzemenően tisztázatlan. A Bizottság azt állította – amit nem vitattak –, hogy a hatáskörrel rendelkező felügyeleti hatóság, mégpedig a cseh nemzeti bank, nem tett közzé a hitelképesség értékelésére vonatkozó kötelezettség megszegése miatt pénzbírságot kiszabó határozatokat. A cseh kormány folyamatos ellenőrzésekre és egy meglévő értékelési módszerre való általános hivatkozása véleményem szerint nem lehet elegendő.
82.      Egyébként is kérdéses, hogy önmagában annak lehetősége, hogy a hitelező általi kötelezettségszegés esetén felügyeleti jellegű jogi szankciók szabhatók ki, elegendő lehet‑e egyáltalán a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló
irányelv 23. cikke szerinti követelmények teljesüléséhez. Az ilyen szankciók ugyanis a hitelképesség vizsgálatának szintén egyéni védelmi jellegére tekintettel nem kínálnak hatékony lehetőséget a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv 8. cikke által biztosítani kívánt védelem érvényesítésére. Általános felügyeleti jellegű jogi intézkedések ugyanis az érintett fogyasztón nem segítenek konkrétan.
2.      A nemzeti szankciórendszerek hivatalból történő alkalmazásának korlátairól
83.      A nemzeti polgári eljárás keretében mindazonáltal főszabály szerint különös jelentőséggel bír a rendelkezési elv, vagyis hogy a jogvita tárgyát a felek határozzák meg. A jogvita tárgya tehát a hitelező esetleges kötelezettségszegéseinek hivatalból történő vizsgálata révén nem terjeszthető ki. A tagállamok által szabályozási autonómiájuk alapján kialakítható szankciórendszerek sokféleségére tekintettel ügyelni kell arra, hogy a nemzeti bíróság ne alkalmazzon hivatalból olyan szankciót, amelyet
viszontkereset követ. Ez lenne a helyzet akkor, ha a bíróság megfelelő kereseti kérelem nélkül ítélne meg kártérítést a fogyasztónak.
84.      Lehetségesnek tűnik viszont számomra a károsult érdekében hivatalból olyan szankciókat alkalmazni, amelyek csupán egy felperesi kérelem elhárítására szolgálnak. Ezen eljárásmód egyáltalán nem aggályos a jogvita tárgyával kapcsolatos jogelméleti megközelítés szempontjából.
85.      Ilyen összefüggésben is tiszteletben kell azonban tartani a kontradiktórius eljárás garanciáit, különösen pedig a meghallgatáshoz való jogot.(55) Ez utóbbi az Alapjogi Charta 47. cikke által biztosított védelemhez való jog részét képezi. A nemzeti bíróságnak ezért meg kell hallgatnia a feleket, mielőtt határozatot hoz a jogvitában egy hivatalból figyelembe vett szempont alapján.
86.      Ezenfelül mindenképpen figyelembe kell venni a fogyasztó esetleges ellenkező szándékát.(56) Ennek megfelelően a fogyasztó – az OPR‑Finance ügyben is, figyelemmel a hitelmegállapodás úgynevezett relatív semmisségére – szabadon tiltakozhat a megsemmisítés ellen, ha ragaszkodni kíván a szerződéshez.
VII. Végkövetkeztetések
87.      E körülmények között azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Cofidis ügyben (C‑616/18)
az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló 2008/48/EK irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelemmel ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amely egy vállalkozás által a fogyasztóval szemben indított és a közöttük létrejött hitelmegállapodáson alapuló kereset vonatkozásában megtiltja a nemzeti bíróság számára, hogy a szerződés megkötésétől számítandó ötéves elévülési határidő lejártával hivatalból megállapítsa az irányelv 8. cikkében előírt, a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget előíró rendelkezések vagy az irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében előírt, a tájékoztatás világos és egyértelmű megjelenítésére vonatkozó kötelezettséget előíró rendelkezések megsértését, és alkalmazza a nemzeti jog alapján az e kötelezettségek megszegéséből eredő következményeket. Az ilyen kötelezettségszegés szankcionálása során a nemzeti bíróság az egyedi ügy összes körülményére figyelemmel köteles megvizsgálni, hogy az alkalmazott szankciók hatékonyak, visszatartó erejűek és arányosak‑e.
88.      Az OPR‑Finance ügyben (C‑679/18)
pedig azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló 2008/48/EK irányelv 8. cikkével ellentétes az olyan nemzeti szabály, amely egy hitelező által a fogyasztóval szemben indított és a közöttük létrejött fogyasztói hitelmegállapodáson alapuló kereset esetében tiltja a nemzeti bíróság számára, hogy
hivatalból megvizsgálja, hogy a hitelező teljesítette‑e arra vonatkozó kötelezettségét, hogy értékelnie kell a fogyasztó hitelképességét, ha arra a fogyasztó nem hivatkozott egy hároméves jogvesztő határidőn belül, vagy e jogvesztő határidő lejárt.
2)      Ha a nemzeti bíróság hivatalból megállapította a 2008/48 irányelv 8. cikkének megsértését, a fogyasztó esetleges ellenkező szándékának sérelme nélkül a nemzeti jog alapján a fogyasztó megfelelő kérelmének bevárása nélkül és adott esetben a jogvesztő határidő lejárta ellenére alkalmaznia kell az e megállapításból eredő összes következményt, amennyiben a nemzeti jog által bevezetett szankciók hatékonyak, visszatartó erejűek és arányosak.
1      Eredeti nyelv: német.
2      A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 133., 66. o.; helyesbítések: HL 2009. L 207., 14. o.; HL 2010. L 199., 40. o.; HL 2011. L 234., 46. o.); a továbbiakban: a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv.
3      JORF, 2010. július 2., 12001. o.
4      Jelenleg a fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 312‑16. cikke.
5      Jelenleg a fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 312‑28. cikkének második bekezdése.
6      Jelenleg a fogyasztóvédelmi törvénykönyv R. 312‑10. cikke.
7      A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint a felek évi 10,86%‑os rögzített hitelkamatlábban (teljeshiteldíj‑mutató: 11,42%) állapodtak meg. A hitelt 84 havi, 351,23 euró összegű részletben kellett visszafizetni.
8      Átszámítva hozzávetőleg 190 euró.
9      A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint e követelés a hitel teljes összegéből (4900 CZK), a hitel rendelkezésre bocsátásának költségeiből (980 CZK), a kamatokból (3696 CZK) és egy kötbérből (363 CZK) tevődik össze a már visszafizetett összeg (2100 CZK) levonása mellett.
10      Lásd csak: 2018. február 7‑i American Express ítélet (C‑304/16, EU:C:2018:66, 32. pont); 2018. május 29‑i Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen és társai ítélet (C‑426/16, EU:C:2018:335, 31. pont); 2018. július 25‑i Confédération paysanne és társai ítélet (C‑528/16, EU:C:2018:583, 73. pont).
11      2019. március 28‑i Verlezza és társai ítélet (C‑487/17–C‑489/17, EU:C:2019:270, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      Lásd például: 2000. június 27‑i Océano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26. pont); 2009. június 4‑i Pannon GSM ítélet (C‑243/08, EU:C:2009:350, 32. pont); 2015. június 4‑i Faber ítélet (C‑497/13, EU:C:2015:357, 42. pont); 2018. szeptember 13‑i Profi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 42. pont).
13      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
14      Így még: 2000. június 27‑i Océano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 28. pont). Lásd még: 2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 36. pont).
15      Lásd már: 2006. október 26‑i Mostaza Claro ítélet (C‑168/05, EU:C:2006:675, 38. pont). Egyértelműbben: 2009. június 4‑i Pannon GSM ítélet (C‑243/08, EU:C:2009:350, 32. pont); 2012. június 14‑i Banco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 43. pont); 2013. február 21‑i Banif Plus Bank ítélet (C‑472/11, EU:C:2013:88, 23. pont).
16      Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20‑i 85/577/EGK tanácsi irányelv (HL 1985. L 372., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 262. o.).
17      2009. december 17‑i Martín Martín ítélet (C‑227/08, EU:C:2009:792, 29. pont).
18      A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1999. L 171., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 223. o.).
19      2015. június 4‑i Faber ítélet (C‑497/13, EU:C:2015:357, 48. pont).
20      2007. október 4‑i Rampion és Godard ítélet (C‑429/05, EU:C:2007:575, 69. pont). Lásd továbbá a 87/102/EGK irányelv 4. cikkéből eredő tájékoztatási kötelezettséget illetően: 2010. november 16‑i Pohotovosť végzés (C‑76/10, EU:C:2010:685, 76. pont).
21      A fogyasztói hitelre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1986. december 22‑i 87/102/EGK tanácsi irányelv (HL 1987. L 42., 48. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 326. o.).
22      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 74. pont). Lásd még legutóbb: 2018. november 28‑i PKO Bank Polski végzés (C‑632/17, EU:C:2018:963, 51. pont).
23      Lásd már: 2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 33. pont). Lásd még: 2007. október 4‑i Rampion és Godard ítélet (C‑429/05, EU:C:2007:575, 63. pont).
24      A fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelvet illetően lásd: 2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 63. pont) a 93/13 irányelvvel kapcsolatos 2015. október 1‑jei ERSTE Bank Hungary ítéletre (C‑32/14, EU:C:2015:637, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) való hivatkozással.
25      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 65. pont). Lásd még ezt megelőzően már: 2000. június 27‑i Océano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26. pont); 2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 33. pont); 2007. október 4‑i Rampion és Godard ítélet (C‑429/05, EU:C:2007:575, 65. pont).
26      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 67. pont).
27      Lásd ebben az értelemben a 2014. január 16‑i Kainz ítéletet (C‑45/13, EU:C:2014:7, 20. pont) és a 2019. május 2‑i Pillar Securitisation ítéletet (C‑694/17, EU:C:2019:345, 35. pont), amelyek szerint a különböző uniós jogi aktusok közötti koherencia biztosításának szükségessége semmiképp nem vezethet a szabályozás rendszerétől és célkitűzéseitől idegen értelmezéshez.
28      2018. szeptember 19‑i ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 31. és azt követő pontok).
29      A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL 2005. L 149., 22. o.).
30      A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
31      2019. szeptember 4‑i ítélet (C‑347/18, EU:C:2019:661, 44. pont).
32      Az OPR‑Finance ügy tárgyát kizárólag a hitelezőnek a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettsége képezi.
33      2018. szeptember 19‑i Bankia ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735).
34      2018. szeptember 19‑i ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 32. pont).
35      2018. szeptember 19‑i Bankia ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 43. pont, lásd a 33. és 46. pontot is).
36      2018. szeptember 19‑i Bankia ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 34. és 47. pont).
37      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 66. pont).
38      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 64. és 65. pont).
39      2014. december 18‑i CA Consumer Finance ítélet (C‑449/13, EU:C:2014:2464, 43. pont); 2019. június 6‑i Schyns ítélet (C‑58/18, EU:C:2019:467, 40. pont). Lásd a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv (26) preambulumbekezdését is.
40      2019. június 6‑i Schyns ítélet (C‑58/18, EU:C:2019:467, 28. és 41. pont). Lásd a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv (7) és (9) preambulumbekezdését is.
41      2016. április 21‑i Radlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 64. pont). A szerződéskötést megelőző tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatban lásd a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló irányelv (19) és (24) preambulumbekezdését is.
42      2009. október 6‑i Asturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 39. pont); 2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 37. pont). Lásd továbbá már: 1995. december 14‑i Peterbroeck ítélet (C‑312/93, EU:C:1995:437, 14. pont).
43      2009. október 6‑i Asturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 41. pont); 1997. július 10‑i Palmisani ítélet (C‑261/95, EU:C:1997:351, 28. pont); 1976. december 16‑i Rewe‑Zentralfinanz és Rewe‑Zentral ítélet (33/76, EU:C:1976:188, 5. pont).
44      2009. október 6‑i Asturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 45. és 46. pont).
45      2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 35. pont).
46      2002. november 21‑i Cofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705).
47      Ebben az értelemben még: 2013. december 19‑i Endress ítélet (C‑209/12, EU:C:2013:864, 30. pont).
48      A tisztességtelen feltételekről szóló irányelvvel kapcsolatban lásd: Trstenjak főtanácsnok Martín Martín ügyre vonatkozó indítványa (C‑227/08, EU:C:2009:295, 73. pont).
49      2014. március 27‑i LCL Le Crédit Lyonnais ítélet (C‑565/12, EU:C:2014:190, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50      2016. november 9‑i Home Credit Slovakia ítélet (C‑42/15, EU:C:2016:842, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Van Gerven főtanácsnok Hansen ügyre vonatkozó indítványa (C‑326/88, EU:C:1989:609, 8. pont): „A »visszatartó erő« és az »arányosság« azt jelentik, hogy a szankcióknak az elérni kívánt célok tekintetében elégségesnek kell lenniük, de nem lehetnek aránytalanul szigorúak.”
51      Lásd a fenti 7. pontot.
52      A tárgyaláson a cseh kormány ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy a visszafizetés időtartamát nem határozza meg jogszabály, és a bíróság ezért az egyes ügyekben valamennyi érdek között megfelelő egyensúlyt teremthet.
53      2016. november 9‑i ítélet (C‑42/15, EU:C:2016:842).
54      2014. március 27‑i LCL ítélet (C‑565/12, EU:C:2014:190).
55      2013. február 21‑i Banif Plus Bank ítélet (C‑472/11, EU:C:2013:88, 29. és azt követő pontok).
56      2013. február 21‑i Banif Plus Bank ítélet (C‑472/11, EU:C:2013:88, 35. pont); 2009. június 4‑i Pannon GSM ítélet (C‑243/08, EU:C:2009:350, 33. pont).