62015CC0113
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 5. aprillil 2016 (
*1
)
Kohtuasi C‑113/15
Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG
versus
Landeshauptstadt München
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Baieri kõrgem halduskohus, Saksamaa))
„Direktiiv 2001/110/EÜ — Artikli 2 lõige 4 — Selle riigi või nende riikide märkimine, kus mesi on korjatud — Direktiiv 2000/13/EÜ — Artikli 1 lõike 3 punkt b — Mõiste „müügipakendis toit“ tähendus — Kas päritoluriik tuleb märkida üksikutele meeportsjonitele, mis müüakse karpides toitlustusettevõtjatele ja mis seejärel müüakse eraldi või lisatakse ostetud einele — Artikli 13 lõige 4 — Väikeste pakendite suhtes kehtiva erandi kohaldamisala — Määrus (EL) nr 1169/2011 — Artikli 2 lõike 2 punkt e — Mõiste „müügipakendis toit“ tähendus — Artikli 16 lõige 2 — Väikeste pakendite suhtes kehtiva erandi kohaldamisala”
1.
Käesolev kohtuasi puudutab selliste eraldiseisvate meeportsjonite märgistamist, mis on pakitud kokku karpi, mille etiketil on näidatud mee päritoluriik, ja mis müüakse üheskoos sellises karbis. Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Baieri kõrgem halduskohus) küsib sisuliselt, kas liidu õigus nõuab, et mee päritoluriik peaks olema märgitud igale portsjonile, mis hiljem kas müüakse eraldi või lisatakse ostetud eine koosseisu. See küsimus on tõusetunud seoses kohtumenetlusega, mille on algatanud mett tootev ja pakendav ettevõtja (Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG; edaspidi „Breitsamer“) Landeshauptstadt München’i (Müncheni linn) vastu. Breitsamerit trahviti 2012. aastal selle eest, et ta viis 2011. aasta esimesel poolel mett turule portsjonitena, mille pakenditel puudus märge mee päritoluriigi kohta.
Liidu õigus
Toidu märgistamine: direktiiv 2000/13 ja määrus nr 1169/2011
2.
Direktiiv 2000/13/EÜ (
*2
) (edaspidi „toidu märgistamise direktiiv“) konsolideeris toidu märgistamist, esitlemist ja reklaamimist käsitlevaid liikmesriikide õigusakte ühtlustanud varasema õigusakti. (
*3
) Selle eesmärk oli sätestada ühenduse üldist laadi eeskirjad, mida kohaldatakse kogu turuleviidava toidu suhtes. (
*4
) Erieeskirjad, mida kohaldatakse ainult teatava konkreetse toidu suhtes, tuli ette näha kõnealuseid tooteid käsitlevates sätetes. (
*5
) Toidu märgistamise eeskirjade puhul tuli esmajoones silmas pidada tarbija teavitamise ja kaitsmise vajadust. (
*6
) Toote täpset olemust ning omadusi väljendavat üksikasjalikku märgistamist, mis annab tarbijale võimaluse teha teabel põhinev valik, peeti kõige asjakohasemaks, sest see sisaldab kõige vähem vabakaubandust takistavaid asjaolusid. (
*7
)
3.
Artikli 1 lõige 1 sätestas, et toidu märgistamise direktiiv käsitles mh lõpptarbijale töötlemata kujul tarnitava toidu märgistamist. Artikli 1 lõige 2 laiendas direktiivi kohaldamisala toidule, mis on mõeldud tarnimiseks restoranidele, haiglatele, sööklatele ja samalaadsetele toitlustusettevõtetele (direktiivis ühiselt määratletud kui „toitlustusettevõtted“).
4.
Artikli 1 lõike 3 punktis a oli mõiste „märgistus“ määratletud kui „kõik selliste toodetega kaasnevad või kõnealustele toodetele viitavad sõnad, andmed, kaubamärgid, margitoodete nimed, kujunduselemendid või sümbolid pakendil, dokumentidel, sedelitel, etikettidel või kaelasiltidel“. Artikli 1 lõike 3 punkt b sätestas, et „müügipakendis toit“ on „iga lõpptarbijale või toitlustusettevõtjatele töötlemata kujul esitletav kaubaartikkel, mis koosneb toidust ning pakendist, millesse toit on pakitud enne müüki, olenemata sellest, kas pakend ümbritseb toitu täielikult või osaliselt, kuid igal juhul sellisel viisil, mis ei võimalda pakendit avamata või muutmata selle sisu muuta“.
5.
Artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i kohaselt ei tohtinud märgistus olla ostjat olulisel määral eksitav eelkõige seoses toidu iseloomulike tunnustega, mille hulka kuulub päritoluriik. Artikli 2 lõike 3 punkt a sätestas, et seda reeglit kohaldatakse ka toidu esitlemise, eelkõige selle kuju, välimuse või pakendamise, kasutatud pakkematerjalide, järjestus‑ ja väljapanemisviisi suhtes.
6.
Artikli 3 lõige 1 sätestas, et „[t]oidu märgistamisel artiklite 4–17 kohaselt, kui nendes sisalduvate erandite alusel ei ole sätestatud teisiti, on kohustuslik esitada ainult [punktides 1–10 loetletud] üksikasjalikud andmed“. (
*8
) Selle loetelu punkt 8 oli sõnastatud järgmiselt: „üksikasjalikud andmed toote päritolu‑ ja lähteriigi kohta, kui selliste andmete puudumine võib tarbijat toidu tegeliku päritolu‑ või lähteriigi määramisel oluliselt eksitada“.
7.
Artikli 4 lõike 2 kohaselt võis liidu sätetes, mida kohaldatakse konkreetsete toitude, mitte toidu suhtes üldiselt, märgistamisel ette näha muude andmete esitamist lisaks artiklis 3 loetletud andmetele. Selliste liidu sätete puudumise korral võisid liikmesriigid ette näha kõnealuste andmete esitamise artiklis 19 sätestatud korras. (
*9
)
8.
Artikli 13 lõike 1 punkt a nõudis, et müügipakendis toidu puhul kantaks artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 2 ette nähtud andmed müügipakendile või sellele kinnitatud märgisele. Artikli 13 lõike 1 punkt b sätestas, et hoolimata punktist a ning ilma et see piiraks nominaalkoguseid käsitlevate liidu sätete kohaldamist, kui müügipakendis toit on „mõeldud tarnimiseks lõpptarbijale, kuid turustatud enne lõpptarbijale müümist ning seda ei ole kõnealusel etapil müüdud toitlustusettevõttele [esimene taane] [või] mõeldud tarnimiseks toitlustusettevõtetele valmistamiseks, töötlemiseks või tükeldamiseks [teine taane] […]“, siis võivad kõnealused andmed olla ainult toidule viitavates äridokumentides, kui on võimalik tagada, et need dokumendid, mis sisaldavad kogu märgistamisel vajalikku infot, asuvad vastava toidu juures või toimetatakse kohale enne tarnimist või tarnimise ajal. (
*10
)
9.
Artikli 13 lõige 4 sätestas olukorrad, milles võis märkida vähem kohustuslikku teavet. Sealhulgas oli „[…] pakenditele või mahutitele suurima pindalaga alla 10 cm2 […]“ tarvis märkida ainult artikli 3 lõike 1 punktides 1, 4 ja 5 loetletud andmed (
*11
).
10.
Artikli 14 esimene lõik sätestas, et „[k]ui toit müüakse lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele müügipakenditesse pakendamata kujul või kui toit pakitakse tarbija soovil müügikohas või kui see pakitakse müügipakendisse vahetult müügiks, siis võtavad liikmesriigid vastu üksikasjalikud eeskirjad artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 2 ette nähtud andmete esitamise viisi kohta“. Artikli 14 teine lõik lubas liikmesriikidel loobuda nende andmete esitamisest kas osaliselt või tervikuna tingimusel, et ostja saab siiski piisavalt infot.
11.
Määrusega (EL) nr 1169/2011 (
*12
) tunnistati kehtetuks mh toidu märgistamise direktiiv alates 13. detsembrist 2014. (
*13
)
12.
Määruse nr 1169/2011 põhjenduses 3 on märgitud, et selleks, et saavutada tarbijate tervise kaitse kõrge tase ja tagada nende õigus saada teavet, tuleks tagada, et tarbijad saaksid asjakohast teavet tarbitava toidu kohta. Põhjenduses 8 on märgitud, et üldiseid märgistusnõudeid täiendavad mitmed sätted, mida kohaldatakse konkreetsetel asjaoludel kõikide toitude suhtes või teatavat liiki toidu suhtes, ning et lisaks sellele on mitmeid erieeskirju, mida kohaldatakse konkreetsete toitude suhtes. Põhjenduse 17 kohaselt peaks kohustusliku toidualase teabe nõudmise esmane põhjendus olema, et tarbijail võimaldatakse toit identifitseerida ja seda asjakohasel viisil tarbida ning teha valikuid, mis vastavad isiklikele toitumisvajadustele. Põhjenduse 20 kohaselt peaksid toidualast teavet käsitlevad õigusaktid keelama sellise teabe kasutamise, mis võib tarbijaid eksitada, eelkõige toidu tunnuste, mõju või omaduste osas. Et kõnealune keeld oleks tõhus, tuleks seda kohaldada ka toidu reklaamile ja esitlemisele. Põhjenduse 22 kohaselt tuleks koostada loetelu kogu kohustusliku teabe kohta, mis tuleks põhimõtteliselt esitada kogu lõpptarbijale ja toitlustusettevõtjatele ette nähtud toidul. Loetelus tuleks säilitada olemasolevate liidu õigusaktidega juba nõutav teave, eeldusel et tegemist on üldiselt väärtusliku tarbijatele suunatud teavet käsitleva õigustikuga. Põhjenduses 32 tõdetakse, et „vertikaalsete lähenemisviiside“ alusel on – näiteks mee kohta – välja töötatud kohustuslik päritolumärgistus ning viidatakse sellega seoses nõukogu direktiivile 2001/110/EÜ (
*14
) (edaspidi „meedirektiiv“).
13.
Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõike 2 kohaselt selles määruses „[…] sätestatakse vahendid, mille abil tagada tarbijate õigus teavet saada, ning toidualase teabe esitamise kord […]“. Artikli 1 lõige 3 sätestab, et määrust kohaldatakse „[…] toidukäitlejatele toiduahela kõigis etappides, mille puhul nende tegevus on seotud toidualase teabe esitamisega tarbijatele“ ning „[…] igasuguse lõpptarbijatele ette nähtud toidu suhtes, sealhulgas toitlustusettevõtete poolt tarnitava toidu ja toitlustusettevõtetele tarnimiseks ette nähtud toidu suhtes“. Artikli 1 lõige 4 sätestab, et määrust kohaldatakse, ilma et see piiraks teatava toidu suhtes liidu erisätetega ette nähtud märgistamisalaste nõuete kohaldamist.
14.
„Turuleviimine“ on määratletud kui „toidu […] valdamine müügi eesmärgil, kaasa arvatud müügiks pakkumine ja mis tahes muud liiki tasu eest või tasuta üleandmine ning müük, turustamine ja muud liiki üleandmine“ (artikli 2 lõike 1 punkt a). (
*15
)„Kohustuslik toidualane teave“ on määratletud kui „üksikasjad, mis tuleb liidu õigusnormide alusel lõpptarbijale esitada“ (artikli 2 lõike 2 punkt c). Mõiste „müügipakendis toit“ vastab mõistele „müügipakendis toit“ toidu märgistamise direktiivis: selle määratlus artikli 2 lõike 2 punktis e on sarnane määratlusele viimati nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b (ehkki artikli 2 lõike 2 punktis e kasutatakse inglise keeles termineid „food“ ja „final consumer“ terminite „foodstuff“ ja „ultimate consumer“ asemel). Mõiste „müügipakendis toit“ ei hõlma toitu, mida pakitakse tarbija soovil müügikohas või pakitakse müügipakendisse vahetult müügiks (artikli 2 lõike 2 punkt e). Artikli 2 lõike 3 kohaselt osutab toidu päritoluriik toidu päritolule vastavalt päritolu määratlusele määruse (EMÜ) nr 2913/92 artiklites 23–26. (
*16
)
15.
Artikli 3 lõige 1 sätestab, et „toidualase teabe esitamisega püütakse tagada tarbijate tervise ja huvide kõrgetasemeline kaitse, luues vahendi, mille alusel lõpptarbijad saaksid teha teadlikke valikuid ja toitu turvaliselt tarbida […]“.
16.
Artiklis 6 sätestatud põhinõue seisneb selles, et mis tahes toidule, mis on ette nähtud tarnimiseks lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele, tuleb lisada toidualane teave vastavalt määrusele.
17.
Artikkel 8 kannab pealkirja „Kohustused“. Selle lõige 6 käsitleb teavet lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele tarnimiseks ette nähtud pakendamata toidu kohta. Selle toidukategooriaga seoses peavad toidukäitlejad tagama oma kontrolli all olevas ettevõttes, et selline teave antakse edasi toidukäitlejale, kes toidu vastu võtab, et nõudmise korral saaks lõpptarbijale anda kohustuslikku toidualast teavet.
18.
Artikli 9 lõike 1 punkti i kohaselt on kohustuslik märkida päritoluriik või lähtekoht, kui see on artiklis 26 ette nähtud (
*17
) (vastavalt artiklitele 10–35 ning kui kohustuslikku toidualast teavet käsitlevas IV peatükis sisalduvatest eranditest ei tulene teisiti).
19.
Müügipakendis toidu suhtes nõuab artikli 12 lõige 2, et toidualane teave esitatakse vahetult pakendil või selle külge kinnitatud märgistusel.
20.
Artikli 16 lõige 2 sätestab, et pakenditele või mahutitele suurima küljepindalaga alla 10 cm2, on pakendil või märgistusel kohustuslik esitada ainult artikli 9 lõike 1 punktides a, c, e ja f loetletud andmed (
*18
). Artikli 9 lõike 1 punktis b osutatud andmed (
*19
) tuleb esitada teiste vahendite abil või teha kättesaadavaks tarbija nõudmise korral. Põhjendus 39 selgitab, et selle erandi eesmärgiks on toidukäitlejate asjatu koormamise vältimine ning et see kehtib, kui sellise teabe esitamine ei ole ette nähtud liidu muude õigusaktidega.
21.
Artikkel 26 sätestab üksikasjalikud reeglid, mis käsitlevad mh toidu päritoluriigi märkimist. Artikli 26 lõige 1 sätestab, et ta ei piira märgistusnõudeid, mis on ette nähtud liidu erisätetega. Artikli 26 lõike 2 punkti a kohaselt on päritoluriigi või lähtekoha märkimine kohustuslik „kui selle märkimata jätmine võib tarbijaid toidu tegeliku päritoluriigi või lähtekoha määramisel eksitada, eriti kui toidule lisatud teave või märgistus tervikuna viitaks muidu sellele, et toidul on teine päritoluriik või lähtekoht“. (
*20
)
22.
Artikli 44 lõige 1 sätestab, et kui toitu müüakse lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele müügipakendisse pakendamata kujul või kui toit pakitakse tarbija soovil müügikohas või kui see pakitakse müügikohas müügipakendisse vahetult müügiks: a) on artikli 9 lõike 1 punktis c osutatud andmete esitamine kohustuslik; ning b) artiklites 9 ja 10 (
*21
) osutatud muude andmete esitamine ei ole kohustuslik, välja arvatud juhul, kui liikmesriik võtab vastu siseriiklikud meetmed, millega nõutakse neist mõne või kõigi või mõne nende andmete osa esitamist. Artikli 44 lõike 2 kohaselt võivad liikmesriigid vastu võtta siseriiklikke meetmeid artikli 44 lõikes 1 osutatud andmete või nende andmete osa kättesaadavaks tegemise viisi ning vajaduse korral nende väljendamise ja esitamise viisi kohta.
23.
Artiklis 54 on sätestatud üleminekumeetmed. Artikli 54 lõike 1 esimene lõige sätestab, et toitu, mis on viidud turule või märgistatud enne 13. detsembrit 2014 ning mis ei vasta määrus nr 1169/2011 nõuetele, võib turustada nende varude lõppemiseni.
Mee tootmine ja turustamine: meedirektiiv
24.
Meedirektiiviga sõnastatakse uuesti direktiiv 74/409/EMÜ (
*22
), et muuta mee tootmis‑ ja turustamistingimuste eeskirjad kättesaadavamaks ning viia see direktiiv kooskõlla toiduaineid käsitlevate ühenduse üldiste õigusaktidega, eelkõige nendega, milles käsitletakse mh märgistamist. (
*23
) Põhjenduses 5 märgitakse, et toidu märgistamise direktiivis sätestatud toiduainete märgistamise üldeeskirju tuleks kohaldada teatavatel tingimustel. Võttes arvesse mee kvaliteedi ja päritolu tihedat seost, peab kogu asjaomane teave (st mee kvaliteet ja päritolu) olema kättesaadav selleks, et tarbijat ei viidaks toote kvaliteedi osas segadusse. Tarbija eriline huvi mee geograafilise päritolu ja selles küsimuses täieliku läbipaistvuse saavutamise vastu on tinginud selle, et etiketile tuleks märkida mee päritoluriik (st see, kus mesi on kogutud).
25.
Artiklis 1 on sätestatud, et meedirektiivi kohaldatakse I lisas loetletud toodete suhtes („Nimetused, tootekirjeldused ja määratlused“). Need tooted peavad vastama II lisas sätestatud tingimustele („Mee koostise kriteeriumid“).
26.
Artikkel 2 kinnitab, et toidu märgistamise direktiivi kohaldatakse I lisas määratletud toodete suhtes tervel real selles sättes esitatud tingimustel. Artikli 2 lõike 4 punktis a on nõutud, et „etiketile märgitakse päritoluriik või ‑riigid, kus mesi on korjatud“. Artikli 2 lõike 4 punktis a on samuti sätestatud, et, „kui mesi on pärit rohkem kui ühest liikmesriigist või kolmandast riigist, võib selle märke asendada ühega järgmistest märgetest: „Euroopa Ühendusest pärit mee segu“; „väljastpoolt Euroopa Ühendust pärit mee segu“, „Euroopa Ühendusest ja väljastpoolt Euroopa Ühendust pärit mee segu““. Artikli 2 lõike 4 punkt b sätestab, et toidu märgistamise direktiivi, eelkõige selle artiklite 13, 14, 16 ja 17 kohaldamiseks käsitatakse vastavalt meedirektiivi artikli 2 lõike 4 punktile a märgitavaid üksikasju toidu märgistamise direktiivi artikli 3 kohaste märgetena.
27.
Meedirektiivi muudeti direktiiviga 2014/63/EL (
*24
), mis jõustus 23. juunil 2014 ning seega pärast vaidlusaluste meeportsjonite turuleviimist. Direktiivi 2014/63 artikli 2 lõiked 1 ja 2 sätestavad, et liikmesriigid jõustavad direktiivi 2014/63 artikli 1 („Muudatused“) punktide 1, 2 ja 6 ning artikli 3 („Üleminekumeetmed“) järgimiseks vajalikud õigus‑ ja haldusnormid 24. juuniks 2015. Artikli 3 kohaselt tohtis tooteid, mis viidi turule või märgistati kooskõlas meedirektiiviga enne 24. juunit 2015, edasi turustada kuni varude lõppemiseni. (
*25
) Päritoluriigi märkimise osas direktiiv 2014/63 pelgalt kohandab meedirektiivi Lissaboni lepingu jõustumisest tulenevalt, asendades artikli 2 lõike 4 punktis a lühendi „EÜ“ lühendiga „EL“. (
*26
)
Saksamaa õigus
28.
„Kinnispakk“ on määratletud mõõteriistade ringlusesse toomist ja paigaldamist, samuti nende kasutamist ja taatlemist ning kinnispakke käsitleva 25. juuli 2013. aasta seaduse (Gesetz über das Inverkehrbringen und die Bereitstellung von Messgeräten auf dem Markt, ihre Verwendung und Eichung sowie über Fertigpackungen) § 42 lõikes 1 kui mis tahes pakendatud toode, mille pakendaja on sulgenud pakendi ostja juuresolekuta viisil, mis ei võimalda pakendi täitekogust muuta pakendit avamata või rikkumata. Siseriiklik kohus märgib, et nii liidu kui siseriikliku õiguse kohaselt on nii „kinnispaki“ kui ka „müügipakendis toidu“ puhul otsustav asjaolu, et müügiks pakutakse eraldi kaubaartiklit.
29.
Toiduainete märgistamise määruse (Lebensmittel-Kennzeichnungsverordnung) (
*27
) § 1 lõige 1 sätestab, et nimetatud määrus käsitleb sellistes kinnispakkides toidu märgistamist, mis on mõeldud pakkumiseks tarbijatele. Restorane, käitisesiseseid toitlustajaid ja avalikke toitlustusettevõtjaid loetakse „tarbijateks“, kui toitu tarbitakse nende ruumides.
30.
16. juuni 2004. aasta meemääruse (Honigverordnung) § 3 lõige 4, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul vastab meedirektiivi artikli 2 lõike 4 punktile a, sätestab, et lisaks toiduainete märgistamise määruses ette nähtud andmetele peab lisas 1 (mis käsitleb mõisteid ja nimetusi, mida võib mee müügil kasutada, ning mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul hõlmab vaidlusalust toodet) loetletud toodete märgistus sisaldama päritoluriiki või ‑riike, kus mesi on korjatud. Mitmes päritoluriigis korjatud mee puhul tuleb vastavalt korjekohtadele märkida a) „Euroopa Ühendusest pärit mee segu“, b) „väljastpoolt Euroopa Ühendust pärit mee segu“ ning c) „Euroopa Ühendusest ja väljastpoolt Euroopa Ühendust pärit mee segu“.
31.
Toiduainete märgistamise määruse § 3 lõike 3 esimese lauses, mis (vastavalt meemääruse § 3 lõikele 5) kehtib ka teabe suhtes, mis tuleb etiketil esitada vastavalt meemääruse § 3 lõikele 4, on sätestatud, et pakendile või sellele kinnitatud etiketile märgitud andmed peavad olema saksa keeles, kergesti mõistetavad ning märgitud tähelepanu äratavasse kohta selgesti loetavalt ja kustutamatult. Meemääruse § 4 lõige 3 keelab selliste toodete turuleviimise, mis ei vasta meemääruse § 3 lõike 4 kohustuslikele nõuetele.
Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
32.
Breitsamer turustab muu hulgas toodet „Breitsamer Imkergold“. See toode koosneb 120‑st 20‑grammisest sama mee portsjonist, mis on pakendatud hermeetilise alumiiniumkattega topsikestesse. Portsjonipakenditel ega nende etikettidel ei ole mee päritoluriiki märgitud. Need 120 portsjonit on pakitud ühte (papist) karpi. Igale karbile kinnitatud etiketile on märgitud nõutav teave, sealhulgas mee päritoluriik.
33.
Müncheni linn trahvis 30. oktoobril 2012 Breitsameri vastutavat tegevjuhti selle eest, et Breitsamer turustas mett portsjonitena, mille pakendile ega etiketile ei olnud märgitud päritoluriiki. Breitsamer esitas 5. novembril 2012 trahvi peale vaide Müncheni linnale. Samal päeval esitas ta ka Verwaltungsgericht München’ile (Müncheni halduskohus) tuvastamiskaebuse, paludes kohtul tuvastada, et päritoluriigi märkimine ei olnud nõutav, kuna üksikud portsjonid ei olnud mõeldud turul eraldi müümiseks ja seega ei kujutanud nad endast müügipakendis toitu. Breitsameri taotlusel peatas Müncheni linn vaidemenetluse. Verwaltungsgericht München (Müncheni halduskohus) jättis 25. septembril 2013 Breitsameri tuvastamiskaebuse rahuldamata. Breitsamer esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
34.
Sellistel asjaoludel palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult juhiseid järgmistes küsimustes:
„1.
Kas mesi, mis on portsjonitena pakendatud karpi, millel on esitatud kõik märgistuselemendid, muu hulgas ka märge päritoluriigi kohta, ja mida ei müüda üksikute portsjonite kaupa lõpptarbijale või toitlustusettevõtjatele, on „müügipakendis toit” [toidu märgistamise direktiivi] artikli 1 lõike 3 punkti b ja määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 2 punkti e tähenduses, mis tuleb vastavalt märgistada, või ei ole portsjonitena pakendatud mesi märgistada tulev müügipakendis toit, kuna tegemist ei ole eraldi kaubaartikliga?
2.
Kas eeltoodud küsimusele tuleb anda teistsugune vastus, kui toitlustusettevõtjad ei paku asjaomaseid portsjoneid mitte ainult sellise valmistoidu osana, mille eest makstakse tervikuna, vaid müüvad neid ka ühekaupa?“
35.
Breitsamer, Baieri prokuratuur (Landesanwaltschaft Bayern, Saksamaa), Müncheni linn ja Euroopa Komisjon on esitanud oma kirjalikud seisukohad ning samuti esitasid nad 28. jaanuaril 2016 peetud kohtuistungil suulisi argumente.
Analüüs
Sissejuhatavad märkused
36.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma kahe küsimusega sisuliselt seda, kas liidu õigus nõuab mee päritoluriigi märkimist üksikutele meeportsjonitele, mis pakendatakse üheskoos karpi ja müüakse selles karbis toitlustusettevõtjale, kes seejärel kas müüb need portsjonid ükshaaval mee lõpptarbijale või annab need tarbijale koos ostetud einega. Mulle ei ole vaatamata eelotsusetaotlusele ja menetlusosaliste kirjalikele seisukohtadele ning esimese küsimuse sõnastusele selge, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevad meeportsjonid müüdi (ja müüakse endiselt) lõpuks eraldi nende lõpptarbijatele. Igal juhul on see faktiküsimus, mille peab otsustama pädev siseriiklik kohus. Lisaks ei ole minu tervikanalüüsi seisukohalt tähtsust, kas asja faktilisi asjaolusid hõlmab esimene või teine küsimus, minu hinnangul tuleb ühele küsimusele vastates võtta arvesse ka teise küsimuse faktilisi eeldusi.
37.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selgitada mee märgistamisnõudeid nii toidu märgistamise direktiivi kui ka määruse nr 1169/2011 seisukohalt. Puudub vaidlus selle üle, et vaidlusaluse trahvi määramisel oli kohaldatav toidu märgistamise direktiiv. (
*28
) Seetõttu sõltub Breitsameri halduskaebuse tulemus direktiivist, mitte määrusest nr 1169/2011. (
*29
) Ent Breitsamer taotleb käesoleva eelotsuseasjani viinud siseriiklikus menetluses, et kohus tuvastaks, et selliste üksikute meeportsjonite turuleviimisel, mis on pakitud kokku karpi, ei kehti nõue, et päritoluriik peab olema märgitud igale üksikule portsjonile. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Breitsamer soovib oma praktikat jätkata (eeldan, et juhul kui see on seaduslik). Määrus nr 1169/2011 (sealhulgas selle üleminekusätted (
*30
)) on asjakohane Breitsameri tegevuse suhtes alates 13. detsembrist 2014. Seetõttu kaalun eelotsuse küsimusi nii toidu märgistamise direktiivi kui ka määruse nr 1169/2011 alusel.
Meedirektiiv ja toidu märgistamise direktiiv
38.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et vaidlusaluse mee suhtes kohaldatakse meedirektiivi I lisa. (
*31
) Ka toidu märgistamise direktiivi kohaldatakse selle mee suhtes teatavatel tingimustel. (
*32
) Seega kohaldatakse mõlemaid direktiive koos, ehkki meedirektiiv sisaldab mõlema direktiiviga hõlmatud küsimustes spetsiifilisemaid reegleid.
39.
Meedirektiiv eraldivõetuna ei vasta eelotsusetaotluse esitanud kohut vaevavatele küsimustele. Ehkki meedirektiiv nõuab etiketil mee päritoluriigi või –riikide märkimist ning sätestab reeglid selle märke sisu kohta, (
*33
) ei täpsusta see, millisele konkreetsele tootele või millisel konkreetsel tarneahela etapil tuleb see etikett lisada. Kas toidu märgistamise direktiiv, kuivõrd seda kohaldati horisontaalselt igasuguse toidu turustamisel, (
*34
) kehtestas sellised üksikasjalikud nõuded?
40.
Minu arvates küll.
41.
Toidu märgistamise direktiiv käsitles „lõpptarbijale töötlemata kujul tarnitava“ toidu märgistamist ning seda tuli kohaldada ka toidu suhtes, mis „on mõeldud tarnimiseks […] toitlustusettevõtetele“. (
*35
) Märgistamisnõuded erinesid sõltuvalt sellest, kas toit oli müügipakendis või mitte. Kui toit oli enne müüki pakendatud, siis kohaldati teatavaid kohustuslikke märgistamisnõudeid. (
*36
) Kui toit müüdi müügipakenditesse pakendamata kujul või kui toit pakitakse tarbija soovil müügikohas või kui see pakitakse müügipakendisse vahetult müügiks, pidid liikmesriigid võtma vastu üksikasjalikud eeskirjad artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 2 ette nähtud andmete esitamise viisi kohta ja võisid otsustada loobuda nende andmete esitamisest kas osaliselt või tervikuna tingimusel, et ostja saab siiski piisavalt infot. (
*37
)
42.
Sellest tuleneb, et kui vaidlusalused meeportsjonid kujutasid endast müügipakendis toitu, pidi nende pakendile või etiketile põhimõtteliselt märkima „üksikasjalikud andmed toote päritolu‑ ja lähteriigi kohta, kui selliste andmete puudumine võib tarbijat toidu tegeliku päritolu‑ või lähteriigi määramisel oluliselt eksitada“. (
*38
) Ehkki toidu märgistamise direktiivi artikli 3 lõike 1 punkt 8 andis justkui mõista, et see nõue oli põhimõtteliselt tingimuslik, näib mulle, et see tingimus oli automaatselt täidetud, kui asjaomaseks toiduks oli mesi. Seda sellepärast, et seadusandja oli meedirektiivis sõnaselgelt sedastanud, et kogu teave mee päritolu kohta peab olema kättesaadav selleks, et tarbijat ei viidaks segadusse selle kvaliteedi osas (mis on tihedalt seotud päritoluga). (
*39
) Seega on meedirektiivi kohaselt päritolu märkimine etiketile põhimõtteliselt tingimusteta kohustus. (
*40
)
43.
On ilmne, et vaidlusaluseid meeportsjoneid hõlmavad toidu märgistamise direktiivi „müügipakendis“ mee määratluse teine ja kolmas element. (
*41
) See mesi on pakendatud hermeetilise alumiiniumkattega topsikesse, selle sisu muutmiseks on vajalik katte avamine ning see pakendati sellisel viisil enne müüki (kas siis ükshaaval või portsjoneid sisaldavas karbis). Kui mõni selline meeportsjon jõudis lõpuks tarneahelas tarbimise etappi, oli mesi sellisel viisil pakendatud. Eelneval etapil pakiti see pakendatud mesi karpi koos teiste samasuguste portsjonitega.
44.
Poolte peamine vaidlus seisneb selles, kas siis, kui toitlustusettevõtja müüb kõnealuse meeportsjoni lõpptarbijale tolle poolt ostetud eine osana, peab selle etiketil olema märgitud mee päritoluriik. See on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse ese. Breitsamer ja komisjon väidavad, et müügipakendis toidu mõiste ei hõlma selliseid portsjoneid; Baieri prokuratuur ja Müncheni linn väidavad, et hõlmab.
45.
Mina nõustun viimati nimetatud seisukohaga.
46.
On tõsi, et teatavates keeleversioonides võib toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b ja muude sätete sõnastus eraldiloetuna osaliselt toetada kitsamat tõlgendust, nimelt et ainult selline portsjon, mida pakutakse pakendatud kujul tarbijatele müügiks, on „lõpptarbijale […] töötlemata kujul esitletav kaubaartikkel“, mis tuleb seetõttu liigitada „müügipakendis toiduks“.
47.
Seda sellepärast, et ehkki mõned artikli 1 lõike 3 punkti b keeleversioonid (nagu näiteks inglis‑ ja poolakeelsed versioonid) kasutavad neutraalset terminit „üksus“ [single item], kasutatakse teistes keelversioonides (sealhulgas saksa, hispaania, prantsuse, hollandi ja itaalia keeles) terminit, mille võib inglise keelde tõlkida kui „kaubaartikkel“ [sales item]. Viimati nimetatud termin vastab samuti tähendusele, mille omistas terminile „üksus“ [single item] komisjoni tervishoiu ja tarbijakaitse peadirektoraadi poolt kokku kutsutud töörühm (mis koosnes liikmesriikide asjatundjatest). See töörühm väljendas formaalse õigusliku staatuseta dokumendis seisukohta, et „… portsjonitopse (nt moosi, mee, sinepi tarvis), mida pakutakse toitlustusettevõtjate külastajatele eine osana, ei tuleks pidada artikliteks“ (
*42
) ning need ei kuulu seega toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b kohaldamisalasse. Kui lugeda terminit „üksus“ [single item] sellisel viisil, siis hõlmab artikli 1 lõike 3 punkti b kohaldamisala ainult üksikuid (st eraldiseisvaid) toiduartikleid, mis on pakendatud enne müüki ning mida pakutakse valmis kujul lõpptarbijale, st tarneahela lõpus olevale tarbijale, kes saab siis otsustada, kas seda toitu osta ja lõpuks tarbida.
48.
Kitsa tõlgenduse toetuseks võib samuti öelda, et kui seadusandja kehtestas artiklis 14 märgistamisnõuded toidule, mis ei ole müügipakendis artikli 1 lõike 3 punkti b tähenduses, viitas ta müügiks pakutavale toidule, kasutades väljendeid „kui toit müüakse lõpptarbijale“, „toit pakitakse […] müügikohas“ (ning seega mitte enne selle pakkumist müügiks) ning „pakitakse müügipakendisse vahetult müügiks“. Muudes toidu märgistamise direktiivi osades viidatakse samuti „ostjale“, mitte „tarbijale“. (
*43
) Lisaks, ehkki artikli 5 lõige 1 käsitles nimetust, mille all toitu „müüakse“, puudusid eraldi sätted nimetuse kohta, mille all tarnitakse toitu tarbijale või mis oleks näinud ette artikli 5 lõike 1 kohaldamise sellises olukorras.
49.
Lisaks (võiks öelda) nähti direktiivis ette, et erandjuhtudel võib enne müüki lõpptarbijale kanda välispakendile ainult olulisi elemente puudutava teabe. (
*44
) Nii ei olnud vaja märkida toidu päritolu müügipakendile või sellele kinnitatud märgisele, kui selline toit märgistati enne müüki lõpptarbijale ning kui sellel etapil ei toimunud müüki toitlustusettevõtjale. Artikli 13 lõike 1 punkt b sätestas, et (teatavatel tingimustel) piisas, kui see teave oli esitatud ainult lisatud äridokumentides. Seega ei kohaldatud tarneahelas eespool enne müüki lõpptarbijale või toitlustusettevõtjale artikli 1 lõike 3 punkti b tähenduses toidule artikli 13 lõike 1 punkti a. (Ehkki see kinnitab minu meelest, et artikli 13 lõike 1 punkt a oli kohaldatav vähemasti üksikutele meeportsjonitele, mida müüdi eraldi lõpptarbijale või toitlustusettevõtjale, (
*45
) ei tähenda see tingimata, et artikli 13 lõike 1 punkt a ei hõlmaks tarneahelas tagapool niisugust toitu nagu käesolevas asjas.)
50.
Lõpuks tuleb märkida, et algselt toidu märgistamist käsitlenud direktiivis (direktiiv 79/112/EMÜ) oli vähemalt inglise keeles sätestatud, et selle kohaldamisala on piiratud lõpptarbijale müügiks mõeldud toidule. (
*46
) Seda võib samuti pidada kitsast tõlgendust pooldavaks argumendiks.
51.
Minu arvates toetavad need argumendid tegelikult järeldust, et toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b sätestatud määratlus hõlmas vähemalt niisuguseid eraldiseisvaid meeportsjoneid nagu käesolevas asjas, kui neid müüakse ükshaaval (teine eelotsuse küsimus). Minu meelest kinnitavad nii artikli 1 lõike 3 punkti b ülejäänud osad ja toidu märgistamise direktiiv üldiselt kui ka selle direktiivi eesmärgid ja üldine süsteem, et esimesele küsimusele tuleb samuti vastata jaatavalt.
52.
Asjaolu, et toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b mõnes keeleversioonis kasutatakse terminit „kaubaartikkel“ [sales item], mitte „üksus“ [single item], ei või olla määrav. Kohtupraktikas on välja kujunenud, et kuna ühenduse õigusakti tuleb kohaldada ja tõlgendada ühetaoliselt, siis tuleb seda tõlgendada tulenevalt nii akti vastuvõtja tegelikust tahtest kui ka viimase poolt taotletavast eesmärgist ja seda eelkõige kõiki keeleversioone arvesse võttes. (
*47
) Seega juhul, kui keeleversioonid üksteisest erinevad, peab kõnealust sätet tõlgendama vastavalt selle normistiku üldisele ülesehitusele ja eesmärgile, mille osa see säte on. (
*48
)
53.
Toidu märgistamise direktiivi kohaselt koosnes müügipakendis toit lõpptarbijale töötlemata kujul esitletavast kaubaartiklist. Selline tõlgendus vastab tervele mõistusele. Koostoimes artikli 1 lõikega 1, milles määratletakse toidu märgistamise direktiivi üldine kohaldamisala, on selge, et artikli 1 lõike 3 punkti b esimest elementi tuli tõlgendada nii, et selles mõeldakse toidu lõpptarbijale „tarnimist“ (selle laadi). See hõlmab nii müügipakendis toidu tarnimist selle müümiseks lõpptarbijale kui ka müügipakendis toidu lõpptarbijale tarnimist ostetud eine koosseisus. Samas, ehkki „müügipakendis toidu“ määratlus toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b nõudis, et toit peab olema pakitud enne müüki, võis see müük toimuda nii lõpptarbijale kui ka toitlustusettevõtjale. Toit pidi olema pakitud viisil, mis võimaldas seda müüa töötlemata kujul; see osa määratlusest ei nõudnud, et müük peab toimuma lõpptarbijale. Nii võidi selline toit pakkida enne müüki toitlustusettevõtjale eraldi üksustena või siis suurema üksuse osana ning seejärel pakkuda tarneahela lõpus lõpptarbijale eraldi müügipakendis toiduna ostetud eine koosseisus.
54.
Fraasi „töötlemata kujul esitletav kaubaartikkel“ selline tõlgendus tagab, et kõigil toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b keeleversioonidel on ühtne tähendus. Ehkki see tagab, et sõna „esitletav“ ei loetaks pelgalt kui „müüdav“, takistab see samuti osades keeleversioonides kasutatud sõna „müük“ muutumist sisutühjaks. See on nii, kuna eine ostmisel tarbija maksab selle eest tasu. Makstud hind hõlmab kõiki kaupu ja teenuseid, mida on vaja selle eine tarnimiseks. Tasu hõlmab seega selle eine eri komponente, sealhulgas asjakohastel juhtudel tasu niisuguste meeportsjonite eest, mida käsitletakse käesolevas asjas.
55.
Minu pakutud tõlgendus aitab samuti kaasa toidu märgistamise direktiivi eesmärkide saavutamisele.
56.
Toidu märgistamise direktiivi eesmärgiks oli ära hoida toodete vaba ringluse piirangud ja ebavõrdsed konkurentsitingimused ning sätestada üldist laadi eeskirjad, mida kohaldatakse kogu turuleviidava toidu suhtes. (
*49
) Minu arvates võisid sellised piirangud ilmneda niikaua kui (müügipakendis) toit oli turul ning seda oli võimalik üle anda, sealhulgas tarneahela lõppetapil, kus see tarniti tarbijale eine koosseisus (mis tavaliselt hõlmab nii teenuste osutamist kui ka kaupade tarnimist (
*50
)). Seega, niikaua kui (müügipakendis) toit jäi turule, valitses huvi vastava toote märgistamist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise vastu. Esimeses küsimuses kirjeldatud olukorras pakuti asjaomast pakendis toitu viimast korda müügiks selle ostmisel toitlustusettevõtja poolt. Ent minu meelest ei kõrvaldatud selle viimase müümise tulemusel kõnealust toitu turult. (
*51
) Vastupidi: seejärel järgnenud (tarbija poolt eine ostmise osana) tarnimine tarbijale kujutas endast teatavat tasu eest turustamise vormi ning seega teatavat selle toote turuleviimise vormi. Kohtuistungil komisjon nõustus sellise väitega (vaatamata oma seisukohale esimeses küsimuses).
57.
Toidu märgistamise direktiivis peeti samuti silmas vajadust teavitada ja kaitsta tarbijat (
*52
) andes teavet (sealhulgas toidu päritoluriigi kohta), mis annab tarbijale võimaluse teha valik, mis põhineb valiku tegemiseks asjakohasteks peetavate faktiliste asjaolude täielikul teadmisel. Üksikasjalikku märgistamist peeti kasulikuks instrumendiks, sest sellest tuleneb vabakaubandusele kõige vähem takistusi. (
*53
)
58.
Toitu ostetakse peamiselt tarbimiseks. Tarneahela lõpus asuva tarbija huvi saada kohustuslikku ja muud teavet toidu kohta on võrdselt oluline mõlema otsuse puhul (st toitu osta ja seda tarbida). See huvi ei kao pelgalt sellepärast, et tema valik on piiratud sellega, kas tarbida teatavat ostetud einele kaasa pandud toitu või mitte (esimese eelotsuse küsimusega hõlmatud küsimus). Tegelikult ei erine tema huvi sellise toidu põhiomaduste täieliku läbipaistvuse vastu olukorrast, kus tal on vabadus seda toitu tarbimiseks eraldi osta (või jätta ostmata).
59.
Märgin lõpetuseks, et minu tõlgendus toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b kohta ei muuda direktiivi järgimist raskemaks ega ebapraktiliseks. Tegelikult hoiab see teatavas ulatuses ära vajaduse seada sisse topelt tootmisliinid. On tõsi, et artikli 1 lõike 3 punkti b kitsa tõlgenduse puhul oleksid tootjad võinud valida tarbijakaitse kõrgema taseme, märgistades kõik portsjonid kohustusliku teabega, olenemata sellest, kas need on mõeldud üksiktarbijatele, kes ostavad portsjoneid ükshaaval. Ent tootjad oleksid võinud selle asemel teha ärilise otsuse seada sisse topelt tootmisliinid (üks portsjonite jaoks, mille etiketil on vajalik teave, ning teine samade portsjonite jaoks, mille etiketil see teave puudub) (
*54
) ning oleksid pidanud igal juhul teist liiki toote märgistama (nt „mitte müügiks“ (
*55
)), et eristada nende kahe eri tooteliigi tarneid. Sellises olukorras oleksid jõustamiskulud tekkinud tarneahela eri etappidel, et hoida need kaks tarneliiki lahus.
60.
Seetõttu olen seisukohal, et meeportsjonid, mis koosnevad meest, mis on (enne nende müügiks pakkumist) pakendatud hermeetilise alumiiniumkattega topsikestesse, mille sisu muutmiseks on vajalik katte avamine ning mis müüakse toitlustusettevõtjatele pakituna karpi, mille etiketil on esitatud mee päritoluriik, on „müügipakendis toit“ toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkti b tähenduses. See kehtib ka juhul, kui sellised portsjonid tarnitakse lõpptarbijale ostetud eine koosseisus ega müüda lõpptarbijatele eraldi portsjonitena ega tarnita eraldiseisvatena toitlustusettevõtjatele.
61.
Sellest järeldub, et kui võimalikust erandist ei tulene teisiti, tuleb selliste portsjonite etiketil või pakendil ära näidata mee päritoluriik või ‑riigid.
62.
Minu meelest ei ole eelotsusetaotluses kirjas midagi, mis viitaks mõne erandi kohaldatavusele.
63.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kirjeldatud olukorras ei ole tegemist müügipakendis meeportsjonitega lõpptarbijale müümisele eelneval tarneahela etapil, mis ei puuduta (veel) toitlustusettevõtjaid. Samuti ei kasutanud toitlustusettevõtjad, kellele need portsjonid tarniti, nende sisu ühelgi artikli 13 lõike 1 punktis b kirjeldatud eesmärgil (st mingil muul eesmärgil peale nende portsjonite töötlemata kujul üleandmise lõpptarbijale). Seetõttu ma ei näe alust artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamiseks.
64.
Komisjon väitis oma kirjalikes seisukohtades, et küsimus, kas vaidlusalused meeportsjonid on „müügipakendis mesi“, ei oleks pidanud tõusetuma, kuna toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõike 4 kohaselt ei pidanud toidu päritolu märkima pakenditele või mahutitele suurima pindalaga alla 10 cm2 (edaspidi „minimahutid“).
65.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda erandit maininud. Samuti ei ole ta tuvastanud sellekohaseid faktilisi asjaolusid. Ent kohtuistungil nõustusid peamised menetlusosalised Euroopa Kohtu küsimustele vastates, et seda erandit ei saa kohaldada, kuna Breitsameri kasutatud portsjonite topsid olid minimahutitest suuremad. Seda arvestades käsitlen vaid väga lühidalt meedirektiivi artikli 2 lõike 4 ja toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõike 4 suhet.
66.
Esmapilgul võib näida, et toidu märgistamise direktiivi ei saa tõlgendada selliselt, et see kehtestaks nõude näidata päritoluriik ära üksikutel minimahutitesse pakendatud portsjonitel, olenemata nende lõpptarbijatele müümise või üleandmise asjaoludest ning seega olenemata müügipakendis toidu määratlusest. Selline tõlgendus eeldab, et artikli 13 lõiget 4 võib kohaldada koos meedirektiiviga, mis ei sisalda ühtegi erandit päritoluriigi märkimise nõude suhtes. Toidu märgistamise direktiivi kohaldatakse meele, arvestades meedirektiivi (artiklis 2 sätestatud) tingimusi. (
*56
) Seega kehtisid mõlemas direktiivis sätestatud kohustused samal ajal, arvestades meedirektiivis sisalduvaid erieeskirju. Ning viimati nimetatud artikli 2 lõike 4 punkt a sätestab pealtnäha tingimusteta kohustuse märkida etiketile päritoluriik või ‑riigid, kus mesi on korjatud.
67.
Ent meedirektiivi artikli 2 lõike 4 punkt a ei täpsusta, millistele (mee)toodetele tuleb see (nõutavat teavet sisaldav) etikett kinnitada. (
*57
) Artikli 2 lõike 4 punkt b kinnitab, et toidu märgistamise direktiivis (sealhulgas selle artiklis 13) sätestatud kohustused reguleerivad seda küsimust, ilma et oleks seatud tingimuseks toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõike 4 mittekohaldamine. Sellest järeldub (ehkki põhjenduskäik tundub mulle veidi pikavõitu), et põhimõtteliselt kehtis ka toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõikes 4 sätestatud erand, mis kajastab liidu seadusandja tõdemust, et minimahutitele ei ole (olenemata neis sisalduvast toidust) praktiline märkida muud peale väga piiratud teabe.
Meedirektiiv ja määrus nr 1169/2011
68.
Kas vastused mõlemale küsimusele erineksid, kui tõlgendada meedirektiivi koosmõjus määrusega nr 1169/2011?
69.
Minu meelest mitte.
70.
Nüüd hõlmab meedirektiivi määrus nr 1169/2011 ja seda kohaldatakse koos nimetatud direktiiviga samamoodi nagu toidu märgistamise direktiivi. Määrus kehtestab igasugusele toidule kohaldatavad eeskirjad, sealhulgas need, mis nõuavad päritoluriigi esitamist pakendil või sellele kinnitatud etiketil, (
*58
) kusjuures neid eeskirju täiendavad konkreetsetele toitudele kohaldatavad erieeskirjad. (
*59
) Seega kehtib see tingimusteta sellistes muudes eeskirjades sätestatud märgistamisnõuete suhtes. (
*60
)
71.
Määruse nr 1169/2011 tekst, milles on „müügipakendis toit“ määratletud samal viisil nagu see oli varem määratletud toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b, (
*61
) soosib samas üldiselt veelgi rohkem jaatavat vastust esimesele küsimusele. Nii on määruse nr 1169/2011 peamiseks eesmärgiks tagada, et tarbijad saavad asjakohast teavet tarbitava toidu kohta ning et neil võimaldataks toit identifitseerida ja seda asjakohasel viisil tarbida ning teha valikuid, mis vastavad isiklikele toitumisvajadustele. (
*62
) See kehtib igasuguse lõpptarbijale mõeldud toidu suhtes, sealhulgas toitlustusettevõtjatele tarnitud toidu suhtes. (
*63
) Mis tahes toidule, mis on ette nähtud tarnimiseks lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele, peab olema lisatud määruses sätestatud toidualane teave. (
*64
) Lisaks määratleb määrus nr 1169/2011 erinevalt toidu märgistamise direktiivist mõiste „turuleviimine“. (
*65
) See määratlus ei viita ainuüksi toidu müügile: see hõlmab ka muud liiki üleandmist ja turustamist. Ning lõpuks, ehkki artikli 8 lõige 6 kehtestab toidukäitleja kohustuse tagada, et lõpptarbijale antakse nõudmise korral kohustuslikku toidualast teavet, eeldab see säte, et kõnealune toit ei ole müügipakendis. Seega ei saa ma nõustuda sellega, et mingit toitu ei tuleks liigitada „müügipakendis toiduks“ sellepärast, et toidukäitlejalt nõutakse kohustuslikku toidualase teabe andmist lõpptarbijale.
72.
Seega kinnitab määrus nr 1169/2011 minu arvates, et mee päritoluriik tuleb tavaliselt märkida iga portsjoni pakendil või etiketil, sealhulgas ka selliste portsjonite puhul, mis võõrandatakse tarbijale ostetud eine koosseisus. Ent nii määruse nr 1169/2011 kui ka toidu märgistamise direktiivi kohaselt puudub kohustus märkida toidu päritoluriik minimahutitel. See määruse nr 1169/2011 artikli 16 lõikes 2 sätestatud erand on sõnastatud peaaegu identselt varasema erandiga toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõikes 4. Ehkki varasemas aktis oli kohustusliku teabe loetelu veidi pikem, ei ole artikli 16 lõikes 2 sätestatud kohustust märkida sellisel pakendil või mahutil ära päritoluriik (st artikli 9 lõike 1 punkt i). Seega kehtib minimahutite erand käesoleval ajal jätkuvalt sellistesse mahutitesse pakendatud mee suhtes.
Ettepanek
73.
Kõikidest eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bayerischer Verwaltungsgerichtshofi (Baieri kõrgema halduskohtu) küsimustele järgmiselt:
Sellised meeportsjonid, mis koosnevad meest, mis on (enne nende müügiks pakkumist) pakendatud hermeetilise alumiiniumkattega mahutitesse suurema küljepindalaga kui 10 cm2, mille sisu muutmiseks on vajalik katte avamine, ning mis müüakse toitlustusettevõtjatele pakituna karpi, mille etiketil on esitatud mee päritoluriik, on „müügipakendis toit“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivi (EÜ) nr 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida muudeti viimast korda Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 596/2009, artikli 1 lõike 3 punkti b ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määruse (EL) nr 1169/2011, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, direktiiv 2000/13, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004, artikli 2 lõike 2 punkti e tähenduses. See kehtib ka siis, kui sellised portsjonid tarnitakse või müüakse lõpptarbijale ostetud eine koosseisus ega müüda lõpptarbijatele eraldi portsjonitena ega tarnita eraldiseisvatena toitlustusettevõtjatele. Kui kohaldatavatest eranditest ei tulene teisiti, tuleb seega sellise portsjoni etiketil või pakendil esitada mee päritoluriik või ‑riigid vastavalt nõukogu 20. detsembri 2001. aasta direktiivi 2001/110/EÜ mee kohta artikli 2 lõike 4 punktile a, direktiivi 2000/13 artikli 1 lõike 3 punktile b, artikli 3 lõike 1 punktile 8 ja artikli 13 lõikele 1 ning määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 2 punktile e, artikli 9 lõike 1 punktile i, artikli 12 lõikele 2 ja artikli 26 lõike 2 punktile a.
(
*1
)	Algkeel: inglise.
(
*2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiv (EÜ) nr 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2000 L 109, lk 29; ELT eriväljaanne 15/05, lk 75), mida muudeti viimast korda Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 596/2009 (ELT 2009 L 188, lk 14). Toidu märgistamise direktiiv tunnistati kehtetuks määrusega (EL) nr 1169/2011: vt käesoleva ettepaneku punktid 11–23.
(
*3
)	Põhjendus 1.
(
*4
)	Põhjendus 4.
(
*5
)	Põhjendus 5.
(
*6
)	Põhjendus 6.
(
*7
)	Põhjendus 8.
(
*8
)	Vt ka põhjendus 9. Muud andmed olid nimetus, mille all toodet müüakse (punkt 1); koostisosade loetelu (punkt 2); teatavate [koostisosade] kogus (punkt 3); netokogus (punkt 4); minimaalne säilimisaeg või viimane kasutamispäev (punkt 5); säilitamise või kasutamise eritingimused (punkt 6); tootja või pakendaja või ühenduses registrisse kantud müüja nimi või ärinimi ja aadress (punkt 7); kasutamisjuhend (punkt 9); ning (asjakohastel juhtudel) tegelik alkoholisisaldus (punkt 10).
(
*9
)	Selle menetluse üksikasjad ei puutu käesolevasse asjasse.
(
*10
)	Vt samuti põhjendus 15.
(
*11
)	Nendeks andmeteks (mida on vaja edaspidigi meeles pidada) olid: nimetus, mille all toodet müüakse (punkt 1); müügipakendis toidu puhul netokogus (punkt 4); minimaalne säilimisaeg või teatava toidu puhul viimane kasutamispäev (punkt 5).
(
*12
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määrus (EL) nr 1169/2011, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, direktiiv 2000/13, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004 (ELT 2011 L 304, lk 18).
(
*13
)	Vt põhjendused 6 ja 11 ning artikli 53 lõige 1 ja artikkel 55.
(
*14
)	Nõukogu 20. detsembri 2001. aasta direktiivi 2001/110/EÜ mee kohta (EÜT L 2002, L 10, lk 47; ELT eriväljaanne 13/27, lk 179).
(
*15
)	See määratlus on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määruses (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT 2002 L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463), artikli 3 lõikes 8, millele artikli 2 lõike 1 punkt a viitab.
(
*16
)	Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT 1992 L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307), koos muudatustega. Artiklid 23–26 käsitlevad kauba mittesooduspäritolu kindlaksmääramist.
(
*17
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 21.
(
*18
)	Nimelt, toidu nimetus (punkt a), teatavad koostisosad või abiained (punkt c), toidu netokogus (punkt e) ja minimaalse säilimisaja tähtpäev või tarvitamise tähtpäev (punkt f).
(
*19
)	St koostisosade loetelu.
(
*20
)	Vt samuti põhjendus 29.
(
*21
)	Artikkel 10 käsitleb täiendavaid kohustuslikke andmeid teatavate toiduliikide või ‑gruppide puhul ning ei puutu käesolevasse asjasse.
(
*22
)	Nõukogu 22. juuli 1974. aasta direktiiv 74/409/EMÜ (mett käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) (EÜT 1974 L 221, lk 10).
(
*23
)	Põhjendus 4.
(
*24
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiv 2014/63/EL, millega muudetakse nõukogu direktiivi 2001/110/EÜ mee kohta (ELT 2014 L 164, lk 1).
(
*25
)	Vt ka artikli 2 lõige 1 ning põhjendused 11 ja 12.
(
*26
)	Vt artikli 1 lõige 1 ning põhjendus 6.
(
*27
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineb redaktsioonile, mis avaldati 15. detsembril 1999 (BGBl. 1999 I, lk 2464) ning mida muudeti viimati 25. veebruari 2014. aasta määruse (BGBl. 2014 I, lk 218) artikliga 2.
(
*28
)	Toidu märgistamise direktiiv tunnistati kehtetuks alates 13. detsembrist 2014: vt määruse nr 1169/2011 artikli 53 lõige 1.
(
*29
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 33.
(
*30
)	Vt eeskätt määruse nr 1169/2011 artikli 54 lõike 1 esimene lõik.
(
*31
)	Vt meedirektiivi artikkel 1.
(
*32
)	Vt meedirektiivi artikkel 2. Vt ka toidu märgistamise direktiivi artikli 4 lõige 2.
(
*33
)	Vt meedirektiivi artikli 2 lõike 4 punkt a.
(
*34
)	Vt toidu märgistamise direktiivi põhjendus 4.
(
*35
)	Toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõiked 1 ja 2.
(
*36
)	Toidu märgistamise direktiivi artikkel 2, artikli 4 lõige 2 ja artikli 13 lõike 1 punkt a.
(
*37
)	Toidu märgistamise direktiivi artikkel 14.
(
*38
)	Toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkt b, artikli 3 lõike 1 punkt 8 ning artikli 13 lõike 1 punkt a.
(
*39
)	Meedirektiivi põhjendus 5.
(
*40
)	Meedirektiivi artikli 2 lõike 4 punkt a.
(
*41
)	Toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punkt b.
(
*42
)	„Küsimused ja vastused määruse (EL) nr 1169/2011, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele, kohaldamise kohta“. Selles dokumendis vastatakse teatavatele määruse (EL) nr 1169/2011 kohaldamist käsitletavatele küsimustele (mõistet „müügipakendis toit“ määratledes kasutatakse sama sõnastust, mis sisaldus toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b; vt käesoleva ettepaneku punktid 14 ja 71). Dokumendi tiitellehel märgitakse, et „[…] sellel ei ole formaalset õiguslikku staatust ning vaidluse korral vastutab lõppastmes seaduse tõlgendamise eest Euroopa Liidu Kohus“. Selle dokumendi ingliskeelne versioon on leitav veebiaadressil: http://ec.europa.eu/food/safety/docs/märgistamise_legislation_qanda_application_reg1169-2011_en.pdf.
(
*43
)	Vt nt toidu märgistamise direktiivi artikli 2 lõike 1 punkt a ning artikli 14 teine lõige.
(
*44
)	Vt toidu märgistamise direktiivi artikli 13 lõike 1 punkt b ja põhjendus 15.
(
*45
)	Teen siin pausi märkimaks, et minu meelest on eluliselt ebatõenäoline eeldada, et toitlustusettevõtja ostaks eraldi müüdavaid mee üksikportsjoneid ükshaaval. On usutavam, et ta ostaks pigem „hulgipaki“, mis sisaldab palju mee üksikportsjoneid, mida müüakse ühiselt väiksema ühikuhinnaga.
(
*46
)	Nõukogu 18. detsembri 1978. aasta direktiivi 79/112/EMÜ lõpptarbijatele mõeldud toiduainete märgistamist, esitlemist ja reklaamimist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1979 L 33, lk 1) põhjendus 5.
(
*47
)	Vt nt kohtuotsus Internetportal und Marketing, C‑569/08, EU:C:2010:311, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
*48
)	Vt nt kohtuotsus M jt, C‑340/08, EU:C:2010:232, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
*49
)	Toidu märgistamise direktiivi põhjendused 2 ja 4.
(
*50
)	Sellise tehingu hulka kuuluvate eri teenuste ja kaupade näiteks vt (käibemaksu kontekstis) kohtuotsus Bog jt, C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 ja C‑502/09, EU:C:2011:135, punktid 64–81.
(
*51
)	Jällegi näib ebatõenäoline eeldada, et kui toitlustusettevõtja vajab suurt hulka mett, et toota mõnda valmistoitu (nagu näiteks kooki), ostaks ta karbi 120 portsjoniga ning näeks vaeva neist igaühe avamisega, selle asemel et osta tööstusliku suurusega meepurk. Majanduslik loogika 120 portsjonit sisaldava karbi ostmisel seisneb usutavamalt pigem selles, et nii saab toitlustusettevõtja hoida kokku mee portsjoniteks jagamise tööjõukuludelt. Ning need portsjonid antakse lõpptarbijale ette muutmata kujul.
(
*52
)	Vt toidu märgistamise direktiivi põhjendus 6.
(
*53
)	Vt toidu märgistamise direktiivi põhjendus 8.
(
*54
)	Selline otsus võidakse teha (nt) seoses ärilise otsustusega täita portsjoneid sisaldavad topsikesed eri tootmisliinidel eri allikatest pärit meega, millel võib seega olla erinev kvaliteet/väärtus.
(
*55
)	Nii keskenduski kohtuistungil suur osa aruteludest vajaduse korral kasutada sellist etiketti, et ei peaks kasutama veel teist etiketti toidu päritolu märkimiseks.
(
*56
)	Meedirektiivi põhjendus 5.
(
*57
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.
(
*58
)	Vt määruse nr 1169/2011 artikli 9 lõike 1 punkt i, artikli 12 lõige 2 ning artikkel 26.
(
*59
)	Vt eelkõige määruse nr 1169/2011 põhjendused 6, 8 ja 22.
(
*60
)	Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõige 4. Vt ka põhjendus 32.
(
*61
)	Määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 2 punkt e.
(
*62
)	Vt määruse nr 1169/2011 põhjendused 3 ja 17 ning artikli 3 lõige 1.
(
*63
)	Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõige 3 ning põhjendus 22.
(
*64
)	Määruse nr 1169/2011 artikkel 6.
(
*65
)	Määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 1 punkt a.