R I I G I K O H U S 
 
TSIVIILKOLLEEGIUM 
 
KOHTUMÄÄRUS 
 
Kohtuasja number 2-19-4463 
 
Määruse kuupäev Tartu, 10. detsember 2019 
 
Kohtukoosseis Eesistuja Henn Jõks, liikmed Peeter Jerofejev ja Ants Kull 
 
Kohtuasi Jüri Trelini hagi Jelena Vantšikova vastu põhivõlgnevuse 
8931 euro 17 sendi saamiseks 
 
Vaidlustatud kohtulahend Tallinna Ringkonnakohtu 16. augusti 2019. a määrus 
 
Kaebuse esitaja ja kaebuse liik Jüri Trelini määruskaebus 
 
Menetlusosalised ja nende 
esindajad Riigikohtus 
Hageja Jüri Trelin, esindaja vandeadvokaat Natalia Suvorova 
 
Kostja Jelena Vantšikova 
 
Asja läbivaatamise kuupäev 11. november 2019, kirjalik menetlus 
 
 
RESOLUTSIOON 
 
1. Tühistada Tallinna Ringkonnakohtu 16. augusti 2019. a määrus tsiviilasjas nr 2-19-4463 
ja Harju Maakohtu 12. aprilli 2019. a määrus samas tsiviilasjas. Saata asi samale 
maakohtule uueks lahendamiseks. 
2. Määruskaebus rahuldada. 
3. Tagastada Jüri Trelinile määruskaebuselt tasutud kautsjon. 
 
ASJAOLUD JA MENETLUSE KÄIK 
 
1. Jüri Trelin (hageja) esitas 25. märtsil 2019 Harju Maakohtule hagi Jelena Vantšikova (kostja) vastu 
põhivõlgnevuse 8931 euro 17 sendi saamiseks. 
 
Hagiavalduse kohaselt sõlmis kostja Balti Investeeringute Grupi Pank  AS-iga (kehtiv ärinimi 
Bigbank AS) (krediidiandja) 13. juunil 2006 tarbijakrediidilepingu (edaspidi laenuleping), mille 
alusel sai kostja krediidiandjalt 73  684 krooni 91  senti laenu. Samal päeval sõlmis hageja 
krediidiandjaga käenduslepingu kostja laenulepingust tulenevate kohustuste tagamiseks. Kuna kostja 
ei täitnud laenulepingust tulenevaid kohustusi, ütles krediidiandja laenulepingu üles ja pöördus 
nõudega kohtusse. Viru Maakohus mõistis 14. mai 2008 tagaseljaotsusega hagejalt ja kostjalt 
solidaarselt krediidiandja kasuks välja põ hivõlgnevuse 122  667 krooni 16  senti, sissenõutavaks 
muutunud viivise ning edasiulatuva viivise alates kohtuotsuse tegemisest. Kostja kohtuotsust
2-19-4463 
   2(6) 
vabatahtlikult ei täitnud, mistõttu alustas kohtutäitur hageja ja kostja vastu täitemenetlust. 
Täitemenetluse raames tasus hageja 8931 eurot 17 senti ja kostja 3031 eurot 37 senti. Kuivõrd hageja 
täitis käendajana kostja kui põhivõlgniku kohustuse 893 1 euro 17 sendi ulatuses, läks talle 
võlaõigusseaduse kohaselt rahuldatud ulatuses üle võlausaldaja nõue põhivõlgniku vastu. 
 
Hageja märkis hagiavalduses kostja elukohaks Suurbritannias asuva aadressi. 
 
2. Harju Maakohus keeldus 12. aprilli 2019. a määrusega tsiviilkohtumenetluse seadustiku 
(TsMS) § 371 lg 1 p  2 alusel hagi menetlusse võtmisest, kuna hagi ei allu Harju Maakohtule. 
Maakohus jättis menetluskulud hageja kanda. 
 
Maakohus kohaldas TsM S § 70 l g-d 1 ja 4 ning Euroopa Parlamendi ja Nõukogu määrust (EÜ)  
nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnust amise ja täitmise kohta tsiviil - ja 
kaubandusasjades (Brüsseli  I (uuesti sõnastatud) määrus), mille  art 4 lg  1 kohaselt esitatakse hagi 
selle riigi kohtusse, kus on kostja alaline elukoht. Kuna hageja tõi välja, et kostja elukoht on 
Suurbritannias, pole viidatud määruse kohaselt Eesti kohtutel kohtualluvust. 
 
3. Hageja esitas maakohtu hagi menetlusse võtmisest keeldumise määruse peale määruskaebuse, 
milles palus määruse tühistada ning saata asi tagasi maakohtule menetluse jätkamiseks. 
 
4. Maakohus võttis hageja määruskaebuse menetlusse, jättis selle rahuldamata ja edastas TsMS § 663 
lg 5 alusel läbivaatamiseks Tallinna Ringkonnakohtule. 
 
Ringkonnakohtu lahend ja põhjendused 
 
5. Tallinna Ringkonnakohus jättis 16. augusti 2019. a määrusega maakohtu määruse resolutsiooni 
muutmata. Samas muutis ringkonnakohus maakohtu määruse põhjendusi, sest  maakohus hindas 
ekslikult hageja nõude olemust ning ei arvestanud, et kostja on Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 
tähenduses tarbija. Ringkonnakohus jättis määruskae buse menetlemisega seotud menetluskulud 
hageja kanda. 
 
Ringkonnakohtu määruse  põhjendustel pöördus hageja kohtusse võlaõigusseaduse ( VÕS) § 152 
alusel. Viidatud sätte järgi läheb võlausaldaja lepinguline nõue, mis on võlausaldajal põhivõlgniku 
vastu, üle käendajale (sisuliselt nõude üleminek). Käendaja asub seega uueks võlausaldajaks endise 
võlausaldaja asemel (VÕ S § 173 lg 2, § 175 lg 1). Nõude ülemineku järel  ei muutu nõude olemus, 
uue võlausaldaja nõue tuleneb jätkuvalt samast lepingust. Järelikult omand as hageja käendajana 
laenulepingust tuleneva nõude kostja vastu. 
 
Kuivõrd kostja on tarbija, tuleb Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art 17 p-st 1 tulenevalt lähtuda 
kohtualluvuse määramisel määruse 4.  jaost. Asjas on täidetud kõnealuse määruse art 17 p 1 alap c 
eeldused. Asjaolu, et laenulepingust tuleneva nõude kostja vastu omandas hageja, kes ei olnud 
krediidiandja, ei mõjuta nõude olemust ning kohtualluvuse sätete määramist määruse alusel 4. jao 
(tarbija sätete) järgi. Analoogselt on Euroopa Kohus leidnud, et lepinguvälise kahju nõude 
loovutamine (nõude üleminek) uuele isikule ei mõjuta nõude olemust, millest tulenevalt tuleb 
kohtualluvus määrata kindlaks ikka lepinguvälise kahju kohta käivate kohtualluvuse sätete järgi 
(vt Euroopa Kohtu 18. juuli 2013. a otsus asjas nr C-147/12 (ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB 
vs. Frank Koot, Evegreen Investments BV, p 59). Eesti kohtutel ei ole kohtualluvust Brüsseli I (uuesti 
sõnastatud) määruse  art 18 või 19 alusel. Kui Eesti kohtutel ei ol e kõnealuse  määruse alusel 
kohtualluvust, ei s aa pöörduda muude õigusaktide , sh riigisisese õiguse poole kohtualluvuse 
kindlakstegemiseks.
2-19-4463 
   3(6) 
 
MENETLUSOSALISTE PÕHJENDUSED 
 
6. Hageja palub määruskaebuses ringkonnakohtu määruse tühistada ja saata uue määrusega asi 
menetlemiseks Harju Maakohtule. 
 
Ringkonnakohus kohaldas  valesti materiaalõiguse norme. VÕS § 152 lg 1 sätestab ainult nõude 
ulatuse ning hageja ei saa muutuda õigussuhtes kostjaga krediidiandjaks pangaga samas tähenduses. 
Ringkonnakohtu seisukoha järgi muutuks tarbijast  põhivõlgnik käendaja suhtes eelistatud isikuks 
(juhul kui võlgnik asub elama välismaale, muutub võlgnikult võla sissenõudmine käendaja jaoks 
ebamõistlikult keerukaks). Asjas tuli kohaldada Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse ar t-t 7, mille 
kohaselt on kohtualluvus Eesti kohtutel. 
 
KOLLEEGIUMI SEISUKOHT 
 
7. Kolleegium leiab, et nii ringkonnakohtu kui ka maakohtu määrus tuleb TsMS  § 701 lg 3 esimese 
lause alusel tühistada. Asi tuleb saata uueks lahendamiseks maakohtule. Määruskaebus rahuldatakse. 
 
8. Hagiavalduse kohaselt on hageja esitanud VÕS § 152 alusel tagasinõude kostja vastu 8931 euro 
17 sendi saamiseks tulenevalt sellest, et ta on käendajana täitnud selles ulatuses kostja kui 
põhivõlgniku kohustuse krediidiandja le. VÕ S § 152 lg 1 esimese lause järgi läheb põhivõlgniku 
kohustuse täitnud käendajale rahuldatud ulatuses üle võlausaldaja nõue põhivõlgniku vastu (st nõude 
üleminekuga käendajale selle sisu ei muutu). 
 
9. Määruskaebuse kohaselt vaieldakse selle üle, kas asjas kohalduva Brüsseli I (uuesti sõnastatud) 
määruse järgi allub esitatud hagi Eesti kohtu tele. Kohtud on keeldunud hagi menetlusse võtmast 
põhjendusega, et asi ei allu Eesti kohtutele. Maakohus tugines oma järelduse tegemisel vaidlusaluse 
määruse art 4 p-le 1. Ringkonnakohus muutis maakohtu põhjendusi, leides, et Brüsseli I (uuesti 
sõnastatud) määruse art 17 alusel tuleb esitatud hagi kohtualluvus kindlaks määrata määruse 4. jao 
(kohtualluvus tarbijalepingute puhul) sätete järgi, millest tulenevalt ei allu hagi Eesti kohtutele. 
 
10. Kolleegium märgib esmalt Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 4. jao kohta, et tarbijalepingute 
eriregulatsioon kohtualluvuse määramiseks on sätestatud tarbija kui nõrgema poole kaitseks. Nii 
selgitatakse Brüsseli I (uuesti sõnast atud) määrus e põhjenduste p-s 18, et kindlustus -, tarbija - ja 
töölepingute puhul tuleks nõrgemat poolt kaitsta üldistest soodsamate kohtualluvuse ees kirjadega. 
Kohtualluvust tarbijalepingute puhul sätestavad vaidlusaluse määruse art-d 17–19. 
 
Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse sätete sisustamisel on asjakohane Euroopa Kohtu praktika 
sellele määrusele eelnenud sarnaste sätete kohta 27.  septembri 1968.  a Brüsseli konventsioonis 
(kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil - ja kaubandusasjades) ja  EL-i määruse s 
nr 44/2001 (Brüsseli I määrus) (vt ka Riigikohtu 23. märtsi 2016. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-2-16, 
p 11). Euroopa Kohus on selgitanud Brüsseli I määruse kohaldamise kohta, et tarbijalepingute 
valdkonnas ette nähtud erandliku kohtualluvuse normide eesmärk on tagada asj akohane kaitse 
tarbijale (terminiga  „tarbija” tähistatud mõiste all peetakse silmas üksnes füüsilisest isikust 
lõpptarbijat, kes ei tegele äri - või kutsetegevusega) kui ettevõtjana tegutsevast lepingupartnerist 
tavaliselt majanduslikult nõrgemal positsioonil olevale ja õiguslikes küsimustes vähem kogenud 
lepingupoolele. Arvestades liidu õiguse eelnimetatud normides silmas peetud tarbijakaitse eesmärki, 
millega soovitakse muuta tarbija ja ettevõtja nendevahelistes lepingulistes suhetes võrdseteks, ei saa 
nimetatud normide kohaldatavust laiendada isikutele, kelle suhtes see kaitse ei ole õigustatud. Samas 
märgitakse, et tarbijalepingute v aldkonna erandliku kohtualluvuse norme kohaldatakse üksnes
2-19-4463 
   4(6) 
lepingutele, mille poolte vahel esineb ebavõrdsus, ning neid norme ei saa kohaldada lepingutele, mis 
on sõlmitud kahe isiku vahel, kes tegutsevad oma äri - või kutsetegevuses, samuti lepingutele, ku s 
kumbki lepingupooltest ei tegutse oma äri - või kutsetegevuse s (vt Euroopa Kohtu 5. detsembri 
2013. a otsus kohtuasjas nr C-508/12, Walter Vapenik  vs. Josef Thurner , p-d 27–33). Samu 
põhimõtteid selgitatakse nt ka Euroopa Kohtu 26. mai 2005. a otsuses koh tuasjas nr C-77/04, 
Groupement d’intérêt économique (GIE) Réunion européenne jt vs. Zurich España,  Société 
pyrénéenne de transit d’automobiles (Soptrans) , vt  p-d 18 ja  22), samuti Euroopa Kohtu 
17. septembri 2009. a otsuses kohtuasjas nr C-347/08, Vorarlberger Gebietskrankenkasse  vs. 
WGV-Schwäbische Allgemeine Versicherungs AG, vt p-d 40–42). 
 
11. Ringkonnakohus põhjendas vaidlusaluse hagi kohtualluvuse määramisel Brüsseli I (uuesti 
sõnastatud) määruse tarbijalepingute kohta sätestatu kohaldamist sellega, et kostja ja krediidiandja on 
sõlminud laenulepingu (tarbijakrediidilepingu) ning hageja nõude kohtualluvuse määramist viidatud 
tarbijalepingute sätete järgi ei mõjutanud asjaolu, et laenulepingust (tarbijakrediidilepingust) tuleneva 
nõude kostja vastu omandas hageja, kes ei olnud krediidiandja.  Selliselt on ringkonnakohus andnud 
hagejale tema nõudes tarbijast kostja vastu krediidiandja kui äri - või kutsetegevuse s tegutseva 
ettevõtja positsiooni ning kohaldanud sellise suhte ebavõrdsust arvestades kõnealuse määruse 
tarbijalepingute sätteid. Kolleegium ringkonnakohtu seisukohaga ei nõustu, selgitades järgmist. 
 
VÕS § 152 järgi a sub käendaja oma nõudes põhivõlgniku vastu uueks võlausaldajaks endise 
võlausaldaja asemele ning see ei muuda vaidlusaluse nõude olemust (uue võlausalda ja nõue tuleneb 
jätkuvalt endise võlausaldaja ja põhivõlgniku sõlmitud lepingust), kuid eeltoodust ei tulene järeldust, 
et käendaja omandab uue võlausaldajana põhivõlgniku (praegusel juhul tarbija) suhtes ühtlasi endise 
võlausaldaja (praegusel juhul äri- ja kutsetegevuses tegutseva ettevõtja (s.o tugevama lepingupoole)) 
positsiooni. Praegusel juhul kasutas  hageja kui uus võlausaldaja põhivõlgniku (kostja) vastu nõuet 
esitades oma õigusi i seenda positsioonis (st isiku positsioonis, kes ei ole äri - ja kutsetegevuses 
tegutsev ettevõtja). Seega tuli k ohtutel määrata  hagi kohtualluvus, arvestades, et uus võlausaldaja 
(hageja) on esitanud nõude põhivõlgniku (kostja) vastu, kes on temaga võrdses positsioonis (nii hageja 
kui ka kostja on tarbijad), ning tähtsust ei ole sellel, et eelmise võlausaldaja (krediidiandja) võimalikus 
nõudes põhivõlgniku (kostja) vastu oleks nende positsioonid ebavõrdsed. 
 
Kolleegiumi eeltoodud seisukohta toetab alljärgnev praeguse olukorraga sarnaseid olukordi käsitlev 
Euroopa Kohtu praktika. 
 
Euroopa Kohus on andnud juhised Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse kohaldamiseks olukorras, 
kus krediidiasutus on sõlminud krediidilepingu k ahe solidaarvõlgnikuga (tarbijad) ning 
solidaarvõlgnik, kes on tasunud teise solidaarvõlgniku osa ühisest võlast , on esitanud viimase vastu 
tagasinõude. Euroopa Kohus leidis, et krediidilepingu solidaarvõlgnike vaheline tagasinõue kuulub 
kõnealuse määruse lepinguid puudutavate asjade alla ning seejuures ei ole asjakohane seisukoht, et 
solidaarvõlgnikud on mõlemad tarbijad ja et neile peaks kohaldama tarbijalepingute kohta sätestatud 
kohtualluvuse eeskirju, sest Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei kohaldata n eid norme kahe tarbija 
vahelistele suhetele (vt Euroopa Kohtu 15. juuni 2017. a otsus kohtuasjas nr C-249/16, Saale Kareda 
vs. Stefan Benkö, p-d 33 ja 45). 
 
Samuti on Euroopa Kohus käsitlenud kohtualluvuse reeglite kohaldamist olukorras, kus uus 
võlausaldaja (äriühing) soovis teise äriühingu vastu maksma panna talle loovutatud nõudeid , mis 
tulenesid eelmise võlausaldaja ( eraisiku) ja äriühingu vahelisest agendilepingust . Euroopa Kohus 
selgitas, et nõuete omandaja, kes oma kutsetegevuses pöördub kohtusse, et rahuldada tarbijalepingust 
tulenev loovutatud nõue, ei saa tugineda tarbijalepingute valdkonnas ette nähtud erikohtualluvuse 
normidele, kuna nende eesmärk on majanduslikult nõrgema ja juriidili selt vähem kogenud poole
2-19-4463 
   5(6) 
kaitse (vt Euroopa Kohtu 19. jaanuari 1993. a otsus kohtuasjas nr C-89/91, Shearson Lehman Hutton 
Inc. and TVB Treuhandgesellschaft für Vermögensverwaltung und Beteiligungen mbH, p-d 20–24). 
 
Kolleegium viitab ka Euroopa Kohtu lahendile, milles leiti, et kindlustuslepingute puhul (mille kohta 
kehtivad samuti Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse põhjenduste p 18 järgi nõrgema poole kaitseks 
erireeglid) ei saa liiklusõnnetuses kahju kannatanud poole nõuded omandanud 
sotsiaalkindlustusasutus oma nõudes õnnetuse eest väidetavalt vastutava isiku kindlustusandja vastu 
tugineda kindlustusvõtja kasuks sätestatud kohtualluvuse eriregul atsioonile. Seda põhjusel, et 
kindlustuse valdkonna majandus- ja kutsetegevuses osalejate vahelistes suhetes ei saa eeldada, et üks 
isik oleks teisega võrreldes nõrgemal positsiooni l, mistõttu ei ole nende eriline kaitse õigustatud. 
Samas märgiti, et kohtualluvuse erinormidele saaks tugineda see liiklusõnnetuses otseselt kahju 
kannatanud poole nõuded omandanud isik, keda ennast võib käsitada nõrgema poolena (vt  viidatud 
Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas nr C-347/08, p-d 40–45). 
 
Kolleegium leiab, et ringkonnakoh tu osutatud Euroopa Kohtu otsus  kohtuasjas nr C-147/12 ei ole 
analoogia korras praeguse asja kohtualluvuse üle otsustamisel asjakohane, sest viidatud lahendis anti 
juhiseid olukorra jaoks, mis puudutas äriühingute  (ja äriühingu juhatuse liikme) vahelisi suhteid , 
mistõttu küsimust asjas kohaldatud Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse tarbijalepingute sätete 
rakendamise võimalusest tekkida ei saanud. 
 
Eeltoodut arvestades leidis ringkonnakohus ekslikult, et esitatud hagi kohtalluvus tuleb kindlaks 
määrata Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 4. jao (kohtualluvus tarbijalepingute puhul) sätete 
järgi. 
 
12. Kolleegium vastab järgnevalt küsimusele, kas esitatud hagi kohtualluvus tuleks kindlaks määrata 
Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 2. jao (valikuline kohtualluvus)  art 7 järgi. Määruse art 7 
sätestab: „Isiku vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi teises liikmesriigis: 
1) a) lepinguid puudutavates asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus; b) kui ei 
ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sä tte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitm ise 
kohana: – müügi puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või ku s need oleks 
tulnud üle anda, – teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati 
või kus neid oleks tulnud osutada; c) kui alapunkt b ei kohaldu, kohaldatakse alapunkti a [---].“ 
 
Kolleegiumi hinnangul saab praeguses asjas käsitada käendaja (hageja) tagasinõuet põhivõlgniku 
(kostja) vastu Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art 7 p 1 tähenduses lepingut puudutava asjana, 
sest kohtute tuvastatud asjaoludel soovib hageja kostja vastu maksma panna talle üle läinud 
krediidiandja nõuet tulenevalt kostja ja krediidiandja sõlmitud laenulepingust 
(tarbijakrediidilepingust), st hageja nõude alus on otseselt seotud eeltoodud kostja ja krediidiandja 
vahelise lepinguga. Kolleegium os utab ka Euroopa Kohtu lahendile, mis puudutab krediidilepingu 
solidaarvõlgnike vahelist  tagasinõuet, kus asuti seisukohale, et selline nõue on kõnealuse määruse 
art 7 p 1 järgi lepingut puudutav asi. Euroopa Kohus selgitas, et lepinguid puudutavate asjade alla 
kuuluvad kõik kohustused, mille alus on leping, mille täitmata jätmisel hageja hagi põhineb, ning et 
kuivõrd solidaarvõlgniku tagasinõude põhjus on ise seotud lepingu olemasoluga, siis oleks määruse 
kohaldamisel kunstlik lahutada need õigussuhted lepingust, mis need tekitas ja mis on nende alus (vt 
viidatud Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas nr C-249/16, p-d 26–33). 
 
Kolleegium leiab, et hagi kohtualluvuse määra misel saab l ähtuda Brüsseli I (uuesti sõnastatud) 
määruse art 7 p 1 alap b teisest taandest. Euroopa Kohtu praktika kohaselt seisneb teenuse osutamine 
krediidilepingus selle summa andmises krediidiasutuselt krediidisaajale tasu eest, mida krediidisaaja 
maksab intressi  vormis, ning sellist krediidilepingut tuleb pidada teenuse osutamise lepinguks
2-19-4463 
   6(6) 
Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art 7 p 1 alap b teise taande tähenduses. Samas selgitas Euroopa 
Kohus, et teenuse osutamise kohaks kõnealuse sätte tähenduses  on krediidi andmise korral selle 
krediidiasutuse asukoht (kui tagasinõude aluseks oleva kohustuse täitmise koht) (vt viidatud Euroopa 
Kohtu otsus kohtuasjas nr C-249/16, p-d 34–44). 
 
Ringkonnakohus on tuvastanud, et laenuleping sõlmiti krediidiandjaga, kes on Eestis registreeritud ja 
tegutsev äriühing. Seega allub asja lahendamine vaidlusaluse määruse  art 7 p 1 alap b teise taande 
järgi Eesti kohtutele. 
 
13. Ülaltoodust lähtudes tõlgendasid ja kohal dasid alama astme kohtud valesti  Brüsseli I (uuesti 
sõnastatud) määruse sätteid. 
 
Kolleegium saadab asja vastavalt hageja taotlusele Harju Maakohtule. 
 
14. Asja uuel läbivaatamisel tuleb Harju Maakohtul ühtlasi kontrollida, kas pooled on laenulepingus 
sõlminud kohtualluvuse kokkuleppe (toimikust nähtuvalt ei ole asjas esitatud kostja ja krediidiandja 
sõlmitud laenulepingut). 
 
Kolleegium juhib tähelepanu  sellele, et Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse  art 25 p 1 esimeses 
lauses sätestatakse, et kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, 
et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev 
liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui 
kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaoma se liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. 
Ringkonnakohus märkis põhjendatult , et Eesti õigus ei võimalda tarbija ning majandus - ja 
kutsetegevuses tegutseva isiku vahel leppida kokku kohtualluvuses (vt TsMS § 104 lg 1 ja § 106 lg 1 
p 1 (vt ka Riigikohtu 21. novembri 2012. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-123-12, p 10). Samas ei ole 
teada, kas laenulepingu pooled võivad olla laenulepingus sõlminud TsM S § 104 lg 3 p  2 järgse 
kokkuleppe (st kas kohtualluvus lepiti kokku juhuks, kui kostja asub pärast kokkulepp e sõlmimist 
elama välisriiki või kui tema elukoht ei ole hagi esita mise ajal teada (vt  viidatud Riigikohtu määrus 
tsiviilasjas nr 3-2-1-123-12, p 10)). 
 
Kui laenulepingu pooled on sõlminud kokkuleppe spetsiaalselt TsM S § 104 lg 3 p-s 2 nimetatud 
juhuks, tuleb selgeks teha, milline oli nende  sellekohane tahe. Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määrus 
ei reguleeri küsimust, milline kohus liikmesriigi sees peab asja lahendama. 
 
15. Kuna alama astme kohtute lahendid tühistatakse ja asi saadetakse maakohtule uueks 
läbivaatamiseks, jääb menetluskulude jaotus TsMS § 173 lg 3 teise lause järgi maakohtu otsustada. 
 
16. Määruskaebuse rahuldamise tõttu tuleb TsMS  § 149 lg 4 esimese lause alusel tagastada hagejale 
määruskaebuselt tasutud kautsjon. 
 
(allkirjastatud digitaalselt) 
 
Henn Jõks, Peeter Jerofejev, Ants Kull