62022CJ0088
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
19. oktoober 2023 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade VII lisa – Artikli 4 lõike 1 punkti a teine taane – Ajutised teenistujad – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetus – Andmise tingimused – Põhiline tegevusala – Teisele riigile tehtud töö
Kohtuasjas C‑88/22 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 8. veebruaril 2022 esitatud apellatsioonkaebus,
QB, esindaja: radca prawny R. Wardyn ja hiljem avocate K. Staszkiewicz,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja A.‑C. Simon,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: J.‑C. Bonichot koja presidendi ülesannetes ning kohtunikud S. Rodin ja L. S. Rossi (ettekandja),
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 4. mai 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Euroopa Komisjoni ajutine teenistuja QB palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 8. detsembri 2021. aasta otsuse QB vs. komisjon (T‑71/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2021:868), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi nõudega tühistada komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti (edaspidi „PMO“) 6. aprilli 2020. aasta otsus, millega PMO keeldus talle määramast kodumaalt lahkumise toetust (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
2
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) VII lisa artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Kodumaalt lahkumise toetust, mis moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, makstakse:
a)
ametnikule:
–
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht,
ja
–
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid;
[…]“.
Vaidluse taust
3
Üldkohus kirjeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–13 vaidluse tausta järgmiselt:
„3
Euroopa õigusalase koolituse võrgustik (edaspidi „koolitusvõrgustik“) on Belgia õiguse alusel asutatud rahvusvaheline mittetulunduslik ühendus, millel ei ole juriidilise isiku staatust ja mille asukoht on Brüsselis (Belgia). Selle eesmärk on töötada kohtute liikmete ja töötajate jaoks välja Euroopa-üleseid koolitusprogramme. Koolitusvõrgustiku liikmeteks võivad olla liikmesriikide asutused, kes vastutavad kohtunike ja prokuröride koolituse eest või on seotud kohtunikkonna koolitusega [Euroopa L]iidu tasandil.
4
Poola kodanikust hageja QB oli alates 2005. aastast ametis Poola rajoonikohtu kohtunikuna.
5
Alates 2009. aasta märtsist lähetati hageja Poola justiitsministeeriumi otsusega Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuraturysse (riiklik kohtute ja prokuratuuri õppeasutus, edaspidi „KSSiP“). See on seadusega loodud riiklik keskorganisatsioon, mille ülesanne on tagada Poola üldkohtute ja prokuratuuri töötajate koolitamine.
6
Poola justiitsministeerium ja koolitusvõrgustik sõlmisid 2013. aasta detsembris lepingu, millega delegeeriti hagejale koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesanded. Ametitegevusega tegelemise kohta nähti ette, et hageja kohalviibimine on nõutav nii KSSiP asukohas Poolas kui ka koolitusvõrgustiku büroos Brüsselis ja mis tahes muus kohas, kus koolitusvõrgustiku tegevus aset leiab või kus hageja kohalviibimine on selle võrgustiku huvides.
7
Alates 1. jaanuarist 2014 kuni 31. detsembrini 2019 tegutses hageja ka KSSiP rahvusvahelise koostöö keskuse juhtiveksperdina. Tema ülesanne oli tagada KSSiP koolitusvõrgustikuga ühinemisest tulenevate toimingute nõuetekohane koordineerimine ja korraldamine.
8
Hageja elas alates 1. jaanuarist 2014 kuni 30. juunini 2019 koos oma perega Brüsselis. Pärast seda, kui tema ametiaeg koolitusvõrgustikus 2019. aasta juunis lõppes, naasis apellant koos perega Poola.
9
1. jaanuaril 2020 asus hageja ajutise teenistujana Brüsselis ametisse [… k]omisjoni teenistuses.
10
Individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet (PMO) määras [vaidlusaluse otsusega] hagejale pärast tema asumist komisjoni teenistusse välismaal elamise toetuse, kuid keeldus [talle] määramast kodumaalt lahkumise toetust.
[…]
13
Komisjoni teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus […] jättis [hageja poolt vaidlusaluse otsuse peale esitatud] kaebuse 3. novembri 2020. aasta otsusega rahuldamata (edaspidi „kaebuse rahuldamata jätmise otsus“). Ta täpsustas, et viieaastane viiteperiood [(edaspidi „viiteperiood“)], mis eelnes hageja asumisele komisjoni teenistusse, kestis 1. juulist 2014 kuni 30. juunini 2019. Ta leidis, et kogu selle aja jooksul oli hageja täitnud Brüsselis koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesandeid. Ta märkis, et hageja ei vaidle vastu PMO järeldusele, mille kohaselt ei saa koolitusvõrgustikku pidada rahvusvaheliseks organisatsiooniks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses. Ta leidis, et kuigi hageja allus viiteperioodil endiselt oma KSSiP ülemuste juhistele, oli ta siiski seotud koolitusvõrgustikuga iseseisva õigussuhte kaudu. Ta rõhutas, et kuna hageja ei kuulunud Poola riigi alalise esinduse koosseisu Belgias, ei saa koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesannete täitmist pidada Poola riigile tehtud tööks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses, nõnda et viiteperioodil tegeles ta oma põhilise tegevusalaga Belgias. Ta leidis, et kuna kodumaalt lahkumise toetuse maksmisest võib keelduda ka ainult põhilise tegevusalaga tegelemise kriteeriumi alusel, ei ole alalise elukoha kriteeriumi vaja analüüsida.“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
4
QB esitas 2. veebruaril 2021 Üldkohtu kantseleisse vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi.
5
Hagi põhjendamiseks esitas QB kolm väidet. Esimene väide käsitles põhjendamiskohustuse rikkumist. Teises väites heideti komisjonile ette personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumist osas, mis puudutab esiteks QB alalise elukoha kindlaksmääramist viiteperioodil, teiseks tema põhilise tegevusala kindlaksmääramist sel perioodil ja sellega tegelemise koha kindlaksmääramist ning kolmandaks selles sättes ette nähtud erandi kohaldatavust „teisele riigile tehtud töö“ suhtes. Kolmanda väite kohaselt tehti kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimuste kohaldamisel ilmne hindamisviga.
6
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi tervikuna rahuldamata.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
7
QB palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus ja kaebuse rahuldamata jätmise otsus;
–
teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtule, ja
–
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.
8
Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning mõista kohtukulud välja QB‑lt.
Apellatsioonkaebus
9
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant kaks väidet, mille kohaselt rikkus Üldkohus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimuste tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnorme.
Esimene väide
Poolte argumendid
10
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–74, et apellandi põhiline tegevusala viiteperioodil oli töötamine koolitusvõrgustiku peasekretärina ja et selle tegevusega tegelemise koht oli Brüsselis.
11
Apellant ei vaidle vastu sellele, et viiteperioodil oli ta ametis koolitusvõrgustiku peasekretärina, et ta täitis sellega seoses arvukaid haldus- ja esindusülesandeid, millega kaasnesid olulised kohustused, ning et tal oli vaja viibida kohal mitte ainult KSSiPs, vaid ka koolitusvõrgustiku büroos Brüsselis.
12
Ta leiab siiski, et kogu selle ajavahemiku jooksul oli tema põhiline tegevusala endiselt töö kohtunikuna, kes on lähetatud KSSiPsse Poolas.
13
Täpsemalt väidab ta esiteks, et neid ülesandeid, mida ta täitis koolitusvõrgustikus, täitis ta KSSiP nimel, kuna KSSiP ülesanne on koolitada Poola kohtunikke ja KSSiP on üks peamisi koolitusvõrgustiku koolitustest kasusaajaid.
14
Teiseks väidab apellant, et koolitusvõrgustiku kogu tegevus toimub liikmesriikide kohtute huvides ja koolitusvõrgustikku tuleb pidada nende liikmesriikide kohtute ühenduseks, mida kinnitab ka asjaolu, et koolitusvõrgustik ei ole juriidiline isik.
15
Kolmandaks rõhutab apellant, et koolitusvõrgustiku põhikiri ja kodukord ei näe ette töösuhet ega muud õigussuhet koolitusvõrgustiku ja liikmesriigi kohtuniku vahel, kes täidab peasekretäri ülesandeid. See tuleneb ka koolitusvõrgustiku ja Poola justiitsministeeriumi vahel sõlmitud vastastikuse mõistmise memorandumist, milles on märgitud, et apellandi ja koolitusvõrgustiku vahel ei ole mingit õiguslikku seost.
16
Neljandaks märgib apellant, et 21. juuni 2007. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 42) välja kujundatud kohtupraktikast tuleneb, et „alluvussuhe“ on asjakohane tegur selle kindlakstegemisel, kellele on isik teinud tööd personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses. Sellega seoses leiab apellant, et ta säilitas kogu viiteperioodi jooksul kohtuniku staatuse ja jäi seetõttu Poola riigi töötajaks, kes on KSSiP alluvuses. Seega täitis ta koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesandeid KSSiPsse lähetatud kohtunikuna vastavalt sõltumatuse ja erapooletuse põhimõtetele, mis keelavad kohtunikel töötada samal ajal teisel ametikohal või sõlmida muud samalaadset õigussuhet.
17
Repliigis eitab apellant ka seda, et koolitusvõrgustik maksis talle tasu töö eest, mida ta tegi peasekretärina, väites, et kogu viiteperioodi jooksul maksis talle tasu üksnes Poola riik, kes on juriidiliselt tema ainus tööandja.
18
Täpsemalt väidab apellant selle kohta ühelt poolt, et koolitusvõrgustiku peasekretärid saavad jätkuvalt oma vastavat riigisisest töötasu, kusjuures koolitusvõrgustik hüvitab selle töötasu vastavatele liikmesriigi ametiasutustele aastase ülempiiri ulatuses, mis ei pruugi katta kogu nimetatud töötasu. Teiselt poolt rõhutab ta, et koolitusvõrgustik kannab ainult peasekretäride majutuskulud Brüsselis, kuid mitte muid koolitusvõrgustiku töötajatele antavaid mitterahalisi hüvesid, mis tõendab, et peasekretärid ei ole koolitusvõrgustiku töötajad.
19
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
Euroopa Kohtu hinnang
20
Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta tõlgendas ja kohaldas kriteeriume, mis võimaldavad kindlaks määrata asjaomase isiku põhilise tegevusala ja sellega tegelemise koha personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–74, et apellandi põhiline tegevusala viiteperioodil oli töötamine koolitusvõrgustiku peasekretärina ja et selle tegevusalaga tegelemise koht oli Brüsselis.
21
Mainitud sätte kohaselt makstakse kodumaalt lahkumise toetust ametnikule, kes vastab selles sättes ette nähtud kahele kumulatiivsele tingimusele: kes esiteks ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht (edaspidi „teenistuskohariik“), ja kes teiseks ei ole kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta pikkuse viiteperioodi jooksul elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas (vt selle kohta 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus Brown vs. komisjon ja nõukogu, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, punktid 37 ja 38 ning seal viidatud kohtupraktika). Sama säte näeb siiski ette, et selle tingimuse kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid.
22
Kuna personalieeskirjades puudub mõiste „põhiline tegevusala“ määratlus, tuleb selle mõiste tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel lähtuda selle tähendusest tavakeeles, võttes arvesse selle kasutamise konteksti ja eesmärki, mida taotletakse õigusaktiga, mille osa see on (vt selle kohta 8. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (õigus lõpetada leping lõpetamistasu maksmata), C‑540/21, EU:C:2023:450, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
23
Sellega seoses tuleb märkida, et tavakeelses tähenduses tähistab mõiste „põhiline tegevusala“ igasugust tasustatavat ja korrapärast tööd, olenemata sellest, kas see on era- või avalik-õiguslik, kas seda teeb töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, juhul kui selle tegemine on isiku muu tegevusega võrreldes peamine.
24
Seega, nagu sisuliselt leidis kohtujurist oma ettepaneku punktis 46, on selleks, et tegevus kuuluks selle mõiste alla, tingimata vaja, et see isik pühendaks sellele tegevusele suurema osa oma tööajast ja teeniks selle abil suurema osa oma kutsetegevusega saadavast tulust. Seevastu ei ole vaja, et sellega tegeletaks seadusest või lepingust tuleneva töösuhte raames, mis seob just seda isikut ja üksust, kelle heaks selle tegevusega tegeletakse.
25
Mis puudutab mõiste „põhiline tegevusala“ konteksti ja täpsemalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teist taanet, mille osa see mõiste on, siis tuleb esiteks märkida, et on põhiline tegevusala selle sätte jaoks asjakohane üksnes siis, kui sellega tegeletakse „pidevalt“ teenistuskohariigi „territooriumil Euroopas“. Sellest järeldub, et faktilised asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et niisugune tegevus on stabiilne ja pidev, ning teha kindlaks sellega tegelemise koha, näiteks asjaolud, mis puudutavad isiku tööaja jaotust viiteperioodil ja kohta, kus see isik pidi tegelikult töö ajal viibima, on erilise tähtsusega, et kvalifitseerida konkreetne töö põhiliseks tegevusalaks nimetatud sätte tähenduses.
26
Teiseks tekib küsimus, kas tegevust saab lugeda „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööks“ sama sätte tähenduses, alles pärast asjaomase isiku põhilise tegevusala väljaselgitamist, ja ka üksuse, kelle heaks seda tööd tehakse, võimalik kindlakstegemine muutub asjakohaseks alles siis. Sellest järeldub, et kõnealusest tegevusest lõplikud kasusaajad ja üksused, kelle jaoks selle tegevusega tegeletakse, ei puutu isiku põhilise tegevusala või sellega tegelemise koha kindlakstegemisel asjasse.
27
Mõiste „põhiline tegevusala“ sellist grammatilist ja süstemaatilist tõlgendust kinnitab personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 eesmärk. Euroopa Kohus on nimelt korduvalt otsustanud, et kodumaalt lahkumise toetuse peamine eesmärk on hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud liidu institutsioonide teenistusse asumisega, kui sellega kaasneb elukohariigist teenistuskohariiki kolimine ja uude keskkonda lõimumine. Kodumaalt lahkumise mõiste oleneb ka ametniku isiklikust olukorrast ehk sellest, mil määral ta on uude keskkonda lõimunud – see võib tuleneda näiteks tema alalisest elukohast või põhilise tegevusala iseloomust. Kodumaalt lahkumise toetuse maksmise eesmärk on seega korvata faktilist ebavõrdsust, mis tekib teenistuskohariigi ühiskonda lõimunud ja lõimumata ametnike vahel (vt selle kohta 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus liidetud kohtuasjades Alvarez y Bejarano jt vs. komisjon, C‑517/19 P ja C‑518/19 P, EU:C:2021:240, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Sellest järeldub – nagu sisuliselt märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 49 ja 50 –, et selleks, et teha kindlaks, kas isik tegeles viiteperioodil oma põhilise tegevusalaga teenistuskohariigis, mistõttu tuleb üldjuhul leida, et ta on selle riigi ühiskonda lõimunud ja seega ei ole õigustatud kodumaalt lahkumise toetust saama, tuleb arvesse võtta faktilisi asjaolusid, mis võivad mõjutada tema lõimumist sellesse ühiskonda, mitte formaalseid asjaolusid, mis puudutavad asjaomase isiku õiguslikku või lepingulist olukorda. Nende faktiliste asjaolude hulka kuuluvad eelkõige peamine koht, kus sellise kutsetegevusega seotud ülesandeid tegelikult täidetakse, sellele tegevusele pühendatud tööaeg ja selle eest saadava töötasu suurus, sealhulgas tasu, mida võidakse saada mitterahaliste hüvedena töö tegemise kohas viibimise nõudele vastamiseks.
29
Pärast neid märkusi tuleb veel meelde tuletada, et vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule saab apellatsioonkaebust esitada ainult õigusküsimustes. Ainult Üldkohus on pädev tuvastama ja hindama asjakohaseid faktilisi asjaolusid ning hindama tõendeid. Seega ei ole faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud, õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks apellatsioonkaebuse raames kontrollida (vt selle kohta 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Lietuvos geležinkeliai vs. komisjon, C‑42/21 P, EU:C:2023:12, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
30
Käesoleval juhul ei ole apellant viidanud ühelegi moonutamisele, mis puudutaks põhjendusi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–66, milles Üldkohus sisuliselt tõdes, et Poola justiitsministeeriumi ja koolitusvõrgustiku vahel sõlmitud kokkuleppest tuleneb, et apellant pidi täitma halduslikke ja välisesindaja ülesandeid, mis nõuavad, et ta veedaks suure osa oma tööajast koolitusvõrgustiku sekretariaadi ruumides Brüsselis, ja milles Üldkohus märkis, et esiteks sai apellant peasekretäri ülesannete täitmise eest märkimisväärset tasu, mille suurus välistas selle, et apellant oleks saanud seda ülesannet täita kohtunikuameti kõrvaltegevusena Poolas, ning teiseks sai ta mitterahalisi hüvesid, mis vastasid Brüsselis viibimise nõudele, sealhulgas eelkõige õiguse kasutada ametikorterit, kus apellant elas koos oma perega kogu viiteperioodi jooksul. Lisaks ei ole poolte vahel vaidlust selles, et koolitusvõrgustiku peasekretäri ametikohaga kaasnevad olulised ülesanded ja kohustused.
31
Apellant tugineb oma esimese väite põhjenduseks esiteks asjaolule, et ülesannete täitmine koolitusvõrgustiku jaoks selle peasekretärina toimus KSSiP nimel, kuna viimane sai kasu koolitusvõrgustiku koolitustest, ning et kogu koolitusvõrgustiku tegevus toimus liikmesriikide õigusalase koolituse asutuste heaks.
32
Selle argumendiga ei saa nõustuda, kuna nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 26, ei ole isiku kutsetegevusest lõplike kasusaajate väljaselgitamine asjakohane selle kindlakstegemisel, kas see tegevus kujutab endast selle isiku põhilist tegevusala, ega ka selle tegevusalaga tegelemise koha kindlakstegemisel.
33
Teiseks väidab apellant, et tema ja koolitusvõrgustiku vahel puudub töösuhe või muu õigussuhe. Kuid nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 23, 24 ja 28, siis selleks, et tegevust saaks pidada põhiliseks tegevusalaks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses, ei ole vaja, et selle tegevuse aluseks oleks töösuhe, mis seob asjaomast isikut ja üksust, kelle heaks see tegevus toimub, tingimusel, et ühelt poolt tegeleb see isik sellega regulaarselt ja tasu eest ning teiselt poolt pühendab ta sellele suurema osa oma tööajast ja teenib selle abil suurema osa oma kutsetegevusega saadavast tulust.
34
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu järeldustest, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 30, et ühelt poolt oli koolitusvõrgustiku peasekretäri tegevus töö, mida apellant tegi regulaarselt ja mille eest ta sai tasu oma tööandja, s.o Poola justiitsministeeriumi ja koolitusvõrgustiku vahelise kokkuleppe alusel, ning teiselt poolt, et apellant pühendas sellele tegevusele suure osa oma tööajast, saades selle eest tasu, mille suurus välistas selle tegevusega tegelemise kõrvaltegevusena.
35
Kolmandaks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei võtnud tema põhilise tegevusala kindlaksmääramisel arvesse alluvussuhte kriteeriumi, mis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, mille aluseks on 21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 42), ja tema staatust liikmesriigi kohtunikuna.
36
See argument põhineb siiski sellest kohtupraktikast valesti arusaamisel. Viidatud kohtuasjas võttis Euroopa Kohus alluvussuhte olemasolu asjasse puutunud isiku ja üksuse vahel, kelle heaks see tegevus toimus, nimelt arvesse ainult selle küsimuse hindamisel, kas selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas kõne all olnud kutsetegevust sai lugeda „teisele riigile tehtud tööks“. Nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26, antakse see hinnang alles pärast seda, kui on kindlaks tehtud, milline on niisuguse kutsetegevuse peamine iseloom.
37
Samuti, mis puudutab asjaolu, et apellant säilitas oma staatuse liikmesriigi kohtunikuna ja täitis seega koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesandeid KSSiPsse lähetatud kohtunikuna, siis tuleb tõdeda, sama moodi nagu sisuliselt märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 59, et see asjaolu võib äärmisel juhul olla asjakohane selle kindlakstegemisel, kas niisugune kutsetegevus toimus Poola riigi heaks. Samadel põhjustel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis, ei mõjuta nimetatud asjaolu seega kuidagi selle kindlakstegemist, mis iseloomuga see tegevus peamiselt on või kus on sellega tegelemise koht.
38
Neljandaks ja viimaseks tuleb märkida, et argument, millega vaidlustatakse hinnang, mille kohaselt apellandile tasus tema peasekretärina tehtud töö eest koolitusvõrgustik, põhineb igal juhul vaidlustatud kohtuotsusest valesti arusaamisel. Üldkohus ei leidnud selle kohtuotsuse punktis 66 nimelt mitte seda, et hagejale tasus koolitusvõrgustik, vaid et lõppkokkuvõttes võttis koolitusvõrgustik tema tasustamise enda kanda märkimisväärse maksimumsumma ulatuses.
39
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
40
Teises väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79–82 õigusnormi, kui ta tõlgendas mõistet „teisele riigile tehtud töö“ personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses.
41
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus leidis vääralt, et see mõiste hõlmab üksnes riigi alalises esinduses tehtud tööd. Sellega seoses väidab apellant kõigepealt, et kõnealuse mõiste selline kitsas tõlgendus kaldub kõrvale Üldkohtu praktikast, mille kohaselt juhul, kui asjasse puutuval isikul on olnud otsesed õiguslikud sidemed kõnealuse riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga, hõlmab selles sättes ette nähtud erand kõiki olukordi, mis tulenevad sellele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst.
42
Järgmiseks leiab apellant, et kohtupraktika, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses selle kitsa tõlgenduse toetuseks meelde tuletas, ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldatav. See kohtupraktika puudutab nimelt kas isikuid, kellel on diplomaatiline staatus üksnes nende abikaasade tõttu, kes on liikmesriikide diplomaadid, ja kellel oli õigussuhe Belgia üksustega, kuid puudub otsene seos oma päritoluriigiga, või isikuid, kes töötavad mõne riigi poliitilise allüksuse, mitte selle riigi keskvalitsuse heaks.
43
Viimaks väidab apellant, et arvestades võimude lahususe põhimõtet, mis tuleneb eelkõige liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, ei saa ükski kohtuvõimu liige kuuluda liikmesriigi alalise esinduse koosseisu, kuna viimane on osa täidesaatvast võimust. Ta leiab, et kui Üldkohus tõlgendas mõistet „teisele riigile tehtud töö“ personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses nii, et see hõlmab üksnes riigi alalise esinduse teenistuses tehtud tööd, välistas Üldkohus alusetult selle erandi kohaldamisalast kõik kohtuvõimu liikmed.
44
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus seda sätet, kuna ta ei võtnud arvesse tema staatust liikmesriigi kohtunikuna ja tema tööd KSSiPs. Ta viitab sellega seoses apellatsioonkaebuse esimeses väites esitatud argumentidele, et kinnitada, et koolitusvõrgustiku peasekretäri ülesandeid täites täitis ta talle KSSiP poolt usaldatud ülesandeid.
45
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
Euroopa Kohtu hinnang
46
Teises väites kritiseerib apellant personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sisalduvale mõistele „teisele riigile tehtud töö“ antud tõlgendust, väites, et Üldkohus leidis esiteks ekslikult, et see mõiste hõlmab üksnes riigi alalises esinduses tehtud tööd, ja teiseks jättis Üldkohus arvesse võtmata apellandi staatuse liikmesriigi kohtunikuna ja tema töö KSSiPs.
47
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb mõiste „teisele riigile tehtud töö“ sisu hinnata tervikuna ja tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti ülesehitusest ja eesmärkidest, mille osa see mõiste on (29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
48
Euroopa Kohus on selle kohta leidnud, et – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 27 – kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk on korvata tegelikku ebavõrdsust, mis tekib sellesse ühiskonda lõimunud ametnike ja lõimumata ametnike vahel. Kui isik teeb tööd teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile, siis säilib tema eriline side selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga ja see takistab tal püsiva sideme loomist teenistuskohariigiga ning järelikult tema piisavat lõimumist viimati nimetatud riigi ühiskonda. Seda silmas pidades loetakse kodumaalt lahkunuks ka ametnikku, kes elab või töötab viiteperioodi jooksul teenistuskohariigi territooriumil Euroopas, et teha tööd teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni heaks (vt selle kohta 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punktid 43–46 ja seal viidatud kohtupraktika).
49
Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et iga isikut, keda tuleb seetõttu, et ta kuulub viiteperioodil teenistuskohariigis teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni struktuuridesse, pidada selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses olevaks, loetakse personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande kohaselt „kodumaalt lahkunuks“, ning seda sõltumata täidetavatest ülesannetest ja otsese õigusliku seose olemasolust selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga (vt selle kohta 15. jaanuari 1981. aasta kohtuotsus Vutera vs. komisjon, 1322/79, EU:C:1981:6, punkt 8, ja 21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punktid 41, 44 ja 45).
50
Euroopa Kohus on lisaks täpsustanud, et kuna mõiste „teisele riigile tehtud töö“ selle sätte tähenduses hõlmab ka ELi suhtes kolmandale riigile tehtud tööd, siis tuleb selle tõlgendamisel lähtuda rahvusvahelisest avalikust õigusest, mis reguleerib liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelisi suhteid. Olgugi et riigisiseselt varieerub pädevuse jagunemine sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb riiki rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina (vt selle kohta 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punktid 47–49).
51
Selle käsituse kohaselt esindab teisi riike asjasse puutuva isiku teenistuskohariigis ühtne diplomaatilise esindamise süsteem, mis peegeldab nende teiste riikide ühtsust rahvusvahelisel tasandil ning hõlmab saatkondi, diplomaatilisi esindusi ja alalisi esindusi rahvusvaheliste organisatsioonide juures (vt selle kohta 21. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, punkt 39, ja 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 49).
52
Selles kontekstis on Euroopa Kohus otsustanud, et kuigi selleks, et isikut, kes tegeles viiteperioodil oma põhilise tegevusalaga liikmesriigi poliitilise allüksuse esinduses liidu institutsioonide juures Brüsselis, saaks pidada „teisele riigile“ tööd teinuks, ei ole oluline, et ta oleks võetud tööle selle teise riigi keskhaldusorganitesse, vaid määrava tähtsusega on tema funktsionaalne lõimumine selle teise riigi alalisse esindusse liidu juures selle perioodi vältel (vt selle kohta 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
53
Euroopa Kohus on nimelt leidnud, et alalise esinduse töötaja eristaatus, mis võimaldab eelkõige saada erinevaid privileege ja immuniteete 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni alusel, loob liikmesriigiga erilise sideme ja tekitab iseenesest takistuse, mis ei võimalda isikul luua püsivat sidet teenistuskohariigiga ja seega lõimuda piisavalt selle riigi ühiskonda (29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Salvador García vs. komisjon, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
54
Pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–80 meelde tuletanud käesoleva kohtuotsuse punktides 50–52 viidatud kohtupraktika sisu, leidis ta punktis 82, et töö, mida apellant tegi koolitusvõrgustiku peasekretärina, ei kuulu mõiste „teisele riigile tehtud töö“ alla, kuna koolitusvõrgustik on Belgia õiguse alusel asutatud rahvusvaheline mittetulunduslik ühendus, „mis ei kuulu liikmesriigi alalise esinduse koosseisu“.
55
Kuna Üldkohus tegi sellise otsuse, ilma et ta oleks välja selgitanud, kas apellant ise tegeles koolitusvõrgustiku peasekretärina oma põhilise tegevusalaga teise riigi diplomaatilises esinduses teenistuskohariigis ja seega tegi tööd sellele teisele riigile käesoleva kohtuotsuse punktides 48–51 viidatud kohtupraktika tähenduses, siis rikkus Üldkohus õigusnormi.
56
Olgu siiski märgitud, et kui Üldkohtu lahendi põhjendustes on rikutud liidu õigust, kuid lahendi resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, ei too selline rikkumine kaasa lahendi tühistamist ja põhjendused tuleb asendada (17. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, punkt 48).
57
Seega tuleb analüüsida, kas Üldkohus sai vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 õigesti järeldada, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud „teisele riigile tehtud tööd“ puudutav erand ei ole kohaldatav apellandi tööle koolitusvõrgustikus.
58
Sellega seoses nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3, 64–66 ja 73 esitatust, mida apellant ei ole tulemuslikult vaidlustanud, et koolitusvõrgustik on Belgia õiguse alusel asutatud rahvusvaheline mittetulunduslik ühendus, mille liikmed on liidu liikmesriikide institutsioonid, kes vastutavad õigusalase koolituse eest, ja mille eesmärk on liikmesriigi kohtutele mõeldud koolitusprogrammide arendamine; et apellandi tegevus koolitusvõrgustiku peasekretärina seisnes selle ühenduse halduslike ja välisesindaja ülesannete täitmises; et koolitusvõrgustiku peasekretärina anti apellandile Brüsselis õigus kasutada ametikorterit, kuid nagu ta isegi möönab, ei saanud ta ühtegi muud hüve, privileegi ega immuniteeti; ning viimaseks, et peasekretärina allus apellant koolitusvõrgustiku juhtkomitee kontrollile, kellel oli õigus teda ametist kõrvaldada ja teha selle ühenduse üldkoosolekule ettepanek tema ametiaja lõpetamiseks.
59
Eeltoodust tuleneb, et apellant ei tegelenud oma põhilise tegevusalaga ehk olles koolitusvõrgustiku peasekretär teise riigi diplomaatilises esinduses teenistuskohariigis ega seega ei teinud ka tööd sellele teisele riigile käesoleva kohtuotsuse punktides 48–51 meenutatud kohtupraktika tähenduses ega ka muule organile, mis esindab selle teise riigi huve teenistuskohariigis.
60
Asjaolu, et apellant oli viiteperioodil KSSiPsse lähetatud liikmesriigi kohtunik, ei muuda seda järeldust. Nimelt, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 49, ei tõenda otsese õigusliku seose olemasolu muu riigiga kui teenistuskohariik, välja arvatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud juhtudel, iseenesest seda, et isiku põhiline tegevusala oli viiteperioodil selle teise riigi teenistuses.
61
Järelikult leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 õigesti, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud „teisele riigile tehtud tööd“ puudutav erand ei olnud kohaldatav põhilisele tegevusalale, millega apellant viiteperioodil tegeles.
62
Seega tuleb teine väide tagasi lükata.
63
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kohtukulud
64
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
65
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
66
Kuna QB on käesolevas asjas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista QB‑lt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta QB kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.