Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 19. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Konkurents – ELTL artikkel 101 – Keelatud kokkulepped – Määrus (EÜ)
nr 1/2003 – Trahvid – Artikli 23 lõige 2 – Trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära kindlaksmääramine – Asjakohane käive – Põllumajandustoodete töötlemise sektoris tegutsev üksus – Ühistu vormis tegutsev üksus – Korraga „ettevõtjaks“ ja „ettevõtjate ühenduseks“ kvalifitseeritav üksus
I.      Sissejuhatus
1.        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (edaspidi „Conserve Italia“) ja Conserves France SA (edaspidi koos „apellandid“) paluvad oma apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. septembri 2024. aasta kohtuotsus Conserve Italia ja Conserves France vs. komisjon (T‑59/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:574), millega viimane jättis rahuldamata nende hagid, millega nad palusid osaliselt tühistada Euroopa Komisjoni 19. novembri 2021. aasta otsuse C(2021) 8259 final Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 101 ja EMP lepingu(2) artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum AT.40127 – Konserveeritud köögiviljad) (edaspidi „vaidlusalune otsus“)(3) ning vähendada neile määratud trahvi suurust. Täpsemalt määras komisjon selle otsusega apellantidele solidaarselt 20 miljoni euro suuruse trahvi selle eest, et nad osalesid aastatel 2000–2013 keelatud kokkuleppes herne‑ ja/või porgandi‑ ning maisikonservide turustamise turul.
2.        Apellandid ei vaidle käesoleva apellatsioonkaebuse raames nagu ka oma esimeses kohtuastmes esitatud hagi raames vastu sellele, et kõnealune rikkumine leidis aset ja et nad osalesid selles, vaid kritiseerivad ainult komisjoni määratud trahvi suurust. Nad väidavad sisuliselt, et kuna Conserve Italia on ühistu ja selles valitseb vertikaalne vastastikusus, oleks ta tulnud kvalifitseerida „ettevõtjate ühenduseks“. Seejuures oleks määruse (EÜ) nr 1/2003(4) artikli 23 lõikes 2 ette nähtud 10‑protsendiline õigusaktidest tulenev ülemmäär tulnud arvutada mitte kontserni Conserve Italia kui „ettevõtja“ ülemaailmse konsolideeritud käibe põhjal selle lõike teise lõigu alusel, vaid ainult Conserve Italia käibe põhjal, mis on seotud töödeldud toodetega, mida keelatud kokkulepe puudutas, selle lõike kolmanda lõigu alusel, kusjuures need tooted pärinesid 350 põllumajandusettevõtjalt, kes tegutsesid Conserve Italia „liikmetena“.
3.        Käesolev kohtuasi annab seega Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada reegleid, mida kohaldatakse nende trahvide ülemmäära kindlaksmääramisel, mille komisjon konkurentsinormide rikkumise korral määrata võib, muu hulgas juhul, kui asjaomane üksus kvalifitseeritakse korraga „ettevõtjaks“ ja „ettevõtjate ühenduseks“.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Määrus nr 1/2003
4.        Määruse nr 1/2003 artikli 23 „Trahvid“ lõikes 2 on sätestatud:
„Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu:
a)      rikuvad [ELTL artiklit 101 või 102]; […]
[…]
Ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10%
selle eelmise majandusaasta kogukäibest.
Kui ettevõtjate ühenduse rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, ei tohi trahv ületada 10%
nende liikmete kogukäivete summast, kes tegutsevad turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab.
[…]“.
B.      Trahvide arvutamise suunised
5.        Suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (edaspidi „trahvide arvutamise suunised“)(5) punktides 14, 32 ja 33 on sätestatud:
„14.      Kui ettevõtjate ühenduse sooritatud rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, arvestatakse müügiväärtuseks üldiselt kõikide liikmete individuaalsete müügiväärtuste summat.
[…]
32.      Vastavalt määruse […] nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2 ei ületa ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul trahv
10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.
33.      Kui ettevõtjate ühenduse rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, ei ületa trahv 10%
nende liikmete kogukäivete summast, kes tegutsevad turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab.“
III. Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
6.        Vaidluse tausta niisugusena, nagu seda on tutvustatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–9, võib käesoleva ettepanekuga seoses kokkuvõtlikult kirjeldada järgmiselt.
7.        Conserve Italia ja tema tütarettevõtja Conserves France, milles talle kuulub 99,77‑protsendiline osalus, tegutsevad toiduainetetööstuse sektoris.
8.        Komisjon tuvastas vaidlusaluses otsuses, et apellandid osalesid ELTL artikli 101 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 ühes rikkumises. See rikkumine seisnes ajavahemikul 15. märtsist 2000 kuni 1. oktoobrini 2013 hindade kooskõlastamises, turgude jagamises ning tundliku teabe vahetamises teatavat liiki konserveeritud köögiviljade müügi kohta jaemüüjatele ja/või toitlustussektorile EMPs. Täpsemalt osalesid apellandid kahes eraldi kokkuleppes, millest üks puudutas roheliste ubade, herneste, herne- ja porgandisegude konservide müüki ning teine konserveeritud suhkrumaisi müüki.(6)
9.        Komisjon määras seetõttu apellantidele määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigete 2 ja 3 ning trahvide arvutamise suuniste alusel solidaarselt trahvi summas 20 miljonit eurot.(7)
IV.    Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
10.      Apellandid esitasid Üldkohtule hagi, milles nad palusid esiteks vaidlusalune otsus osaliselt tühistada osas, milles see puudutab trahvi suuruse kindlaksmääramist, ja teiseks neile määratud trahvi suurust vähendada, kasutades oma ELTL artiklis 261 ja määruse nr 1/2003 artiklis 31 ette nähtud täielikku pädevust.
11.      Apellandid põhjendasid oma nõudeid kahe väitega, millest esimese kohaselt oli rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 ja trahvide arvutamise suuniste punkti 33, mis puudutab trahvi ülemmäära arvutamisel arvesse võetud käibe kindlaksmääramist,(8) ning teise kohaselt oli rikutud ELTL artiklit 101 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3 ning nende suuniste punkte 14, 19, 20, 22, 24 ja 25 seoses trahvi põhisumma kindlaksmääramisega.(9)
12.      Üldkohus jättis hagi vaidlustatud kohtuotsusega rahuldamata.
13.      Esimese väite, mis puudutas õigusaktidest tulenevat trahvi ülemmäära, mille komisjon vaidlusaluses otsuses valis ja mida ta kohaldas, lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi sisuliselt põhjendusel, et komisjon oli Conserve Italia kvalifitseerinud õigesti „ettevõtjaks“ määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu tähenduses, mistõttu ei saanud apellantide argumendid, et Conserve Italia on samal ajal „ettevõtjate ühendus“, anda tulemusi, ning lisaks põhjendusel, et nende argumendid esiteks konkreetse õigusliku ja faktilise olukorra, st Conserve Italia vastastikuse ülesehituse kohta, ning teiseks tema ja ta liikmete käitumise kohta turgudel, mida rikkumine puudutas, ei puutu kas asjasse selle trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära kindlaksmääramisel, mis apellantidele määruse artikli 23 lõike 2 teise lõigu alusel määrata tuleb, või on põhjendamatud (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 29–46). Lisaks otsustas Üldkohus, et igal juhul ei ole määruse artikli 23 lõike 2 kolmandas lõigus silmas peetud trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära kohaldamise tingimused täidetud (selle kohtuotsuse punktid 47–51).
14.      Teise väite, mis puudutab apellantidele määratud trahvi põhisumma kindlaksmääramist, millele ei ole apellatsioonkaebuse raames vastu vaieldud, lükkas Üldkohus samuti põhjendamatuse tõttu tagasi, viidates muu hulgas müügi väärtuse kindlaksmääramist puudutavas osas oma mõnele hinnangule esimese väite raames (selle kohtuotsuse punktid 67 ja 68).
V.      Menetlus Euroopa Kohus ja poolte nõuded
15.      Apellandid esitasid 31. oktoobril 2024 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Nad paluvad Euroopa Kohtul see kohtuotsus tühistada, vähendada neile määratud trahvi suurust ning mõista komisjonilt välja käesoleva menetluse ja esimese kohtuastme menetlusega seotud kohtukulud.
16.      Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
17.      Kohtuistungil, mis toimus 17. detsembril 2025, kuulati ära menetlusosaliste suulised seisukohad ja vastused Euroopa Kohtu esitatud küsimustele.
VI.    Õiguslik analüüs
18.      Apellandid esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet. Esimese kohaselt on kohtuotsus ebapiisavalt põhjendatud ja teise kohaselt on kohaldatud vääralt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2. Teise väite kohaselt, mis kattub osaliselt esimesega, on Üldkohus rikkunud õigusnorme seoses nõuetega, mis on ette nähtud selles sättes, tõlgendatuna koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 49.
A.      Sissejuhatavad märkused
19.      Enne nende väidete analüüsimist sooviksin teha mõned sissejuhatavad märkused. Kuna kogu apellatsioonkaebus puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaldamist, näib mulle oluline meenutada nende sätete sisu ja kohaldamist, võttes arvesse nende sõnastust, tekkelugu, konteksti, millesse need asetuvad, ning eesmärke, mida nendega taotletakse.(10)
20.      Mis puudutab esimesena määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu sõnastust, siis sellega on kehtestatud üldreegel, mille kohaselt ei ületa õigusaktidest tulenev ülemmäär 10%
kogukäibest „ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul“, samas kui selle kolmas lõik on käsitatav teatava lex specialis’ena, nähes ette, et „[k]ui ettevõtjate ühenduse rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, ei tohi trahv ületada 10% nende liikmete kogukäivete summast, kes tegutsevad turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab“(11).
21.      Nende kahe lõigu suhtest ilmneb, et põhimõtteliselt kui liidu konkurentsiõiguse rikkumises osalenud üksus kvalifitseeritakse „ettevõtjate ühenduseks“, on komisjon tavaliselt kohustatud kohaldama teises lõigus ette nähtud trahvi ülemmäära arvutamise üldreeglit, v.a juhul, kui on täidetud kaks tingimust: esiteks on ettevõtjate ühenduse rikkumine „seotud“ selle liikmete tegevusega ja teiseks „tegutsevad“ selle ettevõtjate ühenduse vähemalt mõned liikmed „turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab“. Esimene tingimus on üsna lihtsasti täidetav, sest „ettevõtjate ühendused“ kaitsevad tavaliselt oma liikmete ühiseid huve, eelkõige teiste ettevõtjate vastu,(12) ja seega võivad nende tehingud „olla“ vabalt „seotud“ nende liikmete tegevusega, sest väljend „seotud olema“ on laia tähendusega ega ole kitsalt määratletud. Teine tingimus on nõudlikum, sest eeldab, et liikmed tegutseksid „turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab“. Kuna see teine tingimus eeldab aga tingimata, et esimene on täidetud, on kolmanda lõiguga tegelikult kehtestatud ainult nõue, et ettevõtjate ühenduse rikkumine puudutaks turgu, kus selle liikmed tegutsevad.
22.      Sellest järeldub, et üldiselt kujutab ettevõtjate ühenduse käive endast sobivat alust, mille põhjal määrata kindlaks trahvi õigusaktides ette nähtud ülemmäär, kui ühendus tegutseb ise turul, mida rikkumine puudutab, selles mõttes, et tegeleb omaenda müügiga sellel turul – müügiga, mis arvatakse tema käibe hulka. Kui see nii ei ole ja rikkumine puudutab turgu, millel selle ühenduse liikmed tegutsevad, võib ühendusele siiski määrata trahvi, mis võib olla kuni 10%
tema turul tegutsevate liikmete käibest.
23.      Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu puhtalt grammatiline tõlgendus ei võimalda siiski hõlmata kõiki juhtumeid. Näiteks tekib küsimus, millist viitkäivet tuleb pidada kõige sobivamaks, kui ühenduse mõned liikmed tegutsevad asjaomasel turul ja ühendus ise tegeleb samuti sõltumatu tegevusega sellel turul. Kas niisuguses olukorras peab üldreegel (teine lõik) olema lex specialis’e (kolmas lõik) suhtes ülimuslik?
24.      Sellega seoses tõden teisena määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 tekkeloo kohta, et endises määruses nr 17(13) ei olnud ühtegi kolmanda lõiguga samaväärset sätet. See ei takistanud siiski liidu kohtutel ja eelkõige Üldkohtul arvutada ettevõtjate ühendustele määratava trahvi ülemmäär selle ühenduse liikmete käibe põhjal, kui niisugune arvutamine võis ühenduse võimsust turul paremini peegeldada.(14) Niisugust lähenemist kinnitas muide Euroopa Kohus kohtuotsuses Finnboard, milles nõustuti, et „kui on tarvis määrata trahv ettevõtjate ühendusele, kelle enda käive ei ole kõige sagedamini seotud tema suuruse või võimsusega turul, võimaldab ainult ühendusse kuuluvate ettevõtjate käibe arvessevõtmine määrata kindlaks karistuse, mis on hoiatav […] Seejuures ei ole nõutud, et ühenduse liikmed oleksid tõesti osalenud rikkumises, vaid et ühendusel oleks oma sisemiste reeglite kohaselt võimalik oma liikmeid kohustada“.(15) Alles selle kohtuotsuse järel lisas liidu seadusandja määruse nr 1/2003 ettepanekusse selle määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu. See lõik, mida ei olnud ei komisjoni esialgses määruse ettepanekus(16) ega parlamendi mitmesugustes muudatusettepanekutes,(17) lisati alles selle määruse vastuvõtmise viimases etapis, tõenäoliselt eesmärgiga kodifitseerida kohtupraktika, mis tuleneb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaldamisest.(18)
25.      Niisuguse kohtupraktika määrusesse nr 1/2003 kodifitseerimise tulemusena tegi Euroopa Kohus kaks kohtuotsust, mis on ettevõtjate ühenduste suhtes trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära kindlaksmääramist käsitlevate reeglite kohaldamisel asjakohased: esiteks kohtuotsuse Coop de France bétail et viande(19) (mis puudutas siiski määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 analüüsi) ja teiseks Leedu notarite kohtuotsuse. Mõlemal juhul kinnitas Euroopa Kohus ja tugevdas ideed, et ühenduse liikmete käibe kasutamist õigustab vajadus peegeldada paremini konkurentsiõiguse rikkumise toime pannud ettevõtjate ühenduse suurust ja majanduslikku võimsust turul eesmärgiga teha kindlaks karistus, mis on tõesti hoiatav.(20)
26.      Lõpuks märgin kolmanda ja viimasena määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 eesmärkide kohta, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on õigusaktidest tuleneva ülemmäära eesmärk eelkõige vältida, et sellest ülemmäärast suurema trahvisumma määramine ületaks ettevõtja (või ettevõtjate ühenduse) maksevõimet ajal, mil komisjon ta rikkumise eest vastutavaks tunnistas ja talle rahalise karistuse määras.(21) Seega püütakse selle õigusnormiga vältida, et trahvid on ebaproportsionaalsed rikkumises osalenud ettevõtja suurusega, sest seejuures võib ligikaudse juhise anda üksnes käive.(22) Seda eesmärki tuleb siiski kombineerida eesmärgiga tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, mis põhjendab asjasse puutuva ettevõtja suuruse ja majandusliku jõu, st rikkumise toimepanija koguvahendite arvessevõtmist.(23)
27.      Käesolevat apellatsioonkaebust tulebki analüüsida neid põhimõtteid arvesse võttes.
B.      Esimene väide, mille kohaselt on kohtuotsus ebapiisavalt põhjendatud ja on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
28.      Esimese väitega, mis jaguneb kaheks osaks, kinnitavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsus on ilmselgelt ebapiisavalt põhjendatud, sest Üldkohus kvalifitseeris Conserve Italia trahvi ülemmäära kindlaksmääramisel määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel ekslikult „ettevõtjaks“ ja piirdus nii komisjoni arutluskäigu kinnitamisega, jättes arvesse võtmata apellantide argumendid, mis puudutasid niisuguse vastastikust laadi ühistu nagu Conserve Italia omadusi ja toimimist (esimene väiteosa). Lisaks rikkus Üldkohus nende sõnul määruse artikli 23 lõiget 2, kinnitades, et vaidlusaluse otsusega määratud trahvi kindlaksmääramisel tuleb kohaldada artikli 23 lõike 2 teist lõiku, asudes samas seisukohale, et määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamise tingimused ei ole täidetud (teine väiteosa).
1.      Vastuvõetavus
29.      Kõigepealt märgin, et esitamata otseselt asja läbivaatamist takistavat asjaolu, avaldab komisjon kahtlust, kas apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetav, ja seda põhjendusel, et apellandid muutsid sisuliselt Üldkohtus arutatud vaidluse eset. Nimelt, kui esimese kohtuastme menetluses püüdsid nad tõendada, et komisjon oli kvalifitseerinud nad valesti „ettevõtjaks“ ja oli seega ekslikult välistanud tema sõnul „ettevõtjate ühenduse“ suhtes kohaldatava trahvi ülemmäära kindlaksmääramist käsitleva õigusnormi, st määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamise, tuleb tõdeda, et käesoleva apellatsioonkaebuse esimese väite raames ei sea apellandid enam vaidlustatud kohtuotsust kahtluse alla osas, milles kinnitati, et Conserve Italia on „ettevõtja“,(24) vaid nad väidavad peamiselt, et isegi niisuguse kvalifikatsiooni korral oleks Üldkohus tema erisusi arvesse võttes pidanud vaidlusaluse otsuse ära muutma, kohaldades nende suhtes seda sätet.(25)
30.      Sellega seoses meenutan, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 170 lõike 1 kohaselt ei või apellatsioonkaebuses muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset, sest Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on nimelt piiratud Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega.(26)
31.      Käsitletaval juhul ilmneb esimeses kohtuastmes aset leidnud menetluse toimikust, et kui hagiavalduses väitsid apellandid tõesti, et komisjon kvalifitseeris Conserve Italia
ekslikult „ettevõtjaks“, mitte „ettevõtjate ühenduseks“,(27) mille tulemusena ei kohaldanud ta määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmandat lõiku,(28) siis oma repliigis muutsid nad selle lähenemise nüansirikkamaks, nõustudes võimalusega, et Conserve Italiat saab käsitada ühtaegu nii „ettevõtja“ kui ka „ettevõtjate ühendusena“, täpsustades, et ta kuulub „rohkem“ selle viimase kvalifikatsiooni alla.(29) Sellest järeldub, et apellantide argumenti ei saa kvalifitseerida „uueks“, kuna määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldatavuse küsimus tõstatati ja seda arutati – olenemata Conserve Italia kvalifitseerimisest – Üldkohtus seoses tema erisustega.(30)
32.      Eelneva põhjal leian, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb tunnistada vastuvõetavaks.
2.      Sisulised küsimused
a)      Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsus ebapiisavalt põhjendatud
1)      Poolte argumendid
33.      Esimese väite esimest osa põhjendavad apellandid sisuliselt väitega, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 31–52 on ebapiisavalt põhjendatud, sest Üldkohus, kes kvalifitseeris esiteks Conserve Italia ettevõtjaks, kelle suhtes kohaldatakse määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teist lõiku, ja teiseks leidis, et argumendid selle kohta, et Conserve Italia tuleb kvalifitseerida ettevõtjate ühenduseks, ei saa anda tulemusi, piirdus ainult sellega, et kordas komisjoni arutluskäiku, analüüsimata argumente, mis käsitlesid niisuguse vastastikust laadi paljusid tooteid hõlmava ühistu nagu Conserve Italia omadusi ja toimimist.(31) Sellega seoses nõuab Euroopa Kohtu praktika komisjonilt, et ta ei kasutaks oma karistuste määramise pädevust „formalistlikult“, võtmata nõuetekohaselt arvesse asjaomase ettevõtja omadusi.(32) Kinnitades aga, et Conserve Italia erisused ei saa avaldada mõju, ei jätnud Üldkohus neid mitte üksnes analüüsimata otsuse tegemise eesmärgil, vaid ka ei põhjendanud apellantide argumentide tagasilükkamist piisavalt.
34.      Komisjon väidab, et apellantide menetlusdokumendid ei võimalda teha täpselt kindlaks väidetavaid lünki põhistuses, sest nendes dokumentides on piirdutud sisuliselt juba Üldkohtus esitatud argumentide kordamisega ja nende eesmärk on seega saavutada see, et Euroopa Kohus analüüsib esimeses kohtuastmes esitatud hagi uuesti. Tema sõnul on apellantide argumendid seega vastuvõetamatud ja igal juhul põhjendamatud.
2)      Õiguslik hinnang
35.      Kõigepealt meenutan, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab kohtuotsuse põhjendusest ELTL artikli 296 teise lõigu ning Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 ja artikli 53 esimese lõigu alusel selgelt ja üheselt nähtuma Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista vastuvõetud otsuse põhjendust ja Euroopa Kohus saaks oma kohtulikku kontrolli teostada.(33) Nagu Euroopa Kohus on aga samuti täpsustanud, ei kohusta see oma otsuste põhjendamise kohustus teda esitama ammendavat põhjendust menetluse poolte iga üksiku argumendi kohta. Põhistus võib seega olla kaudne tingimusel, et see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjendusi, millele Üldkohus tugineb, ning Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli tegemiseks apellatsioonimenetluses.(34) Lisaks täpsustan, et otsuse põhjendamise kohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste sisulise põhjendatuse küsimusest, mis on seotud vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasusega.(35)
36.      Esimese väite esimest osa tulebki analüüsida nendest kaalutlustest lähtudes.
37.      Käsitletaval juhul on vastupidi apellantide väitele nii, et Üldkohus on piisavalt selgitanud põhjusi, miks ta leiab, et Conserve Italia omadusi ja toimimist käsitlevad argumendid ei õigusta määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamist.
38.      Esimesena asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 27–32 nimelt seisukohale, et komisjon kvalifitseeris Conserve Italia õigesti ettevõtjaks määruse artikli 23 lõike 2 teise lõigu tähenduses. Meenutanud, et konkurentsiõiguses hõlmab mõiste „ettevõtja“ iga üksust, kes tegeleb majandustegevusega, olenemata selle üksuse õiguslikist seisundist ja tema rahastamise viisist, märkis Üldkohus õigesti, et niisuguseks majandustegevuseks on iga tegevus, mis seisneb kaupade ja teenuste pakkumises teataval turul. Nii on see aga just Conserve Italiaga, kelle põhitegevusala on puuviljajookide ning puu‑ ja köögiviljakonservide valmistamine ja müük, st tegevus, mida vaidlusaluses otsuses silmas peetud rikkumine puudutab. Seda, et Conserve Italia on ettevõtja ja et trahvi õigusaktides ette nähtud ülemmäär tuleb arvutada tema käibe põhjal kooskõlas määruse artikli 23 lõike 2 teise lõiguga, järeldas Üldkohus seega õigesti, kohaldades käsitletavale juhule väljakujunenud kohtupraktikat(36). Niisugune analüüs näib seda põhjendatum, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 29, seisnes apellantide põhiargument selles, et nad vaidlesid vastu Conserve Italia ettevõtjaks kvalifitseerimisele.
39.      Teisena leidis Üldkohus, et niisugust järeldust ei sea kahtluse alla apellantide argumendid, mille eesmärk oli esiteks vaielda vastu tema kvalifitseerimisele ettevõtjaks põhjendusel, et Conserve Italia on ettevõtjate ühendus (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 34 ja 35),(37) ning teiseks põhjendada määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamist enda toimimise väidetavate erisustega (selle kohtuotsuse punktid 37–46).
40.      Kuna käesoleva apellatsioonkaebuse raames ei ole seatud kahtluse alla kvalifitseerimist „ettevõtjaks“(38), on põhjenduste piisavuse hindamisel asjakohased ainult argumendid, mis puudutavad Conserve Italia erisusi, mis võivad õigustada määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamist.
41.      Sellega seoses näib mulle vajalik kohe meenutada, et kõikide nende argumentidega niisugusena, nagu need olid toodud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses, püüti tõendada, et Conserve Italia tuleb kvalifitseerida ainult ettevõtjate ühenduseks.(39) Seega on nende argumentide analüüsil seoses Üldkohtu põhjendamiskohustusega mõtet ainult siis, kui Euroopa Kohus leiab, et niisugune kohustus on olemas, kas või lisakohustusena, sest kvalifitseerimine ettevõtjate ühenduseks oleks puutunud asjasse määruse artikli 23 lõike 2 kohaldamisel.
42.      Igal juhul rajanevad apellantide esimeses kohtuastmes esitatud argumendid Conserve Italia ülesehituse paljudel õigusnormidest, korraldusest ja tööst tulenevatel erisustel, mille eesmärk on tõendada sisuliselt, et ta tegutseb asjaomasel turul ainult selleks, et taotleda oma vastastikususe eesmärki üksnes põllumajandusettevõtjate kasu eesmärgil ja esmatasandi ühistute kaudu. Põllumajandusettevõtjad annavad nimelt Conserve Italiale väidetavalt juhiseid esmatasandi ühistute kaudu ning otsustavad tema juhtimise ja tegude üle ühe ja ainsa eesmärgiga taotleda vastastikususe eesmärki.
43.      Need argumendid, mille apellandid esitasid esimeses kohtuastmes, võib kokku võtta järgmiselt:
–        põllumajandusettevõtjad on sõltumatud majandusüksused, mis ei ole vertikaalselt Conserve Italiasse lõimitud ja mis kasutavad seda ainult konserveeritud köögiviljade turul tegutsemiseks;(40)
–        Conserve Italia on mõistagi üksus, mis viis keelatud kokkuleppe reaalsuses ellu, kuid tema ei saanud sellest kasu;(41)
–        Conserve Italia ülesehitus on silmnähtavalt detsentraliseeritud, mis eristab teda kontserni ülesehitusest, sest: i) põllmajandusettevõtjad teevad tooteliike ja ‑koguseid ning strateegiaid puudutavad otsused sõltumatult;(42) ii) õiguslikud kohustused, mis põllumajandusettevõtjatel Conserve Italia reeglite kohaselt on, tagavad detsentraliseeritud suhte Conserve Italia ja põllumajandusettevõtjate vahel;(43) iii) sissemakstud varad jäävad põllumajandusettevõtjate omandisse kuni nende müümiseni kolmandatele isikutele turul ja nende ettevõtjate kanda jääb tooraine võimaliku kaotsimineku või riknemisega seotud risk isegi pärast põllumajandustoodete üleandmist(44) ning iv) sissemakstud varade hind määratakse kindlaks pärast konserveeritud köögiviljade müüki turul;(45)
–        Conserve Italia vastab liidu kohtupraktikas nõutavatele tingimustele, et ta saaks kvalifitseerida ettevõtjate ühenduseks, sest esiteks tegutseb ta ainult põllumajandusettevõtjate huvides (ega ole seega ainus turul tegutsev ettevõtja), ja teiseks koosnevad tema juhtorganid enamikus esmatasandi ühistute esindajatest, kellele kuulub enamik hääli osanike koosolekul ja kes valivad enamiku nõukogu liikmetest,(46) ning lõpuks
–        Conserve Italial on põllumajandusettevõtjate organisatsioonidega sarnane ülesehitus ja nende suhtes on ette nähtud Euroopa ad hoc regulatsioon,(47) milles on tootjaorganisatsioonidele antud ülesanne tagada tootmise planeerimine ja selle kohandamine nõudlusele, eelkõige koguse ja kvaliteedi poolest, edendada pakkumise kontsentreeritust ja liikmete toodangu turuleviimist, vähendada tootmiskulusid ja reguleerida omahindasid. Selleks, et põllumajandusühistu võiks olla „tootjaorganisatsioon“ liidu õiguse alusel, on eelkõige tarvis, et: i) ühinenud tootjad tagaksid oma organisatsiooni kontrolli ja tema otsuste juhtimise demokraatlikult; ii) põllumajandusühistu turustaks peamiselt tooteid, mis pärinevad ühinenud tootjatelt, ning iii) toodete müügi tulem kantaks tagasi ühinenud tootjatele läbipaistval viisil. Apellantide sõnul on kõik need tingimused Conserve Italia kui tootjaorganisatsiooni Apo Conerpo tütarettevõtja puhul täidetud.(48)
44.      Sellega seoses analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–45 Conserve Italia erisusi käsitlevate eri argumentide sisu ning jõudis järeldusele, et need ei puutu sisuliselt asjasse järgmistel põhjustel:
–        seda, kui ühistu tegeleb majandustegevusega, et saa põhimõtteliselt jätta liidu konkurentsinormide kohaldamisalast välja ning nende normide ühistusektori suhtes kohaldamise tingimused ei erine majandustegevuse korraldamise muude vormide omadest, sest ühistu põhimõtete kohaselt korraldatud majandusüksuse võib väga hästi kvalifitseerida ettevõtjaks, olenemata tema vastastikusest laadist (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 37 ja 38);(49)
–        asjaolu, et tema tegevuse vastastikusust arvesse võttes ei toonud Conserve Italia rikkumine talle kasu, vaid see tõi kasu ainult asjaomastele põllumajandusettevõtjatele, ei mõjuta isegi eeldusel, et see on kinnitust leidnud, seda, et Conserve Italia tegeles majandustegevusega turul, mida tema toime pandud rikkumine mõjutas (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 39);
–        asjaolu, et Conserve Italia tegeles oma tegevusega ainult oma liikmete kasu huvides, ei puutu isegi eeldusel, et see on kinnitust leidnud, asjasse, sest ettevõtjaks kvalifitseerimine majandustegevusega tegelemise tõttu ei sõltu tulunduslikkusest (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 40);(50)
–        väitele, et Conserve Italial ei ole otsustes sõltumatust ja ta on ainult lihtne kooskõlastusstruktuur, mille abil viivad põllumajandusettevõtjad ühistute vahendusel ellu oma sõltumatult kindlaks määratud äristrateegiat, kõnelevad sisuliselt vastu apellantide muud väited nende menetlusdokumentides (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 41);(51)
–        väiteid, et esiteks teevad otsused, mis käsitlevad strateegiat konserveeritud köögiviljade turul, sõltumatult põllumajandusettevõtjad, mitte Conserve Italia, ja teiseks tagavad Conserve Italia reeglid detsentraliseeritud suhte põllumajandusettevõtjate ja Conserve Italia vahel, ei kinnita selle ettevõtja korraldust ja tegevust puudutavad faktilised asjaolud (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 42–44)(52) ning lõpuks
–        väited, et esiteks jäävad Conserve Italiale toodud värsked köögiviljad Itaalia õiguse kohaselt põllumajandusettevõtjate omandiks kuni töötlemiseni ja konserveeritud köögiviljad nende omandiks kuni müümiseni kolmandatele isikutele turul, ning teiseks määrab Conserve Italia konserveeritud köögiviljade hinnad turul kindlaks põllumajandusettevõtjate huvides ja nende osavõtul, ei saa isegi eeldusel, et need on kinnitust leidnud, ümber lükata asjaolu, et Conserve Italia tegeleb majandustegevusega konserveeritud köögiviljade turul (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 45).
45.      Võttes arvesse Üldkohtu niisugust analüüsi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–45, pean vajalikuks tõdeda järgmist.
46.      Kõigepealt sooviksin meenutada, et asjaolu, et Üldkohus – ainus kohus, kes on pädev hindama faktilisi asjaolusid – valib teistsuguse tõlgenduse, kui on esitanud apellandid, ei saa iseenesest kujutada endast ebapiisavat põhjendust.(53) See tõdemus on oluline eelkõige seoses apellantide esitatud argumendiga, et Conserve Italial ei ole otsuste tegemisel sõltumatust.(54) Lisaks ei kujuta hinnang faktilistele asjaoludele juhul, kui faktilisi asjaolusid või tõendeid ei ole moonutatud(55), endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust.(56)
47.      Seejärel näib mulle, et Üldkohtu analüüsist ilmneb ka, et ta analüüsis sõnaselgelt kõiki apellantide argumente, seda küll teistsuguses järjekorras kui hagiavalduses, v.a argument, et Conserve Italial on liidu õigusnormides ette nähtud põllumajandusettevõtjate organisatsioonidega sarnane ülesehitus. Niisugune valik näib mulle täiesti põhjendatud.
48.      Esiteks tuleb esimeses kohtuastmes esitatud menetlusdokumentidest lähtudes märkida, et selle argumendi eesmärk oli tõendada, et Conserve Italiat tuleb pidada ühistuks ja veelgi enam, „ettevõtjate ühenduseks“.(57) Repliigist tuleneb, et apellandid pidasid vajalikuks viidata liidu tootjaorganisatsioone käsitlevatele õigusnormidele, et „oleks võimalik kergemini mõista reegleid, mis reguleerivad niisuguste ühistute toimimist nagu Conserve Italia“, ja rõhutada, et „vastastikuste ühingute toimimise erisusi […], mis tulenevad riigisisesel tasandil kehtestatud ühistute suhtes kohaldatavatest tsiviil‑ ja maksuõigusnormidest“, „tunnustatakse ka liidu tasandil [määruses nr 1435/2003], mis reguleerib Euroopa ühistuid“.(58) Ent Üldkohus mitte ainult ei meenutanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et komisjon nõustus vaidlusaluses otsuses, et Conserve Italia võib kvalifitseerida „ettevõtjate ühenduseks“, vaid meenutas selle kohtuotsuse punktis 45 ka, et riigisisesed õigusnormid ei saa seada kahtluse alla asjaolu, et Conserve Italia tegeleb majandustegevusega konserveeritud köögiviljade turul. See analüüs on analoogia alusel õige ka liidu õigusnormide suhtes ja seega on nendele argumentidele vaidlustatud kohtuotsuses vastatud, ehkki implitsiitselt.
49.      Teiseks märgin täiendavalt, et apellandid ei ole täpsustanud, kuidas oleksid nendest liidu õigusaktidest tulenevad kohustused võinud mõjutada konkurentsiõiguse valdkonnas trahvi määramise reegleid ja veelgi enam määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaldamist. Nad ei osuta ka ühelegi vastuolule liidu õiguses ning eelkõige liidu konkurentsiõigusest tulenevate nõuete ja nii riigisisestest kui ka liidu põllumajandusturgude ühist turukorraldust käsitlevatest õigusaktidest tulenevate nõuete(59) vahel. Nad märgivad ainult, et Conserve Italia aitab kaasa tootjaorganisatsiooni Apo Conerpo eesmärkide saavutamisele ja on seega tema „tütarettevõtja“, kes vastab liidu õigusaktide kohaselt nõutavatele tingimustele, selgitamata siiski, miks välistab see asjaolu tema kvalifitseerimise ettevõtjaks. Sellega seoses märgin igaks juhuks, et isegi nõustudes, et Conserve Italial on samaväärne ülesehitus „tootjaorganisatsiooniga“ määruse nr 1308/2013 tähenduses, ei võimalda ükski selles määruses ette nähtud sätetest panna sanktsiooni määramisel „ühisorganisatsiooni“ käitumist ainuüksi selle liikmete süüks.
50.      Niisugustel asjaoludel leian, et Üldkohtule ei saa ette heita, et ta jättis vastamata Conserve Italia erisusi puudutavatele argumentidele, sest põhjendused, mille ta valis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–45, on piisavad, et apellandid saaksid teada põhjused, miks leiti nende argumendid olevat tulemusetud, ja Euroopa Kohtul saada piisavalt teavet, et teostada käesolevas apellatsioonimenetluses oma kontrolli.
51.      Pealegi ei saa niisugust järeldust ümber lükata apellantide argumendid, millega püütakse sisuliselt kritiseerida kõnealuste sätete väidetavat „formalistlikku“ kohaldamist Üldkohtu poolt, mille puhul ei võetud nende sõnul arvesse Conserve Italia omadusi. Selle argumendi eesmärk ei ole nimelt vaielda vastu sellele, et Üldkohtu põhjendused on piisavad, vaid sellele, et need on põhjendatud – analüüs, mis kuulub esimese väite teise osasse.(60) Täpsemalt puudutab küsimus, kas Üldkohus kohaldas määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 liiga „formalistlikult“, selle sätte kohaldamist ennast, mitte põhistuse ulatust.
52.      Teen seega ettepaneku lükata esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
b)      Esimese väite teine osa, mille kohaselt on kohaldatud valesti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
1)      Poolte argumendid
53.      Esimese väite teise osa põhjendamiseks kinnitavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–51 rikkus Üldkohus õigusnormi, tõlgendades trahvide arvutamist käsitlevaid sätteid „jäigalt ja formalistlikult“, millega ta rikkus määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmandat lõiku. Nad väidavad sellega seoses, et kuigi on selge, et Euroopa Kohtu praktikas on tunnustatud võimalust, et üks ja sama üksus kvalifitseeritakse korraga „ettevõtjaks“ ja „ettevõtjate ühenduseks“, välistas Üldkohus selle sätte kohaldamise a priori, ehkki selle kohaldamise tingimused olid täidetud. Nii on see käsitletaval juhul, sest esiteks puudutab kõnealune rikkumine Conserve Itaalia kui ettevõtjate ühenduse ligikaudu 350 põllumajandusettevõtjast liikme tegevust ja teiseks tegutsesid need põllumajandusettevõtjad turul, mida rikkumine puudutab (st konserveeritud köögiviljade turul). Määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu „funktsionaalse“ kohaldamise korral oleks trahvi õigusaktidest tulenev ülemmäär seega tulnud kindlaks määrata mitte apellantide kogukäibe,(61) vaid Conserve Italia käibe põhjal, mis on seotud toodetega, mida keelatud kokkulepe rikkumises osalemise viimasel aastal puudutas.(62) Conserve Italia käibe arvessevõtmine põllumajandusettevõtjate käibe asemel, nagu nõuab määruse artikli 23 lõike 2 kolmas lõik, tuleneb vajadusest võtta arvesse ühistumaailma erisusi, kahjustamata konkurentsiõiguse eesmärke ning eelkõige rikkumise raskuse ja asjaomaste ettevõtjate majandusliku võimsusega proportsionaalse trahvi määramist.(63) Niisugune lähenemine on seda enam õigustatud, et ainult need 350 põllumajandusettevõtjat, kellelt pärinesid asjaomased tooted, said keelatud kokkuleppe elluviimisest tulenevate kõrgemate hindade kohaldamisest kasu ja peavad võtma määratud trahvi enda kanda.
54.      Komisjon väidab, et apellantide argument on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu.
2)      Õiguslik hinnang
55.      Meenutan kohe, et Üldkohus leidis, et esiteks määrati trahvi ülemmäär õigesti kindlaks määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu põhjal, sest on selge, et Conserve Italia osales keelatud kokkuleppes „ettevõtjana“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 46), ja teiseks ei oleks „nii või teisiti“ seda trahvi ülemmäära saanud õiguspäraselt arvutada selle määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu põhjal, sest selles sättes ette nähtud tingimused ei ole täidetud. Täpsemalt selgitas Üldkohus, et rikkumine puudutab konserveeritud köögiviljade turgu, kus tegutses ainult Conserve Italia, mitte tarneahelas eelnevat värskete köögiviljade müügi turgu, mida Conserve Italia kasutas, et konserveeritud köögivilju toota, ja kus tegutsevad põllumajandusettevõtjad, kes on nende 34 ühistu liikmed, kes ise on Conserve Italia liikmed (selle kohtuotsuse punktid 49 ja 50). Pealegi välistas Üldkohus viimati viidatud sätte kohaldamise põhjendusel, et selle kohaldamine põrkuks käsitletaval juhul selle ratio legis’ega, milleks on tugevdada, mitte leevendada määratavate trahvide hoiatavat mõju. Üldkohus leidis seega, et kuna Conserve Italia tegeleb oma liikmete majandustegevusest eraldiseisva majandustegevusega ja tal on käive, mis peegeldab adekvaatselt tema suurust ja majanduslikku võimsust, ei olnud ei vajalik ega asjakohane kasutada hoiatava trahvi kindlaksmääramiseks tema liikmete kumuleeritud käivet (selle kohtuotsuse punkt 51).
56.      Niisugune hinnang tundub mulle põhjendatud, mistõttu ei saa Üldkohtule ette heita, et ta rikkus õigusnormi sellega, et jättis rahuldamata apellantide nõude kohaldada määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmandat lõiku n-ö funktsionaalselt.
57.      Olles tuvastanud, et trahvi õigusaktidest tulenev ülemmäär tuleb kindlaks määrata selle üksuse põhjal, kes tegutses turul, mida rikkumine puudutab ja mis tekitas tõesti tema oma käibe, st Conserve Italia põhjal, kohaldas Üldkohus pelgalt üldreeglit, mille kohaselt ei ületa trahvi õigusaktidest tulenev ülemmäär 10% kogukäibest „ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul“.(64)
58.      Niisugust järeldust ei sea kahtluse alla apellantide mitmesugused argumendid.
59.      Esimesena tõden, et esimese väite teise osaga püütakse peamiselt kahtluse alla seada Üldkohtu hinnangut faktilistele asjaoludele ning see ei ole apellatsioonkaebuse etapis vastuvõetav. Esiteks põhineb apellantide etteheide kaudselt väitel, et faktiliste asjaolude hindamisel on tehtud viga, sest Üldkohus ei nõustunud, et kõnealune rikkumine puudutab Conserve Italiaga ühinenud 350 ettevõtja tegevust. Viidates vaidlusaluse otsuse põhjendustele 8 ja 656, lahendas Üldkohus sõnaselgelt (ja lõplikult) selle küsimuse, korrates, et on selge, et turg, mida rikkumine puudutab, on konserveeritud köögiviljade turg, mida kasutas ainult Conserve Italia, mitte tarneahelas eelnev turg, st värskete köögiviljade turg, millel tegutsesid need 350 põllumajandusettevõtjat.(65) Niisugust hinnangut ei saa selles etapis ümber lükata, kui ei ole tehtud ilmset hindamisviga. Teiseks märgin, et vastupidi nende esialgsele seisukohale esimeses kohtuastmes(66) ei vaidle apellandid vastu sellele, et Conserve Italia võib kvalifitseerida „ettevõtjaks“ seepärast, et ta tegeleb majandustegevusega ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu kohaldamise seaduslikud tingimused on seega formaalselt täidetud. Nad kinnitavad siiski, et Üldkohus oleks pidanud kaugenema määruse tõlgendusest, mida ta nimetab „jäigaks ja formalistlikuks“, eelkõige Conserve Italia toimimise erisuste tõttu. Seda tehes ja väidetava õigusnormi rikkumise kattevarjus paluvad apellandid tegelikult Euroopa Kohtul uuesti läbi vaadata faktilised asjaolud, mis on seotud Conserve Italia toimimise ja tema rolliga rikkumises, kuid seda ei saa moonutamise puudumise korral (mida apellandid ei ole pealegi tõendanud(67)) menetluse selles etapis teha. Nendel põhjustel leian, et see väiteosa tuleb vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta.
60.      Teisena isegi eeldusel, et Euroopa Kohus peab vajalikuks analüüsida esimese väite teist osa sisuliselt, tuleb märkida, et apellantide väited on igal juhul põhjendamatud.
61.      Esiteks, nagu on juba märgitud esimese väiteosa käsitlemise raames, esitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 29–45 üksikasjalikult põhjused, miks tuleb Conserve Italiat ühelt poolt pidada „ettevõtjaks“, kellel on oma äripoliitika, mitte lihtsalt põllumajandusettevõtjate äristrateegia elluviimise instrumendiks, ning teiselt poolt turul, mida rikkumine puudutab, sõltumatult tegutsevaks. Nende faktiliste asjaolude põhjal näib mulle seega täiesti loogiline ja järjepidev – ilma et see annaks tunnistust „liiga suurest formalismist“ –, et Üldkohus leidis, et komisjon määras trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära õigesti kindlaks määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu alusel, mida kohaldatakse „ettevõtjate“ suhtes.
62.      Teiseks leian ka, et Üldkohus otsustas õigesti, et määruse artikli 23 lõike 2 kolmas lõik ei ole käsitletaval juhul kohaldatav. Olenemata sellest, et Üldkohus esitas põhjused, miks selles sättes ette nähtud tingimused ei ole käsitletaval juhul täidetud, ja et tegemist on faktiliste asjaolude hindamisega, mis ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse (vt käesoleva ettepaneku punktid 55–59), tuleb märkida, et isegi eeldusel, et see õigusnorm on kohaldatav, ei vasta selle tõlgendus, mille apellandid välja pakuvad, ilmselgelt selle sätte sõnastusele.(68)
63.      Meenutan, et apellandid väidavad, et trahvi õigusnormidest tulenev ülemmäär oleks tulnud arvutada „Conserve Italia käibe põhjal, mis on seotud toodetega, mida keelatud kokkulepe puudutab, rikkumises osalemise viimasel aastal“. Niisugune kohaldamine ei vasta aga määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu sõnastusele. Esiteks on selles õigusnormis ette nähtud ettevõtjate ühenduse „liikmete“, mitte ettevõtjate ühenduse enda käibe arvessevõtmine, eriti mitte proportsionaalselt. Teiseks, kuigi määruse artikli 23 lõike 2 kolmandas lõigus ei ole täpsustatud, millise aasta käivet arvesse võetakse – mis kujutab endast prognoositavuse ja õiguskindluse seisukohast õiguslünka –, tuleb rõhutada, et selle lõike teises lõigus on sõnaselgelt kindlaks määratud, et arvesse võetakse otsuse tegemisele eelnenus majandusaastat. Ühtluse huvides ei ole vastupidi sellele, mida apellandid apellatsioonimenetluses väidavad, seega mingit põhjust nimetatud reeglist kõrvale kalduda kolmanda lõigu kohaldamisel.(69)
64.      Kolmandaks näib mulle ammendavuse huvides vajalik analüüsida, kas määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu n-ö funktsionaalne kohaldamine oleks võinud olla õigustatud muudel põhjustel, mida apellandid esimese väite teise osa raames mainivad.
65.      Ühelt poolt tuleb väidetava „vajaduse kohta võtta arvesse ühistumaailma erisusi, toomata ohvriks konkurentsiõiguse eesmärke“, tõdeda, et argument, et Conserve Italia asjaomaste toodete käibe arvessevõtmine nende 350 asjaomase põllumajandusettevõtja käibe asemel, keda need tooted puudutavad, oleks sisuliselt õiglasem teiste põllumajandusettevõtjate suhtes, kes töötlevad ja turustavad tooteid ise ühistuks ühinemise asemel, ei saa anda tulemusi. Euroopa Kohtule edastatud toimikust ei ilmne nimelt, et niisugused põllumajandusettevõtjad osalesid tõesti keelatud kokkuleppes. Lisaks ei sea see argument kahtluse alla vaidlustamata asjaolu, et Conserve Italia müüs ise konserveeritud köögivilju turul ning et seega peegeldab tema käive tõepäraselt tema tegevust konserveeritud köögiviljade turul, kus rikkumine toime pandi, samuti tema suurust ja majanduslikku võimsust.
66.      Teiselt poolt väidavad apellandid sisuliselt, et ainult 350 põllumajandusettevõtjat said kasu kokkuleppe elluviimisest tulenevate kõrgemate hindade kohaldamisest ja peavad seega määratud trahvi maksma. Peale asjaolu, et niisugusele väitele näib tõsiselt vastu rääkivat see, mida kinnitab komisjon vaidlusaluses otsuses,(70) tuleb märkida, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 eesmärk ei ole mitte teha kindlaks isik, kes trahvi tasuma peab, vaid määrata kindlaks selle ülemmäär tagamaks, et see on proportsionaalne asjaomaste ettevõtjate majandusliku võimsusega. Igal juhul ei saa konkurentsivastasest tegevusest kasu saajate kindlakstegemine üksuste rühmituses, ükskõik kas tegemist on „rühma“ või „ettevõtjate ühendusega“, kujutada endast asjakohast asjaolu trahvi määramisel, kui rühmituse vastutus on kindlaks tehtud. Samamoodi kuuluvad trahvi tasumise võimet käsitlevad kaalutlused pigem panustamise võimet käsitlevate reeglite alla, mis on ette nähtud eelkõige trahvide arvutamise suuniste punktis 35 ja võimaldasid käsitletaval juhul trahvi täiendavalt 49,83% vähendada.(71)
67.      Teen seega ettepaneku jätta esimese väite teine osa vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul lükata see põhjendamatuse tõttu tagasi.
C.      Teine väide
1.      Poolte argumendid
68.      Teise väitega, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse samu punkte 48–51 ja kattub osaliselt esimese väite teise osaga, tuginevad apellandid määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 rikkumisele ja väärale kohaldamisele, tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 49. Nende sõnul tõlgendas Üldkohus valesti seda õigusnormi käsitlevat Euroopa Kohtu praktikat,(72) eelkõige kinnitades selle kohtuotsuse punktis 48, et artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamine on erandjuhtum, mida tuleks kasutada ainult selleks, et kaitsta trahvi hoiatavat mõju. Nad väidavad, et niisugune kitsendav tõlgendus on vastuolus seaduslikkuse ja proportsionaalsuse nõuetega, mida harta artikli 49 kohaselt trahvide suhtes kohaldatakse. See kohtupraktika viib nende sõnul mõttele, et artikli 23 lõike 2 eesmärki ei tule otsida ainult puhtalt repressiivset laadi eesmärkidest, mistõttu tuleks hoiduda vaidlusaluse sätte kohaldamisala piiramisest üksnes juhtumitega, mil trahvi kindlaksmääramisel on vaja kindlaks määrata kõrgem ülemmäär.
69.      Komisjon leiab, et ka see väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.      Õiguslik hinnang
70.      Kõigepealt meenutan, et nagu ilmneb käesoleva ettepaneku punktist 55, välistas Üldkohus määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaldamise peamiselt põhjendusel, et selles sättes nõutavad faktilised tingimused ei olnud täidetud. Seega oleks teistsuguse järelduse tegemiseks tarvis hinnata käsitletava juhtumi faktilisi asjaolusid uuesti, mis apellatsiooni staadiumis on välistatud.
71.      Järgnev teise väite analüüs on seega esitatud täiendava võimalusena.
72.      Märgin, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmandas lõigus on kodifitseeritud sisuliselt Euroopa Kohtu ja Üldkohtu väljakujunenud praktika, mis võimaldab teatavatel täpsetel juhtudel arvesse võtta käivet, mida said ettevõtjad, kes on ühenduse liikmed, kui ühenduse käive ei näita ei tema suurust ega majanduslikku võimsust, ning seda selleks, et vältida liidu konkurentsiõiguse valdkonnas määratud trahvide hoiatava mõju nõrgenemist.
73.      Nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 24 ja 25 täpsustasin, on need väited põhjendatud ja neid ei saa kahtluse alla seada apellantide esitatud teistsugused argumendid.
74.      Esiteks apellantide argument, et kohtuotsuse Coop de France bétail et viande punktist 97 ilmneb, et ühenduse liikmete käivet võib arvesse võtta mitte üksnes selleks, et tagada hoiatav mõju, vaid ka niisugustel muudel eesmärkidel nagu asjaolu, et liikmed osalesid rikkumises, et see puudutab nende tegevust ja et seda viiakse ellu otseselt nende kasu eesmärgil, on ilmselgelt selle kohtuotsuse lünkliku ja valikulise tõlgendamise tulemus, sest on jäetud mainimata, et Euroopa Kohus märkis selle kohtuotsuse punktis 96 sõnaselgelt, et komisjoni võimalus võtta arvesse ühenduse liikmete käivet on asjakohane siis, kui see käive ei ole proportsionaalne tema tegevuse ja suurusega, just „hoiatava trahvi määramiseks“. Tuleb ka rõhutada, et seda, et hoiatav mõju on keskse tähtsusega, kui tehakse otsus võtta arvesse liikmete käivet, on uuesti kinnitatud Leedu notarite kohtuotsuse punktis 123.
75.      Teiseks tuleb tagasi lükata kriitika, et on rikutud harta artiklit 49, mis puudutab määratud karistuse proportsionaalsust, sest trahv arvutati tegeliku käibe põhjal, mille Conserve Italia sai turul, mida rikkumine puudutab. Seega – ja vastupidi apellantide väitele – ei oleks selle käibe arvessevõtmine, mida sai Conserve Italia tänu igalt põllumajandusettevõtjatelt pärinevatele toodetele, peale selle, et see võimalus ei põhine mingil õiguslikul alusel, võimaldanud peegeldada piisavalt adekvaatselt ja nii, nagu liidu seadusandja on selle ette näinud, selle üksuse suurust ja majanduslikku võimsust, kes on rikkumise eest vastutav ja kelleks on Conserve Italia.
76.      Teen seega ettepaneku jätta teine väide vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või lükata see igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi ning jätta seega apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
VII. Kohtukulud
77.      Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellandid peavad minu hinnangul kohtuvaidluse kaotama, teen ettepaneku mõista kohtukulud välja neilt.
VIII. Ettepanek
78.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–        jätta Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr‑i ja Conserves France SA kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
1      Algkeel: prantsuse.
2      2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna leping (ELT 1994, L 1, lk 3; edaspidi „EMP leping“).
3      ELT 2022, C 412, lk 6. Komisjoni otsuse konsolideeritud versiooniga (kättesaadav ainult itaalia keeles) võib tutvuda järgmisel aadressil: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus [ELTL artiklites 101 ja 102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
5      ELT 2006, C 210, lk 2.
6      Täpsemalt seisnesid need kaks kokkulepet müügihindade kokkuleppimises, müügihindade poliitika ja struktuuri kooskõlastamises, mahukvootide ja turuosade jagamises, klientide ja turgude jagamises, jaemüüjatele ja/või toitlustussektorile esitatavate pakkumuste ja hinnapakkumiste kooskõlastamises, muude müügitingimuste ja mahahindluste, sealhulgas turundusstrateegia ja müügiedenduspoliitika kooskõlastamises ning tundliku äriteabe vahetamises (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 8).
7      Vt trahvi suuruse kindlaksmääramise kohta vaidlusaluse otsuse punktid 577–683, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 17–23. See trahv määrati kindlaks järgmisel viisil: kõigepealt tuvastas komisjon, et konserveeritud köögiviljade, mida eelmises punktis silmas peetud rikkumine puudutab, müügi väärtus oli ligikaudu 40 miljonit eurot. Seejärel kohaldas ta selle summa suhtes 18‑protsendilist määra, et võtta arvesse rikkumise raskust, siis kohandas nii saadud summat mitu korda seoses rikkumise kestuse ja hoiatamiseesmärgiga, ning see andis trahvi „põhisummaks“ ligikaudu 102 miljonit eurot. Viimast summat vähendati seejärel 81 miljoni euroni teatavate süüd kergendavate asjaolude tõttu. Tuvastades siiski, et isegi vähendatuna ületas see summa trahvi õigusaktides ette nähtud ülemmäära, milleks on määratud 10% asjaomase üksuse viimasest konsolideeritud kogukäibest (mis oli ligikaudu 797 miljonit eurot) määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigus kohaselt (st ligikaudu 80 miljonit eurot), vähendas komisjon seda uuesti, et see ei ületaks nimetatud ülemmäära. Lõpuks kohaldas komisjon nii saadud summa suhtes üksteise järel kaht märkimisväärset täiendavat vähendamist (millest üks oli 50% ja teine 49,83%), et võtta arvesse vastavalt esiteks Conserve Italia koostööd tema leebema kohtlemise taotluse raames ja teiseks tuvastatud asjaolu, mille kohaselt „seaks“ trahv juhul, kui seda ei vähendata, „pöördumatult ohtu [apellantide] majandusliku elujõulisuse“ (trahvide arvutamise suuniste punkti 35 kohaselt).
8      Esimese väite raames heitsid apellandid komisjonile ette, et viimane määras trahvisumma ülemmäära määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu alusel kindlaks kogu konsolideeritud käibe põhjal, mille Conserve Itaalia sai vaidlusaluse otsuse kuupäevale eelnenud majandusaastal (ehk ligikaudu 800 miljonit eurot), ehkki ta oleks pidanud määruse artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu alusel võtma arvesse käivet, mille Conserve Italia sai samal ajavahemikul ainult seoses vaidlusaluses otsuses silmas peetud põllumajandussaadusi üle andnud põllumajandusettevõtjatega (ehk ligikaudu 57 miljonit eurot). Sellega seoses kvalifitseeris komisjon Conserve Italia vaidlusaluses otsuses ekslikult „ettevõtjaks“, mitte „ettevõtjate ühenduseks“ ja keeldus seega põhjendamatult kohaldamast ettevõtjate ühenduste suhtes kohaldatavaid trahvi ülemmäära kindlaksmääramist käsitlevaid sätteid.
9      Teise väite raames, mis jaguneb neljaks osaks, seadsid apellandid nende sätete alusel kahtluse alla trahvi põhisumma kindlaksmääramise, mis puudutab esiteks valitud müügiväärtust, teiseks rikkumise raskuse arvessevõtmist, kolmandaks selle kestuse arvessevõtmist ning neljandaks täiendava summa kohaldamist hoiatatavuse eesmärgil.
10      Vt selle kohta 3. septembri 2024. aasta kohtuotsus Illumina ja Grail vs. komisjon (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
11      Kohtujuristi kursiiv.
12      Vt 19. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Wouters jt (C‑309/99, EU:C:2002:98, punktid 59–62) ning kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas Wouters jt (C‑309/99, EU:C:2001:390, punkt 61).
13      Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta esimene määrus asutamislepingu artiklite 85 ja 86 rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3). Selle määruse artikli 15 lõikes 2 oli ainult ette nähtud, et komisjon võib „otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000–1 000 000 arvestusühikut või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10%
iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest“ (kohtujuristi kursiiv).
14      Vt selle kohta 23. veebruari 1994. aasta kohtuotsus CB ja Europay vs. komisjon (T‑39/92 ja T‑40/92, EU:T:1994:20, punktid 136 ja 137); 21. veebruari 1995. aasta kohtuotsus SPO jt vs. komisjon (T‑29/92, EU:T:1995:34, punkt 385) ning 14. mai 1998. aasta kohtuotsus Finnboard vs. komisjon (T‑338/94, EU:T:1998:99, punktid 270 ja 282), mis jäeti pärast apellatsioonkaebuse esitamist muutmata 16. novembri 2000. aasta kohtuotsusega Finnboard vs. komisjon (C‑298/98 P, edaspidi „kohtuotsus Finnboard“, EU:C:2000:634).
15      Vt kohtuotsus Finnboard (punkt 66) (kohtujuristi kursiiv). Vt ka Euroopa Kohtu presidendi 23. märtsi 2001. aasta kohtumäärus FEG vs. komisjon (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, punkt 11).
16      Komisjoni esitatud ettepanek võtta vastu nõukogu määrus asutamislepingu artiklite 81 ja 82 rakendamise kohta ning millega muudetakse määrusi (EMÜ) nr 1017/68, (EMÜ) nr 2988/74, (EMÜ) nr 4056/86 ja (EMÜ) nr 3975/87 (COM(2000) 582 (lõplik)) (EÜT 2000, C 365 E, lk 284).
17      Vt Euroopa Parlamendi 21. juuni 2001. aasta aruanne ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu määrus asutamislepingu artiklite 81 ja 82 rakendamise kohta ning millega muudetakse määrusi (EMÜ) nr 1017/68, (EMÜ) nr 2988/74, (EMÜ) nr 4056/86 ja (EMÜ) nr 3975/87 – Majanduse ja rahanduse komisjon (A5-0229/2001).
18      Vt selle kohta 18. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Lietuvos notarų rūmai jt (C‑128/21, edaspidi „Leedu notarite kohtuotsus“, EU:C:2024:49, punkt 125), milles Euroopa Kohus kinnitas, et see õigusnorm kujutab endast selle kohtupraktika „kodifitseerimist“.
19      18. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Coop de France bétail et viande jt vs. komisjon (C‑101/07 P ja C‑110/07 P, edaspidi „kohtuotsus Coop de France bétail et viande“, EU:C:2008:741).
20      Vt kohtuotsus Coop de France bétail et viande (punktid 94 ja 98) ning Leedu notarite kohtuotsus (punktid 123–125). Vt ka Euroopa Kohtu presidendi 23. märtsi 2001. aasta määrus FEG vs. komisjon (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183), mille kohaselt „[s]elline analüüs põhineb mõttel, et mõju, mida ettevõtjate ühendus võis turule avaldada, ei sõltu tema enda „käibest“, millest ei ilmne ei tema suuruses ega majanduslik võimsus, vaid tema liikmete käibest, mis annab tunnistust tema suurusest ja majanduslikust võimsusest“.
21      Vt 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Laufen Austria vs. komisjon (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt selle kohta 7. juuni 1983. aasta kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs. komisjon (100/80–103/80, EU:C:1983:158, punktid 119–121).
23      Vt 26. novembri 2013. aasta kohtuotsus Groupe Gascogne vs. komisjon (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, punktid 47 ja 48 ning seal viidatud kohtupraktika).
24      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 29–32, milles Üldkohus lükkas tagasi esimese väite, asudes seisukohale, et komisjon leidis õigesti, et Conserve Italia on „ettevõtja“ määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teise lõigu tähenduses, sest on selge, et ta tegeleb majandustegevusega, mis seisneb toodete pakkumises, eelkõige konserveeritud köögiviljade turul.
25      Vt apellatsioonkaebuse punkt 28, milles on märgitud, et õige oletuse korral, et Conserve Italia tuleb kvalifitseerida ettevõtjaks seetõttu, et ta tegeleb turul majandustegevusega, ruttas Üldkohus järeldama, et apellantide kõik argumendid, millega püütakse tõendada tema konkreetseid omadusi tuleb a priori tagasi lükata, sest need ei saa anda tulemusi“ (kohtujuristi kursiiv).
26      Vt 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, punktid 98 ja 99 ning seal viidatud kohtupraktika). Pool ei saa seega esitada esimest korda Euroopa Kohtu apellatsioonimenetluses väidet, mida ta ei ole Üldkohtus esitanud, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Uued väited, mida ei esitatud Üldkohtule, tuleb apellatsioonkaebuse raames seega tunnistada vastuvõetamatuks.
27      Esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses toodud esimese väite pealkiri oli „Esimene väide, mille kohaselt on rikutud ELTL artikli 101 lõiget 1, määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmandat lõiku ja suuniste punkti 33 faktivea ja õigusnormi rikkumisega, sest Conserve Italia on kvalifitseeritud ettevõtjaks, mitte ettevõtjate ühenduseks, ning trahvi õigusnormidest tuleneva ülemmäära kindlakstegemisel on tehtud viga“. Vt ka Üldkohtule esitatud hagiavalduse punkt 81, mille kohaselt „[t]egi komisjon faktivea ja rikkus õigusnormi, kvalifitseerides Conserve Italia ELTL artikli 101 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamisel ettevõtjaks, mitte ettevõtjate ühenduseks“. Vt ka Üldkohtule esitatud hagiavalduse punkt 173, milles apellandid kinnitavad, et ei saa nõustuda seisukohaga, et Conserve Italia tuleks kvalifitseerida seoses konkurentsiõiguse ja seega täpsemalt trahvi õigusaktidest tuleneva ülemmäära arvutamisega ettevõtjaks, sest riigisisesest ja liidu (tsiviil‑ ja maksu)õigusest lähtudes on ta hoopis põllumajandustootjate ühinemise vahend, kes tegutseb oma liikmete huvides ja ainult nende kasu silmas pidades, kusjuures viimased peavad tagama selle üle kontrolli.
28      Conserve Italia lähtub seisukohast, et „määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 on ette nähtud kaks erinevat arvutusmeetodit olenevalt sellest, kas konkurentsiõiguse rikkumise on toime pannud ettevõtja (teine lõik) või „ettevõtjate ühendus“ (kolmas lõik)“ (vt selle kohta Üldkohtule esitatud hagiavalduse punkt 86). Nende sätete niisuguse tõlgenduse puhul ei võeta aga arvesse seda, et ka teises lõigus on sõnaselgelt viidatud „ettevõtjate ühendustele“.
29      Vt Üldkohtus esitatud repliigi punkt 58, mille kohaselt „eelistas komisjon seoses vastandusega, kas Conserve Italia on „ettevõtja“ või „ettevõtjate ühendus“, nendest kahest kvalifikatsioonist esimest ja jättis teise põhjendamatult tagaplaanile“.
30      Üldkohtus esitatud repliigi punktis 16 väitsid apellandid, et „kuna Conserve Italia oli (näiliselt vaieldamatult) kvalifitseeritud „ettevõtjate ühenduseks“, oleks komisjon pidanud kindlaks tegema, missugune määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teises lõigus või artikli 23 lõike 2 kolmandas lõigus kirjeldatud juhtum vastab kõige paremini niisuguse struktureeritud ühistu nagu Conserve Italia toimemehhanismidele“ (kohtujuristi kursiiv).
31      Apellantide sõnul oleks Üldkohus nende erisuste tõttu, mis eristavad Conserve Italiat ühte toodet hõlmavatest kapitaliühingutest või ühistutest, pidanud trahvi suuruse kindlaks määrama määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmanda lõigu kohaselt.
32      Vt analoogia alusel 25. novembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika). Mis puudutab ühistuid, siis tuleneb see ettevõtja omaduste arvessevõtmine nii Euroopa Kohtu praktikast (vt analoogia alusel 8. septembri 2011. aasta kohtuotsus Paint Graphos jt, C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, punkt 55) kui ka liidu õigusaktidest (vt nõukogu 22. juuli 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1435/2003 Euroopa ühistu (SCE) põhikirja kohta (ELT 2003, L 207, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 280) ning komisjoni teatis nõukogule, Euroopa Parlamendile, Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele ühistute edendamise kohta Euroopas, KOM(2004) 18 (lõplik)).
33      Vt 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus France Télécom vs. komisjon (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
34      Vt 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus United Parcel Service vs. komisjon (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, punkt 47). Vt selle kohta ka 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus Ja zum Nürburgring vs. komisjon (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
35      Vt 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ferriere Nord vs. komisjon (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, punkt 172 ja seal viidatud kohtupraktika).
36      Vt 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
37      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34 ja 35 otsustas Üldkohus, et väljakujunenud kohtupraktikat arvesse võttes märkis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjenduses 647 õigesti, et isegi kui Conserve Italiat võib pidada ka ettevõtjate ühenduseks ELTL artikli 101 tähenduses, sest tema liikmed on ettevõtjad või ettevõtjate ühendused, ei mõjuta see asjaolu kuidagi tema kvalifitseerimist ettevõtjaks.
38      Vt käesoleva ettepaneku punktid 29–32.
39      Vt Üldkohtus esitatud hagiavalduse punktid 99–167 pealkirja „Conserve Italia on ettevõtjate ühendus“ all.
40      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 84, 99 ja 100).
41      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punkt 99).
42      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 112–121).
43      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 122–126).
44      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 127–132 ja 133–135).
45      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 136–147).
46      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 148–167).
47      St nõukogu 28. oktoobri 1996. aasta määrus (EÜ) nr 2200/96 puu- ja köögiviljaturu ühise korralduse kohta (EÜT 1996, L 297, lk 1; ELT eriväljaanne 03/20, lk 55); nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (ELT 2007, L 299, lk 1), kusjuures see tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusega (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (ELT 2013, L 347, lk 671), ning määrus nr 1435/2003.
48      Vt Üldkohtule esitatud hagiavaldus (punktid 168–173).
49      Nendes punktides on sellega seoses viidatud 16. novembri 1995. aasta kohtuotsusele Fédération française des sociétés d’assurance jt (C‑244/94, EU:C:1995:392, punkt 20) ning 2. juuli 1992. aasta kohtuotsusele Dansk Pelsdyravlerforening vs. komisjon (T‑61/89, EU:T:1992:79, punkt 52).
50      Vt selle kohta 16. novembri 1995. aasta kohtuotsus Fédération française des sociétés d’assurance jt (C‑244/94, EU:C:1995:392, punkt 21).
51      Üldkohus tugines sellega seoses asjaolule, et apellandid rõhutasid esiteks, et põllumajandusettevõtjad ja Conserve Italia ei ole lõimitud, ning teiseks toonitasid põllumajandusettevõtjate kandvat ja keskset rolli Conserve Italia sisemises struktuuris.
52      Üldkohus tuvastas nimelt, et terve hulk asjaolusid kõneleb vastu apellantide argumendile, et Conserve Italial puudub autonoomia ja ta on lihtsalt põllumajandusettevõtjate instrument. Esiteks märkis Üldkohus, et ei ole vaieldud vastu sellele, et Conserve Italia töötleb värskeid puu‑ ja köögivilju, mida tarnivad talle põllumajandusettevõtjad (kusjuures 34 ühinenud ühistul on ligikaudu 14 000 liiget), talle kuuluvas ja tema hallatavas vabrikus ning et ta müüb töödeldud tooteid oma klientidele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 43). Teiseks ilmneb aiandusreeglitest, mille Conserve Italia võttis vastu 26. oktoobril 2018 ning mis reguleerib Conserve Italia ja tema liikmete suhet, et asjaomase ettevõtja äristrateegia konserveeritud köögiviljade turul määrab kindlaks Conserve Italia, mitte põllumajandusettevõtjad. Aiandusreeglite artiklis 1 on nimelt ette nähtud, et Conserve Italia nõukogu määrab kindlaks turunduskavad ning vajalike toorainete kogused ja liigid. Reeglite artikkel 6 kohustab Conserve Italia liikmeid kasutama ainult seemneid, mida tema neile tarnib (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 44).
53      Lisaks, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 15 õigesti meenutab, ei või liidu kohtud mingil juhul asendada akti vastuvõtja põhjendusi enda omadega (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Orange Polska vs. komisjon, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, punkt 105).
54      Vt käesoleva ettepaneku 50. joonealune märkus.
55      Apellandid piirduvad apellatsioonkaebuses märkimisega, et nende sissejuhatavad märkused Conserve Italia toimimise kohta „peaksid võimaldama selgitada faktiliste asjaolude moonutamist Üldkohtu poolt […]“, ilma et nad tooksid täpselt esile asjaolud, mida Üldkohus moonutas, ega selgitaks, kuidas moonutamine toimiku materjalist selgelt ilmneb (vt selle kohta 24. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, punkt 228).
56      Vt 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, punkt 53).
57      Need argumendid on esitatud Üldkohtule esitatud hagiavalduses pealkirja „Conserve Italial on sarnane ülesehitus nagu põllumajandusettevõtjate organisatsioonidel, kelle puhul on ette nähtud liidu ad hoc õigusnormid“ all ja see on omakorda peatüki III.A.4 „Conserve Italia on ettevõtjate ühendus“ üks alajaotisi. Lisaks kinnitavad apellandid hagiavalduse punktis 173, et „ei saa nõustuda seisukohaga, et Conserve Italia tuli kvalifitseerida seoses konkurentsiõigusega ja täpsemalt trahvi õigusnormidest tuleneva ülemmäära arvutamisega ettevõtjaks, sest riigisisesest ja liidu (tsiviil‑ ja maksu)õigusest lähtudes on ta hoopis põllumajandustootjate ühinemise vahend, kes tegutseb oma liikmete huvides ja ainult nende kasu silmas pidades, kusjuures viimased peavad tagama selle üle kontrolli“ (kohtujuristi kursiiv).
58      Vt Üldkohtule esitatud repliigi punktid 36 ja 37.
59      Vt eelkõige määruse nr 1308/2013 põhjendus 173 ja artikkel 206, milles on sätestatud, et „[k]ui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti
[…], kohaldatakse [ELTL]
artikleid 101–106 ja nende rakendussätteid vastavalt käesoleva määruse artiklitele 207–210 kõikide [ELTL] artikli 101 lõikes 1 ja artiklis 102 osutatud kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mis on seotud põllumajandustoodete tootmise või nendega kauplemisega“.
60      Vt selle kohta 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus SKW Stahl-Metallurgie ja SKW Stahl-Metallurgie Holding vs. komisjon (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
61      St käibe põhjal, mis saadi kõigilt tomateid, pirne, virsikuid, maisi, herneid, ube, kikerherneid, aprikoose, õunu, türgi ube, kiivisid ja läätsi tootvalt 14 000 põllumajandusettevõtjalt pärinevate töödeldud toodete müügist.
62      St käibe põhjal, mis saadi türgi ube, herneid ja maisi tootvalt 350 põllumajandusettevõtjalt pärinevate töödeldud toodete müügist turul.
63      Sellega seoses meenutavad apellandid, et summa, mille Conserve Italia põllumajandusettevõtjatele maksab, määratakse kindlaks nii, et toodete müügist turul saadud tulust lahutatakse kulutused, mille ühistu tegi sellesse kategooriasse kuuluvate toodete töötlemiseks ja turustamiseks. Sellest järeldub, et summa, mille kohta põllumajandusettevõtjad arve väljastavad, on selgelt väiksem kui konserveeritud köögiviljade müügi eest saadav summa. See asetab niiviisi ühistu vormis ühinevad ettevõtjad põhjendamatu eelise olukorda võrreldes nendega, kes otsustavad vastupidi tooteid ise töödelda ja turustada. Sel põhjusel leidsidki apellandid, et sobivam on nõuda, et arvesse võetaks Conserve Italia käivet, tingimusel et see on piiratud toodetega, mida keelatud kokkulepe puudutab. Läbipaistvuse põhimõtte kohaselt tuleks seda käivet põhimõtteliselt pidada põllumajandusettevõtjate käibeks, ehkki ühistu mehhanismi kaudu.
64      Vt sellega seoses käesoleva ettepaneku punktid 20–22.
65      Sellega seoses märgin, et komisjon leidis, et need põllumajandusettevõtjad ei tegutsenud turul, mida kõnealune rikkumine puudutab, st konserveeritud köögiviljade turul, vaid toorete köögiviljade turul, müües muu hulgas neid köögivilju ühistutele, kes olid Conserve Italia liikmed (vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 656).
66      Vt Üldkohtule esitatud hagiavalduse punktid 175–177, mille kohaselt väitsid apellandid esialgu, et kolmanda lõigu kohaldamist nõuab ainuüksi see, et Conserve Italia on ettevõtjate ühendus, jättes tähelepanuta asjaolu, et teine lõik puudutab samuti „ettevõtjate ühendusi“.
67      Vt käesoleva ettepaneku 55. joonealune märkus.
68      Mida apellandid näivad ka ise tunnistavat oma hagiavalduse punktis 48, milles nad viitavad „[n]õudele võtta arvesse pigem Conserve Italia käivet kui põllumajandusettevõtjate käivet (nagu nõuab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kolmas lõik), mis tuleneb […] vajadusest võtta arvesse ühistumaailma erisusi […]“ (kohtujuristi kursiiv).
69      Rõhutan, et Üldkohtule esitatud hagiavalduse punktis 179 võtsid apellandid tõesti aluseks majandusaasta 2020/2021, st vaidlusalusele otsusele eelnenud aasta, samas kui oma apellatsioonkaebuses pakuvad nad aluseks võetava aastana välja aasta, mis vastab viimasele rikkumises osalemise aastale, mis on majandusaasta 2012/2013.
70      Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 639.
71      Vt käesoleva ettepaneku 7. joonealune märkus.
72      St eelkõige kohtuotsus Coop de France bétail et viande (punktid 97 ja 98).