62003CC0377_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Asjaomase liikmesriigi kohustuste rikkumise hagiga palub komisjon tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik
– ei lõpetanud teatud transiididokumente (TIR‑märkmik) nõuetekohaselt, mille tagajärjel ei ole nendest tulenevaid omavahendeid kantud korrektselt raamatupidamisarvestusse ega tehtud tähtajaks komisjonile kasutatavaks;
– ei teavitanud komisjoni kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR‑märkmike lõpetamata jätmisega on Belgia toll alates 1996. aastast analoogiliselt menetlenud (kandmine B‑arvestusse A‑arvestuse asemel);
– keeldus maksmast komisjonile võlasummadelt arvestatud intressi;
siis rikkus ta kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000,(2) millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom,(3) (edaspidi „omavahendite määrus”) artiklitest 6, 9, 10 ja 11; nimetatud määrus tunnistas alates 31. maist 2000 kehtetuks ja asendas sama reguleerimisesemega nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89,(4) millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom(5) .
2. Käesolev menetlus puudutab TIR‑märkmike alusel toimuvast tolliprotseduurist (edaspidi „TIR‑protseduur”) tulenevate omavahendite kindlaksmääramist, raamatupidamisarvestusse kandmist ja kasutatavaks tegemist ning on sisult väga tihedalt seotud kohtuasjaga C‑105/02,(6) milles ma esitasin 8. detsembri 2005. aasta ettepaneku. Kuigi käesolev kohtuasi erineb kohtuasjast C‑105/02 konkreetsete väidete ja rikkumiste poolest, võib ometi osutada minu selgitustele mainitud ettepanekus(7) seoses käesoleva asja üldise õigusliku ja faktilise raamistikuga, nimelt selleks, et saada ülevaadet omavahendite raamatupidamisarvestusse kandmise põhiprobleemidest, TIR‑protseduurist ja selle kriisist. Nimetatud kohtuasjade sarnasuste ilmnemisel osutan ma edaspidi asjakohasel juhul ka mainitud ettepanekule.
II. Õiguslik raamistik
A. Omavahendite määrus
3. Komisjon tugines oma hagis määrusele nr 1150/2000, mis tunnistas kehtetuks ja asendas süükspandud eeskirjade eiramise ajal kehtinud määruse nr 1552/89 alates 31. maist 2000. Kuna esiteks jäid hagiavalduses osutatud omavahendite määruse artiklite 6, 9, 10 ja 11 sisu ja numeratsioon erinevates redaktsioonides põhiliselt samaks ja seetõttu ei olnud kostjaks oleval liikmesriigil kaitseõigusega seotud probleeme, ning teiseks tuleb vastavalt Euroopa Kohtu praktikale hinnata kohustuste rikkumist lähtuvalt ühenduse õigusnormidest, mis kehtivad selle tähtaja lõpus, mille komisjon asjaomasele liikmesriigile määras,(8) siis saab komisjon paluda omavahendite määruse rikkumise tuvastamist käesolevas asjas määruse nr 1150/2000 redaktsiooni alusel.(9)
4. Siiski tuleb lisada, et seoses omavahendite nõuetekohase raamatupidamisarvestusse kandmise ja kasutatavaks tegemisega tuleb käesolevas asjas uurida esimese küsimusena teatud määral ka kindlaksmääramise kohustust omavahendite määruse artikli 2 tähenduses. Kuigi nimetatud säte võeti samuti sõna‑sõnalt üle määrusest nr 1552/89 määrusesse nr 1150/2000, on seda nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (Euratom, EÜ) nr 1355/96(10) muudetud juba 14. juulist 1996. Seega oli omavahendite kindlaksmääramine reguleeritud vaidlusaluste tollivõlgade tekkimise ajal, st kuni 14. juulini 1996, järgmiselt:
„Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa. Teatis esitatakse niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada maksmisele kuuluva summa.”
5. Seega tuleb hinnata Belgia ametiasutuste tegevust seoses käeolevas asjas tähtusust omavate ajavahemikust 1992–1994 pärit TIR‑märkmike kindlaksmääramisega ning iseäranis tuvastada kindlaksmääramise kuupäev põhimõtteliselt lähtuvalt määruse nr 1552/89 esialgsest redaktsioonist vähemalt kuni määrusega nr 1355/96 vastu võetud muudatuste jõustumiseni 14. juulil 1996 vastavalt põhimõttele, mille alusel kohaldatakse menetlusnorme üldiselt nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes.(11)
6. Vastupidise märke puudumisel osutan ma omavahendite määrusele edaspidi hagiavalduse kohaselt määruse nr 1150/2000 redaktsioonis, mille asjaomased sätted on alljärgnevalt ära toodud.
7. Omavahendite määruse artikli 2 lõiked 1 ja 2 sätestavad seoses ühenduse maksu kindlaksmääramisega järgmist:
„1. Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
2. Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.”
8. Omavahendite määruse artikli 6 lõige 1 ning lõike 3 punktid a ja b on omavahendite raamatupidamisarvestuse osas sõnastatud järgmiselt:
„1. Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb vastavalt vahendite liigile.
[…]
3. a)	Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
b) Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse. Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.”
9. Omavahendite määruse artikli 10 lõige 1 sätestab seoses omavahendite kasutatavaks tegemise tähtajaga järgmist:
„1. Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse kanne kõnealuse otsuse artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Artikli 6 lõike 3 punkti b alusel eraldi raamatupidamisarvestusse kantud maksude puhul tuleb sissekanne teha siiski hiljemalt maksude sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.”
B. TIR‑konventsioon
10. TIR‑märkmike alusel toimuv tollitransiidiprotseduur tugineb Genfis 14. novembril 1975. aastal allkirjastatud tollikonventsioonile TIR‑märkmike alusel toimuva rahvusvahelise kaubaveo kohta (edaspidi „TIR‑konventsioon”), mille osalised on muu hulgas Belgia Kuningriik ja Euroopa Ühendus.(12)
11. TIR‑konventsiooni II peatükk, mis sätestab TIR‑märkmike väljaandmise ja garantiiühingu vastutuse, sisaldab muu hulgas järgmisi sätteid:
„Artikkel 8
1. Garantiiühing kohustub tasuma impordi- või eksporditollimaksud ja impordi- või ekspordimaksud viivisega, mis tuleb maksta selle riigi tollialaste õigusaktide alusel, kus eeskirjade eiramine seoses TIR‑veoga avastati. Ühing vastutab solidaarselt nende isikutega, kes peavad eespool nimetatud summad tasuma.
2. Kui lepinguosalise õigusaktides ei nähta ette impordi- või eksporditollimaksude ning impordi- ja ekspordimaksude tasumist vastavalt lõikele 1, kohustub garantiiühing tasuma samadel tingimustel summa, mis on võrdne impordi- või eksporditollimaksude ning impordi- ja ekspordimaksude ning viivisega.
3. Iga lepinguosaline määrab kindlaks maksimaalse summa ühe TIR‑märkmiku kohta, mille tasumist võib garantiiühingult nõuda lõigete 1 ja 2 alusel.
4. Garantiiühingu vastutus selle riigi tolli ees, kus lähtetolliasutus asub, tekib hetkel, mil tolliasutus TIR‑märkmiku aktsepteerib. Järgmistes riikides, mille kaudu kaupa TIR‑protseduuri alusel veetakse, tekib vastutus hetkel, mil kaup imporditakse, või kui TIR‑vedu on artikli 26 lõigete 1 ja 2 alusel peatatud, siis hetkel, mil TIR‑märkmiku aktsepteerib tolliasutus, kus TIR‑vedu taasalustatakse.
5. Garantiiühingu vastutus hõlmab nii TIR‑märkmikus loetletud kaupa kui ka muud kaupa, mida loetletud ei ole, kuid mis võib olla maanteesõiduki tollitõkendiga varustatud osas või tollitõkendiga varustatud konteineris. Muud kaupa vastutus ei hõlma.
6. Käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 nimetatud tolli- ja muude maksude määramise eesmärgil loetakse TIR‑märkmikusse kantud kauba andmed vastupidiste tõendite puudumisel õigeks.
7. Kui käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 nimetatud summad tuleb tasuda, nõuavad pädevad asutused niivõrd, kui see on võimalik, tasumist selleks vahetult kohustatud isikult või isikutelt enne nõude esitamist garantiiühingule.”
12. TIR‑konventsiooni artikkel 11 kehtestab seoses lõpetamata ja tingimustega lõpetatud TIR‑märkmikega järgmise menetluse:
„1. Kui TIR‑märkmikku ei ole lõpetatud või on lõpetatud tingimustega, ei ole pädeval asutusel õigust nõuda garantiiühingult artikli 8 lõigetes 1 ja 2 nimetatud summade tasumist, kui ühe aasta jooksul pärast TIR‑märkmiku aktsepteerimist selle asutuse poolt ei ole ta teatanud garantiiühingule kirjalikult lõpetamisest keeldumisest või lõpetamisest tingimustega. Sama kehtib ka siis, kui lõpetamistunnistus saadi ebaseaduslikult või pettusega, kuid sel juhul on tähtaeg kaks aastat.
2. Artikli 8 lõigetes 1 ja 2 osutatud summa tasumise nõue esitatakse garantiiühingule kõige varem kolm kuud ja hiljemalt kaks aastat pärast kuupäeva, mil ühingule teatati, et märkmikku ei ole lõpetatud või on lõpetatud tingimustega või et lõpetamiskinnitus saadi ebaseaduslikult või pettusega. Neil juhtudel, mil eespool nimetatud kahe aasta jooksul on algatatud kohtumenetlus, esitatakse tasumise nõue ühe aasta jooksul pärast kohtuotsuse jõustumise kuupäeva.
3. Garantiiühing peab nõutud summad tasuma kolme kuu jooksul tasumise nõude esitamise kuupäevast. Tasutud summad tagastatakse ühingule, kui kahe aasta jooksul pärast tasumise nõude esitamist tõendatakse tollile, et kõnealuse veoga seoses ei ole eeskirju eiratud.”
C. Tolliseadustiku rakendusmäärus
13. Välistransiidiprotseduurina käsitatava TIR‑protseduuri aluseks on lisaks rahvusvahelisele TIR‑konventsioonile ka ühenduse õigusliku alusena komisjoni 2. juuli 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik(13) (edaspidi „tolliseadustiku rakendusmäärus”) ning mis tugineb omakorda ühenduse tolliseadustikule (14) (edaspidi „tolliseadustik”) ja mille artikliga 451 jj võetakse sisuliselt üle ja rakendatakse TIR‑konventsioonis sätestatud menetlus.
14. Tolliseadustiku rakendusmääruse artikkel 454 sätestab muu hulgas:
„1. Käesolevat artiklit kohaldatakse, ilma et see piiraks TIR‑ ja ATA‑konventsioonide erisätete kohaldamist, mis käsitlevad garantiiühingute vastutust TIR‑ või ATA‑märkmiku kasutamise korral.
2. Kui ilmneb, et TIR‑märkmiku alusel toimunud veo või ATA‑märkmiku alusel toimunud transiitveo käigus või nendega seoses on teatud liikmesriigis eeskirju rikutud või eiratud, tuleb kõnealuses liikmesriigis tasuda tasumisele kuuluvad tolli- või muud maksud kooskõlas ühenduse või siseriiklike õigusaktidega, ilma et see takistaks kriminaalõiguslike meetmete võtmist.
[…]”.
15. Artikkel 455 sätestab muu hulgas:
„1. Kui ilmneb, et TIR‑märkmiku alusel toimunud veo või ATA‑märkmiku alusel toimunud transiitveo käigus või nendega seoses on eeskirju rikutud või eiratud, teatab toll sellest TIR‑ või ATA‑märkmiku valdajale ja garantiiühingule vastavalt TIR konventsiooni artikli 11 lõikes 1 või ATA‑konventsiooni artikli 6 lõikes 4 ettenähtud tähtaja jooksul.
2. Tõendid selle kohta, et TIR‑ või ATA‑märkmiku alusel toimunud veo puhul on artikli 454 lõike 3 esimese lõigu tähenduses eeskirju järgitud, esitatakse vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikes 2 või ATA‑konventsiooni artikli 7 lõigetes 1 ja 2 ettenähtud tähtaja jooksul.
[…]”.
III. Kohtueelne menetlus
16. Käesolevas menetluses tugineb komisjon peamiselt kahele omavahendite kontrollile, mille ta viis läbi Belgias 1996. aasta novembris ja 1997. aasta detsembris ning mille käigus avastati tema sõnul sellised eeskirjade eiramised seoses TIR‑protseduurist tulenevate ühenduse omavahendite kindlaksmääramise, raamatupidamisarvestusse kandmise ja ülekandmisega, mille tulemusena viibis asjaomaste omavahendite kasutatavaks tegemine.
17. Kontrollimisaruande edastamisega 1999. aasta mais juhtis komisjon veel kord Belgia ametiasutuste tähelepanu 1996. aasta omavahendite kontrollimise käigus tuvastatud eeskirjade eiramistele, eeskätt lõpetamata TIR‑märkmikest tulenevate kindlaksmääratud tollivõlgade hilinenud B‑arvestusse kandmisele enamikul uuritud juhtudel.
18. Seoses 1997. aasta omavahendite kontrolli käigus tuvastatud eeskirjade eiramisega selgub kontrollimisaruandest, et Belgia ametiasutused ei kandnud raamatupidamisarvestusse ühtegi kindlaksmääratud summat, mis tulenes teatud lõpetamata TIR‑märkmikest, kuigi nendele summadele oli antud tagatis ja neid ei vaidlustatud. Kõnealused summad kanti B‑arvestusse alles pärast omavahendite kontrollimist põhjendusel, et riiklik garantiiühing vaidlustas temale esitatud maksunõuded.
19. Kuna komisjon oli arvamusel, et tollivõlgu polnud vaidlustatud, nõudis ta 2. veebruari 2000. aasta kirjaga, et Belgia ametiasutused kannaksid kõnealused summad A‑arvestusse ning ühtlasi esitaksid 1. jaanuarist 1995 kuni 1. detsembrini 1997 väldanud ajavahemiku kohta kokkuvõtte kõigist lõpetamata TIR‑märkmikest koos maksude kindlaksmääramist ja arvestuskannete tegemist puudutavate andmetega.
20. Belgia ametiasutused lükkasid tagasi komisjoni etteheited ja väited seoses 1996. aasta omavahendite kontrolliga 12. veebruari 2001. aasta vastusega ja seoses 1997. aasta omavahendite kontrolliga 31. mai 2000. aasta vastusega.
21. Kuna komisjon jäi oma seisukoha juurde, et uuritud juhtudel ei järginud Belgia ametiasutused oma tegevuses omavahendeid reguleerivaid eeskirju, siis kordas ta seda 23. oktoobri 2001. aasta märgukirjas, mis saadeti Belgia ametiasutustele, kes vastasid 17. jaanuari 2002. aasta kirjaga. Belgia ametiasutused selgitasid oma vastuses muu hulgas, et lõpetamata TIR‑märkmikest tulenevaid tollivõlgu tuleb käsitada vaidlustatuna ning ühtlasi osutasid nad TIR‑protseduuri struktuurikriisile ajavahemikus 1995–1997, mille põhjustas edasikindlustuslepingu lõpetamine rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu poolt 1994. aasta lõpus.
22. Komisjon saatis Belgia ametiasutustele põhjendatud arvamuse 26. juunil 2002. Kuna Belgia ametiasutused ei võtnud arvamuse järgmiseks vajalikke meetmeid, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
IV. Hagi
A. Esimene väide, mis tuleneb teatud TIR‑märkmike nõuetevastasest menetlemisest, mis tingis nõuetevastase raamatupidamisarvestusse kandmise ja omavahendite mittetähtaegse kasutatavaks tegemise
1. Vastuvõetavus
a) Poolte peamised argumendid
23. Esiteks väidab Belgia valitsus, et hagi on vastuvõetamatu osas, milles see tugineb summade hilinenud B‑arvestusse kandmisele. Ta väidab, et kõnealused summad kanti raamatupidamisarvestusse niipea, kui komisjon oli juhtinud Belgia ametiasutuste tähelepanu kõnealusele küsimusele omavahendite kontrollimisaruandega, nii et etteheidetud rikkumine oli lõpetatud põhjendatud arvamuse edastamise ajaks. Järelikult on liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi selles osas vastuvõetamatu.
24. Komisjon lükkab selle argumendi tagasi väites, et 1996. aastal ei teinud Belgia ametiasutused ühtegi B‑ ega A‑arvestuskannet enamikul juhtudel 33‑st vaidlusalusest juhtumist ning summad kanti B‑arvestusse alles 1997. aasta detsembris. Kuna Belgia ametiasutused keeldusid esitamast teisi sarnaseid toimikuid, siis ei ole välistatud, et oli veel teisi samasuguseid juhtumeid. Liiatigi hilines summade eksliku B‑arvestusse kandmise tõttu nende kandmine raamatupidamisarvestusse, mistõttu tuleb maksta viivitusintressi.
b) Hinnang
25. Seoses sellega tuleb mainida, et sõltumata asjaolust, kas tegu on hilinenud A‑arvestuse kandega või eksliku B‑arvestuse kandega, võib tollivõla nõuetevastane arvestuskanne viia omavahendite määrusest tuleneva sellise kohustuse rikkumiseni, mis seisneb tollivõla õigeaegses kandmises komisjoni kontole, ning järelikult võib tekkida viivitusintressi maksmise kohustus.
26. Seega, juhul kui on põhjendatud komisjoni väide seoses asjaomaste summade nõuetevastase raamatupidamisarvestusse kandmisega ja mittetähtaegse ülekandmisega, ei ole välistatud, et põhjendatud arvamuses märgitud tähtajaks ei olnud kõrvaldatud kõik liikmesriigi kohustuste rikkumise tagajärjed, eriti mis puudutab omavahendite määruse kohaselt viivitusintressi maksmist. Niisiis on huvi tuvastada väidetav liikmesriigi kohustuste rikkumine, kuigi küsimust, kas käesolevas asjas toimus raamatupidamisarvestusse kandmine nõuetekohaselt, st kas asjaomased summad kanti õigesti B‑arvestusse, tuleb ennekõike uurida hagi põhjenduste raames.(15)
27. Seetõttu leian, et vastuvõetamatuse väide on alusetu.
2. Põhjendused
a) Poolte peamised argumendid
28. Komisjoni sõnul avastati mõlema omavahendite kontrolli käigus, mille ta viis läbi Belgias 1996. aasta novembris ja 1997. aasta detsembris, eeskirjade eiramised seoses ühenduse omavahendite kindlaksmääramise, raamatupidamisarvestusse kandmise ja kontole kandmisega. Kontrolli käigus uuritud juhtumid, mis pärinesid ajavahemikust 1992–1994, ei olnud üksikjuhtumid, vaid osa varasemast üldisest praktikast. Komisjon paneb Belgia Kuningriigile süüks, et viimane ei kandnud asjaomaseid makse ei A‑arvestusse ega komisjoni kontole omavahendite määruses artikli 6 lõike 3 punktis a ette nähtud tähtaja jooksul, kuigi nimetatud maksude kohta oli antud tagatis ja neid ei vaidlustatud.
29. Seoses konkreetselt 1996. aasta novembris uuritud juhtumitega heidab komisjon ette, et 20‑l juhul 33‑st uuritud juhtumist kandsid Belgia ametiasutused lõpetamata TIR‑märkmikest tulenevad kindlaksmääratud maksud raamatupidamisarvestusse alles aasta pärast omavahendite kontrollimist. Kuigi Belgia ametiasutused võtsid omaks omavahendeid puudutavate sätete rikkumise seoses kahe juhtumiga (tollivõlast teatamata jätmine ja hiljem selle aegumine), ei ole nad ikka veel asjaomaseid summasid komisjonile kasutatavaks teinud.
30. Mitmest TIR‑märkmikust tulenevad maksud kanti A‑arvestusse alles pärast asjaomaste summade tasumist riikliku garantiiühingu poolt 1999. aasta augustis. Vastavalt tolliseadustiku rakendusmääruse artiklile 455 koostoimes TIR‑konventsiooni artikliga 11 pidid Belgia ametiasutused määrama asjaomased maksud kindlaks hiljemalt 15 kuu (12 + 3) jooksul pärast TIR‑märkmiku aktsepteerimist ning kandma need seejärel A‑arvestusse omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punktis a ette nähtud tähtaja jooksul. Kuna TIR‑märkmikud aktsepteeriti 1993. aastal, siis tuleb maksta viivitusintressi hilinenud raamatupidamisarvestusse kandmise ja kasutatavaks tegemise tõttu. Paljudel muudel juhtudel jätsid Belgia ametiasutused maksud A‑arvestusse kandmata põhjendusel, et riiklik garantiiühing vaidlustas maksenõuded.
31. Seoses 1997. aasta detsembris uuritud juhtumitega heidab komisjon ette, et kõigepealt jätsid Belgia ametiasutused raamatupidamisarvestusse kandmata teatud lõpetamata TIR‑märkmikest tulenevad maksud ning pärast omavahendite kontrollimist kandsid nad asjaomased maksud ekslikult B‑arvestusse põhjendusel, et riiklik garantiiühing vaidlustas temale esitatud maksenõude.
32. Komisjon lükkab tagasi mitu väidet, millega Belgia valitsus püüab õigustada temale süüks pandud tegevust.
33. Komisjon väidab, et A‑ ja B‑arvestuskanded toimusid palju hiljem omavahendite määruse artikli 6 lõikes 3 sätestatud tähtajast. Belgia valitsus näib väitvat, et kõik asjaomased toimikud (72) puudutasid pettusjuhtumeid, kusjuures komisjonil oli teave üksnes 33 TIR‑märkmiku kohta, mida uuriti 1996. aasta kontrolli käigus. Komisjoni arvates põhjustas hilinenud A‑arvestuse kanne asjaomaste omavahendite ülekande hilinemise, mistõttu tuleb maksta viivitusintressi. Belgia ametiasutused võtsid meetmed alles mitu aastat hiljem pärast sellise teate saamist, mis puudutas asjaomaste summade nõuetevastast raamatupidamisarvestusse kandmist. Komisjon lükkab konkreetselt tagasi need Belgia valitsuse väited, mille kohaselt oli vaidlusaluste maksude puhul tegu kas vaidlustatud maksudega või maksudega, mille kohta ei ole antud tagatist, omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punkti b tähenduses. Komisjon osutab eeskätt tõsiasjale, et käesolevas asjas ei ole tähtis see, et riiklik garantiiühing vaidlustas maksenõude, kuna ta oleks saanud seda niikuinii teha alles pärast asjaomaste maksude A‑arvestusse kandmist ja ühendusele kasutatavaks tegemist.
34. Alustuseks osutab Belgia valitsus 1990‑ndate aastate alguses alanud TIR‑protseduuri kriisile, mille põhjustas ajavahemikus 1995–1997 ennekõike edasikindlustuslepingu lõpetamine 1994. aasta lõpus rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu poolt, kes hiljem keeldus maksmast enne 1994. aastat tekkinud tollivõlgu. Käesolevas asjas puudutavad kõik tollitoimikud selliseid tollivõlgu ning need on rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu vastu algatatud sellise vahekohtumenetluse esemeks, mille tulemusena tasuti 1999. aastal mõned summad, mis kanti viivitamatult A‑arvestusse. Kuigi Belgia garantiiühing ei lõpetanud kindlustuslepingut, vaidlustas ta järjest kõik sellistest TIR‑märkmikest tulenevad nõuded, mille kohta oli kindlustusandjate ühing andnud tagatise. Käesolevas asjas tulenevad kõik omavahendid 72‑st TIR‑märkmikust, mis lõpetati (jäid lõpetamata) pettusega ajavahemikus juunist 1992 kuni novembrini 1994 ja mille kohta oli rahvusvaheline kindlustusandjate ühing andnud tagatise.
35. Belgia valitsus märgib, et kui välja arvata need kaks TIR‑märkmikku, millega seoses võttis ta omaks tollivõlgade maksenõude hilinemise, siis ülejäänud märkmike osas pole komisjon väitnud, et maksude kindlaksmääramisel ei ole järgitud omavahendite määruse artiklit 2. Maksu on võimalik kindlaks määrata üksnes siis, kui on täidetud neli tingimust ning see saab juhtuda alles garantiiühingule maksenõude esitamise ajast. Vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 11 lõigetele 1 ja 2 peab liikmesriik esitama maksenõude kolme aasta ja mitte 15 kuu jooksul alates TIR‑märkmiku aktsepteerimisest, v.a käesoleva asjaga sarnastel juhtudel, kui TIR‑märkmik on lõpetatud pettusega ja kui kehtib nelja‑aastane tähtaeg, kusjuures lõpetamata jäämisest teatamise tähtaeg on üks aasta ja tollivõla maksenõude esitamise tähtaeg kaks aastat alates TIR‑märkmiku aktsepteerimisest.
36. Belgia valitsus leiab, et vaidlusalused maksud kanti õigesti B‑arvestusse. Ta vaidlustab väite, mille kohaselt on vaidlusaluste maksude puhul tegu tagatud maksudega omavahendite määruse artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses. Seoses sellega viitab ta TIR‑protseduuri (isikliku) tagatise olemusele ja rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu tasumisest keeldumisele. Tagatis peab jõustuma kuupäeval, kui põhivõlgnik ei ole enam maksujõuline. Käesolevas asjas langes raamatupidamisarvestusse kandmise tähtaeg ajale, kui rahvusvaheline kindlustusandjate ühing oli lepingu juba lõpetanud.
37. Veel märgib ta, et maksenõuet ei pea omavahendite määruse artikli 6 lõike 2 punkti b tähenduses vaidlustama ilmtingimata vahetud tollivõlglased. Samahästi võib maksunõude vaidlustada garantiiühing. Üldiselt ei kohaldata vastuväite esitamise suhtes konkreetseid menetlusnõudeid vastupidi komisjoni väitele. Samuti ei pea vastuväidet esitama omavahendite raamatupidamisarvestusse kandmise tähtaja jooksul.
b) Hinnang
i) Sissejuhatavad märkused
38. Lisaks raskustele, mis tulenevad asjaolust, et menetluspooled ei valmista sageli hoolikalt ette liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse õiguslikku ja faktilist raamistikku(16) ning sellest, et tollimaksudest tulenevaid omavahendeid reguleerivad asjaomased ühenduse eeskirjad ise on vahel väga ebaselged või isegi seosetud ja vastuolulised(17) ning lisaks võidakse neid muuta teatud menetluse jooksul mitu korda, muudab käesoleva asjaga sarnased omavahendeid puudutavad juhtumid iseäranis keeruliseks esiteks asjaolu, et omavahendite määrusest tulenevad erinevad kohustused on omavahel väga tihedalt seotud, ning teiseks tõsiasi, et nimetatud kohustused on seotud selliste kohustustega, mis tulenevad erinevate omavahendite, nagu on käesolevas asjas tollimaks, tekkimist ja sissenõudmist puudutavatest eeskirjadest.
39. Kuna ka käesolevas menetluses tugineb komisjon mitmele omavahendite määrusest tulenevale kohustusele ja tollimaksude sissenõudmist puudutavale ühenduse eeskirjale (teatud TIR‑märkmike nõuetevastane lõpetamine), siis tuleks alustuseks nimetatud seoseid natuke selgitada seda enam, et need on olulised seoses teatud seikadega, mis on vajalikud komisjoni väidetud liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks.
40. Esiteks väidab Belgia valitsus seoses omavahendite määrusest tulenevate kohustusega, et kõige olulisemad neist on ühenduse maksude kindlaksmääramine omavahendite määruse artikli 2 tähenduses, asjaomaste maksude raamatupidamisarvestusse kandmine vastavalt nimetatud määruse artiklile 6, kõnealuste maksude kandmine komisjoni kontole selle määruse artiklite 9 ja 10 alusel ning lõpuks viivitusintressi maksmine hilinenud ülekande korral vastavalt kõnealuse määruse artiklile 11. Nimetatud kohustuste omavaheliste seoste osas tuleb mainida, et viivitusintressi maksmise kohustus on seotud omavahendite kontole kandmisega. Omavahendite (tähtaegne) ülekanne sõltub omakorda nii omavahendite kindlaksmääramisest kui ka nende raamatupidamisarvestusse kandmisest mõlemaks toiminguks ettenähtud tähtaja jooksul.
41. Seoses sellega tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on „ühenduste omavahendite kindlaksmääramise, nende tähtajaks komisjoni kontole kandmise ja intresside tasumise kohustuste vahel […] lahutamatu seos”.(18)
42. Liiatigi on õigus nõuda viivitusintressi maksmist sõltumata komisjoni kontole tehtud ülekande hilinemise põhjusest. Seoses sellega on Euroopa Kohus sedastanud, et „ei ole vaja eristada olukorda, kus liikmesriik on omavahendid kindlaks määranud, kuid maksmata jätnud, sellisest olukorrast, kus ta jättis need nõuetevastaselt kindlaks määramata”.(19)
43. Seega võib ülekande hilinemine või üldse selle ärajäämine, mis toob omakorda kaasa viivitusintressi maksmise kohustuse, olla tingitud nii tähtaja möödalaskmisest alates asjaomaste omavahendite kindlaksmääramisest kui ka hilinenud omavahendite kindlaksmääramisega alustamisest või üldse kindlaksmääramata jätmisest, kuigi kindlaksmääramisel tuleb järgida omavahendite määruse artiklit 2.
44. Lisaks mõjutab ka raamatupidamisarvestusse kandmine omavahendite (tähtajalist) ülekannet sedavõrd, kuivõrd vastavalt omavahendite määruse käesoleva asja suhtes kohaldatavale redaktsioonile sõltub B‑arvestusse kantud summade kontole kandmise tähtaeg nende summade sissenõudmisest, samas kui A‑arvestusse kantud summade kontole kandmise tähtaeg on seotud nende summade kindlaksmääramisega, nagu ma rõhutasin oma ettepanekus kohtuasjas C‑105/02.(20) Sellest järeldub omakorda seoses B‑arvestusse kantud summadega, et seni kuni need summad ei ole sisse nõutud, ei ole võimalik nende ülekande hilinemine. Kuid samas põhjustab ülekande hilinemise summade ekslik kandmine B‑arvestusse A‑arvestuse asemel, tuues kaasa viivitusintressi maksmise kohustuse.
45. Igatahes tuleb märkida, et omavahendite määrusest tuleneva nii raamatupidamisarvestusse kandmise kohustuse kui ka teiste eespool nimetatud kohustuste täitmata jätmine on iseenesest ühenduse õiguse rikkumine sõltumata selle mõjust ühenduse eelarvele ja asjaomaste summade kontole kandmise kuupäevale ning ühenduse õiguse rikkumine tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames.
46. Mis puudutab seost ühest küljest omavahendite eeskirja, millega kehtestatakse menetlused, mille alusel teevad liikmesriigid kasutatavaks ühendusele eraldatud omavahendid, ning teisest küljest tollimaksude teket ja sissenõudmist reguleerivate selliste eeskirjade vahel, mis tulenevad ennekõike ühenduse tollialastest õigusaktidest (eeskätt tolliseadustikust, tolliseadustiku rakendusmäärusest ja TIR‑konventsioonist) ning siseriiklikest õigus‑ ja haldusnormidest, siis tuleb ennekõike mainida, et komisjoni hagiavalduses esitatud väited piirduvad omavahendite määruse rikkumisega nii, et käesolevas asjas ei pea Euroopa Kohus tuvastama eraldi tollieeskirjade rikkumist.
47. Ometi võivad viimati nimetatud rikkumised olla käesolevas asjas asjakohased sedavõrd, kuivõrd need on seotud omavahendite määruse rikkumisega või ohustavad omavahendite kasutatavaks tegemist.(21) See puudutab eeskätt maksude kindlaksmääramist, kuna see on seotud tollieeskirjadega, ning nagu ma eespool mainisin, ei ole komisjoni kontole kandmise kohustus ja vajadusel ka viivitusintressi maksmise kohustus seotud mitte ainult tegelikult kindlaksmääratud maksudega, vaid ka selliste maksudega, mille liikmesriik jättis ekslikult kindlaks määramata või määras tollieeskirjade rikkumise tõttu kindlaks hilinemisega.(22)
48. Sedavõrd, kuivõrd on tollieeskirjade kohaldamine asjakohane ühenduse omavahendite kasutatavaks tegemisel omavahendite määruse tähenduses või kuivõrd see võib avaldada vastavat mõju, on tegu kahe õigusvaldkonna teatava „kattumisega”. Näiteks tuleb tõlgendada tollieeskirjades sätestatud (menetlus‑) tähtaegu kiire ja tõhusa omavahendite kasutatavaks tegemise eesmärgist lähtuvalt ja seega tuleb neist lähtuda omavahendite määrusest tulenevate kohustuste täitmisel.(23)
ii) Etteheited
49. Komisjoni väite sisu osas tuleb märkida, et kuigi ta osutab „teatud transiididokumentidele”, ei määratle ta hagiavalduses täpsemalt kõnealuseid transiididokumente ega nimeta konkreetset summat. Samuti osutab komisjon hagi põhjendavas osas üsna üldiselt mõlema omavahendite kontrolli tulemustele ning toob näiteks üksikute transiididokumentide menetluse. Omavahendite pistelisele kontrollimisele tuginevate komisjoni argumentide ja tema esitatud andmete põhjal tuleb vähemalt teatud juhtudel uurida pigem Belgia tolliasutuste ühenduse õiguse vastast tegevust seoses TIR‑protseduuriga, ilma et minu arust oleks vaja tõendada väite põhjendatust kõikide vaidlusaluste TIR‑märkmike osas, kusjuures komisjoni ja Belgia valitsuse andmed asjaomaste TIR‑märkmike kohta on erinevad.
50. Siinkohal tuleb arvestada asjaoluga, et seoses kahe TIR‑märkmikuga võttis Belgia valitsus omaks, et kuna võlateatist ei edastatud, siis jäid asjaomased tollivõlad sisse nõudmata Belgia ametiasutuste süül ja selles osas ta komisjoni väidet ei vaidlusta.
51. Komisjoni ebaselge väide, mis puudutab komisjoni osutatud ülejäänud juhtumeid, koosneb põhimõtteliselt kahest peamisest etteheitest, millega seonduvad ülejäänud argumendid ning milleks on esiteks TIR‑märkmikest tulenevate omavahendite hilinenud raamatupidamisarvestusse kandmine, mis toimus alles aasta pärast asjaomast omavahendite kontrollimist, ning teiseks omavahendite ekslik kandmine B‑arvestusse A‑arvestuse asemel.
52. Vaidlust ei ole kummagi etteheite aluseks olevates faktilistes asjaoludes, mis seisnevad nimelt selles, et ajavahemikus 1992–1994 aktsepteeritud TIR‑märkmikest tulenevate maksude raamatupidamisse kandmine toimus alles umbes aasta pärast omavahendite kontrollimisi aastatel 1996 ja 1997 ning selles, et maksud kanti B‑arvestusse. Pigem vaidlustab Belgia valitsus hilinenud raamatupidamisarvestusse kandmise ning väidab, et vaidlusalused summad kanti õigesti B‑arvestusse.
53. Esiteks sätestab seoses hilinenud raamatupidamisarvestusse kandmisega omavahendite määruse artikkel 6, et nii A‑ kui ka B‑arvestuse maksud tuleb kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
54. Vastavalt käesolevas asjas kindlaksmääramise suhtes kohaldatavale redaktsioonile(24) sätestab omavahendite määruse artikkel 2, et „[…] määratakse […] ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa”.
55. Siinkohal tuleb ennekõike märkida, et liikmesriikide jaoks kohustuslik kindlaksmääramine(25) ei ole eraldiseisev kindlaksmääramise toiming, mille peavad läbi viima liikmesriikide pädevad asutused. Pigem on kindlaksmääramise mõiste seotud asjakohaste omavahendite, antud juhul tollimaksude, sissenõudmise raames tehtavate menetlustoimingutega ja võetavate haldusmeetmetega (maksta olevast summast teavitamine). Kindlaksmääramise mõiste seotus sissenõudmismenetluse toimingutega selgitab, et omavahendite määruse erinevates redaktsioonides sätestatud tingimused, mis peavad olema täidetud omavahendite kindlaksmääramise kohustuse täitmise eesmärgil, on määratletud ebatäpselt, kuna esiteks peavad need tingimused olema kohaldatavad erinevat liiki omavahendite ja maksude suhtes ning teiseks tuleb asjaomaste tingimuste puhul arvestada liikmesriikide haldusmenetluste säilinud erinevustega.
56. Seoses teatisega maksta oleva summa kohta osutab omavahendite määruse artikli 2 lõige 2 käesoleva asja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis(26) asjaomastele ühenduse eeskirjadele, niisiis ühenduse tollieeskirjadele käesolevas asjas. Konkreetselt tulenevad TIR‑protseduuri rikkumisest tingitud tollivõla sissenõudmise eeskirjad osaliselt TIR‑konventsioonist; osaliselt TIR‑protseduuri erinormidest, mis on sätestatud tolliseadustiku rakendusmääruses, mis osutab omakorda TIR‑konventsioonile ning ühenduse ja siseriiklikele sätetele, ning muus osas tolliseadustikust.
57. Sama moodi komisjoni ja Belgia valitsusega leian, et käesolevas asjas tuleb käsitada TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikes 2 sätestatud summade tasumise nõuet teatisena omavahendite määruse artikli 2 tähenduses.
58. Vastavalt omavahendite määruse artikli 2 lõikele 2 esitatakse teatis niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad välja arvutada maksmisele kuuluva summa.
59. Igatahes ei ole võlateatise tegelik edastamine oluline omavahendite määruses osutatud kindlaksmääramise kuupäeva seisukohalt juhul, kui seda ei tehta eespool nimetatud ajal, st siis, kui võlgnik on selgunud ja maksmisele kuuluvat summat saab välja arvutada. See tuleneb tõsiasjast, et liikmesriikidel on ühenduse maksude kindlaksmääramise kohustus, mida ei tohi jätta täitmata, kuna vastasel korral kahjustab liikmesriikide tegevus ühenduse eelarve tasakaalu.(27)
60. Kindlaksmääramise kuupäev sõltub põhimõtteliselt sellest, kui on täidetud võlast teatamise tingimused, st kui tolliasutustel on võimalik välja arvutada maksmisele kuuluv summa ja tuvastada võlgnik.(28)
61. Käesolevas asjas leiab Belgia valitsus, et liikmesriikidel on kindlaksmääramiseks aega kolm aastat ja pettusega lõpetatud TIR‑märkmike puhul neli aastat, samas kui komisjoni sõnul tuleb igal juhul maksud kindlaks määrata hiljemalt 15 kuu jooksul pärast asjaomaste TIR‑märkmike aktsepteerimist. Leian, et sellisel üldistuse tasemel ei saa nõustuda kummagi väitega.
62. Seoses Belgia valitsuse väitega tuleb märkida, et nii lõpetamata jäämisest ja tingimustega lõpetamisest teatamise kaheaastane tähtaeg vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikele 1 (kõige varem kolm kuud ja hiljemalt ühe aasta jooksul ning pettusega lõpetatud TIR‑märkmike puhul kahe aasta jooksul) kui ka summa tasumise nõude esitamise tähtaeg vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikele 2 (kahe aasta jooksul) on maksimaalsed tähtajad ning omavahendite määruse kohaldamise seisukohast tuleb võlast teatada niipea, kui võimalik.(29) Seega ei tohi nimetatud tähtaegu lihtsalt liita ega eeldada, et asjaomased maksud tuleb kindlaks määrata alles kolme või nelja aasta pärast alates TIR‑märkmike aktsepteerimisest.
63. Seoses sellega tuleb lisada, et tegelikult teatati 31‑l juhul lõpetamata jäämisest või tingimustega lõpetamisest oluliselt varem artikli 11 lõikes 1 osutatud ühe‑ või kaheaastasest maksimaalsest tähtajast, nimelt mõne kuu või päeva jooksul, nagu selgitas komisjon.
64. Seoses komisjoni väitega, et maksud tuleb kindlaks määrata hiljemalt 15 kuu jooksul pärast TIR‑märkmike aktsepteerimist, tuleb ennekõike märkida, et teatud juhul ei ole võimalik nimetatud tähtajast kinni pidada. Tolliseadustiku rakendusmääruse artikkel 454 sätestab, et kui ilmneb, et TIR-märkmiku alusel toimunud veo käigus on eeskirju rikutud või eiratud, tuleb kõnealuses liikmesriigis tasuda tasumisele kuuluvad tolli- või muud maksud, kusjuures tollivõla tekkimist reguleerib tolliseadustik (vastavalt rikkumise liigile kuuluvad kohaldamisele eeskätt artiklid 202 ja 203). Otsustav on siinkohal see, et sihttolliasutus ‑ kusjuures käesolevas asjas nõudis tollivõlad sisse sihttolliasutus – oleks teadlik eeskirja rikkumisest või tekkinud tollivõlast selleks, et alustada omavahendite sissenõudmise ja kindlaksmääramise toiminguid. Üldiselt jõuab see teave temani lähtetolliasutuse edastatud teatisega või tagastatud kviitungiga nr 2. Kui sihttolliasutuseni ei jõua kviitung nr 2 pärast TIR‑märkmikus osutatud kaupade esitamise tähtaja, sh kviitungi mõistliku tagastamisaja möödumist, siis tuleb vajadusel nõuda, et sihttolliasutus aimaks sel ajahetkel rikkumist ning alustaks omavahendite sissenõudmiseks ja kindlaksmääramiseks vajalikke toiminguid. Kuid käesoleva asjaga sarnases olukorras, kus sihttolliasutuseni jõuavad võltsitud kviitungid nr 2, ei ole tal võimalik aimata eeskirjade rikkumist seni, kuni pettust pole avastatud ning järelikult saab ta alustada sissenõudmise ja kindlaksmääramise menetlustoiminguid alles siis, kui ta on saanud teada eeskirjade rikkumisest või tekkinud tollivõlast.
65. Pealegi tuleb märkida, et kindlaksmääramise kuupäeva seisukohalt ei pruugi TIR‑märkmikest tulenevate tollivõlgade sissenõudmise tähtajad olla paraku võrreldavad ühenduse transiidiprotseduuri puudutavate tähtaegadega, mida käsitlesid kohtuotsused C‑460/01(30) ja C‑104/02(31) . Mainitud kohtuasjad käsitlesid esitamata kaubasaadetisest teatamise 11‑kuist tähtaega vastavalt tolliseadustiku rakendusmääruse artikli 379 lõikele 1 ning nõuetekohase transiidiprotseduuri tõendamise kolmekuist tähtaega vastavalt tolliseadustiku rakendusmääruse artikli 379 lõikele 2, kusjuures viimati nimetatud tähtaeg hakkab kulgema mainitud teatamiskuupäevast. Esiteks sedastas Euroopa Kohus, et esitamata kaubasaadetisest teatamise 11‑kuune tähtaeg on liikmesriikide jaoks kohustuslik maksimaalne tähtaeg omavahendite määrusest tulenevate kohustuste täitmise seisukohast,(32) ning teiseks, et tollivõlast tuleb teavitada ja see tuleb sisse nõuda viivitamatult pärast nõuetekohase transiidiprotseduuri tõendamise kolmekuuse tähtaja möödumist, kuna hiljemalt sel ajahetkel on tolliasutustel võimalik välja arvutada maksmisele kuuluvad summad ja tuvastada võlgnik.(33) Veel sedastas Euroopa Kohus, et see tõlgendus ei ole vastuolus asjaoluga, et tolliseadustiku kehtivate sätete kohaselt võib võlasummast teatada kolme aasta jooksul pärast tollivõla tekkimist, kuna kõnealune maksimaalne tähtaeg ei mõjuta omavahendeid reguleerivatest eeskirjadest tulenevate kohustuste täitmist ühenduse ees.(34)
66. Lähtuvalt asjaomasest kohtupraktikast tuleb käesolevas asjas nõustuda komisjoni väitega, et rikkumise tuvastamisel kuulub kohaldamisele rikkumisest või lõpetamata jäämisest teatamise kohustuslik maksimaalne 12‑kuune tähtaeg vastavalt rakendusmääruse artikli 455 lõikele 1 koostoimes TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikega 1 (nõuetevastase või pettusega lõpetamise korral kaks aastat). Komisjoni osutatud kolmekuune tähtaeg puudutab aga vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikele 2 üksnes garantiiühingule maksenõude esitamise varaseimat kuupäeva. Muul juhul kehtib TIR‑märkmiku valdaja ja riikliku garantiiühingu jaoks TIR‑märkmiku nõuetekohase menetlemise tõendamise kaheaastane tähtaeg, mis hakkab kulgema rikkumisest teatamise kuupäevast vastavalt artikli 455 lõikele 2 koostoimes TIR‑konventsiooni artikli 11 lõikega 2. Kuna vastavalt Euroopa Kohtu järeldustele otsustes kohtuasjades C‑104/02(35) ja C‑460/01(36) hõlmab ajavahemik, mille jooksul peavad liikmesriigid teatama tollivõlast ja ühtlasi määrama kindlaks omavahendid vastavalt tolliseadustiku rakendusmääruse artiklile 379, täielikult nii nõuetekohase transiidiprotseduuri kui ka rikkumise toimepanemise koha tõendamise tähtaja, siis peaks komisjoni sõnul esitatama maksenõue TIR‑protseduuri raames alati TIR‑märkmiku nõuetekohase menetlemise tõendamise tähtaja kulgemise ajal. Liiatigi ei puuduta kõnealune tähtaeg eeskätt mitte tolliasutusi, vaid TIR‑märkmiku valdajat ja riiklikku garantiiühingut, kelle suhtes ei ole lubatud seda tähtaega lühendada vastavalt omavahendite määruse sätetele.
67. Eeltoodud põhjendustest lähtuvalt kahtlen üldises väites, et tollivõlast teatamine ja kindlaksmääramine omavahendite määruse artikli 2 tähenduses on võimalik hiljemalt 15 kuu jooksul alates asjaomaste TIR‑märkmike aktsepteerimisest. Ometi on selge, et asjaomane teatis, antud juhul maksenõue, tuleb esitada niipea, kui tolliasutused on selleks võimelised. Seoses sellega tuleb lisada, et TIR‑protseduuri puhul ei ole tolliasutustel võimalik tuvastada võlgnikku enne, kui „tegelik võlgnik” on välja selgitatud, kusjuures alati on teada üks võlglane, nimelt garantiiühing, kes vastutab solidaarselt isikuga või isikutega, kes on vahetult kohustatud tasuma asjaomased summad.
68. Igatahes järeldub käesoleva asja kohtutoimikust, et enamikul juhtudel, mida uuriti 1996. aasta omavahendite kontrolli käigus, esitati tollivõla maksenõue nii TIR‑märkmiku valdajale kui ka garantiiühingule juba 1995. aasta veebruaris. Seega tuleb märkida, et hiljemalt sel ajal pidi Belgia ametiasutusteni olema jõudnud vajalik teave nii tollivõla suuruse kui ka võlgniku väljaselgitamiseks nii, et hiljemalt sel ajal oleks tulnud asjaomased maksud kindlaks määrata. Niisiis ei ole vaidlust selles, et nende maksude kandmine raamatupidamisarvestusse pärast omavahendite kontrolli 1997. aastal toimus liiga hilja.
69. Seega tuleb järeldada, et Belgia ametiasutused määrasid hilinemisega kindlaks TIR‑märkmikest tulenevad maksud ning kuna nad kandsid maksud B‑arvestusse alles umbes aasta pärast 1996. ja 1997. aasta omavahendite kontrollimisi, siis viibis ka maksude raamatupidamisarvestusse kandmine või isegi kui maksud tegelikult määrati kindlaks ajal, mil tolliasutustel oli esimest korda võimalik kindlaks teha nii võlasumma kui ka võlgnik, hilines ometi raamatupidamisarvestusse kandmine.
70. Mis puudutab komisjoni teist etteheidet, mille kohaselt kanti TIR‑märkmikest tulenevad maksud ekslikult B‑arvestusse, siis vastavalt minu ettepanekule kohtuasjas C‑105/02(37) võib B‑arvestusse kanda põhimõtteliselt esiteks sissenõudmata kindlaksmääratud maksud, mille kohta ei ole antud tagatist, ning teiseks sissenõudmata kindlaksmääratud maksud, mille kohta on küll antud tagatis, kuid mis on vaidlustatud ja võivad asjaomase vaidluse lahendamise tulemusena muutuda.
71. Seoses Belgia valitsuse väidetega, mille kohaselt polnud vaidlusaluste maksude puhul tegu tagatud maksudega omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punkti b tähenduses, osutan ma taas oma ettepanekule kohtuasjas C‑105/02, milles ma sedastasin, et TIR‑konventsiooni artiklis 8 osutatud tagatise puhul on põhimõtteliselt tegu tagatisega kõnealuse sätte tähenduses, ning järelikult tuleb TIR‑märkmikust tulenevad kindlaksmääratud maksud kanda A‑arvestusse kuni TIR‑süsteemi raames kokkulepitud piirmäärani ja garantiiühingu vastustuse määrani tollivõlgade tasumisel ning teha ühendusele kasutatavaks omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tähtaja jooksul.(38)
72. Vastavalt minu selgitustele kõnealuses ettepanekus leian, et hoolimata sellest, millist mõju avaldasid tegelikult Belgia garantiiühingu antud tagatistele käesoleva asja asjaolude toimumise ajal TIR‑protseduuri kriis ja selle tagajärjed – nagu edasikindlustuslepingu lõpetamine rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu poolt 1994. aastal –, ei oleks Belgia ametiasutused tulenevalt omavahendite määrusest ja selle aluseks olevast lojaalse koostöö kohustusest tohtinud neid raskusi ettekäändeks tuues omavoliliselt, ilma komisjoni nõusolekuta jätta TIR‑märkmikest tulenevaid tollivõlgu A‑arvestusse kandmata.(39)
73. Toimikute põhjal selgub, et komisjoniga ei konsulteeritud eelnevalt ja liiatigi osutas komisjon korduvalt seoses omavahendite kontrollimistega asjaolule, et ta ei nõustu maksude kandmisega B‑arvestusse.
74. Eeltoodud põhjendustest lähtuvalt tuleb tagasi lükata Belgia valitsuse argumendid seoses TIR‑protseduuri kriisi ja selle tagajärgedega.
75. Samuti tuleb tagasi lükata Belgia valitsuse väide, mille kohaselt võis asjaomased summad kanda B‑arvestusse põhjusel, et tegu oli „vaidlustatud maksudega” omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punkti b tähenduses.
76. Siiski nõustun Belgia valitsusega, et põhimõtteliselt võib maksunõude vaidlustada kindlustusandja, st garantiiühing. Leian, et see tuleneb ennekõike asjaolust, et vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 8 lõikele 1 vastutab garantiiühing solidaarselt TIR‑märkmiku valdajaga maksmisele kuuluvate tollivõlgade eest ning seetõttu peavad tal olema samad kaitseõigused.(40)
77. Sama moodi komisjoniga leian siiski, et vastavalt omavahendite määruse artikli 6 lõike 2 punkti b sõnastusele puudutab sõna „vaidlustatakse” maksu ennast ja mitte tagatist ning seega peetakse silmas tollivõla vaidlustamist.(41) Vastavalt Belgia valitsuse esitatud dokumentidele ja väidetele ei ole käesolevas asjas siiski niisuguste vastuväidetega tegu. Liiatigi keeldus Belgia garantiiühing järjekindlalt tasumast tagatissummasid seoses edasikindlustuslepingu lõpetamisega rahvusvahelise kindlustusandjate ühingu poolt ja peatse maksujõuetuse saabumisega.
78. Seega ei saa nõustuda Belgia valitsuse argumendiga, mille kohaselt kanti asjaomased summad õigesti B‑arvestusse, hoolimata sellest, kas ja millises ulatuses esinesid raamatupidamisarvestusse kandmise ajal asjaolud, mis Belgia valitsuse sõnul õigustasid summade B‑arvestusse kandmist, nagu märkis komisjon.
79. Järelikult tuleb sedastada, et komisjoni etteheited seoses TIR‑märkmikest tulenevate omavahendite hilinenud ja eksliku raamatupidamisarvestusse kandmisega on põhjendatud.
80. Eeltoodu põhjal tuleb järeldada, et komisjoni esimene väide on põhjendatud.
B. Teine väide, mis tuleneb komisjonile muudest vaidlustamata tollimaksudest, mis kanti analoogselt raamatupidamisarvestusse, teatamata jätmisest
a) Poolte peamised argumendid
81. Teise väitega heidab komisjon ette, et vaatamata tema nõudele ei teavitanud Belgia ametiasutused teda muudest vaidlustamata tollimaksudest, mis tulenesid Belgia tolliasutuste lõpetamata TIR‑märkmikest alates 1996. aastast ning mida menetleti analoogselt (võrreldes kontrollitud TIR‑märkmikega), st kanti B‑arvestusse. Seega rikkus Belgia Kuningriik lojaalse koostöö põhimõtet, millel tugineb omavahendite määrus ja EÜ artikkel 10.
82. Belgia valitsus on seisukohal, et temale ei saa süüks panna lojaalse koostöö kohustuse rikkumist.
b) Hinnang
83. Nagu ma varem oma ettepanekus kohtuasjas C‑105/02 sedastasin, tuleneb liikmesriikidele lojaalse koostöö põhimõttest, millel tugineb omavahendite määrus, kohustus vastata sellisele teabenõudele, millega on tegu käesolevas asjas ning millega palub komisjon teavet teatud TIR‑märkmike arvestuskannete kohta seoses läbiviidud kontrolliga omavahendite eeskirjade nõuetekohase kohaldamise kontrollimise eesmärgil.(42)
84. Kuna Belgia valitsus ei vaidlustanud komisjoni asjaomase teabenõude kättesaamist ega sellele vastamata jätmist, siis jääb üle tuvastada, et Belgia Kuningriik rikkus omavahendite määrusest tulenevaid kohustusi.
85. Järelikult on komisjoni teine väide põhjendatud.
C. Kolmas väide, mis tuleneb komisjonile võlasummadelt arvestatud intressi maksmata jätmisest
a) Poolte peamised argumendid
86. Komisjon leiab, et kuna Belgia ametiasutused ei ole ikka veel teinud ühendusele kasutatavaks suurt osa võlasummadest ning kuna tema kontole laekunud summad kanti üle suure hilinemisega, siis tuleb maksta intressi omavahendite määruse artikli 11 kohaselt. Ta osutab eeskätt kahe vaidlustamata juhtumiga seotud summale, mida Belgia ametiasutused ei ole ikka veel komisjonile kasutatavaks teinud, kuigi nad seda lubasid. Belgia valitsuse vastuväited tuleb tagasi lükata, kuna A‑arvestusse oleks tulnud kanda vähemalt need TIR‑märkmikest tulenevad vaidlusalused summad, mille kohta oli antud tagatis.
87. Belgia valitsus tugineb järjekordselt oma seisukohale, et vaidlusalused summad kanti õigesti B‑arvestusse. Temale laekunud (1999) maksmata summad kandis ta kontole ettenähtud tähtaja jooksul. Liiatigi selgub, et komisjon eksis intressi väljaarvutamisel.
b) Hinnang
88. Vastavalt omavahendite määruse artiklile 11 tuleb viivituste eest ülekannete tegemisel maksta intressi, mida väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab sisse nõuda sõltumata ülekande viibimise põhjusest.(43)
89. Esiteks, nagu ma eespool mainisin, võttis Belgia valitsus omaks omavahendite määruse rikkumise seoses kahe TIR‑märkmikuga ning lubas komisjonile asjaomased omavahendid koos viivitusintressiga üle kanda, mida ta igatahes veel teinud ei ole, nagu väitis komisjon, ilma et seda oleks vaidlustatud.
90. Teiseks mainisin esimese väite raames veel seda, et teatud juhtudel hilines raamatupidamisarvestusse kandmine ja kindlaksmääramine Belgia ametiasutuste poolt ning et omavahendite summad kanti ekslikult B‑arvestusse. Kuna seetõttu kanti asjaomased omavahendite summad ühendusele üle kas hiljem, kui näeb ette nõuetekohane omavahendite määruse ja tollieeskirjade kohaldamine, või jäeti üldse üle kandmata eksliku B‑arvestusse kandmise tõttu ja põhjusel, et asjaomased tollivõlad ei olnud tegelikult ikka veel sisse nõutud,(44) siis tuleb maksta viivitusintressi ja vaidlust ei ole selles, et viivitusintress on seni tasumata.
91. Kuna komisjon ei nimetanud oma hagiavalduses maksmata viivitusintressi summat, siis puudub käesolevas asjas vajadus määrata kindlaks maksmata omavahendite summat ja viivitusintressi liikmesriigi kohustuste etteheidetud rikkumise tuvastamise eesmärgil.(45)
92. Järelikult on põhjendatud ka komisjoni kolmas väide.
V. Kohtukulud
93. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Belgia Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, teen ettepaneku temalt kohtukulud välja mõista.
VI. Ettepanek
94. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha käesolevas asjas järgmine otsus:
1. Kuna Belgia Kuningriik
– ei menetlenud nõuetekohaselt teatud transiididokumente (TIR‑märkmik), mille tagajärjel ei ole nendest tulenevaid omavahendeid kantud korrektselt raamatupidamisarvestusse ega tehtud tähtajaks komisjonile kasutatavaks;
– ei teavitanud komisjoni kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR‑märkmike lõpetamata jätmisega on Belgia toll alates 1996. aastast analoogiliselt menetlenud (kandmine B‑arvestusse A‑arvestuse asemel);
– jättis komisjonile maksmata võlasummadelt arvestatud intressi;
siis rikkus ta kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom, artiklitest 6, 9, 10 ja 11, nimetatud määrus tunnistas alates 31. maist 2000 kehtetuks ja asendas sama reguleerimisesemega nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom.
2. Jätta kohtukulud Belgia Kuningriigi kanda.
(1) .
(2)  –	EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169.
(3)  –	EÜT L 293, lk 9.
(4)  –	EÜT L 155, lk 1.
(5)  –	EÜT L 185, lk 24; ELT eriväljaanne 01/01, lk 176.
(6)  –	5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑105/02: komisjon vs.
Saksamaa (EKL 2006, lk I‑9659).
(7)  –	Vt 8. detsembri 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C‑105/02, punktid 2–4, 10–15 ja 18–21.
(8)  –	Vt eelkõige 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑61/94: komisjon vs.
Saksamaa (EKL 1996, lk I‑3989, punkt 42) ja 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon vs . Itaalia (EKL 1999, lk I‑7773, punkt 32).
(9)  –	Vt 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon vs.
Itaalia (EKL 2003, lk I‑5767, punktid 21–24).
(10)  –	Määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse otsus 88/376/EMÜ, Euratom ühenduste omavahendite süsteemi kohta, muutmise määrus (EÜT L 175, lk 3).
(11)  –	Vt nt 1. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑361/02 ja C‑362/02: Tsapalos ja Diamantakis (EKL 2004, lk I‑6405, punkt 19 ja selles viidatud kohtupraktika).
(12)  –	Euroopa Ühendus kiitis heaks kõnealuse konventsiooni nõukogu 25. juuli 1978. aasta määrusega (EMÜ) nr 2112/78, millega kiidetakse heaks 14. novembri 1975. aasta Genfi tollikonventsioon TIR‑märkmike alusel toimuva rahvusvahelise kaubaveo kohta (TIR‑konventsioon) (EÜT L 252, lk 1; ELT eriväljaanne 02/01, lk 208).
(13)  –	EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3.
(14)  –	Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).
(15)  –	Vt 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑104/02: komisjon vs.
Saksamaa (EKL 2005, lk I‑2689, punktid 45 ja 46).
(16)  –	Vt samuti nt kohtujurist L. A. Geelhoedi 10. märtsi 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C‑392/02: komisjon vs . Taani, milles otsus tehti 15. novembril 2005 (EKL 2005, lk I‑9811, ettepaneku punkt 47).
(17)  –	Vt selle kohta nt 23. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑310/98 ja C‑406/98: Leszek Labis ja Sagpol (EKL 2000, lk I‑1797, punktid 46 ja 47) ja 23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑78/01: Bundesverband Güterkraftverkehr und Logistik eV (BGL) (EKL 2003, lk I‑9543, punkt 63).
(18)  –	Vt eelkõige eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 45, ja 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑96/89: komisjon vs.
Madalmaad (EKL 1991, lk I‑2461, punkt 38).
(19)  –	Vt selle kohta lõpuks eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑392/02, punkt 67.
(20)  –	Punktid 77–81.
(21)  –	Vt eelkõige 12. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑276/97: komisjon vs.
Prantsusmaa (EKL 2000, lk I‑6251, punkt 56).
(22)  –	Näiteks sedastas Euroopa Kohus seoses sellega, et hilinenud teavitamine asjaomastest tollivõlgadest, millega rikutakse tolliseadustikku, viitab paratamatult ühenduse omavahendite maksude hilinenud kindlaksmääramisele; 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑460/01: komisjon vs.
Madalmaad (EKL 2005, lk I‑2613, punkt 85).
(23)  –	Vt nt eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punktid 60 ja 70, ning 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 69.
(24)  –	Vt eespool punkt 5.
(25)  –	Vt eespool 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑96/89, punkt 38, ja 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 45.
(26)  –	Vt eespool punktid 4 ja 5.
(27)  –	Vt eespool 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑96/89, punkt 45; 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑348/97: komisjon vs . Saksamaa (EKL 2000, lk I‑4429, punkt 64) ja eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑392/02, punkt 60.
(28)  –	Vt selle kohta eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punkt 71; 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 80, ja 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑392/02, punkt 59.
(29)  –	Vt eelkõige eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punktid 69 ja 72.
(30)  –	Eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.
(31)  –	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.
(32)  –	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 69, ja 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punkt 60.
(33)  –	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punktid 72 ja 78, ning 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punktid 63 ja 71.
(34)  –	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑104/02, punkt 79, ja 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punkt 70.
(35)  –	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.
(36)  –	Eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.
(37)  –	Käesolev ettepanek, punkt 83.
(38)  –	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtujuristi ettepanek kohtuasjas C‑105/02, punktid 85–90.
(39)  –	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtujuristi ettepanek kohtuasjas C‑105/02, punktid 91–100.
(40)  –	Vt selle kohta eespool 17. joonealuses märk uses viidatud kohtuotsus C‑78/01, punkt 52.
(41)  –	Vt eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtujuristi ettepanek kohtuasjas C‑105/02, punkt 84.
(42)  –	Vt eespool punktid 105–110.
(43)  –	Vt eelkõige eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑460/01, punkt 91; 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑96/89, punkt 38, ja 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑363/00, punkt 44; vt eespool punktid 38 ja 39.
(44)  –	Vt seoses sellega eespool punkt 45.
(45)  –	Vt seoses sellega eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C‑363/00, punkt 47.