62007CC0260
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 4. septembril 2008 (
1
)
Kohtuasi C-260/07
Pedro IV Servicios SL
versus
Total España SA
„Konkurents — Kartellikokkulepped — EÜ artikkel 81 — Mootorikütuse ja muu kütuse ainuõiguslik tarneleping — Erand — Määrus (EMÜ) nr 1984/83 — Artikli 12 lõige 2 — Määrus (EMÜ) nr 2790/1999 — Artikli 4 punkt a ja artikli 5 punkt a — Ainuõiguse kestus — Jaemüügihinna kindlaksmääramine”
I. Sissejuhatus
1.
See on kolme aasta jooksul kolmas Euroopa Kohtusse eelotsusetaotlusega esitatud kohtuasi, mis puudutab teenindusjaamade kokkuleppeid, mis on sõlmitud naftakompanii ja Hispaania turul tegutseva ühe tema turustaja vahel. (
2
)
2.
Kaks esimest kohtuasja puudutasid peamiselt naftakompanii ja asjaomaste teenindusjaamade käitajate vaheliste lepinguliste suhete ühenduse konkurentsiõiguse seisukohast õiguslikku kvalifitseerimist. (
3
)
3.
Seevastu siin esitatud küsimused puudutavad ainult seda, kas selliste lepingute suhtes, nagu on põhikohtuasjas arutamisel, võib kohaldada grupierandikorda, mis on ette nähtud vastavalt ja järjest komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (
4
) ja komisjoni . aasta määrusega (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes. (
5
) Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib peamiselt teada, kuidas tõlgendada määruse nr 1984/83 artikli 12 lõiget 2 ja määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkti a, millega on teatud tingimustel lubatud sõlmida vertikaalseid ainuõiguslikke ostukokkuleppeid nendes määrustes põhimõtteliselt grupierandi kohaldamiseks nõutavast pikemaks ajaks.
II. Õiguslik raamistik
4.
Määrus nr 1984/83 välistab EMÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 (muudetuna EÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 1, nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) kohaldamisalast mõned ainuõigusliku ostukokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liigid, mis tavapäraselt vastavad mainitud artikli lõikes 3 ette nähtud tingimustele, põhjendusel, et need toovad üldjuhul kaasa kaupade turustamise paranemise.
5.
Kõnealuse määruse artikli 3 punkti d kohaselt ei ole see erand kohaldatav, kui kokkulepe on sõlmitud määramata ajaks või kauemaks kui viieks aastaks.
6.
Määruse nr 1984/83 artiklid 10–13 sisaldavad erisätteid teenindusjaamakokkulepete kohta.
7.
Kõnealuse määruse artikli 10 kohaselt:
„Vastavalt asutamislepingu artikli 85 lõikele 3 ja käesoleva määruse artiklitele 11–13 deklareeritakse käesolevaga, et asutamislepingu artikli 85 lõiget 1 ei kohaldata kokkulepete suhtes, milles kokkuleppepoolteks on ainult kaks ettevõtjat ja milles üks kokkuleppepool (edasimüüja) lepib kokku teise kokkuleppepoolega (tarnija), et ta vastutasuks saadud eriliste majanduslike või rahaliste eeliste eest ostab kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorikütuseid või kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorikütuseid ja muid kütuseid edasimüümiseks kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas üksnes sellelt tarnijalt, tarnijaga seotud ettevõtjalt või ettevõtjalt, millele tarnija on usaldanud oma kaupade turustamise.” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
8.
Sama määruse artikkel 11 sätestab:
„Lisaks artiklis 10 tähendatud kohustusele ei kehtestata edasimüüjale mingeid muid konkurentsipiiranguid peale:
a)
kohustuse mitte müüa kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud mootorikütust ja muid kütuseid;
b)
kohustuse mitte kasutada kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud määrdeõlisid või teisi samalaadseid naftal põhinevaid tooteid, kui tarnija või seotud ettevõtja on teinud edasimüüjale kättesaadavaks õlitamiskanali või muu mootorsõidukite õlitamiseks mõeldud sisseseade või rahastanud selle hankimist;
c)
kohustuse reklaamida teiste ettevõtjate tarnitud kaupu kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas või väljaspool seda üksnes vastavalt sellele, milline on kõnealuste kaupade osatähtsus teenindusjaamas müümisel saadud kogukäibest;
d)
kohustuse lasta tarnijale või seotud ettevõtjale kuuluvat või tarnija või seotud ettevõtja rahastatud sisseseadet hooldada tarnijal või tarnija määratud ettevõtjal.”
9.
Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikes 1 loetletakse lepingutingimused ja lepingulised kohustused, mis takistavad määruse artikli 10 kohaldamist, sealhulgas on nimetatud lõike 1 punktis c sätestatud tingimus, et lepingut ei või sõlmida määramata tähtajaks või pikemaks ajaks kui kümme aastat.
10.
Sellegipoolest sätestab erandina määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktist c sama artikli lõige 2, et kui kokkulepe puudutab teenindusjaama, mille tarnija on edasimüüjale rendile andnud või mida ta lubab edasimüüjal kasutada mõnel muul õiguslikul või faktilisel alusel, võib edasimüüja suhtes kohaldada määruse III jaotises nimetatud ainuõiguslikku ostukohustust ja konkurentsikeeldu kogu perioodi jooksul, mil edasimüüja teenindusjaama tegelikult kasutab.
11.
Sama määruse artikkel 13 näeb ette, et artikli 2 lõikeid 1 ja 3, artikli 3 punkte a ja b ning artikleid 4 ja 5 kohaldatakse analoogia alusel teenindusjaamakokkulepetele.
12.
Selle määruse põhjendus 13 näeb ette:
„[…] nendele kokkulepetele on üldiselt iseloomulik, et ühelt poolt annab tarnija edasimüüjale eriti olulised majanduslikud või rahalised eelised, tasudes talle tagastamatuid rahasummasid, andes või hankides talle soodsate tingimustega laene, loovutades talle […] teenindusjaama pidamiseks maatüki või ruumid, andes tema käsutusse tehnilise sisseseade või muud seadmed või tehes teisi investeeringuid edasimüüja huvides, ning et teiselt poolt võtab edasimüüja endale tarnija ees pikaajalise ainuõigusliku ostukohustuse, millega tavaliselt kaasneb konkurentsikeeld”.
13.
Määrus nr 1984/83, mille kehtivusaega pikendati komisjoni 30. juuli 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 1582/97 (
6
), tunnistati kehtetuks määrusega nr 2790/1999, mis jõustus .
14.
Määruse nr 2790/1999 artikli 4 punkt a näeb ette, et erandit EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust ei kohaldata vertikaalkokkulepete suhtes, mille eesmärk on otseselt või kaudselt, üksikult või muude poolte kontrolli all olevate teguritega kombineeritult „piirata ostja võimet määrata kindlaks oma müügihind, ilma et see piiraks tarnija võimalust kehtestada maksimaalne müügihind või soovituslik müügihind tingimusel, et poolte survel või nende pakutud stiimulite põhjal ei ulatu need fikseeritud või minimaalse müügihinnani”.
15.
Vastavalt määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktile a ei kehti artiklis 2 sätestatud erand kõikide otseste või kaudsete konkurentsikeelukohustuste suhtes, mille kehtivusaeg on kindlaks määramata või pikem kui viis aastat. Konkurentsikeelukohustusi, mis on vaikimisi pikendatavad kauemaks kui viieks aastaks, käsitatakse määramata kehtivusajaga kohustustena. Selles sättes täpsustatakse siiski, et seda viie aasta pikkust ajalist piirangut ei kohaldata juhul, kui ostja müüb lepingujärgseid kaupu või teenuseid ruumides või territooriumil, mis kuuluvad tarnijale või mida tarnija üürib kolmandatelt isikutelt, kes ei ole ostjaga seotud, ja kui konkurentsikeelukohustuse kestus ei ole pikem kui see aeg, mille jooksul ostja kõnealuseid ruume või territooriumi kasutab.
16.
Määruse nr 2790/1999 artikli 12 kohaselt ei kohaldata EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ajavahemikul 1. juunist 2000 kuni nende kokkulepete suhtes, mis juba kehtisid ja mis ei vasta selles määruses sätestatud erandi tingimustele, kuid vastavad teiste hulgas määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
17.
Eelotsusetaotlusest selgub, et äriühingud Pedro IV Servicios SL (edaspidi „Pedro IV”) ja Total España SA (edaspidi „Total”) sõlmisid26. oktoobril 1989 neljast omavahel seotud lepingust koosneva keeruka kokkuleppe.
18.
Esimese lepingu kohaselt andis Pedro IV äriühingule Total piiratud asjaõiguse, nn hoonestusõiguse talle kuuluvale maatükile. See leping lubab Totalil kinnisasja omanikule makstava tasu eest ehitada sellele maatükile hoone. Tasu suuruseks määrati 250000 Hispaania peseetat kuus (veidi üle 1500 euro) 20 aasta jooksul. Selle 20-aastase tähtaja lõpus pidi Totali ehitatud teenindusjaam minema Pedro IV omandisse. Total kohustus kütusemüügi teenindusjaama valmis ehitama kahe ja poole aasta jooksul, nii et 20-aastane tähtaeg hakkab jooksma alates teenindusjaama kasutuselevõtust. Pooled leppisid kokku, et hoonestusõigust ei või võõrandada ilma maatüki omaniku nõusolekuta.
19.
Teine leping on ehitatava teenindusjaama kohta sõlmitud rendileping, mille kohaselt Total andis äriühingule Pedro IV teenindusjaama kasutus- ja valdamisõiguse üheks aastaks, mida on võimalik pikendada kuu kaupa. Rendileandja on siiski kohustatud lubama lepingu pikendamist kogu ainuõigusliku tarnelepingu kestuse vältel, mille ta samuti kohustub rendilevõtja äriühinguga sõlmima. Igal juhul lõpeb rendisuhe samal ajal kui rendileandja antud hoonestusõigus. Kuurent, mida Pedro IV peab tasuma, on 600000 Hispaania peseetat (3600 eurot).
20.
Kolmanda lepingu kohaselt kohustus Pedro IV hetkest, kui teenindusjaam talle üle antakse, varuma jaama käitamisel kaupa ainult Totalilt ning kasutama tema imagot, tema värve, tema kaubamärki ja tema tunnusmärki. Ainuõiguslik ostuleping on sõlmitud 20 aastaks ja varumine toimub lõpliku müügi korras nii, et turustajale läheb kütuse omandiõigus hetkest, kui tarnija selle teenindusjaamas tema käsutusse annab, kusjuures ostja on kohustatud seda oma nimel ja enda riisikol edasi müüma. Vastutasuks peab Total tasuma äriühingule Pedro IV iga kuu 350000 Hispaania peseetat (ligikaudu 2100 eurot). Peale selle kohustub Total teatama turustajale soovituslikud jaemüügihinnad ja tagama nende konkurentsivõimelisuse hindadega, mida pakuvad heauskselt teised konkurendid samas piirkonnas. Peale selle kohustub Total kehtestama edasimüüjale tarnitava kütuse hinnad kõige soodsamatel tingimustel, mis ta saavutab läbirääkimistel teiste teenindusjaamadega, kes võivad Barcelonasse (Hispaania) asuda, ilma et see hind võiks mingil juhul ületada teiste turul tähtsust omavate Barcelonas tegutsevate tarnijate kehtestatud keskmist hinda.
21.
Põhikohtuasja pooled on samuti kokku leppinud kolme eespool nimetatud lepingu alusel vastastikku tasumisele kuuluvate summade tasaarveldamises; sellest tulenevalt ei pea kumbki pool teisele midagi maksma, sest need summad ulatuvad vastavalt 600000 Hispaania peseetani.
22.
Lõpuks, neljanda lepinguga andis Total 30000000 Hispaania peseeta (ligikaudu 180300 eurot) suuruse hüpoteeklaenu äriühingule Pedro IV, kes seadis tagatiseks oma maatükile 20 aastaks hüpoteegi tingimusel, et teenindusjaam ehitatakse.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teatel ehitati teenindusjaam pärast nende nelja lepingu sõlmimist tõepoolest maatükile, mis kuulus äriühingule Pedro IV, ja Total varustas viimast ainuõiguslikult vähemalt kuni eelotsusetaotluse esitamise kuupäevani.
24.
2004. aasta detsembris esitas Pedro IV Juzgado de lo Mercantil de Barcelonasse (Barcelona kaubanduskohus) hagi nelja eespool nimetatud lepinguga loodud õigussuhte tühistamiseks. Oma hagi põhjenduseks väitis Pedro IV esiteks, et kõnealused lepingud sisaldasid väga tõsiste konkurentsipiirangutega tingimusi, nimelt ainuõiguslike tarnelepingute liiga pikk kehtivusaeg üle ühenduse õiguses lubatud maksimaalse kehtivusaja, ja teiseks, et kolmas nendest lepingutest näeb ette kaudselt edasimüügi jaehindade kehtestamise, mis on tema arvates asutamislepingu artikliga 85 keelatud ning mille suhtes ei saa kohaldada määruses nr 1984/83 ega hiljem määruses nr 2790/1999 ette nähtud grupierandi korda.
25.
Kuna see hagi jäeti esimeses kohtuastmes tervikuna rahuldamata, esitas Pedro IV apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
26.
Audiencia Provincial de Barcelona, kellel oli kahtlusi seoses määruste nr 1984/83 ja nr 2790/1999 sätete tõlgendamisega, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kui […] määruse […] nr 1984/83 artikli 12 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui kokkulepe puudutab teenindusjaama, mille tarnija on edasimüüjale rendile andnud või mida ta lubab edasimüüjal kasutada mõnel muul õiguslikul või faktilisel alusel, võib sõltumata lõike 1 punktis c sätestatust edasimüüja suhtes kohaldada käesolevas peatükis nimetatud ainuõiguslikku ostukohustust ja konkurentsikeeldu kogu perioodi jooksul, mil edasimüüja teenindusjaama tegelikult kasutab”, siis kas seda tuleb tõlgendada nii, et see säte viitab olukorrale, kus tarnija on algselt maatüki ja seadmete omanik, või vastupidi tähendab viide teenindusjaama rendile andmisele seda, et tarnija omandiõigus puudutab üksnes teenindusjaama, nii et ta võib selle anda ise rendile maatüki omanikule, olemata seotud ajaliste piiridega, mida see säte ainuõiguslikele kokkulepetele seab?
2.
Juhul kui käesolevas asjas on kohaldatav määrus […] nr 2790/1999, mille artiklist 5 tulenevalt ei kohaldata erandit, kui ainuõigusliku ostukokkuleppe kehtivusaeg on pikem kui viis aastat, kuigi „ajalist piirangut ei kohaldata […] juhul, kui ostja müüb lepingujärgseid kaupu või teenuseid ruumides või territooriumil, mis kuuluvad tarnijale või mida tarnija rendib kolmandatelt isikutelt, kes ei ole ostjaga seotud, ja kui konkurentsikeelukohustuse kestus ei ole pikem kui see aeg, mille jooksul ostja kõnealuseid ruume või territooriumi kasutab”, siis kas seda tuleb tõlgendada nii, et rendile andmise mainimine viitab olukorrale, kus tarnija on algselt ka maatüki ja seadmete omanik, või vastupidi tähendab viide teenindusjaama rendile andmisele seda, et tarnija omandiõigus puudutab üksnes teenindusjaama, nii et ta võib selle anda ise rendile maatüki omanikule, olemata seotud ajaliste piiridega, mida see säte ainuõiguslikele kokkulepetele seab?
3.
Kui EÜ [asutamislepingu] artikli [85] lõike 1 punkt a keelab kokkulepped, mille eesmärk on kaudselt määrata kindlaks ostu- või müügihinnad, ja kui komisjoni määruse […] nr 1984/83 põhjenduses 8 on rõhutatud, et „muudele konkurentsi piiravatele kohustustele ja eelkõige neile, mis piiravad edasimüüja õigust määrata kindlaks müügihindu või -tingimusi või valida kliente, ei saa käesoleva määruse alusel erandit teha”, mainimata artiklis 11 lubatud konkurentsipiirangute seas kokkuleppeid, mis määravad kindlaks edasimüügihinna, siis kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad lõpptarbijale edasimüügihindade kindlaksmääramisel edasimüüja vabadust piiravat mis tahes tingimust, nagu tingimus, mis võimaldab tarnijal määrata kindlaks teenindusjaama käitaja müügimarginaali, määrates kindlaks selle mootorikütuse hinna, mida ta edasimüüjale tarnib soodsamatel tingimustel kui teiste selliste teenindusjaamadega kokkulepitu, kes võivad Barcelonas tegutsema hakata, ilma et see hind võiks mingil juhul oleks kõrgem teiste turul tähtsust omavate tarnijate poolt kindlaks määratud keskmisest hinnast, ning lisades sobivaks peetava minimaalse marginaali, saades nii jaemüügihinna, mida tarnija otseselt ei sea kohustuseks, vaid soovitab kohaldada?
4.
Kui EÜ [asutamislepingu] artikli [85] lõike 1 punkt a keelab kokkulepped, mille eesmärk on kaudselt määrata kindlaks ostu- või müügihinnad, ja kui määruse […] nr 2790/1999 […] artikli 4 punkt a käsitleb müügihinna kinnitamist eriti range konkurentsipiiranguna, siis kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad mis tahes tingimust, mis piirab edasimüüja vabadust määrata kindlaks jaemüügihind, nagu tingimus, mis võimaldab tarnijal määrata kindlaks teenindusjaama käitaja müügimarginaali, määrates kindlaks selle mootorikütuse hinna, mida ta edasimüüjale tarnib soodsamatel tingimustel kui teiste selliste teenindusjaamadega kokkulepitu, kes võivad Barcelonas tegutsema hakata, ilma et see hind oleks mingil juhul kõrgem teiste turul tähtsust omavate tarnijate poolt kindlaks määratud keskmisest hinnast, ning lisades sobivaks peetava minimaalse marginaali, saades nii jaemüügihinna, mida tarnija otseselt ei sea kohustuseks, vaid soovitab kohaldada?”
27.
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 23 esitasid kirjalikke märkusi Pedro IV, Total, Hispaania valitsus ja Euroopa Ühenduste Komisjon. Ka kuulati nende kohtukõned ära kohtuistungil, mis toimus 26. juunil 2008.
IV. Õiguslik analüüs
A. Vastuvõetavus
28.
Total esitab vastuseks kolm eelotsuse küsimuste vastuvõetamatuse põhjust, millest esimene seisneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud faktilise ja juriidilise konteksti kirjelduse lünklikkuses; teine asjaolus, et vastused küsimustele võib selgelt tuletada ühenduse ja Hispaania kohtupraktikast; ning kolmas esitatud küsimuste asjassepuutumatuses põhikohtuasja lahendamiseks.
29.
Peale selle leiab Hispaania valitsus, et arvestades asjaolu, et määruseid nr 1984/83 ja nr 2790/1999 ei kohaldata samal ajal, tuleks küsimustest kaks, nimelt – nagu kohtuistungil täpsustati – määruse nr 1984/83 tõlgendamise kohta esitatud küsimused lugeda vastuvõetamatuks, kuna need on hüpoteetilised.
30.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavuse suhtes esitatud vastuväited ei ole minu arvates vastuvõetavad.
31.
Kõigepealt tuleb ainetuks lugeda Totali väide, et ühenduse ja liikmesriigi kohtupraktika annavad küsimustele selge vastuse. Isegi kui oletada, et selline väide peab paika Euroopa Kohtu praktika suhtes – mis on käesolevas asjas ainsana asjassepuutuv –, ei võimaldaks see ikkagi Euroopa Kohtul kuulutada eelotsuse küsimusi vastuvõetamatuks, vaid kõige enam võimaldaks see vajadusel tal põhikirja artikli 104 lõikes 3 ette nähtud korras lahendada asi põhistatud määrusega. Igal juhul ei käsitleta määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 ja/või määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkti a tõlgendamist eespool viidatud kohtuotsuses Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ega eespool viidatud kohtuotsuses CEPSA. (
7
)
32.
Edasi, mis puutub Totali kahte ülejäänud väitesse, siis on oluline meenutada, et asutamislepingu artiklis 177 (nüüd EÜ artikkel 234) sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatud küsimuste asjakohasust. (
8
)
33.
Järelikult, kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse sätte tõlgendamist, on Euroopa Kohus seega põhimõtteliselt kohustatud neile vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et eelotsusetaotluse eesmärk on saada Euroopa Kohtult otsus kunstliku vaidluse alusel või soovituslikke arvamusi üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, et ühenduse õiguse tõlgendamine, mida palutakse, ei ole mingil viisil seotud kohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. (
9
)
34.
Sellega seoses tuleks samuti meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab vajadus anda siseriiklikule kohtule tarvilik ühenduse õiguse tõlgendus, et viimane määratleks oma esitatud küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks küsimuste aluseks olevat faktilist olukorda. (
10
) Kui siseriiklikule kohtule kehtestatud põhjendamisnõuded sõltuvad paljudest teguritest, siis kehtib see eelkõige teatud valdkondades, nagu konkurents, mida iseloomustavad komplekssed faktilised ja õiguslikud suhted. (
11
)
35.
Pealegi ei pea eelotsusetaotluses sisalduv informatsioon mitte ainult võimaldama Euroopa Kohtul anda tarvilikke vastuseid, vaid samuti andma liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma seisukohad. Euroopa Kohus peab tagama selle võimaluse kaitse, arvestades, et eespool viidatud sätte alusel teavitatakse huvitatud pooli üksnes eelotsusetaotlustest. (
12
)
36.
Käesolevas kohtuasjas on kindlasti tõsi, nagu märgib Total põhjenduseks oma väitele, et eelotsusetaotluse õigusliku ja faktilise raamistiku kirjeldus on lünklik, et viimane ei anna kuidagi teada teatavaid põhikohtuasja andmeid, nagu äriühingu Pedro IV antud hoonestusõiguse õiguslik olemus või Totali turuosa mootorikütuste ja muude kütuste turustamisel Hispaanias.
37.
Sellegipoolest täpsustatakse eelotsusetaotluses piisavalt põhikohtuasja poolte vahelist lepingulist suhet, nii et see võimaldab Euroopa Kohtul anda tarviliku vastuse ühenduse õiguse sätete tõlgendamiseks, mida paluti. Peale selle nähtub Totali kirjalikest märkustest – juhul kui Euroopa Kohus peab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi vastuvõetavaks – ja teiste huvitatud poolte märkustest, et eelotsusetaotluses antud teave võimaldas neil esitatud küsimuste suhtes seisukohta võtta.
38.
Mis puutub etteheitesse, et küsimused ei ole põhikohtuasja lahendamiseks asjassepuutuvad, siis ma nõustun meeleldi Totaliga, et kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus huvitub oma küsimustes Euroopa Kohtule ainult määruste nr 1984/83 ja nr 2790/1999 sätete tõlgendamisest, samas ei ole kohus aga eelnevalt uurinud, kas asutamislepingu artikli 85 lõige 1 on kohaldatav kõikidele Pedro IV ja Totali vahel sõlmitud lepingutele, siis ei piisa Euroopa Kohtu vastustest kõnealustele küsimustele tingimata selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks põhikohtuasja lõplikult lahendada.
39.
Peale asjaolu – nagu on meenutatud käesoleva ettepaneku punktis 32 viidatud kohtupraktikas –, et Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste vajalikkust on pädev hindama siseriiklik kohus, ei leia ma siiski, et eelotsuse küsimuse vastuvõetavus võiks sõltuda asjaolust, et Euroopa Kohtu antav vastus peab igal juhul võimaldama siseriiklikul kohtul menetluses olevat kohtuvaidlust lahendada. Kui see oleks nii, sõltuks eelotsuse küsimuste vastuvõetavus lihtsalt vastusest, mille Euroopa Kohus neile sisuliselt annab.
40.
Seevastu on vastuvõetavuse üle otsustamise staadiumis oluline uurida, kas näib, et olenemata Euroopa Kohtu vastusest ühele eelotsuse küsimusele, ei mõjutaks see vastus ilmselgelt põhikohtuasja lahendamist, sest sel juhul ei vastaks taotletud ühenduse õiguse tõlgendamine siseriikliku kohtu objektiivsele vajadusele võtta vastu otsus. (
13
) See ei ole aga kindlasti nii eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamise puhul.
41.
Lõpuks tuleb samuti tagasi lükata Hispaania valitsuse etteheide määruse nr 1984/83 tõlgendamise kohta esitatud kahe küsimuse väidetava hüpoteetilisuse osas. Nimelt, kuigi selle määrusega kehtestatud grupierandi kord tunnistati määrusega nr 2790/1999 kehtetuks, oli määrus nr 1984/83 siiski täiel määral kohaldatav 31. maini 2000, ja üleminekukorras jätkati selle kohaldamist nende kokkulepete suhtes, mis juba kehtisid ja mis vastasid nimetatud määruses kehtestatud erandi tingimustele, kuid ei vastanud määruse nr 2790/1999 tingimustele. (
14
) Kuna põhikohtuasjas arutatavad lepingud sõlmiti 1989. aastal, see tähendab määruse nr 1984/83 kehtivusajal, 20 aastaks, mille alguseks loeti lepingute kohaselt alles teenindusjaama kasutuselevõtmise hetke ehk, nagu näib, aastat 1991, siis tuleneb sellest, et määruse nr 1984/83 tõlgendamise kohta esitatud küsimusi ei saa pidada hüpoteetiliseks; seega on tõlgendamistaotlus täiesti asjakohane põhikohtuasjas arutatavate lepingute kehtivusaja kohta, mis algas enne määruses nr 2790/1999 ette nähtud grupierandi korra jõustumist ja kohaldamist.
42.
Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku kuulutada eelotsusetaotlus vastuvõetavaks.
B. Põhiküsimus
1. Sissejuhatavad märkused
43.
Nagu ma eespool sissejuhatuses märkisin, ei puuduta käesolev kohtuasi äriühingute Pedro IV ja Total vahelise lepingulise suhte õiguslikku kvalifitseerimist ühenduse konkurentsieeskirjade seisukohast. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei avalda mingit kahtlust, et seda suhet tuleb käsitada kahte majanduslikult sõltumatut ettevõtjat siduva ja järelikult asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tähenduses mõiste „ettevõtjatevaheline kokkulepe” alla kuuluva suhtena.
44.
Seevastu paistab, nagu ma samuti märkisin käesoleva ettepaneku punktis 38, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole enne Euroopa Kohtule määruste nr 1984/83 ja nr 2790/1999 sätete – milles tehakse asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 sätestatud keelust teatud tingimustel erand teatud vertikaalkokkulepete liikidele – tõlgendamise kohta küsimuste esitamist kontrollinud, kas põhikohtuasja puhul olid kõik asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamise tingimused täidetud.
45.
Kui see võte paistab loogilisest seisukohast pigem üllatav, võib see praktilisest seisukohast ja teataval määral menetlusökonoomia kaalutlustel siiski mõistetav olla, sest kui erandimäärused on konkreetse kokkuleppe suhtes kohaldatavad, muutub ülearuseks kindlaks määrata, kas see kokkulepe on asutamislepingu artikli 85 lõike 1 alusel keelatud. (
15
) Seevastu kui grupierandi tingimused ei ole täidetud, siis oodatav menetluslik võit kaob. Sel juhul peab loomulikult asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamise tingimusi kontrollima siseriiklik kohus.
46.
Kuna Euroopa Kohtult ei küsita asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tõlgendamise kohta kõikide põhikohtuasjas arutamisel olevate lepingute seisukohast, võib kohus minu arvates seega kas lihtsalt tuletada eelotsusetaotluse esitanud kohtule meelde, et viimase ülesanne on hinnata, kas seda liiki kokkulepetele kehtib selles sättes ette nähtud keeld, või korrata kohtupraktikas ainuõiguslike ostukokkulepete konkurentsipiirangulisuse hindamiseks välja selgitatud teatavaid üldkriteeriume, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks arvesse võtma põhikohtuasjas arutatavate lepingute uurimisel. (
16
) Kuigi sellealast eelotsuse küsimust ei esitatud, ei arva ma siiski, et Euroopa Kohus peaks eelotsusetaotluse esitanud kohtule andma kõik vajalikud majanduslikku ja õiguslikku laadi elemendid, mis võimaldaksid tal kontrollida, kas toimiti asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 keelatud viisil. (
17
)
47.
Kui need märkused on tehtud, tuleb nüüd uurida nelja eelotsuse küsimust. Ma leian, et nende sõnastust ja sisu arvestades tuleb analüüsida koos esiteks esimest ja teist ning teiseks kolmandat ja neljandat küsimust.
2. Esimene ja teine küsimus
48.
Sisuliselt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimese ja teise küsimusega teada, kas Pedro IV ja Totali vahel kokku lepitud mootorikütuste ja kütuste ostu ainuõiguse suhtes võib selle kestuse tõttu kohaldada määruses nr 1984/83 ning hiljem vastaval juhul määruses nr 2790/1999 ette nähtud grupierandi korda.
a) Määruse nr 1984/83 tõlgendamine
49.
Määruse nr 1984/83 suhtes tuleb meenutada, et see näeb eelkõige ette asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise teenindusjaamades naftatoodete edasimüümiseks sõlmitud ainuõiguslike ostukokkulepete suhtes. Need eeskirjad, mis erinevad ainuõiguslike ostukokkulepete suhtes kohaldatavatest üldsätetest, on esitatud määruse nr 1984/83 artiklites 10–13. Kõnealuse määruse artiklis 10 tehakse asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 sätestatud keelust erand ainuõigusliku ostukohustuse jaoks, mille naftapõhiste mootorikütuste ja muude kütuste tarnija kehtestab edasimüüjale „vastutasuks saadud eriliste majanduslike või rahaliste eeliste eest”. Määruse nr 1984/83 artiklis 11 sedastatakse teised konkurentsipiirangud, mida võib edasimüüjale kehtestada lisaks kõnealuses artiklis 10 sätestatule, sealhulgas „kohustuse mitte müüa kokkuleppes nimetatud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud mootorikütust ja muid kütuseid”. Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktis c märgitakse, et sama määruse artikkel 10 ei ole kohaldatav, kui kokkulepe on sõlmitud määramata ajaks või kauemaks kui kümneks aastaks.
50.
Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikes 2 täpsustatakse siiski, et „kui kokkulepe puudutab teenindusjaama, mille tarnija on edasimüüjale rendile andnud või mida ta lubab edasimüüjal kasutada mõnel muul õiguslikul või faktilisel alusel, võib edasimüüja suhtes kohaldada määruse III jaotises nimetatud ainuõiguslikku ostukohustust ja konkurentsikeeldu kogu perioodi jooksul, mil edasimüüja teenindusjaama tegelikult kasutab”.
51.
Nagu mul on juba olnud juhust märkida oma ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas CEPSA, (
18
) on määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktis c osutatud kõnealuse kohustuse klausli kümneaastane või pikem kestus õigustatud, kui tarnija antud rahalised ja kaubanduslikud eelised on nii olulised, et ilma nendeta on väga ebatõenäoline, et käitaja oleks kütuseturustuse vahendusteenuste turule pääsenud.
52.
Asjaolu, et määruse nr 1984/83 artikli 12 lõige 2 võimaldab erandina pikendada ainuõigusliku ostuklausli kehtivusaega üle kümne aasta, näib õigustatud ainult siis, kui tarnija annab teenindusjaama käitajale vähemasti sama olulised rahalised ja kaubanduslikud eelised, nagu ta oleks andnud selleks, et kokkuleppele võiks kohaldada kümneaastase kestusega grupierandit, nagu on osutatud kõnealuse määruse artikli 12 lõike 1 punktis c.
53.
Selles suhtes nimetatakse määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikes 2 ainult ühte tarnija antud eelist, nimelt teenindusjaama käitajale rendile andmist või analoogselt edasimüüjal teenindusjaama õiguslikul või faktilisel alusel kasutada lubamist.
54.
Minu arvates ei saa eitada, et selline eelis on eriti oluline või vähemalt märkimisväärne, sest see seisneb tegelikult turustajale teenindusjaama „võtmete kätte andmises” tema majandustegevuse teostamiseks. Teisisõnu, tarnija paneb turustaja oma täies varustuses teenindusjaama etteotsa, ilma et turustaja peaks selleks investeeringuid tegema.
55.
Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 sõnastusest tulenevalt ei ole otseselt kahtlust, et sellise eelise andmine kujuneb selle sätte kohaldamise tingimuseks.
56.
On samuti vaieldamatu, et tarnija võiks anda täiendavaid rahalisi ja kaubanduslikke eeliseid teenindusjaama käitajale selleks, et tal oleks võimalik tugineda määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikele 2. Sellega seoses tuleb meenutada, et põhikohtuasjas andis Total äriühingule Pedro IV suures summas hüpoteeklaenu intressimääraga, mis selgituste kohaselt, millele Total kohtuistungil Euroopa Kohtu täpsustava küsimuse peale vastu ei vaielnud, oli madalam sel ajal turul kehtivast määrast. Seda asjaolu, samuti teisi selle laenu tingimusi peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
57.
Seevastu kahtlasem on küsimus, kas – nagu väidavad Pedro IV ja komisjon – määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikes 2 ette nähtud erandi korra kohaldamise tingimuseks tuleb seada topelttingimus, et nii teenindusjaam kui ka maatükk, millele see on ehitatud, kuuluksid tarnijale.
58.
Selle teesi põhjenduseks tugineb komisjon ühelt poolt määruse nr 1984/83 põhjendusele 13, millest tuleneb tema arvates määruse mõte, ning teiselt poolt määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktile a, mis seab nüüdsest otseselt selles sättes ette nähtud ainuõiguse potentsiaalselt piiramatu kestuse tingimuseks nõude, et turustaja tegutseb ruumides ja maatükil, mille omanik on tarnija.
59.
See mõttekäik ei ole veenev.
60.
Komisjoni esimese argumendi kohta tuleb märkida, et määruse nr 1984/83 põhjenduses 13, milles loetletakse mitteammendavalt eri liiki majanduslikud ja rahalised eelised, mille tarnija annab turustajale, märgitakse, et nende eeliste hulgas on ka „teenindusjaama pidamiseks maatüki või ruumid[e]” (
19
) loovutamine. Arvestades alternatiivivalikut selle sõnastuses, ei saa see põhjendus mõistagi takistada seda, et tarnija annab edasimüüjale teenindusjaama pidamiseks maatüki ja ruumid, et vajadusel tugineda määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikele 2. Sellegipoolest ei tulene kõnealuse määruse põhjenduste sellest lõigust kuidagi, et viimase sätte kohaldamiseks peab olema täidetud topelttingimus, et tarnija annab rendile samal ajal maatüki ja ruumid, kus turustaja teenindusjaama peab.
61.
Kui Euroopa Kohtu ülesanne ei ole kindlasti tõlgendada grupierandi määruses erandi tegemise sätteid ulatuslikult, (
20
) siis ei ole minu arvates tema ülesanne ka piirata nende sätete ulatust nende sõnastuse selguse arvelt, nagu a fortiori kinnitavad selle määruse põhjendused.
62.
See on ka põhjus, miks ma ei saa nõustuda tõlgendusega, mida pooldab komisjon oma kirjalikes märkustes, kus ta arvab, et selleks, et oleks õigus kohaldada määruse nr 1984/83 artikli 12 lõiget 2, oleks vaja, et tarnija annab teenindusjaama käitajale „absoluutsed eelised”. Nimelt, kui see peaks nii olema, siis ei ole arusaadav, miks määruse nr 1984/83 artikli 12 lõikes 2 nimetatakse ainult nende ruumide rendile andmist, kus teenindusjaama käitaja tegutseb, mitte ei seata selle sätte kohaldamise tingimuseks absoluutseid majanduslikke ja rahalisi eeliseid, ilma et käitaja teeks mingeid investeeringuid.
63.
Paistab, et tegelikult on määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 (ning osaliselt määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkti a) mõte pragmaatilisemat laadi, nagu selgitas komisjon oma vastuses Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele. Nimelt kui edasimüüja tegutseb tarnijale kuuluvates ruumides, on raske ette kujutada, et tarneainuõiguse kokkuleppe kestus on lühem rendiperioodist, kuna ruume ei saa nagunii anda mõne teise tarnija käsutusse, et võimaldada viimasel asjaomasele turule siseneda või oma tegevust kõnealusel turul laiendada. Nagu märkis komisjon, on müügipunkti tarneainuõiguse ajaline piirang (mis on antud rendiperioodist lühemaks ajaks) väheotstarbekas, kui see müügipunkt kuulub tervikuna tarnijale.
64.
Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 mõte seisneb seega palju vähem tarnija antud eeliste olulisuse ja käitaja kanda olevate investeeringute absoluutsel korrelatsioonil kui tuvastusel, et tarneainuõiguse kestuse piiramine kümnele aastale juhul, kui tarnija rendib teenindusjaama käitajale, ei mõjuta üldse (või kõige enam mõjutab täiesti tähtsusetult) kaubamärkide vahelist konkurentsi, sest on vähetõenäoline, et pärast selle aja lõppu annab tarnija, kes on ikka teenindusjaama omanik, jaama üle mõnele oma konkurendile.
65.
Mõistagi ei ole võimatu järgida analoogset arutluskäiku maatüki või maatükkide puhul, millel käitajale renditud teenindusjaam asub. Selline arutluskäik seaks siiski määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 kohaldamisele lisatingimuse, mida selles määruses ei ole ette nähtud, ilma et sellist tingimust võiks sellest määrusest ka kaudselt tuletada. Selles suhtes näib mulle, et kui nõutakse – ilma et see tuleneks määruse nr 1984/83 tekstist ning ilma komisjoni ja konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomitee teostatud põhjaliku uurimiseta – tarnijalt selleks, et ta saaks kohaldada kõnealuse määruse artikli 12 lõiget 2, et ta oleks samuti selle maatüki omanik, millele ta ehitas teenindusjaama ja mida ta rendib käitajale, oleks kaubamärkide vahelist konkurentsi piirav tingimus, kuivõrd see tugevdab traditsiooniliste või turul juba tegutsevate ettevõtjate positsiooni, kes on tänu sellele positsioonile võinud aja jooksul kinnistuid omandada. Selline tagajärg on seda tõenäolisem tingimustes, kus – nagu kõik käesolevas kohtuasjas kirjalikke märkusi esitanud pooled üksmeelselt täheldavad – kõnealust turgu valitsevad pärast endise riikliku monopoli kaotamist juba aastaid kolm ettevõtjat.
66.
Mulle näib seega, et määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 tõlgendamine nii, et see sisaldab tingimust selle maatüki omandiõiguse kohta, millele teenindusjaam on ehitatud, läheb kaugemale sellise akti sätete normaalsest tõlgendamisest, mis on Euroopa Kohtu ülesanne, ning väljub ühtlasi viimasele määratud rolli piirest, tungides komisjoni õigusloomepädevusse ning konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomitee pädevusse.
67.
Minu arvates ei tohiks seda hinnangut kummutada ka komisjoni teine argument, mis tuleneb määruse nr 2790/1999 ja konkreetsemalt selle artikli 5 punkti a vastuvõtmisest, milles seatakse kõnealuse määruse kohaldamisest alates üle viieaastase kestusega ainuõigusliku esindamise sätete suhtes grupierandi kohaldamise topelttingimuseks nõue, et tarnija oleks nii selle maatüki kui ka nende ruumide omanik, kus käitaja tegutseb.
68.
Komisjoni arutluskäik annaks nimelt määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 ja määruse põhjenduste sõnastusele vaatamata määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktile a tagasiulatuva jõu, mis oleks vastupidine vähemasti määruse nr 2790/1999 vahetult kohaldamisele ja mille tulemusel see määrus tungiks vähemasti osaliselt määruse nr 1984/83 autonoomsesse kohaldamisalasse.
69.
Seevastu, nagu ka Hispaania valitsus väidab, on tõsi, et õigussubjektid ei saa ühenduse õigusnorme ära kasutada pettuse või kuritarvituse eesmärgil. (
21
) Ühenduse õigusnorme ei saa tõepoolest laiendada nii, et need kataksid ettevõtjate kuritarvitusega seotud tegevusi, st tehinguid, mida ei tehta tavapäraste majandustehingute raames, vaid üksnes eesmärgiga saada kuritarvituse läbi kasu ühenduse õigusega ettenähtud soodustustest. (
22
)
70.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad siseriiklikud kohtud objektiivsetele asjaoludele tuginedes võtta arvesse huvitatud isiku kuritegelikku käitumist selleks, et vajadusel keelata talle viidatud ühenduse õigusnormist tulenevad soodustused. (
23
)
71.
Eelotsusemenetlusele iseloomuliku kohtuliku koostöö raames võib mõne üldisema juhise eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski anda.
72.
Esiteks leian ma, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas ei saa lihtsalt asjaolu, et kasutati kahte teineteisega tihedalt seotud lepingut, millega ühelt poolt käitaja, maatüki omanik, annab tarnijale maatükil hoonestusõiguse, mille alusel viimane saab lepingus kokkulepitud (
24
) perioodiks maatükile rajatud rajatiste ja hoonete omanikuks, ning teiselt poolt kõnealune tarnija, olles kohustunud ehitama teenindusjaama, mille omanik ta on, annab teenindusjaama käitamise ainuõiguse maatüki omanikule sama pikaks ajaks kui kehtib teenindusjaama rendileping, pidada määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 kohaldamisest kuritarvituslikult kasu saamise soovi iseloomustavaks objektiivseks elemendiks. Nimelt, kuna määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 kasutamise õigus ei sõltu nõudest, et tarnija peab olema maatüki omanik (või et käitaja ei oleks omanik), ei saa pidada lihtsalt nende teineteisega tihedalt seotud lepingute sõlmimist tarnija ja teenindusjaama käitaja vahel, mis pealegi ei paista siseriiklikus õiguses ebaseaduslik olevat, iseenesest kõnealuse artikli sätete kuritarvituslikult kasutamise soovi avalduseks.
73.
Sellegipoolest, ja teiseks, leian ma, et kuritarvitus võiks avalduda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab kontrolli käigus, mille ta peab läbi viima, et rahalisi ja majanduslikke eeliseid, mida tarnija kohustus lepingu alusel andma, ei ole tegelikult antud, või kui poolte tasutud hind ei vasta kõnealuste aktivate turuväärtusele. Selles suhtes tuleb minu arvates arvesse võtta asjaolu, et pärast ainuõigusliku tarnekokkuleppe ja teenindusjaama rendilepingu lõppu kohustub tarnija tagastama teenindusjaama omandi käitajale, võimaldades viimasel aja jooksul ja vajadusel ka tarnijat vahetada.
74.
Esitatud põhjendustest lähtudes leian, et määruse nr 1984/83 artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see säte ei nõua kohaldamistingimuste hulgas, et tarnija oleks selle maatüki omanik, millele ta ehitas omal kulul teenindusjaama, mille ta annab rendile edasimüüjale, seda ka juhul, kui tarnija on teenindusjaama omanik tänu hoonestusõigusele, mille talle andis edasimüüja oma maatükil. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski objektiivsete asjaolude põhjal kontrollida, kas põhikohtuasjas arutamisel olevad tehingud sõlmiti tavapäraste äritehingute raames või kuritarvituslikult üksnes eesmärgiga teenindusjaamakokkulepete puhul määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktis c ette nähtud ja põhimõtteliselt ainuõiguslike ostukokkulepete suhtes kohaldatava kuni kümneaastase kehtivusaja nõudest kõrvale hoidmiseks.
b) Määruse nr 2790/1999 tõlgendamine
75.
Nagu eespool öeldud, kehtestas komisjon määruse nr 2790/1999 vastuvõtmisega kõnealuse määruse artikli 5 punktis a nimelt lisatingimuse, mille kohaselt tarnija peab olema selle maatüki või nende maatükkide omanik, millel teenindusjaam asub ja ostja seda käitab, selleks et poolte vahel kokku lepitud konkurentsikeelukohustusi võiks ette näha viiest aastast pikemaks ajaks, ilma et see aeg ületaks siiski perioodi, mille vältel ostja ruume ja maatükke kasutab. Komisjoni vastusest Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele selgub, et see lisatingimus võeti sisse huvitatud poolte märkuste põhjal komisjoni 24. septembri 1999. aasta ettepaneku kohta võtta vastu määrus EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes, (
25
) ja paistab, et selleks ajendas võitlus teatavate kuritarvituslikeks kvalifitseeritud tegevuse liikide vastu, isegi kui kõnealuses määruses ei ole ühtegi sellealast põhjendust. (
26
)
76.
Ei ole seega mingit kahtlust, et määrusega nr 2790/1999 ette nähtud grupierandi korra raames peab tarnija selleks, et tema suhtes kehtiksid kõnealuse määruse artikli 5 punkti a kohaldamise tingimused, olema mitte üksnes teenindusjaama omanik, vaid ka selle maatüki omanik, millele teenindusjaam on ehitatud.
77.
Määruse nr 2790/1999 artiklist 12 nähtub, et selles ette nähtud erandid on muutunud põhimõtteliselt kohaldatavaks alates 1. juunist 2000. Määruses nr 2790/1999 kehtestati siiski üleminekuaeg, mille lõpuks määrati kokkulepete puhul, mis vastasid nimelt määrusega nr 1984/83 ette nähtud eranditingimustele, kuid ei vasta määruse nr 2790/1999 tingimustele.
78.
Sellest tulenevalt pidid selliste kokkulepete pooled selleks, et nad saaksid kasutada ainuõigusi kauem kui viis aastat, nagu on ette nähtud määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktis a, täitma hiljemalt 1. jaanuarist 2002 tingimust, et tarnija on nende maatükkide omanik, millele teenindusjaam on ehitatud.
79.
On oluline märkida, et põhikohtuasjas ei nimeta eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 26. oktoobril 1989 teenindusjaama ehitusest alates 20 aastaks sõlmitud lepinguid oleks muudetud selleks, et täita määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkti a tingimusi.
80.
Peale selle paistab, vaatamata sellele, mida näib väitvat Total, vähe tõenäoline – isegi kui see kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kontrollimisele siseriiklikus õiguses –, et äriühingu Pedro IV antud hoonestusõigus annab Totali omandisse mitte ainult sellises sõltuvuses olevale maatükile rajatud rajatised ja hooned, vaid ka omandiõiguse maatükile endale. (
27
)
81.
Seega, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks põhikohtuasja kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid arvestades leidma, et põhikohtuasja kokkulepetele kohaldatakse määruses nr 1984/83 sätestatud grupierandi korda, konkreetselt kõnealuse määruse artikli 12 lõiget 2, siis võis seda erandit nendele kokkulepetele kohaldada 31. detsembrini 2001 määruses nr 2790/1999 sätestatud üleminekukorra alusel, aga mitte enam pärast vastavalt kõnealuse määruse artikli 5 punkti a nõuetele, kuna kokkulepete järelejäänud kehtivusaeg on igal juhul pikem kui viis aastat.
82.
Seevastu, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks pärast kõikide põhikohtuasja asjaolude uurimist leidma, et põhikohtuasja pooled kavatsesid kasutada määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 2 sätteid kuritarvituslikult, siis ei või need pooled tugineda kummalegi grupierandi korrale.
83.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks järeldama, et põhikohtuasjas arutatavatele kokkulepetele ei saa kohaldada grupierandeid terve selle aja jooksul, milleks need sõlmiti, siis on tema ülesandeks, nagu ma eespool täpsustasin, kontrollida, kas need kokkulepped vastavad kõikidele asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamise tingimustele.
84.
Nendel kaalutlustel ma leian, et määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see nõuab selleks, et vertikaalkokkulepetes sisalduvaid konkurentsikeelukohustusi võiks sõlmida pikemaks ajaks kui viieks aastaks, et lepingujärgsete kaupade või teenuste tarnija oleks nende ruumide ja maatükkide omanik, kus ostja tegutseb. Selline nõue on kohaldatav alates 1. juunist 2000 või juhul, kui kehtivad kokkulepped vastavad määruse nr 1984/83 eranditingimustele, sealhulgas nimelt selle määruse artikli 12 lõikes 2 sätestatud tingimustele, on see nõue kohaldatav alates . Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kumma juhuga on põhikohtuasjas tegemist.
3. Kolmas ja neljas küsimus
85.
Kolmanda ja neljanda küsimusega soovib kohus sisuliselt teada, kas sellised ainuõigusliku ostukokkuleppe esemeks olevate kütuste ja mootorikütuste müügihinda käsitlevad lepingusätted, nagu on põhikohtuasjas arutamisel, on asutamislepingu artikli 85 lõike 1 punktiga a keelatud, ja neile ei saa kohaldada määruses nr 1984/83 ja hiljem määruses nr 2790/1999 ette nähtud grupierandi korda põhjusel, et nimetatud lepingusätted võivad ükskõik mil viisil piirata edasimüüja vabadust kehtestada kõnealuste toodete jaemüügihinda.
86.
On oluline meenutada, et asutamislepingu artikli 85 lõike 1 punkt a keelab konkreetselt ettevõtjatevahelised kokkulepped, mis võivad kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja millega määratakse „otseselt või kaudselt […] kindlaks […] müügihinnad […]”.
87.
Nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud, ei ole konkurentsipiirangute hulgas, mille suhtes võib kohaldada määruses nr 1984/83 ette nähtud grupierandit, teenindusjaama käitaja kohustust müüa mootorikütust jaemüügihindadega, mille määrab kindlaks tarnija. (
28
)
88.
Samas näeb määruse nr 2790/1999 artikli 4 punkt a ette, et grupierandit ei kohaldata vertikaalkokkulepete suhtes, mille eesmärgiks on otseselt või kaudselt, üksikult või muude poolte kontrolli all olevate teguritega kombineeritult piirata ostja võimet määrata kindlaks oma müügihind, ilma et see piiraks tarnija võimalust kehtestada maksimaalne müügihind või soovituslik müügihind tingimusel, et poolte survel või nende pakutud stiimulite põhjal ei ulatu need fikseeritud või minimaalse müügihinnani.
89.
Sellest tuleneb, nagu väitsid kõik Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi esitanud pooled, et tarnija poolt fikseeritud jaemüügihinna või minimaalse müügihinna – see tähendab, millest madalamat hinda turustaja ei saaks määrata – kehtestamise suhtes ei ole kohaldatavad ei määruse nr 1984/83 ega määruse nr 2790/1999 vastavad sätted.
90.
Seevastu põhikohtuasjas seisneb küsimus, mis pooli vastandab, selles, kas konkreetselt põhikohtuasjas asjaomastes lepingusätetes kohustab Total käitajat otseselt või kaudselt kinni pidama kindlaks määratud jaemüügihinnast.
91.
Sellist asja peab kahtlemata hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus. Kohtutoimiku seisukohast ja esitatud küsimustele tarviliku vastuse andmiseks võib mõned märkused siiski teha.
92.
Selles suhtes nähtub eelotsusetaotlusest, et ainuõigusliku lepingu kohaselt kohustub Total teatama turustajale soovitatavad jaemüügihinnad ja tagama nende konkurentsivõimelisuse hindadega, mida pakuvad heauskselt teised konkurendid samas piirkonnas. Nagu õigesti märkisid Hispaania valitsus ja komisjon, ei paista teenindusjaama käitaja seega kohustatud olevat kohaldama tarnija kehtestatud kindlaksmääratud või minimaalset hinda, vaid tal on vastupidi vaba voli määrata kas soovitatud hinnast kõrgem hind või teha oma klientidele allahindlust, vähendades oma enda kasumimarginaali selleks, et soodustada kaubamärkide vahelist konkurentsi turustajate vahel.
93.
Seda hinnangut ei paista kummutavat ka Totali teine kohustusevõtt tariifide osas, mida eelotsusetaotluses nimetatakse ja mille kohaselt tarnija kohustub kindlaks määrama mootorikütusehinna teenindusjaama käitajale, pakkudes talle kõige soodsamaid tingimusi, mis ta saavutab läbirääkimistel teiste käitajatega, kes võivad Barcelonasse tegutsema asuda, ilma et see hind võiks mingil juhul olla kõrgem kui teiste turul tähtsust omavate Barcelonas tegutsevate tarnijate kehtestatud keskmine hind. See lepingusäte puudutab ainult kahe ettevõtja – lepingupoolte – vahel kokku lepitud tehingute hinda, mitte aga jaemüügihinda.
94.
Äriühing Pedro IV siiski rõhutas oma kirjalikes märkustes ja kohtuistungil asjaolu, et Total määras ainuõigusliku lepingu sätete sõnastusele vaatamata kaudselt jaemüügihinna kindlaks, mis muudab tegelikult soovitatava hinna kindlaks jaemüügihinnaks või minimaalseks müügihinnaks.
95.
Kui on tõsi, et kaudsete vahenditega jaemüügihinna kindlaksmääramine tarnija poolt välistab tegelikult vastavalt määrustes nr 1984/83 ja nr 2790/1999 ette nähtud grupierandite kohaldamise, (
29
) siis peab äriühingu Pedro IV väidet ikkagi kontrollima siseriiklik kohus, kes ei märkinud seda eelotsusetaotluses.
96.
Esitatud märkustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale ja neljandale küsimusele, et ei määruse nr 1984/83 ega ka määruse nr 2790/1999 kohaselt ei või tarnija poolt otseselt või kaudselt jaemüügihinna või miinimumhinna – see tähendab, millest madalamat hinda turustaja ei saaks määrata – kehtestamise suhtes kohaldada kõnealuste määruste vastavaid grupierandisätteid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on nii põhikohtuasja pooli siduvate lepingusätete kui ka põhikohtuasja asjaolude seisukohast kontrollida, kas tarnija kehtestab turustajale kaudselt kindla jaemüügihinna või minimaalse müügihinna.
V. Ettepanek
97.
Esitatud põhjendustest lähtudes leian, et Audiencia Provincial de Barcelona küsimustele tuleks vastata järgmiselt:
1.
Komisjoni 22. juuni 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see säte ei nõua kohaldamistingimuste hulgas, et tarnija oleks selle maatüki omanik, millele ta ehitas omal kulul teenindusjaama, mille ta annab rendile edasimüüjale, seda ka juhul, kui tarnija on teenindusjaama omanik tänu hoonestusõigusele, mille talle andis edasimüüja oma maatükil. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski objektiivsete asjaolude põhjal kontrollida, kas põhikohtuasjas arutamisel olevad tehingud sõlmiti tavapäraste äritehingute raames või kuritarvituslikult üksnes eesmärgiga teenindusjaamakokkulepete puhul määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktis c ette nähtud ja põhimõtteliselt ainuõiguslike ostukokkulepete suhtes kohaldatava kuni kümneaastase kehtivusaja nõudest kõrvalehoidmiseks.
2.
Komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määruse (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes artikli 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see nõuab selleks, et vertikaalkokkulepetes sisalduvaid konkurentsikeelukohustusi võiks sõlmida pikemaks ajaks kui viieks aastaks, et lepingujärgsete kaupade või teenuste tarnija oleks nende ruumide ja maatükkide omanik, kus ostja tegutseb. Selline nõue on kohaldatav alates või juhul, kui kehtivad kokkulepped vastavad määruse nr 1984/83 eranditingimustele, sealhulgas nimelt selle määruse artikli 12 lõikes 2 sätestatud tingimustele, on see nõue kohaldatav alates . Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kumma juhuga on põhikohtuasjas tegemist.
3.
Ei määruse nr 1984/83 ega ka määruse nr 2790/1999 kohaselt ei või tarnija poolt otseselt või kaudselt jaemüügihinna või miinimumhinna – see tähendab, millest madalamat hinda turustaja ei saaks määrata – kehtestamise suhtes kohaldada kõnealuste määruste vastavaid grupierandisätteid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on nii põhikohtuasja pooli siduvate lepingusätete kui ka põhikohtuasja asjaolude seisukohast kontrollida, kas tarnija kehtestab turustajale kaudselt kindla jaemüügihinna või minimaalse müügihinna.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Esimeses nendest kohtuasjadest tehti 14. detsembril 2006 otsus C-217/05: Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (EKL 2006, lk I-11987), teine on praegu Euroopa Kohtus menetluses ja selles tegin ma ettepaneku (CEPSA, C-279/06). Märkida tuleks neljandat, viitenumbriga C-506/07 registreeritud kohtuasja Lubricarga, mis on samuti Euroopa Kohtus menetluses.
(
3
)	See tähendab, et küsitakse, kas tegemist on agendilepinguga või, vastupidi, kahe üksteisest majanduslikult sõltumatu ettevõtte vahelise turustuslepinguga.
(
4
)	EÜT L 173, lk 5 ja parandus EÜT 1984, L 79, lk 38.
(
5
)	EÜT L 336, lk 21; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364.
(
6
)	EÜT L 214, lk 27.
(
7
)	Vt nimelt selle kohta minu eespool viidatud ettepanek kohtuasjas CEPSA (32. joonealune märkus).
(
8
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
9
)	Ibidem (punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	Ibidem (punkt 26).
(
11
)	Vt selle kohta eelkõige 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-109/99: ABBOI (EKL 2000, lk I-7247, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika). See, et siseriiklikud kohtud peavad oma eelotsusetaotlused redigeerima hoolikalt, on seda enam tähtis, et vajadus siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu koostöö järele on pigem kasvanud alates sellest, kui jõustus nõukogu . aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (ELT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
(
12
)	Eespool viidatud kohtuotsused ABBOI (punkt 43) ja Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (punkt 27).
(
13
)	Vt 21. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-206/99: SONAE (EKL 2001, lk I-4679, punktid 45 ja 46).
(
14
)	Vt määruse nr 2790/1999 artiklid 12 ja 13.
(
15
)	Näiteks toimis selliselt siseriiklik kohus kohtuasjas, milles tehti 30. aprilli 1998. aasta otsus C-230/96: Cabour (EKL 1998, lk I-2055). Tuleks märkida, et see siseriiklik kohus oli siiski küsinud Euroopa Kohtult asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tõlgendamise kohta juhul, kui selles kohtuasjas arutatavad määruse grupierandi sätted ei ole arutamisel olnud sõiduautode turustamise kokkuleppe suhtes kohaldatavad.
(
16
)	Siinkohal tuleks meenutada, et hindamaks seda, kas ainuõigusliku ostulepingu eesmärk või tagajärg on konkurentsi märkimisväärne piiramine siseturul ja kas leping kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust, tuleb arvesse võtta lepingu majanduslikku ja õiguslikku konteksti, kus see võib koos teiste lepingutega kumulatiivselt konkurentsi toimimist mõjutada. Sellepärast tulebki uurida sellise lepingu tagajärgi koostoimes teiste sama liiki lepingutega siseriiklike või teistest liikmesriikidest pärit konkurentide võimalustele end asjaomasel turul sisse seada või oma turuosa suurendada (vt eelkõige 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C-234/89: Delimitis (EKL 1991, lk I-935, punktid 13–15) ja . aasta otsus kohtuasjas C-214/99: Neste (EKL 2000, lk I-11121, punkt 25); vt ka EFTA Kohtu 18. oktoobril 2002. aasta otsus kohtuasjas E-7/01: Hegelstad (EFTA Court Report, lk 310, punkt 31)).
(
17
)	Ilma et need viited oleksid ammendavad, võiks eelotsusetaotluse esitanud kohus juba nüüd juhinduda eespool viidatud kohtuotsuses Neste (punktid 26–34) esitatud hinnangutest mootorikütuse ainuõiguslike ostulepingute kohta. Mis puutub Totali turuossa Hispaania turul, siis kui see kohus märgib, et turuosa ei ole kogu põhikohtuasjas arutatavate lepingute kehtivusaja vältel kunagi ületanud 3%, siis Pedro IV ja komisjon märgivad, et Total omab nüüd umbes 48% CEPSA aktsiakapitalist, kes on üks peamine mootorikütusetarnija Hispaanias, mis ei või aga välistada, et neid kahte ettevõtet võib pidada Totali turupositsiooni hindamisel üheks ja samaks majandusüksuseks. Pedro IV ega komisjon ei täpsusta siiski Totali osaluse määra põhikohtuasjas arutatavate lepingute kehtivusaja vältel. Igal juhul ei ole kindel, nagu komisjon kohtuistungil märkis, et asjaomane turg on üleriigilise ulatusega, vaid võib olla pigem kohalik, nimelt et see hõlmab ainult Barcelona asuala.
(
18
)	Vt ettepaneku punktid 64–71 ja punkti 97 lõige 2.
(
19
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Cabour (punkt 30).
(
21
)	Vt eelkõige 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-367/96: Kefalas jt (EKL 1998, lk I-2843, punkt 20); . aasta otsus kohtuasjas C-373/97: Diamantis (EKL 2000, lk I-1705, punkt 33); . aasta otsus kohtuasjas C-255/02: Halifax jt (EKL 2006, lk I-1609, punkt 68) ja . aasta otsus kohtuasjas C-456/04: Agip Petroli (EKL 2006, lk I-3395, punkt 19).
(
22
)	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Halifax jt (punkt 69) ja Agip Petroli (punkt 20).
(
23
)	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Diamantis (punkt 34) ja Agip Petroli (punkt 21).
(
24
)	Hoonestusõigus kui piiratud asjaõigus on olemas ka teiste liikmesriikide õiguskordades, näiteks Belgia Kuningriigis, Itaalia Vabariigis ja Luksemburgi Suurhertsogiriigis.
(
25
)	EÜT C 270, lk 7.
(
26
)	Komisjoni 13. oktoobri 2000. aasta teatise „Suunised vertikaalpiirangute kohta” (EÜT C 291, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 390) punktis 59 täpsustab komisjon, et erand, mille puhul võib konkurentsikeelukohustuse kehtivusaeg olla sama pikk kui aeg, mil ostja müügikohta kasutab, „tuleneb asjaolust, et harilikult on põhjendamatu eeldada, et tarnija lubab ilma oma loata müüa talle kuuluvates ruumides või territooriumil konkureerivaid tooteid. See erand ei kehti kunstlike omandisuhtevormide kohta, millega üritatakse vältida viieaastase kehtivusaja piirangut”.
(
27
)	Näib, et on välistatud, et määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktis a osutatud omandimõistet võiks käsitada liikmesriikide õigusest sõltumatu ühenduse õiguse mõistena. Nimelt arvestades, et asutamislepingu artikli 222 (muudetuna EÜ artikkel 295) kohaselt ei mõjuta asutamisleping mingil viisil omandi õiguslikku režiimi liikmesriikides, ei saa arvestada, et ühenduse määruses kasutatakse liikmesriikides kasutusel olevast erinevat omandi mõistet. Vt selle kohta ka kohtujurist Capotorti ettepaneku punkt 7 kohtuasjas, milles tehti 13. detsembri 1979. aasta otsus 44/79: Hauer (EKL 1979, lk 3727) ja mille kohaselt ei kehtestata ühenduse õiguskorras ühtegi uut omandi mõistet või õigusnormi.
(
28
)	Eespool viidatud kohtuotsus Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (punkt 64).
(
29
)	Vt selle kohta määruse nr 2790/1999 artikli 4 punkt a; 13. oktoobri 2000. aasta suunised vertikaalpiirangute kohta, punkt 47, ja kohtuasjas CEPSA tehtud eespool viidatud ettepaneku punkt 91.