62024CJ0743_RES
Kohtuasi C‑743/24 [Alchaster II] (
i
)
Minister of Justice and Equality
versus
MA
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa))
Euroopa Kohtu (suurkoda) 3. aprilli 2025. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vaheline kaubandus‑ ja koostööleping – Isiku loovutamine Ühendkuningriigile kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks – Põhiõiguse rikkumise oht – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 teine lause – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Tingimisi vabastamise korra muutmine süüdimõistetud isiku kahjuks
Põhiõigused – Põhiõiguste harta – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte – Tunnustamine nii põhiõiguste harta kui ka Euroopa inimõiguste konventsiooniga – Sama tähendus ja ulatus – Hartaga tagatud kaitsetase, mis ei eira konventsiooniga tagatud kaitsetaset
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 49 lõige 1)
(vt punkt 24)
Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Kaubandus- ja koostööleping Ühendkuningriigiga – Süüdimõistetute või kahtlustatavate üleandmine vahistamismääruse teinud õigusasutustele – Kohustus austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid – Vahistamismääruse täitmisest keeldumine põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 rikkumise ohu korral – Tingimused – Ette nähtud karistuse ulatuse tagasiulatuv muutmine – Algul ette nähtud karistusest raskema karistuse tegelik oht – Raskema karistuse kohaldamine tingimisi vabastamise korra muutmise korral – Tingimused
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 49 lõige 1; ELi ja Euratomi ning Ühendkuningriigi kaubandus- ja koostööleping)
(vt punktid 25–47 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Supreme Courti (Iirimaa kõrgeim kohus) esitatud eelotsusetaotlust menetlenud Euroopa Kohus (suurkoda) täpsustas kiirendatud menetluses seoses vahistamismäärusega, mis oli tehtud Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigiga sõlmitud kaubandus- ja koostöölepingu alusel (
1
), raskema karistuse kohaldamise mõistet, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
2
) artikli 49 lõike 1 teises lauses ette nähtud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet.
Magistrates’ Courts of Northern Irelandi (Põhja-Iirimaa magistraadikohus, Ühendkuningriik) District Judge (ringkonnakohtunik) tegi MA suhtes neli vahistamismäärust seoses terrorismiga seotud süütegudega, mis väidetavalt pandi toime 2020. aastal.
High Court (kõrge kohus, Iirimaa) andis 2022. aastal korralduse MA loovutamiseks Ühendkuningriigile. MA esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes esitas Euroopa Kohtule kaubandus‑ ja koostöölepingu tõlgendamiseks eelotsuse küsimuse, millele Euroopa Kohus vastas kohtuotsusega Alchaster (
3
).
Euroopa Kohus otsustas selles otsuses, et vahistamismäärust täitev õigusasutus peab – juhul, kui isik, kelle suhtes on kaubandus‑ ja koostöölepingu alusel tehtud vahistamismäärus, väidab, et Ühendkuningriigile loovutamise korral esineb artikli 49 lõike 1 rikkumise oht, sest tingimisi vabastamise tingimusi on selle isiku jaoks ebasoodsalt muudetud, kusjuures see muudatus tehti pärast selle süüteo väidetavat toimepanemist, milles seda isikut süüdistatakse – enne selle vahistamismääruse täitmise kohta otsuse tegemist autonoomselt hindama selle ohu olemasolu. Seda vastust arvestades palus eelotsusetaotluse esitanud kohus (
4
) Ühendkuningriigi ametiasutustel edastada täiendavat teavet õigusnormide kohta, mis oleksid MA suhtes kohaldatavad tingimisi vabastamist puudutavas osas.
Põhja-Iirimaa magistraadikohtu ringkonnakohtuniku vastusest nähtus, et nende õigusnormide kohaselt, mis olid Põhja-Iirimaal kohaldatavad ajal, mil põhikohtuasjas kõne all olevad süüteod väidetavalt toime pandi, pidi kohus, kes mõistis kindla tähtajaga vangistuse, määrama kindlaks „vabadusekaotuse kestuse“, mis ei võinud ületada poolt mõistetud karistusest ja mille lõppedes tuli süüdimõistetu tingimata tingimisi vabastada. Seevastu uute õigusnormide kohaselt, mida kohaldatakse alates 30. aprillist 2021 ka enne seda kuupäeva toime pandud süütegude suhtes, koosneb „kindlaksmääratud terroriakti“ eest mõistetud kindla tähtajaga vangistus „sobivast vabadusekaotuse kestusest“, mille määrab kindlaks kohus, ja täiendavast üheaastasest ajavahemikust, mille jooksul süüdimõistetu vabastatakse tingimisi, kusjuures nende perioodide kogukestus ei tohi ületada kohaldatava vangistuse maksimaalset kestust. Lisaks võib selle isiku tingimisi vabastada pärast seda, kui ta on ära kandnud kaks kolmandikku „sobivast vabadusekaotuse kestusest“, ning tingimusel, et Parole Commissioners (tingimisi vabastamise nõukogu, Ühendkuningriik) leiab, et tema vangistuses hoidmine ei ole ühiskonna kaitsmiseks vajalik.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei olnud selgust, kas neid muudatusi võib käsitada nii, et need puudutavad üksnes karistuste täideviimist, või tuleb neid vastupidi käsitada nii, et nendega muudetakse tagasiulatuvalt ette nähtud karistuse ulatust ennast, ning kas selle tagajärjel tuleb asuda seisukohale, et puudutatud isikule kohaldatakse raskemat karistust kui see, mis oli ette nähtud väidetavate süütegude toimepanemise ajal, mistõttu on tegemist harta artikli 49 lõike 1 rikkumisega, siis esitas ta Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus märkis kõigepealt, et harta artikkel 49 sisaldab vähemalt samu tagatisi, mis on ette nähtud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni (
5
) artikliga 7, ning seejuures tuleb harta artikli 52 lõike 3 kohaselt EIÕKd arvesse võtta kui minimaalset kaitsetaset.
EIÕK artikli 7 kohaldamisel tuleb eristada meedet, mis kujutab endast „karistust“, ja meedet, mis puudutab karistuse „täideviimist“ (execution) või „täitmisele pööramist“ (enforcement).
Karistuse täideviimist puudutav meede on harta artikli 49 lõike 1 teise lausega vastuolus üksnes siis, kui sellega muudetakse tagasiulatuvalt asjaomase süüteo väidetava toimepanemise ajal ette nähtud karistuse ulatust ennast, mis toob kaasa raskema karistuse mõistmise kui algul ette nähtud karistus. Kuigi sellega ei ole tegemist siis, kui see meede üksnes pikendab ajavahemikku, millest alates on tingimisi vabastamine võimalik, võib see teisiti olla eelkõige siis, kui nimetatud meede kaotab sisuliselt tingimisi vabastamise võimaluse või kui see kuulub selliste meetmete kogumisse, mis karmistavad algul ette nähtud karistuse olemust.
Seega asjaolu, et riigisisestes õigusnormides on enne nende jõustumist toime pandud süütegude puhul ette nähtud, et pikeneb see osa, mis tuleb vanglakaristusest tingimata vangistuses ära kanda enne seda, kui võidakse otsustada tingimisi vabastamine, ei saa eraldivõetuna kaasa tuua harta artikli 49 lõike 1 teise lause rikkumist.
Kuid esitatud küsimus puudutab tingimisi vabastamise korra muudatusi, millega seatakse kahtluse alla ka reegel, mille kohaselt peab tingimisi vabastamine siis, kui pool karistusest on ära kantud, toimuma automaatselt. Kuigi selline tingimisi vabastamise korra muudatus toob konkreetsel juhul kaasa vangistuses viibimise karmistamise, ei tule seda asjaolu tingimata käsitada nii, et tegemist on raskema karistuse kohaldamisega harta artikli 49 lõike 1 teise lause tähenduses.
See kaalutlus tuleneb sellest, et eristatakse mõistet „karistus“, mida käsitatakse kui kuulutatud või tõenäoliselt kuulutatavat süüdimõistvat kohtuotsust, ja mõistet, mis käsitleb karistuse „täideviimist“ või „täitmisele pööramist“. See ei kehti mitte ainult selle ajavahemiku pikendamise kohta, alates millest on tingimisi vabastamine võimalik, vaid ka muude tingimuste muutmise kohta, millest tingimisi vabastamine sõltub.
Seega osas, milles nende muudatustega ei kaotata sisuliselt sellise vabastamise võimalust ega muutu raskemaks karistus, mis oli ette nähtud kõnealuste süütegude väidetava toimepanemise ajal, ei ole nende kohaldamine enne nende jõustumist toime pandud süütegude suhtes harta artikli 49 lõike 1 teise lausega vastuolus.
Mis puudutab neist kahest tingimusest esimest, siis ei too tehtud muudatus antud juhul ei seaduse alusel ega praktikas kaasa tingimisi vabastamise võimaluse sisulist kaotamist.
Mis puudutab teist tingimust, siis ei ilmne, et kõnealune tingimisi vabastamise korra muudatus, mis ei pikenda ette nähtud vangistuse maksimaalset kestust, tooks kaasa algul ette nähtud karistuse olemuse karmistamise. Nimelt oleks kriminaalkohtu mõistetud vangistuse pikkus nii uue korra kui ka kõnealuste süütegude väidetava toimepanemise ajal kehtinud tingimisi vabastamise korra puhul maksimaalne aeg, mille jooksul võib süüdimõistetud isikut lõpuks vangistuses hoida. Mõlemad tingimisi vabastamise korrad näevad ette võimaluse, et selliselt tingimisi vabastatud isik võidakse uuesti vangistada, kui tema käitumise tõttu on tingimisi kohaldamata jäetud karistuse täitmisele pööramine põhjendatud. Kumbki neist kordadest ei taga seega, et see isik jääb kriminaalkohtu poolt mõistetud vangistuse ajast eelnevalt kindlaks määratud osaks vabadusse.
Lisaks on süüdimõistetu ohtlikkusel põhinev kriteerium, mida hinnatakse võimaliku tingimisi vabastamise ajal, vangistuspoliitika tavapärane kriteerium ja eeldab teistsugust hinnangut kui see, mis anti algul tema süüdimõistmise ajal, ja on seega seotud karistuse täideviimisega.
Euroopa Kohus järeldas, et harta artikli 49 lõike 1 teise lause kohaselt ei ole raskema karistuse kohaldamisega tegemist siis, kui isiku suhtes, kellele on mõistetud kindla tähtajaga vangistus, kohaldatakse korda, mis näeb ette, et see isik peab enne tingimisi vabastamist ära kandma vähemalt kaks kolmandikku vangistuse kindlaks määratud kestusest, et selline vabastamine sõltub sellest, kas eriasutus leiab, et kõnealuse isiku jätkuv vangistuses hoidmine ei ole ühiskonna kaitseks enam vajalik, ja et sama isik vabastatakse tingimata tingimisi üks aasta enne mõistetud karistuse lõppemist, samas kui asjasse puutuvate süütegude väidetava toimepanemise ajal kohaldamisele kuulunud õigusnormide kohaselt oleks see isik tulnud automaatselt tingimisi vabastada pärast sellest karistusest poole ärakandmist.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
1
)	Ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vaheline kaubandus- ja koostööleping (ELT 2021, L 149, lk 10; edaspidi „kaubandus‑ ja koostööleping“).
(
2
)	Edaspidi „harta“.
(
3
)	29. juuli 2024. aasta kohtuotsus Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649).
(
4
)	Vastavalt kaubandus‑ ja koostöölepingu artikli 613 lõikele 2.
(
5
)	4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud konventsioon (edaspidi „EIÕK“).