62023CJ0346_RES
Kohtuasi C‑346/23
Banco Santander SA
versus
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales-Auge
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo)
Euroopa Kohtu (neljas koda) 16. jaanuari 2025. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Finantsinstrumentide turud – Direktiiv 2004/39/EÜ – Artikli 52 lõige 2 – Tarbijate huvides esitatud hagi – Tarbijaorganisatsioonid, kellel on õigustatud huvi tarbijaid kaitsta – Õigus pöörduda kohtusse oma liikmete isiklike huvide kaitseks – Kaebeõiguse puudumine suure majandusliku väärtusega finantstoodetesse investeerimise korral – Kohtukulude ja vastaspoole menetluskulude kandmise kohustusest vabastamine – Menetlusautonoomia – Tõhususe põhimõte
Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Finantsinstrumentide turud – Direktiiv 2004/39 – Tarbijate huvides esitatud hagi – Tarbijate huvi – Mõiste – Mitme tarbija isiklikud huvid – Hõlmamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/39, artikli 52 lõige 2)
(vt punktid 46–48)
Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Finantsinstrumentide turud – Direktiiv 2004/39 – Tarbijate huvides esitatud hagi – Tarbijaorganisatsioon, kes kaitseb mitme oma liikme isiklikke huve – Õigus esitada hagi – Piirang, mis sõltub kaitstavate investorite finantssuutlikkusest ja omandatud finantsinstrumentidest – Lubamatus – Sellele organisatsioonile tasuta õigusabi andmata jätmine kaitstavate investorite finantssuutlikkuse ja omandatud finantsinstrumentide tõttu – Lubatavus – Tingimused
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/39, artikli 52 lõige 2)
(vt punktid 49, 50, 55–57, 61 ja 63 ning resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus kinnitas kohtuvaidluses, mis puudutab selliste finantsinstrumentide ostulepingute kehtivust, mille on sõlminud tarbijaühingu kaitstavad investorid-tarbijad, et mitme oma liikme individuaalseid huve kaitsva tarbijaühingu kaebeõigusele ei saa seada piiranguid, mis on seotud selle ühingu liikmete finantssuutlikkusega ja nende finantstoodete omadustega, millesse need liikmed on investeerinud. Neid kriteeriume võib siiski arvesse võtta selle üle otsustamisel, kas selline ühing võib saada tasuta õigusabi.
Kaks füüsilist isikut olid ostnud finantstooteid Banco Banifilt, nüüd Banco Santander. Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales – Auge (tarbijate ja üldteenuste kasutajate ühing, edaspidi „Auge“), kes neid kaht füüsilist isikut esindas, esitas selle panga vastu hagi Hispaania kohtutele, nõudes nende ostulepingute tühisuse tuvastamist nõusoleku puudumise tõttu.
Kuna esimese ja teise astme kohtud selle nõude rahuldasid, kaebas eespool nimetatud pank selle kohtuotsuse menetlusnormide rikkumise tõttu erandkorras edasi ja esitas apellatsiooniastme kohtu otsuse peale kassatsioonkaebuse Tribunal Supremole (Hispaania kõrgeim kohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Pank väidab selle kohtu menetluses, et Augel puudub õigus oma liikmete nimel kohtusse pöörduda, kuna nende liikmete ostetud tooted on suure majandusliku väärtusega spekulatiivsed finantstooted, mitte aga üldiseks või üldlevinud kasutuseks mõeldud tooted, mis tähendab, et esitatud hagi ei kuulu riigisisese õiguse kohaselt tarbijakaitse valdkonda.
Nimelt ei ole liikmesriigi kohtu hinnangul tarbijaorganisatsioonidel hagi esitamise õigust, kui nõue puudutab investeeringuid spekulatiivsetesse või suure majandusliku väärtusega finantstoodetesse, kuna need ei ole mõeldud üldiseks, tavapäraseks ja üldlevinud kasutamiseks. Kaebeõiguse puudumine sellises olukorras võimaldab eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates vältida seda, et suure finantssuutlikkusega investorid kasutavad petlikult või pahatahtlikult ära tarbijaühingute erilist hagi esitamise õigust, et saada kasu nendele ühingutele riigisisese õigusega antud õigusest tasuta õigusabile.
Selles kontekstis soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2004/39 (
1
) artikli 52 lõikega 2 on kooskõlas riigisisene kohtupraktika, mis piirab tarbijaühingu õigust esitada hagi ühe niisuguse investori-tarbija nimel viimase finantssuutlikkuse ning tema investeeringute majandusliku väärtuse, laadi ja keerukuse tõttu.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus meenutas kõigepealt, et „mittekutselise kliendi“ võib direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 12 tähenduses kvalifitseerida „tarbijaks“, kui ta on füüsiline isik, kes tegutseb väljaspool igasugust äritegevust (
2
). Samuti nähtub direktiivi 2020/1828 (
3
) põhjendusest 14, et „mittekutseline klient“ on tarbija, ning sama direktiivi põhjendusest 13, et see direktiiv laieneb lisaks üldisele tarbijaõigusele ka sellistele valdkondadele nagu finantsteenused.
Seejärel täpsustas Euroopa Kohus, et liikmesriigid võivad anda tarbijakaitseasutustele õiguse esitada hagi, et kaitsta mitme oma liikme isiklikke huve.
Sellele järeldusele jõudmiseks tugines Euroopa Kohus direktiivi 2004/39 artikli 52 lõikele 2, mis viitab mitmuses „tarbijate“ huvile. Kuigi mitmuse kasutamine näitab, et tarbijaorganisatsiooni esitatud hagi peab olema suunatud paljude tarbijate huvide kaitsmisele, ei täpsusta see säte, kas see hagi kollektiivne mõõde nõuab, et hagi ese oleks tarbijate üldised huvid või vastupidi mitme tarbija isiklikud huvid. Kuna aga see säte viitab liikmesriikide õigusele nii osas, mis puudutab tarbijate huve esindavate asutuste kindlaksmääramist, kui ka osas, mis puutub menetluskorda, mille alusel selline esindamine peab reaalselt toimuma, on liikmesriikidel vabadus määrata kindlaks, kas huvid, mida tarbijakaitseasutused võivad kaitsta, on isiklikud või kollektiivsed.
Lisaks, isegi kui liikmesriik on andnud tarbijaorganisatsioonidele õiguse esitada hagi paljude oma liikmete isiklike huvide kaitsmiseks, ei ole tal siiski lubatud anda sellisele organisatsioonile hagi esitamise õigust ainult teatud kategooria tarbijate kaitsmiseks, eristades neid nende finantssuutlikkuse ja finantsinstrumentide alusel, millesse nad on investeerinud. Nimelt näeb direktiivi 2004/39 artikli 52 lõige 2 ette kaebeõiguse kõigi tarbijate-investorite huvides, neid sellest aspektist eristamata.
Seevastu ei näe see säte ega ükski muu liidu õigusnorm ette, et tarbijate huvides kohtuasju algatavatele tarbijaorganisatsioonidele tuleb tasuta õigusabi anda. Nii kehtestab need normid iga liikmesriik menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes ise, järgides, et need ei ole ebasoodsamad kui samalaadsete riigisisese õigusega reguleeritavate olukordade puhul (võrdväärsuse põhimõte) ega muuda liidu õigusega tarbijatele antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). Kohtukulud, mida ühing on kohustatud tasuma, kui ta tasuta õigusabi ei saa, ei tohi kujutada endast ületamatuid kulusid, mis muudavad direktiivi 2004/39 artikli 52 lõikes 2 ette nähtud kaebeõiguse tegeliku kasutamise võimatuks või ülemäära raskeks.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ (ELT 2004, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 263).
(
2
)	Vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus (Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 76).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2020. aasta direktiiv (EL) 2020/1828, mis käsitleb tarbijate kollektiivsete huvide kaitsmise esindushagisid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2009/22/EÜ (ELT 2020, L 409, lk 1). Selle direktiivi I lisas viidatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivile 2014/65/EL finantsinstrumentide turgude kohta ning millega muudetakse direktiive 2002/92/EÜ ja 2011/61/EL (ELT 2014, L 173, lk 349), millega tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiv 2004/39 ning mille artikli 74 lõige 2, mis käsitleb kaebeõigust tarbijate huvides, vastab direktiivi 2004/39 artikli 52 lõikele 2, kuna need kaks artiklit on sõnastatud peaaegu identselt.