62004CC0417_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolevas apellatsioonkaebuses vaidlustab Regione Siciliana (Sitsiilia maakond) Esimese Astme Kohtu määruse(2), millega viimane jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata tema hagi komisjoni otsuse D(2002) 810439,(3) millega lõpetati Euroopa Regionaalarengu Fondist (edaspidi „ERF”) abi andmine, tühistamise nõudes põhjusel, et otsus ei puuduta teda otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.
2. Euroopa Kohus on viimastel aastatel mitmel korral(4) kohandanud oma kohtupraktikat füüsiliste ja juriidiliste isikute hagemisõiguse kriteeriumide suhtes, mida reguleerib nimetatud säte. Tema otsustes aga on tõlgendatud hageja isiklikku puutumust kui ühenduse õigusakti vaidlustamise eeltingimust, samas kui käesolevas kohtuasjas on tegemist selles kontekstis teise vajaliku tingimusega – õigusakti otsese mõjuga
hageja huvidele.
3. Arutelu sellist piiritlust arvestades on üllatav, et vaevalt kuu aega enne käesoleva apellatsioonkaebuse arutamiseks määratud kohtuistungi kuupäeva, ja ootamata ära Euroopa Kohtu otsust, tegi Esimese Astme Kohtu esimene koda laiendatud koosseisus vaidlustatud määrusele risti vastupidise otsuse,(5) võttes hagi menetlusse ja otsustades põhiküsimuse samade poolte vahelises kohtuasjas, kus samuti käsitletakse ERF-ist abi maksmise lõpetamist.(6) Mõnele tema argumendile viitan ma edaspidi seoses apellatsioonkaebuse kolmanda väitega.(7) Et ülevaade õiguslikust vaidlusest oleks täielik, tuleb nimetada Esimese Astme Kohtu enda viienda koja 31. mai 2005. aasta otsust, kus väga sarnastel asjaoludel ei avaldatud kohaliku omavalitsusüksuse tühistamishagi vastuvõetavuse kohta isegi seisukohta.(8)
4. Olen kord juba kooskõlas teiste kohtujuristide mõtteviisiga avaldanud,(9) et ma eelistan EÜ artikli 230 neljanda lõigu laiemat tõlgendamist, mis ei ole rangelt kinni tõlgenduses, mille Euroopa Kohus on sellele korduvalt andnud, kehtestades sellele väga täpsed piirid.
II. Õiguslik raamistik
5. EÜ asutamislepingus on regionaalpoliitika kohta põhiliselt kaks artiklit: EÜ artikkel 158, mis kohustab ühendust tugevdama ja rakendama majanduslikku ja sotsiaalset ühtekuuluvust, taotledes ühenduse igakülgse harmoonilise arengu edendamiseks iseäranis eri regioonide arengutaseme ühtlustamist ning mahajäämuse vähendamist kõige ebasoodsamates piirkondades; ning EÜ artikkel 159, mille kohaselt ta toetab nende eesmärkide saavutamist struktuurifondide, eriti Euroopa Regionaalarengu Fondi kaudu võetavate meetmetega.
6. Nende eesmärkide täitmiseks ja fondide ülesannete reguleerimiseks võeti vastu nõukogu 24. juuni 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega(10) ja 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, millega nähakse ette eelmise määruse rakendamise sätted.(11)
Määrus nr 2052/88
7. Määruse nr 2052/88 artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus sätestatakse ühenduse abi täiendavuse põhimõte selles valdkonnas. Selles kehtestatakse ka tihe koostöö komisjoni, asjaomase liikmesriigi ning pädevate asutuste ja organite vahel, kelle liikmesriik määrab riiklikul, regionaalsel, kohalikul või muul tasandil, kusjuures kõik pooled tegutsevad ühise eesmärgi nimel.
Määrus nr 4253/88 uuendatud versioonis
8. Määrust nr 4253/88 muutnud määruse põhjenduses 6 usaldatakse subsidiaarsuspõhimõtet kohaldades, ja ilma et see piiraks komisjoni volitusi ühenduse rahaliste vahendite käsutajana, ühenduse abivormide rakendamine liikmesriikidele, kes viivad seda ellu asjaomasel territoriaalsel tasandil vastavalt oma sisekorraldusele.
9. Artikli 9 lõikes 1 sätestatakse „täiendavuse” põhimõte,(12) millega püütakse tagada tegelik majanduslik mõju, sest struktuurifondide toetused ei tohi asendada liikmesriigi riiklikke või muid samaväärseid kulutusi kogu territooriumil, mis on abikõlblik vastava eesmärgi alusel.
10. Artikli 23 lõige 1 sätestab:
„Selleks et tagada avalike või eraalgatuslike ettevõtmiste lõpuleviimine, võtavad liikmesriigid ettevõtmiste käigus vajalikud meetmed, et:
– kontrollida korrapäraselt, kas ühenduse rahastatud ettevõtmine kulgeb korrektselt,
– vältida eeskirjade eiramisi ja võtta meetmeid nende vastu,
– hüvitada eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summad. Kui liikmesriik ja/või vahendaja ja/või algataja tõendavad, et nemad ei ole eeskirjade eiramise või hooletuse eest vastutavad, vastutab liikmesriik alusetult makstud summade tagasimaksmise eest. [...]
[...]”.
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
11. Artikli 24 kohaselt:
„1. Kui ettevõtmine või meede ei õigusta osa või kogu eraldatud abi, vaatab komisjon juhtumi asjakohasel viisil partnerluse raames läbi, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik või liikmesriigi poolt ettevõtmise rakendamiseks määratud ametiasutused esitaksid omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul.
2.	Pärast uurimist võib komisjon asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus ilmneb eeskirjade eiramine või ettevõtmise või meetme rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu.
3. Iga alusetult makstud summa makstakse komisjonile tagasi [...]”.
III. Apellatsioonkaebuse taust
A. Menetletava kohtuvaidluse asjaolude kokkuvõte
12. Itaalia Vabariigile adresseeritud 22. detsembri 1993. aasta otsusega andis komisjon 1994.–1999. programmitöö perioodiks ERF-i finantsabi 50% ulatuses abikõlblikest kuludest Palermo ja Messina vahelise kiirtee ehitamiseks Sitsiilias, mis on määruse nr 4253/88 artikli 16 lõike 2 tähenduses suurprojekt. Tööd jaotati kümneks osaks ning otsuse lisas määrati projekti elluviimise eest vastutavaks ametiasutuseks Regione Siciliana.
13. Kui pärast paljusid muudatusi ning komisjoni ja Itaalia ametiasutuste vahelist rohket kirjavahetust, millest antakse vaidlustatud määruses hea ülevaade,(13) ning olles täheldanud probleeme ettevõetud ehitustööde lõpetamisega määratud tähtajaks 31. detsembriks 1997, samuti apellatsioonkaebuse esitaja kohustuste täitmata jätmist, teatas nimetatud ühenduse institutsioon Itaalia Vabariigile 5. septembri 2002. aasta otsuses, mida praegu vaidlustatakse, oma soovist abi andmine lõpetada, arvestades 5. septembriks 2002 lõpetatud töödega seonduvaid kulutusi 31. detsembri 1997. aasta seisuga.
14. Selles otsuses märkis komisjon esiteks kasutamata jäägi, mille maksmine tuli välistada, see tähendab esialgu projekti jaoks ERF-ist lubatud abi summa ja ERF-ist välja makstud toetuste kogusumma vahe; teiseks tagasinõutava summa, mis saadakse, lahutades tulemuseks saadud summast ERF-ist abi saamiseks kõlblike kulude summa lõpetamise kuupäeva seisuga. Komisjon palus lisaks Itaalia Vabariigil teatada sellest otsusest abisaajale tähitud kirjaga.
15. Sellega seoses esitas Regione Siciliana Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule tühistamishagi, mille toetuseks ta esitas neli väidet. Esiteks väitis ta, et vaidlustatud otsuse teinud organ ei ole selleks pädev; teiseks viitab ta määruse nr 4253/88 artiklite 24 ja 25 rikkumisele ja/või väärale kohaldamisele; kolmandaks komisjoni toimimisviisi vastuolulisusele ja õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisele; neljandas väites viitab ta lisaks ebapiisavale põhjendamisele ja väärale hinnangule.
B. Vaidlustatud määrus
16. Esimese Astme Kohus kontrollis vastavalt oma kodukorra artiklile 113 omal algatusel Regione Siciliana hagemisõigust, leides, et tal on selleks kohtuasja toimikus piisavalt teavet, mistõttu ta ei andnud pooltele võimalust esitada suulisi märkusi.
17. Olles tuvastanud, et Regione Siciliana ei olnud akti adressaat, kuna komisjon oli adresseerinud selle Itaalia Vabariigile, ning mööndes, et vaidlustatud otsus puudutab hagejat isiklikult,(14) hindas Esimese Astme Kohus oma analüüsis ainult seda, kas otsus puudutab hagejat otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.
18. Esimese Astme Kohus tuletas samuti meelde selles valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikat,(15) pöörates erilist tähelepanu ERF-i puudutavatele otsustele.(16)
19. Arutatavate asjaolude osas keskendus kõnesolev kohus oma arutelus kahele põhipunktile, nimelt ERF-i vabastamine väljamaksmata summade tasumisest ja alusetult makstud summade tagastamine.
20. Esimese aspekti kohta täpsustas ta, et vastavalt määruse nr 4253/88 artikli 21 lõikele 5 annab komisjon ERF-i finantsabiga ühenduse toetust asjaomasele liikmesriigile, viidates selle kinnituseks varasemale kohtupraktikale(17) ja leides, et Regione Siciliana ei ole EÜ artikli 230 tähenduses privilegeeritud hageja.(18)
21. Ühtlasi leidis ta, et arvestades ühenduse abi komplementaarsust ja „täiendavuse” põhimõtet, mille kohaselt ühenduse abi ei tohi asendada liikmesriigi riiklikke kulutusi, ei takista miski Itaalia Vabariiki enda peale võtmast ühenduse rahastamisest välistatud osade eest tasumist kõnealuse projektiga seonduvate tööde lõpetamiseks.
22. Alusetult saadud summade tagastamise kohta – märkides, et erinevalt tavapraktikast ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi suhtes ei sisalda vaidlustatud otsus ühtki sätet, mis kohustaks Itaalia Vabariiki alusetult makstud summasid tagasi nõudma(19) –, otsustas Esimese Astme Kohus, et otsuses nõutakse üksnes seda, et Itaalia Vabariik tagastab ise need summad ERF-ile,(20) sest hagejale makstud ühenduse vahendite tagastamine ei oleks mitte vaidlustatud otsusest tulenev otsene tagajärg, vaid selle tegevuse tagajärg, mille algatab Itaalia Vabariik siseriiklike õigusnormidega ühenduse asjakohastest eeskirjadest tulenevate tingimuste täitmiseks.(21)
23. Kuigi hageja ei nimetanud Itaalia Vabariigi puhtteoreetilist kaalutlusõigust, mis oleks kohtupraktika kohaselt andnud talle hagemisõiguse,(22) ei või Esimese Astme Kohtu arvates välistada, et see liikmesriik loobub vaidlusaluse abi hagejalt või lõplikelt abisaajatelt tagasi nõudmisest,(23) jättes seega selle võimaluse kõrvale.(24)
24. Lõpuks ei võetud vaidlustatud määruses arvesse Regione Siciliana väiteid, et tal olid komisjoniga otsesed suhted, sest ta oli viimasele saatnud teatud dokumendid, ning et nüüd vaidlustatud otsuse tegemisel oli arvesse võetud tema erilist olukorda. Esimese väitega ei nõustutud, sest see ei mõjutanud otseselt hageja õiguslikku olukorda ja teisega sellepärast mitte, et see asjaolu võiks parimal juhul tõendada, et otsus puudutab hagejat isiklikult.
25. Seetõttu kuulutas Esimese Astme Kohus hagi vastuvõetamatuks ja mõistis kohtukulud välja hagejalt.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
26. Regione Siciliana esitas apellatsioonkaebuse Euroopa Kohtu kantseleisse 29. septembril 2004 ja komisjon esitas vastuse apellatsioonkaebusele sama aasta 25. novembril. Nendele dokumentidele järgnesid vastav repliik ja vasturepliik.
27. Kohtuistung, millel osalesid mõlema poole esindajad, toimus 15. novembril 2005.
28. Apellatsioonkaebuse esitaja palub Euroopa Kohtul:
– tühistada Esimese Astme Kohtu 8. augusti 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑341/02;
– võtta sellest tulenevalt otsus menetluse jätkamise ja kohtukulude kohta.
29. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
V. Apellatsioonkaebuse väidete analüüs
30. Regione Siciliana esitas apellatsioonkaebuse toetuseks neli väidet. Esimene põhineb Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklite 113 ja 114 rikkumisel; teine EÜ artikli 230 teise lõigu rikkumisel; kolmas määruste nr 2052/88 ja nr 4253/88 rikkumisel; neljas määruse ebapiisaval põhjendatusel.
31. Loogilistel ja õiguslikel kaalutlustel käsitlen ma kahte esimest väidet vastupidises järjestuses, sest EÜ artikli 230 teise lõigu tähenduses privilegeeritud hageja või selle artikli neljanda lõigu kohase adressaadi õigusliku seisundi tunnustamine tähendaks, et artiklite 113 ja 114 rikkumise kohta esitatud kaebuse ese langeb ära, kuivõrd see puudutab peamiselt apellatsioonkaebuse esitaja otsest puutumust otsusest, mille kehtivuses on küsimus.
A. Teine väide: EÜ artikli 230 teise lõigu rikkumine ja kaitseõiguste rikkumine
32. Regione Siciliana heidab vaidlustatud määrusele ette, et selles käsitati teda Itaalia Vabariigist eraldiseisva ja sõltumatu isikuna. Tema arvates ei ole selline käsitus õigustatud, sest see maakond toimis nimetatud riigi lahutamatu territoriaalse osana ja oli finantsabi tegelik adressaat.
33. Ühtlasi leiab ta, et ERF-i suhtes on liikmesriikidel vaid vahendaja osa, kusjuures ühenduse abi saaja tehakse kindlaks juba abi määramise hetkel. Leida, et abi lõpetamise otsus on adresseeritud liikmesriigile, tähendab ülemäära formaalset tõlgendamist.
34. Komisjoni arvates ei ole see väide põhjendatud. Ühelt poolt tugineb ta Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt hõlmab EÜ artikli 230 teine lõik üksnes liikmesriikide valitsusasutusi, ilma et seda saaks laiendada muud laadi riigi territoriaalsetele allüksustele. Teiselt poolt ei jaga ta seisukohta, et Regione Siciliana on vaidlustatud otsuse adressaat, sest esitatud argumendid ei seondu mitte apellatsioonkaebuse esitaja otsese, vaid isikliku puudutatusega kõnesolevast õigusaktist.
1. Ülevaade Euroopa Kohtu praktikast riikide allüksuste hagemisõiguse alal
35. Kuna asutamislepingutes puudub mõiste „riik” sõnaselge määratlus, tuleb selle all mõnede õigusteoreetikute arvates mõista rahvusvahelise õiguse õigusvõimelisi subjekte, kes saavad sõlmida ja ratifitseerida rahvusvahelisi lepinguid ja kes teostavad teatud territooriumil sõltumatult oma võimu.(25) Teised autorid seevastu järeldavad Euroopa Kohtu praktikast, et see mõiste hõlmab ametiasutuste ja ülesannete kogumit.(26)
36. Need teaduslikud määratlused ei too aga suurt selgust arutellu EÜ artikli 230 teises lõigus kasutatud mõiste tähenduse üle, sest need ei lahenda rahuldavalt küsimust selle mõiste tähenduse ulatusest selles kontekstis.
37. Sellealaste kohtuotsuste vähesusest võib arvata, et Euroopa Kohus ei ole tegelikult selget mõistet veel välja töötanud, sest on ainult kaks määrust(27), milles tunnistatakse ilmselgelt vastuvõetamatuks Région wallonne(28) ja Regione Toscana(29) esitatud tühistamishagid. Mõlema otsuse sõnastus on siiski sama ja kõlab järgmiselt:
„[…] asutamislepingute üldisest ülesehitusest ilmneb, et institutsiooniliste ja eriti kohtusse pöördumist puudutavate
sätete osas hõlmab mõiste „riik” ainult Euroopa Ühenduste liikmesriikide valitsusasutusi ega laiene regionaalsete ega autonoomsete piirkondade valitsustele, olenemata neile antud pädevusest.”
38. Tuleks vastu vaielda, et veel ei ole seda kohtupraktikat toetavat formaalset otsust, kuid selline menetluslik rangus ei näi veenev, sest ühelt poolt lahendatakse vastuvõetamatuse, iseäranis ilmselge vastuvõetamatuse juhud tavaliselt määrusega vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 92 lõikele 1, ja teiselt poolt lahendatakse ka eelotsusetaotlused vastavalt sama kodukorra artikli 104 lõikele 3 määrusega, „kui esitatud küsimusele antav vastus on väljaspool põhjendatud kahtlust”. Euroopa Kohtu tegutsemisviisi süstemaatiline uurimine kinnitab järelikult nende kahe määruse vaieldamatust.
39. Pealegi viidatakse sõnaselgelt mõlemale määrusele Euroopa Kohtu otsuses, milles kinnitati teksti otseselt tsiteerimata, et EÜ artikli 230 teist ja kolmandat lõiku ei saa piirkondadele analoogia alusel kohaldada.(30)
40. Samuti võiks märkida, et vaatamata nimetatud kahes määruses tuvastatule on Euroopa Kohus väljaspool otse esitatud hagisid paljudel juhtudel kõhklematult laiendanud sõna „riik” ulatust. Ta on pidanud selle mõiste alla kuuluvaks õiguslikust vormist olenemata kõik isikud, kellel on neile usaldatud avalike huvidega seotud ülesannetest tulenevalt laiemad volitused võrreldes üksikisikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest tulenevatega;(31) see andis konkreetsel juhtumil õiguse eelnevalt erastatud riigiasutuse suhtes tugineda siseriiklikusse õigusesse üle võtmata direktiivile.
41. Riigi mõiste sellist laiendamist võib täheldada ka juhtudel, kus Euroopa Kohus käsitleb liikmesriigi kohustuste rikkumist, sest ta on tuvastanud Hispaania Kuningriigi poolt kohustuste täitmata jätmise näiteks seoses eeskirjade eiramisega, mille eest vastutasid tegelikult kohalikud või piirkondlikud omavalitsusüksused (nn Marismas de Santoña, (32) õhukvaliteedi (33) või Magefesa abi II (34) kohtuotsused). Seega Euroopa mõistes, kui riigi territoriaalne allüksus jätab täitmata oma kohustused ühenduse ees, on alati vastutav liikmesriik, kus see üksus asub.
42. Järgides selle mõiste laia tõlgendamist Euroopa Kohus just eriti ei kõhelnud, tõlgendades kitsalt EÜ artikli 39 lõike 4 kohaldamisel mõistet „riigiasutus” (mis ei ole küll täielikult võrreldav mõistega „riik”) ning lugedes avaliku teenistuse hulka kuuluvaks kõik töökohad, „mis eeldavad otseselt või kaudselt avaliku võimu teostamises osalemist ja ülesannete täitmist riigi ning teiste haldusüksuste
üldiste huvide kaitse eesmärgil ”, (35) kusjuures viimaste hulka kuuluvad riikide allüksused, eelkõige piirkondlikud ja kohalikud allüksused.(36)
43. Ühesõnaga on lähtutud muutuva geomeetriaga mõistest,(37) mis sõltub selle kohaldamise valdkonnast ja vastab praktilisele vajadusele tagada ühenduse õiguse kasulik mõju, et sel viisil saavutada asutamislepingus taotletav integratsioon.(38)
44. Ent Euroopa Kohtu paindlikkus sõna riik
tõlgendamisel teatud valdkondades ei ole õiguspärasuse kontrollimisele edasi kandunud, sest see ei ole kooskõlas sätetega, mis tagavad ühenduses pädevuse jagamisest kinnipidamise, nagu märgiti Région wallonne ja Regione Toscana määrustes, mille kohaselt:
„Vastupidine käsitlus [riigi allüksuste hagemisõigus iseenesest ] kahjustaks institutsioonidevahelist tasakaalu, mis on ette nähtud asutamislepingutega, kus eelkõige on määratletud tingimused, mille alusel liikmesriigid, st asutamis- ja liitumislepingute pooled, osalevad ühenduse institutsioonide töös. Euroopa Ühendustesse kuuluvate liikmesriikide arv ei või […] olla suurem neid sõlminud riikide arvust.”
45. Et võimalus kasutada ühenduse õiguse tõhususe osas kohaldatavat tõlgendamismeetodit on selliselt kõrvale jäetud, tuleb ainult välja selgitada, kas Euroopa integratsiooni protsess on häirinud seda institutsioonidevahelist tasakaalu sel määral, et see seaks eelnevas punktis öeldu kahtluse alla.
2. Lühikokkuvõte riikide allüksuste osa arengust Euroopa ülesehitamises
46. Kohalike ja piirkondlike omavalitsusüksuste Euroopa integratsiooni algetes tähelepanuta jätmist võtab kõige paremini kokku ühe Saksa professori väljend, kelle sõnul varjutab seda protsessi „pimedus pädevuste jagunemise suhtes liikmesriikides” („Länder-Blindheit” või pimedus liidumaade suhtes),(39) millega ta kritiseerib asutamislepingutes piirkondade üldse nimetamata jätmist.
47. Piirkonda tunnustati poliitilisel tasandil esmakordselt 1961. aasta Euroopa Ülemkogul, kui Euroopa kohalike võimude konverentsile anti alalise konverentsi staatus. Selle konverentsi hartat muudeti 1975. aastal, et sellesse sisse võtta piirkond kui poliitiline üksus. Konverentsi tööistungite viljana valmisid kohaliku autonoomia harta(40) ja piirkondliku autonoomia harta.(41)
48. Vähemalt samavõrra tähelepanu väärib Euroopa regioonide assamblee,(42) mille eesmärk on selle põhikirja I peatüki artikli 1 punkti 3 kohaselt „edendada piirkondade aktiivset osa Euroopa ülesehitamisel, parandades nende osalemist eelkõige otsustusprotsessides ja peamiselt Euroopa Nõukogus, Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioonis ja Euroopa Liidus”.
49. Ühenduses on lähtepunktiks piirkondlike ja kohalike omavalitsusüksuste nõuandekomisjoni loomine otsusega 88/487/EMÜ,(43) mille põhjendustes viitas komisjon vajadusele, et need omavalitsusüksused osaleksid suuremal määral ühenduse territoriaalpoliitika kavandamisel ja kohaldamisel, sealhulgas selle järelkajades ühenduse teistes poliitikates, luues riikide allüksuste otsustustasandite esindusüksuse, millel on vaid nõuandev pädevus(44) ja mis tuleb kokku ainult komisjoni enda kutsel.(45)
50. Kõikidele piirangutele vaatamata osutus niisugune algatus otsustavaks, sest seeme sai maha pandud ja idanes Maastrichti lepinguga asutatud Regioonide Komiteeks.(46) Kuid vaatamata sellele järgnenud edasipürgimistele ka Amsterdami(47) või Nice’i lepingus,(48) ei jõutud nõuandeorganist kaugemale.
51. Mis puutub õigusesse nõuda ühenduse õigusaktide õiguspärasuse kontrollimist, siis tuleb märkida, et Regioonide Komitee on EÜ asutamislepingu erinevaid läbivaatamisi arvestades pidevalt nõudnud(49) tühistamishagi puudutavas nii endale kui ka seadusandliku pädevusega piirkondadele privilegeeritud õiguslikku seisundit, tehes ettepaneku muuta EÜ asutamislepingu artikli 173 (muudetuna EÜ artikkel 230) kolmandat lõiku.(50)
52. Need püüdlused said osaliselt teoks Euroopa põhiseaduse lepingus, nimelt komitee õiguste kaitseks esitatud hagide osas,(51) kuigi piirkondade olukord tühistamishagide osas ei muutunud. Kuid, isegi kui see tekst jõustub, tuleb märkida, et praegu puudub komitee soovide täitmiseks voluntas legislatoris . Shakespeare on kord öelnud „[…] Veneetsias ei ükski võim saa maksvat seadust muuta. Kui sündinud lugu oleks väänamine eeskujuks paljudele pahedele, mis riiki ründaksid”.(52)
3. Väite tagasilükkamine
53. Eelmistes punktides öeldu põhjal on selge, et toimunud ei ole mitte üksnes arengut, mis õigustaks Région wallonne ja Regione Toscana määrustes nimetatud institutsioonidevahelise tasakaalu muutmist, vaid ka see, et selles suunas ette võetud võimalikud muudatused on ilmselgelt ebaõnnestunud. Niisiis ei ole mõjuvat põhjust, mis sunniks kohtupraktikat muutma.
54. Isegi kui nõustuda – nagu soovib apellatsioonkaebuse esitaja –, et piirkonda võib pidada „riigiks” EÜ artikli 230 teise lõigu tähenduses, ei tähendaks see, et talle on kohtuuksed avatud, sest osa ei saa tervikut esindada. Pealegi on tema kui selle terviku lahutamatu osa käsutuses riigi valitsusega poliitilise või haldusliku kokkuleppe ja koostöö võimalused, mis võivad viimast ajendada Euroopa Kohtus ühenduse meetme vastu soovitud viisil reageerima, ja mida kodanikul reeglina ei ole.
55. Järelikult, ja ilma et oleks vaja käsitleda apellatsioonkaebuse esitaja kaitseõiguste võimalikku rikkumist, sest seda ei ole tema hagis tõendatud ega nõuetekohaselt selgitatud, tuleb teine väide tagasi lükata, sest vaidlustatud määruses ei tuvastatud mingit EÜ artikli 230 teise lõigu rikkumist.
B. Esimene väide: Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklite 113 ja 114 rikkumine, ebapiisav põhjendatus ja kaitseõiguste rikkumine
56. Selle väitega vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja sisuliselt Esimese Astme Kohtu toimimise tühistamishagi vastuvõetamatuse põhjuse omaalgatuslikul kontrollimisel vaidluse pooli ära kuulamata, mistõttu tal ei olnud võimalik ennast kaitsta.
57. Kõigepealt tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikkel 113 võimaldab nimetatud kohtul omal algatusel ja igal ajal kontrollida asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, ning viitab ülejäänud toimingute osas artikli 114 lõigetele 3 ja 4. Esimene nendest lõigetest reguleerib edasist suulist menetlust, kui
Esimese Astme Kohus ei otsusta teisiti .
58. Vaidlustatud määruse punktist 49 nähtub, et kohus tugines oma otsuses kohtuasja toimikust saadud piisavale informatsioonile. Lisaks on punktides 42–46 märgitud, et ta võttis arvesse hageja väiteid tühistamishagi vastuvõetavuse kohta, mistõttu tuleb väide kaitseõiguste rikkumise kohta põhjendamatuks lugeda.
59. Ka ei näi vastuvõetav ebapiisava põhjendatuse argument, sest nagu märgib komisjon oma vastuses apellatsioonkaebusele, Esimese Astme Kohus analüüsis põhjalikult Regione Siciliana hagemisõigust punktides 50–86.
60. Viimaseks, mis puutub etteheitesse, et komisjon ei esitanud vastuvõetamatuse vastuväidet eraldi dokumendiga, mis on vastuolus kodukorra artikli 114 lõikes 1 sätestatuga, siis see tuleb tagasi lükata, sest Esimese Astme Kohus kontrollis asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid kõnesoleva õigusakti artikli 113 alusel.
61. Kuna esitatu põhjal ei täheldata Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklite 113 ja 114 rikkumist, on esimene väide seega ilmselgelt põhjendamatu.
C. Kolmas väide: määruse nr 2052/88 artikli 4 lõike 1 esimese lõigu ja määruse nr 4253/88 artikli 9 lõike 1 rikkumine
62. Enne selle väite analüüsimist tuleks tähelepanu juhtida selle tegelikule mõttele, sest sellega tahetakse tõestada, et vaidlustatud määruses eksiti, kui selles ei tunnistatud, et hagi esemeks olev ERF-i abi lõpetamise otsus puudutab otseselt Regione Sicilianat. Seega lähtun ma siitpeale apellatsioonkaebuse esitaja tegelikust eesmärgist.
63. Märkigem, et kohtuvaidluses ei vaieldud selle üle, kas komisjoni otsus puudutab apellatsioonkaebuse esitanud piirkonda isiklikult, sest pooled olid selles suhtes üksmeelel.
64. Regione Siciliana esitas selle väite raames kaks argumenti. Esimeses väidab ta, et struktuurifondidega loodud süsteem lähtub subsidiaarsuse ja koostöö põhimõtetest, nähes ette piirkondlike institutsioonide sekkumise, mistõttu kaasnevad selles kontekstis kavandatud rahalise toetuse lõpetamise otsustega asjaomasele piirkonnale otsesed õiguslikud tagajärjed. Teine seondub Esimese Astme Kohtu keeldumisega neid tagajärgi tunnistamast, kuivõrd see kohus usub, et Itaalia Vabariik võib võtta enda peale projekti lõpuleviimiseks vajalike tööde rahastamise, nõudmata Regione Sicilianalt toetuste tagasimaksmist; seda hinnangut peab apellatsioonkaebuse esitaja komplementaarsuse ja täiendavuse põhimõtete vastaseks. Lisaks täpsustab ta repliigis, et Itaalia riik nõudis talt abi tagastamist 58 036 177 euro suuruses summas.
1. Piirkondlike omavalitsusüksuste koostööst komisjoniga tulenev hagemisõigus
65. Määruse nr 2052/88 artikli 4 lõikes 1, milles sätestatakse täiendavuse põhimõte, nähakse ette komisjoni, asjaomase liikmesriigi ja tema määratud asutuste ja organite tihe koostöö ühenduse meetmete elluviimiseks igal konkreetselt juhul. Määruse nr 4253/88 artikli 24 kohaselt võib komisjon nõuda sel viisil määratud ametiasutustelt märkuste esitamist, kui tal on esialgu eraldatud abi suhtes kahtlusi_.
66. Subsidiaarsuse põhimõttest lähtuvalt viib nimetatud märkuste esitamine apellatsioonkaebuse esitaja arvamusele, et liikmesriigi poolt enne ühenduse meetmete heakskiitmist ERF-i raames koostöö tegemiseks määratud allüksuste positsioon on võrreldav ekspordiettevõtjate omaga, kes esitavad hagi dumpinguvastase määruse vastu, kui nad on teinud koostööd komisjoni teostatud uurimistes;(53) ettevõtjate positsiooniga, kes vaidlustavad riigiabi lubamise otsuse, kui nad on mingil viisil osalenud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetluses;(54) või ettevõtjate omaga, kes on esitanud kaebuse oma vastaste konkurentsivastase käitumise peale turul.(55)
67. Eitamata selliste väidete asjakohasust, tuleb märkida nende erinevusi, vältimaks Euroopa Kohtu praktika moonutamist.
68. Esiteks oli dumpinguvastase õiguse osas põhjuseks, miks Euroopa Kohus tunnistas komisjoni uurimisel abistanud kahju kannatanud eksportijate hagemisõigust, asjaolu, et seda valdkonda võib ühendus reguleerida ainult määrustega,(56) mis välistab põhimõtteliselt eraisikute otse esitatud hagid.(57) Peale selle tuleb märkida, et erinevalt käesolevast kohtuasjast on seal küsimus määrustes, mitte otsustes.
69. Teiseks oleneb riigiabi valdkonnas komisjoni otsuste vaidlustamise õiguse ulatus sellest, kas õigus tekkis eelnevas menetluses osalemisest vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 2 või põhimenetluses vastavalt lõikele 3. Viimasel juhul annab ettevõtjate õigus olla ära kuulatud neile hagemisõiguse, isegi siis, kui nad ei ole seda kasutanud, ilma et EÜ artikli 88 lõike 2 raames esitatud märkused oleks neile piiravad.(58) Määruses (EÜ) nr 659/1999(59) kehtestati nendes menetlustes osalejatele teatavad menetluslikud tagatised,(60) mis siiski ei vabasta neid kohustusest tõestada oma huvisfääris kannatatud kahju.(61)
70. Lõpuks vajab Regione Siciliana viide kohtupraktikale konkurentsiõiguses täpsustust, mis suunab pealegi teisele tähtsamale kohtupraktikale. Seega, kui nimetatud kohtuotsuses Metro I tunnustas Euroopa Kohus hagemisõigust ettevõtjal, kes oli määruse nr 17(62) artikli 3 lõike 2 punkti b alusel taotlenud komisjoni otsust, mille tegemisest komisjon keeldus, siis tegi ta seda tõhusa kohtuliku kaitse tagamise vajadusest,(63) sest põhimõtteliselt ei olnud ettevõtjal õigust sellist keeldumist kohtus vaidlustada.
71. Ei ole juhuslik, et väljend tõhus kohtulik kaitse
tuletab siinkohal meelde kohtuotsust Jégo-Quéré, sest kõikidel Regione Siciliana viidatud kohtuotsustel oma seisukoha kinnitamiseks on selle tuntud kohtuasjaga midagi ühist ja need seonduvad nõudega, et otsust võib vaidlustada ainult sellest isiklikult puudutatud isik. Ma aga märkisin juba, et käesolevas asjas ei ole isiklikus puutumuses kahtlust, mistõttu seda loetakse tõendatuks.
72. Järelikult ei pea paika apellatsioonkaebuse esitaja väide, et tema koostöö ühenduse abi andmise menetluses annab talle samad õigused, mis on ettevõtjatel nimetatud olukordades ja valdkondades (konkurents, riigiabi ja dumpinguvastased meetmed), sest need õigused on põhimõtteliselt mõeldud selleks, et ei oleks vaja tõestada isiklikku puutumust, mida tuleb antud juhul pidada tuvastatuks, sest seda ei ole mingil hetkel vaidlustatud.
2. Õigusnormi rikkumine seoses seisukohaga, et Itaalia Vabariik võib kanda projekti lõpuleviimise kulud
73. Vastupidi ühenduse aktist isiklikult puudutatust käsitlevale kohtupraktikale on otsest puutumust käsitlev kohtupraktika olnud piiratum, mis on tõenäoliselt tingitud Euroopa Kohtus kasutatavast meetodist, kus loogikast lähtudes ei ole seda teist nõuet uuritud, kui Euroopa Kohus on otsustanud, et vaidlustatud akt ei ole otsus, või et see ei puuduta hagejat isiklikult, kuna hageja ei ole samastatav adressaadiga.(64) Ei ole seega imestada, et kohtupraktikas ei ole otsese puutumuse kohta olemas sellist valemit nagu Plaumanni kohtuasjas(65) sedastatud valem, mis võimaldab kontrollida, kas isikliku puutumuse tingimus on täidetud; see aga ei tähenda, et ei ole piisavalt varasemaid juhtumeid, millest saaks tuletada aluspõhimõtteid, mis Euroopa Kohus on välja kujundanud vaidlustatud otsuse otsese mõju suhtes hageja õiguslikule seisundile.
74. Näiteks kohtuotsuses Toepfer I(66) tõlgendati esmakordselt väljendit „otseselt puudutatud”, tunnustades selliste kolmandate isikute hagemisõigust, kellele ühenduse akt ei ole adresseeritud, tingimusel et viimane kinnitab asjaomase liikmesriigi poolt varem võetud meetmeid. Kuna siseriiklikud rakendusmeetmed ei olnud nõutavad, puudutasid need aktid asjaomaseid üksikisikuid sama otseselt nagu siseriiklikud sätted, mis asendati ühenduse määrusega.
75. Veel teistes hilisemates otsustes on juhtumeid, kus riigi sekkumine sõltub nõukogu või komisjoni poolt eelnevalt kehtestatud kriteeriumidest(67) ning on seetõttu puhtautomaatne(68) või ei jäta kaalutlusõigust,(69) samastatud juhtudega, kus ei ole vaja kehtestada eeskirju riigi tasandil.
76. Järelikult tuleb peale liikmesriigipoolse tehnilise rakendamise juhtude(70) kõikidel juhtudel, kus riigile on jäetud kaalutlusõigus oma territooriumil ühenduse akti rakendamiseks, arvestada, et aktil ei ole õiguslikku mõju hageja huvidele,(71) sest see mõju avaldub üksnes akti liikmesriigis võetava vastava meetme abil ülevõtmise kaudu.(72) Kokkuvõttes tähendab otsuse ja sellega hagejale kaasnevate tagajärgede vahelises järgus vaba tahte kasutamise võimalus seda, et otsus hagejat otseselt ei puuduta.(73) Selle põhimõtte ainus piirang puudutab juhtusid, kus liikmesriigile ühenduse akti rakendamiseks jäetud õigus muutub teoreetiliseks, nimelt siis, kui ei ole kahtlust, kuidas riigi asjaomased ametiasutused kavatsevad kõnesolevat akti kasutada.(74)
77. Käesolevas kohtuvaidluses nähtub vaidlustatud määrusest, et otsus oli adresseeritud Itaalia riigile ning ei sisaldanud Regione Siciliana huvisid otseselt mõjutavaid korraldusi kas Itaalia Vabariigi kaalutlusõiguse piiramise või sellise õiguse kasutamise piiramise näol üksnes juhtudele, mille esinemine on ebatõenäoline. Samuti ei ilmne, et komisjon oleks selles ühenduse aktis või eelnevalt kehtestanud kriteeriume, ega ilmne ka, et see institutsioon oleks eelnevalt teadnud või võinud teada kõnealuse riigi ametiasutuste kavatsust selles asjas.
78. Nendel asjaoludel ei olnud Esimese Astme Kohtul mingeid viiteid, mille järgi riigi tegutsemist ette näha, ja hageja ei esitanud tõendeid, mis võimaldaksid kindlalt teada, kuidas Itaalia Vabariik reageerib saadud ERF-i abi tagasinõudmisele. Kui oletada, et tõenäoliselt võtab ta konkreetse siseriikliku meetme, tähendaks see teiste hindamiselementide puudumisel analüüsi rajamist ainult oletustele. Sellega seoses tuleb 30. oktoobri 2002. aasta teatist, mille Regione Siciliana tõi oma repliigis tõendiks sellest, et Itaalia riik kavatseb alusetult saadud summad nimetatud maakonnalt tagasi nõuda, pidada vastuvõetamatuks, sest – nagu õigesti märgib komisjon –Euroopa Kohtus ei ole lubatud tugineda apellatsioonkaebuse raames uutele faktilistele asjaoludele.(75)
79. Võiks vastu vaielda, et esimeses kohtuastmes vaidlustatud otsus puudutab apellatsioonkaebuse esitajat automaatselt ühelt poolt tema finantsolukorra muutmise tõttu, kuna ta jääb saadaolevast abisummast ilma, ning teiselt poolt seetõttu, et see muudab ta selle summa võlglaseks, samas kui vaidlustatud akti vastuvõtmiseni oli ta olnud võlausaldaja; tuleks ühtlasi lisada, et sellega seoses tähendaks liikmesriigi poolt ühenduse akti rakendamiseks võimalikult võetav meede Regione Siciliana finantsolukorra teistkordset muutmist, mis tuleneks üksnes siseriiklikust otsusest.(76)
80. See esmapilgul üsna veenev argument osutub aga liiga lihtsustavaks. Üksnes komisjoni akti olemust uurides(77) ei tõlgendata akti süstemaatiliselt, mis on vajalik, arvestades struktuurifondide haldamisele omast suhete keerulist struktuuri.
81. Kuid kui süüvida selle süsteemi keerdkäikudesse, ilmneb selgesti, et liikmesriigi ülesanne on palju olulisem kui apellatsioonkaebuse esitaja väidab. Ilma et oleks tarvidust pikalt selgitada ERF-iga seonduvat õiguskorda, selgub selle alus- ja rakendusmääruste üksikasjalikust analüüsist, et keskvalitsused on sellesse rohkem kaasatud. Neid ei saa seega pidada vaid „postkastiks”, millest iga projekti jaoks määratud ametiasutused käivad komisjoni kirju otsimas.
82. Kõigepealt nähtub juba kõnesolevate fondide olemusest endast, et need on täiendavat laadi,(78) mis rõhutab nii riigi tegevuse valdavust ja riigi suurt kaalutlusõigust mitte ainult abisaajate valiku osas, vaid ka toetatavate projektide väljatöötamise osas.(79) Seetõttu ei ole väär omistada talle vastutus ühenduse raames osutatud abivormide rakendamise eest, nagu on sätestatud määruse nr 2082/93 põhjenduses 6. Nendel eeldustel osutub keskvalitsuste roll Regione Siciliana silmis kõrvalosatäitjast sootuks erinevaks.
83. Selles liikmesriigi õiguste puntras(80) tuleb komisjoni niisuguse otsuse, nagu on antud juhul vaidlustatud, tõeline olemus selgesti välja, mida ei juhtu aga otsust eraldivõetuna vaadeldes, sest sellest uuest vaatevinklist saab paremini aru, kui suur tegutsemisruum on jäetud ERF-i abi haldavale riigile, kellel on tööde jätkumises viimase sõna õigus, kui ühenduse institutsioon peaks abi andmise lõpetama.
84. Seega on tegelikult omaenda projekti tulevik asjaomase valitsuse enda otsustada. Tal on mitu lahendust, näiteks projekt pooleli jätta, peatada või üle anda, aga tal on projekti lõpuleviimise tagamiseks lubatud ka kanda selle kulud oma eelarvest. Kuigi abi lõpetamine on igati tülikas ja valuline, komisjon ei takista, ei enneta ega ka ei soovita saadaoleva abisumma tühistamiseks korraldust andes liikmesriigi edasist tegutsemist tema territoriaalarengu projektide tuleviku otsustamisel.
85. Eelöeldust johtuvalt puudutab Regione Sicilianat ainult selle riigi, mille osaks ta on, valitsuse otsus, kellel on selliselt iseseisev ja piisavalt suur kaalutlusõigus, nii et tegelikud tagajärjed maakonnale sõltuvad tema tahtest.
86. Näib seega selge, et apellatsioonkaebuse esitaja võimalik puudutatus sõltub liikmesriigi tegutsemisest ERF-ist antava abi lõpetamisest tulenevas uues olukorras, millest tulenevad potentsiaalsed tagajärjed, mis muutuvad vahetuks ja vältimatuks (mitte pelgalt võimalikuks) kahjuks ainult siis, kui valitsus nõuab maakonnalt ühenduse abina alusetult saadud summade tagastamist.
87. Pean vajalikuks tulla tagasi selle õigusteoorias pooldatava kahju idee juurde,(81) sest kui see on ainult oletuslik, ei anna see isikule õigust väita otsest puutumust EÜ artikli 230 lõike 4 tähenduses. Kui käesolevas kohtuasjas möönda apellatsioonkaebuse esitaja õigusliku olukorra muutumist, ei tähendaks see enamat kui tõenäosust, nagu asjaoludest nähtub, sest käesoleva apellatsioonkaebuse kohtuistungil märkis Regione Siciliana, et kiirtee ehitati valmis seda tüüpi teede ehitamisele spetsialiseerunud avalik-õigusliku ettevõtte ANAS vahenditega.
88. Samamoodi kajastub apellatsioonkaebuse esitaja õigusliku olukorra muutus võlausaldajast võlgnikuks,(82) ja ühtlasi tema rahastamisallika muutus selles olukorras vaid formaalselt, sest tema tegelikku huvi – rahastamist – ei ole konkreetselt ja paratamatult kahjustatud.
89. Järelikult ei ilmne esitatud kohtupraktika kohaselt mingit õigusnormi rikkumist Esimese Astme Kohtu poolt; ka ei õigusta käesoleva kohtuasja eripärad kohtupraktika muutmist, sest need on täpselt kokkulangevad seni Euroopa Kohtus järgitud joonega ning ei tekita nii olulisi probleeme nagu hageja väidetav kaitsevõimaluse puudumine, erinevalt eespool viidatud kohtuasjadest Unión de Pequeños Agricultores ja Jégo-Quéré.(83)
90. Esitatud selgituste põhjal tuleb teha ettepanek kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
D. Neljas apellatsioonkaebuse väide: Itaalia riigi õiguse abi mitte tagasi nõuda ning komisjoniga kirjavahetuse siduvuse ebapiisav põhjendatus
91. Selle väite esimeses osas ei nõustunud apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu väitega, et liikmesriigile jääb õigus vaidlustatud otsust rakendada esialgu komisjoni poolt ERF-ist eraldatud abi saajate suhtes, pidades seda seosetuks ja meelevaldseks, kuna see põhineb asjaolude ebapiisaval uurimisel, samuti eeldustel, mille kohta tõendid puuduvad.
92. Selle kohta piisab, kui märkida, et Esimese Astme Kohus käsitles vaidlustatud määruse punktides 71–79 üksikasjalikult Itaalia Vabariigi võimalikku kaalutlusõigust nende vahendite tagasi nõudmiseks, mida komisjon temalt nõuab. Ta nimetas kohaldatavad õigusnormid,(84) tugines asjaomasele kohtupraktikale(85) ja hindas tõendeid loogiliselt ning järeldas, et vaidlustatud otsus ei kohusta Itaalia Vabariiki alusetult makstud summasid hagejalt või lõplikelt abisaajatelt tagasi nõudma.(86)
93. Tõsi on, et Esimese Astme Kohus ei nõustunud Regione Siciliana soovitava lahendusega, kuid see lahknevus ei tähenda, et vaidlustatud määrus on seosetu või meelevaldne, sest see on pealegi hästi põhjendatud, mistõttu tuleb apellatsioonkaebuse väide selles osas ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
94. Selle etteheite teises osas väidetakse, et Esimese Astme Kohus eitab määruse punktis 84, et tulenevalt Regione Siciliana kirjavahetusest komisjoniga on tegemist otseselt puudutatud isikuga. Ta ei esita ühtki põhjust, miks on tähtis see kirjavahetus, milles kõnesolev ühenduse institutsioon palus Itaalia riigil talle abi lõpetamise otsusest teatada, et võimaldada tal kasutada liidu õiguskorras ette nähtud õiguskaitsevahendeid. Sellepärast näiski vaidlustatud määruse nimetatud punkt talle vasturääkiv ja ebaloogiline.
95. Ühelt poolt on Euroopa Kohtu praktikas leitud, et üksnes kirjavahetusest komisjoniga ei piisa isikliku puutumuse tuvastamiseks.(87)
96. Teiselt poolt tuleb komisjoni püüdlust hoida Regione Sicilianat tema kaasrahastatava projekti asjus kursis, mõista komisjoni, liikmesriigi ja viimase määratud asutuste vahelise tiheda „koostöö” avaldusena, millele viidatakse määruse nr 2052/88 artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus. Ühtlasi on see siinkohal ajendatud läbipaistvuspüüdest, millest tuleb riigiasutuste nõuetekohasel juhtimisel hallatavate suhtes juhinduda.
97. Samamoodi vastab viide võimalikele akti adressaatide käsutuses olevatele hagemisvõimalustele liikmesriikide ühistele haldustavadele ja püüdlusele teenida kodanikke parimal viisil. Ent isegi kui komisjon oleks eksinud ja läinud Regione Siciliana võimaliku kohtuliku kaitse ulatusest teavitamisel liiga kaugele, ei muudaks see eksimus vaidlustatud otsuse olemust ega selle tagajärgi ega looks õiguslikku seost, mida seal ei olnud; ka ei oleks see siduv Euroopa Kohtule tühistamishagi esitamise menetlusnõuete tõlgendamisel ja kohaldamisel.
98. Seega ei ole alust väita, et sellest kirjavahetusest tulenevad teatud kohustused ning Esimese Astme Kohtule ei saa vastupidise järeldamist ette heita, eriti arvestades, et ta jõudis sellele järeldusele, olles eelnevalt põhjalikult uurinud, kas vaidlustatud otsus hagejat puudutab.
99. Kokkuvõttes ei saa nõustuda ebapiisava põhjendatuse etteheitega, mis on seotud Regione Siciliana ja komisjoni kirjavahetusega, sest etteheide on põhjendamatu.
100. Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku apellatsioonkaebuse neljas väide tagasi lükata, sest see on osaliselt ilmselgelt põhjendamatu ja osaliselt alusetu.
VI. Kohtukulud
101. Kuna kõik apellatsioonkaebuse väited on tagasi lükatud, tuleb vastavalt kodukorra artiklile 122 koostoimes artikli 69 lõikega 2, mis on artikli 118 alusel kohaldatav apellatsioonkaebusele, kohtukulud välja mõista menetluse kaotanud poolelt, see tähendab Regione Sicilianalt.
VII. Ettepanek
102. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta Regione Siciliana apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta määruse peale kohtuasjas T‑341/02 rahuldamata, mõistes kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
(1) .
(2)
–	8 juuli 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑341/02: Regione Siciliana vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑2877).
(3)
–	5. septembri 2002. aasta otsus, millega lõpetati Euroopa Regionaalarengu Fondist abi andmine suurprojektile „Autostrada Messina-Palermo” (ERF-i abi nr 93.05.03.001 – Arinco nr 93.IT.16.009).
(4)
–	25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores vs.
nõukogu (EKL 2002, lk I‑6677) ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑263/02 P: Komisjon vs.
Jégo‑Quéré (EKL 2004, lk I‑3425). Vaidluse ulatusest ei saa täit ülevaadet lugemata kohtujurist F.G. Jacobsi ettepanekuid mõlemas kohtuasjas.
(5)
–	18. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑60/03: Regione Siciliana vs.
komisjon (EKL 2005, lk II‑4139).
(6)
–	See on seda hämmastavam, kui arvestada, et Esimese Astme Kohtus on pooleli mitu kohtuasja seoses komisjoni otsustega ERF-ist abi andmise lõpetamise ja abi tagasinõudmise kohta, mille Regione Siciliana on vaidlustanud ja milles arutatakse samuti hagide vastuvõetavust (kohtuasjad T‑363/03; T‑414/03; T‑392/03; T‑408/03; T‑414/03 ja T‑435/03).
(7)
–	Punkt 79 jj.
(8)
–	Esimese Astme Kohtu 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑272/02: Comune di Napoli vs . komisjon (EKL 2005, lk II‑1849).
(9)
–	18. juuni 1996. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades C‑74/95 ja C‑129/95: kriminaalasjad, milles süüdistatav on X (EKL 1996, lk I‑6612).
(10)
–	EÜT L 185, lk 9; muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2081/93 (EÜT L 193, lk 5) ja nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31).
(11)
–	EÜT L 374, lk 1; muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2082/93 (EÜT L 193, lk 20).
(12)
–	Sõnast täiendamine tuletatud sõna „täiendavus” Kuningliku Akadeemia hispaania keele sõnaraamatus Diccionario de la Real Academia de la Lengua Española
ei esine, kuid seda on kasutatud selle õigusnormi hispaaniakeelses versioonis.
(13)
–	Viitan määruse punktidele 17–29, mis sisaldavad faktide üksikasjalikku kirjeldust.
(14)
–	Vaidlustatud määruse punktides 50–52 öeldakse, et komisjon seda ei eitanud.
(15)
–	Punktid 53–62.
(16)
–	Eriti punktides 55, 58, 60 ja 62.
(17)
–	Euroopa Kohtu 22. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑271/01: COPPI (EKL 2004, lk I‑1029, punktid 37, 38 ja 41).
(18)
–	Vaidlustatud määruse punkt 83.
(19)
–	Punkt 66.
(20)
–	Punkt 68.
(21)
–	Punkt 70.
(22)
–	Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑386/96 P: Dreyfus vs.
komisjon (EKL 1998, lk I‑2309, punkt 43).
(23)
–	Punkt 79
(24)
–	Punkt 82.
(25)
–	Pérez González, M., „La subjetividad internacional”, Díez de Velasco, M. teoses Instituciones de Derecho Internacional Público, 13 ed., Madrid, Tecnos, 2001, lk 219.
(26)
–	Hecquard-Theron, M., „La notion d'État en droit communautaire”, Revue trimestrielle de droit européen, nr 26 (4), oktoober–detsember 1990, lk 693 jj.
(27)
–	Vt Gibraltari kohta kohtujurist C.O. Lenzi ettepanek kohtuasjas C‑298/89: Gibraltar vs.
nõukogu, milles otsus tehti 29. juunil 1993 (EKL 1993, lk I‑3605, eriti lk 3621 jj).
(28)
–	Euroopa Kohtu 21. märtsi 1997. aasta määrus kohtuasjas C‑95/97: Région wallonne vs.
komisjon (EKL 1997, lk I‑1787, punkt 6).
(29)
–	Euroopa Kohtu 1. oktoobri 1997. aasta määrus kohtuasjas C‑180/97: Regione Toscana vs.
komisjon (EKL 1997, lk I‑5245, punkt 6).
(30)
–	22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑452/98: Nederlandse Antillen vs . nõukogu (EKL 2001, lk I‑8973, punkt 50).
(31)
–	12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑188/89: Foster jt (EKL 1990, lk I‑3313, punktid 17–20); punktis 19 meenutati, et Euroopa Kohus oli varem nõustunud, et direktiivi sätetele võib tugineda: maksuasutuse (19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker (EKL 1982, lk 53, punktid 23–25)); kohalike omavalitsuste (22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 103/88: Fratelli Costanzo (EKL 1989, lk 1839)); avaliku korra ja julgeoleku tagamise eest vastutavate põhiseaduslike sõltumatute organite (15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston (EKL 1986, lk 1651)) ja tervishoiuteenuseid tagavate riigiasutuste vastu (26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall (EKL 1986, lk 723)).
(32)
–	2. augusti 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑355/90: komisjon vs.
Hispaania (EKL 1993, lk I‑4221).
(33)
–	13. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑417/99: komisjon vs.
Hispaania (EKL 2001, lk I‑6015).
(34)
–	2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑499/99: komisjon vs.
Hispaania (EKL 2002, lk I‑6031).
(35)
–	Euroopa Kohtu 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum (EKL 1986, lk 2121, punkt 27).
(36)
–	Sobrido Prieto, M., Las comunidades autónomas ante el Tribunal de Justicia y el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas,
Valencia, Tirant monografías, 2003, lk 45.
(37)
–	Haguenau, C., L’application effective du droit communautaire en droit interne; analyse comparative des problèmes rencontrés en droit français, anglais et allemand, Bruxelles, Bruylant, Éditions de l’Université de Bruxelles, 1995, lk 196.
(38)
–	Sobrido Prieto, M., op. cit ., lk 52.
(39)
–	Ipsen, H. P., „Als Bundesstaat in der Gemeinschaft”, Probleme des Europäischen Rechts. Festschrift für Walter Hallstein zu seinem 65. Geburtsta g, 1966, lk 228 jj.
(40)
–	Heaks kiidetud 15. oktoobril 1985 ja kehtiv alates 9. septembrist 1988.
(41)
–	Ühehäälselt vastu võetud 5. juunil 1997.
(42)
–	Asutatud 15. juunil 1985, asukoht Strasbourgis.
(43)
–	Komisjoni 24. juuni 1988. aasta otsus (EÜT L 247, lk 23).
(44)
–	Otsuse 88/487 artikkel 2.
(45)
–	Sama otsuse artikli 7 lõige 1.
(46)
–	EÜ asutamislepingu artiklid 198a–198c (muudetuna EÜ artiklid 263–265).
(47)
–	Amsterdami lepingus saavutatud edusammud on peamiselt õigus kehtestada kodukord (EÜ artikli 264 teine lõik); rohkem valdkondi, milles konsulteerimine on kohustuslik (näiteks EÜ artiklid 71, 128, 137 või 175); õigus avaldada arvamusi omal algatusel (EÜ artikli 265 viies lõik), ja Euroopa Parlamendi õigus konsulteerida Regioonide Komiteega (EÜ artikli 265 neljas lõik).
(48)
–	Selle lepinguga tehti kaks olulist muudatust: nõue, et komitee liikmetel oleks regionaal- või kohalike organite mandaat, mille lõppemisega kaob liikmestaatus Regioonide Komitees; ning liikmete arvu piiramine 350 liikmega (EÜ artikkel 263).
(49)
–	Regioonide Komitee arvamus Euroopa Liidu lepingu ja Euroopa Ühenduse asutamislepingu läbivaatamise kohta (arvamuse esitaja: Pujol i Soley) CdR 136/95 (EÜT 1996, C 100, lk 1). Ka Regioonide Komitee resolutsioon järgmise valitsustevahelise konverentsi kohta (VVK), CdR 54/99 lõplik (EÜT 1999, C 293, lk 74).
(50)
–	Ta tegi ettepaneku, et Euroopa Kohus oleks pädev „otsustama Euroopa Parlamendi, Euroopa Keskpanga ja Regioonide Komitee poolt oma õiguste kaitseks esitatud hagide üle samadel tingimustel”. Samuti „otsustama Regioonide Komitee esitatud subsidiaarsuse põhimõtte rikkumise hagide üle” ja „otsustama hagide üle, mille on esitanud piirkonnad, kelle seadusandlikku pädevust piiratakse määruse, direktiivi või otsusega.”
(51)
–	Põhiseaduse lepingu artikli III‑365 lõige 3.
(52)
–	Shakespeare, W., Veneetsia kaupmees, Shakespeare’i kogutud teosed,
IV kd, tõlkinud G. Meri, Tallinn, Eesti Riiklik Kirjastus, 1960, lk 79, sisaldab sellist vastust Portialt, kes esitleb ennast noorteadja advokaadina Roomast, kui Shylock nõuab tähtajaks tasumata kolme tuhande tukati eest vekslis ette nähtud trahvi, mille tasumiseks tuleb anda nael liha võlgniku rinnast, ja mingit armuandmist ei ole, ning Bassanio palub härdalt, et kohtunik ei järgiks vekslitähte karvapealt, vältimaks säärase tagatise väljamaksmise julmust. Teoses valitseb sügav juudivastane meeleolu, mis kajastab selle kirjutamise kaasaega XVI sajandi lõpu Inglismaal.
(53)
–	21. veebruari 1984. aasta otsuses liidetud kohtuasjades 239/82 ja 275/82: Allied Corportation jt vs. komisjon (EKL 1984, lk 1005) sedastatud põhimõtte kohaselt.
(54)
–	Kooskõlas 28. jaanuari 1986. aasta otsusega kohtuasjas 169/84: Cofaz vs.
komisjon (EKL 1986, lk 391) ja 17. novembri 1998. aasta otsusega kohtuasjas C‑70/97 P: Kruidvat vs.
komisjon (EKL 1998, lk I‑7183).
(55)
–	Kooskõlas 25. oktoobri 1977. aasta otsusega kohtuasjas 26/76: Metro vs . Komisjon, nn „Metro I” kohtuotsus (EKL 1977, lk 1875); 11. oktoobri 1983. aasta otsusega kohtuasjas 210/81: Demo-Studio Schmidt (EKL 1983, lk 3045) ja 22. oktoobri 1986. aasta otsusega kohtuasjas 75/84: Metro vs . Komisjon, nn „Metro II” kohtuotsus (EKL 1986, lk 3021).
(56)
–	Nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (EÜT L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), artikli 14 lõige 1.
(57)
–	Gaitanides, Ch., „Artikel 230”, Von der Groeben/Schwarze, Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft – Kommentar, 6. Aufl., Baden-Baden, Nomos, 2004, 4. kd, lk 481–482. 23. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 53/83: Allied Corporation jt vs.
nõukogu (EKL 1985, lk 1621).
(58)
–	Gaitanides, Ch., op. cit, lk 491.
(59)
–	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 (nüüd EÜ artikli 88) kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
(60)
–	Näiteks artikli 1 punktis h.
(61)
–	Schwarze, J., „Artikel 230”, EU-Kommentar,
Baden-Baden, Nomos, 2000, punkt 43.
(62)
–	6. veebruari 1962. aasta esimene määrus asutamislepingu artiklite 85 ja 86 rakendamise kohta (nüüd EÜ artiklid 81 ja 82) (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3).
(63)
–	Eespool viidatud kohtuotsus, punkt 13.
(64)
–	Ortega, M ., El acceso de los particulares a la justicia comunitaria, Barcelona, Editorial Ariel, 1999, lk 54.
(65)
–	15. juuli 1963. aasta määrus kohtuasjas 25/62 (EKL 1963, lk 197).
(66)
–	1. juuli 1965. aasta otsus liidetud kohtuasjades 106/63 ja 107/63: Toepfer ja Getreide-Import vs.
komisjon (EKL 1965, lk 525).
(67)
–	13. mai 1971. aasta otsus liidetud kohtuasjades 41/70–44/70: International Fruit Company jt vs.
komisjon (EKL 1971, lk 411).
(68)
–	Kohtujurist J.-P. Warneri ettepanek kohtuasjas 100/74: CAM vs.
komisjon, milles otsus tehti 18. novembril 1975 (EKL 1975, lk 1393).
(69)
–	16. juuni 1970. aasta otsus kohtuasjas 69/69: Alcan vs.
komisjon (EKL 1970, lk 385).
(70)
–	Barav, A. kasutatud väljend artiklis „Direct and individual concern: An almost insurmountable barrier to the admissibility of individual appeal to the EEC Court”, Community Market Law Review, 1974, lk 191–193.
(71)
–	10. detsembri 1969. aasta otsus liidetud kohtuasjades 10/68 ja 18/68: Eridania vs.
komisjon (EKL 1969, lk 459).
(72)
–	25. oktoobri 1972. aasta otsus kohtuasjas 96/71: Haegemann vs.
komisjon (EKL 1972, lk 1005, punktid 5–8); 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 92/78: Simmenthal vs.
komisjon (EKL 1979, lk 777, punkt 27 jj) ja 11. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 222/83: Commune de Differdange vs.
komisjon (EKL 1984, lk 2889, punkt 12).
(73)
–	Hartley, T.C., The Foundations of EEC Law, Oxford, Clarendon, 1987, 1994. aasta muudetud väljaanne, lk 360.
(74)
–	17. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki-Patraiki vs . komisjon (EKL 1985, lk 207, punkt 9).
(75)
–	8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs . komisjon (EKL 1999, lk I‑4287).
(76)
–	Esimese Astme Kohtu 18. oktoobri 2005. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas, punktid 52–60.
(77)
–	Eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse punktis 65 põhjendas Esimese Astme Kohus oma seisukohta, viidates Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsusele kohtuasjas 60/81: IBM vs.
komisjon (EKL 1981, lk 2639, punkt 9).
(78)
–	Määruse nr 2052/88 seletuskirja põhjendus 20 ja artikkel 4 määruse nr 2081/93 sõnastuses.
(79)
–	Viitan määruse nr 4253/88 asjaomastele sätetele muudetud versioonis, näiteks artikli 5 lõikele 1 ja sama artikli lõike 2 neljandale lõigule; artikli 8 lõikele 1; artikli 9 lõigetele 1 ja 2; artikli 10 lõikele 1 ja artiklile 14.
(80)
–	Lisaks muudele sama tähtsatele, millele on osutatud määruse nr 4253/88 artiklites 19–26 selle muudetud versioonis.
(81)
–	Toth, A. G., Legal Protection of Individuals in the European Communities, Amsterdam, North-Holland, 1978, II kd, lk 64.
(82)
–	Nagu on märgitud eespool viidatud Esimese Astme Kohtu 18. oktoobri 2005. aasta otsuses, punktid 53 ja 54.
(83)
–	Eespool 4 .
joonealuses märkuses viidatud Regione Sicilianal on võimalus vaidlustada oma riigi kohtus vaidlustatud otsuse kohaldamisel Itaalia riigi antud täitevakti.
(84)
–	Näiteks määruse nr 2082/93 põhjenduses 6 (vaidlustatud määruse punkt 72).
(85)
–	Eriti 7. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 11/76: Madalmaad vs.
komisjon (EKL 1979, lk 245).
(86)
–	Eriti vaidlustatud määruse punktid 74 ja 76.
(87)
–	2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑321/95 P: Greenpeace Council jt vs . komisjon (EKL 1998, lk I‑1651, punktid 15 ja 16).