Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 26. veebruaril 2026(1)
Kohtuasi C‑234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
versus
Verein für Konsumenteninformation
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Tarbijate õigused – Taganemisõiguse erandid – Taganemisõiguse kaotus – Digiteenus – Digitaalne infosisu – Voogedastusteenuse tellimine – Sellise teenuse kvalifitseerimine
I.      Sissejuhatus
1.        Viimastel aastatel on voogedastusplatvormide (streaming, edaspidi „voogedastus“) kasutamine laialdaselt levinud ning samal ajal on nende platvormide pakkumine märkimisväärselt mitmekesistunud: tarbijatele kättesaadavaid platvorme on tänapäeval palju ning nende pakutav sisu on oluliselt kasvanud. Kuigi igal neist platvormidest on kindlasti oma eripärad, on neil siiski olulisi ühiseid tunnusjooni.
2.        Seega teeb voogedastusteenuse osutamine tarbijale vaatamiseks või kuulamiseks kättesaadavaks sisu, näiteks videod või muusikateosed. Seda sisu hoitakse serveris, mida tarbijad saavad oma lõppseadme abil kätte hüperlingi või rakenduse kaudu. Seejärel saavad nad interneti kaudu, otseülekandes või nõudmisel, vastavalt oma tellimuse tingimustele ja pakutavale teenusele vaadata või kuulata neile kättesaadavaks tehtud sisust valitud teost.
3.        Enamasti annab voogedastusteenuse osutamine tarbijale ka võimaluse valitud sisu alla laadida, et seda saaks vaadata või kuulata ka internetiühenduse puudumisel. Sellisel juhul salvestatakse valitud teos isiklikule andmekandjale ning seda saab vaadata ka ilma internetiühenduseta, tavaliselt piiratud aja jooksul, mille möödumisel ei ole see sisu allalaaditud kujul enam kättesaadav, kuigi see jääb endiselt veebis kättesaadavaks.
4.        Lisaks kaasneb vaatamiseks või kuulamiseks sisu pakkumisega tavaliselt platvormil igale tarbijale individuaalne esitluse personaliseerimine lugemisnimekirjade abil, nagu hetkel vaadatav või kuulatav sisu, või personaalsed soovitused, mis põhinevad juba tarbitud sisul.
5.        Need platvormid on käesoleva kohtuasja keskmes, milles Euroopa Kohus peab kindlaks tegema, kas voogedastusteenuse osutamine tuleb kvalifitseerida „„digitaalse infosisu“ või „digiteenuse“ pakkumiseks“ direktiivi 2011/83/EL(2) sätete tähenduses.
6.        Selline kvalifitseerimine ei ole üksnes semantiline. Nimelt võib selle direktiivi sätete kohaselt direktiivis ette nähtud taganemisõigus „digiteenuse“ osutamise korral lõppeda enne direktiivis põhimõtteliselt ette nähtud 14-päevase tähtaja möödumist, „digisisu“ pakkumise korral aga mitte.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Direktiiv 2019/770
7.        Direktiivi (EL) 2019/770(3) põhjendustes 19 ja 57 on sätestatud:
„(19)      Käesoleva direktiiviga tuleks käsitleda probleeme, mis on seotud erinevate digisisu ja digiteenuste kategooriate ning nende üleandmise või osutamisega. Selleks et võtta arvesse tehnoloogia kiiret arengut ning tagada digisisu ja digiteenuse mõiste tulevikukindlus, peaks käesolev direktiiv hõlmama muu hulgas arvutiprogramme, rakendusi, video-, heli- ja muusikafaile, digimänge, e-raamatuid või muid e-väljaandeid, samuti digiteenuseid, mis võimaldavad andmeid luua, töödelda, neile juurde pääseda või neid salvestada digitaalsel kujul, sealhulgas teenusena pakutav tarkvara, nagu video- ja helifailide jagamine ja muu failide majutamine, tekstitöötlus ja mängud, mida pakutakse pilvandmetöötluse keskkonnas ja sotsiaalmeedias. Kuna digisisu üleandmiseks ja digiteenuste osutamiseks on mitmeid viise, sealhulgas edastamine füüsilisel andmekandjal, tarbijapoolne allalaadimine oma seadmetesse, voogedastus veebis, juurdepääsu lubamine digisisu salvestamise võimalustele või juurdepääs sotsiaalmeedia kasutamisele, tuleks käesolevat direktiivi kohaldada olenemata vahendist, mida on kasutatud andmete edastamiseks või digisisule või digiteenusele juurdepääsu andmiseks. Käesolevat direktiivi ei tuleks aga kohaldada internetiühenduse teenuste suhtes.
[…]
(57)      Digisisu saab tarbijale üle anda või digiteenust osutada ka pidevalt pikema aja jooksul. Pidev üleandmine või osutamine võib hõlmata juhtumeid, kus kaupleja teeb digiteenuse tarbijale kättesaadavaks kindlaksmääratud või määramata ajaks, näiteks kaheaastane pilvsalvestuse leping või sotsiaalmeedia platvormi liikmesus määramata ajaks. Selle liigi eripära on asjaolu, et digisisu või digiteenus on tarbijale kättesaadav või juurdepääsetav üksnes lepingu kindlaksmääratud kestuse jooksul või nii kaua, kuni tähtajatu leping kehtib. Seetõttu on põhjendatud, et kaupleja peaks sellistel juhtudel vastutama üksnes kõnealusel ajavahemikul ilmneva nõuetele mittevastavuse eest. Pideva üleandmise või osutamise element ei peaks tingimata eeldama pikaajalist üleandmist või osutamist. Selliseid juhtumeid nagu videoklippide voogedastus tuleks käsitada pideva üleandmise või osutamisena teatava ajavahemiku jooksul, sõltumata audiovisuaalse faili tegelikust kestusest. Juhtumeid, mil digisisu või digiteenuse konkreetsed elemendid tehakse kättesaadavaks perioodiliselt või mitmel korral lepingu kindlaksmääratud kestuse jooksul või kuni kehtib tähtajatu leping, tuleks samuti käsitada pideva üleandmise või osutamisena teatava ajavahemiku jooksul, näiteks kui lepinguga nähakse ette, et viirustõrjetarkvara koopiat saab kasutada aasta jooksul ja seda uuendatakse automaatselt selle ajavahemiku iga kuu esimesel päeval või et kaupleja edastab uuendusi iga kord, kui muutuvad kättesaadavaks digimängu uued omadused, ja digisisu või digiteenus on tarbijale kättesaadav või juurdepääsetav üksnes lepingu kindlaksmääratud kestuse jooksul või kuni kehtib tähtajatu leping.“
8.        Selle direktiivi artikli 2 „Mõisted“ punktides 1 ja 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)      „digisisu“ – andmed, mis on koostatud ja mis antakse üle digitaalsel kujul;
2)      „digiteenus“ –
a)      teenus, mis võimaldab tarbijal digitaalsel kujul andmeid luua, töödelda või salvestada või neile juurde pääseda, või
b)      teenus, mis võimaldab tarbija või muude digiteenuse kasutajate üles laaditud või loodud digitaalsel kujul andmeid jagada või teha nendega muid toiminguid;“.
9.        Selle direktiivi artikli 3 „Kohaldamisala“ lõike 5 punktis g on sätestatud:
„5.      Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, milles käsitletakse järgmist:
[…]
g)      digisisu üleandmine, mille puhul digisisu on tehtud üldsusele kättesaadavaks muul viisil kui signaaliedastusega etteaste või sündmuse osana, näiteks kinematograafiliste kujutiste digitaalse esitamisega;“.
10.      Sama direktiivi artiklis 5 „Digisisu üleandmine või digiteenuse osutamine“ on ette nähtud:
„1.      Kaupleja annab tarbijale digisisu üle või osutab talle digiteenust. Kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti, annab kaupleja digisisu üle või osutab digiteenust põhjendamatu viivituseta pärast lepingu sõlmimist.
2.      Kaupleja on täitnud üleandmiskohustuse või teenuse osutamise kohustuse, kui
a)      digisisu või digisisule juurdepääsu saamiseks või selle allalaadimiseks sobiv vahend on tehtud tarbijale või tarbija poolt sel eesmärgil valitud füüsilisele või virtuaalsele süsteemile kättesaadavaks või juurdepääsetavaks;
b)      digiteenus on tehtud tarbijale või tarbija poolt sel eesmärgil valitud füüsilisele või virtuaalsele süsteemile juurdepääsetavaks.“
2.      Direktiiv (EL) 2019/2161
11.      Direktiivi (EL) 2019/2161(4) põhjendustes 30 ja 38 on sätestatud:
„(30)      Direktiivis [2011/83] sätestatud digitaalse infosisu ja digiteenuste määratlused tuleks viia kooskõlla [direktiivis 2019/770] sätestatud määratlustega. Direktiiviga [2019/770] hõlmatud digisisu hõlmab üksikut üleandmistoimingut, üksikute üleandmistoimingute seeriat ja pidevat üleandmist teatava ajavahemiku jooksul. Pideva üleandmise element ei peaks tingimata eeldama pikaajalist üleandmist. Selliseid juhtumeid nagu videoklippide voogedastus veebis tuleks käsitada pideva üleandmisena teatava ajavahemiku jooksul, sõltumata audiovisuaalse faili tegelikust kestusest. Seepärast võib olla raske teha vahet teatavat liiki digitaalse infosisu ja digiteenuse vahel, kuna mõlemad võivad hõlmata pidevat kauplejapoolset üleandmist kogu lepingu kestuse jooksul. Digiteenuste näiteks on video- ja helifailide jagamise teenused ja muu failide majutamine, tekstitöötlus ja mängud, mida pakutakse pilvepõhiselt, pilvsalvestus, veebimeilid, sotsiaalmeedia ja pilverakendused. Teenuseosutaja järjepidev kaasatus õigustab direktiivis [2011/83] ette nähtud taganemisõiguse normide kohaldamist, millega võimaldatakse tarbijal tegelikkuses proovida teenust 14 päeva jooksul alates lepingu sõlmimisest ja otsustada, kas ta soovib seda kasutada või mitte. Niisuguse digitaalse infosisu üleandmise lepingute puhul, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, on tegemist ühekordse toiminguga, mille eesmärk on anda tarbijale üle teatav digitaalne infosisu, nagu konkreetsed muusika- või videofailid. Digitaalse infosisu üleandmise lepingute suhtes, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, kohaldatakse jätkuvalt direktiivi [2011/83] artikli 16 esimese lõigu punktis m sätestatud erandit taganemisõigusest, mille kohaselt tarbija kaotab oma taganemisõiguse, kui lepingu täitmine, näiteks sisu allalaadimine või voogedastamine, on alanud vastavalt tarbija eelnevale sõnaselgele nõusolekule alustada lepingu täitmist enne taganemistähtaja lõppu ja kinnitusele, et ta on teadlik, et kaotab seeläbi taganemisõiguse. Kahtluse korral, kas leping on teenusleping või sellise digitaalse infosisu üleandmise leping, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, tuleks kohaldada teenuslepingutest taganemise õigust reguleerivaid norme.
[…]
(38)      Direktiivi [2011/83] artikli 16 esimese lõigu punktis m on sätestatud erand taganemisõiguse kasutamisest seoses digitaalse infosisuga, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, kui tarbija on andnud eelneva sõnaselge nõusoleku alustada lepingu täitmist enne taganemistähtaja lõppu ja ta on andnud kinnituse, et ta on teadlik, et ta kaotab seeläbi taganemisõiguse. Kõnealuse direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b on kauplejale selle nõude täitmata jätmise korral ette nähtud lepingust tulenev sanktsioon, nimelt ei pea tarbija talle üle antud digitaalse infosisu eest tasuma. Nõue saada tarbija eelnev sõnaselge nõusolek ja kinnitus on seega asjakohane ainult sellise digitaalse infosisu puhul, mis antakse üle hinna eest. Artikli 16 esimese lõigu punkti m tuleb seetõttu muuta nii, et kauplejatele esitatavat nõuet saada tarbijalt eelnev sõnaselge nõusolek ja kinnitus kohaldataks ainult selliste lepingute suhtes, millega kohustatakse tarbijat maksma.“
3.      Direktiiv 2011/83
12.      Direktiivi 2011/83 muudeti direktiiviga 2019/2161. Ülevõtmise tähtaeg möödus 28. novembril 2021 ja riigisiseseid ülevõtmissätteid tuleb kohaldada alates 28. maist 2022.
13.      Direktiivi 2011/83 (muudetud direktiiviga 2019/2161) artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
6)      „teenusleping“ – leping, välja arvatud müügileping, mille kohaselt kaupleja osutab või kohustub osutama tarbijale teenust, sealhulgas digiteenust;
[…]
11)      „digitaalne infosisu“ – Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi [2019/770] artikli 2 punktis 1 määratletud digisisu;
[…]
16)      „digiteenus“ – direktiivi [2019/770] artikli 2 punktis 2 määratletud digiteenus;
[…]“.
14.      Nimetatud direktiivi (muudetud direktiiviga 2019/2161) artiklis 14 „Tarbija kohustused lepingust taganemise korral“ on ette nähtud:
„[…]
2a.      Lepingust taganemise korral hoidub tarbija digitaalse infosisu või digiteenuse kasutamisest ja selle kolmandatele isikutele kättesaadavaks tegemisest.
3.      Kui tarbija kasutab taganemisõigust pärast artikli 7 lõike 3 või artikli 8 lõike 8 kohase taotluse esitamist, maksab tarbija kauplejale summa, mis on proportsionaalne tarnitud osaga ajani, mil tarbija teatas kauplejale taganemisõiguse kasutamisest, võrreldes lepingu kogumahuga. Tarbija poolt kauplejale makstav proportsionaalne summa arvutatakse lepingus kokku lepitud koguhinna alusel. Kui koguhind on ülemäära suur, arvutatakse proportsionaalne summa tarnitud osa turuväärtuse alusel.
4.      Tarbija ei kanna kulusid:
[…]
b)      tarnitava digitaalse infosisu eest, mida ei edastata füüsilisel andmekandjal, täielikult või osaliselt, kui:
i)      tarbija ei ole andnud eelnevat sõnaselget nõusolekut teenuse osutamise alustamiseks enne artiklis 9 osutatud 14‑ või 30-päevase tähtaja lõppu;
ii)      tarbija ei ole kinnitanud asjaolu, et nõusoleku andmisega kaotab ta oma taganemisõiguse, või
iii)      kaupleja ei ole andnud artikli 7 lõike 2 või artikli 8 lõike 7 kohast kinnitust.
[…]“.
15.      Kõnealuse direktiivi (muudetud direktiiviga 2019/2161) artiklis 16 on sätestatud:
„Liikmesriigid ei näe ette artiklites 9–15 sätestatud taganemisõiguse kasutamist kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitud lepingute puhul juhtudel, kui tegemist on:
a)      teenuslepingutega, pärast seda, kui teenus on täielikult osutatud, ent lepingust tuleneb tarbija maksmiskohustus, üksnes siis, kui teenuse osutamine on alanud tarbija eelneval sõnaselgel nõusolekul, ning kui tarbija on andnud kinnituse selle kohta, et ta on teadlik taganemisõiguse kaotamisest juhul, kui kaupleja on lepingu täies mahus täitnud;
[…]
i)      suletud pakendis audio- või suletud pakendis videosalvestiste või suletud pakendis arvutitarkvara tarnimisega, kui pakend on pärast kohaletoimetamist avatud;
j)      ajalehtede, perioodiliste väljaannete või ajakirjade tarnimisega, välja arvatud selliste väljaannete tarnimiseks sõlmitud abonementlepingutega;
[…]
m)      sellise digitaalse infosisu üleandmise lepinguga, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, kui lepingu täitmine on alanud, kui lepingust tuleneb tarbija maksmiskohustus ning kui:
i)      tarbija on eelnevalt andnud sõnaselge nõusoleku alustada lepingu täitmist enne taganemistähtaja lõppu;
ii)      tarbija on andnud kinnituse selle kohta, et ta on teadlik, et ta kaotab seeläbi oma taganemisõiguse, ning
iii)      kaupleja on andnud artikli 7 lõike 2 või artikli 8 lõike 7 kohase kinnituse.
[…]“.
B.      Austria õigus
16.      Kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitud lepingute föderaalseaduse (Bundesgesetz über Fernabsatz- und außerhalb von Geschäftsräumen geschlossene Verträge (Fern- und Auswärtsgeschäfte-Gesetz – FAGG)(5) §-s 3 on ette nähtud järgmised mõisted:
„[…]
4.      „digisooritused“ – digisisu või digiteenused;
5.      „digisisu“ – digitaalsel kujul koostatud ja üle antud andmed, sealhulgas tarbija juhiste kohaselt väljatöötatud andmed;
6.      „digiteenus“ –
a)      teenus, mis võimaldab tarbijal digitaalsel kujul andmeid luua, töödelda ja salvestada või neile digitaalsel kujul juurde pääseda, või
b)      teenus, mis võimaldab tarbija või muude digiteenuse kasutajate üles laaditud või loodud digitaalsel kujul andmeid jagada või teha nendega muid toiminguid,
sealhulgas sellised teenused, mis on välja töötatud vastavalt tarbija juhistele.
[…]“.
17.      Selle seaduse §-s 18 „Taganemisõiguse kasutamise erandid“ on sätestatud:
„(1)      Tarbijal ei ole taganemisõigust kauglepingute või väljaspool äriruume sõlmitud lepingute puhul, kui tegemist on:
1.      teenustega, mida kaupleja on täielikult osutanud, kusjuures juhtudel, kus lepingust tuleneb tarbija maksmiskohustus, lõpeb taganemisõigus ainult siis, kui kaupleja on lisaks sellele asunud lepingut täitma tarbija eelneval sõnaselgel nõusolekul ja kui tarbija:
a)      on kas enne teenuse osutamise algust andnud kinnituse selle kohta, et ta kaotab taganemisõiguse lepingu täies mahus täitmisel,
b)      või on sõnaselgelt taotlenud kaupleja külastust remonditööde tegemise eesmärgil,
[…]
11.      digisisu tarnimisega, mida ei tarnita füüsilisel andmekandjal, kui kaupleja on alustanud lepingu täitmist, kusjuures juhtudel, kus lepingust tuleneb tarbija maksmiskohustus, lõpeb taganemisõigus üksnes juhul, kui lisaks sellele:
a)      tarbija on andnud sõnaselge nõusoleku alustada lepingu täitmist enne taganemistähtaja lõppemist,
b)      tarbija on andnud kinnituse selle kohta, et ta on teadlik, et ta kaotab taganemisõiguse lepingu täitmise varem alustamise tõttu, ja
c)      kaupleja on andnud tarbijale § 5 lõike 2 või § 7 lõike 3 kohase koopia või kinnituse.
[…]“.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
18.      Sky Österreich Fernsehen GmbH (edaspidi „Sky Österreich“) on Austrias asutatud eraõiguslik televisiooniettevõtja, kes pakub sellel territooriumil muu hulgas voogedastusteenuseid. Vaatamiseks pakutav digisisu asub serveris, millesse kliendid saavad siseneda oma lõppseadmest lingi või rakenduse abil, et nad saaksid oma tellimusse kuuluvaid saateid vaadata interneti teel otse või tellituna. Sõltuvalt vastavast litsentsiandjast on võimalik ka allalaadimine. Digisisu saab salvestada enda salvestusseadmesse ja seda saab vaadata sõltumata internetile juurdepääsust. Allalaaditud sisu saab vaadata ainult üks kord ja see peab olema lõpetatud 48 tunni jooksul pärast vaatamise algust.
19.      Internetis on voogedastusteenuste tellimuslepingut võimalik sõlmida ainult siis, kui klient nõustub järgmise lepingupunktiga, klõpsates sellel:
„Tellimust tehes: võtan teadmiseks Sky X-i selgituse [lepingust] taganemise õiguse kohta. Nõustun, et Sky alustab lepingu täitmist juba enne 14 päeva pikkuse taganemistähtaja möödumist ja seega kaotan tellimust tehes oma õiguse lepingust taganeda.“
20.      Tarbijakaitseühing Verein für Konsumenteninformation (edaspidi „VKI“) leiab, et tarbijatele taganemisõiguse kohta antud teave ei ole piisav. Tema sõnul on voogedastusteenuse tellimus „digiteenus“ ja seetõttu kaotab tarbija taganemisõiguse alles siis, kui teenus on täielikult osutatud, kui tarbija on tunnistanud, et ta kaotab selle õiguse sel hetkel. Sky Österreich on seevastu seisukohal, et voogedastusteenus on „digitaalne infosisu“, mistõttu lepingust taganemise õigus lõpeb juba lepingu täitmise alustamisega.
21.      VKI kaebus, millega paluti kohustada Sky Österreichi lõpetama ärisuhetes tarbijatega eespool nimetatud lepingutingimuse kasutamine, jäeti esimeses kohtuastmes rahuldamata. Apellatsioonikohus siiski rahuldas VKI apellatsioonkaebuse ja muutis esimese astme kohtu otsust, kvalifitseerides Sky Österreichi pakutava voogedastusteenuse „digiteenuseks“, mille puhul taganemisõigus ei saa lõppeda kohe, kui lepingut hakatakse täitma, vaid alles siis, kui teenus on täielikult osutatud.
22.      Käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus), kellele Sky Österreich esitas kassatsioonkaebuse, soovib teada, milliste kriteeriumide alusel saab kindlaks teha, kas voogedastusteenused, milles pakutakse Sky Österreichiga sarnaseid teenuseid, tuleb liigitada digitaalse infosisu või digiteenuste lepinguteks.
23.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul vastab Sky Österreichi osutatav teenus „digitaalsel kujul koostatud ja üle antud“ andmete tingimusele ning vastab seega „digitaalse infosisu“ määratlusele. Ta märgib, et voogedastus tähistab üksnes andmete edastamise protsessi, mis võimaldab andmeid nende edastamise ajal vaadata või kuulata. Seda teenust võib siiski pidada ka andmete „salvestamiseks või neile digitaalsel kujul juurdepääsu“ andmiseks ja seega „digiteenuseks“, seda enam, et seda ei osutata ühe toiminguna, kuna sellega kaasneb üldjuhul pakkumise vastav ajakohastamine ja individuaalsed soovitused, mis põhinevad asjaomase kasutaja käitumisel, ning et leping on põhimõtteliselt kavandatud teatava kestusega.
24.      Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2011/83] artikli 16 [esimese lõigu] punkti m koostoimes artikli 2 punktiga 11 tuleb tõlgendada nii, et voogedastusteenuste osutamine, mille puhul vaatamiseks kättesaadavaks tehtud digitaalne infosisu asub serveris, millele kliendid saavad juurdepääsu oma lõppseadme abil lingi või rakenduse kaudu ja saavad seejärel vaadata interneti kaudu oma tellimusse kuuluvaid saateid nii otse (live) kui ka nõudmisel (on demand), või alternatiivselt laadida digitaalset infosisu alla ja salvestada see oma salvestusseadmesse ning vaadata seda üks kord 48 tunni jooksul, sõltumata internetile juurdepääsust, kujutab endast „digitaalse infosisu“ üleandmist nende sätete tähenduses?“
25.      Kirjalikud seisukohad esitasid VKI, Sky Österreich, Itaalia ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit ei peetud.
IV.    Õiguslik analüüs
26.      Oma ainsa eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 11 ja artikli 16 punkti m tuleb tõlgendada nii, et voogedastusteenus, mille raames tarbijale kättesaadavaks tehtud sisu asub serveris, millele kliendid saavad ligi pääseda hüperlingi või rakenduse abil, et seda vaadata otse, nõudmisel või ka väljaspool internetti pärast allalaadimist, kujutab endast „digitaalse infosisu“ pakkumist, mille suhtes ei saa selles direktiivis ette nähtud 14-päevast taganemisõigust teatavatel tingimustel kohaldada.
27.      Sky Österreich on seisukohal, et tema osutatavat teenust tuleb kvalifitseerida „„digitaalse infosisu“ pakkumiseks“, mille puhul on võimalik ette näha, et tarbija 14-päevane taganemisõigus ei ole kohaldatav, tingimusel et tarbijat on sellest teavitatud ja ta on tunnistanud, et ta kaotab selle õiguse. Kõik teised menetlusosalised seevastu väidavad, et sellise voogedastusteenuse pakkumine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on „digiteenuse“ pakkumine, mille suhtes ei saa kohaldada direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis m ette nähtud erandit taganemisõigusest, mistõttu peaks tarbijatel olema 14 päeva aega, et vajaduse korral tellimusest loobuda.
A.      Mõisted „digitaalne infosisu“ ja „digiteenus“
28.      Mõisted „digitaalne infosisu“ ja „digiteenus“ on määratletud vastavalt direktiivi 2011/83 artikli 2 punktides 11 ja 16, mis viitavad direktiivi 2019/770 artikli 2 punktides 1 ja 2 esitatud määratlustele.
29.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb nende sätete tõlgendamisel võtta arvesse mitte ainult nende sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa need sätted on(6).
Grammatiline tõlgendamine
30.      Direktiivi 2011/83 artikli 2 punktides 11 ja 16 on „digitaalne infosisu“ määratletud kui „andmed, mis on koostatud ja mis antakse üle digitaalsel kujul“ ja „digiteenus“ kui teenus, mis kas „võimaldab tarbijal digitaalsel kujul andmeid luua, töödelda või salvestada või neile juurde pääseda“ või „võimaldab tarbija või muude digiteenuse kasutajate üles laaditud või loodud digitaalsel kujul andmeid jagada või teha nendega muid toiminguid“.
31.      Tuleb märkida, et direktiivi 2011/83 tekst ei võimalda täpselt määratleda, mis kuulub digitaalse infosisu pakkumise ja mis digiteenuse pakkumise alla. Ja nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, võib voogedastuse pakkumist kvalifitseerida nii „digitaalse infosisu pakkumisena“, kuna see võimaldab digitaalsel kujul toodetud andmete kättesaadavaks tegemist ja vaatamist, kui ka „digiteenuse pakkumisena“, mis võimaldab tarbijal andmetele juurde pääseda ja neid ajutiselt salvestada.
32.      Liidu seadusandja möönab muide, et alati võib jääda kahtlus, kas leping on teenusleping või sellise digitaalse infosisu üleandmise leping, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal(7).
33.      Seetõttu tuleks neid sätteid tõlgendada süstemaatiliselt ja teleoloogiliselt, et tõmmata piir digitaalse infosisu pakkumise (direktiivi 2011/83, mida on muudetud direktiiviga 2019/2161, artikli 2 punkti 11 tähenduses) ja digiteenuste osutamise (sama direktiivi artikli 2 punkti 16 tähenduses) vahel.
Süstemaatiline tõlgendamine
34.      Esimesena tuleb märkida, et kuigi ainuüksi direktiivi 2011/83 artikli 2 punktide 11 ja 16 sõnastus ei võimalda täpselt määratleda, mis kuulub mõistete „digitaalne infosisu“ või „digiteenus“ alla, annavad direktiivid 2011/83 ja 2019/2161 – eelkõige nende põhjendused – siiski kasulikke juhiseid.
35.      Nii on esiteks digitaalse infosisu kohta direktiivi 2011/83 algredaktsiooni põhjenduses 19 näitena nimetatud „arvutiprogramme, rakendusi, mänge, muusikat, videoid või tekste, sõltumata sellest, kas neile pääseb ligi allalaadimise kaudu või voogedastuse abil, füüsilisel andmekandjal või muul moel“. Lisaks, mis puudutab digiteenuseid, siis on direktiivi 2019/2161 põhjenduses 30 viidatud „video- ja helifailide jagamise teenustele ja muule failide majutamisele, tekstitöötlusele ja mängudele, mida pakutakse pilvepõhiselt, pilvsalvestusele, veebimeilidele, sotsiaalmeedia ja pilverakendustele“.
36.      Kuigi seadusandja on direktiivi 2019/2161 põhjenduses 30 veel kord möönnud, et „võib olla raske teha vahet teatavat liiki digitaalse infosisu ja digiteenuse vahel“, annab seadusandja nende erinevate näidete abil siiski mõningaid juhiseid selle kohta, mis iseloomustab „digitaalse infosisu“ pakkumist, mitte „digiteenuse“ pakkumist. Esimene eeldab seega konkreetset, ajaliselt piiratud ja pakutava sisuga seotud pakkumist, samas kui teine eeldab teatavat kestust ja müüja või teenuste osutaja võetud kohustust, mistõttu üksnes konkreetse sisu pakkumine ei ammenda teenust.
37.      Sama selgub teiseks ka seadusandja täpsustustest direktiivide 2011/83, 2019/770 ja 2019/2161 põhjendustes. Nendes on nimelt märgitud, et digitaalne infosisu „hõlmab üksikut üleandmistoimingut, üksikute üleandmistoimingute seeriat ja pidevat üleandmist teatava ajavahemiku jooksul“(8), samas kui digiteenused eeldavad „teenuseosutaja järjepidevat kaasatust“(9). See on minu arvates määrav kriteerium selleks, et piiritleda, mis kuulub mõistete „digitaalne infosisu“ ja „digiteenus“ alla.
38.      Nagu rõhutab komisjon, näitab teenuseosutaja järjepidev kaasatus teatavat dünaamikat nii kättesaadavaks tehtud sisu kui ka samal ajal pakutavate teenuste osas. Teisisõnu ei saa digiteenuse pakkumine erinevalt digitaalse infosisu pakkumisest piirduda ühekordse ja piiratud juurdepääsuga.
39.      Teisena tundub mulle, et selline tõlgendus leiab kinnitust direktiivi 2011/83 artikli 2 punktide 11 ja 16 lugemisel selle artikli 16 punkti m kontekstis, mille kohaselt taganemisõigus ei kehti teatavatel tingimustel digitaalse infosisu üleandmise lepingute suhtes.
40.      Sellist erandit taganemisõigusest õigustab asjaolu, et digitaalse infosisu pakkumise korral teab tarbija täpselt sisu, mida ta kavatseb vaadata või kuulata, kuna tegemist on ühekordse ja konkreetse pakkumisega. Lisaks, kui kättesaadavaks tehtud sisu on vaadatud või kuulatud, pakub see tarbijale üksnes piiratud huvi, kuna see on täielikult ära kasutatud. Seega puudub ajavahemik, mille jooksul tarbija saaks kättesaadavaks tehtud sisu proovida.
41.      Digiteenuse pakkumise puhul on olukord teine. Nimelt on sellisel juhul ettevõtja ja sisu kättesaadavaks tegemisega seotud teenuste kaasatust arvestades taganemisõiguse olemasolu täielikult põhjendatud. Voogedastusplatvormi tellimuste alusel võib klient seega platvormi „proovida“, et tutvuda platvormi pakutavate teoste kataloogiga, selle ergonoomiaga ning pakutavate vaatamis- või kuulamisvõimalustega ning platvormi isikustamisega sõltuvalt tarbitavast sisust. Sellises olukorras ei ole seega tegemist mitte ainult pakutava sisu tarbimisega, vaid selle kontrollimisega, kas ettevõtja pakutav teenus tervikuna on tarbijale sobiv. Kui see nii ei ole, võib ta kasutada oma taganemisõigust.
42.      Igal juhul nähtub lahendusest, mille Euroopa Kohus valis kohtuotsuses PE Digital(10), et direktiivi 2011/83 artikli 16 punkt m kujutab endast erandit taganemisõigusest, mida tuleb liidu õiguse sättena, mis piirab tarbijakaitse eesmärgil antavaid õigusi, tõlgendada kitsalt(11). Teisisõnu ei saa mõistet „digitaalne infosisu“, mis toob kaasa taganemisõiguse erandi kohaldamise, tõlgendada laialt ja seega peaks see minu arvates piirduma ainult ühekordsete tarnetoimingutega. Kuna teenus läheb niisugusest toimingust kaugemale, tuleb see seega kvalifitseerida „digitaalseks teenuseks“ selle direktiivi artikli 2 punkti 16 tähenduses.
43.      Neil asjaoludel olen arvamusel, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punktide 11 ja 16 ning artikli 16 punkti m süstemaatilisest tõlgendusest tuleneb, et selline voogedastusteenus, nagu on kõne all käesolevas asjas, ei kujuta endast „digitaalse infosisu“ pakkumist.
44.      Seda järeldust kinnitab nende sätete teleoloogiline tõlgendus.
Teleoloogiline tõlgendamine
45.      Direktiivi 2011/83 eesmärk on tagada õiglane „tasakaal kõrgetasemelise tarbijakaitse ja ettevõtjate konkurentsivõime vahel“(12).
46.      Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, on taganemisõigus ette nähtud selleks, et kaitsta tarbijat eriolukorras, mis valitseb sidevahendi abil sõlmitava lepingu korral, arvestades, et „tarbija ei saa tegelikult toodet näha ega osutatava teenuse laadiga tutvuda enne lepingu sõlmimist. Lepingust taganemise õigus on seega mõeldud kompenseerima ebasoodsat olukorda, milles tarbija kauglepingu korral on, nähes talle ette sobiva järelemõtlemisaja, mille jooksul ta saab omandatud asja kontrollida ja järele proovida(13).
47.      Direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis m sätestatud taganemisõiguse erand on suunatud ettevõtja kaitsmisele juhul, kui tema pakutav sisu on teada ja seda on võimalik kohe tarbida. Sellises olukorras, nagu rõhutab Itaalia valitsus, saab tarbija täielikult kasutada kõiki teenusest tulenevaid eeliseid selle osutamise ajal. Lisaks, nagu väidab Sky Österreich, ei ole digitaalse infosisu puhul võimalik taastada kaupleja huvidega arvestav status quo ante, mistõttu tähendaks tarbija hilisema taganemise võimaldamine lõppkokkuvõttes seda, et kaupleja annab digitaalse infosisu tasuta üle.
48.      Sellistel tingimustel on vastandina lihtsalt „digitaalse infosisu“ pakkumisele just „digiteenuse“ laiem iseloom see, mis eeldab kaupleja järjepidevat kohustust ja õigustab tarbija õigust kasutada taganemisõigust, kui ta pärast teenuse proovimist ei ole sellega rahul. Seevastu „digitaalse infosisu“ ühekordne ja spetsiifiline laad õigustab seda, et tarbija ei saa seda proovida, kuna talle on enne kõnealuse sisu kättesaadavaks tegemist teada täpne sooritus, mille ta saab.
49.      Direktiivi 2011/83 (muudetud direktiiviga 2019/2161) eesmärkide analüüsist nähtub seega samuti, et selline voogedastusteenus, nagu on kõne all käesolevas asjas, ei kujuta endast „digitaalse infosisu“ pakkumist, mille suhtes ei saa kohaldada selles direktiivis ette nähtud 14-päevast taganemisõigust.
B.      Võimalik kuritarvitamine
50.      Sellist järeldust ei sea minu arvates kahtluse alla Sky Österreichi argument, et kui tarbijal oleks võimalik kasutada oma taganemisõigust sellise voogedastusteenuse pakkumise tellimislepingu raames, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tooks see kindlasti kaasa kuritarvitavad tellimused.
51.      Sky Österreich märgib, et voogedastusteenuse tellimuste arv suureneb eelkõige populaarse sarja esimese või viimase hooaja eetrisse tulekul või jalgpalli meistrivõistluste otsustavate mängude ajal. Ta märgib, et kui tarbijal oleks võimalus leping üles öelda kohe pärast sisu tarvitamist, saaks ta kõnealust sisu vaadata peaaegu tasuta.
52.      Nagu aga rõhutas komisjon, võttis seadusandja seda kuritarvitamise võimalust direktiivi 2011/83 (muudetud direktiiviga 2019/2161) artikli 14 lõikes 3 selge sõnaga arvesse, nähes ette, et „[k]ui tarbija kasutab taganemisõigust […], maksab tarbija kauplejale summa, mis on proportsionaalne tarnitud osaga ajani, mil tarbija teatas kauplejale taganemisõiguse kasutamisest, võrreldes lepingu kogumahuga“.
53.      Seda lahendust kohaldatakse ka juhul, kui tarbija lõpetab voogedastusplatvormi tellimuse: kaupleja saab tasu, mis vastab sisu kättesaadavaks tegemisele ajal, mil see oli tarbijale kättesaadav.
54.      Sky Österreichi sõnul ei ole selline tasu siiski piisav, arvestades Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt tuleb selleks, et määrata kindlaks proportsionaalne summa, mille tarbija peab kauplejale maksma juhul, kui tarbija on sõnaselgelt taotlenud, et sõlmitud lepingu täitmine algaks taganemistähtaja jooksul, ja tarbija ise lepingust taganeb, üldjuhul arvesse võtta lepingu esemeks olevate teenuste täismahus osutamise eest lepingus kokkulepitud hind ja arvutada maksmisele kuuluv summa pro rata temporis(14). Sellises arvutuskäigus ei võeta aga arvesse pakutava sisu erinevaid väärtusi, kuna spordivõistluse finaalil on teistsugune majanduslik väärtus kui igapäevasel teleseriaalil.
55.      Nimelt ei saa eirata asjaolu, et tarbijatel võib tekkida kiusatus kasutada oma taganemisõigust üksnes selleks, et pääseda ligi ühele atraktiivsele sisule, ning et kohtupraktikas ette nähtud pro rata temporis arvutamine ei pruugi anda kauplejale õiglast hüvitist.
56.      Märgin siiski esiteks, et direktiivi 2011/83 artikli 14 lõikes 3 on ette nähtud osutatud teenusega proportsionaalse tasu maksmine, ilma et oleks kuidagi mainitud kõnealuse teenuse osutamise kestust. Teiseks on lahendus, mille Euroopa Kohus valis kohtuotsuses PE Digital(15), minu arvates põhjendatud asjaoluga, et selles kohtuasjas pakutud teenuse – tutvumisportaali – majanduslik väärtus oli stabiilne ja püsiv. Teisisõnu, tarbijale ei olnud atraktiivsem tellida teenust kindlal ajal, et saada kasu konkreetsest sisust.
57.      Neid kaalutlusi arvestades olen arvamusel, et seda lahendust ei saa rangelt kohaldada olukorrale, kus tarbija, kes on pärast voogedastusplatvormi tellimuse sõlmimist kasutanud oma taganemisõigust, peab maksma tasu, kuna minu arvates võib selle tasu arvutamisel võtta arvesse lisaks ajale, mille jooksul tarbija oli platvormi tellija, ka erineva kättesaadavaks tehtud ja vaadatud sisu majanduslikku väärtust(16).
58.      Sellistel tingimustel jään oma käesoleva ettepaneku punktis 49 esitatud ettepaneku juurde.
V.      Ettepanek
59.      Kõigi eeltoodud kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2019. aasta direktiiviga (EL) 2019/2161), artikli 2 punkte 11 ja 16 ning artikli 16 punkti m
tuleb tõlgendada nii, et
voogedastusteenus, mille raames tarbijale kättesaadavaks tehtud sisu asub serveris, millele kliendid saavad ligi pääseda hüperlingi või rakenduse abil, et seda vaadata otse, nõudmisel või ka väljaspool internetti pärast allalaadimist, ei kujuta endast „digitaalse infosisu“ pakkumist.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiv tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiiv digisisu üleandmise ja digiteenuste osutamise lepingute teatavate aspektide kohta (ELT 2019, L 136, lk 1).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2019. aasta direktiiv, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 98/6/EÜ, 2005/29/EÜ ja 2011/83/EL, et ajakohastada liidu tarbijakaitsenorme ja tagada paremini nende täitmine (ELT 2019, L 328, lk 7).
5      BGBl. I nr 109/2022.
6      17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12); 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Sambre & Biesme ja Commune de Farciennes (C‑383/21 ja C‑384/21, EU:C:2022:1022, punkt 54); 15. jaanuari 2026. aasta kohtuotsus AVR-Afvalverwerking (C‑692/23, EU:C:2026:4, punkt 37) ja 15. jaanuari 2026. aasta kohtuotsus Ambito territoriale di caccia Ancona 2 (C‑615/24, EU:C:2026:10, punkt 23).
7      Direktiivi 2019/2161 põhjendus 30.
8      Direktiivi 2019/2161 põhjendus 30.
9      Direktiivi 2019/2161 põhjendus 30.
10      8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus (C‑641/19, EU:C:2020:808).
11      8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808, punkt 43).
12      Direktiivi 2011/83 põhjendus 4 ja direktiivi 2019/770 põhjendus 2.
13      23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, punkt 45).
14      8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus PE Digital (C‑641/19, EU:C:2020:808).
15      8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus (C‑641/19, EU:C:2020:808).
16      Sellega seoses näib mulle, et täpse sisu majandusliku väärtuse hindamine on lihtsam, kui selline sisu on ostmiseks või kasutamiseks saadaval ka väljaspool mis tahes tellimust. Sellise võimaluse andmine tähendab küll seda, et kaupleja ei sõlmi enam tarbijatega ainult pikemaajalisi liitumislepinguid, kuid võimaldab välja arvutada edastatava sisu täpse väärtuse.