Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MAJA BRKAN
29 päivänä lokakuuta 2025 (1)
Asia T‑653/24
Accorinvest ja
Société Générale SA
vastaan
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique
(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Valmisteverot – Direktiivi 2008/118/EY – Sähkö – Muut välilliset verot – Veron vyöryttäminen kuluttajalle
Johdanto
1.        Ennakkoratkaisupyyntö koskee valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/118/EY (EUVL 2009, L 9, s. 12) 1 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
2.        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Accorinvest ja Société Générale SA sähkön loppukuluttajina ja Ranskan valtio ja jossa on kyse Ranskan lainsäädännössä säädetyn sähkön valmisteveron lisäveron palauttamisesta.
3.        Ranskassa julkisesta sähkö- ja kaasupalvelusta sekä sähkö- ja kaasuyhtiöistä 9.8.2004 annetulla lailla (loi relative au service public de l’électricité et du gaz et aux entreprises électriques et gazières) on otettu käyttöön siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu. Nyt käsiteltävässä asiassa on arvioitava, voidaanko siirto- ja jakelupalvelusta perittävää maksua pitää direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna muuna välillisenä verona ja kuuluuko se kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2008/118
4.        Direktiivi 2008/118 on kumottu direktiivillä (EU) 2020/262.(2) Direktiiviä 2008/118 sovelletaan kuitenkin ajallisesti pääasian tosiseikkoihin.
5.        Direktiivin 2008/118 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Valmisteveron kantamista [valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY (EYVL 1992, L 76, s. 1)] soveltamisalaan kuuluvista tavaroista, jäljempänä ’valmisteveron alaiset tavarat’, koskevien edellytysten on säilyttävä yhdenmukaisina sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamiseksi.”
6.        Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä vahvistetaan yleinen järjestelmä, joka koskee seuraavien tavaroiden (jäljempänä ’valmisteveron alaiset tavarat’) kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettavaa valmisteveroa:
a)      [energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (EUVL 2003, L 283, s. 51)] soveltamisalaan kuuluvat energiatuotteet ja sähkö;
– –
2.      Jäsenvaltiot voivat erityistarkoituksissa kantaa myös muita välillisiä veroja valmisteveron alaisista tavaroista, jos nämä verot ovat valmisteveron tai arvonlisäveron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevien yhteisön verosääntöjen mukaisia, verovapautuksia koskevat säännökset pois lukien.
3.      Jäsenvaltiot voivat kantaa veroja:
a)      muista tuotteista kuin valmisteveron alaisista tavaroista;
b)      palvelujen suorituksista, mukaan lukien valmisteveron alaisiin tavaroihin liittyvät palvelujen suoritukset, edellyttäen että näitä veroja ei voida pitää liikevaihtoveron luonteisina veroina.
– –”
Direktiivi 2003/96
7.        Direktiivin 2003/96 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Verotasot, joita jäsenvaltioiden on sovellettava 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön, eivät saa olla tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäisverotasoja alempia.
2.      Tässä direktiivissä ’verotasolla’ tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti energiatuotteiden tai sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana.”
Ranskan oikeus
8.        Julkisesta sähkö- ja kaasupalvelusta sekä sähkö- ja kaasuyhtiöistä 9.8.2004 annetun lain nro 2004-803 (loi n° 2004-803, du 9 août 2004, relative au service public de l’électricité et du gaz et aux entreprises électriques et gazières; jäljempänä 9.8.2004 annettu laki) 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”I.      Sähkön – – siirto- ja jakelupalveluista peritään maksu, joka suoritetaan Caisse nationale des industries électriques et gazières’lle (sähkö- ja kaasualan kansallinen rahasto). – –
– –
II.      Tämän maksun suorittavat
1°      sähkön osalta
a)      julkisten siirto- tai jakeluverkkojen haltijat, jotka perivät sen julkisten siirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksun lisäksi – – kuluttajilta – –, joiden kanssa nämä verkonhaltijat ovat tehneet verkkoon pääsyä koskevan sopimuksen
b)      sähköntoimittajat, jotka perivät sen kuluttajilta oman myyntihintansa lisäksi, kun nämä toimittajat ovat tehneet verkkoon pääsyä koskevan sopimuksen – – sähkön toimittamiseksi näille kuluttajille
c)      sähköntoimittajat, jotka perivät sen oman myyntihintansa lisäksi – –
III.      Maksun perusteet ovat
1°      sähkön osalta
–        julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksun kiinteä veroton osa, kun maksu on suoritettava II momentin 1 kohdan a alakohdan mukaisesti
–        verkkojen käyttöön liittyvä maksun kiinteä veroton osa, joka sisältyy sähkön myyntihintaan, kun maksu on suoritettava II momentin 1 kohdan b alakohdan mukaisesti
–        verkkojen käyttöön liittyvä maksun kiinteä veroton osa, joka sisältyy säänneltyihin sähkön myyntihintoihin, kun maksu on suoritettava II momentin 1 kohdan c alakohdan mukaisesti
– –
IV.      Maksu on suoritettava edellä II momentissa mainittujen henkilöiden I kohdassa mainittujen palvelujen suorittamista varten tekemien sopimusten perusteella, kun verovelvollinen vastaanottaa ennakkomaksut tai hinnan, tai tämän valinnan mukaan veloitusajankohtana; tällöin maksu on joka tapauksessa suoritettava ennakkomaksujen tai hinnan vastaanottamisen yhteydessä, jos se edeltää veloitusta.
– –
VII.      Conseil d’État vahvistaa asetuksella tämän pykälän yksityiskohtaiset soveltamissäännöt.”
9.        Sähkön ja maakaasun siirto- ja jakelupalveluista perittävästä maksusta 14.2.2005 annetun asetuksen nro 2005-123 (décret no 2005-123, du 14 février 2005, relatif à la contribution tarifaire sur les prestations de transport et de distribution d’électricité et de gaz naturel) 1 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovellettiin 1.8.2017 asti, säädetään seuraavaa:
”I.      Edellä mainitun 9.8.2004 annetun lain 18 §:n III momentin 1 kohdassa tarkoitettu julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksun kiinteä veroton osa muodostuu seuraavista osista, kun ne lasketaan yhteen:
–        vuosittainen hallinnointimaksu, sellaisena kuin se on määritelty julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksujen hyväksymistä koskevalla voimassa olevalla päätöksellä
–        vuosittainen mittausmaksu, sellaisena kuin se on määritelty julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksujen hyväksymistä koskevalla voimassa olevalla päätöksellä
–        vuosittaisen ottomaksun kiinteä osa – –
–        täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisten maksujen kiinteä osa – –”.
10.      Asetuksen nro 2005-123, sellaisena kuin se on muutettuna 28.7.2017 annetulla asetuksella, 1.8.2017 alkaen sovellettavan 1 §:n mukaan
”– – julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksun kiinteä veroton osa muodostuu 1–4 momentissa luetelluista maksun osista, sellaisina kuin ne on määritelty julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksuja koskevissa voimassa olevissa päätöksissä, kun ne lasketaan yhteen:
1°      vuosittainen hallinnointimaksu
2°      vuosittainen mittausmaksu
3°      vuosittaisen ottomaksun kiinteä osa; tämä kiinteä osa muodostuu tätä osaa koskevien tariffien osista, jotka määräytyvät tilauksessa valittujen tehojen mukaan lukuun ottamatta tilattujen tehojen ylityksiä koskevia kuukausittaisia osia
4°      täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisten maksujen kiinteä osa; tämä kiinteä osa muodostuu täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisista maksuista lukuun ottamatta energian osuutta ja tilatun tehon ylittymisestä aiheutuvia kuukausittaisia osia silloin, kun varalla oleva virranlähde on eri jänniteluokkaa kuin pääasiallinen virranlähde.”
11.      Asetuksen nro 2005-123 2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Edellä mainitun 9.8.2004 annetun lain 18 §:n II momentin 1 kohdan b tai c alakohdan nojalla maksun perivä sähköntoimittaja laskee verkkojen käyttöä koskevan osan kiinteän verottoman osan osaksi myyntihintaa tai myyntitariffia 1 §:n mukaisesti.”
Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
12.      Accorinvest ja Société Générale ovat kaksi Ranskan oikeuden mukaan perustettua yhtiötä, jotka ovat sähkön loppukuluttajina vastanneet siirto- ja jakelupalvelusta perittävästä maksusta.
13.      Nämä yhtiöt vaativat kahdessa erillisessä menettelyssä, että tribunal administratif de Paris (Pariisin hallintotuomioistuin, Ranska) velvoittaa Ranskan valtion maksamaan niille korvauksen, joka vastaa niiden siirto- ja jakelupalvelusta perittävänä maksuna suorittamia summia vuosina 2016–2018 ja vuosina 2017 ja 2018. Yhtiöiden mukaan siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu ei ole direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan mukainen. Tribunal administratif de Paris hylkäsi vaatimukset 26.4.2021 antamillaan kahdella päätöksellä, koska ne oli esitetty tuomioistuimelle, jolla ei ole toimivaltaa niiden ratkaisemiseen.
14.      Cour administrative d’appel de Paris (Pariisin ylempi hallintotuomioistuin, Ranska) kumosi nämä päätökset kahdella 17.5.2023 antamallaan tuomiolla ja hylkäsi vaatimukset sillä perusteella, että koska siirto- ja jakelupalvelusta perittävällä maksulla ei ole suoraa ja erottamatonta yhteyttä sähkön kulutukseen, maksu ei ole sähkön kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettava välillinen vero eikä se siksi kuulu direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
15.      Accorinvest ja Société générale valittivat kumpikin näistä cour administrative d’appel de Paris’n tuomioista ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja väittivät, että kyseessä oleva maksu on sähkön kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettava välillinen vero pelkästään siksi, että on olemassa lakisääteinen mekanismi, jolla vero vyörytetään loppukuluttajalle. Ne väittivät myös, että kyseinen maksu kuuluu direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, koska siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun ja sähkön kulutuksen välillä on suora ja erottamaton yhteys. Ne vetosivat myös siihen, että verkkoon liittymistä koskeva sopimus, jonka perusteella tämä vero on maksettava, liittyy väistämättä sähkön toimittamista loppukuluttajalle koskevaan sopimukseen ja että se kiinteä osuus julkisten sähköverkkojen käyttömaksuista, johon tämä vero perustuu, riippuu muun muassa loppukuluttajan itsensä tilaamasta tehosta, joka yleensä liittyy loppukuluttajan kulutusprofiiliin.
16.      Tässä tilanteessa Conseil d’État päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
”1)      Onko direktiivin [2008/118] 1 artiklan 2 kohdan säännöksiä tulkittava siten, että pelkästään sellaisen lakisääteisen mekanismin olemassaolo, jolla vero vyörytetään valmisteveron alaisen tavaran loppukuluttajalle, merkitsee, että tämän veron ja tämän tavaran kulutuksen välillä on suora ja erottamaton yhteys, joten sitä on pidettävä direktiivin [2008/118] 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna muuna välillisenä verona, vaikka tämä vero lasketaan tosiasiallisesti kulutetun tavaran määrästä riippumatta?
2)      Onko direktiivin [2008/118] 1 artiklan 2 kohdan säännöksiä tulkittava siten, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun kaltaisella maksulla, joka perustuu julkisten sähköverkkojen käyttömaksujen kiinteään osaan mutta ei näiden maksujen muuttuvaan osaan, joka yksin riippuu kulutetun sähkön määrästä, mutta joka on maksettava kuluttajien tai heidän toimittajiensa tekemien verkon käyttöoikeutta koskevien sopimusten perusteella, on katsottava olevan suora ja erottamaton yhteys sähkönkulutukseen, joten sitä on pidettävä näissä säännöksissä tarkoitettuna muuna välillisenä verona?”
Asian tarkastelu
17.      Näillä kahdella kysymyksellään, joita käsittelen yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan maksun kaltainen maksu, joka peritään sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käytöstä sekä perustuu julkisten sähköverkkojen käyttömaksujen kiinteään osaan ja vyörytetään lakisääteisellä mekanismilla kuluttajalle, kuuluu tässä säännöksessä tarkoitettuun muiden välillisten verojen käsitteeseen.
18.      Kysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin määriteltävä direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muun välillisen veron käsite. Toiseksi tarkastelen erityisesti oikeuskäytännössä(3) kehitettyä kriteeriä, joka koskee veron ja valmisteveron alaisen tavaran kulutuksen välistä suoraa ja erottamatonta yhteyttä, ja etenkin sitä, onko tällainen yhteys oltava sähkön kulutukseen vai kulutetun sähkön määrään. Kolmanneksi tarkastelu koskee sitä, voidaanko tällainen suora ja erottamaton yhteys päätellä pelkästään siitä, että vero vyörytetään kuluttajalle. Neljänneksi on ratkaistava tämän tulkinnan perusteella, voidaanko siirto- ja
‑jakelupalvelusta perittävää maksua pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna muuna välillisenä verona.
Muun välillisen veron käsite
19.      Aluksi on todettava, että veron, tullin tai maksun luokittelu unionin oikeuden näkökulmasta kuuluu unionin tuomioistuimen tehtäviin, ja tämä määrittelee veron sen objektiivisten ominaisuuksien perusteella riippumatta sen luokittelusta kansallisessa oikeudessa.(4)
20.      Direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat erityistarkoituksissa kantaa myös muita välillisiä veroja valmisteveron alaisista tavaroista, jos nämä verot ovat valmisteveroon tai arvonlisäveroon sovellettavien unionin verosääntöjen mukaisia.
21.      Direktiivissä 2008/118 ei määritellä tässä säännöksessä tarkoitettua sähköstä kannettavan ”muun välillisen veron” käsitettä. Kuitenkin unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan muilla välillisillä veroilla tarkoitetaan kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa lueteltujen tuotteiden kulutukseen kohdistuvia, erityistarkoituksessa kannettavia muita välillisiä veroja kuin viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettuja valmisteveroja.(5)
22.      Oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällaisen veron ja sähkön kulutuksen välillä on oltava suora ja erottamaton yhteys.(6) Tämä tarkoittaa, että on tutkittava, kohdistuuko tällainen vero seikkaan, jolla on suora ja erottamaton yhteys sähkön kulutukseen, jolloin tämän seikan verottamisen perusteella veroa on katsottava kannettavan itse sähkön kulutuksesta. Vero, jota ei peritä sähkön kulutuksesta, ei nimittäin kuulu direktiivin 2008/118
soveltamisalaan.(7)
23.      Nyt käsiteltävässä asiassa pääasian valittajat väittävät, että riittää, kun kyseessä oleva vero kohdistuu sähkön kulutukseen sinänsä, eikä sen ole välttämättä liityttävä sähkön määrään.
24.      Mielestäni muun välillisen veron käsitteen tulkitsemiseksi ja direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan soveltamisalan määrittämiseksi on siten tarpeen selventää, koskeeko kriteeri, jolla määritetään välillisen veron ja sähkön kulutuksen välinen suora ja erottamaton yhteys, yhteyttä sähkön kulutukseen, vai onko veron ja kulutetun sähkön määrän välillä oltava yhteys.
Koskeeko suora ja erottamaton yhteys sähkön kulutusta vai tosiasiallisesti kulutetun sähkön määrää?
25.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on.(8)
26.      Ensimmäiseksi on todettava, ettei direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan sanamuodossa täsmennetä, koskeeko suora ja erottamaton yhteys kulutusta vai kulutettuja määriä. Edellä 20 kohdasta ilmenee, ettei direktiivissä 2008/118 määritellä muun välillisen veron käsitettä, kun taas edellytys ”suorasta ja erottamattomasta yhteydestä” valmisteveron alaisen tavaran ”kulutukseen” on kehitetty unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, kuten edellä 22 kohdasta ilmenee. Pelkästään direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan sanamuodon perusteella ei siis voida selvittää, riittääkö luokitteluun tässä säännöksessä tarkoitetuksi ”muuksi välilliseksi veroksi” suora ja erottamaton yhteys sähkön kulutukseen.
27.      Näin ollen on tarkasteltava direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan asiayhteyttä ja direktiivin tavoitteita.
28.      Toiseksi on todettava säännöksen asiayhteyden osalta, että direktiivin 2008/118 1 artiklan rakenteessa erotetaan toisistaan kolme tilannetta.
29.      Ensinnäkin direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan siinä otetaan käyttöön yleinen järjestelmä, joka koskee tiettyjen valmisteveron alaisten tavaroiden, muun muassa direktiivin 2003/96 soveltamisalaan kuuluvan sähkön, kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettavaa valmisteveroa.
30.      Toiseksi direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat ”erityistarkoituksissa” kantaa muita veroja edellyttäen, että ne ovat valmisteveroon ja arvonlisäveroon sovellettavien sääntöjen mukaisia. Kun jäsenvaltioilla on velvollisuus panna täytäntöön direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa säädetty yhdenmukaistettu valmistevero tässä säännöksessä lueteltujen valmisteveron alaisten tavaroiden osalta, sen sijaan direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus kantaa tietyin edellytyksin myös muita välillisiä veroja valmisteveron alaisista tavaroista. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että tällä jäsenvaltioille annetulla mahdollisuudella pyritään ottamaan huomioon jäsenvaltioiden verotusperinteiden moninaisuus alalla ja se, että välilliseen verotukseen turvaudutaan usein muun kuin finanssipolitiikan toteuttamiseksi.(9)
31.      Kolmanneksi direktiivin 2008/118 1 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön tai säilyttää veroja, jotka kannetaan muista tavaroista
kuin valmisteveron alaisista tavaroista (a alakohta) ja palvelujen suorituksista, mukaan lukien valmisteveron alaisiin tavaroihin liittyvät palvelujen suoritukset, edellyttäen että näitä veroja ei voida pitää liikevaihtoveron luonteisina veroina (b alakohta), kunhan ne eivät johda rajamuodollisuuksien käyttöönottoon jäsenvaltioiden välisessä kaupassa.
32.      Kuten Euroopan komissio korostaa, tulkinta, jonka mukaan sähkön kulutukseen liittyvällä verolla, joka ei kuitenkaan liity tosiasiallisesti kulutettuun määrään, voitaisiin katsoa olevan suora ja erottamaton yhteys tähän kulutukseen, johtaisi siihen, ettei direktiivin 2008/118 1 artiklan 3 kohdan b alakohdalla olisi tehokasta vaikusta. Tuolloin kaikkia veroja, joilla on yhteys sähkön kulutukseen, voitaisiin pitää direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuina muina välillisinä veroina, ja ne kuuluisivat tämän säännöksen soveltamisalaan, mikä johtaisi siihen, ettei direktiivin 1 artiklan 3 kohdan b alakohdalla olisi sisältöä.
33.      Sanamuodon mukaisessa tulkinnassa on otettava huomioon myös energiatuotteiden ja sähkön – joihin direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa viitataan – verotusta koskevan kehyksen uudistamisesta annettu direktiivi 2003/96. Valmisteveroja koskevasta järjestelmästä säädetään sekä yleisellä direktiivillä, jossa vahvistetaan yleinen valmisteverojärjestelmä (tässä tapauksessa ajallisesti sovellettavalla direktiivillä 2008/118(10)), että useilla erityisillä direktiiveillä, joilla yhdenmukaistetaan valmisteveron alaisten tavaroiden veron perusteet ja vähimmäisverokannat, eli energiatuotteiden ja sähkön osalta direktiivillä 2003/96.
34.      Direktiivin 2003/96 4 artiklan 1 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus noudattaa näiden tuotteiden verotuksen tiettyjä vähimmäistasoja, kun taas direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaan ”verotasolla” tarkoitetaan ”kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti energiatuotteiden tai sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana” (kursivointi tässä). Koska näitä tasoja sovelletaan kaikkiin välillisiin veroihin, verotuksen vähimmäistasot sisältävät direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”muut välilliset verot”,(11) ja niitä arvioidaan suhteessa sähkön kulutuksen tosiasialliseen tasoon.
35.      Mielestäni asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta seuraa, että vero kannetaan sähkön kulutuksesta ja voidaan luokitella direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi muuksi välilliseksi veroksi, jos sillä on suora ja erottamaton yhteys kulutetun sähkön määrään eikä pelkästään kulutukseen.
36.      Kolmanneksi on todettava direktiivin 2008/118 tavoitteiden vahvistavan tämän tulkinnan.
37.      Direktiivin 2008/118 johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan direktiivillä pyritään yhdenmukaistamaan valmisteveron kantamista sen soveltamisalaan kuuluvista tavaroista koskevat edellytykset sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamiseksi.
38.      Kuten edellä 29 kohdasta ilmenee, direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan valmistevero rajoitetulle luettelolle kyseisessä säännöksessä lueteltuja tavaroita, joihin kuuluu direktiivin 2003/96 soveltamisalaan kuuluva sähkö.
39.      Tästä seuraa, että direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohtaa, jonka perusteella jäsenvaltiot voivat kantaa muita välillisiä veroja valmisteveron alaisista tavaroista, on säännöksenä, jolla poiketaan valmisteveron kantamista sen soveltamisalaan kuuluvista tavaroista koskevien edellytysten yhdenmukaistamista koskevasta periaatteesta, tulkittava suppeasti.(12) Tuomioon Statoil Fuel & Retail(13) ja tuomioon Agenzia delle dogane e dei monopoli(14) perustuvassa oikeuskäytännössä tämä unionin tuomioistuimen arviointi koski tosin yhtä direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa säädetyistä kumulatiivisista edellytyksistä eli erityistarkoitusten käsitettä eikä muiden välillisten verojen käsitettä sinänsä. Kun otetaan huomioon vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan poikkeuksia on tulkittava suppeasti, jotta yleisiä sääntöjä ei tehtäisi sisällyksettömiksi,(15) sama lähestymistapa näyttää kuitenkin soveltuvan myös tässä säännöksessä säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan ja siten muiden välillisten verojen käsitteen tulkintaan.(16)
40.      Näin ollen myös muun välillisen veron käsitettä on mielestäni tulkittava suppeasti, jolloin on pidettävä poissuljettuna, että vero, jolla on yhteys ainoastaan sähkön kulutukseen, kuuluisi kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
41.      Kuten komissio totesi istunnossa, jos direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut muut välilliset verot käsittäisivät veroja, joita ei tosiasiallisesti kanneta sähkön kulutuksesta ja joilla ei siis ole yhteyttä kulutettuun sähkön määrään, voitaisiin vaarantaa direktiivin yhdenmukaistamistavoite, jolla pyritään helpottamaan valmisteveron alaisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta tilanteissa, joissa muilla veroilla saatettaisiin rajoittaa valmisteveron alaisten tavaroiden kauppaa jäsenvaltioiden välillä. Direktiivillä 2008/118 pyritään muun muassa yhdenmukaistamaan kaikissa jäsenvaltioissa valmisteverosaatavan syntymistä koskevat säännöt(17) sekä valmisteveron alaisten tavaroiden liikkuvuutta ja valvontaa koskevat säännöt, millä helpotetaan näiden tavaroiden liikkuvuutta. Direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa säädetty yhdenmukaistettu valmistevero on kulutusvero, jonka määrä perustuu kulutukseen tarjottujen valmisteveron alaisten tavaroiden määrään.(18) Jos samoista tavaroista kannettaisiin muita veroja ilman yhteyttä näiden tavaroiden tosiasialliseen kulutukseen, tämä voisi johtaa niiden valvontaa koskeviin lisämuodollisuuksiin. Tällaisten verojen määrän lisääntyminen moninkertaisesti yhdenmukaistetun valmisteveron rinnalla saattaisi näin ollen rajoittaa valmisteveron alaisten tavaroiden kauppaa jäsenvaltioiden välillä.
42.      Mielestäni näistä seikoista seuraa, että veroa voidaan pitää direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna muuna välillisenä verona vain, jos sillä on suora ja erottamaton yhteys kulutettuun sähkön määrään eikä pelkästään sähkön kulutukseen.
43.      Tällainen kulutettujen tavaroiden määrälle annettu merkitys on vahvistettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Kernkraftwerke Lippe-Ems, ettei polttoaine-elementtien käyttämiseen ydinvoimalan reaktorissa perustuvalla verolla ollut suoraa ja erottamatonta yhteyttä sähkön kulutukseen, koska tämä vero voitiin kantaa itsestään jatkuvan ketjureaktion käynnistämisen perusteella ilman, että sähköä olisi välttämättä lainkaan tuotettu tai näin myöskään kulutettu.(19)
44.      Lisäksi unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Promociones Oliva Park, että tässä asiassa kyseessä ollut vero laskettiin pelkästään sähköntuottajan aseman perusteella verovelvollisten osittain kiinteiden tulojen perusteella ja siis riippumatta tosiasiallisesti tuotetun ja sähköverkkoon siirretyn sähkön määrästä.(20) Unionin tuomioistuin päätteli tästä, ettei kyseisen veron ja sähkön kulutuksen välillä ollut suoraa ja erottamatonta yhteyttä.(21)
45.      Mielestäni tästä seuraa, että suoran ja erottamattoman yhteyden veron ja valmisteveron alaisen tavaran kulutuksen välillä on koskettava kulutettua sähkön määrää eikä pelkästään sähkön kulutusta.
Veron vyöryttäminen loppukuluttajalle
46.      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että 9.8.2004 annetun lain 18 §:n II momentin mukaan siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun suorittavat julkisten siirto- tai jakeluverkkojen haltijat tai sähköntoimittajat, mutta tämän jälkeen nämä perivät sen kuluttajilta.
47.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy unionin yleiseltä tuomioistuimelta, onko se, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu vyörytetään kokonaisuudessaan ja läpinäkyvästi loppukuluttajalle, riittävä peruste päätellä, että sillä on suora ja erottamaton yhteys sähkön kulutukseen.
48.      Mielestäni on useita perusteita katsoa, että kysymykseen on vastattava kieltävästi.
49.      Ensinnäkin edellä 45 kohdassa esitetystä seuraa, että suoran ja erottamattoman yhteyden veron ja valmisteveron alaisen tavaran kulutuksen välillä on koskettava kulutettua sähkön määrää, jotta sitä voidaan pitää ”muuna välillisenä verona”. Katson näin ollen, että pelkästään se, että vero vyörytetään kokonaisuudessaan sähkön loppukuluttajalle, vaikka tämä toteutetaan lakisääteisellä mekanismilla, ei ole yksin riittävä peruste katsoa, että veron ja sähkön kulutuksen välillä olisi suora ja erottamaton yhteys.
50.      Toiseksi tämä tulkinta vahvistetaan mielestäni unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
51.      Yhtäältä on huomattava, että kuten julkisasiamies Campos Sànchez-Bordona totesi ratkaisuehdotuksessaan Messer France,(22) unionin tuomioistuin määritti tuomiossaan IRCCS – Fondazione Santa Lucia(23) seuraavat kolme välillisiin veroihin erottamattomasti kuuluvaa seikkaa:
–        lakisääteinen velvollisuus maksaa niiden määrä, ja mikäli tätä velvollisuutta ei noudateta, viranomaisten toimivalta ryhtyä toimiin verovelvollista vastaan
–        vaadittujen summien käyttötarkoitus; summien on ohjauduttava yleisen edun mukaisten tavoitteiden rahoittamiseen niiden jakautumisperusteiden mukaisesti, jotka viranomaiset ovat vahvistaneet
–        välillisten verojen mahdollinen vyöryttäminen toimitetun tavaran tai suoritetun palvelun loppukuluttajan maksettavaksi sisällyttämällä ne tälle osoitetun laskun loppusummaan, jonka suuruus yleensä määräytyy kulutetun tuotteen tai palvelun määrän perusteella.
52.      Veron vyöryttäminen kuluttajan maksettavaksi on toki yksi välillisen veron piirteistä. Pelkästään se, että vero vyörytetään kuluttajan maksettavaksi, ei kuitenkaan automaattisesti merkitse sitä, että verolla on suora ja erottamaton yhteys sähkön kulutukseen.
53.      Toisaalta on todettava, että unionin tuomioistuin on ratkaistakseen, voidaanko veroa tai maksua pitää direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”muuna välillisenä verona”, ottanut useita kertoja huomioon sen, onko vero tai maksu mahdollista vyöryttää kuluttajalle vai ei.(24) Unionin tuomioistuin on kuitenkin tarkastellut myös näiden verojen tai maksujen laskentatapaa määrittääkseen, ovatko ne kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja muita välillisiä veroja.(25)
54.      Nähdäkseni edellä esitetystä seuraa näin ollen, että se, että siirto- ja
‑jakelupalvelusta perittävän maksun kaltainen maksu, joka on suoritettava sähkönkulutuksen tasosta riippumatta, vyörytetään kokonaisuudessaan, ei yksinään riitä sen toteamiseen, että tällainen maksu on muu välillinen vero, mutta tämä seikka on otettava huomioon direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi muuksi välilliseksi veroksi luokittelussa.
Voidaanko siirto ja
‑jakelupalvelusta perittävää maksua pitää direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna muuna välillisenä verona?
55.      Sen ratkaisemiseksi, voiko siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu kuulua direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, on selvitettävä, onko kyseessä vero, joka kannetaan välittömästi tai välillisesti direktiivissä 2003/96 tarkoitetun sähkön kulutuksesta.
56.      Ensinnäkin 9.8.2004 annetun lain 18 §:n I momentista ilmenee, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu on maksu sähkönsiirrosta ja
‑jakelusta. Siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun verotettava tapahtuma vastaa siten kuluttajan tekemää sopimusta julkiseen jakeluverkkoon pääsystä, olipa kyse sitten sähköntoimittajien kanssa tehdystä yhdestä sopimuksesta, joka kattaa sekä verkkoon pääsyn että sähkön toimituksen, tai erillisestä toimitussopimuksesta julkisten siirto- tai jakeluverkkojen haltijoiden kanssa.(26) Siirto ja
‑jakelupalvelusta perittävän maksun verotettava tapahtuma eli sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttö edeltää siten kaikkea sähkön kulutusta, vaikka siirtosopimus lähtökohtaisesti liittyy sähköntoimitussopimukseen.
57.      Toiseksi on todettava siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun laskentatavasta, että maksun perusteena on julkisten sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käyttömaksun (TURPE) kiinteä veroton osa, joka muodostuu 14.2.2005 annetun asetuksen nro 2005-123 1 §:n mukaan hallinnointimaksusta,(27) mittausmaksusta,(28) ottomaksun kiinteästä osasta(29) ja täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisten maksujen kiinteästä osasta.(30) Kuten komissio väitti istunnossa, nämä osatekijät vahvistetaan vuosittain ilman muutoksia.
58.      Ensinnäkin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että hallinnointimaksu, mittausmaksu ja täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisten maksujen kiinteä osa eivät korreloi sähkön kulutuksen kanssa.(31)
59.      Toiseksi vuosittaisen ottomaksun kiinteä osa riippuu muun muassa jänniteluokasta, tariffivaihtoehdoista ja tehosta, jotka kuluttaja on valinnut.(32) Pääasian valittajat väittävät, että ottomaksun kiinteä osa on todellisuudessa vaihteleva, koska se vaihtelee kuluttajan tarpeidensa mukaisesti tilauksessa valitsemien tehon ja tariffivaihtoehtojen mukaan, mikä osoittaa niiden mukaan, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu korreloi sähkön kulutuksen kanssa.
60.      Unionin yleisen tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että kuluttajan valitsemat tariffivaihtoehdot ja teho korreloivat tämän sähkön kulutusta koskevan tulevan arvion kanssa mutta eivät tosiasiallisen kulutuksen kanssa.
61.      Kuluttaja valitsee tariffivaihtoehdon ja tehon ennen sähkön kulutusta. Kuluttajan valinnat perustuvat siten hänen kulutusprofiiliinsa ja sähkön kulutustapaansa suhteessa hänen tarpeitaan koskevaan arvioon mutta ilman suoraa yhteyttä hänen sähkönkulutuksensa tosiasialliseen määrään.
62.      Ranskan hallitus täsmensi istunnossa, että tilattu teho määrittää sähkön enimmäismäärän, jonka kuluttaja voi ottaa verkosta tiettynä ajankohtana.(33) Näin ollen kuluttaja arvioi tulevaisuudessa tarvitsemansa tehon toimintaansa tai sähkölaitteisiinsa liittyvien tarpeiden perusteella. Teho vastaa siis oikeutta suurimpaan mahdolliseen sähkönkulutukseen, jota kuluttaja hyödyntää enemmän tai vähemmän.(34) On jopa mahdollista – esimerkiksi silloin, jos vapaa-ajan asunto on osan vuotta poissa käytöstä –, että kuluttaja ei tiettynä ajanjaksona kuluta sähköä.
63.      Kuten pääasian valittajat ja Ranskan hallitus täsmensivät istunnossa, lisäksi silloin, jos kuluttaja on tilannut todellista kulutustaan paljon suuremman tehon, hän voi tarkistaa sopimustaan alaspäin, jotta tilattu teho vastaisi tosiasiallisesti hänen tarpeitaan. Tällöin julkisten sähköverkkojen käyttömaksuja ja siirto- ja jakelupalvelusta perittävää maksua mukautetaan tulevaa varten, mutta siirto- ja jakelupalvelusta perittyä maksua, jonka kuluttaja on aiemmin maksanut ja joka on laskettu hänen tarpeitaan vastaamattoman tehon perusteella, ei palauteta.
64.      Vaikka – kuten pääasian valittajat väittävät – tilattu teho korreloi jossain määrin kuluttajan tulevan sähkönkulutuksen kanssa, siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun laskentaperusta ei suoraan korreloi tosiasiallisesti kulutetun sähkön määrän kanssa, ja siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu voitaisiin periä jopa ilman, että verkkoon on syötetty tietty määrä sähköä tai kuluttaja kuluttanut sen.
65.      Lisäksi, kuten komissio toi esiin istunnossa, ottomaksun kiinteän osan hinnoittelussa otetaan huomioon myös julkisten sähkönsiirto- tai jakeluverkkojen haltijoille aiheutuvat kustannukset kuluttajien mahdollisen enimmäiskulutuksen ja sen ajallisen jakautumisen osalta, mikä liittyy kuluttajan mahdolliseen kulutukseen mutta ei tämän tosiasialliseen sähkönkulutukseen.
66.      Kolmanneksi pitää kyllä paikkansa, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu vyörytetään kokonaisuudessaan sähkön loppukuluttajalle.(35) Kuten edellä 49 kohdasta kuitenkin ilmenee, mielestäni pelkästään se, että vero vyörytetään kokonaisuudessaan kyseiselle loppukuluttajalle, ei ole yksin riittävä peruste katsoa, että veron ja sähkön kulutuksen välillä olisi suora ja erottamaton yhteys. Edellä 58–64 kohdasta ilmenee, että siirto- ja jakelupalvelusta perittävän maksun verotettava tapahtuma edeltää kaikkea sähkön kulutusta ja että siirto- ja jakelupalvelusta perittävä maksu lasketaan kuluttajan tosiasiallisesti kuluttaman sähkön määrästä riippumatta.
67.      Näin ollen ei voida todeta, että siirto- ja
‑jakelupalvelusta perittävän maksun ja sähkön kulutuksen välillä olisi suora ja erottamaton yhteys. Koska siirto- ja
‑jakelupalvelusta perittävä maksu ei näin ollen ole välillinen vero, joka kannetaan välittömästi tai välillisesti sähkön kulutuksesta direktiivissä 2003/96 tarkoitetulla tavalla, mielestäni se ei voi kuulua direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
Ratkaisuehdotus
68.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin yleinen tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/118/EY 1 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
pääasiassa kyseessä olevan maksun kaltainen maksu, joka peritään sähkönsiirto- ja jakeluverkkojen käytöstä sekä perustuu julkisten sähköverkkojen käyttömaksujen kiinteään osaan ja vyörytetään lakisääteisellä mekanismilla kuluttajalle, ei kuulu tässä säännöksessä tarkoitettuun muiden välillisten verojen käsitteeseen.
Maja Brkan
Esitettiin Luxemburgissa 29 päivänä lokakuuta 2025.
Allekirjoitukset
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2020, L 58, s. 4).
3      Ks. vastaavasti tuomio 10.6.1999, Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291, 22 ja 23 kohta).
4      Ks. vastaavasti tuomio 3.3.2021, Promociones Oliva Park (C‑220/19, EU:C:2021:163,
45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5      Ks. tuomio 19.6.2025, Hera Comm (C‑645/23, EU:C:2025:454, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
6      Ks. vastaavasti tuomio 10.6.1999, Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291, 22 ja 23 kohta).
7      Tuomio 20.9.2017, Elecdey Carcelen ym. (C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 ja C‑221/16, EU:C:2017:705, 63 kohta).
8      Tuomio 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta) ja tuomio 30.4.2025, Generalstaatsanwaltschaft Frankfurt am Main (Käteisen rahan vienti Venäjälle) (C‑246/24, EU:C:2025:295, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
9      Tuomio 19.6.2025, Hera Comm (C‑645/23, EU:C:2025:454,
41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
10      Direktiivi 2008/118 on sittemmin kumottu ja korvattu valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annetulla neuvoston direktiivillä (EU) 2020/262 (EUVL 2020, L 58, s. 4).
11      Tällainen johtopäätös ilmenee mm. 4.6.2015 annetusta tuomiosta Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 65 kohta) sekä julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotuksesta IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2016:287, 40 kohta) ja julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotuksesta Messer France (C‑103/17, EU:C:2018:170, 54 kohta).
12      Tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja määräys 9.11.2021, Agenzia delle dogane e dei monopoli
– Ufficio delle dogane di Gaeta (C‑255/20, ei julkaistu, EU:C:2021:926, 32 kohta).
13      Tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Määräys 9.11.2021, Agenzia delle dogane e dei monopoli
– Ufficio delle dogane di Gaeta (C‑255/20, ei julkaistu, EU:C:2021:926,
32 kohta).
15      Tuomio 22.4.2010, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (C‑346/08, EU:C:2010:213, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16      Ks. samankaltaisesta lähestymistavasta tarkasteltaessa direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa, jonka sisältö ei olennaisesti eroa direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan sisällöstä, julkisasiamies Saggion ratkaisuehdotus EKW ja Wein & Co (C‑437/97, EU:C:1999:342,
38 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2013:694, 16 kohta).
17      Direktiivin 2008/118 johdanto-osan kahdeksas perustelukappale.
18      Ks. vastaavasti tuomio 28.1.2016, BP Europa (C‑64/15, EU:C:2016:62, 32 kohta).
19      Tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 63 kohta).
20      Tuomio 3.3.2021, Promociones Oliva Park (C‑220/19, EU:C:2021:163, 57–58 kohta).
21      Tuomio 3.3.2021, Promociones Oliva Park (C‑220/19, EU:C:2021:163, 59 kohta).
22      C‑103/17, EU:C:2018:170, 31 kohta.
23      Tuomio 18.1.2017, C‑189/15, EU:C:2017:17.
24      Ks. tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 64 kohta); tuomio 20.9.2017, Elecdey Carcelen ym. (C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 ja C‑221/16, EU:C:2017:705, 50 kohta) ja tuomio 3.3.2021, Promociones Oliva Park (C‑220/19, EU:C:2021:163,
54 kohta).
25      Tuomio 18.1.2017, IRCCS
–
Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, 38 kohta); tuomio 20.9., Elecdey Carcelen ym. (C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 ja C‑221/16, EU:C:2017:705, 49–51 kohta) ja tuomio 3.3.2021, Promociones Oliva Park (C‑220/19, EU:C:2021:163, 55 kohta).
26      Ks. 9.8.2004 annetun lain 18 §:n IV momentti ja Conseil d’État’n julkisasiamies Céline Guiben muistio käsiteltävissä pääasioissa (asiat nro 476000 ja nro 476009). Tämä muistio on liitetty Conseil d’État’n 29.11.2024 pääasioissa antamaan ratkaisuun ja on saatavilla kyseisen tuomioistuimen verkkosivustolla osoitteessa https://www.conseil-etat.fr/fr/arianeweb/CRP/conclusion/2024-11-29/476000.
27      Ranskan hallitus viittaa huomautuksissaan commission de régulation de l’énergien (energia-alan sääntelyviranomainen CRE) verkkosivustoon ”Verkkoon pääsyn tariffit” (https://www.cre.fr/electricite/reseaux-delectricite/tarif-dacces.html). CRE:n mukaan hallinnointimaksu ”kattaa verkonhaltijoiden maksamat asiakashallinnan kustannukset”. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöstä (12 kohta) ilmenee, että hallinnointimaksu ”laskutetaan jokaisesta liittymästä ja jokaisesta sopimuksesta perittävänä kiinteänä maksuna, joka peritään kaikilta käyttäjiltä liittymän jänniteluokan (korkea-, keski- tai matalajännite) mukaan ja sopimusjärjestelyn (julkisen jakeluverkon käyttöoikeutta koskeva sopimus tai yksi sopimus) mukaan”.
28      Ranskan hallitus viittaa huomautuksissaan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 27 mainittuun CRE:n verkkosivustoon ”Verkkoon pääsyn tariffit”. CRE:n mukaan ”mittausmaksu kattaa mittaus-, ohjaus- ja lukukustannukset, laskutustietojen toimituskustannukset, tuotannon palauttamiseen liittyvät kustannukset ja tarvittaessa laskentalaitteiden vuokraus- ja huoltokustannukset”. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöstä (13 kohta) ilmenee, että mittausmaksu ”riippuu mittarin omistusjärjestelmästä, jännitealueesta, liittymän ottotehosta tai suurimmasta syöttötehosta, sen valvonnasta ja mitattavista arvoista”.
29      Ranskan hallitus viittaa huomautuksissaan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 27 mainittuun CRE:n verkkosivustoon ”Verkkoon pääsyn tariffit”. CRE:n mukaan ottomaksu kattaa pääasiassa verkkoinfrastruktuuriin liittyvät käyttö- ja pääomakustannukset sekä tappioiden hankintamenon. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöstä (14 kohta) ilmenee, että ottomaksun kiinteä osa riippuu jänniteluokasta, verkonhaltijoiden verkkojen käytön laskuttamista varten käyttämästä valinnaisesta maksusta ja valitusta tehosta tai, sellaisten maksujen osalta, jotka vaihtelevat vuodenaikojen tai vuorokaudenaikojen mukaan, valituista tehoista. Vain ottomaksun muuttuva osa riippuu otetusta energiasta.
30      Ennakkoratkaisupyynnöstä (15 kohta) ilmenee, että
”täydentävien ja varalla olevien virranlähteiden vuosittaisten maksujen kiinteä osa riippuu lähinnä liittymisjohdon pituudesta ja tyypistä sen mukaan, onko se ilmajohto vai maanalainen kaapeli”.
31      Tämä käy ilmi alaviitteistä 27, 28 ja 30, joissa todetaan, miten nämä osat määritetään.
32      Viittaan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteeseen 30.
33      Tämä käy ilmi myös tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 26 mainitusta julkisasiamiehen muistiosta.
34      Laitosten sähköliitännän tuontitehon muutoksista ja korvauksia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 18.12.2024 tehdystä CRE:n päätöksestä (ks. JORF
nro 0304, 24.12.2024, teksti nro 99) ilmenee, että CRE erottaa toisistaan kuluttajien tilaaman ja käyttämän kapasiteetin.
35      Ks. 9.8.2004 annetun lain 18 §:n II momentti.