62016CC0255
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MICHAL BOBEK
26 päivänä heinäkuuta 2017 (
1
)
Asia C‑255/16
Anklagemyndigheden
vastaan
Bent Falbert,
Poul Madsen ja
JP/Politikens Hus A/S
(Ennakkoratkaisupyyntö – Københavns Byret (Kööpenhaminan alioikeus, Tanska))
Teknisten määräysten ilmoitusmenettely – Tekniset määräykset rahapelialalla – Jäsenvaltioiden velvollisuus ilmoittaa teknisiä määräyksiä koskevista ehdotuksista komissiolle – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään seuraamuksia pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien tarjoamisesta ilman lupaa ja sellaisten pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien mainostamisesta, joihin ei ole lupaa
I Johdanto
1.
Bent Falbert, Poul Madsen ja JP/Politikens Hus A/S (jäljempänä pääasian vastaajat) ovat syytettyinä rikosoikeudenkäynnissä Tanskassa osallistumisesta internetin välityksellä tarjottavien pelipalvelujen, joihin ei ole lupaa, mainostamiseen Ekstra Bladet ‑sanomalehdessä ja sen verkkosivustolla. Eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetussa Tanskan laissa (lov om visse spil, lotterier og væddemål) säädetään rangaistuksista sellaisten pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien mainostamisesta, joihin ei ole lupaa.
2.
Pääasian vastaajat väittävät lähinnä, että kyseinen kansallinen säännös on direktiivissä 98/34/EY, (
2
) sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48/EY, (
3
) tarkoitettu tekninen määräys, jota ei ole ilmoitettu komissiolle. Tästä syystä siihen ei voida vedota pääasian vastaajia vastaan. Tässä tilanteessa Københavns Byret (Kööpenhaminan alioikeus, Tanska) tiedustelee, olisiko siitä pitänyt tehdä direktiivin 98/34 mukainen ilmoitus.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin lainsäädäntö
1. Direktiivi 98/34
3.
Direktiivin 98/34 1 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, esitetään seuraavat määritelmät:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
2.
’palvelulla’ kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus.
Tässä määritelmässä tarkoitetaan:
–
’etäpalvelulla’ palvelua, joka toimitetaan siten, että osapuolet eivät ole samanaikaisesti läsnä,
–
ilmaisulla ’sähköisessä muodossa’ palvelua, joka lähetetään lähetyspaikasta ja vastaanotetaan määränpäässä tietoja elektronisesti käsittelevien laitteiden (mukaan lukien digitaalinen pakkaaminen) tai tietojen säilytyksen avulla, ja joka lähetetään, siirretään ja vastaanotetaan kokonaan linjoja, radioyhteyttä, optisia tai muita elektromagneettisia välineitä käyttäen,
–
’palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavalla palvelulla’ palvelua, joka toimitetaan henkilökohtaisen pyynnön perusteella tapahtuvana tiedonsiirtona.
– –
5.
’palveluja koskevalla määräyksellä’ yleisluontoista vaatimusta, joka koskee 2 kohdassa tarkoitettujen palvelujen saatavuutta ja palvelutoiminnan harjoittamista, erityisesti palvelun tarjoajaa, palveluja ja palvelujen vastaanottajaa koskevia määräyksiä, lukuun ottamatta määräyksiä, jotka eivät erityisesti koske kyseisessä kohdassa määriteltyjä palveluja.
– –
Tässä määritelmässä
–
määräyksen katsotaan koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos sen perusteluissa ja sen säädösosassa todetaan, että sen erityistavoitteena on joko kokonaisuudessaan tai tiettyjen erikseen täsmennettyjen säännösten osalta nimenomaisesti ja kohdennetusti säännellä näitä palveluja,
–
määräyksen ei katsota koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos se koskee niitä vain epäsuorasti tai satunnaisesti;
– –
11.
’teknisellä määräyksellä’ teknistä eritelmää tai muuta vaatimusta taikka palveluja koskevaa määräystä, mukaan lukien sovellettavat hallinnolliset määräykset, jonka noudattaminen on oikeudellisesti tai tosiasiallisesti pakollista ja joka koskee kaupan pitämistä, palvelujen tarjoamista, palvelujen tarjoajien sijoittautumista tai käyttöä jäsenvaltiossa tai suuressa osassa sen aluetta sekä jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joissa kielletään tuotteen valmistus, tuonti, kaupan pitäminen tai käyttö taikka joissa kielletään palvelujen tarjoaminen, palvelujen käyttö tai sijoittautuminen palvelujen tarjoajana, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista.”
4.
Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa.
– –”
B Kansallinen
lainsäädäntö
5.
Eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain ja eräiden muiden lakien muuttamisesta sekä hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain kumoamisesta 26.3.2003 annetulla lailla nro 204 (lov nr. 204 om ændring af lov om visse spil, lotterier og væddemål og andre love og om ophævelse af lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb, jäljempänä vuoden 2003 muutoslaki) yhdistettiin kaksi aiemmin erillistä peleistä ja hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annettua lakia ja muutettiin tiettyjä niiden säännöksiä.
6.
Näillä muutoksilla muun muassa lisättiin 10 §, (
4
) jossa säädettiin seuraavaa:
”1. Sakko tai enintään kuuden kuukauden vankeusrangaistus on tuomittava sille, joka tahallaan tai törkeästä huolimattomuudesta
1)
tarjoaa Tanskassa pelejä, arpajaisia tai vedonlyöntejä, vaikka hänellä ei ole siihen 1 §:ssä säädettyä lupaa,
2)
välittää osallistumismahdollisuuksia peleihin, arpajaisiin tai vedonlyönteihin, joihin ei ole 1 §:ssä säädettyä lupaa.
– –
3. Sakko on tuomittava sille, joka tahallaan tai törkeästä huolimattomuudesta
– –
3)
mainostaa pelejä, arpajaisia tai vedonlyöntejä, joihin ei ole 1 §:ssä säädettyä lupaa.”
7.
Saman lain 2 §:n 1 momentin mukaan lupa voitiin myöntää vain yhdelle yhtiölle (jolloin syntyy monopoli).
8.
Vuoden 2003 muutoslakiin liitetyissä perusteluissa (
5
) 10 §:n 3 momentin 3 kohdan tarkoitus ilmaistiin seuraavasti:
”Ehdotetaan pelien, arpajaisten ja vedonlyöntien, joihin ei ole tässä laissa säädettyä lupaa, mainonnan kieltämistä.
Tämä muutos vastaa nykyisin hevoskilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain 12 §:n 3 momentissa säädettyä kieltoa, mutta sillä selvennetään vedonlyönneistä ja arpajaisista annetun lain 10 §:n 4 momenttia.
Kiellon tarkoituksena on suojata pelien tarjoajia, joille Tanskan viranomaiset ovat myöntäneet luvan, sellaisten yritysten kilpailulta, joilla ei ole tällaista lupaa ja jotka eivät laillisesti voi tarjota tai välittää pelejä Tanskassa.
Laissa mainostamisella tarkoitetaan kaikkia pelien tarjoajien toimintaa ja tarjontaa koskevan ilmoittamisen tai tiedonvälityksen muotoja.
Tätä kieltoa ei kuitenkaan sovelleta toimituksellisiin viittauksiin painetussa tai digitaalisessa mediassa.
Tätä kieltoa sovelletaan kaikkiin tiedotusvälineisiin. Mainonta on siten kiellettyä yhtä laajasti painetussa mediassa, radiossa, televisiossa ja digitaalisessa mediassa esimerkiksi bannereiden muodossa.
Lain 10 §:n 3 momentin 3 kohtaa sovellettaessa kiellettyä on siis myös pelien tarjoajien toiminnan mainostaminen erityisesti niiden verkkosivustoilla, osoitteissa jne.”
9.
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn seurauksena vuoden 2003 muutoslaki kumottiin ja korvattiin uudella lailla, josta ilmoitettiin komissiolle. Vuoden 2003 muutoslakia sovelletaan kuitenkin pääasian tosiseikkoihin.
III Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
10.
Pääasian vastaajina ovat Ekstra Bladet ‑sanomalehden aikaisempi ja nykyinen vastaava päätoimittaja sekä kyseisen sanomalehden omistaja. Pääasian vastaajia vastaan on nostettu syyte Tanskassa siksi, että Ekstra Bladet sanomalehdessä sekä verkkosivustoilla www.ekstrabladet.dk ja www.extrabladet.tv julkaistiin sellaisten vedonlyöntiyritysten mainoksia, jotka tarjosivat pelejä tai vedonlyöntejä Tanskassa, vaikkei niillä ollut siihen lupaa.
11.
Eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun Tanskan lain 10 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään rangaistuksista sellaisten pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien, joihin ei ole lupaa, tarjoamisesta (jäljempänä 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö). Saman 10 §:n 3 momentin 3 kohdassa (jäljempänä 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö) säädetään rangaistuksista sellaisten pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien, joihin ei ole lupaa, mainostamisesta. Molemmat säännökset annettiin osana vuoden 2003 muutoslakia, jolla konsolidoitiin alaa koskevan lainsäädännön vastaavat säännökset ja muutettiin niitä.
12.
Vuoden 2003 muutoslaki kumottiin myöhemmin vuonna 2010 osana markkinoiden vapauttamista Tanskassa. Rikosoikeudenkäynti pääasian vastaajia vastaan kuitenkin alkoi, kun 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöä voitiin vielä soveltaa.
13.
Pääasian vastaajat väittävät Københavns Byretissä, että 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö on direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettu ”[tietoyhteiskunnan] palveluja koskeva määräys”. Sellaisena se olisi saman direktiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaan pitänyt ilmoittaa komissiolle. Koska sitä ei ilmoitettu, siihen ei pääasian vastaajien mukaan voida vedota niitä vastaan.
14.
Kyseisen 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön sanamuodossa ei mainita nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja. Kansallinen tuomioistuin viittaa kuitenkin ennakkoratkaisupyynnössään vuoden 2003 muutoslakiehdotukseen liitettyjen perustelujen otteisiin. Näissä otteissa viitataan muun muassa internetin välityksellä tarjottaviin pelipalveluihin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, että 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö saattaa kuulua tietoyhteiskunnan palveluja koskevan määräyksen käsitteeseen ja direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdassa asetetun ilmoittamisvelvollisuuden piiriin.
15.
Edellä esitetyn perusteella Københavns Byret on esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”Onko seuraavien seikkojen perusteella kyseessä määräys, josta on teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34/EY muuttamisesta 20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä, 8 artiklan 1 kohdan mukaan, luettuna yhdessä saman direktiivin 1 artiklan 2, 5 ja 11 alakohdan kanssa, ilmoitettava komissiolle:
a)
kun tarkoituksena on säätää eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain muuttamista koskeva laki, jolla otetaan käyttöön rangaistussäännös, jonka mukaan rangaistaan muun muassa sitä, joka tahallaan tai törkeästä huolimattomuudesta ’tarjoaa Tanskassa pelejä, arpajaisia tai vedonlyöntejä, vaikka hänellä ei ole siihen 1 §:ssä säädettyä lupaa’, ja sitä, joka tahallaan tai törkeästä tuottamuksesta ’mainostaa pelejä, arpajaisia tai vedonlyöntejä, joihin ei ole 1 §:ssä säädettyä lupaa’, ja
b)
lain muuttamista koskevan ehdotuksen perusteluista ilmenee, että edellä mainittujen rangaistussäännösten tarkoituksena on ollut yhtäältä täsmentää kieltoa (tai saattaa se voimaan), joka koskee ulkomaisten peliyhtiöiden internetin välityksellä tarjoamia suoraan Tanskan markkinoille suunnattuja pelejä, ja toisaalta kieltää muun muassa ulkomaisten peliyhtiöiden internetin välityksellä tarjoamien pelien mainostaminen, sillä samoista lakiehdotuksen perusteluista ilmenee, että ennen muutoksia voimassa olleiden säännösten perusteella on ollut epäilyksetöntä, että pelien järjestäminen on lainvastaista silloin, kun ulkomainen peliyhtiö käyttää myyntikanavia, joilla pelin myyminen tapahtuu fyysisesti Tanskan alueella, mutta sen sijaan on ollut epävarmempaa, koskeeko säännös myös tanskalaisille pelaajille suunnattuja pelejä, jotka fyysisesti sijaitsevat Tanskan ulkopuolella, ja että tästä syystä on tarpeen täsmentää, että nämä pelit kuuluvat säännöksen soveltamisalaan? Perusteluista ilmenee lisäksi, että tarkoituksena on lisätä lakiin mainostamiskielto, joka koskee pelejä, arpajaisia ja vedonlyöntejä, joihin ei ole kyseisen lain mukaista lupaa, ja että muutos vastaa ravivedonlyönneistä annetun lain (hestevæddeløbslov) 12 §:n 3 momentin nojalla voimassa olevaa kieltoa mutta merkitsee veikkaus- ja lottotoiminnasta annetun lain (tips- og lottolov) 10 §:n 4 momentin voimassa olevan säännöksen täsmentämistä. Perusteluista ilmenee myös, että kiellolla suojataan pelien tarjoajia, joilla on Tanskan viranomaisten myöntämä lupa, sellaisten yhtiöiden taholta tulevalta kilpailulta, joilla ei ole kyseistä lupaa ja jotka eivät siten voi laillisesti tarjota tai välittää pelejä Tanskassa.”
16.
Kirjallisia huomautuksia esittivät pääasian vastaajat, Tanskan ja Portugalin hallitukset sekä Euroopan komissio. Menettelyn kirjalliseen vaiheeseen osallistuneet osapuolet ja myös Romanian hallitus esittivät suulliset lausumansa 11.5.2017 pidetyssä istunnossa.
IV Arviointi
17.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään lähinnä, ovatko 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö ja/tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö, joissa säädetään luvattomien pelipalvelujen tarjoamisesta ja mainostamisesta määrättävistä rangaistuksista, tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä ja siten teknisiä määräyksiä, jotka on ilmoitettava (ja ovat siten ”ilmoitettavia”) direktiivin 98/34 nojalla. Esittäessään tämän kysymyksen kansallinen tuomioistuin viittaa vuoden 2003 muutoslain päämääriin, sellaisina kuin ne esitetään lakiehdotukseen liitetyissä perusteluissa.
A Tutkittavaksi ottaminen
18.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan pääasian vastaajia syytetään ainoastaan luvattomien palvelujen mainostamisesta. Siltä osin kuin kysymykset koskevat myös 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntöä (jossa määrätään rangaistus itse luvattomien palvelujen tarjoamisesta), niiden merkityksellisyyttä voitaisiin näin ollen epäillä.
19.
Kysymyksiä ei kuitenkaan pitäisi mielestäni jättää osittain tutkimatta tämän perusteella.
20.
Kyseisten 10 §:n 1 momentin 1 kohdan säännön ja 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön välillä on ilmeinen yhteys. Sääntö, jossa määrätään rangaistus luvattomien palvelujen mainostamisesta, liittyy erottamattomasti perussääntöön, jossa edellytetään lupaa pelien tarjoamiseksi. Ilman jälkimmäistä ensiksi mainitussa ei nimittäin olisi juurikaan mieltä. Jos itse luvan myöntämistä pelipalveluille koskevaa vaatimusta pidettäisiin teknisenä määräyksenä, joka olisi pitänyt ilmoittaa mutta jota ei ilmoitettu, sitä ei näin ollen voitaisi soveltaa. On vaikea olla näkemättä, että tällaisella toteamuksella on tietty dominovaikutus näiden samojen pelipalvelujen mainostamisen mahdolliseen lainmukaisuuteen (tai ‑vastaisuuteen).
21.
Tämän keskinäisen suhteen täsmällinen luonne on viime kädessä kansallisen lainsäädännön alaan kuuluva kysymys. Näihin sääntöihin liittyviä ilmoitusvaatimuksia on ainakin ensi näkemältä tarpeen soveltaa johdonmukaisesti. Siten se, olisiko 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö ilmoitettava, ei ole ilmeisen merkityksetöntä tai hypoteettista.
22.
Lisäksi on huomattava, että koska unionin tuomioistuimelle esitetyillä ennakkoratkaisukysymyksillä oletetaan yleisesti olevan merkitystä asian ratkaisun kannalta, (
6
) ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset voidaan mielestäni ottaa tutkittavaksi kokonaisuudessaan.
B Asiaratkaisu
1. Alustavat huomautukset
23.
Ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevissa kansallisissa säännöissä säädetään i) pelipalveluista ja ii) mainontapalveluista.
24.
Tässä ratkaisuehdotuksessa tarkastelen sitä, onko 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö, joissa säädetään näistä kahdesta palvelutyypistä, direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettu tietoyhteiskunnan palveluja koskeva määräys.
25.
Jäljempänä 2 jaksossa tarkastelen pelipalvelua mahdollisena tietoyhteiskunnan palveluna ja selvitän, voitaisiinko joko 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntöä tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöä luonnehtia tietoyhteiskunnan pelipalveluja koskevaksi määräykseksi. Mielestäni kumpaakaan niistä ei voida pitää sellaisena. Ne molemmat vaikuttavat sen sijaan toimenpiteiltä, joilla pannaan täytäntöön lupavaatimus. Tuomiosta CIA Security (
7
) alkaneen vakiintuneen oikeuskäytäntölinjan mukaan tällaiset toimenpiteet eivät ole teknisiä määräyksiä.
26.
Jäljempänä 3 jaksossa tarkastelen sitä, että jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei lupajärjestelmiä koskevaa CIA-poikkeusta sovelleta, voitaisiinko 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntöä ja/tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöä siinä tapauksessa luonnehtia tietoyhteiskunnan pelipalveluja koskevaksi määräykseksi. Tarkastelen siinä yhteydessä myös, voitaisiinko 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöä pitää tietoyhteiskunnan mainontapalveluja koskevana määräyksenä. Mielestäni, ja jollei kansallisen tuomioistuimen lopullisesta arvioinnista muuta johdu, niitä ei voida pitää sellaisina. Kumpikaan sääntö ei ”erityisesti koske [tietoyhteiskunnan] palveluja” direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
27.
Ennen kuin siirryn arvioimaan tätä yksityiskohtaisesti, haluan painottaa, ettei tässä ratkaisuehdotuksessa käsitellä vuoden 2003 muutoslain yhteensopivuutta vapaata liikkuvuutta koskevien unionin perussopimusten määräysten kanssa. Kansallinen tuomioistuin viittasi pyynnössään kyseistä lainsäädäntöä koskevaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn, jonka komissio keskeytti sen jälkeen, kun kansalliset pelimarkkinat oli myöhemmin vapautettu kilpailulle (missä yhteydessä kumottiin käsiteltävässä asiassa tarkasteltavat kansalliset säännökset). Kansallinen tuomioistuin on kuitenkin nimenomaisesti rajannut kysymystensä ulkopuolelle seikat, jotka liittyvät näiden kansallisten säännösten yhteensopivuuteen vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten kanssa.
2. Pelipalvelut: lupajärjestelmiä koskeva CIA-poikkeus
a) Lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen luonne
28.
Teknisen määräyksen käsite sisältää seuraavat neljä toimenpideluokkaa: ensinnäkin direktiivin 98/34 1 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettu ”tekninen eritelmä”, toiseksi direktiivin 1 artiklan 4 alakohdassa määritelty ”muu vaatimus”, kolmanneksi direktiivin 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettu ”palveluja koskeva määräys” ja neljänneksi direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa mainitut ”jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, joissa kielletään tuotteen valmistus, tuonti, kaupan pitäminen tai käyttö taikka joissa kielletään palvelujen tarjoaminen, palvelujen käyttö tai sijoittautuminen palvelujen tarjoajana”. (
8
)
29.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”kansalliset säännökset, joilla pelkästään säädetään yritysten sijoittautumisedellytyksistä tai palveluiden tarjoamisen edellytyksistä, kuten säännökset, joissa elinkeinotoiminnan harjoittamisen edellytykseksi asetetaan ennakkolupa, eivät ole direktiivin 98/34 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja teknisiä määräyksiä”. (
9
) Sama pätee kansallisiin säännöksiin, joissa kielletään toimijoita osallistumasta tiettyyn toimintaan ilman lupaa. Ne ovat saman kolikon kaksi puolta. (
10
)
30.
Käytän tästä ennakkolupavelvoitteiden jättämisestä teknisten määräysten käsitteen ulkopuolelle jäljempänä nimitystä ”lupajärjestelmiä koskeva CIA-poikkeus” (ensimmäisen tuomion mukaan, jossa tätä sääntöä sovellettiin). (
11
)
b) 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö
31.
Lupajärjestelmiä koskeva CIA-poikkeus käsittää kansalliset säännökset, joissa toimijoita kielletään osallistumasta tiettyyn toimintaan ilman lupaa. Loogisesti sen on katettava myös säännökset, joissa määrätään seuraamuksia lupavaatimuksen rikkomisesta. (
12
) Olisi nimittäin jokseenkin järjenvastaista jättää ilmoitusvelvollisuuden ulkopuolelle aineellinen sääntö, jossa edellytetään ennakkolupaa (koska se ei ole ”tekninen määräys”), mutta pitää samanaikaisesti siihen liittyviä täytäntöönpanosäännöksiä, joiden tarkoituksena on vahvistaa ja panna täytäntöön ensisijainen lupasääntö, ”teknisinä vaatimuksina” ja siten asettaa niiden osalta ilmoitusvelvollisuus.
32.
Tästä seuraa näin ollen, että 10 §:n 1 momentin 1 kohdan kaltainen sääntö, jossa säädetään sakkojen tai vankeusrangaistuksen määräämisestä, jos pelejä, arpajaisia tai vedonlyöntejä on tarjottu ilman lupaa, kuuluu lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan. Se ei ole direktiivin 98/34 1 artiklan 11 alakohdassa, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, tarkoitettu tekninen määräys.
c) 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö pelipalveluja koskevana määräyksenä
33.
Entä 10 §:n 3 momentin 3 kohdan kaltainen sääntö, jossa määrätään rangaistuksia luvattomien pelipalvelujen mainonnasta?
34.
Luvan vaatiminen ennakkoedellytyksenä pääasiallisen palvelun (pelit) tarjoamiselle kuuluu lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan. Sitä ei näin ollen tarvitse ilmoittaa komissiolle.
35.
Sellaisen vaatimuksen, jonka mukaan lupa pelipalveluille on täytynyt jo saada, asettaminen ennakkoedellytykseksi liitännäisten palvelujen (pelien mainonta) tarjoamiselle pitäisi loogisesti myös kuulua lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan. Sitäkään ei tarvitse ilmoittaa. Edellä 31 ja 32 kohdassa esitetyistä syistä sama lähestymistapa pätee säännöksiin, joissa säädetään näiden vaatimusten rikkomisesta määrättävistä seuraamuksista.
36.
Ilmaistakseni asian toisin, sekä 10 §:n 1 momentin 1 kohdan säännön että 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön perustana on täsmälleen sama vaatimus: pelipalveluja koskeva ennakkolupa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällainen vaatimus kuuluu lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan eikä sitä tarvitse ilmoittaa.
37.
Esitän tästä vielä kaksi lisähuomautusta.
38.
Ensinnäkin edellä esitetyt perustelut korostavat lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen perustana olevaa tärkeää erottelua, nimittäin i) ennakkolupavaatimuksen olemassaolon ja ii) luvan edellytysten välistä eroa. Ensiksi mainittu sääntö, joka koskee olemassaoloa ja josta esimerkkeinä ovat 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö ja 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö, kuuluu lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan. Jälkimmäinen sääntö, joka koskee edellytyksiä, ei lähtökohtaisesti kuulu sen alaan ja voi edellyttää ilmoittamista.
39.
Tämä ero on keskeisessä asemassa ratkaisussa, jonka unionin tuomioistuin teki tuomiossa M. ja S. sekä tuomiossa Fortuna ym., jotka molemmat koskivat Puolan onnenpelilainsäädäntöä. (
13
) Tuomio M. ja S. koski Puolan lainsäädännön säännöstä, jossa kiellettiin pelien tarjoaminen ilman ennakkolupaa. (
14
) Tuomio Fortuna ym. koski saman Puolan lainsäädännön säännöstä, jossa rajattiin lupaa edellyttävien automaattipelien järjestäminen yksinomaan kasinoihin. (
15
) Unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Fortuna ym., että kasinoita koskeva säännös edellytti ilmoittamista. Tuomiossa M. ja S. se sitä vastoin päätteli, että lupasäännös kuului lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan eikä edellyttänyt ilmoittamista. Tässä yhteydessä se totesi, että ”lupa, jota kyseisessä kansallisessa säännöksessä edellytetään onnenpelien järjestämiseksi, on edellytys, joka koskee tällaisten pelien järjestämistä koskevaa toimintaa, toisin kuin kyseisen lain 14 §:n 1 momentti, jossa asetetaan edellytyksiä kyseisille tuotteille kieltämällä niiden käyttö muualla kuin kasinoissa” (kursivointi tässä). (
16
)
40.
Toiseksi, vaikka kansallinen tuomioistuin ei nimenomaisesti viittaa siihen, on mielestäni tärkeää mainita vuoden 2003 muutoslain 10 §:n 1 momentin 2 kohta.
41.
Kyseisessä säännöksessä määrätään rangaistus henkilölle, joka ”välittää osallistumismahdollisuuksia” peleihin, joihin ei ole lupaa (erotuksena luvattomien pelien ”tarjoamisesta” (10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö) ja ”mainostamisesta” (10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö)). Vuoden 2003 muutoslakia koskevien perustelujen mukaan ”osallistumismahdollisuuksien välittämisellä” peleihin, joihin ei ole lupaa, tarkoitetaan ”kaikkea toimintaa, jonka tarkoituksena on pelien järjestäminen tai laittomiin peleihin osallistumisen mahdollistaminen”. Perusteluissa mainitaan esimerkkeinä a) pankkipalvelujen, b) palvelintilan tai c) tiedonkeruupalvelujen tarjoaminen laittomia pelipalveluja tarjoaville toimijoille tai d) linkittäminen verkkosivustoille, joilla tarjotaan luvattomia pelipalveluja.
42.
Samaan tapaan kuin luvattomien pelipalvelujen mainostaminen, kaikki nämä vaikuttavat pohjimmiltaan olevan esimerkkejä asiasta, jota voitaisiin vapaasti nimittää ”osallisuudeksi” (
17
) pääasialliseen rikokseen eli luvattomien pelipalvelujen tarjoamiseen. Tässäkin tapauksessa olisi kaiketi epäjohdonmukaista, jos tämäntyyppiset säännökset, joissa kaikissa pohjimmiltaan kielletään luvattomassa toiminnassa avustaminen tai määrätään siitä seuraamuksia, olisi ilmoitettava, kun taas itse luvattoman toiminnan kieltäminen tai rangaistusten määrääminen siitä ei kuuluisi ilmoitusvaatimuksen piiriin.
43.
Katson näin ollen, että siltä osin kuin ne koskevat pelipalvelujen sääntelyä, sekä 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö että 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö kuuluvat lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan eivätkä edellyttäneet direktiivin 98/34 mukaista ilmoittamista.
d) Lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen soveltamisala direktiivin 98/48 jälkeen
44.
Tässä vaiheessa on mielestäni tarpeen tarkastella lähemmin väitettä, josta keskusteltiin melko pitkään istunnossa ja joka liittyy lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen soveltamisalaan.
45.
Lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen piiriin kuuluvat säännökset ”eivät ole direktiivin 98/34 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja teknisiä määräyksiä” (
18
) (kursivointi tässä). Toisin sanoen lupajärjestelmiä koskevaa CIA-poikkeusta sovelletaan kaikkiin neljään direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa lueteltuun ryhmään ja riippumatta tutkittavana olevasta teknisen määräyksen ryhmästä. Korostan, että edellä esitetty lainaus on peräisin muun muassa kahdesta tuomiosta, jotka annettiin direktiivin 98/48, toisin sanoen sen direktiivin antamisen jälkeen, jolla direktiivin 1 artiklan 11 alakohtaan sisältyvä teknisen määräyksen määritelmä ulotettiin koskemaan tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä.
46.
Näistä ilmeisen selkeistä toteamuksista huolimatta komissio väittää, ettei lupajärjestelmiä koskevaa CIA-poikkeusta sovelleta kaikkiin 1 artiklan 11 alakohdassa lueteltuihin teknisen määräyksen ryhmiin. Sitä ei komission mukaan sovelleta etenkään tietoyhteiskunnan palveluja koskeviin määräyksiin. (
19
)
47.
Komissio on vedonnut väitteensä tueksi kahteen seikkaan, jotka perustuvat i) tuomion Ince (
20
) 75 ja 76 kohtaan ja ii) direktiivin 98/48 johdanto-osan perustelukappaleisiin.
48.
Tuomion Ince 75 kohdassa unionin tuomioistuin luetteli useita kansallisia säännöksiä, jotka olivat sen mukaan selkeästi tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä. (
21
) Tämän jälkeen se vertasi niitä muihin säännöksiin: ”kuten säännöksiin, joissa otetaan käyttöön velvollisuus hankkia lupa urheiluvedonlyöntien järjestämiseen tai keräämiseen ja joiden mukaan tällaista lupaa ei ole mahdollista myöntää yksityisille toimijoille [ja jotka] eivät ole tämän direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja ’teknisiä määräyksiä’. Kansalliset säännökset, joilla pelkästään säädetään yritysten sijoittautumisedellytyksistä tai palveluiden tarjoamisen edellytyksistä, kuten säännökset, joissa elinkeinotoiminnan harjoittamisen edellytykseksi asetetaan ennakkolupa, eivät ole tässä säännöksessä tarkoitettuja teknisiä määräyksiä (ks. vastaavasti tuomio Lindberg, C‑267/03, EU:C:2005:246, 87 kohta).” (
22
)
49.
Komission mukaan unionin tuomioistuimen lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen tueksi esittämä lainaus tuomiosta Lindberg osoittaa, että tätä poikkeusta sovelletaan ainoastaan niihin teknisen määräyksen ryhmiin, jotka olivat merkityksellisiä tuomion Lindberg antamisajankohtana. Sen ulkopuolelle jäisivät tällöin tietoyhteiskunnan palveluja koskevat määräykset, jotka lisättiin teknisen määräyksen määritelmään vasta tuomion Lindberg jälkeen. (
23
)
50.
Olen tästä eri mieltä.
51.
Tuomion Ince 76 kohdassa unionin tuomioistuin ei käytä ilmausta ”direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa, sellaisena kuin sen sanamuoto oli tuomion Lindberg perustana olevien tosiseikkojen tapahtumahetkellä”. On totta, että unionin tuomioistuin lainaa tuomiota Lindberg ennakkotapauksena, mutta sen viittaus direktiivin 1 artiklan 11 alakohtaan voidaan mielestäni tulkita ainoastaan viittaukseksi mainittuun säännökseen sen käsiteltävänä olleen asian Ince tosiseikkojen tapahtumahetkellä.
52.
En pidä vakuuttavana myöskään komission viittausta direktiivin 98/48 johdanto-osan 18 perustelukappaleeseen. Siinä todetaan muun muassa, että ”näin ollen näihin kuuluvat esimerkiksi kyseisten palvelujen tarjoajien sijoittautumista koskevat määräykset ja erityisesti lupa- tai lisenssijärjestelmää koskevat määräykset”.
53.
Kyseistä perustelukappaletta on mielestäni tulkittava ottaen huomioon edellä 38 ja 39 kohdassa mainittu lupaa (tai lisensointia) koskevan vaatimuksen olemassaolon ja sen edellytysten välinen ero. Ilmoitusvaatimusta sovelletaan tietoyhteiskunnan palvelun tarjoamisen edellytyksiin (yleisesti myös luvan myöntämisen edellytyksiin, lisensointiin ja palvelun sisältöön), kun taas pelkkää ennakkolupavaatimuksen olemassaoloa sinänsä ei tarvitse ilmoittaa. (
24
)
54.
Komission ehdottamaa lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen tulkintaa vastaan puhuu myös laajempi, systematiikkaan pohjautuva peruste: lainsäädännön yhtenäisyys ja johdonmukaisuus. Komissio pohjimmiltaan väittää, että tietoyhteiskunnan palveluja koskevat määräykset ovat luonteeltaan niin erilaisia, että direktiiviin 98/34 yleisesti sovellettavaa oikeuskäytäntöä olisi eriytettävä niiden osalta. Jos asia kuitenkin todella olisi näin, on pakko ihmetellä sitä lainsäädäntötekniikkaa, jonka komissio on valinnut ilmoitusvelvollisuudesta säätämiseen näiden palvelujen yhteydessä. Komission ehdotuksestahan direktiivi 98/48 (
25
) tuli voimaan vain kuukausi direktiivin 98/34 jälkeen, ja sillä lisättiin lainsäädäntövälineeseen, joka koski aiemmin lähinnä tavaroita, myös tietoyhteiskunnan palveluja koskeva erityisryhmä.
55.
Tässä yhteydessä on tuskin yllättävää, että unionin tuomioistuimen on, kuten minkä tahansa muun ylemmänasteisen tuomioistuimen, asetettava etusijalle tulkinta, joka edistää yhteisyyttä ja yhtenäisyyttä saman säädöksen sisällä, sen sijaan että eriytettäisiin jo entuudestaan monimutkaista lainsäädännön alaa.
56.
En näin ollen pidä tarpeellisena tarkastella uudelleen tuomiota Ince ja tuomiota M. ja S. lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen soveltamisalan rajoittamiseksi. (
26
)
e) Päätelmä
57.
Edellä esitetyn perusteella ja siltä osin kuin merkitykselliset kansalliset säännökset liittyvät pelipalveluihin ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Københavns Byretin kysymyksiin seuraavasti:
Siltä osin kuin ne liittyvät pelipalveluihin, eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain ja eräiden muiden lakien muuttamisesta sekä hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain kumoamisesta 26.3.2003 annetun lain nro 204 10 §:n 1 momentin 1 kohta ja 10 §:n 3 momentin 3 kohta eivät ole säännöksiä, jotka ovat direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja teknisiä määräyksiä.
3. Nimenomaisen koskemisen vaatimus
58.
Edellä 2 jaksossa esitetyn arvioinnin päätelmänä on, että siltä osin kuin niillä säännellään pelipalveluja, 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö ja 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö kuuluvat lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen piiriin, eivätkä ne siten ole direktiivissä 98/34 säädettyjä teknisiä määräyksiä, jotka on ilmoitettava.
59.
Jos unionin tuomioistuin kuitenkin tulee toiseen tulokseen ja katsoo, etteivät nämä säännökset kuulu lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen piiriin, on tarkasteltava sitä, ovatko ne siinä tapauksessa direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuja tietoyhteiskunnan pelipalveluja koskevia määräyksiä.
60.
Joka tapauksessa ja lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen soveltamisesta riippumatta on myös ratkaistava, onko 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö, kun sitä luetaan ja tarkastellaan sellaisenaan, kyseisessä säännöksessä tarkoitettu tietoyhteiskunnan mainontapalveluja koskeva määräys.
61.
Oikeudellinen arviointi on molemmissa tapauksissa samankaltainen. Se määräytyy viime kädessä sen perusteella, ”koskeeko” 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö ”nimenomaisesti” tietoyhteiskunnan palvelujen sääntelemistä ”sen perustelut ja sen säädösosa” huomioon ottaen. Tätä koskeva lopullinen arviointi kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle. On kuitenkin nähdäkseni useita tekijöitä, jotka osoittanevat, ettei kummallakaan säännöllä ole tällaista erityistavoitetta.
62.
Aloitan arvioinnin tarkastelemalla seuraavassa jaksossa erityistavoitteen käsitettä lakimuutosten yhteydessä.
a) Palveluja koskevan määräyksen käsitteen soveltaminen lakimuutosten yhteydessä
63.
Direktiivin 98/48 johdanto-osan seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa korostetaan huolta siitä, että kansallisten säännösten sopeuttaminen uusiin tietoyhteiskunnan palveluihin johtaisi ”sisämarkkinoiden uudelleen jakaantumiseen, liiallisiin määräyksiin ja lainsäädännön epäyhtenäisyyteen”. Tämä oli yksi tärkeimmistä syistä teknisen määräyksen käsitteen (ja ilmoitusvaatimuksen) ulottamiseen koskemaan palveluja koskevia määräyksiä. Jos tällainen sopeuttaminen ”koskee nimenomaisesti” uusien tietoyhteiskunnan palvelujen sääntelemisen varmistamista, se kuuluisi tietoyhteiskunnan palveluja koskevan määräyksen käsitteeseen.
64.
Pääasian vastaajat ja komissio väittävät huomautuksissaan, että esimerkki tällaisesta sopeuttamisesta on vuoden 2003 muutoslaki, jonka ”erityistavoitteena on” säännellä tietoyhteiskunnan palveluja. Näin on siitäkin huolimatta, että muutoslaki vaikuttaa ensi näkemältä ilmeisen neutraalilta välineen osalta (toisin sanoen se koskee erotuksetta verkkopalveluja ja muita kuin verkossa tarjottavia palveluja). Se, esitetäänkö sopeutukset uuteen talouteen nimenomaisesti sellaisina vai esitetäänkö ne teknologisesti neutraalimmin, on nimittäin yksinkertaisesti lainsäädäntötekniikkaan liittyvä kysymys. Sen ei pitäisi vaikuttaa tällaisten sopeutusten pitämiseen palveluja koskevina määräyksinä.
65.
Tässä yhteydessä pääasian vastaajat ja komissio korostavat sen tärkeyttä, että arvioitaessa säännöksen erityistavoitetta sitä tarkastellaan pelkkää sanamuotoa laajemmin ja otetaan huomioon perustelut.
66.
Tanskan hallitus puolestaan huomauttaa, että vuoden 2003 muutoslailla kumottiin ja yhdistettiin aiempaa vedonlyöntiä koskevaa lainsäädäntöä. Sen mukaan sekä 10 §:n 1 momentin 1 kohdan sääntö että 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö sisältyivät jo kahteen muutoslakia edeltäneeseen säädökseen. Nämä säännöt olivat aina neutraaleja välineen osalta (niitä sovellettiin mainostamiseen kaikissa tiedotusvälineissä ja luvattomaan pelien tarjoamiseen jakelukanavasta riippumatta). (
27
) Vuoden 2003 muutoslaki ei muuttanut peli- ja mainospalveluja koskevien rajoitusten soveltamisalaa. Sen sijaan sillä pelkästään selvennettiin niiden nykyistä soveltamisalaa mahdollisten siihen liittyvien epäilysten hälventämiseksi, mikä oli myös tärkeää, koska kyseiset säännökset koskivat rikosseuraamuksia.
67.
Tarkastelen jäljempänä lähemmin palveluja koskevan määräyksen, sellaisena kuin se määritellään direktiivissä 98/34, määritelmän eri osatekijöitä (b, c, ja d kohdassa) ennen kuin käsittelen sitä, miten tätä käsitettä olisi sovellettava käsiteltävässä asiassa (e kohdassa).
b) Palveluja koskevan määräyksen määritelmän positiiviset ja negatiiviset osatekijät
68.
Direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa jätetään nimenomaisesti palveluja koskevan määräyksen käsitteen ulkopuolelle määräykset, jotka ”eivät erityisesti koske [tietoyhteiskunnan palveluja]”. Samassa säännöksessä myös kuvataan positiivisesti ja negatiivisesti, mitä ilmauksella ”koskee erityisesti” tarkoitetaan:
”– määräyksen katsotaan koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos sen perusteluissa ja sen säädösosassa todetaan, että sen erityistavoitteena on joko kokonaisuudessaan tai tiettyjen erikseen täsmennettyjen säännösten osalta nimenomaisesti ja kohdennetusti säännellä näitä palveluja,
– määräyksen ei katsota koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos se koskee niitä vain epäsuorasti tai satunnaisesti.”
69.
Komissio väitti huomautuksissaan, että edellä esitetty negatiivinen määritelmä on ymmärrettävä poikkeukseksi ja että sitä on näin ollen tulkittava suppeasti.
70.
Olen tästä eri mieltä.
71.
Se, että poikkeuksia on tulkittava suppeasti, on kylläkin lainsäädännön tulkintaa koskeva vakiintunut sääntö. Kyseistä sääntöä ei mielestäni voida kuitenkaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa: 1 artiklan 5 alakohta sisältää yksinkertaisesti kaksiosaisen määritelmän. Sen ensimmäinen osa määritellään positiivisesti. Sen toinen osa, joka on siihen nähden yhdenvertainen ja samanarvoinen, (
28
) muotoillaan negatiivisesti. Kun tarkastellaan lainsäädäntötekniikkaa, määritelmän positiiviset ja negatiiviset osatekijät täydentävät toisiaan. Yhdessä luettuina niissä määritellään palveluja koskevan määräyksen käsitteen soveltamisala.
c) Onko kyseessä
”erityisesti [palveluja] koskeva
” määräys?
72.
Jotta määräys voi olla palveluja koskeva määräys, sen täytyy koskea erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja. Toisin sanoen kaikissa tai joissain sen säännöksissä on yksilöitävä säänneltävät tietoyhteiskunnan palvelut.
73.
Jotta määräyksen voitaisiin katsoa koskevan erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja, määritelmän positiivisessa osassa asetetaan tälle kaksi kumulatiivista edellytystä: määräyksellä on kokonaisuudessaan – tai tiettyjen säännösten osalta – ”nimenomaisesti ja kohdennetusti säänneltävä” tietoyhteiskunnan palveluja. Määritelmän negatiivisen osan mukaan määräys ei sitä vastoin kuulu palveluja koskevan määräyksen käsitteeseen, jos se ”koskee” palveluja ”epäsuorasti tai satunnaisesti”.
74.
Huomautan ensinnäkin, että määritelmän negatiiviseen osaan sisältyvää ilmausta ”koskee” (engl. affect) ei pitäisi mielestäni tulkita viittaukseksi siihen, miten määräys käytännössä vaikuttaa tietoyhteiskunnan palveluihin voimaantulonsa jälkeen. On totta, että tällainen tulkinta on mahdollinen, jos esimerkiksi englanninkielistä ja saksankielistä versiota luetaan kirjaimellisesti. Näin ei kuitenkaan ole useassa kieliversiossa, kuten tanskankielisessä. (
29
) Tällainen tulkinta olisi lisäksi täysin odottamaton ja epätarkoituksenmukainen, kun otetaan huomioon ilmoitusvelvollisuuden etukäteisluonne. (
30
) Se edellyttäisi, että kansallinen lainsäätäjä tietää tarkasti määräyksiä laadittaessa ja näin lainsäädännöstä ilmoitettaessa, millainen vaikutus sillä todellisuudessa olisi.
75.
On totta, että tällaista tulevien vaikutusten huomiotta jättämistä voisi käyttää hyväkseen erityisen kavala ja tulevaisuuteen näkevä, ilkeä nero, joka laatii tietoisesti lakeja näin salatakseen niiden todellisen merkityksen ja joka tietää jo siinä vaiheessa, että niiden vaikutus poikkeaa sanamuodosta. Tällaisten epätodennäköisten skenaarioiden ei kuitenkaan pitäisi mielestäni olla ratkaisevia tekijöitä unionin oikeuden säännösten tulkinnassa. (
31
)
76.
Määritelmän molempia osia olisi pikemminkin tulkittava siten, että ne koskevat ensisijaisesti määräyksen sanamuotoa ja sen perustana olevan lainsäädännön tarkoitusta sen laadinta- ja antamisajankohtana.
77.
Määritelmän keskeinen osatekijä, joka on yhteinen sen molemmille osille, on se, että määräyksen on ”koskettava nimenomaisesti” tietoyhteiskunnan palveluja. Voitaisiin nähdäkseni yleisesti odottaa, että jos määräyksen tai säännöksen erityistavoitteena on säännellä tiettyä välinettä käyttävää palvelua, tästä on todennäköisesti nimenomainen jälki itse toimenpiteen sanamuodossa, esimerkiksi siten, että siinä käytetään tiettyä sanastoa (verkko, internet, sähköinen jne.).
78.
Tässäkin tapauksessa on teoreettisesti mahdollista, että tietyllä lainsäädännön laatimista koskevalla lähestymistavalla voitaisiin tietoisesti pyrkiä salaamaan tämä erityistavoite. Kuten olen edellisissä kohdissa pyrkinyt selittämään, tällaisia tilanteita ei voida sulkea pois, mutta ne ovat varmastikin äärimmäisen poikkeuksellisia. Yleisesti ottaen on niin, että jos määräyksellä tai säännöksellä on erityistavoitteita, jotka liittyvät tietoyhteiskunnan palveluihin, tästä toivoisi näkevänsä ainakin vilauksen niiden sanamuodossa.
79.
Palveluja koskevien määräysten määritelmän positiivisessa osassa viitataan myös määräyksen kohdennetusta luonteesta seuraavaan erityistavoitteeseen. Ilmaisu ”kohdennettu” viittaa siihen, että määräykselle annetaan vain vähän liikkumavaraa sen suhteen, mitä välinettä (verkossa vai muualla) se koskee. Tämäkin käy todennäköisesti ilmi määräyksen sanamuodosta.
80.
Edellä esitetystä seuraa, että jos määräystä ensi näkemältä sovelletaan palveluihin välineestä (verkossa tai muualla) riippumatta, tämä on mielestäni jo vahva osoitus siitä, että sen erityistavoitteena ei ole säännellä tietoyhteiskunnan palveluja.
d) Perustelut
81.
Erityistavoitteen arviointia ei kuitenkaan voida perustaa pelkästään määräyksen sanamuotoon. Kuten myönteisessä määritelmässä todetaan, on otettava huomioon sekä määräyksen ”perustelut” että sen ”säädösosa”.
82.
Direktiivissä 98/34 ei selitetä näiden käsitteiden merkitystä. Katson kuitenkin, että säädösosa viittaa selvästi sanamuotoon – itse määräyksen tekstiin.
83.
Perustelujen merkitys ei ole yhtä selvä. Tämä ilmaisu viittaa luontaisesti määräyksen antamiselle esitettyihin, dokumentoituihin perusteisiin. Direktiivistä ei ilmene, miten nämä perusteet yksilöidään. Kun tarkastellaan käytettävää välinettä, onko niiden sisällyttävä itse toimenpiteeseen (esimerkiksi johdanto-osan perustelukappaleiden muodossa) vai voitaisiinko niillä viitata myös erillisiin asiakirjoihin (esimerkiksi lain laatijan yhdessä lain kanssa esittämään muistioon)? Kun tarkastellaan perustelujen laatijaa, onko niiden oltava peräisin samalta elimeltä kuin itse määräyksen ja onko tämän elimen hyväksyttävä ne? (
32
) Kun tarkastellaan esittämisajankohtaa, onko perustelut esitettävä ennen määräystä vai samaan aikaan sen kanssa? (
33
)
84.
Näihin kysymyksiin vastattaessa on osoitettava arvostusta jäsenvaltioille ja niiden elimille sekä yleisellä tasolla että tapauskohtaisesti.
85.
Ensinnäkin yleisellä tasolla se, mitä tällaiset perustelut – joilla tarkoitetaan määräyksen antamiselle esitettyjä, dokumentoituja perusteita – ovat, riippuu kunkin jäsenvaltion päätöksentekomenettelyistä ja ennen tällaisia menettelyjä tai niiden kuluessa laadituille yksittäisille asiakirjoille annettavasta painoarvosta.
86.
Toiseksi on otettava huomioon myös kunkin tapauksen erityispiirteet tarkasteltavan määräyksen osalta. Voi esimerkiksi tapahtua, että määräystä, sellaisena kuin kansallinen hallitus esitti sen alun perin laissa (ja sellaisena kuin se on asianmukaisesti dokumentoituna lain mukana parlamentille toimitetuissa perusteluissa), on muutettu merkittävästi parlamentissa. Tai määräys on voitu lisätä uutena parlamentin valiokunnan käsittelyssä lyhyiden keskustelujen jälkeen. Voi myös olla niin, että lopulta hyväksytty määräyksen versio syntyi vasta sellaisten pitkällisten keskustelujen tuloksena, joihin osallistui useita elimiä ja niiden jäseniä, jolloin objektiivisia perusteluja on vaikea tai jopa mahdotonta jäljittää. (
34
)
87.
Myös kaikki nämä näkökohdat tukevat voimakkaasti seuraavaa lähestymistapaa: arvioitaessa sitä, koskeeko kansallinen määräys erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja, tärkein osatekijä on itse määräyksen sanamuoto eli sen säädösosa. Perusteluista voi olla apua sen tulkinnassa. Ne voivat ratkaista epäselvyyksiä tai kysymyksiä. Perusteluja ei kuitenkaan voida eikä pitäisi tulkita ikään kuin ne vastaisivat oikeudellisesti itse määräyksen säädösosaa.
e) Soveltaminen käsiteltävään asiaan
88.
On viime kädessä kansallisen tuomioistuimen asia arvioida 10 §:n 1 momentin 1 kohdan säännön ja 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön, sellaisina kuin ne otettiin käyttöön vuoden 2003 muutoslailla, erityistavoitetta edellä esitettyjen periaatteiden valossa. Esitän seuraavat huomautukset auttaakseni tässä arvioinnissa.
89.
Ensinnäkin osapuolet ehdottavat erilaisia tulkintoja näistä säännöistä ja vuoden 2003 muutoslaista yleisemmin. Yhtäältä Tanskan hallitus esittää muutokset pelkkänä nykyisen lainsäädännön selvennyksenä. Toisaalta vastaajat ja komissio esittävät, että muutoksilla pyrittiin nimenomaisesti ulottamaan aiempien määräysten soveltamisala koskemaan tietoyhteiskunnan palveluja. Niiden näkemyksen mukaan tämä erityistavoite ”piilee” itse määräyksen tekstissä mutta ilmenee selvästi vuoden 2003 muutoslakia koskevista perusteluista.
90.
Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, ettei 10 §:n 1 momentin 1 kohdan säännöllä ja/tai 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännöllä pelkästään selvennetty vastaavia säännöksiä, jotka niillä korvattiin, ne eivät olisi eivätkä voisi olla ilmoittamista edellyttäviä teknisiä määräyksiä. (
35
) Huomautan tästä, että kuten ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymyksistä ilmenee, vuoden 2003 muutoslain perustelujen otteessa, joka liittyy nimenomaisesti 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön tarkoitukseen, todetaan, että viimeksi mainittu on hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annettuun lakiin jo sisältyvän säännöksen ”mukainen” tai sitä ”vastaava” [”overensstemmelse”] ja että sillä ”täsmennetään” [”præcisering”] veikkaus- ja lottotoiminnasta annetun lain säännöstä. (
36
) Istunnossa lisäksi vahvistettiin, että nämä molemmat edeltäjäsäännökset olivat neutraaleja käytettävän välineen kannalta siinä mielessä, etteivät ne koskeneet nimenomaisesti tiettyä jakeluvälinettä (paperi, radio, televisio, verkko jne.).
91.
Toiseksi siltä osin kuin kyse ei ole pelkästä selventämisestä, on mielestäni annettava suuri painoarvo sille, että määräystä voidaan ensi näkemältä soveltaa erotuksetta kaikkiin palveluihin siitä riippumatta, tarjotaanko niitä verkossa vai ei. Viittaan tältä osin erityisesti edellä 72–80 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Tällaisessa tilanteessa perusteluihin olisi sisällyttävä hyvin selvä ja vakuuttava todiste tietoyhteiskunnan palveluja koskevan sääntelyn nimenomaisesta ja kohdennetusta luonteesta.
92.
Kolmanneksi tulkitessaan perusteluja on kansallisen tuomioistuimen asia ratkaista, minkä arvon se antaa tietyille asiakirjoille tai asiakirjojen osille, kun otetaan huomioon etenkin niiden asema lainsäädäntömenettelyssä ja niille yleisemmin annettava tulkinta-arvo.
93.
Siitä nimenomaisesta kysymyksestä, onko 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntö tietoyhteiskunnan mainontapalveluja koskeva määräys, huomautan seuraavaa. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella kyseisen säännön tarkoituksena on välillisesti varmistaa luvatonta pelien tarjoamista koskevan kiellon tehokkaampi täytäntöönpano. Mainonnan sääntely, verkkomainonnasta puhumattakaan, ei vaikuta olevan sen erityistavoite. Se on pikemminkin pelkästään keino saavuttaa tavoite eli pelipalvelujen sääntelyn parantaminen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sen paremmin kuin yksikään osapuolista ei puoltanut näkemystä, jonka mukaan vuoden 2003 muutoslain erityistavoitteena oli ulottaa mainonnan sääntely koskemaan verkkomainontapalveluja.
94.
Tanskan lainsäädäntöön perehtymättömälle tämä vaikuttaisi ilmenevän vuoden 2003 muutoslakia koskevien perustelujen otteista, jotka liittyvät nimenomaisesti 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöön. (
37
) Jälkimmäiseen sisältyvä viittaus mainostamiseen tietoyhteiskunnan palvelujen muodossa ei ensi näkemältä vaikuta olevan niiden ydin.
95.
Vastaajat ja komissio siteerasivat huomautuksissaan toistuvasti muita vuoden 2003 muutoslakia koskevien perustelujen kohtia. Näille viittauksille annettava painoarvo ja se, muodostavatko ne erityistavoitteen, ovat mielestäni epäselviä. Selvää ei ole sekään, missä määrin kyseiset perustelujen muut osat ovat merkityksellisiä arvioitaessa 10 §:n 3 momentin 3 kohdan säännön tarkoitusta, joka sentään muodostaa käsiteltävän asian syytteen perustan. Nämä kaikki ovat samoin kansallisen lainsäädännön alaan kuuluvia kysymyksiä, joita kansallisen tuomioistuimen on käsiteltävä.
V Ratkaisuehdotus
96.
Edellä esitetyn perusteella ja siltä osin kuin merkitykselliset kansalliset säännökset liittyvät mainontapalveluihin ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Københavns Byretin kysymyksiin seuraavasti:
Siltä osin kuin ne liittyvät pelipalveluihin, eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain ja eräiden muiden lakien muuttamisesta sekä hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain kumoamisesta 26.3.2003 annetun lain nro 204 (lov nr. 204 om ændring af lov om visse spil, lotterier og væddemål og andre love og om ophævelse af lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb) 10 §:n 1 momentin 1 kohta ja 10 §:n 3 momentin 3 kohta eivät ole säännöksiä, jotka ovat teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/48, 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja teknisiä määräyksiä.
Siltä osin kuin ne liittyvät mainontapalveluihin, eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain ja eräiden muiden lakien muuttamisesta sekä hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain kumoamisesta 26.3.2003 annetun lain nro 204 10 §:n 3 momentin 3 kohdan kaltaisen kansallisen säännöksen muutos ei ole säännös, joka muodostaa direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48/EY, 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitetun teknisen määräyksen, ellei tällainen muutos koske nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja. Ratkaistessaan sitä, koskeeko kyseinen säännös nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, kansallisen tuomioistuimen olisi otettava huomioon erityisesti
–
se, onko kyseinen muutos tehty pelkästään kyseisen säännöksen soveltamisalan selventämiseksi vai muutetaanko sillä sitä
–
säännöksen sanamuoto ennen ja jälkeen muutoksen ja sellainen muutoksiin sisältyvä nimenomainen sanamuoto, joka voitaisiin tulkita nimenomaiseksi viittaukseksi tietoyhteiskunnan palveluihin
–
todisteet säännökseen tehdyn muutoksen tarkoituksesta (tarkoituksista), sellaisena (sellaisina) kuin se (ne) ilmaistaan perusteluissa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY (EYVL 1998, L 204, s. 37).
(
3
)	Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34/EY muuttamisesta 20.7.1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/48/EY (EYVL 1998, L 217, s. 18).
(
4
)	Tarkkaan ottaen kyse ei ole vuoden 2003 muutoslain 10 §:stä vaan eräistä peleistä, arpajaisista ja vedonlyönneistä annetun lain 10 §:stä, jota muutettiin vuoden 2003 muutoslain 1 §:n 20 momentilla. Yksinkertaistaakseni kielenkäyttöä viittaan kuitenkin vuoden 2003 muutoslain 10 §:ään.
(
5
)	Kuten istunnossa selitettiin, Tanskan lainsäädäntöprosessiin kuuluu, että lain laatija toimittaa parlamentille lain ohella sen perustelut. Tästä asiakirjasta käytetään nimitystä ”lakiehdotus ja sitä koskevat huomautukset” (lovforslag med bemærkninger). Käytän tässä ratkaisuehdotuksessa ilmausta ”vuoden 2003 muutoslakia koskevat perustelut” viitatessani tähän nimenomaiseen tanskalaiseen asiakirjaan. Tarkastelen direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettujen perustelujen käsitettä yleisemmin jäljempänä 81–87 kohdassa.
(
6
)	Ks. esim. tuomio 11.11.2015, Pujante Rivera (C‑422/14, EU:C:2015:743, 20 kohta).
(
7
)	Tuomio 30.4.1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172).
(
8
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 70 kohta).
(
9
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 76 kohta) ja tuomio 13.10.2016, M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, 30 kohta). Tässä oikeuskäytännössä tukeudutaan samankaltaiseen sanamuotoon kuin aiemmissa tuomioissa, joissa sovellettiin mainittua direktiiviä edeltäneen direktiivin vastaavaa säännöstä (teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 28.3.1983 annetun neuvoston direktiivin 83/189/ETY (EYVL 1983, L 109, s. 8) 1 artiklan 9 alakohta). Ks. esim. tuomio 21.4.2005, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, 87 kohta).
(
10
)	Tuomio Ince on hyvä esimerkki tästä. Kyseinen tapaus koski Saksan onnenpelilainsäädäntöä, johon sisältyvässä säännöksessä säädettiin seuraavaa: ”Julkisia onnenpelejä saa järjestää tai välittää vain kyseisen osavaltion toimivaltaisen viranomaisen luvalla. Tällaisten pelien järjestäminen tai välittäminen ilman lupaa on kiellettyä (laiton onnenpeli).” Tässä saman kolikon kaksi puolta ovat selkeästi niin sanoakseni limittäiset. Kyseisen säännöksen katsottiin mainitussa tuomiossa kuuluvan lupajärjestelmiä koskevan CIA-poikkeuksen alaan. Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 11 ja 76 kohta).
(
11
)	Säännön synnystä ja kehityksestä ks. ratkaisuehdotukseni M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:531, 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio Lidl Italia, jossa sekä kieltoa että sen rikkomisesta määrättäviä seuraamuksia kuvataan ilmoitettavan teknisen määräyksen osiksi. Tuomio 8.9.2005, Lidl Italia (C‑303/04, EU:C:2005:528, 13 kohta).
(
13
)	Tuomio 19.7.2012, Fortuna ym. (C‑213/11, C‑214/11 ja C‑217/11, EU:C:2012:495) ja tuomio 13.10.2016, M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771).
(
14
)	Uhkapeleistä 19.11.2009 annetun Puolan lain (ustawa o grach hazardowych; Dz. U. 2009, nro 201, järjestysnumero 1540) 6 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Ruletti-, kortti-, noppa- ja automaattipelien järjestämiseen vaaditaan toimilupa pelikasinotoiminnan harjoittamiseen” (kursivointi tässä).
(
15
)	Uhkapeleistä 19.11.2009 annetun Puolan lain (ustawa o grach hazardowych; Dz. U. 2009, nro 201, järjestysnumero 1540) 14 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Ruletti-, kortti-, noppa- ja automaattipelien järjestäminen on sallittua vain pelikasinoissa” (kursivointi tässä).
(
16
)	Tuomio 13.10.2016, M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, 29 kohta).
(
17
)	Sellaisena kuin tätä käsitettä käytetään tavanomaisessa kielenkäytössä, liittämättä siihen tiettyä oikeudellista merkitystä tai oikeudellisia seuraamuksia.
(
18
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 76 kohta) ja tuomio 13.10.2016, M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, 30 kohta).
(
19
)	Muistutan, että komissio oli katsonut asiassa M. ja S., että kyseinen poikkeus olisi kumottava kokonaan (ks. ratkaisuehdotukseni M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:531, 34 kohta). Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan päätynyt tälle kannalle tuomiossaan.
(
20
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72).
(
21
)	Kielto tarjota onnenpelejä internetin välityksellä ja poikkeukset tähän kieltoon, rajoitukset mahdollisuuteen tarjota urheiluvedonlyöntejä televiestintälaitteiden välityksellä sekä kielto mainostaa internetin tai televiestintälaitteiden välityksellä tarjottavia onnenpelejä.
(
22
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 76 kohta).
(
23
)	Tuomio 21.4.2005, Lindberg (C 267/03, EU:C:2005:246).
(
24
)	Voitaisiin lisätä, että samankaltainen ero on nähtävissä myös muissa unionin säännöksissä, esimerkiksi tiettyjä elintarvikkeita, joita ei säännellä unionin tasolla, koskevien ennakkolupajärjestelmien yhteydessä. Tällaisessa tapauksessa lupajärjestelmän olemassaoloa pidetään yleensä ongelmattomana, ja painopiste on menettelyssä luvan saamiseksi ja siihen liittyvissä aineellisissa edellytyksissä. Ks. esim. tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel (C‑95/01, EU:C:2004:71) ja tuomio 27.4.2017, Noria Distribution (C‑672/15, EU:C:2017:310).
(
25
)	Ks. edellä alaviitteet 2 ja 3.
(
26
)	Tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72) ja tuomio 13.10.2016, M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771).
(
27
)	Kun tarkastellaan 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöä, vuoden 2003 muutoslain ehdotuksen perusteluissa viitataan hevos- ja koirakilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain (lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb) 12 §:n 3 momenttiin ja veikkaus- ja lottotoiminnasta annetun lain (tips- og lottoloven) 10 §:n 4 momenttiin.
(
28
)	Systematiikan näkökulmasta tarkasteltuina määritelmän molemmat osat ovat samantasoisia (samanlainen luetelmakohta ja viiva), ja tämän tekniikan käyttö tässä ja muissa direktiivin 98/34 määritelmiä sisältävissä säännöksissä on selkeästi osoitus samanarvoisesta tiedosta (edellytykset, skenaariot, luettelot).
(
29
)	Eri kieliversioisa käytetään hyvin erilaisia verbejä tässä säännöksessä. Niinpä esimerkiksi tanskan-, ranskan- ja italiankielisessä versiossa käytetään verbimuotoja ”vedrører”, ”concerne” and ”riguarda” (jotka tarkoittavat ”koskemista”). Tšekinkielinen ”působí-li” ja saksankielinen ”aufwirkt” ovat lähellä ”vaikuttamista”. Puolankielinen ”odnosi” ja espanjankielinen ”se refiere” merkitsevät ”viittaamista”.
(
30
)	Ks. samankaltaisista kysymyksistä ratkaisuehdotukseni M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:531).
(
31
)	Tämä vaihtoehto olisi selkeästi ristiriidassa molemminpuolisen luottamuksen ja vastavuoroisen yhteistyön käsitteen kanssa. Käytännönläheisemmin ne, joille osoitetussa lainsäädännössä säädetään muusta kuin mitä sillä on tarkoitus saada aikaan, eivät kovinkaan todennäköisesti noudata sitä, koska he – mikä on ehkä odotettavissakin – tukeutuvat myös todennäköisesti sen sanamuotoon.
(
32
)	Esimerkkinä unionista voidaan viitata komission ehdotukseen ja sitä tukeviin perusteluihin, joita käytetään apuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin tietyssä tulkinnassa. Komission aikomuksia ei kuitenkaan voida viime kädessä rinnastaa lainsäätäjän aikomuksiin.
(
33
)	Ks. ratkaisuehdotukseni Scialdone (C‑574/15, EU:C:2017:553, 37 ja 38 kohta).
(
34
)	Ilmaistakseni saman asian suorasukaisemmin turvaudun kuuluisaan sitaattiin, jonka alkuperää en pysty yksilöimään: kameli on komitean suunnittelema hevonen.
(
35
)	Tuomio 21.4.2005, Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, 82 ja 83 kohta). Tässä mielessä vuoden 2003 muutoslakia koskevissa perusteluissa, jotka liittyvät nimenomaisesti 10 §:n 3 momentin 3 kohdan sääntöön, todetaan, että ”muutos vastaa nykyisin hevoskilpailuja koskevista vedonlyönneistä annetun lain 12 §:n 3 momentissa säädettyä kieltoa, mutta sillä selvennetään vedonlyönneistä ja arpajaisista annetun lain 10 §:n 4 momenttia”.
(
36
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 8 kohta.
(
37
)	Toistettu edellä tämän ratkaisuehdotuksen 8 kohdassa.