62022TJ0143
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
7 päivänä kesäkuuta 2023 (
*1
)
Henkilöstö – Virkamiehet – Leskeneläke – Myöntämisestä kieltäytyminen – Eloon jäänyt puoliso – Etuuden saamisen edellytykset – Avioliiton kesto – Lainvastaisuusväite – Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäinen kohta – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII oleva 2 artikla – Lapseneläke – Myöntämisestä kieltäytyminen – Käsite ”huollettavana oleva lapsi” – Oikeudellinen virhe
Asiassa T‑143/22,
OP, edustajanaan asianajaja F. Moyse,
kantajana,
vastaan
Euroopan parlamentti, asiamiehinään J. Van Pottelberge ja M. Windisch,
vastaajana,
jota tukee
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Bauer ja M. Alver,
väliintulijana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja R. da Silva Passos sekä tuomarit I. Reine ja T. Pynnä (esittelevä tuomari),
kirjaaja: V. Di Bucci,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisen vaiheen,
ottaen huomioon, etteivät asianosaiset ole esittäneet istunnon järjestämistä koskevaa pyyntöä kolmen viikon kuluessa siitä, kun ilmoitus asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättämisestä on annettu tiedoksi, ja päätettyään unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 106 artiklan 3 kohdan nojalla ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta,
on antanut seuraavan
tuomion (
1
)
1
Kantaja OP vaatii SEUT 270 artiklaan perustuvassa kanteessaan yhtäältä omasta puolestaan kumoamaan Euroopan parlamentin 7.6.2021 tekemän päätöksen siltä osin kuin siinä hylättiin hänen pyyntönsä saada leskeneläke puolisonsa, Euroopan parlamentin entisen virkamiehen kuoleman johdosta, ja toisaalta poikansa A:n puolesta kumoamaan saman päätöksen siltä osin kuin siinä hylättiin hänen pyyntönsä saada lapseneläke heidän vammaiselle pojalleen (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asian tausta
2
Kantaja solmi avioliiton B:n kanssa vuonna 1980. Puolisoiden avioliitto päättyi avioeroon vuonna 2017. Kantaja meni 29.1.2021 uudelleen avioliittoon B:n kanssa. Aviopari sai neljä lasta, joista yksi on edellä 1 kohdassa mainittu [luottamuksellinen] (
2
) syntynyt poika. Vuonna 2015 Belgian viranomaiset totesivat, että kyseisellä pojalla on vamma, jonka haitta-aste on 66 prosenttia. Kantajan pojan vammaisuuden arvioimiseksi annetussa 9.4.2021 päivätyssä lääkärintodistuksessa kantajan lääkäri ilmoitti, että pojalla oli [luottamuksellinen] vamma, jonka haitta-asteeksi arvioitiin 90 prosenttia.
3
B oli parlamentin entinen virkamies, joka oli jäänyt eläkkeelle kesäkuussa 2019. Hänellä todettiin 18.6.2020 olevan vakava sairaus, ja hän kuoli [luottamuksellinen].
4
B valtuutti 22.3.2021 tyttärensä huolehtimaan Euroopan yhteisöjen yhteiseen sairausvakuutusjärjestelmään (RCAM) liittyvistä asioistaan. Hänen tyttärensä otti samana päivänä yhteyttä parlamentin yksiköihin ilmoittaakseen näille isänsä terveydentilasta, vanhempiensa uudelleen avioitumisesta ja heidän neljän lapsensa olemassaolosta. Hän esitti myös kysymyksiä äitinsä oikeudesta leskeneläkkeeseen.
5
Puolisoiden tytär toimitti 25.3.2021 sähköpostiviestillä parlamentin yksiköille vanhempiaan koskevia lisätietoja. Hän ilmoitti myös, että hänen isänsä oli kuolemaisillaan ja että yksi hänen vanhempiensa lapsista oli vammainen. Hän uudisti kysymyksensä äitinsä oikeudesta leskeneläkkeeseen.
6
Parlamentin yksiköt lähettivät 29.3.2021 puolisoiden tyttären täytettäväksi lomakkeita hänen isäänsä koskevien asiakirjojen ajan tasalle saattamista varten. Puolisoiden tytär vastasi, että hänen isänsä oli kuollut kaksi päivää aikaisemmin, ja esitti kysymyksiä siitä, mihin toimiin asiassa oli ryhdyttävä.
7
Parlamentin yksiköt vastasivat puolisoiden tyttärelle 30.3.2021 ja pyysivät, että kantaja täyttää edellisenä päivänä lähetetyn lomakkeen. Puolisoiden tytär lähetti samana päivänä parlamentin yksiköille asiakirjat täydennettyinä ja asiakirjatodisteet.
8
Parlamentin yksiköt vahvistivat samana päivänä vastaanottaneensa täytetyt asiakirjat ja lähettivät puolisoiden tyttärelle täytettäväksi asiakirjat lapseneläkkeen saamista hänen vammaiselle veljelleen koskevan hakemuksen tekemistä varten. Puolisoiden tytär lähetti edelleen samana päivänä parlamentin yksiköille yhden näistä asiakirjoista asianmukaisesti täytettynä ja ilmoitti niille, että myös lääkärintodistus toimitettaisiin piakkoin.
9
Parlamentti ilmoitti 9.4.2021 puolisoiden tyttärelle sähköpostiviestillä, ettei hänen vammaiselle veljelleen voitu myöntää lapseneläkettä, koska pyyntö ei ollut saapunut ennen B:n kuolemaa.
10
Puolisoiden tytär lähetti 15.4.2021 parlamentin yksiköille sähköpostiviestin, jossa hän vahvisti saaneensa näiden vastauksen veljensä lapseneläkkeen osalta, muistutti näitä siitä, että hänen veljensä oli ollut vammainen jo viiden vuoden ajan, ja lähetti näille perheen lääkärin täyttämiä asiakirjoja. Hän esitti parlamentin yksiköille myös kysymyksiä veljensä ja kantajan sairauskulujen korvaamisesta. Parlamentin yksiköt vastasivat samana päivänä, ettei puolisoiden vammaisen pojan sairauskulujen korvaaminen ollut mahdollista, koska poika ei ollut huollettavana oleva lapsi B:n kuollessa. Puolisoiden tytär lähetti niin ikään samana päivänä parlamentin yksiköille sähköpostitse vastauksen, jossa hän pyysi perheensä asemaan liittyviä lisätietoja.
11
Parlamentin eläke- ja sosiaalivakuutusasioista vastaavan yksikön päällikkö ilmoitti 5.5.2021 kantajalle päätöksestään, jolla hän myönsi kantajalle Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 70 artiklan mukaisen kuolemantapauksessa maksettavan rahasuorituksen.
12
Parlamentin yksiköt ilmoittivat 7.6.2021 kantajalle riidanalaisella päätöksellä yhtäältä, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan mukaan hänelle ei voitu myöntää leskeneläkettä, ja toisaalta, että koska B:llä ei kuollessaan ollut lapsia, jotka henkilökohtaisista oikeuksista vastaava parlamentin yksikkö olisi tunnustanut huollettavina oleviksi lapsiksi, puolisoiden vammaisella pojalla ei myöskään ollut oikeutta lapseneläkkeeseen.
13
Kantaja teki 10.8.2021 parlamentille hallinnollisen valituksen, jossa hän vaati yhtäältä riidanalaisen päätöksen kumoamista ja toisaalta leskeneläkkeen myöntämistä itselleen ja lapseneläkkeen myöntämistä pojalleen.
14
Parlamentti hylkäsi kantajan valituksen 10.1.2022 tekemällään päätöksellä (jäljempänä valituksen hylkäämisestä tehty päätös). Kyseisessä päätöksessä parlamentti täsmensi henkilöstösääntöjen 80 artiklan sanamuotoon viitaten, että lasta ei voida tunnustaa huollettavana olevaksi lapseksi henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä ilman, että hallinnolle on tehty tätä koskeva hakemus ja hallinto on tarkastanut tätä koskevien edellytysten täyttymisen.
Asianosaisten vaatimukset
15
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
tarpeen mukaan kumoaa valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen
–
tunnustaa kantajan oikeuden leskeneläkkeeseen ja hänen poikansa A:n oikeuden lapseneläkkeeseen
–
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
16
Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
[– –]
Kumoamisvaatimukset
22
Kantaja vetoaa kumoamisvaatimustensa tueksi kuuteen kanneperusteeseen, joilla pyritään osoittamaan riidanalaisen päätöksen lainvastaisuus erityisesti seuraavilla perusteilla:
–
ensimmäinen kanneperuste, joka koskee hänen leskeneläkettään ja perustuu väitteeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan lainvastaisuudesta
–
toinen kanneperuste, joka koskee hänen leskeneläkettään ja perustuu virheeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevien 18 ja 20 artiklan soveltamisessa
–
kolmas kanneperuste, joka koskee hänen leskeneläkettään ja perustuu hänen henkilökohtaista tilannettaan koskevaan ilmeiseen arviointivirheeseen
–
neljäs kanneperuste, joka koskee hänen poikansa lapseneläkettä ja perustuu väitteeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan lainvastaisuudesta
–
viides kanneperuste, joka koskee hänen poikansa lapseneläkettä ja perustuu oikeudelliseen virheeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan soveltamisessa
–
kuudes kanneperuste, joka koskee hänen poikansa lapseneläkettä ja johon vedotaan toissijaisesti ja joka perustuu parlamentin huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiin.
[– –]
Viides kanneperuste, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan soveltamisessa
[– –]
– Viidennen kanneperusteen perusteltavuus
79
Kantaja väittää, että parlamentti on tehnyt virheen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan soveltamisessa kieltäytyessään myöntämästä lapseneläkettä kantajan pojalle sillä perusteella, että kantajan puolison kuollessa poikaa ei ollut tunnustettu kantajan puolison huollettavana olevaksi lapseksi.
80
Kantajan mukaan nimittäin hänen poikansa on henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa eli kyseessä on lapsi, jolla on vamma, jonka vuoksi hän ei pysty elättämään itseään, ja tämä pätee vamman koko keston ajan. Näin ollen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan vaatimuksia ei sovelleta, koska vammaisella lapsella on oikeus lisän saamiseen ilman eri toimenpiteitä. Lisäksi parlamentti on perusteettomasti vaatinut, että lapsen asema huollettavana olevana lapsena on tunnustettava ennen hänen vanhempansa, joka on ollut virkamies, kuolemaa, vaikka kyseisestä lapsesta oli ilmoitettu parlamentin yksiköille ennen kuolemantapausta. Parlamentin yksiköt olivat pyytäneet täydentäviä asiakirjoja vasta kaksi päivää virkamiehen kuoleman jälkeen, vaikka hallinnolliset muodollisuudet olisi ollut mahdollista täyttää ennen kuolemantapausta, jos parlamentti olisi vastannut edesmenneen virkamiehen tyttären kysymyksiin välittömästi.
81
Parlamentti kiistää tämän ja katsoo, että lapsen oikeus lapseneläkkeeseen edellyttää, että kuoleman ajankohtana lapsen asema huollettavana olevana lapsena on tunnustettu henkilöstösääntöjen 80 artiklan mukaisesti. Nyt käsiteltävässä tapauksessa virkamies ei ollut milloinkaan ryhtynyt toimenpiteisiin perhelisän saamiseksi vammaiselle täysi-ikäiselle lapselleen. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdan järjestelmästä ja tarkoituksesta kuitenkin johtuu, että kyseisen lisän myöntämisestä päätetään hakemuksesta, jolla virkamies saattaa hallinnon tietoon lapsensa tilanteen, jonka nimittävä viranomainen tarkistaa tämän jälkeen. Pelkkä entisen virkamiehen tyttären, jolle annettu valtuutus oli koskenut vain RCAM:ään liittyvien asioiden hoitamista, hallinnolle lähettämään sähköpostiviestiin sisältyvä ilmoitus vammaisen lapsen olemassaolosta ei ilman kirjallisia todisteita riitä siihen, että lapsen olisi tunnustettava olevan huollettavana oleva lapsi.
82
Tältä osin on syytä muistuttaa, että henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että kun virkamies kuolee jättämättä jälkeensä puolisoa, jolla olisi oikeus perhe-eläkkeeseen, ”virkamiehen huollettavana kuolemantapauksen ajankohtana [henkilöstösääntöjen] liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä huollettavina olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen – –”.
83
Heti aluksi on todettava, että henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisen kohdan eri kieliversioiden välillä on eroavuuksia. Vain kyseisen säännöksen ranskan-, italian- ja romaniankielisissä versioissa käytetään ilmaisua ”enfants reconnus à – – charge” [huollettavina oleviksi tunnustetut lapset], kun muissa kieliversioissa ei sen sijaan käytetä sanaa ”reconnus” [tunnustetut]. Esimerkiksi saksankielisessä versiossa käytetään ilmaisua ”unterhaltsberechtigte Kinder”, englanninkielisessä ”children dependent on the deceased”, suomenkielisessä ”virkamiehen huollettavina olevat lapset” ja portugalinkielisessä ”filhos que sejam considerados como estando a seu cargo”.
84
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Unionin oikeuden säännöksiä on nimittäin tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin kielillä laaditut versiot. Unionin oikeuden säädöksen erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (ks. tuomio 12.9.2019, A ym., C‑347/17, EU:C:2019:720, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.1.2018, SE v. neuvosto, T‑231/17, ei julkaistu, EU:T:2018:3, 34 kohta).
85
Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäistä kohtaa on näin ollen tulkittava ottaen huomioon kyseisen säännöksen tarkoitus ja se asiayhteys, johon säännös kuuluu.
86
Lapseneläkkeen saajien eli edesmenneen virkamiehen huollettavina olleiden lasten määrittelemiseksi henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä kohdassa viitataan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevaan 2 artiklaan kokonaisuudessaan eikä ainoastaan mainitun artiklan 2 kohtaan, jossa huollettavana olevan lapsen käsite määritellään. Tästä seuraa, että huollettavana olevan lapsen käsitteen määrittelemiseksi on henkilöstösääntöihin sisältyvän sääntelyn johdonmukaisuuden vuoksi viitattava henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kaikkiin asiaa koskeviin säännöksiin (tuomio 20.1.2009, Klein v. komissio, F‑32/08, EU:F:2009:3, 39 kohta).
87
On sinänsä totta, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdan [ranskankielisessä versiossa] viitataan nimenomaisesti huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään, kun sen sijaan kyseisen artiklan 2 kohta on sanamuodoltaan yleisempi. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdassa säädetyt kriteerit ovat tästä huolimatta perusteltuja paitsi huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän myöntämisen, myös lapseneläkkeen myöntämisen yhteydessä. Lasten on nimittäin tietystä iästä lähtien pystyttävä elättämään itsensä yksin eivätkä he saa olla rasitteena unionin talousarviolle, ja tämä pätee myös henkilöstösääntöjen 80 artiklassa säädettyihin rahasuorituksiin (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2009, Klein v. komissio, F‑32/08, EU:F:2009:3, 40 kohta).
88
Huollettavana olevan lapsen käsite määritellään henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 2 kohdassa selittämällä, että kyseessä on ”virkamiehen tai hänen puolisonsa avioliitossa syntynyt lapsi, avioliiton ulkopuolella syntynyt lapsi tai ottolapsi, jos virkamies tosiasiallisesti huolehtii lapsesta”. Kyseisen artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään, että huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä myönnetään ilman eri toimenpiteitä jokaisesta alle 18-vuotiaasta lapsesta, ja saman artiklan 5 kohdassa, joka koskee täysi-ikäisten vammaisten lasten erityistilannetta, säädetään, että ”jos lapsella on vakava sairaus tai vamma, jonka vuoksi hän ei pysty elättämään itseään, lisän maksamista jatketaan ilman mitään ikärajoitusta sairauden tai vamman koko keston ajan”.
89
Lisäksi nimittävän viranomaisen on henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdan säännöksen soveltamista varten määriteltävä jokaisessa erityistapauksessa ja ottaen huomioon kaikki jokaisen yksittäistapauksen olosuhteet, onko kyseessä vakava sairaus tai vamma, jonka vuoksi kyseessä oleva lapsi ei pysty elättämään itseään (tuomio 21.10.2003, Birkhoff v. komissio, T‑302/01, EU:T:2003:276, 40 kohta).
90
Tässä yhteydessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 5 kohdassa käytetty sana ”jatketaan” ei merkitse sitä, että lainsäätäjä olisi halunnut pysyttää vammaisen lapsen oikeuden saada perhelisää hänen tullessaan täysi-ikäiseksi mutta jättää ulkopuolelle tilanteen, jossa lapsi vammautuu sen jälkeen, kun hän on tullut täysi-ikäiseksi. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että säännöksen soveltamisalaan tosin kuuluu selkeästi tilanne, jossa 3 kohdan nojalla suoritetut ja 5 kohdan nojalla suoritetut maksut seuraavat toisiaan keskeytyksettä, mutta ettei ole poissuljettua, että kyseessä olevan lisän maksaminen voi keskeytyä (tuomio 30.11.1994, Dornonville de la Cour v. komissio, T‑498/93, EU:T:1994:278, 33 kohta).
91
Lisäksi on syytä todeta, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu huollettavana oleva lapsi, olkoonpa kyseessä virkamiehen tai hänen puolisonsa avioliitossa syntynyt lapsi, avioliiton ulkopuolella syntynyt lapsi tai ottolapsi, antaa oikeuden huollettavana olevaa lasta koskevaan lisään, jos virkamies tosiasiallisesti huolehtii hänen elatuksestaan ja jos hän lisäksi täyttää yhden kyseisen artiklan 3 ja 5 kohdassa mainituista edellytyksistä. Lapsen on siten joko oltava alle 18-vuotias tai oltava 18–26-vuotias ja käytävä koulua tai saatava ammatillista koulutusta taikka hänellä on oltava vakava sairaus tai vamma, jonka vuoksi hän ei pysty elättämään itseään. Jokaiseen näistä kolmesta tapauksesta pätee, että henkilöstösäännöissä ei myönnetä nimittävälle viranomaiselle mitään harkintavaltaa kyseessä olevan lisän myöntämistä tai epäämistä varten, vaan sidottu toimivalta, joka merkitsee, että sen on myönnettävä huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä, kun se toteaa edellytysten täyttyvän, ja evättävä se muussa tapauksessa (ks. analogisesti tuomio 21.10.2003, Birkhoff v. komissio, T‑302/01, EU:T:2003:276, 38 kohta ja tuomio 17.11.2021, KR v. komissio, T‑408/20, ei julkaistu, EU:T:2021:788, 23 kohta).
92
Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisen kohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan säännöksistä yhdessä luettuina seuraa näin ollen, että oikeus lapseneläkkeeseen kantajan pojan tilanteen kaltaisessa tilanteessa riippuu kolmen edellytyksen täyttymisestä. Kaksi ensimmäistä edellytystä ovat luonteeltaan aineellisia siten, että kantajan pojalla on oltava vakava sairaus tai vamma, jonka vuoksi hän ei pysty elättämään itseään, ja edesmenneen virkamiehen on ollut huolehdittava hänestä tosiasiallisesti. Kolmas edellytys on ajallinen siten, että kantajan pojan on oltava ollut edesmenneen virkamiehen huollettavana tämän kuoleman ajankohtana.
93
Parlamentin väitteet, joiden mukaan näihin olisi lisättävä huollettavana olevan lapsen aseman tunnustamisen ajankohtaa koskeva lisäedellytys, eivät perustu henkilöstösääntöjen 80 artiklaan, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kanssa, kun otetaan huomioon asiayhteys, johon nämä säännökset kuuluvat, ja niiden tarkoitus.
94
Aluksi on syytä todeta, että henkilöstösääntöjen 80 artiklan kolmannessa kohdassa säädetään, että kun virkamies tai vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyskorvauksen saaja kuolee ilman, että kyseisen artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetyt edellytykset olisivat täyttyneet, henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä virkamiehen huollettavana olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen liitteessä VIII olevassa 21 artiklassa tarkoitettujen edellytysten mukaisesti. Tässä säännöksessä, joka koskee suoraan oikeutta lapseneläkkeeseen, ei viitata menettelylliseen edellytykseen, jossa vaadittaisiin aseman tunnustamista koskevaa päätöstä, joka olisi ollut tehtävä ennen virkamiehen kuolemaa.
95
Myöskään Euroopan unionin muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 37 artiklassa, jossa säädetään lapseneläkkeen maksamista unionin toimihenkilöiden huollettavina oleville lapsille koskevasta samankaltaisesta järjestelmästä, ei aseteta mitään sellaista edellytystä, joka liittyisi huollettavana olevan lapsen aseman tunnustamisen ajankohtaan. Euroopan unionin muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 37 artiklan ensimmäisessä kohdassa päinvastoin myönnetään oikeus lapseneläkkeen saamiseen toimihenkilön tai vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyskorvauksen saajan huollettavina oleville lapsille henkilöstösääntöjen 80 artiklassa vahvistetuin edellytyksin.
96
Kuten parlamentti huomauttaa, huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä tosin myönnetään alle 18-vuotiaan lapsen tapauksessa ilman eri toimenpiteitä ja muissa tapauksissa se myönnetään asianomaisen virkamiehen pyynnöstä (tuomio 14.12.1990, Brems v. neuvosto, T‑75/89, EU:T:1990:88, 23 kohta). Tällaisen pyynnön ainoa tarkoitus on kuitenkin mahdollistaa se, että nimittävä viranomainen tarkistaa, täyttyvätkö edellä 92 kohdassa tarkoitetut aineelliset ja ajalliset edellytykset, ja jos näin on, myöntää huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän. Vaatimus, jonka mukaan parlamentin yksiköiden olisi pitänyt tunnustaa tämä asema ennen kuolemantapausta ja jota näissä säännöksissä ei aseteta, merkitsee lisäedellytystä, jota ei voida soveltaa tässä tarkoituksessa.
97
Mainituissa säännöksissä ei myöskään säädetä, että pyynnön olisi oltava määrämuotoinen tai että siihen olisi liitettävä asiakirjatodisteet. Esimerkiksi 30.11.1994 annetulla tuomiolla ratkaistua asiaa Dornonville de la Cour v. komissio (T‑498/93, EU:T:1994:278) koskevista tosiseikoista ilmenee, että huollettavana olevasta lapsesta maksettava lisä myönnettiin kyseisen asian kantajalle taannehtivasti siitä lähtien, kun kantajaa oli kehotettu lähettämään asiakirjatodisteet.
98
Lisäksi on katsottu, että huollettavana olevasta lapsesta maksettavalla lisällä on sosiaalinen tavoite, jota voidaan perustella todellisesta ja selvästä tarpeesta johtuvilla menoilla, jotka liittyvät lapsen olemassaoloon ja hänen tosiasialliseen ylläpitoonsa (ks. tuomio 7.5.1992, neuvosto v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 9 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lapseneläkkeen myöntämisellä kuolleen virkamiehen huollettavina olleille lapsille on samankaltainen tavoite. Tämä tavoite ei kuitenkaan täyttyisi, jos nimittävä viranomainen voisi kieltäytyä lapseneläkkeen myöntämisestä perusteilla, jotka eivät liity lapsen tilanteeseen eivätkä edellä 92 kohdassa mainittujen kaltaisiin aineellisiin edellytyksiin ja ajalliseen edellytykseen.
99
Vaikka unionin oikeussääntöjä, jotka antavat oikeuden rahallisiin suorituksiin, on tulkittava suppeasti (tuomio 30.11.1994, Dornonville de la Cour v. komissio, T‑498/93, EU:T:1994:278, 39 kohta), edellä todetusta seuraa, että henkilöstösääntöjen 80 artiklan säännösten soveltaminen yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan säännösten kanssa siten, että otetaan huomioon lapseneläkettä koskevan säännöstön yleinen järjestelmä ja asianomaisen henkilön eli lapsen, jolla on vakava sairaus tai vamma, erityinen tilanne, on ainoa tapa soveltaa niitä yhdenmukaisesti lapseneläkkeen maksamisella tällaisessa tilanteessa olevalle lapselle, joka ei pysty elättämään itseään, tavoitellun sosiaalisen päämäärän kanssa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 30.11.1994, Dornonville de la Cour v. komissio, T‑498/93, EU:T:1994:278, 39 kohta ja tuomio 29.11.2011, Birkhoff v. komissio, T‑10/11 P, EU:T:2011:699, 50 kohta).
100
Näin ollen henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä kohdassa käytetyllä ilmaisulla ”kuolemantapauksen ajankohtana” on katsottava tarkoitettavan sitä ajankohtaa, jona vallinneen tilanteen mukaisesti on arvioitava, täyttääkö edesmenneen virkamiehen lapsi henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklassa säädetyt edellytykset, eikä sitä ajankohtaa, jolloin nimittävän viranomaisen tätä koskeva päätös on ollut tehtävä. Tämä merkitsee sitä, että kunhan huollettavana olevan lapsen aseman aineelliset edellytykset täyttyivät ennen virkamiehen kuolemaa, ei ole välttämätöntä, että huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän saamiseksi tarvittavat hallinnolliset toimet olisi suoritettu ennen kuolemantapausta.
101
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että kieltäytyessään myöntämästä lapseneläkettä kantajan pojalle sillä perusteella, että henkilökohtaisista oikeuksista vastaava yksikkö ei vielä B:n kuoleman ajankohtana ollut tunnustanut lasta B:n huollettavana olevaksi lapseksi, parlamentti on soveltanut virheellisesti henkilöstösääntöjen 80 artiklaa, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan kanssa.
102
Viides kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä. Tästä seuraa, että koska kieltäytyminen lapseneläkkeen myöntämisestä on johtunut yhdestä ainoasta perusteesta ja koska edellä todetusta seuraa, että kyseinen peruste on perusteeton, riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin lapseneläkkeen myöntämisestä kantajan pojalle on kieltäydytty, eikä asiassa ole tarpeen lausua neljännestä ja kuudennesta kanneperusteesta, jotka niin ikään kohdistuvat lapseneläkkeen myöntämisestä kieltäytymiseen.
– Johtopäätös kumoamisvaatimuksesta
[– –]
104
Riidanalainen päätös on sen sijaan kumottava siltä osin kuin lapseneläkkeen myöntämisestä kantajan pojalle on kieltäydytty, eikä asiassa ole tarpeen lausua neljännestä ja kuudennesta kanneperusteesta.
Vaatimukset kantajan tunnustamisesta oikeutetuksi saamaan leskeneläkettä ja hänen poikansa tunnustamisesta oikeutetuksi saamaan lapseneläkettä
105
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin tunnustaa hänen oikeutensa saada leskeneläkettä ja hänen poikansa oikeuden saada lapseneläkettä. Hän vaatii myös, että unionin yleinen tuomioistuin myöntää hänen pojalleen lapseneläkkeen.
106
Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä annetaan unionin tuomioistuimille täysi harkintavalta tietyissä raha-asioita koskevissa oikeusriidoissa ja niiden tehtäväksi annetaan muun muassa kokonaisvaltaisen ratkaisun antaminen niiden käsiteltäväksi saatettuihin oikeusriitoihin ja niiden henkilöstöasioissa antamien kumoamistuomioiden tehokkaan vaikutuksen varmistaminen (ks. tuomio 20.5.2010, Gogos v. komissio, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 49 ja 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
107
Käyttäessään täyttä harkintavaltaansa unionin tuomioistuimet eivät anna määräyksiä asianomaisille toimielimille tai elimille, vaan niillä on tarvittaessa toimivalta tehdä niiden sijasta päätökset, joita ne päätelmät, jotka ne riitaa koskevan oikeudellisen arviointinsa päätteeksi tekevät, välttämättä edellyttävät (tuomio 24.11.2021, KL v. EIP, T‑370/20, EU:T:2021:822, 113 kohta).
108
On syytä muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettuja ”raha-asioita koskevia riitoja” ovat henkilöstöön kuuluvien unionin toimielintä tai laitosta vastaan nostamien vahingonkorvauskanteiden lisäksi kaikki kanteet, joissa vaaditaan, että toimielin tai laitos maksaa oikeudenomistajille rahasumman, johon nämä katsovat olevansa oikeutettuja henkilöstösääntöjen mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2007, Weißenfels v. parlamentti, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, 65 kohta ja tuomio 20.5.2010, Gogos v. komissio, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 45 kohta).
109
Tästä seuraa, että nyt käsiteltävä oikeusriita, joka koskee leskeneläkkeen ja lapseneläkkeen maksamista, on raha-asioita koskeva oikeusriita.
[– –]
111
Lapseneläkkeen myöntämisen osalta riidanalaisen päätöksen kumoaminen osittain merkitsee sitä, että parlamentti tekee SEUT 266 artiklan nojalla uuden päätöksen, joka koskee lapseneläkkeen myöntämistä kantajan pojalle. Nimittävän viranomaisen on tällöin tämän tuomion perustelut huomioon ottaen tutkittava kantajan pojan tilanne uudelleen edellä 92 kohdassa mainittujen edellytysten täyttymisen tarkistamiseksi. Koska asian tutkiminen kuuluu nimittävälle viranomaiselle, vielä tällä hetkellä ei ole mahdollista todeta, että kantajan pojalla on oikeus lapseneläkkeeseen (tuomio 28.9.2011, Allen v. komissio, F‑23/10, EU:F:2011:162, 117 kohta; ks. myös a contrario tuomio 24.11.2021, KL v. EIP, T‑370/20, EU:T:2021:822, 121 kohta).
112
Kantajan vaatimus hänen poikansa toteamisesta oikeutetuksi lapseneläkkeeseen ja lapseneläkkeen myöntämisestä on näin ollen hylättävä ennenaikaisena.
Oikeudenkäyntikulut
113
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Työjärjestyksen 135 artiklan 1 kohdan mukaan kohtuuden niin vaatiessa unionin yleinen tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että hävinnyt asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan mutta tämä velvoitetaan korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
114
Nyt käsiteltävässä asiassa osa vaatimuksista on ratkaistu kantajan ja osa parlamentin hyväksi. Nyt käsiteltävän asian olosuhteissa on syytä määrätä, että parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja sen on korvattava kantajan oikeudenkäyntikulut.
115
Neuvoston on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan parlamentin 7.6.2021 tekemä päätös kumotaan siltä osin kuin siinä on kieltäydytty myöntämästä A:lle lapseneläke.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan OP:n oikeudenkäyntikulut.
4)
Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
da Silva Passos
Reine
Pynnä
Julistettiin Luxemburgissa 7 päivänä kesäkuuta 2023.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.
(
1
)	Tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.
(
2
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.