62024CC0249
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
RIMVYDAS NORKUS
20 päivänä maaliskuuta 2025 (
1
)
Asia C‑249/24
RT ja
ED
vastaan
Ineo Infracom
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden joukkovähentäminen – Direktiivi 98/59/EY – Soveltamisala – Irtisanomisen käsite – Sisäistä liikkuvuutta koskeva kollektiivinen sopimus – Taloudellisista syistä tapahtuva irtisanominen, jonka perusteena on kyseisen kollektiivisen sopimuksen soveltamisen vastustaminen – Työsopimuksen päättyminen, joka tapahtuu työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin – Sopimusmuutosten luonnehdinta – Työntekijöille tiedottamista ja heidän kanssaan neuvottelua koskevat menettelyt – Työnantajan velvollisuudet
I Johdanto
1.
Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan pääasian taustalla on tilanne, jossa ranskalainen yhtiö irtisanoi samana päivänä 11 työntekijää, mukaan lukien pääasian valittajat, sellaisen kansallisen lainsäädännön perusteella, jonka mukaan työntekijän, joka vastustaa sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa, irtisanominen toteutetaan taloudellisiin syihin perustuvaan yksittäiseen irtisanomiseen sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti.
2.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimella on Cour de cassationin (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska) esittämien kahden ennakkoratkaisukysymyksen johdosta tilaisuus selventää direktiivin 98/59/EY (
2
) 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettua joukkovähentämisen käsitettä sekä täsmentää tämän direktiivin 2 artiklassa työnantajalle asetettujen tiedottamis- ja neuvottelumenettelyyn liittyvien velvollisuuksien laajuutta, sisältöä ja ajallista toteuttamista.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
3.
Direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a ja b alakohta, 2 artikla ja 3 artiklan 1 kohdan ensimmäinen ja kolmas alakohta ovat merkityksellisiä tässä asiassa.
B Ranskan oikeus
4.
Ranskan työkoodeksin (code du travail), sellaisena kuin se on muutettuna 14.6.2013 annetulla lailla nro 2013-504 ja sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä työkoodeksi), L. 2242-21 §:n 1 momentin mukaan työnantaja voi aloittaa neuvottelut yrityksen sisäisen ammatillisen tai maantieteellisen liikkuvuuden edellytyksistä osana tavanomaisia kollektiivisia organisatorisia toimenpiteitä, joihin ei liity suunnitelmia henkilöstövähennyksistä.
5.
Työkoodeksin L. 2242-22 §:ssä säädetään seuraavaa:
”L. 2242-21 §:ssä tarkoitettuihin neuvotteluihin perustuva sopimus sisältää muun muassa seuraavat:
1°
rajat sopimuksessa täsmennetyn työntekijän maantieteellisen työssäkäyntialueen ulkopuoliselle liikkuvuudelle, missä yhteydessä kunnioitetaan työntekijän yksityis- ja perhe-elämää L. 1121-1§:n mukaisesti
2°
toimenpiteet työelämän sekä yksityis- ja perhe-elämän yhteensovittamiseksi ja vammaisuuteen ja terveydellisiin rajoitteisiin liittyvien tilanteiden huomioon ottamiseksi
3°
liikkuvuutta tukevat toimenpiteet, erityisesti koulutusta koskevat toimet sekä maantieteellisen liikkuvuuden tuki, mukaan lukien työnantajan osallistuminen mahdollisen ostovoiman menetyksen korvaamiseen ja matkakustannuksiin.
L. 2242-21 §:n nojalla tehdyn kollektiivisen sopimuksen määräykset ja tämän pykälän säännökset eivät saa johtaa työntekijän palkkatason tai henkilökohtaisen luokituksen alenemiseen, ja niillä on taattava hänen ammatillisen pätevyytensä ylläpitäminen tai lisääminen.”
6.
Työkoodeksin L. 2242-23 §:ssä säädetään seuraavaa:
”L. 2242-21 §:ssä tarkoitettuihin neuvotteluihin perustuva kollektiivinen sopimus annetaan tiedoksi kullekin asianomaiselle työntekijälle.
L. 2242-21 ja L. 2242-22 §:n säännösten nojalla tehdyn sopimuksen määräyksiä sovelletaan työsopimukseen. Kyseisen sopimuksen vastaiset työsopimuksen määräykset jätetään soveltamatta.
Jos työnantaja haluaa toteuttaa tämän pykälän nojalla tehdyssä sopimuksessa määrätyn yksittäisen liikkuvuutta koskevan toimenpiteen sen jälkeen, kun työnantaja on neuvotteluvaiheessa voinut ottaa huomioon kunkin mahdollisesti kyseessä olevan työntekijän henkilökohtaiset ja perheeseen liittyvät rajoitteet, työnantajan on saatava työntekijän suostumus L. 1222-6 §:ssä säädetyn menettelyn mukaisesti.
Kun yksi tai useampi työntekijä vastustaa L. 2242-21 §:n 1 momentissa tarkoitettujen sisäistä liikkuvuutta koskevan sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa, työntekijän irtisanominen perustuu taloudellisiin syihin, toteutetaan taloudellisista syistä tapahtuvaan yksittäiseen irtisanomiseen sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti ja antaa oikeuden tuki- ja uudelleentyöllistämistoimenpiteisiin, joista on määrättävä sopimuksessa, jolla mukautetaan L. 1233-4 ja L. 1233-4-1 §:ssä tarkoitetun sisäisen uudelleentyöllistämisen ulottuvuutta ja toteuttamistapoja.”
7.
Työkoodeksin, sellaisena kuin se oli voimassa ennen sosiaalisesta vuoropuhelusta ja työllisyydestä 17.8.2015 annettua lakia nro 2015-994 ja sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, L. 2323-6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Yritysneuvostolle on tiedotettava ja sen kanssa on neuvoteltava ennen kuin työnantaja tekee päätöksen yrityksen organisointia, hallinnointia ja yleistä toimintaa koskevista kysymyksistä ja erityisesti toimenpiteistä, jotka voivat vaikuttaa henkilöstön määrään tai rakenteeseen, työaikaan, työehtoihin ja ‑oloihin sekä ammatilliseen koulutukseen.”
8.
Cour de cassationin vakiintuneen oikeuskäytännön (
3
) mukaan työkoodeksin L. 2323-2 ja L. 2323-6 §:stä yhdessä luettuina seuraa, että ennen yrityksen johdon päätöstä on kuultava yritysneuvostoa, jos päätös koskee jotakin jälkimmäisessä säännöksessä tarkoitetuista kysymyksistä tai toimenpiteistä, ilman että on tarpeen tehdä eroa sen mukaan, onko kyse yksipuolisesta päätöksestä vai neuvotteluista yrityskohtaiseksi kollektiiviseksi sopimukseksi, joka koskee jotakin niistä seikoista, joista yritysneuvoston on lain mukaan annettava lausuntonsa.
III Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
9.
Ineo Infracom SNC on Ranskan oikeuden mukaan perustettu julkisia rakennusurakoita toteuttava yhtiö, joka on erikoistunut televiestinnän infrastruktuuriin ja digitaaliseen kehittämiseen. (
4
)
10.
France Télécom ilmoitti 26.4.2013 tälle yhtiölle päätöksestään olla uusimatta Gardin ja Lozèren departementtien voimassa ollutta sopimusta. Korvatakseen tämän alueellisen hankintasopimuksen menetyksen siihen asti, kunnes samassa konsernissa olisi saatu aikaan kestäviä ratkaisuja, Ineo Infracom tarjosi 1.7.2013 alkaen hankintasopimuksen menettämisestä kärsineen toimipaikan 82 työntekijälle tilapäistä siirtoa muille Ranskan hallintoalueille 15.12.1992 tehdyssä julkisten urakoiden työntekijöihin sovellettavassa valtakunnallisessa työehtosopimuksessa tarkoitetun asemapaikkojen joukkosiirtojärjestelmän mukaisesti.
11.
Yhtiön työntekijät RT ja ED kieltäytyivät hyväksymästä ehdotuksia asemapaikkojensa tilapäisestä siirrosta Ivry-sur-Seinen (Ranska) ja Vitrollesin (Ranska) toimipaikkoihin 1.7. ja 28.9.2013 väliseksi ajanjaksoksi. (
5
)
12.
Nämä työntekijät nostivat 9.7.2013 yhdessä yhdeksän muun työntekijän kanssa conseil de prud’hommes de Nîmesissä (Nîmesin työoikeudellisten asioiden alioikeus, Ranska) kanteen, jossa he vaativat vahingonkorvausta ja työsopimuksensa purkamista tuomioistuinratkaisulla työnantajasta johtuvasta syystä.
13.
Koska yrityksen tavanomaiseen toimintaan kuului säännönmukaisesti työmaan henkilöstön maantieteellinen uudelleenjärjestely hankintasopimusten menettämisen tai saamisen vuoksi ja koska henkilöstövähennyksiä ei suunniteltu, Ineo Infracom ja useat ammattiliitot tekivät 29.7.2013 sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen (jäljempänä sisäistä liikkuvuutta koskeva kollektiivinen sopimus). Tämän sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen perusteella RT:lle ja ED:lle tarjottiin kahta tehtävää, RT:lle 30.9. ja 30.12.2013 ja ED:lle 27.11.2013 ja 20.1.2014, mutta he hylkäsivät tarjoukset.
14.
Tämän hylkäämisen vuoksi RT ja ED samoin kuin yhdeksän muuta työntekijää irtisanottiin 10.6.2014 kukin yksittäin taloudellisten syiden perusteella työkoodeksin L. 2242-23 §:n mukaisesti.
15.
Koska RT:n ja ED:n työsopimuksen purkamista tuomioistuinratkaisulla koskeva vaatimus oli edelleen vireillä, he esittivät conseil de prud’hommes de Nîmesissä toissijaisen vaatimuksen irtisanomisensa riitauttamiseksi.
16.
Conseil de prud’hommes de Nîmes päätti 3.4.2017 antamillaan tuomioilla purkaa RT:n työsopimuksen työnantajasta johtuvasta syystä, velvoittaa työnantajan maksamaan hänelle vahingonkorvausta ja hylätä ED:n vaatimukset.
17.
Ineo Infracom valitti näistä tuomioista.
18.
Cour d’appel de Nîmes (Nîmesin ylioikeus, Ranska) päätti 1.2.2022 antamillaan kahdella tuomiolla kumota RT:tä koskevan tuomion ja ratkaistessaan asian uudelleen hylätä tämän vaatimukset ja lisäksi pysyttää ED:tä koskevan tuomion. Kyseinen tuomioistuin totesi, että lain nro 2013-504 julkaisemisen jälkeen yrityksen työntekijöitä edustavien ammattiliittojen enemmistön 29.7.2013 allekirjoittamassa sisäistä liikkuvuutta koskevassa kollektiivisessa sopimuksessa todettiin nimenomaisesti, että se oli neuvoteltu ilman suunnitelmia henkilöstövähennyksistä. Se päätteli tästä, ettei Ineo Infracom ollut jättänyt huomiotta direktiivin 98/59 1 ja 2 artiklan säännöksiä, koska niitä ei sovelleta silloin, kun kyse ei ole joukkovähentämisestä.
19.
Tämän jälkeen RT ja ED valittivat Cour de cassationiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. He katsovat, että cour d’appel de Nîmes on rikkonut kansallisen oikeuden asiaa koskevia säännöksiä, sellaisina kuin niitä on tulkittava direktiivin 98/59 1 ja 2 artiklan, Euroopan unionin perusoikeuskirjan 27 artiklan ja Euroopan sosiaalisen peruskirjan (
6
) 21 artiklan valossa. Heidän mukaansa heidän työnantajallaan oli velvollisuus toteuttaa työpaikkojen säilyttämistä koskeva suunnitelma, jolla taataan työntekijöille tiedottaminen ja työntekijöiden kanssa neuvotteleminen hyvissä ajoin työkoodeksin L. 1233-61 §:ssä säädetyn mukaisesti, sekä mukautetut tuki- ja uudelleentyöllistämistoimenpiteet, jos työnantajan toimeenpanemat irtisanomiset – riippumatta siitä, pidetäänkö niitä työkoodeksin L. 2242-23 §:ssä tarkoitettuina taloudellisista syistä tapahtuvina yksittäisinä irtisanomisina – koskevat vähintään 10:tä työntekijää 30 päivän aikana. Lisäksi RT ja ED vaativat toissijaisesti, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön.
20.
Tässä tilanteessa Cour de cassation päätti 3.4.2024 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 4.4.2024, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 98/59] 1 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että taloudellisista syistä tapahtuvat irtisanomiset, joiden perusteena on se, että työntekijär vastustavat sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimuksiinsa, on katsottava työsopimuksen päättymiseksi, joka tapahtuu työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin, joten ne on otettava huomioon irtisanomisten kokonaismäärää laskettaessa?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiivin [98/59] 2 artiklan 2–4 kohtaa tulkittava siten, että tiedottaminen yritysneuvostolle ja sen kanssa neuvotteleminen työkoodeksin L. 2242-21 §:n ja sitä seuraavien pykälien nojalla ennen sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemistä ammattiliittojen kanssa vapauttaa työnantajan velvollisuudestaan tiedottaa henkilöstön edustajille ja neuvotella heidän kanssaan, kun suunniteltujen irtisanomisten lukumäärä ylittää edellä mainitun direktiivin 1 artiklan [1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa] tarkoitettujen irtisanomisten lukumäärän?”
21.
RT, Ineo Infracom, Ranskan hallitus ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä. Unionin tuomioistuin päätti, ettei asiassa pidetä istuntoa asianosaisten kuulemiseksi.
IV Asian tarkastelu
22.
Heti alkuun on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun oikeusriidan tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. (
7
)
23.
Kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että työkoodeksin L. 2242-23 §:n mukaan työnantaja voi aloittaa neuvottelut yrityksen sisäisen ammatillisen tai maantieteellisen liikkuvuuden edellytyksistä osana tavanomaisia kollektiivisia organisatorisia toimenpiteitä, joihin ei liity suunnitelmia henkilöstövähennyksistä. Tämän oikeusperustan nojalla Ineo Infracom ja useat yrityksen työntekijöitä edustavat ammattiliitot tekivät sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen ottaen huomioon työmaan henkilöstön maantieteellisen uudelleenjärjestelyn hankintasopimusten menettämisen tai saamisen vuoksi.
24.
Ennakkoratkaisupyynnön taustalla on tilanne, jossa Ineo Intracom irtisanoi samana päivänä 11 työntekijää, mukaan lukien RT:n ja ED:n, kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön eli työkoodeksin L. 2242-23 §:n perusteella, koska he vastustivat sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa. Tämän pykälän mukaan työntekijän, joka vastustaa tämän kollektiivisen sopimuksen sisäistä liikkuvuutta koskevien määräysten soveltamista työsopimukseensa, irtisanominen perustuu taloudellisiin syihin ja toteutetaan taloudellisista syistä tapahtuvaan yksittäiseen irtisanomiseen sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti.
25.
Esitän tässä oikeudellisessa ja tosiseikkoja koskevassa asiayhteydessä ensin joitakin yleisiä näkökohtia direktiivin 98/59 tavoitteesta ja ulottuvuudesta (A jakso). Sen jälkeen tarkastelen ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ulottuvuutta ja ehdotan, että se muotoillaan uudelleen (B jakso). Mielestäni on syytä tarkistaa, onko direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta sovellettavissa pääasiassa kyseessä oleviin irtisanomisiin, ja tarkastella muun muassa tässä säännöksessä tarkoitettua joukkovähentämisen käsitettä unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön valossa. Toiseen kysymykseen vastaamiseksi tarkastelen vielä työnantajalle tämän direktiivin 2 artiklassa säädetyssä tiedottamis- ja neuvottelumenettelyssä asetettujen velvollisuuksien laajuutta ja arvioin niiden sisältöä ja ajallista toteuttamista (C jakso).
A Yleisiä näkökohtia direktiivin 98/59 tavoitteista ja ulottuvuudesta
26.
On huomattava, että direktiivin 98/59 johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan direktiivin tarkoituksena on antaa työntekijöille nykyistä parempi suoja joukkovähentämistilanteessa ja samalla ottaa huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarve unionissa. Direktiivin johdanto-osan kolmannen ja seitsemännen perustelukappaleen mukaan lainsäädäntöjä on tarpeen lähentää juuri niiden erojen vuoksi, joita jäsenvaltioissa voimassa olevissa säännöksissä on joukkovähentämisestä aiheutuvien seurausten lieventämiseksi tarkoitettujen toimenpiteiden osalta. (
8
) Lisäksi direktiivin johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että erot kansallisessa lainsäädännössä säädetyn työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan suojan tasossa voivat välittömästi vaikuttaa sisämarkkinoiden toimintaan. (
9
)
27.
On korostettava, kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että vaikka direktiivillä 98/59 on yhdenmukaistettu vain osittain säännöt, jotka koskevat työntekijöiden suojaa joukkovähentämistapauksissa, siitä, että yhdenmukaistaminen on vain rajallinen, ei kuitenkaan voi olla seurauksena se, että direktiivin säännökset menettävät tehokkaan vaikutuksensa. Näin ollen jäsenvaltio ei voi esimerkiksi toteuttaa sellaista kansallista toimenpidettä, joka tosin olisi omiaan vahvistamaan työntekijöiden oikeuksien suojelua joukkovähentämistä vastaan mutta josta seuraisi se, että kyseisen direktiivin 2–4 artikla menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa. (
10
)
28.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiä ennakkoratkaisukysymyksiä on tarkasteltava näiden näkökohtien valossa.
B Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ulottuvuus ja uudelleenmuotoilu
29.
Aluksi on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön (
11
) mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Se, että kansallinen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyihin unionin oikeuden määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiä esittäessään viitannut niihin. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde.
30.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ensimmäisen kysymyksen sanamuodossa viitataan direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan tulkintaan tarkasteltaessa taloudellisista syistä tapahtuvaa irtisanomista, jonka perusteena on se, että työntekijä vastustaa sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa. Erityisesti se, miten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muotoillut tämän kysymyksen, viittaa ensi arviolta siihen, että kysymys perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevia taloudellisista syistä tapahtuneita irtisanomisia pidetään tässä säännöksessä tarkoitettuina vähentämiseen rinnastettavina työsopimusten päättymisinä.
31.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä syitä, joiden vuoksi ennakkoratkaisupyynnössä viitataan ”työsopimuksen päättymiseen, joka tapahtuu työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin”, eikä direktiivissä 98/59 tarkoitettuun ”joukkovähentämiseen”, kyseinen tuomioistuin selittää lyhyesti mutta selvästi, miten pääasiassa kyseessä oleva työkoodeksin L. 2242-23 §:n 4 momentti nivoutuu yhteen tämän koodeksin muiden säännösten kanssa. Erityisesti se toteaa, että tämä säännös (jonka mukaan irtisanominen, jonka perusteena on se, että työntekijä vastustaa sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa, toteutetaan taloudellisista syistä tapahtuvaan yksittäiseen irtisanomiseen sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti) on esteenä niiden työkoodeksin L. 1233-28–L. 1233-33 §:n säännösten soveltamiselle, jotka koskevat yritysneuvostolle tai henkilöstön edustajille tiedottamista taikka yritysneuvoston tai henkilöstön edustajien kanssa neuvottelua koskevaa menettelyä, kun työnantaja harkitsee taloudellisista syistä tapahtuvaa vähintään 10 työntekijän joukkovähentämistä 30 päivän aikana. (
12
)
32.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee näin ollen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo juuri tämän poissulkemisen vuoksi esille kysymyksen siitä, onko kyseiset taloudellisista syistä tapahtuneet irtisanomiset katsottava direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuiksi työsopimuksen päättymisiksi, jotka ovat tapahtuneet työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin, viittaamatta tämän säännöksen ensimmäiseen alakohtaan, jossa määritellään joukkovähentämisen käsite.
33.
Tässä tilanteessa katson, että jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, on syytä tarkistaa lähtökohta, johon ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys perustuu ja jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevat taloudellisista syistä tapahtuneet irtisanomiset ovat direktiivissä 98/59 tarkoitettuja ”vähentämiseen rinnastettavia työsopimusten päättymisiä”.
34.
Komission mukaan kyseisiä irtisanomisia on pidettävä direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuina ”irtisanomisina” eikä 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuina ”työsopimusten päättymisinä”, koska RT ja ED on irtisanottu taloudellisista syistä työkoodeksin L. 2242-23 §:n 4 momentin perusteella. Ranskan hallitus näyttää olevan samaa mieltä ja katsoo, toisin kuin Ineo Infracom, että pääasiassa kyseessä olevaa tilannetta on pidettävä tämän direktiivin säännösten soveltamisalaan kuuluvana ”joukkovähentämisenä”.
35.
Ineo Infracom puolestaan väittää, että irtisanomisia, jotka toteutettiin kyseisten työntekijöiden kieltäydyttyä hyväksymästä sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen soveltamista, ei voida pitää direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettuina ”työnantajan toimeenpanemina irtisanomisina yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin”. Sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tarkoituksena on laajentaa sellaisen työnantajan työnjohto- tai organisointivaltaa, joka haluaa toteuttaa henkilöstönsä liikkuvuutta koskevia tavanomaisia toimenpiteitä ilman henkilöstövähennyksiä. RT taas väittää, että kyseisen kansallisen lainsäädännön nojalla mikä tahansa taloudellisista syistä tapahtuva työsopimuksen päättyminen, myös työkoodeksin L. 2242-23 §:n 4 momentin perusteella toteutettu irtisanominen, pitäisi ottaa huomioon arvioitaessa, onko työnantajalla velvollisuus laatia työpaikkojen säilyttämistä koskeva suunnitelma ja noudattaa sitä.
36.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyykin unionin tuomioistuimelta ainoastaan direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan tulkinnasta, mielestäni ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys on ymmärrettävä siten, että sillä pyritään selvittämään, onko tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa tulkittava siten, että taloudellisista syistä tapahtuvat irtisanomiset, joiden perusteena on se, että työntekijät vastustavat sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimuksiinsa, on katsottava tässä säännöksessä tarkoitetuksi ”irtisanomiseksi”, vai siten, että ne on katsottava direktiivin 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi vähentämiseen rinnastettavaksi työsopimuksen päättymiseksi, joten ne on otettava huomioon kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa laskelmassa.
37.
Selitän seuraavaksi, miksi katson, että pääasiassa kyseessä oleva tilanne kuuluu direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan soveltamisalaan, minkä arvioiminen kuuluu kuitenkin viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
1.
Direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan sovellettavuus
38.
Aluksi on todettava, että joukkovähentämisen käsite määritellään direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa, jonka mukaan sillä tarkoitetaan ”työnantajan toimeenpanemia irtisanomisia yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin, kun irtisanomiset” täyttävät ”jäsenvaltion valinnan mukaan” tässä artiklassa asetetut määrään (työntekijöiden vähimmäismäärä) ja aikaan (samalla ajanjaksolla) liittyvät soveltamisedellytykset. (
13
)
39.
Irtisanomisen käsitettä ei nimenomaisesti määritellä direktiivissä 98/59. Tätä käsitettä on kuitenkin tulkittu unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun kyseisen direktiivin tavoite ja se asiayhteys, johon 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohta kuuluu, otetaan huomioon, on katsottava, että kyse on unionin oikeuden käsitteestä, jota ei voida määritellä viittaamalla jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Tässä tapauksessa kyseistä käsitettä on tulkittava siten, että se koskee kaikkia työsopimuksen päättämisiä, joita työntekijä ei ole halunnut ja joihin ei siis ole hänen suostumustaan. (
14
)
40.
Lisäksi on syytä todeta tästä oikeuskäytännöstä ilmenevän, että irtisanomiset eroavat niistä työsopimusten päättymisistä, jotka direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ilmenevillä edellytyksillä rinnastetaan sellaisiin irtisanomisiin, joissa työntekijän suostumus puuttuu. (
15
)
41.
Tämän eron osalta katson, kuten julkisasiamies Kokott selitti ratkaisuehdotuksessaan Pujante Rivera, (
16
) että sillä, onko kyse irtisanomisesta vai irtisanomiseen (tai vähentämiseen) rinnastettavasta työsopimuksen päättymisestä, on merkittäviä käytännön vaikutuksia. Kuten kyseisessä ratkaisuehdotuksessa todetaan, ainoastaan irtisanomiseen sovelletaan nimittäin direktiivissä 98/59 työntekijöiden hyväksi säädettyjä joukkovähentämisiin liittyviä suojasäännöksiä. Irtisanomiseen (ts. vähentämiseen) rinnastettavat työsopimusten päättymiset sitä vastoin otetaan huomioon ainoastaan laskettaessa direktiivin soveltamiseen liittyviä raja-arvoja, mutta kyseiset työntekijät eivät itse hyödy direktiivin suojasäännöksistä. Toisin sanoen tämän rinnastuksen tarkoituksena on ainoastaan laskea direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen irtisanomisten lukumäärä, minkä vuoksi tämän direktiivin muita säännöksiä ei sovelleta työntekijöihin, joiden työsopimukset ovat päättyneet.
42.
Kun otetaan huomioon ”irtisanomisen” ja ”vähentämiseen rinnastettavan työsopimuksen päättymisen” välisen eron merkitys ja seuraukset asianomaisten työntekijöiden kannalta, on ratkaistava unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön perusteella, voidaanko pääasiassa kyseessä olevia irtisanomisia pitää direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettuina ”irtisanomisina”.
a)
Direktiivissä 98/59 tarkoitettu irtisanomisen käsite: unionin tuomioistuimen asiaa koskeva oikeuskäytäntö
43.
Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksensä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii tuomioon Socha ym. (
17
) perustuvan oikeuskäytännön merkitystä. Jotta voitaisiin kuitenkin paremmin arvioida, kuuluvatko pääasiassa kyseessä olevat irtisanomiset direktiivissä 98/59 tarkoitettuun irtisanomisen käsitteeseen, mielestäni on aiheellista tarkastella myös tuomiota Pujante Rivera. Tämä tarkastelu on nähdäkseni tarkoituksenmukaista myös siksi, että näihin kahteen tuomioon johtaneissa asioissa oikeudellinen ja tosiseikkoja koskeva asiayhteys ei ole samanlainen.
1) Tuomio Pujante Rivera
44.
Tuomioon Pujante Rivera johtanut asia koski työntekijää, joka oli pyytänyt työsopimuksen päättymistä kansallisen lainsäädännön perusteella ja jonka voitiin ensi näkemältä ajatella suostuneen tähän sopimuksen lakkaamiseen. (
18
)
45.
Kyseisessä asiassa yksi kysymyksistä koski sitä, että kun työnantaja yksipuolisesti ja työntekijän vahingoksi tekee merkittävän muutoksen tämän työsopimuksen olennaisiin osiin syistä, jotka eivät liity kyseiseen työntekijään, kuuluuko tämä menettely irtisanomisen käsitteen alaan tai muodostaako se vähentämiseen rinnastettavan työsopimuksen päättymisen. Unionin tuomioistuin vastasi, että tämä menettely kuuluu kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetun irtisanomisen käsitteen alaan. (
19
) Unionin tuomioistuin totesi, että kyseisen työsopimuksen päättymisen syynä oli se, että työnantaja oli yksipuolisesti tehnyt tämän muutoksen työntekijän vahingoksi. Muutos koski kyseisen työntekijän kiinteämääräisen palkan alentamista 25 prosentilla ja aiheutti hänen suostumuksensa puuttumisen vuoksi työsopimuksen irtisanomisen ja sen, että työntekijälle maksettiin korvaus, jolla oli sama laskentaperuste kuin laittoman irtisanomisen perusteella maksettavilla korvauksilla. (
20
)
46.
Unionin tuomioistuin totesi tuomiossaan, että kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin tavoite, jona on muun muassa työntekijöiden suojan vahvistaminen joukkovähentämistilanteissa, käsitteitä, joilla määritellään tämän direktiivin soveltamisala, mukaan lukien sen 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa oleva irtisanomisen käsite, ei saada määritellä suppeasti. Lisäksi se totesi, että joukkovähentämiseen sovellettavia sääntöjä yhdenmukaistaessaan unionin lainsäätäjä on toisaalta halunnut samalla kertaa varmistaa työntekijöiden oikeuksien suojan vastaavuuden eri jäsenvaltioissa ja lähentää niitä kustannuksia, joita näistä suojasäännöistä aiheutuu unionin alueella toimiville yrityksille. (
21
)
47.
Mielestäni tämä unionin tuomioistuimen muotoilema vastaus johtui asiassa kyseessä olleen kansallisen lainsäädännön soveltamisesta seuranneesta erityisestä tilanteesta ja siitä, että kyseinen työnantajan yksipuolisesti tekemä työsopimuksen muutos vastasi ”irtisanomista”, koska huolimatta siitä, että työntekijä oli hyväksynyt työsopimuksen päättymisen, tämä muutos heikensi merkittävästi hänen työsuhteensa ehtoja ja koski työsopimuksen olennaisia osia. Tästä syystä työntekijän liikkumavara oli rajallinen, eikä hänen hyväksyntänsä työsopimuksen päättymiselle ollut täysin vapaaehtoinen. (
22
) Unionin tuomioistuin totesi näin ollen, että kyseinen muutos oli tehty ilman kyseisen työntekijän suostumusta. (
23
)
2) Tuomio Socha ym. ja tuomio Ciupa ym. (
24
)
48.
Tuomioon Socha ym. ja tuomioon Ciupa ym. johtaneissa asioissa jäsenvaltion sairaalat olivat yksipuolisesti muuttaneet työntekijöidensä työsopimuksia. Näissä asioissa oli kysymys muun muassa siitä, onko direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että työnantajan yksipuolisesti ja työntekijöiden vahingoksi tekemä palkkaehtojen muutos, joka johtaa työsuhteen päättymiseen siinä tapauksessa, ettei työntekijä hyväksy sitä, on katsottava mainitussa säännöksessä tarkoitetuksi irtisanomiseksi. (
25
)
49.
Unionin tuomioistuin totesi erityisesti tarkastellessaan asiassa Ciupa ym. (
26
) kyseessä ollutta ilmoitusta työsopimusten irtisanomisesta niiden uudistamiseksi muutettuina, että siinä on kyse 15 prosentin suuruisesta määräaikaisesta palkan alennuksesta ja palkan palauttamisesta ennalleen useiden kuukausien kuluttua. Unionin tuomioistuin katsoi, että vaikka ei voidakaan kiistää sitä, että palkka on työsopimuksen olennainen osa ja että 15 prosentin suuruista palkan alennusta voidaan lähtökohtaisesti pitää merkittävänä muutoksena, alennuksen määräaikaisuus pienentää kuitenkin huomattavalla tavalla työsopimukseen esitetyn muutoksen merkitystä. Unionin tuomioistuin totesi näin ollen, että viime kädessä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä ratkaista, onko kyseessä olevaa määräaikaista palkan alennusta pidettävänä merkittävänä muutoksena. (
27
)
50.
Unionin tuomioistuin totesi, että sitä, että työnantaja tekee yksipuolisesti ja työntekijän vahingoksi muun kuin merkittävän muutoksen työsopimuksen olennaiseen osaan tai merkittävän muutoksen työsopimuksen muuhun kuin olennaiseen osaan, molemmissa tapauksissa syistä, jotka eivät liity kyseiseen työntekijään, ei voida pitää direktiivissä 98/59 tarkoitettuna irtisanomisena. (
28
)
51.
Unionin tuomioistuimen näissä kahdessa asiassa antama vastaus perustui siihen, että toisin kuin asiassa Pujante Rivera kyseessä ollut muutos, joka koski työntekijän palkan huomattavaa alentamista, kyseisten työsopimusten olennaisten tai muiden kuin olennaisten osien muutokset olivat joko ajalliselta tai määrälliseltä kannalta hyvin rajallisia. (
29
) Unionin tuomioistuin korosti tässä yhteydessä, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoisi kummassakin asiassa, etteivät nämä muutokset kuulu irtisanomisen käsitteen alaan, työsopimuksen irtisanominen, joka seuraa siitä, että työntekijä on kieltäytynyt hyväksymästä tällaista muutosta, on katsottava direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi työsopimuksen päättämiseksi työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin. (
30
)
52.
Tämän oikeuskäytännön perusteella on pohdittava, miten pääasiassa kyseessä olevia sopimusmuutoksia on luonnehdittava oikeudellisesti.
b)
Pääasiassa kyseessä olevien sopimusmuutosten luonnehdinta
53.
Aluksi on huomattava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, jolla on yksin toimivalta arvioida tosiseikat, tehtävänä on ratkaista kaikkien kyseessä olevaan tapaukseen liittyvien olosuhteiden kannalta arvioituna se, onko pääasiassa kyseessä olevia sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen perusteella ehdotettuja asemapaikkojen siirtoja pidettävänä merkittävänä muutoksena. (
31
) Ennakkoratkaisupyynnössä ja kansallisessa asiakirja-aineistossa olevien seikkojen perusteella katson kuitenkin voivani esittää joitakin täsmennyksiä ohjatakseni kyseistä tuomioistuinta pääasian oikeusriidan ratkaisussa. (
32
)
54.
Arvioitaessa ensinnäkin sitä, onko työnantaja yksipuolisesti ja työntekijän vahingoksi tehnyt muutoksia kyseiseen työsopimukseen syistä, jotka eivät liity kyseiseen työntekijään, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla, (
33
) on huomattava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan RT ja ED irtisanottiin taloudellisista syistä sen jälkeen, kun he olivat kieltäytyneet hyväksymästä ehdotuksia asemapaikkansa siirrosta muille Ranskan hallintoalueille sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen mukaisesti.
55.
Ineo Infracom väittää, että sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen perusteella tehtyä liikkuvuutta koskevaa ehdotusta ei voida pitää yksipuolisena muutoksena (sopimuksen olennaiseen osaan), koska siinä ainoastaan sovelletaan ammattiliittojen allekirjoittamaa kollektiivista sopimusta.
56.
Kuten Ranskan hallitus korostaa viittaamalla työkoodeksin L. 2242-23 §:ään, pääasiassa kyseessä olevat työsopimuksen siirtämistä koskevat ehdotukset eivät perustu työnantajan yksipuoliseen päätökseen vaan sisäistä liikkuvuutta koskevaan kollektiiviseen sopimukseen. Näin ollen sitä, että työntekijä kieltäytyy hyväksymästä tällaisia liikkuvuutta koskevia ehdotuksia, voitaisiin lähtökohtaisesti pitää kieltäytymisenä työsopimuksen täyttämisestä, sellaisena kuin sitä on muutettu tällä kollektiivisella sopimuksella, joten myöhempi irtisanominen tapahtuisi syystä, joka liittyy kyseiseen työntekijään.
57.
Kuten Ranskan hallitus täsmentää, pääasiassa kyseessä oleva asemapaikan vaihtaminen ei kuitenkaan seuraa automaattisesti sisäistä liikkuvuutta koskevasta kollektiivisesta sopimuksesta. Muutos johtuu työnantajan aloitteesta, joka koskee tässä sopimuksessa määrätyn yksittäisen liikkuvuutta koskevan toimenpiteen toteuttamista eli sitä, että se hankintasopimuksen menettämisen seurauksena vaihtaa yksipuolisesti työntekijän asemapaikkaa mainitun sopimuksen mukaisin ehdoin, joiden soveltamista siinä ei kuitenkaan edellytetä. Ranskan hallitus toteaa myös, että työkoodeksin L. 2242-23 §:n 3 momentissa säädetään, että jos työnantaja haluaa toteuttaa tällaisen yksittäisen liikkuvuutta koskevan toimenpiteen, sen on saatava siihen työntekijän suostumus.
58.
Katson näin ollen Ranskan hallituksen tavoin, ja jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, että koska työkoodeksin L. 2242-23 §:n 4 momentin mukaan silloin, jos työntekijä vastustaa sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimukseensa, tämän jälkeen tapahtuvan työntekijän irtisanomisen katsotaan perustuvan taloudellisiin syihin ja se toteutetaan taloudellisista syistä tapahtuvaan yksittäiseen irtisanomiseen sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti, kyseisen työsopimuksen irtisanominen asianomaisen työntekijän kieltäytymisen seurauksena tapahtuu syystä, joka ei liity kyseiseen työntekijään.
59.
Siltä osin kuin kyse on pääasiassa kyseessä olevien sopimusmuutosten luonteesta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava, onko sisäistä liikkuvuutta koskevaan kollektiiviseen sopimukseen perustuvaa ehdotusta asemapaikan siirrosta toiselle hallintoalueelle pidettävä tuomioon Pujante Rivera perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuna merkittävänä muutoksena työsopimuksen olennaisiin osiin vai sen sijaan tuomioon Ciupa ym. ja tuomioon Socha ym. perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuna muuna kuin merkittävänä muutoksena työsopimuksen olennaiseen osaan tai merkittävänä muutoksena työsopimuksen muuhun kuin olennaiseen osaan. (
34
)
60.
Ensinnäkin on riidatonta, että työpaikka on työsopimuksen olennainen osa. On paikallaan tuoda esille, että kuten direktiivin (EU) 2019/1152 (
35
) 4 artiklassa todetaan, jäsenvaltioiden on varmistettava, että työnantajia vaaditaan antamaan työntekijöille tiedot työsuhteen olennaisista seikoista, ja näihin tietoihin on kuuluttava vähintään tietyt konkreettiset seikat, kuten työpaikka (tai mahdollinen liikkuvuutta koskeva ehto). (
36
)
61.
Toiseksi kyseisten työsopimusten muutosten merkittävyyden osalta on selvää, että asemapaikan siirtoa toiselle hallintoalueelle tai ”maantieteelliselle alueelle” voidaan lähtökohtaisesti pitää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuna merkittävänä muutoksena. (
37
) Se, pidetäänkö tätä siirtoa merkittävänä, riippuu tietyistä kriteereistä, jotka koskevat muun muassa uuden asemapaikan maantieteellistä aluetta (erityisesti sitä, onko kyse toisesta hallintoalueesta), uuden asemapaikan ja alkuperäisen asemapaikan maantieteellisen alueen välistä etäisyyttä (sitä, edellyttääkö se asuinpaikan muuttamista), siirron ennakoitua kestoa (satunnainen, tilapäinen tai pysyvä), sitä, onko työntekijän työsopimuksessa liikkuvuutta koskeva ehto, ja ehdon sisältöä sekä ehdotetun asemapaikan siirron kompensoimiseksi tarkoitettuja tukitoimenpiteitä.
62.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä tai unionin tuomioistuimen käytettävistä olevasta asiakirja-aineistosta ei käy selvästi ilmi, toisin kuin ensimmäisten ehdotettujen asemapaikkojen siirtojen osalta, (
38
) olivatko sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen perusteella ehdotetut asemapaikkojen siirrot tilapäisiä vai eivät. (
39
) Lisäksi Ranskan hallituksen huomautuksista sekä unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että ilman liikkuvuutta koskevaa ehtoa asemapaikan siirto toiselle hallintoalueelle (tai toiselle maantieteelliselle alueelle) on työsopimuksen muutos, jota työnantaja ei voi määrätä yksipuolisesti työntekijälle ilman tämän suostumusta. Ranskan hallituksen mukaan ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että työsopimuksiin ei sisältynyt liikkuvuutta koskevaa ehtoa. Unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston perusteella RT:n työsopimuksen muutoksesta käy kuitenkin ilmi, että kun otetaan huomioon tämän tehtävät työmaapäällikkönä, jotkin lyhyet siirrot olivat ajateltavissa. (
40
)
63.
Näin ollen asemapaikan siirtoa toiselle hallintoalueelle voidaan lähtökohtaisesti pitää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuna merkittävänä muutoksena työsopimuksen olennaiseen osaan. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, katson, että kyseisten työsuhteiden päättymisen syynä on se, että työnantaja on yksipuolisesti muuttanut työsopimuksen olennaista osaa työntekijöiden vahingoksi syistä, jotka eivät liity kyseisiin työntekijöihin. (
41
)
64.
Kolmanneksi ja viimeiseksi totean unionin tuomioistuimen täsmentäneen, että sillä, että tiettyjä tilanteita ei kansallisessa oikeudessa pidetä irtisanomisena vaan työsuhteen päättymisenä ilman eri toimenpiteitä, ei ole merkitystä. Kyse on nimittäin työsopimuksen päättymisestä, jota työntekijä ei ole halunnut, eli direktiivissä 98/59 tarkoitetusta työntekijän irtisanomisesta. Unionin tuomioistuimen mukaan millä tahansa kansallisella lainsäädännöllä tai direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa olevan käsitteen ”irtisanominen” tulkinnalla, jonka nojalla katsottaisiin, ettei työsopimuksen irtisanominen tällaisessa tilanteessa ole direktiivissä tarkoitettu työntekijän ”irtisanominen”, muutettaisiin kyseisen direktiivin soveltamisalaa ja vietäisiin siltä sen täysi vaikutus. (
42
)
65.
Mikäli ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi todeta, että kyseessä on merkittävä muutos kyseisten työsopimusten olennaisiin osiin, totean hyvin lyhyesti, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (
43
) perusteella pitäisi katsoa, että näiden sopimusten irtisanominen merkitsee direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettua työsopimuksen päättymistä, joka tapahtuu työnantajan aloitteesta yhdestä tai useammasta syystä, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin, joten se on otettava huomioon irtisanomisten kokonaismäärää laskettaessa edellyttäen, että irtisanomisia suppeassa merkityksessä on vähintään viisi. (
44
)
2.
Ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskeva välipäätelmä
66.
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että taloudellisista syistä tapahtuvia irtisanomisia, joiden perusteena on se, että työntekijät vastustavat sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimuksiinsa, voidaan pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna irtisanomisena, joten on otettava huomioon kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa laskelmassa eli laskettaessa irtisanomisten kokonaismäärää sen arvioimiseksi, onko kyse joukkovähentämisestä.
C Toinen ennakkoratkaisukysymys: direktiivin 98/59 2 artiklassa säädettyjen tiedottamis- ja neuvotteluvelvollisuuksien laajuus
67.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella ennakkoratkaisukysymyksellään, onko direktiivin 98/59 2 artiklaa tulkittava siten, että tiedottaminen yritysneuvostolle ja sen kanssa neuvotteleminen ennen sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemistä ammattiliittojen kanssa vapauttaa työnantajan velvollisuudestaan tiedottaa henkilöstön edustajille ja neuvotella heidän kanssaan kyseisen säännöksen mukaisesti.
68.
Ranskan hallitus väittää, että työnantaja, joka tekee sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen ammattiliittojen kanssa, täyttää jo pelkästään tällä perusteella direktiivin 98/59 2 artiklan 2–4 kohdan mukaiset velvollisuutensa.
69.
En ole vakuuttunut tästä lähestymistavasta. Ratkaistakseen, ovatko tällaisen sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemiseksi käydyt neuvottelut direktiivin 98/59 tiedottamis- ja neuvottelumenettelyä koskevan 2 artiklan mukaiset, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi mennä tällaisen sopimuksen tekemistä koskevaa pelkkää toteamusta pidemmälle ja määrittää kaikkien asian kannalta merkityksellisten seikkojen perusteella, vastaavatko nämä neuvottelut työnantajalle tässä menettelyssä asetettujen velvollisuuksien sisältöä ja täyttävätkö ne niiden ajalliseen toteuttamiseen sovellettavat vaatimukset.
70.
Ennen kuin annan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ohjeita auttaakseni sitä suorittamaan tarkistuksiaan, totean aluksi, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 98/59 pääasiallinen tarkoitus on se, että työntekijöiden edustajia kuullaan ja toimivaltaiselle viranomaiselle tiedotetaan ennen joukkovähentämistä. (
45
) Tämän tarkoituksen osalta työsopimusten irtisanomiseksi työnantajan, joka harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, on noudatettava tässä direktiivissä säädettyjä kahteen ryhmään kuuluvia menettelyä koskevia velvollisuuksia, jotka liittyvät direktiivin 2, 3 ja 4 artiklassa säädettyyn kaksivaiheiseen menettelyyn. (
46
)
1.
Velvollisuuksien sisältö
71.
Velvollisuuksien sisällön osalta direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kun työnantaja harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, työnantajan on aloitettava hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa sopimuksen pääsemiseksi. Direktiivin 2 artiklasta seuraa, että kaikkia työsopimusten irtisanomisia edeltää neuvottelumenettely, ja siinä säädetään siten neuvotteluvelvoitteesta. (
47
)
72.
Unionin tuomioistuin on jo korostanut, että direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta ilmenee, että käytävien neuvottelujen tarkoituksena on oltava sopimukseen pääseminen ja että neuvotteluissa on käsiteltävä ainakin mahdollisuuksia suunnitellun joukkovähentämisen välttämiseksi tai rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia tukitoimenpiteitä, ja niiden on annettava työntekijöiden edustajille mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia tiettyjen sellaisten tietojen perusteella, jotka työnantajan on annettava heidän käyttöönsä. (
48
) Lisäksi direktiivin 2 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa säädetään, että jotta työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia, työnantajan on hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa annettava heille kaikki tarvittavat tiedot ja aina ilmoitettava heille kirjallisesti tässä säännöksessä mainitut tiedot. (
49
)
2.
Ajallinen toteuttaminen
73.
Siitä, mistä alkaen työnantajalla on velvollisuus ryhtyä direktiivin 98/59 2 artiklassa säädettyihin neuvotteluihin, unionin tuomioistuin korostaa oikeuskäytännössään unionin lainsäätäjän käyttämän sanamuodon osoittavan, että tässä artiklassa tarkoitetut neuvotteluvelvollisuudet syntyvät ennen työnantajan päätöstä irtisanoa työsopimukset. (
50
) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että työnantajan on täytettävä kyseiset velvollisuudet hetkellä, jolloin se strateginen tai liiketoiminnallinen päätös on tehty, joka pakottaa sen harkitsemaan tai suunnittelemaan joukkovähentämistä. Unionin tuomioistuin on siis katsonut, että työnantajan on ryhdyttävä tässä artiklassa tarkoitettuihin neuvotteluihin silloin, kun se
harkitsee toteuttavansa yksipuolisesti kyseisten työsopimusten muutoksen, koska tällaisessa tilanteessa työnantajan on kohtuullisesti ajatellen varauduttava siihen, että osa työntekijöistä ei hyväksyisi työsopimuksensa yksipuolista muuttamista ja että tämän johdosta heidän työsopimuksensa irtisanottaisiin. (
51
)
74.
Tästä seuraa mielestäni, että direktiivissä 98/59 edellytetään, että työnantaja noudattaa sen 2 artiklassa säädettyjä menettelyä koskevia velvollisuuksia unionin lainsäätäjän vahvistamassa tarkassa aikarajassa. Tätä vaatimusta tukee tämän 2 artiklan 2 kohdan tavoite välttää työsopimusten irtisanomiset tai rajoittaa irtisanomisten määrää. Unionin tuomioistuimen mukaan tämän tavoitteen toteutuminen vaarantuisi, jos neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa käytäisiin työnantajan päätöksen jälkeen. (
52
)
75.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eikä unionin tuomioistuimen tehtävänä tulkita kansallista oikeutta ja arvioida, voivatko neuvottelut sisäistä liikkuvuutta koskevasta kollektiivisesta sopimuksesta merkitä, kuten Ranskan hallitus väittää, sellaisen ”strategisen tai liiketoiminnallisen päätöksen tekemistä”, joka pakottaa Ineo Infracomin harkitsemaan tai suunnittelemaan joukkovähentämistä. (
53
) Ennakkoratkaisupyynnössä ja kansallisessa asiakirja-aineistossa olevien seikkojen perusteella katson kuitenkin voivani esittää joitakin pääasian oikeusriidan ratkaisun kannalta hyödyllisiä täsmennyksiä.
76.
On ensinnäkin huomattava, että kuten tuomioon Ciupa ym. ja tuomioon Socha ym. johtaneet asiat, käsiteltävä asia näyttää liittyvän taloudellisiin ratkaisuihin, joiden välittömänä tarkoituksena ei ollut – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi – tiettyjen työsuhteiden päättäminen mutta joilla saattaa kuitenkin olla vaikutuksia tiettyjen työntekijöiden työpaikkoihin. Koska Ineo Infracom katsoi, että alueellisen hankintasopimuksen menettämisen tai saamisen vuoksi yrityksen tavanomaiseen liiketoimintaan kuului säännöllisesti työmaan henkilöstön maantieteellinen sijoittaminen, se toteutti asemapaikkojen tilapäiset siirrot ilman henkilöstövähennyksiä. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, nämä ensimmäiset asemapaikan siirtoa koskevat ehdotukset osoittautuivat riittämättömiksi, minkä vuoksi Ineo Infracom piti tarpeellisena aloittaa kyseisen lainsäädännön nojalla neuvottelut sisäistä liikkuvuutta koskevasta kollektiivisesta sopimuksesta, jonka soveltaminen antoi sille mahdollisuuden tehdä yksipuolisesti muutoksia kyseisiin työsopimuksiin eli ehdotuksia asemapaikan siirrosta toiselle hallintoalueelle. Tällaisessa tilanteessa Ineo Infracomin oli kohtuullisesti ajatellen varauduttava siihen, että osa työntekijöistä ei hyväksyisi työsopimuksen yksipuolista muuttamista ja että tämän johdosta heidän työsopimuksensa irtisanottaisiin. (
54
)
77.
Koska siis päätös osoittaa RT:lle ja ED:lle ehdotuksia asemapaikan siirrosta toiselle hallintoalueelle merkitsi välttämättä sitä, että Ineo Infracom joutuu harkitsemaan joukkovähentämistä, sen piti ryhtyä direktiivin 98/59 2 artiklassa säädettyihin neuvotteluihin siltä osin kuin direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa määritellyt määrää ja kestoa koskevat edellytykset täyttyivät. (
55
)
78.
Tämä johtopäätös näyttää seuraavan vääjäämättä, koska direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetyn neuvotteluvelvollisuuden tarkoitus ja tavoite, johon sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen neuvottelemisella Ranskan hallituksen mukaan pyritään, ovat ensi arviolta ainakin osittain yhtenevät. Näyttää nimittäin siltä, että niillä pyritään välttämään työsopimusten irtisanomisia ja rajoittamaan irtisanomisten määrää ja seurauksia käyttämällä sosiaalisia tukitoimenpiteitä, (
56
) mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava. Kuten unionin tuomioistuin korostaa, jos työsuhteen ehtojen muutosta merkitsevällä päätöksellä voidaan välttää joukkovähentäminen, direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetty neuvottelumenettely on aloitettava ajankohtana, jona työnantaja harkitsee tällaisiin muutoksiin ryhtymistä. (
57
)
3.
Toista ennakkoratkaisukysymystä koskeva välipäätelmä
79.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 98/59 2 artiklaa on tulkittava siten, että tiedottaminen yritysneuvostolle ja sen kanssa neuvotteleminen ennen sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemistä ammattiliittojen kanssa voi vapauttaa työnantajan velvollisuudestaan tiedottaa henkilöstön edustajille ja neuvotella heidän kanssaan edellyttäen, että työnantaja noudattaa tässä artiklassa säädettyjä velvollisuuksia, eli myös niiden ajallista toteuttamista koskevia vaatimuksia, mikä viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
V Ratkaisuehdotus
80.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour de cassationin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa
on tulkittava siten, että
taloudellisista syistä tapahtuvia irtisanomisia, joiden perusteena on se, että työntekijät vastustavat sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen määräysten soveltamista työsopimuksiinsa, voidaan pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna irtisanomisena, joten ne on otettava huomioon kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa laskelmassa eli laskettaessa irtisanomisten kokonaismäärää sen arvioimiseksi, onko kyse joukkovähentämisestä.
2)
Direktiivin 98/59 2 artiklaa
on tulkittava siten, että
tiedottaminen yritysneuvostolle ja sen kanssa neuvotteleminen ennen sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemistä ammattiliittojen kanssa voi vapauttaa työnantajan velvollisuudestaan tiedottaa henkilöstön edustajille ja neuvotella heidän kanssaan edellyttäen, että työnantaja noudattaa tässä artiklassa säädettyjä velvollisuuksia, eli myös niiden ajallista toteuttamista koskevia vaatimuksia, mikä viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1998, L 225, s. 16).
(
3
)	Sosiaaliasioiden jaosto 5.5.1998, valitus nro 96-13.498, Bull., V, nro 219.
(
4
)	Unionin tuomioistuimelle toimitetusta kansallisesta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että Ineo Infracom kuuluu GDF Suez ‑konserniin, josta on tullut Engie.
(
5
)	Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta kansallisesta asiakirja-aineistosta ja RT:n toimittamista kirjallisista huomautuksista ilmenee, että ehdotettua siirron ajanjaksoa jatkettiin 31.10.2013 saakka.
(
6
)	Euroopan sosiaalinen peruskirja, joka on allekirjoitettu Torinossa 18.10.1961 Euroopan neuvoston puitteissa ja jota on tarkistettu Strasbourgissa 3.5.1996.
(
7
)	Tuomio 17.10.2024, NFŠ (C‑28/23, EU:C:2024:893, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
8
)	Ks. mm. tuomio 12.10.2004, komissio v. Portugali (C‑55/02, EU:C:2004:605, 52 kohta; jäljempänä tuomio komissio v. Portugali) ja tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 27 kohta; jäljempänä tuomio AGET Iraklis).
(
9
)	Kuten unionin tuomioistuin on jo tuonut esille, direktiivissä 98/59 vahvistettujen suojasääntöjen tarkoituksena on myös yhdenmukaistaa näistä säännöistä unionissa toimiville yrityksille aiheutuvia kustannuksia. Ks. vastaavasti tuomio 13.5.2015, Lyttle ym. (C‑182/13, EU:C:2015:317, 43 kohta) ja tuomio AGET Iraklis (41 kohta).
(
10
)	Ks. tuomio AGET Iraklis (36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
11
)	Ks. mm. määräys 13.10.2021, Liberty Seguros (C‑375/20, EU:C:2021:861, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 21.9.2023, Juan (C‑164/22, EU:C:2023:684, 24 kohta).
(
12
)	Säännöksillä, joiden soveltaminen on poissuljettu kyseisen lainsäädännön perusteella, on ilmeisesti saatettu muun muassa direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohta osaksi Ranskan oikeusjärjestystä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuin on tarkistettava. Oikeuskirjallisuuden mukaan Ranskan lainsäätäjä on sisällyttänyt tämän direktiivin säännökset työkoodeksin L. 1233-1 §:ään ja sitä seuraaviin pykäliin. Ks. Schmit, M., ”Licenciements collectifs”, Répertoire de droit du travail. Droit du travail de l’Union européenne, Dalloz, 2025, 96 kohta. Kuten komissio korostaa perustellusti huomautuksissaan, kansallisen asiakirja-aineiston perusteella työkoodeksin L. 2242-23 §:n 4 momentin parlamentaarisesta lainsäädäntötyöstä ilmenee, että ”kuulemisissa jotkut kyseenalaistivat tämän säännöksen – – yhteensopivuuden direktiivin 98/59 kanssa”. Lisäksi useista tässä asiakirja-aineistossa mainituista oikeustieteellisistä artikkeleista ilmenee, että ranskalaisessa oikeuskirjallisuudessa on myös kyseenalaistettu työkoodeksin L. 1233-28–L. 1233-33 §:ssä säädetyn yritysneuvoston kanssa neuvottelua koskevan menettelyn ulkopuolelle jättämisen yhteensopivuus tämän direktiivin kanssa. Ks. mm. Morvan, P., ”Les accords de mobilité dans la loi du 14 juin 2013”, La semaine juridique - sociale, nro 18-19, 2014, s. 1184, erityisesti 24 ja 25 kohta.
(
13
)	Ks. tuomio komissio v. Portugali (43 kohta) ja tuomio 11.7.2024, Plamaro (C‑196/23, EU:C:2024:596, 24 kohta). Kansallisesta asiakirja-aineistosta ilmenee direktiivin 98/59 soveltamiseen liittyvien raja-arvojen osalta, että Kaakkois-Ranskan toimipaikan 82 työntekijästä yli 10 työntekijää vastusti sopimusmuutoksia. Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohta ja alaviite 4.
(
14
)	Ks. tuomio komissio v. Portugali (49–51 kohta) ja tuomio 11.11.2015, Pujante Rivera (C‑422/14, EU:C:2015:743, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Pujante Rivera,).
(
15
)	Ks. tuomio komissio v. Portugali (56 kohta) ja tuomio Pujante Rivera (49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten julkisasiamies Tizzano totesi ratkaisuehdotuksessaan komissio v. Portugali (C‑55/02, EU:C:2004:139, 46 kohta), direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan tapauksiin, joissa työsuhde päättyy hyvinkin työnantajan aloitteesta mutta työntekijän suostumuksella, kun viimeksi mainittua on rohkaistu antamaan tällainen suostumus esimerkiksi vastikkeena taloudellisista eduista.
(
16
)	C‑422/14, EU:C:2015:544, 49 kohta.
(
17
)	Tuomio 21.9.2017 (C‑149/16, EU:C:2017:708; jäljempänä tuomio Socha ym.).
(
18
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (50 kohta). Kansallisen lainsäädännön mukaan työnantaja saattoi yksipuolisesti tehdä työsopimuksiin merkittäviä muutoksia, jolloin työntekijällä, jolle tämä toimenpide aiheutti vahinkoa, oli mahdollisuus irtisanoa työsopimuksensa ja saada korvaus.
(
19
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (47 kohta).
(
20
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (15, 50 ja 52 kohta).
(
21
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (51 ja 53 kohta).
(
22
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (50 kohta).
(
23
)	Ks. tuomio Pujante Rivera (15 ja 52 kohta). Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 41 kohdan toinen virke.
(
24
)	Tuomio 21.9.2017 (C‑429/16, EU:C:2017:711; jäljempänä tuomio Ciupa ym.).
(
25
)	Tuomio Ciupa ym. (15, 16 ja 25 kohta) ja tuomio Socha ym. (11, 12 ja 23 kohta).
(
26
)	Tuomion 29 kohta. Ks. myös tuomio Socha ym. (27 kohta).
(
27
)	Tuomio Ciupa ym. (30 kohta).
(
28
)	Tuomio Ciupa ym. (28 kohta) ja tuomio Socha ym. (26 kohta).
(
29
)	Ks. vastaavasti tuomio Ciupa ym. (29 kohta) ja tuomio Socha ym. (28 kohta).
(
30
)	Tuomio Ciupa ym. (31 kohta) ja tuomio Socha ym. (28 kohta).
(
31
)	Tuomio Ciupa ym. (30 kohta).
(
32
)	Ks. vastaavasti tuomio 4.5.2023, Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto (Yötyö) (C‑529/21–C‑536/21 ja C‑732/21–C‑738/21, EU:C:2023:374, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
33
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 44–51 kohta.
(
34
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 44–51 kohta.
(
35
)	Avoimista ja ennakoitavista työehdoista Euroopan unionissa 20.6.2019 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2019, L 186, s. 105).
(
36
)	Direktiivin 2019/1152 4 artiklan 2 kohdan b alakohta: ”työpaikka; jos kiinteää tai pääasiallista työpaikkaa ei ole, periaate, jonka mukaan työntekijä työskentelee eri kohteissa – –”. Ks. myös työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista 14.10.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/533/ETY (EYVL 1991, L 288, s. 32) 2 artiklan 1 kohta, joka on kumottu direktiivillä 2019/1152 ja jonka voimassaolo päättyi 31.7.2022.
(
37
)	Ks. analogisesti tuomio Pujante Rivera (50 kohta).
(
38
)	Niistä ilmenee sitä vastoin, että julkisten urakoiden alan työntekijöiden 15.12.1992 tehdyssä valtakunnallisessa työehtosopimuksessa tarkoitetun asemapaikkojen siirtojärjestelmän mukaiset ensimmäiset ehdotetut asemapaikkojen siirrot olivat tilapäisiä (neljä kuukautta). Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohta. Näiden siirtojen kestolla ei kuitenkaan ole merkitystä tässä tarkastelussa.
(
39
)	Ranskan hallituksen mukaan sisäistä liikkuvuutta koskevaa kollektiivista sopimusta oli määrä soveltaa viiden kuukauden ajan eli 29.7.–31.12.2013.
(
40
)	Asiakirja-aineistosta ilmenee, että tämä liikkuvuutta koskeva ehto koski ainoastaan Provence-Alpit-Rivieran ja Languedoc-Roussillonin hallintoalueita.
(
41
)	Tuomio Pujante Rivera (15 ja 50 kohta).
(
42
)	Tuomio Pujante Rivera (54 kohta).
(
43
)	Tuomio Ciupa ym. (29 ja 31 kohta) ja tuomio Socha ym. (27 ja 28 kohta).
(
44
)	Tuomio Pujante Rivera (46 kohta).
(
45
)	Tuomio 17.3.2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Direktiivillä 98/59 ei rajoiteta työnantajan vapautta päättää siitä, suorittaako se työntekijöiden joukkovähentämisen. Ks. tuomio AGET Iraklis (28–31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
46
)	Ks. siitä, että työnantaja irtisanoo työsopimuksia tekemättä ilmoitusta, ratkaisuehdotukseni vireillä olevassa asiassa C‑134/24, Tomann, 67 ja 90 kohta.
(
47
)	Ks. vastaavasti tuomio 27.1.2005, Junk (C‑188/03, EU:C:2005:59, 43 kohta; jäljempänä tuomio Junk) ja julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, 58 kohta).
(
48
)	Tuomio AGET Iraklis (39 kohta).
(
49
)	Nämä tiedot koskevat muun muassa vähentämisen syitä, vähennettävien työntekijöiden lukumäärää ja ryhmiä, toimipaikan työntekijöiden lukumäärää, aikaa, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa, ja perusteita, joilla vähennettävät työntekijät valitaan.
(
50
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (37 kohta); tuomio 10.9.2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ym. (C‑44/08, EU:C:2009:533, 46 kohta; jäljempänä tuomio AEK) ja tuomio Socha ym. (29 kohta).
(
51
)	Ks. vastaavasti tuomio Ciupa ym. (34, 35 ja 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tiedottamis- ja neuvottelumenettelyn noudattaminen määräytyy siis sen mukaan, onko työsopimuksen olennaista osaa päätetty muuttaa. Työnantaja voi näin ollen päättää irtisanoa työsopimuksen ainoastaan, jos se on täyttänyt direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetyt velvollisuudet. Ks. mm. Rodière, P., Droit social de l’Union européenne, 3. painos, LGDJ, 2022, s. 512 ja 520.
(
52
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (38 kohta), tuomio AEK (46 kohta) ja tuomio Socha ym. (29 kohta).
(
53
)	Ranskan hallitus pitää tässä yhteydessä merkityksettömänä sitä, että työkoodeksin L. 2242-21 §:n 1 momentin mukaan työnantaja voi aloittaa neuvottelut sisäistä liikkuvuutta koskevan kollektiivisen sopimuksen tekemiseksi osana tavanomaisia kollektiivisia organisatorisia toimenpiteitä, joihin ei liity suunnitelmia henkilöstövähennyksistä. Joidenkin työntekijöiden irtisanominen on tällaisen sopimuksen tekemisen mahdollinen ja ennakoitavissa oleva seuraus mutta se ei ole tämän sopimuksen tekemisen tavoite.
(
54
)	Ks. vastaavasti tuomio Ciupa ym. (34, 35 ja 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
55
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 11 ja 15 kohta.
(
56
)	Ks. vastaavasti tuomio AEK (46 kohta). Ranskan hallituksen mukaan 14.6.2013 annetulla lailla nro 2013-504, jolla otettiin käyttöön työkoodeksin L. 2242-21 §:n ja sitä seuraavien pykälien mukainen sisäistä liikkuvuutta koskeva sopimusmekanismi, oli sama tavoite kuin direktiivillä 98/59: se on väline, joka mahdollistaa sisäisten neuvottelujen avulla paremman ennakoinnin äkillisten sopeuttamistoimien ja myöhäisten irtisanomisilmoitusten välttämiseksi ja siten taloudellisista syistä tapahtuvien irtisanomisten määrän vähentämisen. Tässä yhteydessä on erityisesti huomattava työkoodeksin L. 2242-22 §:stä ilmenevän, että neuvottelujen tuloksena syntyvään sopimuksen on sisällyttävä paitsi asianomaisen työntekijän sisäisen liikkuvuuden maantieteelliset rajat hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä kunnioittaen, myös liikkuvuutta tukevat toimenpiteet, erityisesti maantieteellisen liikkuvuuden tuki, mukaan lukien työnantajan osallistuminen mahdollisen ostovoiman menetyksen korvaamiseen ja matkakustannuksiin. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 5 kohta.
(
57
)	Tuomio AEK (47 kohta).