62021CC0660
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 26. januarja 2023 (
1
)
Zadeva C‑660/21
Procureur de la République
Kazenski postopek
proti
K. B.,
F. S.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (kazensko sodišče v kraju Villefranche-sur-Saône, Francija))
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Člen 82(2) PDEU – Načeli vzajemnega zaupanja in priznavanja – Pravica do obveščenosti v kazenskem postopku – Pravica do obveščenosti o pravici do molka – Direktiva 2012/13/EU – Člena 3 in 4 – Pravica do obrambe – Učinkovito sodno varstvo – Nacionalna sodna praksa, ki kazenskemu sodišču prepoveduje, da po uradni dolžnosti ugotovi kršitev procesnih pravic, ki izhajajo iz prava Unije – Procesna avtonomija držav članic – Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“
1.
„Združena v raznolikosti“, tak je slogan Evropske unije (
2
) in taki so pogoji izziva, ki ga mora ta sprejeti pri svojem oblikovanju, saj je ravnovesje med tema poloma lahko težko najti. To velja na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah, ki se tradicionalno nanaša na nacionalno suverenost, in posebej na področju kazenskega postopka, ki se upravičeno šteje za „eno od kazenskih področij, ki so najbolj ukoreninjena v pravnih tradicijah ali pravni kulturi držav, celo v njihovih kulturnih tradicijah in njihovi kulturi na splošno“. (
3
)
2.
Ta zadeva se nanaša prav na kočljivo temo naloge kazenskega sodišča v fazi sojenja, saj mora Sodišče odgovoriti na to vprašanje: ali mora sodišče po uradni dolžnosti ugotoviti kršitev postopka, ki izhaja iz kršitve pravice obdolžene osebe, da je obveščena o svoji pravici do molka?
Pravni okvir
Pravo Unije
3.
V okviru te zadeve so upoštevni člen 82(2) PDEU, člena 3 in 4 ter člen 8(2) Direktive 2012/13/EU (
4
) ter člen 47 in člen 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
Francosko pravo
4.
Člen 63-1 code de procédure pénale (zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: CPP) določa:
„Kriminalist ali kriminalistični policist ob prisotnosti kriminalista pridržano osebo v jeziku, ki ga razume, po potrebi prek obrazca iz trinajstega odstavka, nemudoma obvesti o:
1. njenem policijskem pridržanju ter trajanju ukrepa in njegovem morebitnem podaljšanju ali podaljšanjih;
2. kvalifikaciji, domnevnem datumu in kraju kaznivega dejanja, za katero je osumljena, da ga je storila ali poskušala storiti, ter o razlogih iz točk od 1 do 6 člena 62-2, ki upravičujejo njeno pridržanje;
3. tem, da ima:
–
pravico, da obvesti bližnjega in delodajalca ter, če gre za tujca, konzularne organe države, katere državljan je, in da po potrebi komunicira s temi osebami v skladu s členom 63-2;
–
pravico, da jo pregleda zdravnik, v skladu s členom 63-3;
–
pravico do pomoči odvetnika v skladu s členi od 63-3-1 do 63-4-3;
–
po potrebi pravico do pomoči tolmača;
–
pravico, da se v najkrajšem možnem času in najpozneje pred morebitnim podaljšanjem pridržanja seznani z dokumenti iz člena 63-4-1;
–
pravico, da predloži stališča državnemu tožilcu ali po potrebi sodniku, pristojnemu za odreditev pripora, kadar ta tožilec ali sodnik odloča o morebitnem podaljšanju pridržanja, da bi dosegla, da bi se ta ukrep končal. Če oseba ni privedena k tožilcu ali sodniku, lahko svoja stališča poda ustno glede zapisnika o zaslišanju, s katerim je seznanjena pred odločitvijo o podaljšanju ukrepa;
–
pravico, da na zaslišanjih, potem ko se identificira, poda izjave, odgovarja na postavljena vprašanja ali molči.
Če je oseba gluha in ne zna niti brati niti pisati, ji pomaga tolmač za znakovni jezik ali druga usposobljena oseba, ki obvlada jezik ali način komunikacije s to osebo. Uporabijo se lahko tudi tehnične naprave, ki omogočajo komuniciranje z gluho osebo.
Če oseba ne razume francosko, jo s pravicami seznani tolmač, po potrebi pa se ji za takojšnjo seznanitev pred tem predloži obrazec.
Informacije, posredovane na podlagi tega člena, se navedejo v zapisniku o policijskem pridržanju, ki ga podpiše pridržana oseba. Če ta podpis zavrne, se to zabeleži.
V skladu s členom 803-6 se osebi ob seznanitvi s pridržanjem izroči dokument, v katerem so navedene njene pravice.“
5.
Člen 385, prvi odstavek, CPP določa:
„Kazensko sodišče je pristojno za ugotovitev ničnosti postopkov, v katerih odloča, razen če se mu zadeva predloži po sklepu preiskovalnega sodnika ali preiskovalnega senata.“
6.
Člen 802 tega zakonika določa:
„V primeru kršitve zakonsko predpisanega postopka, ki povzroči ničnost, ali bistvene kršitve postopka lahko vsako sodišče, tudi Cour de cassation [(kasacijsko sodišče)], pri katerem je bil vložen predlog za razglasitev ničnosti ali ki tako nepravilnost ugotovi po uradni dolžnosti, ugotovi ničnost le, če je nepravilnost škodovala interesom stranke, na katero se ta nepravilnost nanaša.“
Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
7.
Policisti so 22. marca 2021 zvečer na parkirišču podjetja ugotovili sumljivo prisotnost dveh oseb, ki sta se jim poskušali skriti. Ugotovili so, da je rezervoar tovornega vozila, parkiranega na tem parkirišču, odprt in da so v bližini posode za gorivo. Ob 22.25 so v okviru preiskave dejanja in flagranti zaradi tatvine goriva prijeli dva osumljenca, K. B. in F. S., ki sta bila vklenjena, da bi se preprečil poskus pobega.
8.
Policisti so po zaslišanju K. B. in F. S. obvestili kriminalista, ki je odredil takojšnjo privedbo obeh prijetih oseb za namene policijskega pridržanja.
9.
Policisti so nato poklicali drugega kriminalista, ki je ob 22.40 prišel na kraj dogodka in preiskal vozilo K. B. in F. S. Ta kriminalist jima je postavil tudi vprašanja, na katera sta odgovorila. Pri preiskavi vozila so bili odkriti obremenilni dokazi, kot so zamaški, lijak in električna črpalka.
10.
Državni tožilec je bil ob 22.50 obveščen o policijskem pridržanju F. S. in K. B., ki sta bila seznanjena s svojimi pravicami ob 23.00 oziroma 23.06.
11.
Predložitveno sodišče, ki mora soditi K. B. in F. S. zaradi kaznivega dejanja tatvine goriva v sostorilstvu, ugotavlja, da so bila preiskovalna dejanja opravljena in samoobtožujoče izjave pridobljene, preden sta bila K. B. in F. S. seznanjena s svojimi pravicami, kot je določeno v členih 3 in 4 Direktive 2012/13. Ob upoštevanju prepozne narave policijskega pridržanja, obvestitve državnega tožilca in seznanitve s pravicami, zlasti s pravico do molka, bi bilo treba preiskavo vozila, policijsko pridržanje osumljencev in vsa dejanja, ki iz tega izhajajo, načeloma razglasiti za nične.
12.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da v skladu s sodno prakso Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) razen v nepremostljivih okoliščinah vsaka zamuda pri seznanitvi prijetih oseb z njihovimi pravicami in pri obvestitvi državnega tožilca pomeni razlog za ničnost policijskega pridržanja teh oseb.
13.
Vendar naj bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) odločilo tudi, da sodišča, pristojna za sojenje, nimajo pravice po uradni dolžnosti preizkusiti ugovora ničnosti postopka, razen ugovora nepristojnosti, ker se lahko obtoženec, ki ima pravico do pomoči odvetnika, kadar je navzoč pred sodiščem, pristojnim za sojenje, ali ga pred tem sodiščem zastopa pooblaščenec, sklicuje na tako ničnost, ta obtoženec pa ima enako možnost na pritožbeni stopnji, če ni bil navzoč in ni bil zastopan na prvi stopnji. (
5
)
14.
Svetovalci K. B. in F. S. pa na glavni obravnavi niso podali ugovora ničnosti postopka.
15.
Po mnenju predložitvenega sodišča iz te sodne prakse Cour de cassation (kasacijsko sodišče) izhaja, da ni kazensko sodišče tisto, ki posamezniku zagotavlja primarnost in polni učinek prava Unije, temveč njegov odvetnik. Zato naj sodišče v zadevah bagatelne kriminalitete ali/in posameznikom brez pomoči odvetnika ne bi moglo zagotoviti učinkovitosti prava Unije tako, da bi po potrebi po uradni dolžnosti ugotovilo kršitev tega prava.
16.
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sklicuje na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je treba, kadar neko področje kot v obravnavani zadevi ni urejeno s predpisi Unije, v notranjem pravnem redu posamezne države članice v skladu z načelom procesne avtonomije določiti postopkovna pravila za pravna sredstva, s katerimi se zagotavlja varstvo pravic posameznikov, vendar le če niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če z njimi ni v praksi onemogočeno ali preveč oteženo uresničevanje pravic, priznanih s pravom Unije (načelo učinkovitosti). Sodišče pa je v sodbi z dne 14. decembra 1995, Peterbroeck (
6
), odločilo, da pravo Unije nasprotuje uporabi nacionalnega procesnega pravila, ki nacionalnemu sodišču, ki odloča v okviru svoje pristojnosti, prepoveduje, da po uradni dolžnosti preizkusi združljivost akta nacionalnega prava z določbo Unije, če se posameznik nanjo ni skliceval v določenem roku.
17.
Poleg tega se predložitveno sodišče sklicuje na sodno prakso Sodišča na področju varstva potrošnikov, v kateri je to sodišče ugotovilo obstoj obveznosti nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preuči kršitev Direktive 93/13/EGS (
7
), ker je taka preučitev sredstvo za dosego rezultatov, ki jih zahteva ta direktiva. V tej sodni praksi naj bi bila nacionalnemu sodišču priznana status organa države članice in njegova s tem povezana obveznost udeleženca, ki polnopravno sodeluje pri postopku prenosa direktiv, in sicer v posebnih okoliščinah, kadar je ena od strank v postopku podrejena. To razlogovanje o potrošnikih pa bi bilo povsem mogoče prenesti na obtoženca v kazenski zadevi, saj ta pri uveljavljanju svojih pravic nima nujno pomoči odvetnika.
18.
Predložitveno sodišče poudarja, da če bi Sodišče odločilo, da je prepoved, da se po uradni dolžnosti ugotovi kršitev nacionalnega predpisa za prenos direktive, v nasprotju s pravom Unije, bi nacionalno sodišče lahko zagotovilo učinkovitost tega prava, in to tudi takrat, ko posameznik nima odvetnika ali ko ta ni uveljavljal kršitve prava Unije. V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da če lahko po uradni dolžnosti ugotovi prepozno seznanitev s pravico do molka, bo lahko razveljavilo odločilna dejanja za ugotovitev krivde obtožencev, in sicer preiskavo vozila in zbrane samoobtožujoče izjave, pa tudi policijsko pridržanje in dejanja, ki izhajajo iz tega.
19.
V teh okoliščinah je Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (kazensko sodišče v kraju Villefranche-sur-Saône, Francija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člena 3 (pravica do obveščenosti o pravicah) in 4 (obvestilo o pravicah ob prijetju ali pridržanju) Direktive [2012/13] ter člen 7 (pravica do molka) Direktive [(EU) 2016/343] v povezavi s členom 48 (domneva nedolžnosti in pravica do obrambe) Listine […] razlagati tako, da nasprotujejo temu, da nacionalno sodišče ne sme po uradni dolžnosti ugotoviti kršitve pravice do obrambe, kakor jo zagotavljata [ti] direktivi, in natančneje temu, da ne sme – da bi postopek razglasilo za ničen – po uradni dolžnosti ugotoviti, da ob prijetju ni bila opravljena seznanitev s pravico do molka ali da je bila seznanitev s pravico do molka opravljena prepozno?“
Postopek pred Sodiščem
20.
Toženi stranki v postopku v glavni stvari, francoska in irska vlada ter Evropska komisija so predložile pisna stališča in ustno podale stališča na obravnavi 20. septembra 2022.
Analiza
21.
Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 4 Direktive 2012/13 in člen 7 Direktive 2016/343 (
8
) v povezavi s členom 48 Listine razlagati tako, da nasprotujejo sodni praksi, ki kazenskemu sodišču, ki mora odločiti o krivdi obdolženca, prepoveduje, da po uradni dolžnosti za namene razglasitve ničnosti postopka (
9
) ugotovi kršitev pravice do obveščenosti o pravici do molka.
Uporaba Direktive 2012/13
22.
Na obravnavi je bilo postavljeno vprašanje uporabe Direktive 2012/13 glede na besedilo njenega člena 2(1), v skladu s katerim se ta direktiva uporablja „od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja“. Taka ubeseditev naj bi lahko izključevala uporabo ratione temporis te direktive za vsak položaj pred uradno seznanitvijo s to informacijo.
23.
Spomniti je treba, da je v skladu s členom 1 Direktive 2012/13 njen namen določiti minimalna pravila glede pravic, ki jih imajo osumljene in obdolžene osebe v okviru kazenskega postopka, zlasti glede pravice, da so seznanjene s svojimi pravicami. Področje uporabe te direktive je opredeljeno v njenem členu 2. Člen 3 navedene direktive določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic […] nemudoma obveščene [o teh pravicah]“.
24.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 19 Direktive 2012/13, je namen pravice do obveščenosti o pravicah zaščititi poštenost kazenskega postopka in zagotoviti učinkovitost pravice do obrambe od začetnih faz tega postopka. Namreč, kot izhaja iz točke 24 predloga direktive Komisije z dne 20. julija 2010 (COM(2010) 392 final), na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 2012/13, obstaja največja nevarnost izsiljenja priznanja v obdobju takoj po odvzemu prostosti, tako da „je bistveno, da se osumljenca ali obtoženca hitro obvesti o njegovih pravicah, tj. takoj po njegovem prijetju na najučinkovitejši način“. V uvodni izjavi 19 Direktive 2012/13 je poleg tega poudarjeno, da se mora pravica do obveščenosti o pravicah izvajati „vsaj še pred prvim uradnim zaslišanjem [osumljene ali obdolžene osebe] na policiji“, pri čemer mora biti pisno obvestilo o veljavnih procesnih pravicah v skladu z uvodno izjavo 22 te direktive izročeno „nemudoma“, če je zadevna oseba prijeta ali pridržana. (
10
)
25.
Iz teh elementov izhaja, da morajo biti osebe, osumljene storitve kaznivega dejanja, obveščene o svojih pravicah takoj, ko je to mogoče, od trenutka, ko sum glede teh oseb utemeljuje – v okoliščinah, ki niso izredne – da pristojni organi s prisilnimi ukrepi omejijo njihovo svobodo, najpozneje pa pred prvim uradnim zaslišanjem na policiji. (
11
) Da bi lahko bilo obvestilo o pravicah učinkovito, mora biti torej opravljeno v začetni fazi postopka, zato je Sodišče odločilo, da lahko pristojni organi države članice zadevne osebe seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja, z uradnim obvestilom ali „na drug način“ ali „na kakršen koli način“, pri čemer sredstvo, s katerim te osebe prejmejo tako informacijo, ni pomembno. (
12
)
26.
Poleg tega je treba poudariti, da Direktiva 2012/13 v skladu s svojo uvodno izjavo 14 temelji na pravicah, določenih v Listini, zlasti v njenih členih 6, 47 in 48, ter nadgrajuje člena 5 in 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), kakor ju razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), pri čemer je za izraz „obtožba“ iz člena 6(1) EKČP v tej direktivi uporabljen izraz „obdolžitev“. V zvezi s tem je „kazenska obtožba“ podana, kadar pristojni organi neko osebo uradno obtožijo ali kadar imajo dejanja, ki jih izvedejo zaradi sumov v zvezi z njo, pomembne posledice za njen položaj. Tako je mogoče med drugim šteti, da je oseba, ki je bila prijeta, ker je osumljena storitve kaznivega dejanja, „obdolžena kaznivega dejanja“ in da je upravičena do varstva iz člena 6 EKČP. (
13
) Zlasti ima vsak „obdolženec“ v smislu tega člena pravico biti obveščen o svoji pravici do molka. (
14
)
27.
Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da je 22. marca 2021 zvečer pozornost policistov pritegnila prisotnost dveh posameznikov na parkirišču podjetja, ki sta se ukvarjala s tovornjakom, katerega rezervoar je bil odprt, imela v bližini posode za gorivo in se poskušala skriti pred policisti, zaradi česar sta bili zadevni osebi prijeti in vklenjeni. Z uporabo teh nedvoumnih prisilnih ukrepov sta bili ti osebi seznanjeni s tem, da sta osumljeni storitve kaznivega dejanja, v tem primeru tatvine goriva, zaradi česar je treba uporabiti Direktivo 2012/13. Posledično in v skladu s členom 3(1)(e) Direktive 2012/13 sta zadevna posameznika imela pravico biti nemudoma obveščena o svojih pravicah, med drugim o pravici do molka.
28.
Nazadnje ugotavljam, da bi razlaga člena 2(1) Direktive 2012/13, omenjena v točki 22 teh sklepnih predlogov, pomenila, da bi bila prepozna in torej nepravilna seznanitev z določenimi pravicami razlog za njeno to, da se ta direktiva ne uporabi, kar logično in pravno ni sprejemljivo.
Obseg predloga za sprejetje predhodne odločbe
29.
Na prvem mestu, zdi se mi potrebno vprašati se o točnem pomenu vprašanja za predhodno odločanje glede na njegovo ubeseditev. Kot se zdi, iz tega vprašanja izhaja, da predložitveno sodišče vprašanje omejuje le na problematiko nezdružljivosti s pravom Unije tega, da je z nacionalno sodno prakso prepovedan preizkus po uradni dolžnosti, kar je v nasprotju z željo tega sodišča, da lahko izvaja tako pristojnost. Tako naj se vprašanje za predhodno odločanje, o katerem odloča Sodišče, ne bi nanašalo na obstoj morebitne obveznosti preizkusa po uradni dolžnosti, ki je nacionalnemu sodišču naložena s pravom Unije, v okoliščinah postopka v glavni stvari.
30.
To razumevanje vprašanja za predhodno odločanje se mi zdi vprašljivo, ker se nacionalno sodišče v predložitveni odločbi izrecno sklicuje na sodno prakso Sodišča, v kateri je bil ugotovljen obstoj „dolžnosti“ nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preuči kršitev prava Unije na področju varstva potrošnikov pred nepoštenimi pogoji. Jasno je, da to sodišče meni, da se mora zgoraj navedena sodna praksa uporabiti v zadevi v glavni stvari glede na izenačevanje obtožencev s potrošniki, ob upoštevanju njihovega skupnega podrejenega položaja v zadevnih postopkih. V zvezi s tem je pomenljivo ugotoviti, da so tako toženi stranki v postopku v glavni stvari kot francoska in irska vlada ter Komisija v stališča vključile elemente odgovora v zvezi z obstojem obveznosti preizkusa po uradni dolžnosti, ki izhaja iz prava Unije, kar je vprašanje, za katero se mi dejansko zdi, da ga je glede na stanje predložitvene odločbe težko preprosto izključiti.
31.
Na drugem mestu, treba je poudariti, da pravo Unije določa pravico do molka osumljenih ali obdolženih oseb v dveh ločenih pravnih instrumentih, in sicer Direktivi 2012/13 in Direktivi 2016/343. Prvonavedena direktiva v členih 3 in 4 določa obstoj pravice do obveščenosti in pravice do molka, drugonavedena direktiva pa v členu 7 potrjuje pravico do molka kot materialno pravico, skupaj s pravico posameznika, da ne izpove zoper sebe, ki sta obe opisani kot vidika domneve nedolžnosti. V skladu z uvodnima izjavama 26 in 27 Direktive 2016/343 se pravica do molka in pravica posameznika, da ne izpove zoper sebe, uporabljata za vprašanja v zvezi z očitanim kaznivim dejanjem in pomenita, da pristojni organi osumljenih ali obdolženih oseb ne smejo prisiliti, da navajajo informacije, če te osebe tega ne želijo, pri čemer drugonavedena uvodna izjava napotuje na razlago, ki jo je podalo ESČP. (
15
)
32.
Po mnenju tega sodišča se pravica, da stranka ne priča proti sebi, najprej nanaša na spoštovanje volje obdolženca, da molči, in predpostavlja, da so v kazenski zadevi trditve v podporo obtožbi utemeljene brez uporabe dokazov, pridobljenih s prisilo ali pritiskom, brez upoštevanja volje obdolženca. Razlog za obstoj teh pravic je povezan zlasti z varstvom obdolženca pred zlorabo prisile s strani organov, s čimer je mogoče preprečiti sodne napake in doseči cilje iz člena 6 EKČP. (
16
) Pomen navedenih pravic je torej glede na člen 7 Direktive 2016/343 in člen 6 EKČP enak, to je zaščita na zaslišanjih pred pridobivanjem dokazov s prisilo, čeprav je osumljenec predhodno izrazil voljo molčati.
33.
Ugotavljam, da glede na dejansko stanje v zadevi v glavni stvari, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, torej ne gre neposredno za vsebino pravice do molka, potrjene v členu 7 Direktive 2016/343, ki je predmet vprašanja za predhodno odločanje in opisana zgoraj. Problematika, izpostavljena v tej zadevi, je postavljena v kontekst, v katerem je bila seznanitev osumljencev s pravico do molka opravljena prepozno in v nasprotju s členoma 3 in 4 Direktive 2012/13, kot sta prenesena v nacionalno pravo in ki določata, da mora biti tako obveščanje opravljeno nemudoma. V teh okoliščinah člen 7 Direktive 2016/343 ni upošteven za odgovor, ki ga mora Sodišče dati v obravnavani zadevi.
34.
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da se postopek v glavni stvari nanaša na obstoj učinkovitega pravnega sredstva, kot je določeno v členu 8(2) Direktive 2012/13, ki zahteva, da „imajo osumljene ali obdolžene osebe ali njihov odvetnik v skladu s postopki nacionalnega prava pravico do izpodbijanja odločitev pristojnih organov zaradi opustitve ali zavrnitve pravice dostopa do informacij v skladu s to direktivo“.
35.
Zato je treba ugotoviti, (
17
) prvič, da gre v postopku v glavni stvari zlasti za člena 3 in 4 Direktive 2012/13 in člen 8(2) te direktive ter, drugič, da te določbe konkretizirajo temeljni pravici do poštenega sojenja in do spoštovanja pravice do obrambe, kot sta določeni med drugim v členu 47 in členu 48(2) Listine, ter jih je treba razlagati ob upoštevanju zadnjenavedenih določb. (
18
) V zvezi s tem iz Pojasnil k Listini, ki jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati kot vodilo pri njeni razlagi, izhaja, da člena 47 in 48 Listine v pravu Unije zagotavljata varstvo, ki je podeljeno s členoma 6 in 13 EKČP. (
19
) Sodišče mora zato paziti, da se z razlago teh členov Listine, ki jo poda, zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členih 6 in 13 EKČP, kot ju razlaga ESČP. (
20
)
36.
V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 4 Direktive 2012/13 in člen 8(2) te direktive v povezavi s členom 47 in členom 48(2) Listine razlagati tako, da nasprotujejo razlagi nacionalne določbe, ki sodišču v fazi sojenja, pred katero ni bila opravljena preiskava, (
21
) preprečuje, da po uradni dolžnosti preizkusi kršitev pravice obdolžene osebe, da je obveščena o pravici do molka, ki pomeni ugovor ničnosti postopka, in če je odgovor pritrdilen, ali pravo Unije nacionalnemu sodišču priznava možnost ali mu nalaga obveznost, da po uradni dolžnosti preizkusi tako kršitev.
37.
Odgovor na to vprašanje po mojem mnenju zahteva, da se določbe Direktive 2012/13 razlagajo tudi ob upoštevanju meja, ki so neločljivo povezane s pravno podlago, ki je bila uporabljena za sprejetje te direktive.
Pravna podlaga Direktive 2012/13
38.
Na prvem mestu, treba je spomniti, da člen 67 PDEU določa, da „Unija vzpostavi območje svobode, varnosti in pravice ob spoštovanju temeljnih pravic in različnih pravnih sistemov in izročil držav članic“. Člen 82(2) PDEU, ki spada v tretji del, naslov V, poglavje 4 (naslovljeno „Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah“), te pogodbe, določa, da lahko „Evropski parlament in Svet […] z direktivami, sprejetimi po rednem zakonodajnem postopku, določita minimalna pravila, potrebna za lažje vzajemno priznavanje sodb in sodnih odločb ter policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah s čezmejnimi posledicami. V teh pravilih se upoštevajo razlike med pravnimi sistemi in izročili držav članic.“
39.
Člen 82(2)(b) PDEU, ki je pravna podlaga Direktive 2012/13, omogoča samo določitev minimalnih pravil za „pravice posameznikov“ v kazenskem postopku, tako da ta direktiva ne more vsebovati določb za določitev niti sodišča, pristojnega za odločanje o zatrjevanih kršitvah materialnih pravic, priznanih v teh direktivi, niti narave in obsega sodnega nadzora, ker zakonodajalcu Unije pristojnost za to ni podeljena. (
22
)
40.
Zato Direktiva 2012/13 prispeva k določitvi minimalne harmonizacije kazenskih postopkov v Uniji ter je ni mogoče razlagati kot popoln in izčrpen instrument. Z njo je državam članicam dovoljeno, kot je pojasnjeno v njeni uvodni izjavi 40, da dopolnijo pravice iz te direktive, da bi zagotovile višjo raven zaščite v primerih, ki jih ta izrecno ne določa, pri čemer raven varstva ne sme biti nikoli nižja od standardov, določenih z EKČP, kot jih razlaga sodna praksa ESČP. (
23
)
41.
Kot pravilno poudarja Komisija, so zgoraj navedene določbe primarnega prava namenjene zaščiti posebnosti nacionalnih kazenskih postopkov in pomenijo, da je poseganje prava Unije v pravila, ki urejajo te postopke, omejeno, kar se mi zdi težko združljivo z razlago Direktive 2012/13, ki jo je podalo Sodišče in s katero je bilo ugotovljeno, da ima nacionalno sodišče možnost oziroma celo obveznost, da v fazi sojenja, pred katero ni bila opravljena preiskava, po uradni dolžnosti preizkusi kršitev procesnih pravic, ki jih priznava ta direktiva.
42.
Na drugem mestu, treba je spomniti, da pravo Unije temelji na osnovni premisi, da vsaka država članica z vsemi ostalimi državami članicami deli vrsto skupnih vrednot, na katerih temelji Unija, in priznava, da jih druge države članice delijo z njo, kot je natančneje določeno v členu 2 PEU. Ta premisa pomeni in utemeljuje obstoj vzajemnega zaupanja med državami članicami pri priznavanju teh vrednot in torej pri spoštovanju prava Unije, s katerim se te vrednote izvajajo. Tako načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami kot načelo medsebojnega priznavanja, ki temelji na prvem načelu, sta v pravu Unije temeljnega pomena, saj omogočata vzpostavitev in ohranjanje območja brez notranjih meja. (
24
)
43.
V zvezi s tem je iz uvodnih izjav 3, 4, 10 in 14 Direktive 2012/13 razvidno, da je cilj te direktive z določitvijo skupnih minimalnih pravil, ki urejajo pravico do obveščenosti v kazenskem postopku, okrepiti vzajemno zaupanje med državami članicami v njihove kazenskopravne sisteme, da bi se olajšalo priznavanje sodnih odločb v kazenskih zadevah. Kot je navedeno v uvodni izjavi 4 Direktive 2012/13, „[v]zajemno priznavanje odločb v kazenskih zadevah lahko deluje učinkovito le v duhu zaupanja, kjer ne le pravosodni organi, temveč vsi udeleženci v kazenskem postopku priznavajo odločbe pravosodnih organov drugih držav članic kot enakovredne svojim lastnim, kar pomeni ne le zaupanje v ustreznost pravil drugih držav članic, ampak tudi zaupanje v pravilno uporabo teh pravil“.
44.
Dodati je treba, da se z načelom vzajemnega zaupanja med državami članicami zlasti v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice od vsake države zahteva, da razen v izjemnih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom. Tako se od držav članic, ko izvajajo pravo Unije, lahko na podlagi istega prava zahteva, da domnevajo, da druge države članice spoštujejo temeljne pravice, zaradi česar ne le od druge države članice ne morejo zahtevati višje nacionalne ravni varstva temeljnih pravic, kot je tista, ki se zagotavlja s pravom Unije, temveč ne smejo niti preveriti – razen v izjemnih primerih – ali je druga država članica v konkretnem primeru dejansko spoštovala temeljne pravice, ki jih zagotavlja Unija. (
25
)
45.
Ta sodna praksa izraža domnevo vzajemnega zaupanja v nacionalne sisteme varstva temeljnih pravic, ki jo je mogoče ovreči samo v zelo omejenih primerih, ki morajo biti opredeljeni kot „izjemne okoliščine“. Navedena sodna praksa se uporablja za vse instrumente sekundarne zakonodaje, ki se nanašajo na izvrševanje kazenskih obsodb, s katerimi se naloži kazen, in sicer za Okvirni sklep 2002/584/PNZ (
26
), Okvirni sklep 2008/909/PNZ (
27
) in Okvirni sklep 2008/675/PNZ (
28
).
46.
Poleg zaščite posebnosti nacionalnih pravosodnih sistemov in domneve enakovrednosti teh sistemov pri varstvu temeljnih pravic je treba pravno problematiko, ki jo je izpostavilo predložitveno sodišče, preučiti tudi z vidika načela procesne avtonomije držav članic, ki je omejena z nujnim spoštovanjem zahtev, ki izhajajo iz načel enakovrednosti in učinkovitosti. (
29
)
Omejena procesna avtonomija držav članic
47.
Ni sporno, da so bile pravice, ki jih imata K. B. in F. S. na podlagi člena 3(1)(e) in člena 4(2) Direktive 2012/13, v kazenskem postopku v glavni stvari kršene. Obveznost, ki jo ti določbi nalagata nacionalnim organom, da osumljene in obdolžene osebe obvestijo o njihovi pravici do molka, je bistvenega pomena za učinkovito zagotavljanje teh pravic in torej za spoštovanje člena 47 in člena 48(2) Listine. Če zadevna oseba o tem ni obveščena, namreč ne more vedeti za obstoj in obseg navedenih pravic niti zahtevati, da se ti pravici spoštujeta, tako da ne more v celoti izvrševati pravice do obrambe in biti deležna poštenega sojenja. (
30
) Vendar je treba spomniti, da sta bili v tem primeru prijeti osebi seznanjeni s svojimi pravicami, vendar z zamudo, zaradi česar je bila ugotovljena kršitev teh pravic, saj zamuda ni bila utemeljena z nobeno nepremostljivo okoliščino. (
31
)
48.
Glede posledic te kršitve iz stališča francoske vlade izhaja, da se v nacionalnem pravu razlikuje med ničnostmi javnega reda, povezanimi z organizacijo, sestavo in pristojnostmi sodišč, in ničnostmi zasebnega interesa, ki se ugotovijo v interesu strank. Zadnjenavedene ničnosti se kaznujejo le, če je dokazano poseganje v interese osebe, ki se nanje sklicuje, z izjemo nekaterih posebej pomembnih jamstev, kot je jamstvo molka, za katerih kršitev se šteje, da nujno pomeni poseganje, sodišče pa jih ne more preizkusiti po uradni dolžnosti. Zadnjenavedeno pravilo izhaja iz razlage, ki jo je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) podalo v zvezi s členom 385, prvi odstavek, CPP.
49.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 8(2) Direktive 2012/13 državam članicam nalaga, da zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe ali njihov odvetnik v skladu s postopki nacionalnega prava pravico do izpodbijanja odločitev pristojnih organov zaradi opustitve ali zavrnitve pravice dostopa do informacij v skladu s to direktivo. Tako je zakonodajalec Unije državam članicam prepustil skrb, da določijo naravo in konkretna pravila za pravna sredstva, ki jih imajo zadevne osebe, ter posledice, ki morajo izhajati iz kršitve pravic, določenih v Direktivi 2012/13.
50.
Če pravo Unije nekega področja ne ureja, se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v nacionalnem pravnem redu vsake države članice po načelu njene procesne avtonomije držav članic določijo pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije. V zvezi s tem v skladu z načelom lojalnega sodelovanja, zdaj že uzakonjenim s členom 4(3) PEU, postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). Te zahteve po enakovrednosti in učinkovitosti izražajo splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, vključno s pravico do obrambe. (
32
)
Načelo enakovrednosti
51.
V zvezi z načelom enakovrednosti iz ničesar v spisu, ki je na voljo Sodišču, ni a priori razvidno, da bi bilo to načelo kršeno z uporabo člena 385, prvi odstavek, CPP v primeru kršitve pravic, ki izhajajo iz Direktive 2012/13. S tem členom, kakor se razlaga v sporni sodni praksi, so namreč urejeni pogoji, pod katerimi se je mogoče pred kazenskim sodiščem sklicevati na ničnost postopka, neodvisno od tega, ali ta ničnost izhaja iz neupoštevanja individualne pravice, ki temelji na določbah nacionalnega prava ali na določbah prava Unije. (
33
)
Načelo učinkovitosti
52.
V zvezi z načelom učinkovitosti je treba opozoriti, da pravo Unije ne učinkuje tako, da bi državam članicam nalagalo, da uvedejo druga pravna sredstva, ki niso tista, ki jih določa nacionalno pravo, razen če je iz sistematike zadevnega nacionalnega pravnega reda razvidno, da ni nobenega sodnega varstva, ki bi lahko, čeprav le posredno, zagotovilo spoštovanje pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, ali pa če bi pravni subjekti lahko dostopali do sodišča le, če bi morali kršiti pravo. (
34
)
53.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da je treba vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali neka nacionalna procesna določba onemogoča ali pretirano otežuje izvajanje pravic, ki jih posamezniku daje pravni red Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči. V ta namen je treba po potrebi upoštevati osnovna načela nacionalnega pravnega sistema, kot so varstvo pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in učinkovit potek postopka. (
35
)
54.
V skladu s to sodno prakso pri presoji spoštovanja načela učinkovitosti ni treba preučiti vseh pravnih sredstev, ki so na voljo v državi članici, ampak je treba opraviti kontekstualno analizo določbe, za katero se trdi, da krši to načelo, kar lahko vključuje tudi preučitev drugih postopkovnih določb, ki se uporabljajo v okviru pravnega sredstva, za katero se postavlja vprašanje, ali je učinkovito, ali preučitev pravnih sredstev, ki imajo enak predmet kot omenjeno pravno sredstvo. (
36
) Sodišče meni, da so izdane sodbe torej samo rezultat presoj posameznih primerov, ki so bile opravljene z upoštevanjem skupnega dejanskega in pravnega konteksta vsakokratne zadeve ter ki jih ni mogoče samodejno prenesti na druga področja, kot so tista, v okviru katerih so bile sprejete. (
37
)
55.
Pomembno se mi zdi poudariti težavo, ki jo predstavlja taka presoja glede na način predložitve zadeve Sodišču, ki je v tem primeru predlog za sprejetje predhodne odločbe. V tem okviru se je treba namreč za poznavanje nacionalne zakonodaje, ki se uporablja, prednostno sklicevati na predložitveno odločbo, to informacijo pa, če je ta odločba pomanjkljiva kot v tem primeru, dopolnjujejo pisna stališča zadevnih strank in po potrebi vsebina razprave na obravnavi. V obravnavani zadevi se mi zdi, da mora zahtevana kontekstualizacija vključevati več določb nacionalnega prava.
56.
Na prvem mestu, glede vloge državnega tožilstva v Franciji francoska vlada trdi, da iz upoštevnih določb CPP (
38
) izhaja, da je njegova naloga uskladiti zaščito splošnih interesov družbe, in sicer s tem, da preganja kršitve kazenske zakonodaje, in spoštovanje individualnih svoboščin, in sicer s tem, da varuje pravice posameznikov med celotnim postopkom. Čeprav je res, da razlaga zadevnih določb Direktive 2012/13 ne zahteva, strogo rečeno, presoje pojma „pravosodni organ“, je treba vseeno poudariti zelo sporno naravo take opredelitve v zvezi s francoskim državnim tožilstvom.
57.
Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki je moralo odločiti o sposobnosti tega tožilstva, da učinkovito nadzira ukrepe policijskega pridržanja v smislu člena 5(3) EKČP, v skladu s katerim je treba „[v]sakogar, ki mu je bila odvzeta prostost […], […] takoj privesti pred sodnika ali drugo uradno osebo, ki na podlagi zakona izvršuje sodno oblast“, je po zgledu sodne prakse ESČP (
39
) odločilo, da ker državno tožilstvo ne zagotavlja jamstev neodvisnosti in nepristranskosti ter ker je tožilstvo, ni pravosodni organ v smislu zgoraj navedenega člena. (
40
) Conseil constitutionnel (ustavni svet, Francija) pa je, nasprotno, vedno presojal, da pravosodni organ, ki zagotavlja spoštovanje individualne svoboščine, vključuje hkrati sodnike in tožilce ter da nadzor prvih 48 ur policijskega pridržanja s strani državnega tožilstva ni v nasprotju s Constitution (ustava). (
41
) Temu moram dodati, da čeprav je Sodišče francoskemu državnemu tožilstvu priznalo status pravosodnega organa, je to storilo izključno v posebnem okviru izdaje evropskega naloga za prijetje v smislu člena 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584. Sodišče je presodilo, da državni tožilci, ki imajo v Franciji status pravosodnega osebja, pri opravljanju nalog, povezanih z izdajo tega naloga, delujejo neodvisno. (
42
)
58.
Onkraj pravnega relativizma pri opredelitvi pravosodnega organa, vključno znotraj iste države, in s tem povezane ugotovitve objektivne težave, ki iz tega izhaja za razumevanje nacionalnega pravnega sistema, se mi v tem okviru zdi težko ugotoviti, da bi preventivni nadzor, ki ga izvaja francosko državno tožilstvo in ga v obravnavanem primeru ni bilo, lahko sam po sebi zagotavljal učinkovitost varstva, zagotovljenega z Direktivo 2012/13.
59.
Na drugem mestu, iz pisnih in ustnih stališč francoske vlade izhaja, da je pravica do odvetnika zagotovljena med celotnim kazenskim postopkom, (
43
) kar sicer v tej zadevi ne sproža razprave, ter da to pravico omogočajo mehanizmi pravne pomoči, ki osebam brez sredstev ali s skromnimi prihodki omogočajo, da država v celoti ali delno prevzame stroške postopka, med drugim nagrado odvetnika, in mehanizmi določitve zagovornika po uradni dolžnosti, s katerimi predsednik odvetniške zbornice ali predsednik sodišča določi odvetnika, da ta posamezniku pomaga v okviru kazenskega postopka, bodisi na zahtevo posameznika, ker ta odvetnika nima ali ni imel časa izbrati, bodisi ker postopek zahteva navzočnost odvetnika in ga posameznik nima.
60.
Glede vloge odvetnika poudarjam, da lahko odvetnik po vsakem razgovoru s pridržano osebo in vsakem zaslišanju ali soočenju, na katerem je navzoč, predloži pisna stališča, ki se vložijo v spis postopka, in jih naslovi na državnega tožilca med trajanjem policijskega pridržanja. Predvsem pa lahko odvetnik vpogleda v zapisnik o seznanitvi s policijskim pridržanjem in s tem povezanimi pravicami, kar mu omogoča, da preveri spoštovanje teh pravic, tudi s časovnega vidika. (
44
)
61.
Na glavni obravnavi za izdajo meritorne sodbe (
45
) je navzočnost odvetnika obvezna v nekaterih postopkih, kot so postopki s takojšnjo privedbo, ki vključujejo izdajo sodbe v zelo kratkem času po očitanih dejanjih, postopkih s predhodnim priznanjem krivde in postopkih pred cour d’assises (kazensko porotno sodišče, Francija), ki sodi o hudih kaznivih dejanjih, ter v vseh kazenskih postopkih v zvezi z mladoletnimi osebami. Kadar navzočnost odvetnika ni obvezna, lahko obdolženi osebi na njeno pobudo pomaga ali jo zastopa odvetnik po njeni izbiri ali pa ta oseba zahteva zagovornika, določenega po uradni dolžnosti, po potrebi na sam dan obravnave. Spomniti je treba, da če obtoženec, ki se postopka ni udeležil in ni bil zastopan, ugovora ničnosti postopka ni podal na prvi stopnji, ima enako možnost v pritožbenem postopku.
62.
Na tretjem mestu, treba je poudariti, da uvodni člen CPP vsebuje odstavek, v skladu s katerim v kazenskih zadevah osebi ni mogoče izreči nobene obsodbe samo na podlagi izjav, ki jih je dala, ne da bi se lahko pogovorila z odvetnikom in dobila njegovo pomoč. Poleg tega in predvsem od zakona z dne 22. decembra 2021, ki je začel veljati 31. decembra 2021, zgoraj navedeni člen vsebuje nov odstavek, v skladu s katerim je „[v] zvezi s kaznivimi dejanji […] vsaka osumljena ali obdolžena oseba o pravici do molka o dejanjih, ki se ji očitajo, obveščena pred vsakršnim zbiranjem njenih pripomb in vsakršnim zaslišanjem, vključno za pridobivanje informacij o njeni osebnosti ali sprejetje varnostnega ukrepa, ko je prvič pred preiskovalnim organom, pravosodnim osebjem, sodiščem ali katero koli osebo ali službo, ki jo pooblasti pravosodni organ. Nobene obsodbe ni mogoče izreči samo na podlagi danih izjav, brez seznanitve z navedeno pravico.“
63.
Te določbe so bistvene, ker omogočajo samodejno odpravo nespoštovanja pravice osumljenih ali obdolženih oseb do obveščenosti o pravicah iz Direktive 2012/13, zlasti v zvezi s pravicama do pomoči odvetnika in do molka, saj „nevtralizirajo“ izjave zadevnih oseb, ki so bile nepravilno zbrane v fazi preiskave za namene presoje njihove kazenske odgovornosti.
64.
Na četrtem mestu, čeprav ni sporno, da sestava senata nima pristojnosti, da po uradni dolžnosti preizkusi ničnost nepravilno sestavljenih zapisnikov, mora iz ugotovljene nepravilnosti sklepati, da ti zapisniki nimajo dokazne moči. Člen 429 CPP, omenjen na obravnavi, tako določa, da ima zapisnik ali poročilo dokazno vrednost le, če je formalno pravilno ter če je njegov avtor opravljal svoje naloge in sestavil poročilo o zadevi, ki spada v njegovo pristojnost. (
46
) Nepravilni akti nimajo dokazne moči. Predložitveno sodišče bi moralo torej izločiti nepravilne procesne listine s tem, da bi jim odreklo vsakršno dokazno vrednost, pri čemer je treba ugotoviti, da izguba dokazne moči zapisnika ne izhaja iz razglasitve njegove ničnosti. Predložitveno sodišče bi se lahko glede na svojo presojo elementov v spisu, ki ostanejo veljavni, po svojem prepričanju odločilo, da obdolženca glede na okoliščine oprosti. Ugotoviti je treba, da ta določba omogoča izključitev informacij in dokazov, pridobljenih v nasprotju z določbami prava Unije, v tem primeru členov 3 in 4 Direktive 2012/13. Ugotovljena nepravilnost torej ne ostaja brez možnosti popravka. (
47
)
65.
Tako je očitno, da obstoj takih procesnih pravil v francoskem pravnem redu zagotavlja učinkovitost prava Unije in da prepoved, da predložitveno sodišče po uradni dolžnosti preizkusi ugovor ničnosti postopka zaradi prepozne seznanitve obeh obtožencev o njuni pravici do molka, kar je razlog za ničnost v zasebnem interesu, ne pomeni kršitve načela učinkovitosti, ker to pravilo samo po sebi ne more praktično onemogočati ali pretirano oteževati izvrševanja pravic, ki jih imajo osumljene ali obdolžene osebe na podlagi člena 3(1)(e) in člena 4(2) Direktive 2012/13 v povezavi s členom 8(2) te direktive.
66.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči ob upoštevanju člena 47 in člena 48(2) Listine. V zvezi s tem je dovolj ugotoviti, da kadar imajo posamezniki na zadevnem področju prava Unije na voljo pravno sredstvo, ki jim omogoča, da zagotovijo spoštovanje pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, kar se zdi, da velja za francoski pravni red, pravila nacionalnega prava, ki sodišču, pristojnemu za sojenje, preprečuje, da po uradni dolžnosti preizkusi ugovor ničnosti postopka zaradi kršitve določb, ki varujejo zasebni interes teh oseb, ni mogoče razlagati tako, da v smislu člena 52(1) Listine omejuje pravico do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja in pravico do obrambe, ki so zagotovljene s členom 47 in členom 48(2) Listine. (
48
)
67.
Tako predlagana razlaga prava Unije se mi zdi združljiva s sodno prakso Sodišča in ESČP v zvezi z vprašanjem preizkusa po uradni dolžnosti.
Evropska sodna praksa na področju preizkusa po uradni dolžnosti
Sodna praksa Sodišča
68.
Sodišče je v civilnih in upravnih sporih štelo, da pravo Unije, zlasti načelo učinkovitosti, načeloma ne zahteva, da nacionalna sodišča po uradni dolžnosti preizkusijo razlog glede kršitve določb tega prava, neodvisno od pomena teh določb za evropski pravni red, kadar bi jih preizkus tega razloga obvezoval, da prekoračijo meje spora, kot so ga razmejile stranke, in se oprejo na druga dejstva in okoliščine od tistih, ki jih je v utemeljitev predloga navedla stranka, ki ima interes, da se uporabijo navedene določbe. Ta omejitev pristojnosti nacionalnega sodišča je utemeljena z načelom, v skladu s katerim dajo pobudo za začetek postopka stranke, in zato nacionalno sodišče, kadar nacionalno postopkovno pravo zadevni stranki daje dejansko možnost navajati razlog, ki temelji na pravu Unije, lahko deluje po uradni dolžnosti le v izjemnih primerih, v katerih interes javnosti zahteva njegovo delovanje. (
49
)
69.
Sodišče je navedlo tudi, (
50
) da te sodne prakse ni mogoče izpodbijati s sodno prakso, ki izhaja iz sodb z dne 14. decembra 1995, Peterbroeck (C--312/93, EU:C:1995:437), in z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), ki sta omenjeni v predložitveni odločbi, ki jo označujejo okoliščine zadeve, v kateri je bila tožeči stranki v postopku v glavni stvari odvzeta možnost, da bi učinkovito zatrjevala neskladnost nacionalne določbe s pravom Unije, in ki je utemeljena s potrebo, da se potrošniku zagotovi učinkovita zaščita, kot je določena v Direktivi 93/13. (
51
)
70.
Ni sporno, da se je na področju nepoštenih pogojev začela razvijati uradna dolžnost nacionalnega sodišča v potrošniškem pravu, ki mu je bila podeljena pristojnost in nato dolžnost, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenega pogoja. (
52
) V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva 93/13, temelji na predpostavki, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. Glede na ta podrejeni položaj člen 6(1) te direktive določa, da nepošteni pogoji za potrošnika niso zavezujoči. Gre za zavezujočo določbo, katere namen je formalno ravnotežje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, ki je določeno s pogodbo, zamenjati z dejanskim ravnotežjem, tako da se med sopogodbeniki spet vzpostavi enakost. (
53
)
71.
V zvezi s tem mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, ter tako izravnati neravnotežje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, in to takoj, ko ima vse za to potrebne pravne in dejanske elemente. Poleg tega Direktiva 93/13, kot je razvidno iz njenega člena 7(1) v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo, državam članicam nalaga, naj zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklene prodajalec ali ponudnik. Sodišče je ob upoštevanju zahtev iz člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13, ki sta normativna kombinacija, ki v Direktivi 2012/13 nima ustreznika, navedlo, kako mora nacionalno sodišče zagotavljati varstvo pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi te direktive, hkrati pa pojasnilo, da varstvo potrošnikov ni absolutno. (
54
) Sodišče je tako pojasnilo, da na podlagi načela učinkovitosti ni mogoče zahtevati, da nacionalno sodišče ne samo nadomesti postopkovno opustitev potrošnika, ki ne pozna svojih pravic, temveč tudi v celoti nadomesti popolno pasivnost zadevnega potrošnika. (
55
)
72.
Predložitveno sodišče meni, da je zgoraj navedeno sodno prakso mogoče prenesti na postopek v glavni stvari, pri čemer se še posebej sklicuje na položaj podrejenosti, ki je skupen potrošnikom (
56
) in obtožencem, to pa je pristop, za katerega se mi zdi, da ga ni mogoče upoštevati. Spomniti moram, da postopek v glavni stvari spada na področje kazenskega prava, ki ni povezano s pogodbenimi obveznostmi in na katerem morata tako zakonodajalec kot sodišče zagotavljati usklajenost med preprečevanjem kršitev javnega reda, iskanjem storilcev kaznivih dejanj in kaznovanjem teh dejanj na eni strani ter temeljnimi pravicami obdolžene osebe na drugi strani, hkrati pa poskrbeti, da se postopek izvede v razumnem roku. Poleg tega si država v okviru izvajanja svoje pristojnosti za sankcioniranje prizadeva zaščititi ne samo interese žrtev kaznivih dejanj, temveč tudi splošnejše interese družbe, ki sestavljajo javni interes v širšem pomenu.
73.
V tem okviru je treba poudariti, da so bili od sprejetja Okvirnega sklepa 2002/584 na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah postopoma sprejeti pravni instrumenti, katerih usklajena uporaba je namenjena okrepitvi zaupanja držav članic v njihove nacionalne pravne rede, da bi se zagotovila priznanje in izvršitev sodb v kazenskih zadevah v Uniji s ciljem izognitve vsakršni nekaznovanosti storilcev kaznivih dejanj, (
57
) ob hkratnem zagotavljanju poštenosti kazenskega postopka. Direktiva 2012/13 je, kot je navedeno v njenih uvodnih izjavah 11, 12 in 14, del tega sklopa pravnih instrumentov, s katerimi se uresničuje načrt, ki ga je Svet leta 2009 sprejel za krepitev pravic osumljenih ali obdolženih oseb med celotnim kazenskim postopkom. (
58
) Skupni učinek teh instrumentov, skupaj z določbami Listine, EKČP in sodne prakse ESČP ter nacionalnimi mehanizmi, zagotavlja dejansko in široko varstvo zadevnim osebam, katerih status torej, vključno na ravni obveščenosti, ni primerljiv s statusom potrošnika v pogodbenem razmerju s prodajalcem ali ponudnikom. (
59
) V teh okoliščinah se mi zdi vsaka oblika prenosa rešitve, uporabljene za člen 6 Direktive 93/13, in sicer izenačevanja evropskega predpisa z notranjimi pravili javnega reda, na to zadevo izključena.
74.
Nazadnje je treba v tej fazi omeniti novejšo sodno prakso Sodišča v zvezi z vlogo sodišča v okviru, prvič, kazenskega postopka, ki temelji na informacijah ali dokazih, pridobljenih v nasprotju z zahtevami, ki izhajajo iz Direktive 2002/58/ES (
60
), in drugič, postopka nadzora pogojev za zakonitost pridržanja državljanov tretjih držav, ki izhajajo iz prava Unije.
75.
Na prvem mestu, Sodišče je presodilo, da člen 15(1) Direktive 2002/58, razlagan ob upoštevanju načela učinkovitosti, zahteva, da nacionalno kazensko sodišče v okviru kazenskega postopka zoper osebe, osumljene kaznivih dejanj, zavrne informacije in dokaze, pridobljene s splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, ki ni združljiva s pravom Unije, če te osebe ne morejo učinkovito podati stališča o teh informacijah in dokazih, ki izvirajo s področja, na katero se sodišče ne spozna, in ki lahko bistveno vplivajo na presojo dejanskega stanja. (
61
) Čeprav gre v tem primeru res za načelo učinkovitosti, uporabljeno v kazenskem postopku kot v zadevi v glavni stvari, se ta zadeva ne nanaša na dokaze, ki izvirajo s področja, na katero se sodišče ne spozna, in katerih dopustnost bi pomenila tveganje za spoštovanje načela kontradiktornosti in s tem za spoštovanje pravice do poštenega sojenja.
76.
Na drugem mestu, Sodišče je odločilo, da je treba člen 15(2) in (3) Direktive 2008/115/ES (
62
), člen 9(3) in (5) Direktive 2013/33/EU (
63
) in člen 28(4) Uredbe (EU) št. 604/2013 (
64
) v povezavi s členoma 6 in 47 Listine razlagati tako, da nadzor sodnega organa nad spoštovanjem pogojev za zakonitost pridržanja državljana tretje države, ki izhajajo iz prava Unije, temu organu obvezno narekuje, da po uradni dolžnosti na podlagi elementov iz spisa, s katerimi je seznanjen in kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku pred tem organom, izpostavi morebitno nespoštovanje pogoja za zakonitost, ki ga zadevna oseba ni uveljavljala. (
65
)
77.
Zdi se mi, da to rešitev narekuje poseben zakonodajni okvir, ki je bistveno drugačen od zakonodajnega okvira v obravnavani zadevi. Sodišče je najprej pojasnilo, da če pridržanje državljana tretje države pomeni grob poseg v pravico do svobode, določeno v členu 6 Listine, cilj takega ukrepa v smislu Direktive 2008/115, Direktive 2013/33 in Uredbe št. 604/2013 ni pregon ali kaznovanje kaznivih dejanj. Sodišče je nato in predvsem poudarilo, da se zakonodajalec Unije ni omejil na določitev skupnih materialnopravnih pravil o pogojih pridržanja, temveč je uvedel tudi skupne procesne standarde, katerih namen je zagotoviti, da v vsaki državi članici obstaja ureditev, ki pristojnemu sodnemu organu omogoča, da po potrebi po pregledu po uradni dolžnosti zadevno osebo izpusti, takoj ko se izkaže, da njeno pridržanje ni ali ni več zakonito. (
66
) Sodišče je poudarilo, da je pridržanje, ki ga odredi upravni organ, predmet sodnega nadzora bodisi po uradni dolžnosti bodisi na zahtevo zadevne osebe, medtem ko mora v zvezi z ohranitvijo ukrepa pristojni organ opraviti ta nadzor po uradni dolžnosti, tudi če zadevna oseba tega ne zahteva. V zakonodajnem okviru, v katerem je bila zadeva sodišču predložena po uradni dolžnosti, kadar je očitno, da pogoji za zakonitost pridržanja niso ali niso več izpolnjeni, kar se lahko kaže v postopku, ki se ga pridržana oseba ne bi udeležila, si je bilo teoretično težko predstavljati, da bo najdena drugačna rešitev od tega, da sodišče po uradni dolžnosti preizkusi nespoštovanje pogoja za zakonitost pridržanja, „ki ga zadevna oseba ni uveljavljala“.
78.
Ob upoštevanju te stroge ureditve ukrepa pridržanja, na katero sem opozoril zgoraj, je Sodišče zavrnilo svojo običajno sodno prakso v zvezi z neobstojem a priori obveznosti preizkusa po uradni dolžnosti v upravnem sporu, v katerem se uporablja načelo dispozitivnosti, in izvajanjem načela učinkovitosti. (
67
) Vendar v obravnavanem primeru taka ureditev s pravom Unije na postopkovni ravni očitno manjka, kar po mojem mnenju prepoveduje vsakršno obliko prenosa rešitve, uporabljene na področju sodnega nadzora pridržanja.
Sodna praksa ESČP
79.
Kadar ESČP preučuje očitek v zvezi s členom 6 EKČP, mora predvsem glede na okoliščine vsake zadeve ugotoviti, ali je bil kazenski postopek na splošno pošten. Spoštovanje zahtev po poštenem sojenju se torej presoja v vsakem primeru posebej z vidika vodenja postopka v celoti, in ne na podlagi posamične preučitve ene od točk ali stopenj postopka, čeprav ni mogoče izključiti, da je določen element tako odločilen, da je na njegovi podlagi mogoče presoditi poštenost postopka v začetni fazi. (
68
) Ob upoštevanju narave pravice, da stranka ne priča proti sebi, in pravice do molka to sodišče meni, da neseznanitev osumljene osebe s temi pravicami načeloma ne more biti utemeljena. Vendar mora to sodišče v primeru, da ta oseba ne bi bila obveščena o tej pravici, ugotoviti, ali je bil kljub tej pomanjkljivosti postopek kot celota pošten. (
69
)
80.
Ta celovita presoja lahko vključuje preverjanje učinkovitosti pravne pomoči, pravica do katere je zagotovljena v členu 6(3)(c) EKČP. ESČP meni, da sta v skladu z neodvisnostjo odvetništva od države za vodenje obrambe v bistvu odgovorna obdolženec in njegov odvetnik, ne glede na to, ali je ta določen po uradni dolžnosti ali ga plačuje njegova stranka. Če pa je nedelovanje zagovornika po uradni dolžnosti očitno ali so organi na drug način na to zadostno opozorjeni, morajo ti organi sprejeti ukrepe za zagotovitev, da ima obdolženec dejansko pravico do pravne pomoči. Dejstvo je, da država ne more biti odgovorna za vsako pomanjkljivost odvetnika, določenega za zagotavljanje pravne pomoči. (
70
)
81.
Odgovornost države se torej lahko uveljavlja, kadar odvetnik preprosto ne deluje za račun obdolženca (
71
) ali ne spoštuje povsem formalnega pravila za vložitev pravnega sredstva, ne da bi to bilo mogoče izenačiti z napačnim ravnanjem ali zgolj pomanjkljivostjo pri argumentaciji, ki ne more povzročiti te odgovornosti, saj je ESČP v okviru vseh okoliščin upoštevalo tudi dejstvo, da je pritožnik tujec, ki ne pozna jezika postopka in je soočen z obtožbami, ki lahko privedejo do dolge zaporne kazni. V tem zadnjem primeru je ESČP presodilo, da bi nacionalno sodišče lahko zagovornika po uradni dolžnosti pozvalo, naj dopolni ali popravi pravno sredstvo, namesto da je pritožbo razglasilo za nedopustno. (
72
)
82.
Poleg dejstva, da je naloga ESČP, da ob upoštevanju posebnih okoliščin vsake zadeve rešuje spore, ki so mu predloženi, in ne, da odloča in abstracto ali poenoti različne pravne sisteme, (
73
) poudarjam, da se zgoraj navedeni položaji, ki ustrezajo ozkemu pristopu, razlikujejo od okoliščin v postopku v glavni stvari. V zvezi s tem je treba poudariti, da sta pravica do obveščenosti o procesnih pravicah in pravica do molka osebni pravici, s katerimi imetniki prosto razpolagajo, tako da lahko samo obtoženci in njihovi svetovalci opredelijo obrambno strategijo, ki lahko vključuje nesklicevanje na kršitev teh pravic iz razlogov, ki jih poznajo zadevne osebe. (
74
) Tega položaja ni mogoče samega po sebi nujno izenačiti s položajem „očitnega nedelovanja“, ki od pristojnega sodišča zahteva pozitivne ukrepe. (
75
) Na glavni obravnavi sodišču ni treba nadomestiti strank pri izbiri njihovih obrambnih strategij.
Vmesni predlog
83.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj odloči, da člena 3 in 4 Direktive 2012/13 in člen 8(2) Direktive 2012/13 v povezavi s členom 47 in členom 48(2) Listine ter načeloma enakovrednosti in učinkovitosti ne nasprotujejo razlagi nacionalne določbe, ki sodišču v fazi sojenja, pred katero ni bila opravljena preiskava, preprečuje, da po uradni dolžnosti preizkusi kršitev pravice obdolžene osebe, da je obveščena o pravici do molka.
84.
Ne zdi se mi, da bi preučevanje nacionalnih pravnih redov (
76
) moralo privesti do druge razlage. Navzkrižni pogled na različne nacionalne pravne rede – daleč od tega, da bi odražal klasični summa divisio med akuzatornim in inkvizitornim sistemom, ki nakazuje pravzaprav pasivno oziroma aktivno vlogo sodišča – poudarja prepletenost teh dveh sistemov ter raznolikost in kompleksnost kazenskih postopkov, temelječih na kombinacijah pravil, zaradi katerih je primerjava kočljiva in celo relativna. Torej lahko nacionalni sistemi ne glede na to, ali določajo ali ne mehanizme včasih samodejnih sankcij za kršitve pravice do obveščenosti, ki temeljijo na pravilih o dopustnosti dokazov ali ničnosti nepravilnih procesnih aktov, bolj ali manj strogo opredeljujejo vlogo, ki jo ima obdolžena oseba in posledično sodišče pri izvajanju teh mehanizmov.
85.
Dejstvo ostaja, da celota upoštevanih nacionalnih pravnih redov potrjuje sistem prostega predlaganja dokazov, ki napotuje na svobodo sodišča pri presoji tega načela, in da imajo ti pravni redi, čeprav lahko sledijo različnim postopkovnim potem, isto skrb ali isti cilj, in sicer zagotoviti, da nepravilen procesni akt ne učinkuje, kot da bi izhajal iz kršitve pravice do obveščenosti zlasti o pravici do molka. Kot je bilo pravilno omejeno v „raziskovalnem poročilu“ 22/006, če sodišče formalno ne izloči dokaza, se kršitev postopka, storjena v okviru pridobitve tega dokaza, vedno lahko upošteva v okviru meritorne odločbe, kar zadeva dokazno vrednost tega dokaza, kar sem pravzaprav ugotovil v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov v zvezi s francoskim pravnim redom.
86.
Ali je zato potrebno in sploh primerno, da Sodišče sprejme rešitev, v kateri priznava možnost ali celo sodišču nalaga obveznost preizkusa po uradni dolžnosti, za katero je v sedanjem stanju nemogoče oceniti vse posledice za prefinjene strukture nacionalnih postopkov, ki vse izražajo prizadevanje za ravnovesje – ki ga je tako težko najti – med potrebami kaznovanja kaznivih dejanj in pravicami obdolženih oseb do poštenega sojenja, (
77
) in za nacionalne organizacije sodstva (
78
)? Poleg tega je izvajanje preizkusa po uradni dolžnosti s strani sodišča očitno možno samo ob strogem spoštovanju načela kontradiktornosti, kar se bo lahko odrazilo v podaljšanju postopka. (
79
)
87.
Taka rešitev se mi ne zdi potrebna za potrditev legitimnosti vzajemnega zaupanja, ki ga predpostavlja vzajemno priznavanje. Ni sporno, da je pravo Unije na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah postalo posebej obsežno, tako da se je zdaj mogoče sklicevati na obsežen skupni pravni red ali dediščino, ki sta omogočila navzgornjo usklajenost nacionalnih pravnih sistemov na področju varstva procesnih pravic osumljenih ali obdolženih oseb in resničen napredek pri povezovanju teh sistemov v Uniji. V tem okviru je treba poudariti, kot je to na eni strani storila francoska vlada, da v obravnavani zadevi težava ni v tem, da se v okviru meddržavnega psevdotekmovanja najde nacionalni sistem, ki zagotavlja najboljše varstvo teh pravic, (
80
) in kot je to na drugi strani storila pravna teorija, da ne obstaja subjektivna pravica do sistema, ki najbolje varuje individualne pravice. (
81
)
88.
Glede vprašanja, v katerem so izražene posebnosti nacionalnih pravnih sistemov, ki so se jih avtorji Pogodb zavezali ohranjati, (
82
) in razlage direktive, ki osumljenim ali obdolženim osebam ali njihovemu odvetniku dobesedno pridržuje skrb, da zagotovijo kaznovanje kršitev pravic iz te direktive, se mi zdi, da mora Sodišče izkazati previdnost in skrbeti za sprejemljivost svojega odgovora v nacionalnih pravnih sistemih. (
83
) Po mnenju francoskega razsvetljenskega filozofa in pisatelja Montesquieuja „je včasih treba spremeniti nekatere zakone. Vendar je to redko; in ko se zgodi, je treba to storiti s trepetajočo roko.“ (
84
) Ta prošnja bi v obravnavanem primeru in uporabljena za dejanje sodne prakse vsekakor morala privesti do zavrnitve rešitve v zvezi z obveznostjo preizkusa po uradni dolžnosti, ki bi še povečala obseg nalog nacionalnih sodišč, ki se spopadajo s hkratno uporabo nacionalnih standardov, primarnega prava in sekundarne zakonodaje Unije, med drugim Listine, ter pravil iz konvencij, kot je EKČP, ki se izvajajo v institucionalnih razmerah, za katere so značilne velike razlike, (
85
) in povzročajo tveganje nastanka odgovornosti glede na njihovo obveznost zagotavljanja zakonitosti. Vendarle je – naj na kratko spomnim na neizogiben človeški dejavnik v sodnem postopku – sodnik prav tako zmotljiv kot drugi udeleženci sojenja v kazenski zadevi, ki se jim ne sme odvzeti občutek za odgovornost.
Predlog
89.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (kazensko sodišče v kraju Villefranche‑sur-Saône, Francija) odgovori:
Člena 3 in 4 ter člen 8(2) Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku v povezavi s členom 47 in členom 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter načeloma enakovrednosti in učinkovitosti
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo razlagi nacionalne določbe, ki sodišču v fazi sojenja, pred katero ni bila opravljena preiskava, preprečuje, da po uradni dolžnosti preizkusi kršitev pravice obdolžene osebe, da je obveščena o pravici do molka, če nacionalna procesna pravila zagotavljajo na eni strani pravico osumljenih ali obdolženih oseb do odvetnika pred fazo sojenja in v tej fazi ter na drugi strani upoštevanje nezakonitosti procesnih dejanj ali dokazov, opravljenih ali pridobljenih v nasprotju s to pravico, prek mehanizma ničnosti ali nedopustnosti teh dejanj in dokazov ali pri presoji njihove dokazne moči.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Izjava št. 52, ki je vključena v Lizbonsko pogodbo in jo je podpisalo 16 od 27 držav članic.
(
3
)	Weyembergh, A., „L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne“, Archives de politique criminelle, št. 26, ur. Pédone, 2004 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004-1-page-37.htm).
(
4
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1).
(
5
)	Cour de cassation (kasacijsko sodišče), 6. februar 2018, kasacijska pritožba št. 17-82826.
(
6
)	C‑312/93, EU:C:1995:437.
(
7
)	Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
(
8
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1).
(
9
)	Izraz „razglasitev ničnosti postopka“ lahko povzroča zmedo, ker je v skladu z ustaljeno sodno prakso Cour de cassation (kasacijsko sodišče) obseg razglasitve ničnosti, ki je predmet presoje sodišča, odvisen od merila akta, ki je nujna podpora. Povedano drugače, razglasitev ničnosti velja le za dejanja, pri katerih je akt ali listina, ki je razglašena za nično, „nujna podpora“ (glej zlasti sodbo z dne 15. oktobra 2003, pritožba št. 03-82.683).
(
10
)	Sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točki 51 in 52).
(
11
)	Sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 53).
(
12
)	Glej po analogiji sodbo z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika v primeru nenavzočnosti) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točke od 24 do 26), v zvezi s členom 2(1) Direktive 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1), v katerem je področje uporabe te direktive opredeljeno s skoraj enakimi besedami kot v členu 2(1) Direktive 2012/13 (sodba z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 38)).
(
13
)	Sodba z dne 23. novembra 2021, IS (Nezakonitost predložitvene odločbe) (C‑564/19, EU:C:2021:949, točka 121).
(
14
)	ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 272).
(
15
)	Tudi če v členu 6 EKČP nista izrecno omenjena, sta pravica do molka in privilegij zoper samoobtožbo splošno priznana mednarodna standarda, ki sta v središču pojma „pošteno sojenje“, potrjenega v tem členu. Ker je namen EKČP zagotoviti ne teoretične in iluzorne, temveč konkretne in učinkovite pravice, ESČP meni, da je s pravico, da stranka ne priča proti sami sebi, pravico do molka in pravico do pravne pomoči neločljivo povezano, da ima vsak „obdolženec“ v smislu navedenega člena 6 pravico biti obveščen o teh pravicah (ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točki 266 in 272)).
(
16
)	ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 266).
(
17
)	Spomniti moram, da čeprav je v okviru postopka sodelovanja iz člena 267 PDEU predložitveno sodišče svoje vprašanje formalno omejilo samo na razlago določene določbe prava Unije, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču poda vse vidike razlage tega prava, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se navedeno sodišče v svojih vprašanjih nanje sklicuje ali ne. Tako mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izluščiti elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora o glavni stvari (sodba z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 37)).
(
18
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 42).
(
19
)	Sodba z dne 13. septembra 2018, UBS Europe in drugi (C‑358/16, EU:C:2018:715, točka 50).
(
20
)	Sodba z dne 23. novembra 2021, IS (Nezakonitost predložitvene odločbe) (C‑564/19, EU:C:2021:949, točka 101).
(
21
)	To pojasnilo se mi zdi potrebno za opredelitev postopka v glavni stvari, ki ga ureja člen 385, prvi odstavek, CPP.
(
22
)	Z zanimanjem ugotavljam, da lahko zakonodajalec na podlagi člena 82(2) PDEU sprejme tudi minimalna pravila o dopustnosti dokazov med državami članicami (točka (a)), pravicah žrtev kaznivih dejanj (točka (c)) in posebnih vidikih kazenskega postopka, ki niso tisti iz točk od (a) do (c) te določbe, pod pogojem, da so bili ti vidiki predhodno opredeljeni v sklepu, ki ga Svet sprejme soglasno po odobritvi Parlamenta. Pogoje za sprejetje te tretje vrste pravil je treba poudariti. Enako velja za odstavek 3 tega člena 82 o možnosti, da član Sveta nasprotuje osnutku direktive, s katerim bi se po njegovem mnenju kršila temeljna načela njegovega kazenskopravnega sistema.
(
23
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, točki 36 in 54), in po analogiji sodbo z dne 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, točka 47).
(
24
)	Sodba z dne 11. marca 2020, SF (Evropski nalog za prijetje – Jamstvo vrnitve v izvršitveno državo) (C‑314/18, EU:C:2020:191, točki 35 in 36).
(
25
)	Mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točki 191 in 192).
(
26
)	Okvirni sklep Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL 2009, L 81, str. 24), v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584. Sodišče je v sodbi z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti v pravosodnem sistemu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), priznalo možnost, da izvršitveni pravosodni organ ustavi postopek predaje v primeru zatrjevanega posega v temeljno pravico zadevne osebe do poštenega sojenja na podlagi dvostopenjskega nadzora, in sicer ugotovitve na podlagi objektivnih, zanesljivih, natančnih in ustrezno posodobljenih elementov v zvezi z delovanjem pravosodnega sistema v odreditveni državi članici, da obstajajo sistemske ali vsaj splošne pomanjkljivosti, ki vodijo v resnično nevarnost kršitve bistvene vsebine te pravice, in če je tako, konkretne preveritve, da obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo za to osebo v primeru predaje v to državo obstajala taka nevarnost. Zelo velika strogost tega nadzora dokazuje pomen in moč načela vzajemnega priznavanja, katerega namen je zagotoviti izvrševanje obsodb, kot so bile izrečene.
(
27
)	Okvirni sklep Sveta z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL 2008, L 327, str. 27). Razlog za neizvršitev evropskega naloga za prijetje, upoštevan v sodbi z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti v pravosodnem sistemu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), bi smiselno pomenil razlog za nepremestitev na podlagi Okvirnega sklepa 2008/909.
(
28
)	Okvirni sklep Sveta z dne 24. julija 2008 o upoštevanju obsodb med državami članicami Evropske unije v novem kazenskem postopku (UL 2008, L 220, str. 32). Glej sodbo z dne 5. julija 2018, Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, točki 37 in 38).
(
29
)	Uporaba teh dveh načel je omenjena v točki 19 predložitvene odločbe.
(
30
)	Glej po analogiji sodbo z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 78).
(
31
)	Glej točko 8 predložitvene odločbe.
(
32
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi (od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 49); z dne 27. junija 2013, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, točki 35 in 36), in z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 75).
(
33
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 76). Poudariti je treba, da nacionalna pravila javnega reda, ki se nanašajo na organizacijo, sestavo in pristojnost sodišč ter katerih neupoštevanje mora sodišče preizkusiti po uradni dolžnosti, očitno nimajo podobnega predmeta kot zadevne določbe prava Unije (glej sodbi z dne 7. junija 2007, van der Weerd in drugi (od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točki 29 in 30), in z dne 17. marca 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175)).
(
34
)	Sodba z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 62).
(
35
)	Sodbe z dne 14. decembra 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, točka 14); z dne 7. junija 2007, van der Weerd in drugi (od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točka 33), in z dne 11. septembra 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, točka 42).
(
36
)	Sodba z dne 28. junija 2022, Komisija/Španija (Kršitev prava Unije s strani zakonodajalca) (C‑278/20, EU:C:2022:503, točki 59 in 60).
(
37
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, točka 37).
(
38
)	V skladu s členom 31 CPP državno tožilstvo ob spoštovanju načela nepristranskosti izvaja kazenski pregon in zahteva uporabo zakona. V okviru svojih nalog vodenja kriminalistične policije v skladu s členom 39-3 CPP je pristojno za nadzor zakonitosti sredstev, ki jih uporabljajo preiskovalci, in zagotavlja, da so preiskave namenjene ugotavljanju resnice in se opravljajo za namene obremenitve in razbremenitve, ob spoštovanju pravic žrtve, ovaditelja in osumljenca.
(
39
)	ESČP, 29. marec 2010, Medvedyev in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2010:0329JUD000339403), in 23. november 2010, Moulin proti Franciji (CE:ECHR:2010:1123JUD003710406).
(
40
)	Sodbi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) z dne 15. decembra 2010 (pritožba št. 10-83.674) in z dne 18. januarja 2011 (pritožba št. 10-84.980).
(
41
)	Conseil constitutionnel (ustavni svet), 30. julij 2010, prednostno vprašanje o ustavnosti št. 2010‑14/22.
(
42
)	Sodba z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državna tožilca v Lyonu in Toursu) (C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, točke od 52 do 58).
(
43
)	Sodišče je v sodbi z dne 26. junija 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone in drugi (C‑305/05, EU:C:2007:383, točka 31), opozorilo, da v skladu s sodno prakso ESČP pojem „pošteno sojenje“ iz člena 6 EKČP sestavljajo različni elementi, ki obsegajo zlasti pravice obrambe, načelo enakosti orožij, pravico do dostopa do sodišča in pravico do dostopa do odvetnika, tako v civilnih kot v kazenskih zadevah.
(
44
)	Glej člena 63-4-3 in 64-4-3 CPP.
(
45
)	Poudariti je treba, da v primeru pregona z vabilom na obravnavo, določenega v členu 390-1 CPP, tako kot v primeru obeh zadevnih obtožencev, člen 388-4 CPP določa, da odvetniki strank lahko vpogledajo v spis postopka v sodnem tajništvu sodišča od izdaje vabila dalje ali najpozneje dva meseca po vročitvi vabila ter da lahko stranke ali njihov odvetnik na njihovo zahtevo dobijo kopijo listin iz spisa.
(
46
)	Glej Murbach-Vibert, M., in Payen, H., „Relevé d’office des nullités et office du juge pénal“, AJ Pénal, Lyon, 2018, str. 403. Zapisniki o dejanjih, kot je zaslišanje ali preiskava vozila, veljajo načeloma zgolj kot informacije in so torej samo en dokaz med drugimi elementi v spisu, brez večje vrednosti. Tako lahko sodišče o njih prosto presoja, stranke pa jih lahko svobodno izpodbijajo v okviru kontradiktorne razprave pred sodiščem, pristojnim za sojenje.
(
47
)	Kot bomo videli v nadaljevanju pri primerjalni analizi pravnih redov držav članic, ta določba francoskega prava spada med mehanizme, ki jih te različne države poznajo in ki omogočajo upoštevanje nezakonitosti procesnih dejanj ali dokazov, opravljenih oziroma pridobljenih v nasprotju s procesnimi pravicami osumljenih ali obdolženih oseb, v okviru mehanizmov ničnosti ali nedopustnosti in/ali pri presoji dokazne moči teh dejanj ali dokazov.
(
48
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 57), in z dne 7. julija 2022, F. Hoffmann-La Roche in drugi (C‑261/21, EU:C:2022:534, točka 57).
(
49
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 7. junija 2007, van der Weerd in drugi (od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točka 41), in z dne 26. aprila 2017, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, točki 32 in 33). Generalni pravobranilec P. Mengozzi je v sklepnih predlogih v zadevi Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3, točka 42), ki se je nanašala na tožbo zoper odločbo o prepovedi prebivanja, ki je napredovala do postopka s kasacijsko pritožbo, menil, da predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje o obsegu načela učinkovitosti, ker „[o]koliščina, da upravno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev pravice do izjave in se prvič uveljavlja pred tem sodiščem, ne more preučiti po uradni dolžnosti ali ga mora zavreči kot nedopustnega, […] nikakor ne pomeni, da nacionalna postopkovna pravila onemogočajo ali pretirano otežujejo sklicevanje na tako pravico pred nacionalnimi sodišči. V skladu s sodno prakso Sodišča je z vidika načela učinkovitosti pomembno, da imajo stranke dejansko možnost pri nacionalnem sodišču navajati razlog, ki temelji na pravu Unije. […] Z drugimi besedami, to načelo od nacionalnega sodišča ne zahteva, da nadomesti nedejavnost ali opustitev ukrepanja strank, ker so na podlagi nacionalnih postopkovnih pravil dejansko imele možnost navesti razlog, ki se nanaša na kršitev prava Unije. Ker je v obravnavanem primeru gotovo tako in je poleg tega tožečo stranko v postopku v glavni stvari odvetnik zastopal že od vložitve tožbe na prvi stopnji, uporaba načela učinkovitosti ne pomeni, da mora predložitveno sodišče po uradni dolžnosti preučiti razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do izjave, neodvisno od njenega pomena za pravni red Unije.“ Poudariti moram, da je Sodišče v sodbi z dne 17. marca 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, točka 28), izrecno sledilo tem sklepnim predlogom s tem, da je navedlo, da „se v postopku v glavni stvari postavlja vprašanje, ki ni povezano s spoštovanjem načela učinkovitosti, temveč izključno načela enakovrednosti“.
(
50
)	Sodba z dne 7. junija 2007, van der Weerd in drugi (od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točki 39 in 40).
(
51
)	Pravna podlaga te direktive je nekdanji člen 100 A Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti, ki je določal sprejetje ukrepov za približevanje določb zakonov in drugih predpisov v državah članicah, katerih predmet je vzpostavitev in delovanje notranjega trga.
(
52
)	Cour de cassation (kasacijsko sodišče), „Contentieux des clauses abusives: illustration d’un dialogue des juges“, Recueil annuel des études, La Documentation française, 2022.
(
53
)	Sodbi z dne 11. marca 2020, Lintner (C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 23), in z dne 17. maja 2022, SPV Project 1503 in drugi (C‑693/19 in C‑831/19, EU:C:2022:395, točki 51 in 52). Sodišče je presodilo, da je glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki je z Direktivo 93/13 zagotovljeno potrošnikom, treba člen 6 te direktive šteti za določbo, enakovredno nacionalnim pravilom, ki imajo v nacionalnem pravnem redu status določb javnega reda, ki nacionalnemu sodišču omogoča, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenega pogoja (sodba z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točke od 44 do 46)).
(
54
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 17. maja 2022, SPV Project 1503 in drugi (C‑693/19 in C‑831/19, EU:C:2022:395, točke od 53 do 55 in 58).
(
55
)	Sodbe z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 41); z dne 17. maja 2022, SPV Project 1503 in drugi (C‑693/19 in C‑831/19, EU:C:2022:395, točka 60), in z dne 30. junija 2022, Profi Credit Bulgaria (Pobot po uradni dolžnosti v primeru nepoštenega pogoja) (C‑170/21, EU:C:2022:518, točka 48).
(
56
)	Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da so se pristojnosti, priznane nacionalnemu sodišču, štele za nujne za zagotovitev učinkovitega varstva potrošnikov, zlasti ob upoštevanju nezanemarljivega tveganja, da ti ne poznajo svojih pravic ali da imajo težave pri njihovem izvajanju. Sodišče je presodilo, da so v sporih, katerih vrednost je pogosto omejena, nagrade odvetnika lahko višje od zadevnega interesa, kar lahko skupaj z nemožnostjo zaprositi za brezplačno pravno pomoč potrošnike odvrne od tega, da bi se branili pred uporabo nepoštenega pogoja.
(
57
)	Sodba z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državna tožilca v Lyonu in Toursu) (C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, točka 43).
(
58
)	Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1), Direktiva 2013/48, Direktiva 2016/343 in Direktiva (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (UL 2016, L 297, str. 1).
(
59
)	Ugotavljam, da je po presoji ESČP v fazi preiskave obdolženec pogosto v posebej ranljivem položaju in da je v večini primerov to ranljivost mogoče primerno odtehtati le s pomočjo odvetnika (ESČP, 27. november 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točki 52 in 54), in ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 253)), pri čemer je treba spomniti, da je dostop do odvetnika zagotovljen z Direktivo 2013/48 in nacionalnim pravom.
(
60
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 514), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 11) (v nadaljevanju: Direktiva 2002/58).
(
61
)	Sodbi z dne 6. oktobra 2020, La Quadrature du Net in drugi (C‑511/18, C‑512/18 in C‑520/18, EU:C:2020:791, točke od 226 do 228), in z dne 2. marca 2021, Prokuratuur (Pogoji za dostop do podatkov o elektronskih komunikacijah) (C‑746/18, EU:C:2021:152, točka 44).
(
62
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98).
(
63
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (UL 2013, L 180, str. 96).
(
64
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31).
(
65
)	Sodba z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid in X (Preverjanje pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 94).
(
66
)	Sodba z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid in X (Preverjanje pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točki 83 in 85).
(
67
)	Sodba z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid in X (Preverjanje pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točke 74, 86 in 94).
(
68
)	ESČP poudarja, da se očitek kršitve pravic, ki so izrecno ali implicitno določene v členu 6 EKČP, v fazi preiskave v kazenskem postopku običajno konkretizira v fazi sojenja ob razpravi o dopustitvi zbranih dokazov in da mora, čeprav mu načeloma ni treba odločiti o dopustnosti nekaterih vrst dokazov, preučiti, ali je bil postopek, vključno s tem, kako so bili dokazi zbrani, kot celota pošten. V ta namen ESČP upošteva različne dejavnike in zlasti zakonski mehanizem, ki ureja postopek pred fazo sojenja in dopustnost dokazov v tej fazi, ter spoštovanje oziroma nespoštovanje tega mehanizma, možnost ali nemožnost pritožnika, da izpodbija pristnost zbranih dokazov in nasprotuje njihovi predložitvi, uporabo dokazov in posebej vprašanje, ali so ti dokazi sestavni ali pomemben del obremenilnih dokazov, na katerih temelji obsodba, pa tudi moč drugih elementov v spisu in obstoj drugih jamstev v notranjem pravu in praksi (ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točki 254 in 274)).
(
69
)	ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točke 250, 251 in 273).
(
70
)	ESČP, 19. december 1989, Kamasinski proti Avstriji (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, točka 65); ESČP, 24. november 1993, Imbrioscia proti Švici (CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, točka 41), in ESČP, 26. julij 2011, Huseyn in drugi proti Azerbajdžanu (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, točka 180).
(
71
)	ESČP, 13. maj 1980, Artico proti Italiji, CE:ECHR:1980:0513JUD000669474, točki 33 in 36.
(
72
)	ESČP, 10. oktober 2002, Czekalla proti Portugalski (CE:ECHR:2002:1010JUD003883097, točke 65, 66, 68 in 71). ESČP je v sodbi z dne 20. januarja 2009, Güveç proti Turčiji (CE:ECHR:2009:0120JUD007033701, točka 131), izjemoma uporabilo svojo sodno prakso v zvezi z učinkovitostjo pravne pomoči v primeru, ko je to pomoč zagotavljal zasebni odvetnik, vendar v povsem drugačnih okoliščinah kot v obravnavani zadevi. Ob upoštevanju mladosti pritožnika (15 let), teže kaznivih dejanj, ki jih je bil obdolžen (zlasti dejavnosti za odcepitev od nacionalnega ozemlja, ki so se takrat kaznovale s smrtno kaznijo), očitno protislovnih trditev, ki sta jih proti njemu podala policija in obremenilna priča, dejstva, da ga je odvetnik (ki se ni udeležil več obravnav) očitno slabo zastopal, in številnih odsotnosti pritožnika na obravnavah je ugotovilo, da bi sodišče, pristojno za sojenje, moralo takoj ukrepati, da bi pritožniku zagotovilo učinkovito pravno zastopanje.
(
73
)	ESČP, 9. november 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 148).
(
74
)	V zvezi s tem se je mogoče sklicevati na procesni akt, ki je nepravilen, vendar napeljuje na nedolžnost obtoženca, ali ki nikakor ne zadostuje za dokaz te nedolžnosti glede na druge veljavne dokaze v spisu, ali na položaj obtoženca, ki je že pred obravnavo povrnil škodo žrtvi in želi na obravnavi priznati svojo kazensko odgovornost.
(
75
)	Ta ugotovitev velja neodvisno od v predložitveni odločbi neopredeljenega statusa svetovalcev obeh obtožencev, to je odvetnikov, ki so bili določeni za namene pravne pomoči ali ki jih plačujeta ta obtoženca. Toženi stranki v postopku v glavni stvari sta se na obravnavi večkrat sklicevali na sodbo ESČP z dne 7. oktobra 2008, Bogumil proti Portugalski (CE:ECHR:2008:1007JUD003522803, točke od 46 do 50), v zvezi z osebo, ki ji je pomagal odvetniški pripravnik in nato zagovornik po uradni dolžnosti, ki se je v postopku pojavil samo zato, da bi zaprosil za razrešitev in zamenjavo z novo zagovornico po uradni dolžnosti, ki je bila določena na dan obravnave in je lahko spis preučevala le malo več kot pet ur, kar je premalo za resno zadevo, ki se lahko konča s težko obsodbo. V teh okoliščinah, ki nimajo nikakršne zveze z obravnavano zadevo, je ESČP presodilo, da bi nacionalno sodišče lahko razpravo na lastno pobudo preložilo.
(
76
)	Glej raziskovalno poročilo 22/006 o uradni dolžnosti kazenskega sodišča v primeru kršitve pravice obdolžene osebe do obveščenosti o njenih procesnih pravicah, ki ga je v okviru te zadeve na zahtevo Sodišča pripravil Direktorat Sodišča za raziskave in dokumentacijo. Upoštevati je treba samo tisti del tega poročila, ki se nanaša na fazo sojenja, pred katero ni opravljena preiskava, ki ustreza zadevi v glavni stvari. Poleg dejstva, da se ta dokument nanaša samo na pravne rede 19 držav članic, njegova vsebina izkazuje objektivno težavo pri razumevanju nacionalnih pravnih sistemov, glede na povezavo procesnih pravil in organizacije sodstva, s tem povezanih zakonodajnih določb in nacionalnih sodnih praks, ki so včasih protislovne, ter komentarjev pravnih teoretikov.
(
77
)	V zvezi s tem se v celoti strinjam z ugotovitvijo ESČP, da sojenje v kazenski zadevi na splošno vključuje kompleksno medsebojno delovanje različnih vidikov kazenskega postopka (ESČP, 13. september 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 274)).
(
78
)	Sklicujem se na bojazni irske vlade glede vpliva preizkusa po uradni dolžnosti na kazenski sistem, v katerem je velika večina zadev obravnavana v okviru poenostavljenih postopkov na podlagi priznanja krivde, ki je vzrok za organizacijo, ki vključuje majhno število sodnikov v primerjavi s številom odvetnikov.
(
79
)	Poleg potrebnega zaslišanja organa pregona bi bilo potrebno zaslišanje žrtev kaznivih dejanj, ki jim morajo države članice v skladu z Direktivo 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ (UL 2012, L 315, str. 57) zagotoviti možnost, da sodelujejo v kazenskem postopku in zlasti da so zaslišane med postopkom ter da predložijo dokaze. Tako si je mogoče predstavljati položaj žrtve, ki lahko prebiva v drugi državi članici od tiste, v kateri je bilo kaznivo dejanje storjeno in se preganja, ki se postopka ni udeležila in je pisno zahtevala odškodnino od domnevnega storilca kaznivega dejanja. Spoštovanje kontradiktornosti bi moralo privesti do odložitve sojenja in posledične razprave o usodi obdolžene osebe, da se zagotovi njena navzočnost na datum preložene obravnave, ter do morebitnega pripora te osebe do sojenja, čeprav bi bila ta lahko glede na svojo sodno preteklost še vedno upravičena do preizkusne dobe, ki spremlja naložitev kazni zapora.
(
80
)	Ali je treba šteti, da je francosko pravo zaradi prepovedi preizkusa po uradni dolžnosti manj zaščitniško kot drug pravni red, ki določa tak preizkus, vendar ne vključuje pravila, potrjenega v zgoraj navedenem pravu, da morajo imeti obdolžene osebe ali njihov odvetnik zadnji besedo v sojenju v kazenski zadevi?
(
81
)	Weyembergh, A., „L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne“, Archives de politique criminelle, št. 26, ur.. Pédone, 2004, str. 60 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004-1-page-37.htm). Poudariti moram, da je Sodišče v sodbi z dne 26. februarja 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, točke od 55 do 64), ob upoštevanju načel vzajemnega zaupanja in priznavanja štelo, da je avtomatičnost predaje osebe, obsojene v odsotnosti, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, potrebna, tudi če izvršitvena država članica v svojem ustavnem redu razvije zahtevnejše razumevanje pravice do poštenega sojenja.
(
82
)	Odgovor, ki ga mora dati Sodišče, mora vključevati tudi člen 51(2) Listine, v skladu s katerim ta listina ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti „ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah“. Razlaga upoštevnih določb Direktive 2012/13 z vidika členov 47 in 48 Listine zato ne more privesti do pretiranega poseganja v nacionalne pravne rede.
(
83
)	Ugotavljam, da Sodišče, čeprav je bilo k temu večkrat pozvano v sklepnih predlogih generalnih pravobranilcev, po mojem vedenju razloga v zvezi s kršitvijo pravice do obrambe ni opredelilo kot razlog javnega reda, ki bi ga zato sodišče Unije lahko preučilo ali moralo preučiti po uradni dolžnosti. Poleg tega v sodbi z dne 17. marca 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175), iz temeljne narave splošnega načela spoštovanja pravice do obrambe v pravu Unije ni sklepalo, da mora biti to izenačeno z nacionalnimi pravili javnega reda, ki načeloma zahtevajo, da sodišče v primeru njihove kršitve opravi preizkus po uradni dolžnosti, in ki so v nacionalnem pravu enako pomembna.
(
84
)	Perzijska pisma, pismo 79.
(
85
)	Glej poročilo Komisije Sveta Evrope za učinkovitost pravosodja iz leta 2022 (https://www.coe.int/fr/web/cepej/cepej-work/evaluation-of-judicial-systems).