Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 21. maja 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Evropski nalog za prijetje – Postopki predaje med državami članicami – Fakultativni razlogi za neizvršitev – Člen 4, točka 6 – Zaveza izvršitvene države članice, da bo izvršila kazen v skladu s svojim nacionalnim pravom – Okvirni sklep 2008/909/PNZ – Vzajemno priznavanje sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti – Razlogi za nepriznanje in neizvršitev – Člen 9(1)(i) – Zadevna oseba, ki ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z obsodbo – Obveščanje o datumu obravnave in kraju, ki sta določena za to sojenje – Prostovoljna in nedvoumna odpoved zadevne osebe, da je osebno navzoča na navedenem sojenju – Presoja pristojnega organa države članice izvršiteljice – Obveznost skladne razlage “
V zadevi C‑95/24 [Khuzdar](i),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte d’appello di Napoli (višje sodišče v Neaplju, Italija) z odločbo z dne 6. februarja 2024, ki je na Sodišče prispela 6. februarja 2024, v postopku v zvezi z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper
ATAU,
ob udeležbi
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, E. Regan (poročevalec), D. Gratsias, B. Smulders in N. Fenger, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: C. Di Bella, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. maja 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za ATAU L. Migliaccio, A. Scardamaglio in C. Sgariglia, avvocati,
–        za italijansko vlado S. Fiorentino in G. Palmieri, agenta, skupaj s S. Faracijem in A. Trimbolijem, avvocati dello Stato,
–        za romunsko vlado E. Gane, L. Ghiță in A. Wellman, agentke,
–        za Evropsko komisijo H. Leupold, F. Tomat in J. Vondung, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL 2009, L 81, str. 24) (v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584), ter člena 9(1)(i) in člena 25 Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL 2008, L 327, str. 27), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299 (v nadaljevanju: Okvirni sklep 2008/909).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka v zvezi z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje, ki ga je izdalo slovaško sodišče zoper osebo, ki prebiva v Italiji, zaradi izvršitve zaporne kazni, izrečene na podlagi sojenja, na katerem ta oseba ni bila osebno navzoča.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirni sklep 2002/584
3        Člen 4 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:
„Izvršitveni pravosodni organ lahko zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje:
[…]
6.      če je evropski nalog za prijetje izdan zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti in se v primeru, ko se zahtevana oseba nahaja v izvršitveni državi članici ali je državljan ali prebivalec te države, in se ta država zaveže, da bo izvršila kazen ali ukrep v skladu s svojim notranjim pravom;
[…].“
4        Člen 4a tega okvirnega sklepa, naslovljen „Odločbe, izdane na podlagi sojenja, na katerem zadevna oseba ni bila osebno navzoča“, v odstavku 1
določa:
„Izvršitveni sodni organ lahko prav tako zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan za izvršitev zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, če oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z odločbo, razen če je v evropskem nalogu za prijetje navedeno, da je bila oseba v skladu z dodatnimi procesnimi zahtevami, določenimi v nacionalnem pravu odreditvene države članice:
(a)      pravočasno
(i)      osebno povabljena in tako obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, ki se je zaključilo z odločbo, ali če je bila zadevna oseba dejansko kako drugače uradno obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, in sicer tako, da je mogoče nedvoumno sklepati, da je bila ta oseba seznanjena z načrtovanim sojenjem,
in
(ii)      obveščena, da se odločba lahko izreče, če se sojenja ne udeleži,
ali
(b)      je bila seznanjena z načrtovanim sojenjem in je pooblastila pravnega zastopnika, ki ga je imenovala sama ali ga je imenovala država, da jo zastopa na sojenju, in jo je ta zastopnik na sojenju dejansko zastopal,
ali
(c)      potem ko ji je bila vročena odločba in je bila izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, ki omogoča, da se vsebina zadeve skupaj z novimi dokazi ponovno preučijo in ki lahko privede do spremembe prvotne odločbe:
(i)      izrecno izjavila, da ne izpodbija odločbe,
ali
(ii)      ni zahtevala ponovnega sojenja ali vložila pritožbe v ustreznem roku,
ali
(d)      ji odločba ni bila osebno vročena, ampak:
(i)      ji bo osebno vročena nemudoma po predaji in bo izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, ki omogoča, da se vsebina zadeve skupaj z novimi dokazi ponovno preučijo, in ki lahko privede do spremembe prvotne odločbe,
in
(ii)      bo obveščena o roku, v katerem mora zahtevati ponovno sojenje ali vložiti pritožbo, kakor je navedeno v zadevnem evropskem nalogu za prijetje.“
Okvirni sklep 2008/909
5        Člen 9 Okvirnega sklepa 2008/909, naslovljen „Razlogi za nepriznanje in neizvršitev“, v odstavku 1 določa:
„Pristojni organ države izvršiteljice lahko zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije:
[…]
(i)      če glede na potrdilo iz člena 4 oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z odločbo, razen če je v potrdilu navedeno, da je bila oseba v skladu z dodatnimi procesnimi zahtevami, določenimi v nacionalnem pravu države izdajateljice:
(i)      pravočasno
–        osebno povabljena in tako obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, ki se je zaključilo z odločbo, ali če je bila zadevna oseba dejansko kako drugače uradno obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, in sicer tako, da je mogoče nedvoumno sklepati, da je bila ta oseba seznanjena z načrtovanim sojenjem,
in
–        obveščena, da se odločba lahko izreče, če se sojenja ne udeleži,
ali
(ii)      je bila seznanjena z načrtovanim sojenjem in je pooblastila pravnega zastopnika, ki ga je imenovala sama ali ga je imenovala država, da jo zastopa na sojenju, in jo je ta zastopnik na sojenju dejansko zastopal,
ali
(iii)      potem ko ji je bila vročena odločba in je bila izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, ki omogoča, da se vsebina zadeve skupaj z novimi dokazi ponovno preučijo in ki lahko privede do spremembe prvotne odločbe:
–        izrecno izjavila, da ne izpodbija odločbe,
ali
–        ni zahtevala ponovnega sojenja ali vložila pritožbe v ustreznem roku;
[…].“
6        Člen 25 tega okvirnega sklepa določa:
„Brez poseganja v [Okvirni sklep 2002/584] se določbe tega okvirnega sklepa smiselno uporabljajo – kolikor so združljive z določbami navedenega okvirnega sklepa – za izvrševanje kazenskih sankcij v primerih, ko se država članica zaveže k izvršitvi kazenske sankcije v primerih iz člena 4[, točka 6,] navedenega okvirnega sklepa, ali če je v skladu s členom 5[, točka 3,] navedenega okvirnega sklepa postavila pogoj, da je osebo treba vrniti zadevni državi članici, da bi v njej prestala kazen, s čimer se izogne nekaznovanosti zadevne osebe.“
Okvirni sklep 2009/299
7        V uvodnih izjavah 1, 4, 6, 8 in 15 Okvirnega sklepa 2009/299 je navedeno:
„(1)      Pravica obtoženca, da je osebno navzoč na sojenju, je zagotovljena s pravico do poštenega sojenja iz člena 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, [podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP),] kakor jo razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. Prav tako je Sodišče določilo, da pravica obtoženca do tega, da je osebno navzoč na sojenju, ni absolutna ter da se lahko obtoženec pod nekaterimi pogoji po lastni volji izrecno ali molče, vendar nedvoumno, odpove tej pravici.
[…]
(4)      Zato je treba določiti jasne in skupne razloge za zavrnitev priznanja odločb, izdanih v sojenju, na katerem zadevna oseba ni bila osebno navzoča. Namen tega okvirnega sklepa je natančneje določiti opredelitev skupnih razlogov, ki bi izvršitvenemu organu omogočili, da izvrši odločbo kljub temu, da oseba ni bila navzoča na sojenju, pri tem pa v celoti spoštuje njeno pravico do obrambe. Ta okvirni sklep ni namenjen urejanju oblik in načinov ter procesnih zahtev, ki se uporabijo za dosego rezultatov, opredeljenih v tem okvirnem sklepu, saj se za njihovo določitev uporabljajo nacionalna prava držav članic.
[…]
(6)      Določbe tega okvirnega sklepa, ki spreminjajo druge okvirne sklepe, določajo pogoje, pod katerimi se priznanje in izvršitev odločbe, izdane v sojenju, na katerem zadevna oseba ni bila osebno navzoča, ne bi smela zavrniti. Ti pogoji so alternativni; če je eden izmed pogojev izpolnjen, odreditveni organ z izpolnitvijo ustrezne rubrike evropskega naloga za prijetje ali potrdila, priloženega drugim okvirnim sklepom, jamči, da so bile ali bodo izpolnjene zahteve, ki naj bi zadostovale za izvršitev odločbe na podlagi načela vzajemnega priznavanja.
[…]
(8)      Pravico obtoženca do poštenega sojenja zagotavlja [Evropska k]onvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kakor jo razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. Ta pravica zajema pravico zadevne osebe, da je osebno navzoča na sojenju. Da pa lahko zadevna oseba uveljavlja to pravico, mora biti seznanjena s predvidenim sojenjem. Po tem okvirnem sklepu bi morale države članice osebo seznaniti s sojenjem v skladu z nacionalno zakonodajo, pri čemer se razume, da je treba pri tem upoštevati zahteve iz navedene konvencije. V skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice pa bi lahko pri ugotavljanju, ali je bil način obveščanja ustrezen, da se je oseba seznanila s sojenjem, posebno pozornost po potrebi namenili tudi prizadevanju zadevne osebe, da prejme informacije, ki so nanjo naslovljene.
[…]
(15)      Razlogi za nepriznavanje niso obvezni. Vendar pa diskrecijsko pravico držav članic pri prenašanju teh razlogov v nacionalno zakonodajo ureja zlasti pravica do poštenega sojenja, pri čemer je treba upoštevati splošni cilj tega okvirnega sklepa, in sicer okrepitev procesnih pravic oseb in izboljšanje pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah.“
8        Člen 1 tega okvirnega sklepa, naslovljen „Cilji in področje uporabe“, določa:
„1.      Cilji tega okvirnega sklepa so okrepiti procesne pravice oseb, zoper katere poteka kazenski postopek, poenostaviti pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah ter zlasti izboljšati vzajemno priznavanje sodnih odločb med državami članicami.
2.      Ta okvirni sklep ne spreminja niti obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 Pogodbe [EU], vključno s pravico do obrambe oseb, zoper katere poteka kazenski postopek, niti obveznosti, ki so v tem smislu naložene pravosodnim organom.
3.      Ta okvirni sklep določa skupna pravila za priznavanje in/ali izvrševanje sodnih odločb v eni državi članici (država članica izvršiteljica), ki jih izda druga država članica (država članica izdajateljica) v postopku, ki je potekal brez navzočnosti zadevne osebe, v skladu z določbami člena 5(1) [Okvirnega sklepa 2002/584], […] člena 9(1)(i) [Okvirnega sklepa 2008/909] […].“
9        S členom 2 Okvirnega sklepa 2009/299, naslovljenim „Spremembe [Okvirnega sklepa 2002/584]“, je bil v skladu z njegovo točko 1 v Okvirni sklep 2002/584 vstavljen člen 4a. S členom 5 Okvirnega sklepa 2009/299, naslovljenim „Spremembe [Okvirnega sklepa 2008/909]“, je bil v skladu z njegovo točko 1 v Okvirni sklep 2008/909 vstavljen člen 9(1)(i).
Direktiva (EU) 2016/343:
10      V uvodni izjavi 36 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1) je navedeno:
„V nekaterih okoliščinah bi moralo biti mogoče, da se odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, izda, tudi če zadevna oseba ni navzoča na sojenju. Tako je lahko v primeru, ko je bila osumljena ali obdolžena oseba pravočasno obveščena o sojenju in posledicah izostanka, vendar se sojenja kljub temu ne udeleži. Obvestitev osumljene ali obdolžene osebe o sojenju bi morala pomeniti, da se to osebo bodisi vabi osebno bodisi se ji kako drugače zagotovi uradne informacije o datumu in kraju sojenja, in sicer na način, ki omogoča, da oseba ve za sojenje. Obvestitev osumljene ali obdolžene osebe o posledicah izostanka bi morala zlasti pomeniti, da se to osebo obvesti, da se lahko odločba izda, tudi če se sojenja ne udeleži.“
11      Člen 8 te direktive, naslovljen „Pravica biti navzoč na sojenju“, v odstavku 2 določa:
„Države članice lahko določijo, da lahko sojenje, na podlagi katerega se lahko izda odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti te osebe, če:
(a)      je bila osumljena ali obdolžena oseba pravočasno obveščena o sojenju in o posledicah izostanka; ali
(b)      osumljeno ali obdolženo osebo, ki je bila o sojenju obveščena, zastopa pooblaščeni odvetnik, ki ga je imenovala osumljena ali obdolžena oseba ali država.“
Italijansko pravo
Zakon št. 69 o določbah za uskladitev nacionalnega prava z Okvirnim sklepom 2002/584
12      Legge n. 69 –
Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (zakon št. 69 o določbah za uskladitev nacionalnega prava z Okvirnim sklepom Sveta 2002/584 z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami) z dne 22. aprila 2005 (GURI št. 98 z dne 29. aprila 2005) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, v členu 6(1a)(b) določa, da „[k]adar je bil evropski nalog za prijetje izdan zaradi izvršitve kazni ali ukrepov, ki vključujejo odvzem prostosti, izrečenih v postopku v nenavzočnosti, mora vsebovati tudi navedbo vsaj enega od naslednjih pogojev: […]
(b)      zadevno osebo, ki je bila obveščena o postopku zoper njo, je na sojenju, ki se je zaključilo z navedeno odločbo, zastopal pravni zastopnik, ki ga je imenovala ta oseba ali država“.
13      Člen 18a(2) navedenega zakona št. 69 v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa, da „[č]e je bil evropski nalog za prijetje izdan zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti, lahko Corte d’appello [(višje sodišče)] zavrne predajo državljana Italije ali osebe, ki na ozemlju Italije zakonito in dejansko prebiva ali se nahaja neprekinjeno najmanj pet let, […] če odredi, da bosta kazen ali ukrep izvršena v Italiji v skladu s svojim nacionalnim pravom“.
Zakonska uredba št. 161 o določbah za uskladitev nacionalnega prava z Okvirnim sklepom 2008/909
14      Decreto legislativo n. 161 –
Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (zakonska uredba št. 161 o določbah za uskladitev nacionalnega prava z Okvirnim sklepom 2008/909/PNZ o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji) z dne 7. septembra 2010 (GURI št. 230 z dne 1. oktobra 2010) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, v členu 13 določa:
„Corte d’appello [(višje sodišče)] zavrne priznanje sodbe v kazenskih zadevah v teh primerih:
(i)      če oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, na podlagi katerega je bila sprejeta odločba, ki jo je treba izvršiti, razen če je v potrdilu navedeno, da:
1.      je bila osebno vabljena in pravočasno obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja ali je bila dejansko uradno obveščena na drug način, s katerim se lahko nedvoumno ugotovi, da je bila s tem seznanjena, in da je bila obveščena, da se odločba lahko izreče, če se ne udeleži sojenja, ali
2.      je po tem, ko je bila seznanjena z načrtovanim datumom sojenja, pooblastila odvetnika, ki ga je imenovala bodisi zadevna oseba bodisi država, preko katerega je bila dejansko navzoča na sojenju, ali
3.      je, potem ko ji je bila vročena odločba in je bila izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, da bi dosegla ponovno preučitev utemeljenosti obtožbe ob upoštevanju novih dokazov, izrecno navedla, da ne izpodbija odločbe ali ne zahteva ponovnega sojenja ali pritožbe v za to določenem roku.
[…]“
15      Člen 24 navedene zakonske uredbe št. 161 v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa, da mora Corte d’appello (višje sodišče), kadar zavrne predajo, zahtevano z evropskim nalogom za prijetje, ki temelji na kazenski obsodbi, in odredi, da se izrečena kazen izvrši na italijanskem ozemlju, hkrati za namene njene izvršitve v Italiji priznati tujo kazensko obsodbo, ki je podlaga za ta evropski nalog za prijetje, če so izpolnjeni pogoji v zvezi s tem.
Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
16      Okresný súd Dunajská Streda (okrožno sodišče v Dunajski Stredi, Slovaška) je 5. oktobra 2015 izdalo evropski nalog za prijetje zaradi izvršitve sodbe z dne 23. avgusta 2010, s katero je bil ATAU obsojen na petletno zaporno kazen, ki jo je bilo treba izvršiti v celoti.
17      ATAU je bil 19. junija 2023 prijet v Italiji, zaradi česar mora Corte d’appello di Napoli (višje sodišče v Neaplju, Italija), ki je predložitveno sodišče, preučiti zahtevo za predajo zadevne osebe, ki so jo slovaški pristojni organi vložili s tem evropskim nalogom za prijetje.
18      ATAU je med postopkom pred predložitvenim sodiščem dokazal, da v Italiji dejansko in zakonito prebiva več kot pet let, zato je temu sodišču predlagal, naj zavrne njegovo predajo in naj s priznanjem sodbe, s katero je bil
obsojen na petletno zaporno kazen, ki je bila izrečena na Slovaškem, odredi izvršitev kazni, na katero je bil obsojen, v Italiji.
19      Predložitveno sodišče je za presojo tega predloga od slovaških pristojnih organov zahtevalo, naj predhodno poslano potrdilo dopolnijo tako, da pojasnijo procesna jamstva, do katerih je bil upravičen ATAU.
20      Okresný súd Dunajská Streda (okrožno sodišče v Dunajski Stredi) je z dopisom z dne 2. novembra 2023 odgovorilo, da ATAU ni osebno sodeloval v postopku, v katerem je bila izdana obsodilna sodba zoper njega. Kljub temu pa mu je med tem postopkom pomagal in ga zastopal odvetnik. Poleg tega ni bil nikoli obveščen o datumu in kraju sojenja, čeprav je bil s tem sojenjem seznanjen. 28. septembra 2009 je bil namreč prijet in priprt na Slovaškem zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil nato obsojen, nakar je bil 15. decembra 2009 izpuščen in nameščen v center za begunce na slovaškem ozemlju. Nato je pobegnil, ne da bi se vrnil in ne da bi izbral naslov za vročanje, tako da ga Okresný súd Dunajská Streda (okrožno sodišče v Dunajski Stredi) ni moglo najti in mu vročiti vabila na zadevno obravnavo.
21      Zato ATAU na tej obravnavi ni bil osebno navzoč. Vendar je sojenje potekalo v navzočnosti njegovega odvetnika, ki ga je zastopal in branil, pri čemer se je to sojenje končalo s sodbo, s katero je bil obsojen na kazen petih let zapora.
22      Predložitveno sodišče zato navaja, da mora preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za zavrnitev predaje ATAU, in, kot ta predlaga, odreditev izvršitve kazni, ki mu je bila izrečena, v Italiji.
23      Predložitveno sodišče navaja, da mora v skladu z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari izvršitveni pravosodni organ, kadar zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazni, in odredi, da se ta kazen izvrši na italijanskem ozemlju, za tako izvršitev priznati sodbo o obsodbi na navedeno kazen.
24      V zvezi s tem je treba na podlagi določb italijanskega prava, katerih namen je prenos člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, priznanje sodbe, izdane na podlagi sojenja, na katerem zadevna oseba ni bila osebno navzoča, zavrniti, razen v treh primerih, v katerih je bila ta zadevna oseba upravičena do procesnih jamstev. V zvezi s temi tremi primeri pa predložitveno sodišče navaja, da pogoji za njihovo uporabo iz te določbe, kot so določeni z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari, v obravnavanem primeru niso izpolnjeni. Čeprav je bila namreč zadevna oseba seznanjena s tem, da poteka sojenje, je iz predložitvene odločbe razvidno, prvič, da ta zadevna oseba ni bila obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja in niti o tem, da bo odločba izdana, če se sojenja ne udeleži, drugič, da tudi če bi navedena zadevna oseba pooblastila pravnega zastopnika, ki bi jo dejansko zastopal na tem sojenju, ni bila seznanjena s predvidenim datumom navedenega sojenja, in tretjič, da ista zadevna oseba ni prejela informacij, na podlagi katerih bi bilo mogoče šteti, da je ob popolnem poznavanju zadeve sprejela obsodbo, izrečeno ob koncu istega sojenja, na katerem ni bila osebno navzoča.
25      Zato predložitveno sodišče meni, da če bi se odločilo zavrniti predajo ATAU, ne bi moglo odrediti izvršitve kazni, ki mu je bila izrečena, na italijanskem ozemlju, ker pogoji, ki so v nacionalni ureditvi iz postopka v glavni stvari določeni za priznanje zadevne sodbe, niso izpolnjeni.
26      Kar zadeva procesna jamstva, povezana z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje, v skladu z določbami italijanskega prava, katerih namen je prenos člena 4a(1) Okvirnega sklepa 2002/584, navedeno sodišče navaja, da je v skladu s pogoji, določenimi v nacionalni ureditvi v zvezi s predajo zadevne osebe, ta predaja, kadar ta oseba ni bila osebno navzoča, dopustna, če je bila navedena oseba obveščena o tem, da zoper njo poteka sojenje, in ji je pomagal pravni zastopnik.
27      Tako je, če je zadevni osebi pomagal pravni zastopnik, mogoče dovoliti njeno predajo na podlagi izvršitve evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan zoper njo, že zgolj pod pogojem, da je bila ta zadevna oseba obveščena, da zoper njo poteka sojenje, ne da bi za tako predajo veljal strožji pogoj, ki se uporablja za priznanje izrečene sodbe zaradi izvršitve kazni na italijanskem ozemlju, in sicer, da je bila navedena zadevna oseba obveščena o predvidenem datumu
tega sojenja.
28      Predložitveno sodišče tako poudarja, da medtem ko nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari določa strožje procesno jamstvo v zvezi s priznanjem obsodilne sodbe v primerjavi s procesnim jamstvom, ki ga ta ureditev določa za izvršitev evropskega naloga za prijetje zoper zahtevano osebo, lahko taka razlika povzroči neugodno posledico za to osebo, saj bi bila lahko ta oseba predana odreditveni državi članici zaradi izvršitve te kazni, ob tem pa bi ji bila odvzeta možnost prestajanja kazni v državi članici, v kateri prebiva.
29      Zato se predložitveno sodišče sprašuje o skladnosti nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari s pravom Unije, zlasti s členom 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter členom 9(1)(i) in členom 25 Okvirnega sklepa 2008/909.
30      Poleg tega navedeno sodišče poudarja, da medtem ko
člen 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 določa zgolj možnost zavrnitve priznanja izrečene sodbe, kadar zadevna oseba, ki ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, zlasti ni bila obveščena o načrtovanem datumu
tega sojenja, pa določbe italijanskega prava, katerih namen je prenos te določbe, nasprotno določajo obveznost zavrnitve priznanja te sodbe v takih okoliščinah.
31      Ta razlika naj bi bila v obravnavani zadevi bistvena. Nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari naj bi namreč navedenemu sodišču prepovedovala, da prizna obsodilno sodbo, izdano zoper ATAU, čeprav bi lahko isto sodišče, če bi v zvezi s tem imelo možnost, z uporabo te možnosti to sodbo priznalo, s čimer bi zavrnilo predajo zadevne osebe in odredilo izvršitev kazni, ki ji je bila izrečena, v Italiji.
32      V teh okoliščinah je Corte d’appello di Napoli (višje sodišče v Neaplju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba [člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909] razlagati tako, da ima sodišče države izvršiteljice, ki odloča o predlogu za priznanje tuje izvršljive kazenske obsodbe, možnost, ne pa tudi obveznost, da zavrne priznanje te obsodbe, če se izkaže, da obdolžencu med sojenjem, ki se je zaključilo s to obsodbo, ni bilo zagotovljeno nobeno od procesnih jamstev iz člena 9(1)(i) [Okvirnega sklepa 2008/909]?
2.      Ali je treba [člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909] razlagati tako, da ima sodišče države izvršiteljice, ki odloča o odreditvi predaje na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazenske obsodbe, če so hkrati izpolnjeni tako pogoji za odreditev predaje obsojene osebe državi, ki je izrekla kazen, kot tudi pogoji za zavrnitev predaje in istočasno odreditev izvršitve kazenske sankcije na ozemlju države izvršiteljice, pristojnost, da zavrne predajo, prizna obsodbo in odredi njeno izvršitev na svojem ozemlju, tudi če obdolžencu med sojenjem, ki se je zaključilo s to obsodbo, ni bilo zagotovljeno nobeno od procesnih jamstev iz člena 9(1)(i) [Okvirnega sklepa 2008/909]?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
33      Italijanska vlada trdi, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker je povsem hipotetičen. ATAU naj bi namreč s tem, da je predlagal priznanje sodbe, s katero je bil obsojen na petletno zaporno kazen in ki je bila izrečena na Slovaškem, v Italiji, jasno sprejel kazensko obsodbo, izrečeno na podlagi sojenja, na katerem ni bil osebno navzoč, tako da bi moralo predložitveno sodišče v skladu z določbo italijanskega prava, katere namen je prenos člena 9(1)(i)(iii) Okvirnega sklepa 2008/909, priznati sodbo, s katero je bila izrečena ta kazen, zaradi njene izvršitve na italijanskem ozemlju.
34      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (sodba z dne 12. oktobra 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, točka 32 in navedena sodna praksa).
35      Iz tega sledi, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega so odgovorna sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preverja, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 12. oktobra 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, točka 33 in navedena sodna praksa).
36      Zato mora Sodišče v okviru delitve pristojnosti med sodiščema Evropske unije in nacionalnimi sodišči pri presoji dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe upoštevati dejanski in pravni okvir, kot je opredeljen v predložitveni odločbi, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, točka 34 in navedena sodna praksa).
37      V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče v predložitveni odločbi jasno navedlo, da po njegovem mnenju pogoji za uporabo določbe italijanskega prava, katere namen je prenos člena 9(1)(i)(iii) Okvirnega sklepa 2008/909, v primeru ATAU niso izpolnjeni. Zato je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v prejšnji točki te sodbe, ne glede na očitke italijanske vlade v zvezi s to presojo dejanskega stanja, ki jo je opravilo navedeno sodišče, vprašanji za predhodno odločanje preučiti na podlagi te presoje.
38      Poleg tega je predložitveno sodišče Sodišču predložilo dejanske in pravne elemente, ki so potrebni za to, da bi Sodišče lahko dalo koristen odgovor na postavljeni vprašanji, ter navedlo razloge, zaradi katerih meni, da je razlaga določb, navedenih v teh vprašanjih, potrebna za rešitev spora, o katerem odloča. Tako ni razvidno, da navedeni vprašanji nimata nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom postopka v glavni stvari ali da se nanašata na hipotetičen problem.
39      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je zato dopusten.
Vprašanji za predhodno odločanje
Drugo vprašanje
40      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti na prvem mestu, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru kazni, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, sodišče države članice izvršiteljice –
kadar
so v skladu z določbami te ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2002/584, izpolnjeni na eni strani pogoji za zavrnitev predaje te osebe in na drugi strani za odreditev izvršitve te kazni na ozemlju države izvršiteljice – te
izvršitve navedene kazni ne more odrediti iz razloga, da niso izpolnjeni pogoji za priznanje obsodilne sodbe na podlagi določb navedene ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2008/909.
41      Na prvem mestu, ugotoviti je treba, da na podlagi člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 pravosodni organ izvršitvene države članice lahko zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve zaporne kazni, če, kot v obravnavani zadevi, zahtevana oseba prebiva v izvršitveni državi članici in se ta država zaveže, da bo to kazen izvršila v skladu s svojim nacionalnim pravom.
42      Kar zadeva Okvirni sklep 2008/909, njegov člen 25 določa, da se brez poseganja v Okvirni sklep 2002/584 določbe Okvirnega sklepa 2008/909 smiselno uporabljajo – kolikor so združljive z določbami Okvirnega sklepa 2002/584 – zlasti za izvrševanje kazenskih sankcij v primerih, ko se država članica zaveže k izvršitvi kazenske sankcije v skladu s členom 4, točka 6, zadnjenavedenega okvirnega sklepa.
43      V zvezi s tem člen 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 določa razlog za nepriznanje in neizvršitev obsodilne sodbe, če zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, razen v treh primerih iz njegovih
točk (i), (ii) in (iii), v katerih priznanja in izvršitve take obsodilne sodbe ni mogoče zavrniti.
44      V obravnavani zadevi se predložitveno sodišče sprašuje, kako je treba ukrepati v zvezi s tem, da se v primeru, ko zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, določbe italijanskega prava, katerih namen je prenos člena 4a(1) Okvirnega sklepa 2002/584 in ki se nanašajo na pogoje, pod katerimi je ta okoliščina razlog za neizvršitev evropskega naloga za prijetje zoper to zadevno osebo, razlikujejo od določb, katerih namen je prenos člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 in ki se nanašajo na pogoje, pod katerimi je navedena okoliščina razlog za nepriznanje in neizvršitev sodbe, s katero je bila izrečena kazenska sankcija zoper navedeno zadevno osebo.
45      Vendar je treba v zvezi s tem ugotoviti, da imata člen 4a(1), od (a) do (c), Okvirnega sklepa 2002/584 in člen 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, ki sta bila v zadevna okvirna sklepa vstavljena z istim aktom Unije, in sicer z Okvirnim sklepom 2009/299, zlasti s členom 2(1) in členom 5(1) zadnjenavedenega sklepa, podobno ali celo enako besedilo in uresničujeta podobne cilje, ki se nanašajo zlasti na pravico zadevne osebe, da je osebno navzoča na sojenju, in na spoštovanje pravice te zadevne osebe do obrambe, kadar ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, kot je razvidno zlasti iz uvodnih izjav 1, 4, 6 in 8 Okvirnega sklepa 2009/299. Iz tega izhaja, da je mogoče sodno prakso v zvezi z navedenim členom 4a(1) prenesti na navedeni člen 9(1)(i),
kar zadeva pojme, ki so skupni tema določbama (glej v tem smislu sodbo z današnjega dne, Hölderman, C‑447/24, točki 50 in 51).
46      Tako se pogoji za uporabo primerov, v katerih dejstvo, da zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, ne more biti razlog za neizvršitev evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazni, na podlagi člena 4a(1), od (a) do (c), Okvirnega sklepa 2002/584 ne razlikujejo od pogojev za uporabo primerov, v katerih taka okoliščina ne more biti razlog za nepriznanje in neizvršitev sodbe, s katero je bila izrečena kazenska sankcija, v skladu s členom 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909.
47      Zato s temi določbami prava Unije ne more biti združljiva nacionalna ureditev, ki za take primere določa različne pogoje glede na to, ali se ti primeri presojajo na podlagi nacionalnih določb, katerih namen je prenos člena 4a(1), od (a) do (c), Okvirnega sklepa 2002/584, ali na podlagi nacionalnih določb, katerih namen
je prenos člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909.
48      Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da to velja za določbe italijanskega prava iz postopka v glavni stvari, je treba opozoriti, da je treba načelo primarnosti prava Unije razlagati tako, da nacionalnemu sodišču ne nalaga, da ne uporabi določbe nacionalnega prava, ki ni združljiva z določbami tega okvirnega sklepa, saj te nimajo neposrednega učinka. Vendar morajo organi držav članic, vključno s sodišči, kolikor je mogoče, podati skladno razlago svojega nacionalnega prava, ki jim omogoča zagotovitev rezultata, ki je združljiv s ciljem, ki se uresničuje z zadevnim okvirnim sklepom (glej po analogiji sodbo z dne 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Obsodba v nenavzočnosti), C‑398/22, EU:C:2023:1031, točka 47 in navedena sodna praksa).
49      Res je namreč, da okvirni sklepi ne morejo imeti neposrednega učinka, vendar njihova zavezujoča narava za nacionalne organe držav članic povzroči obveznost, da od izteka roka za prenos teh okvirnih sklepov skladno razlagajo svoje nacionalno pravo. Ti organi so, ko uporabljajo svoje nacionalno pravo, to torej zavezani karseda razlagati glede na besedilo in namen zadevnega okvirnega sklepa, da bi se dosegel rezultat, določen v okvirnem sklepu, ne da bi se nacionalno pravo smelo razlagati contra legem. Tako se z načelom skladne razlage zahtevata upoštevanje celotnega nacionalnega prava in uporaba metod razlage, ki jih priznava to pravo, da se zagotovi polni učinek tega okvirnega sklepa in da se doseže rešitev, ki je v skladu z njegovim ciljem (sodba z dne 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Obsodba v nenavzočnosti), C‑398/22, EU:C:2023:1031, točka 48 in navedena sodna praksa).
50      Tako bo moralo predložitveno sodišče ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in z uporabo metod razlage, ki jih to pravo priznava, nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena okvirnih sklepov 2002/584 in 2008/909, in sicer tako, da določbe italijanskega prava, katerih namen je prenos člena 4a(1), od (a) do (c), Okvirnega sklepa 2002/584, in določbe tega prava, katerih namen je prenos
člena 9(1)(i), od (i) do (iii), Okvirnega sklepa 2008/909, določajo enake pogoje za uporabo.
51      Na drugem mestu, ugotoviti je treba, da se, kot je razvidno iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, zaradi priznanja in izvršitve obsodilne sodbe ATAU vprašanji predložitvenega sodišča nanašata zlasti na primer iz člena 4a(1)(b) Okvirnega sklepa 2002/584 in člena 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909.
52      V skladu z nacionalno ureditvijo, katere namen je prenos prve od teh določb, se namreč, če je zadevna oseba pooblastila pravnega zastopnika, ki jo je dejansko zastopal na sojenju, izvršitev evropskega naloga za prijetje zoper njo ne sme zavrniti iz razloga, da ni bila osebno navzoča na sojenju, ker je bila ta zadevna oseba obveščena o sojenju, ki poteka zoper njo.
53      Vendar v podobnih okoliščinah, v katerih, natančneje, zadevna oseba ni bila seznanjena s predvidenim datumom njenega sojenja, nacionalna ureditev, katere namen je prenos druge od teh določb, nasprotuje temu, da bi se sodba o obsodbi te osebe lahko priznala, tako da zavrnitev izvršitve naloga za prijetje in izvršitev izrečene kazni na italijanskem ozemlju, kot to določa člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584, nista mogoči.
54      Zato je treba glede na negotovosti predložitvenega sodišča v zvezi z načinom presoje pogojev za uporabo primera iz točke (ii)
člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 pojasniti okoliščine, ki, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, lahko spadajo na področje uporabe točke (ii) te določbe in ki lahko, kot je navedeno v točki 45 te sodbe, prav tako spadajo na področje uporabe člena 4a(1)(b) Okvirnega sklepa 2002/584.
55      Na podlagi člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 lahko pristojni organ države članice izvršiteljice zavrne priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, če glede na potrdilo iz člena 4 tega okvirnega sklepa zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo s to sodbo, razen če je v tem potrdilu navedeno, da za zadevno osebo v skladu z drugimi procesnimi zahtevami, določenimi v nacionalnem pravu države izdajateljice, velja kateri od primerov iz točk (i), (ii) ali (iii) tega člena 9(1)(i).
56      Iz tega sledi, da je pristojni organ države članice izvršiteljice načeloma dolžan priznati in izvršiti obsodilno sodbo, ne glede na to, da zadevna oseba ni bila navzoča na sojenju, ki se je zaključilo s to sodbo, če so izpolnjeni pogoji za uporabo katerega od primerov iz točk (i), (ii) ali (iii) člena 9(1)(i) navedenega okvirnega sklepa (glej po analogiji sodbo z dne 24. maja 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, točka 35).
57      V vsakem od primerov iz teh točk namreč priznanje in izvršitev obsodilne sodbe ne posegata niti v pravico zadevne osebe do obrambe niti v pravici do učinkovitega pravnega sredstva in do poštenega sojenja, kot so določene v členu 47 in členu 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej po analogiji sodbo z dne 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Preklic pogojne obsodbe), C‑514/21 in C‑515/21, EU:C:2023:235, točka 73 in navedena sodna praksa), saj se za zadevno osebo v teh primerih šteje, da se je prostovoljno in nedvoumno odpovedala navzočnosti na sojenju (glej po analogiji sodbo z dne 26. februarja 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 52).
58      Kar natančneje zadeva člen 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909, pristojni organ države članice izvršiteljice
mora priznati in izvršiti obsodilno sodbo, ne glede na to, da zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo s to sodbo, če je ta zadevna oseba v skladu z uvodno zahtevo iz te določbe, ki je bila torej seznanjena z načrtovanim sojenjem, pooblastila pravnega zastopnika, ki ga je imenovala bodisi navedena zadevna oseba bodisi država, da jo zastopa na tem sojenju, in jo je ta zastopnik na navedenem sojenju dejansko zastopal.
59      V tem okviru je treba najprej določiti obseg uvodne zahteve iz točke (ii)
člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, ki se nanaša na to, da je bila zadevna oseba seznanjena z načrtovanim sojenjem, kar je ob neobstoju napotitve na nacionalno pravo avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba na ozemlju Unije razlagati enotno (glej po analogiji sodbo z dne 24. maja 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, točke od 28 do 31), nato pa natančneje določiti podrobna pravila za presojo te zahteve.
60      Prvič, v zvezi z obsegom te zahteve je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, točka 12, in z dne 4. septembra 2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș in drugi, C‑489/23, EU:C:2025:651, točka 31).
61      V zvezi z besedilom člena 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909 je treba navesti, da na podlagi besedila te določbe v različnih jezikovnih različicah ni mogoče nedvoumno ugotoviti, ali se z navedeno določbo za njeno uporabo zahteva, da je bila zadevna oseba seznanjena z datumom obravnave, predvidene za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo.
62      Natančneje, čeprav italijanska različica člena 9(1)(i)(ii) tega okvirnega sklepa izrecno vsebuje tako zahtevo, se v nekaterih različicah, kot sta angleška in francoska, zahteva le „seznanjenost z načrtovanim sojenjem“, medtem ko druge, kot sta nemška in madžarska, zahtevajo „seznanjenost s predvideno obravnavo“ ali, kot so različice v češkem, poljskem in švedskem jeziku, „seznanjenost z načrtovano obravnavo“.
63      Čeprav bi ti različni izrazi res lahko kazali na to, da je morala biti zadevna oseba, kot je izrecno določeno v italijanski različici te določbe, seznanjena z datumom obravnave, določenim za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, pa v skladu z ustaljeno sodno prakso formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more biti edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Določbe prava Unije je treba namreč razlagati in uporabljati enotno, ob upoštevanju različic v vseh jezikih Unije. V primeru razhajanj med različnimi jezikovnimi različicami besedila prava Unije je tako treba zadevno določbo razlagati glede na kontekst in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo z dne 23. oktobra 2025, Naturvårdsverke (Obdelava odpadkov po prevzemu nazaj), C‑221/24 in C‑222/24, EU:C:2025:818, točka 45 in navedena sodna praksa).
64      Glede tega je treba v zvezi s kontekstom, v katerega se umešča točka (ii)
člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, ugotoviti, da točka (i) te določbe zahteva, da je bila zadevna oseba bodisi osebno povabljena in tako obveščena o „predvidenem datumu in kraju sojenja“, ki se je zaključilo s to odločbo, ali da je bila dejansko kako drugače uradno obveščena o „predvidenem datumu in kraju sojenja“, in sicer tako, da je mogoče nedvoumno sklepati, „da je bila ta oseba seznanjena z načrtovanim sojenjem“ (glej sodbo z današnjega dne, Hölderman, C‑447/24, točka 72).
65      Tako je treba ugotoviti, da je iz samega besedila člena 9(1)(i)(i) tega okvirnega sklepa razvidno, da izraz „seznanjena z načrtovanim sojenjem“ iz te določbe zahteva, da je bila zadevna oseba obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo (glej sodbo z današnjega dne, Hölderman, C‑447/24, točka 73).
66      V okviru kontekstualne razlage se zdi, da je iz tega mogoče sklepati, da se lahko ujemajoči uvodni zahtevi iz točke (ii) tega člena 9(1)(i) zaradi doslednosti prizna enak obseg, tako da je treba to določbo razlagati tako, da zahteva, da je bila zadevna oseba obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo (glej sodbo z današnjega dne, Hölderman, C‑447/24, točka 74).
67      To razlago potrjujejo določbe Direktive 2016/343, zlasti njen člen 8(2), ki je upošteven kontekstualni element za razlago člena 9(1)(i) tega okvirnega sklepa zaradi funkcionalne povezave med tema določbama (glej v tem smislu sodbo z dne 16. januarja 2025, VB II (Informacije o pravici do novega sojenja), C‑400/23, EU:C:2025:14, točka 48).
68      Glede tega je treba opozoriti, da lahko v skladu s členom 8(2) Direktive 2016/343, s katero so določena minimalna pravila o nekaterih elementih kazenskih postopkov, med katerimi je tudi „pravica biti navzoč na sojenju“, države članice določijo, da lahko sojenje, na podlagi katerega se lahko izda odločba, s katero se ugotovi, ali je osumljena ali obdolžena oseba kriva ali nedolžna, poteka brez navzočnosti te osebe, če, v skladu s točko (a), je bila osumljena ali obdolžena oseba pravočasno obveščena o sojenju in o posledicah izostanka ali, v skladu s točko (b), osumljeno ali obdolženo osebo, ki je bila o sojenju obveščena, zastopa pooblaščeni odvetnik, ki ga je imenovala ta osumljena ali obdolžena oseba ali država.
69      Sodišče pa je razsodilo, da člen 8(2) Direktive 2016/343 daje poseben pomen obveščanju zadevne osebe, saj vsako možnost izvedbe sojenja v nenavzočnosti izrecno pogojuje s tem, da je bila ta oseba o sojenju obveščena. Sodišče je zlasti z opiranjem na uvodno izjavo 36 te direktive pojasnilo, da pogoj – določen tako
v
točki (a)
kot
v točki (b) tega člena 8(2) –
da je morala biti zadevna oseba obveščena o sojenju, zahteva, da je ta oseba obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta določena za to sojenje, tako da se ji omogoči seznanitev z navedenim sojenjem (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2022, HN (Sojenje obtožencu, ki je bil odstranjen z ozemlja), C‑420/20, EU:C:2022:679, točki 51 in 52).
70      Teleološka razlaga točke (ii)
člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 prav tako potrjuje razlago, v skladu s katero uvodna zahteva iz te točke (ii) pomeni, da je morala biti zadevna oseba obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo.
71      Kot namreč izrecno izhaja iz člena 1 Okvirnega sklepa 2009/299 v povezavi z uvodnima izjavama 1 in 15 tega sklepa, je namen tega člena 9(1)(i) – s
tem, da natančneje določa opredelitev skupnih razlogov za izvršitev obsodilne sodbe kljub temu, da zadevna oseba ni bila navzoča na sojenju – varovati
pravico te osebe, da je osebno navzoča v kazenskem postopku, ki poteka zoper njo, ki je bistveni element pravice do obrambe in je na splošno bistvenega pomena pri spoštovanju pravice do poštenega sojenja, določene v členu 47, drugi in tretji odstavek, ter členu 48 Listine, hkrati pa izboljšuje vzajemno priznavanje sodnih odločb med državami članicami (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Preklic pogojne obsodbe), C‑514/21 in C‑515/21, EU:C:2023:235, točki 50 in 60 ter navedena sodna praksa).
72      Razlaga člena 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909, v skladu s katero je morala biti zadevna oseba obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za njeno sojenje, pa spodbuja uresničevanje teh ciljev, saj omogoča zadevni osebi, da je osebno navzoča, če to želi, do trenutka, ko bo sojenje dejansko potekalo, ali da se po potrebi preveri, ali se je ta oseba prostovoljno in nedvoumno odpovedala navzočnosti na tem sojenju.
73      Drugič, kar zadeva podrobna pravila za presojo pogojev za uporabo primerov iz točk (i), (ii) ali (iii) člena 9(1)(i) tega okvirnega sklepa, v katerih je treba, kot je bilo opozorjeno v točki 57 te sodbe, šteti, da se je zadevna oseba prostovoljno in nedvoumno odpovedala biti navzoča na sojenju, mora pristojni organ države članice izvršiteljice pri preverjanju, ali so ti pogoji izpolnjeni, presoditi, ali je bila spoštovana pravica te zadevne osebe do obrambe, tako da ustrezno upošteva vse okoliščine zadeve, ki mu je predložena, med katerimi je zlasti ravnanje navedene zadevne
osebe.
74      Kar natančneje zadeva člen 9(1)(i)(ii) navedenega okvirnega sklepa in, najprej, uvodno zahtevo iz te določbe v zvezi z obveščanjem o načrtovanem sojenju, dejstvo, da zadevna oseba ni bila neposredno obveščena, kot je to v postopku v glavni stvari, ne more nujno povzročiti, da ta pogoj ni izpolnjen.
75      Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točki 47 sklepnih predlogov, je treba pri ugotavljanju, ali je ta pogoj izpolnjen, posebno pozornost na eni strani nameniti prizadevanju javnih organov, da osebo, obsojeno v nenavzočnosti, obvestijo o sojenju, in na drugi strani prizadevanju te osebe, da prejme informacije, ki se nanašajo nanjo (glej po analogiji sodbo z dne 20. maja 2025,
Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 35 in navedena sodna praksa).
76      Tako je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da kadar iz natančnih in objektivnih indicev izhaja, da zadevna oseba, čeprav je bila uradno obveščena, da je obdolžena storitve kaznivega dejanja, in tako ve, da bo zoper njo potekalo sojenje, namerno ravna tako, da se izogne uradnemu prejemanju informacij o datumu in kraju tega sojenja, se lahko šteje, da ta oseba izpolnjuje navedeni pogoj (glej po analogiji sodbi z dne 19. maja 2022, Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu), C‑569/20, EU:C:2022:401, točka 48, in z dne 20. maja 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 35).
77      V obravnavani zadevi je zlasti iz informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, razvidno, da je bil ATAU seznanjen s sojenjem, ki je potekalo zoper njega, vendar je pobegnil, ne da bi se vrnil na slovaško ozemlje in ne da bi sporočil naslov za vročanje. Predložitveno sodišče bo moralo preveriti, ali take okoliščine pomenijo natančne in objektivne indice, na podlagi katerih je mogoče šteti, da zadevna oseba izpolnjuje isti pogoj.
78      V zvezi s tem je treba navesti, da je Sodišče štelo, da je obstoj takih indicev mogoče ugotoviti na primer, če je zadevna oseba pristojnim nacionalnim organom namenoma sporočila napačen naslov ali ni več na naslovu, ki jim ga je sporočila (glej po analogiji sodbo z dne 19. maja 2022, Spetsializirana prokuratura (Sojenje obdolžencu na begu), C‑569/20, EU:C:2022:401, točka 49). Ni mogoče izključiti, da lahko glede na vse okoliščine zadeve, o kateri odloča pristojni organ države članice izvršiteljice, taka ugotovitev izhaja tudi iz dejstva, da zadevna oseba prostovoljno ni sporočila takega naslova.
79      Poleg tega tudi ni mogoče izključiti, da je mogoče šteti, da zadevna oseba izpolnjuje pogoj v zvezi z seznanjenostjo s sojenjem, ki je določen v členu 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909, če se je ta oseba po tem, ko je za vročanje navedla naslov pisarne svojega pravnega zastopnika, namerno izognila vsakršnemu stiku s tem pravnim zastopnikom.
80      Vendar bo moralo predložitveno sodišče upoštevati, da lahko to velja le, če so si pristojni nacionalni organi razumno prizadevali, da bi zadevno osebo našli in jo obvestili o datumu in kraju, ki sta bila določena za sojenje (glej po analogiji sodbo z dne 20. maja 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 37 in navedena sodna praksa).
81      Glede pogoja v zvezi s pooblastitvijo pravnega zastopnika, ki ga je imenovala bodisi zadevna oseba bodisi država, da jo zastopa na sojenju, in dejstva, da jo je ta zastopnik na sojenju dejansko zastopal, je treba pojasniti, da obstoj „pooblastila“ v smislu člena 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909 zahteva, da je zadevna oseba odvetniku, glede na okoliščine primera tistemu, ki ji je bil postavljen po uradni dolžnosti, sama zaupala nalogo, da jo zastopa na tem sojenju v nenavzočnosti (glej po analogiji sodbo z dne 20. maja 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točka 41 in navedena sodna praksa).
82      Tako je Sodišče razsodilo, da zgolj okoliščina, da je osebo, obsojeno v nenavzočnosti, ves čas sodnega postopka, ki je potekal v njeni nenavzočnosti, zagovarjal odvetnik, postavljen po uradni dolžnosti, ne zadostuje za izpolnitev drugega pogoja iz te določbe. Z zastopanjem po odvetniku je mogoče to, da se je oseba, ki ji je sojeno v njeni nenavzočnosti, prostovoljno in nedvoumno odpovedala pravici biti navzoča na sojenju, dokazati le, če je ta oseba temu odvetniku namenoma prepustila skrb, da jo zagovarja na sodišču, kar pomeni, da ga je imenovala posebej za to, da jo zastopa na sojenju v njeni nenavzočnosti (glej po analogiji sodbo z dne 20. maja 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, točki 59 in 61).
83      Ker predložitveno sodišče navaja, da je ATAU med postopkom pomagal in ga zastopal odvetnik ter da je sojenje, ki se je zaključilo z njegovo obsodbo, potekalo v navzočnosti njegovega odvetnika, ki ga je zastopal in zagovarjal, bo moralo navedeno sodišče ob upoštevanju preudarkov, navedenih v točkah 81 in 82 te sodbe, preveriti, ali iz teh okoliščin izhaja, da je pogoj iz člena 9(1)(i)(ii) Okvirnega sklepa 2008/909, ki se nanaša na to, da je zadevna oseba pooblastila pravnega zastopnika, ki ga je imenovala bodisi ta oseba bodisi država, da jo zastopa na sojenju, in da jo je ta zastopnik na sojenju dejansko zastopal, izpolnjen.
84      Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da:
–        nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru kazni, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo,
sodišče izvršitvene države članice –
kadar
so v skladu z določbami te ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2002/584, izpolnjeni na eni strani pogoji za zavrnitev predaje te osebe in na drugi strani za odreditev izvršitve te kazni na ozemlju izvršitvene države – te
izvršitve navedene kazni ne more odrediti iz razloga, da niso izpolnjeni pogoji za priznanje obsodilne sodbe na podlagi določb navedene ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2008/909;
–        zahteva po seznanjenosti z načrtovanim sojenjem, ki je navedena v
uvodu
točke (ii)
člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, je izpolnjena, če je glede na vse relevantne okoliščine, ki so ustrezno upoštevane, zlasti glede na ravnanje navedene zadevne osebe, mogoče šteti, da je bila ta obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo.
Prvo vprašanje
85      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru obsodilne sodbe, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, in če niso izpolnjeni pogoji za uporabo primerov iz tega člena 9(1)(i), zlasti tisti iz točke (ii) te določbe, pristojni organ države članice izvršiteljice nima možnosti priznati te obsodilne sodbe.
86      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je to vprašanje v okviru postopka v glavni stvari koristno le, če bi predložitveno sodišče ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje ugotovilo, da pogoji za uporabo primera iz točke (ii)
člena 9(1)(i) tega okvirnega sklepa v okoliščinah zadeve v glavni stvari niso izpolnjeni.
87      Iz samega besedila tega člena 9(1)(i), zlasti iz navedbe, da izvršitveni pravosodni organ „lahko“ zavrne priznanje sodbe in izvršitev zadevne kazenske sankcije, je razvidno, da ima pristojni organ države članice izvršiteljice možnost zavrniti priznanje in izvršitev obsodilne sodbe, če zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo s to sodbo, razen če je v potrdilu iz člena 4 tega okvirnega sklepa navedeno, da so izpolnjeni pogoji za uporabo primerov iz točk (i), (ii) in (iii) člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 (glej po analogiji sodbo z dne 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Obsodba v nenavzočnosti), C‑396/22, EU:C:2023:1029, točki 38 in 39 ter navedena sodna praksa).
88      Ta člen 9(1)(i) tako omejuje možnost zavrnitve priznanja in izvršitve obsodilne sodbe s tem, da natančno in enotno našteva pogoje, pod katerimi priznanja in izvršitve take sodbe, izdane na podlagi sojenja, na katerem zadevna oseba ni bila osebno navzoča, ni mogoče zavrniti (glej po analogiji sodbo z dne 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Preklic pogojne obsodbe), C‑514/21 in C‑515/21, EU:C:2023:235, točka 49 in navedena sodna praksa).
89      Iz tega sledi, kot je razvidno iz točke 56 te sodbe, da pristojni organ države članice izvršiteljice
mora priznati in izvršiti obsodilno sodbo, čeprav zadevna oseba ni bila navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z zadevno odločbo, če so izpolnjeni pogoji za uporabo katerega od primerov iz točk (i), (ii) oziroma (iii) tega člena 9(1)(i).
90      Po tem pojasnilu je treba navesti, da glede na to, da člen 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909 določa fakultativni razlog za nepriznanje in neizvršitev obsodilne sodbe, pristojni organ države članice izvršiteljice vsekakor lahko –
po
tem, ko ugotovi, da kar zadeva položaj osebe, zoper katero je bila izdana taka sodba, pogoji za uporabo primerov iz točk (i), (ii) ali (iii) te določbe niso izpolnjeni – upošteva
vse okoliščine posameznega primera, na podlagi katerih se lahko prepriča, da priznanje in izvršitev te sodbe ne povzročita kršitve pravice te osebe do obrambe (glej po analogiji sodbo z dne 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Preklic pogojne obsodbe), C‑514/21 in C‑515/21, EU:C:2023:235, točka 76 in navedena sodna praksa).
91      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 68 sklepnih predlogov, je iz naslova teh okoliščin med drugim mogoče upoštevati ravnanje zadevne osebe, zlasti dejstvo, da se je ta poskušala izogniti vročitvi obvestil, ki so ji bila poslana, ali se izogniti vsakršnemu stiku s svojimi odvetniki (glej po analogiji sodbo z dne 23. marca 2023, Minister for Justice and Equality (Preklic pogojne obsodbe), C‑514/21 in C‑515/21, EU:C:2023:235, točka 78 in navedena sodna praksa), in to ne glede na upoštevnost takega ravnanja za presojo – kot
je razvidno iz točk od 74 do 80 te sodbe – ali
so izpolnjeni pogoji za uporabo primerov iz točk od (i) do (iii) navedenega člena 9(1)(i).
92      Prav tako, čeprav dejstvo, da je zadevna oseba, kot v obravnavani zadevi, predlagala, naj se kazen izvrši v državi članici, v kateri prebiva in v kateri je središče njenih interesov, samo po sebi ne izpolnjuje pogojev iz člena 9(1)(i)(iii) Okvirnega sklepa 2008/909, lahko pristojni organ države članice izvršiteljice upošteva tak predlog in po potrebi željo, da se ne uveljavlja morebitna pravica do novega sojenja, zato da bi odločil, da ta izvršitev ne pomeni kršitve njene pravice do obrambe, tako da ni treba uporabiti razloga za nepriznanje in neizvršitev iz člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, čeprav pogoji za uporabo primerov iz točk od (i) do (iii) tega člena 9(1)(i) niso izpolnjeni (glej v tem smislu sodbo z današnjega dne, Hölderman, C‑447/24, točke od 101 do 103).
93      Čeprav člen 9(1)(i) tega okvirnega sklepa določa možnost, je iz predložitvene odločbe razvidno, da nacionalna ureditev, katere namen je prenos navedenega okvirnega sklepa, pristojnemu organu države članice izvršiteljice nalaga, da zavrne priznanje in izvršitev obsodilne sodbe, izrečene v državi članici izdajateljici, če pogoji za uporabo primerov iz točk od (i) do (iii) člena 9(1)(i) navedenega okvirnega sklepa niso izpolnjeni. Ta ureditev temu organu torej odvzema polje proste presoje, da bi na podlagi okoliščin obravnavanega primera preveril, ali je kljub temu mogoče šteti, da je bila pravica zadevne osebe do obrambe spoštovana, in da bi torej odločil, da bo priznal in izvršil zadevno obsodilno sodbo.
94      V teh okoliščinah je videti, da je taka nacionalna ureditev v nasprotju s členom 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909.
95      Iz tega sledi, da če bi predložitveno sodišče glede na preudarke, navedene v točkah 48 in 49 te sodbe, ugotovilo, da pogoji za uporabo primerov iz člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/909, zlasti iz točke (ii) te določbe, niso izpolnjeni, bi moralo ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in z uporabo metod razlage, ki jih to pravo priznava, nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena tega okvirnega sklepa, in sicer tako, da lahko na podlagi vseh okoliščin obravnavanega primera presodi, ali je kljub temu mogoče šteti, da je bila pravica zadevne osebe do obrambe spoštovana, tako da bi bilo treba priznati in izvršiti zadevno obsodilno sodbo.
96      Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru obsodilne sodbe, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, in če niso izpolnjeni pogoji za uporabo primerov iz tega člena 9(1)(i), zlasti tisti iz točke (ii) te določbe, pristojni organ države članice izvršiteljice nima možnosti priznati te obsodilne sodbe.
Stroški
97      Ker je ta postopek za stranki postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.      Člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299,
je treba razlagati tako, da
–        nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru kazni, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, sodišče izvršitvene države članice – kadar so v skladu z določbami te ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2002/584, kakor je bil spremenjen, izpolnjeni na eni strani pogoji za zavrnitev predaje te osebe in na drugi strani za odreditev izvršitve te kazni na ozemlju izvršitvene države – te izvršitve navedene kazni ne more odrediti iz razloga, da niso izpolnjeni pogoji za priznanje obsodilne sodbe na podlagi določb navedene ureditve, s katero je prenesen Okvirni sklep 2008/909, kakor je bil spremenjen;
–        zahteva po seznanjenosti z načrtovanim sojenjem, ki je navedena v uvodu točke (ii) člena 9(1)(i) Okvirnega sklepa 2008/299, kakor je bil spremenjen, je izpolnjena, če je glede na vse relevantne okoliščine, ki so ustrezno upoštevane, zlasti glede na ravnanje navedene zadevne osebe, mogoče šteti, da je bila ta obveščena o datumu obravnave in kraju, ki sta bila določena za sojenje, ki se je zaključilo z njeno obsodbo.
2.      Člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, ter člen 9(1)(i) in člen 25 Okvirnega sklepa 2008/909, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299,
je treba razlagati tako, da
nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero v primeru obsodilne sodbe, ki je bila izrečena, čeprav zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z njeno obsodbo, in če niso izpolnjeni pogoji za uporabo primerov iz tega člena 9(1)(i), zlasti tisti iz točke (ii) te določbe, pristojni organ države članice izvršiteljice nima možnosti priznati te obsodilne sodbe.
Podpisi
*Jezik postopka: italijanščina.
ii      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.