62005CC0392_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V projednávaném případě je Soudnímu dvoru položena otázka, jak je třeba chápat pojem „obvyklé bydliště“ jednotlivce. Tato otázka je položena v rámci sporu mezi G. Alevizosem a řeckou daňovou správou ohledně přiznání případného osvobození od daní při dovozu jeho osobního motorového vozidla do Řecka. Georgios Alevizos, zaměstnanec řeckých ozbrojených sil, získal uvedené vozidlo během své dvouleté služby v Neapoli u tamějšího generálního velitelství NATO pro jižní Evropu a při svém návratu do Řecka si ho v roce 1997 dovezl s sebou.
2. Pojem „obvyklé bydliště“ má v tomto kontextu význam, jelikož směrnice 83/183/EHS(2) stanoví při trvalém dovozu osobního majetku z jiného členského státu jednotlivcem určité osvobození od spotřebních daní a jiných nepřímých daní, pokud je dotyčný dovoz spjat se změnou obvyklého bydliště jednotlivce přemístěného z jednoho členského státu do členského státu dovozu. Za těchto okolností je spornou otázkou mezi účastníky řízení to, zda G. Alevizos si během své dvouleté služby u NATO ponechal své obvyklé bydliště v Řecku, anebo ho přemístil do Itálie a později zpět do Řecka. Pouze v případě druhé uvedené možnosti by mohlo přicházet v úvahu osvobození od daně na základě směrnice 83/183.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
1. Směrnice 83/183
3. Oblast působnosti směrnice 83/183 je určena v článku 1 této směrnice takto:
„(1) Každý členský stát za podmínek a v případech níže stanovených osvobodí osobní majetek dovezený natrvalo jednotlivci z jiného členského státu od daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní, které se na tento dovoz obvykle vztahují.
(2) Tato směrnice se nevztahuje na zvláštní nebo periodické poplatky a daně ukládané na používání tohoto majetku v určité zemi, jako jsou například poplatky za registraci motorových vozidel, silniční daně a televizní poplatky.“
4. K osobnímu majetku, pro který přichází v úvahu osvobození od daně podle článku 1 směrnice 83/183, náleží podle čl. 2 odst. 2 a 3, jakož i čl. 5 odst. 2 rovněž motorová vozidla. U dovozu motorových vozidel je ovšem osvobození od daně přiznáno pouze v případě, „přemisťuje-li jednotlivec své obvyklé bydliště do členského státu dovozu“ (čl. 5 odst. 2 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice 83/183)(3) .
5. Článek 6 směrnice 83/183 nazvaný „Obecná pravidla pro určování bydliště“ zní takto:
„1. Pro účely této směrnice se ‚obvyklým bydlištěm‘ rozumí místo, kde určitá osoba žije obvykle, tj. alespoň 185 dnů v každém kalendářním roce, kvůli svým osobním a pracovním vazbám, popřípadě u osoby, která nemá žádné pracovní vazby, kvůli osobním vazbám, z nichž vyplývá úzké spojení mezi dotyčnou osobou a místem, kde žije.
Za obvyklé bydliště osoby, kterou pracovní vazby poutají k jinému místu než vazby osobní, a která proto žije střídavě na různých místech nacházejících se ve dvou nebo více členských státech, se však považuje místo, k němuž má osobní vazby, pokud se tam taková osoba pravidelně vrací. Tato poslední podmínka nemusí být splněna, žije-li dotyčná osoba v určitém členském státě proto, aby vykonala úkol, který má určitou dobu trvání. Docházka na vysokou školu nebo do školy nemá za následek změnu obvyklého bydliště.
2. Jednotlivci prokáží [prokážou] místo svého obvyklého bydliště jakýmikoliv vhodnými prostředky, například průkazem totožnosti nebo jiným platným dokladem.
3. Mají-li příslušné orgány členského státu dovozu pochybnosti o platnosti prohlášení o obvyklém bydlišti učiněného podle odstavce 2 nebo pro účely určitých zvláštních kontrol, mohou požadovat další údaje nebo důkazy.“
2. Směrnice 91/680/EHS a 92/12/EHS
6. Pro účely projednávaného řízení je pro doplnění třeba odkázat na některá ustanovení směrnice 91/680/EHS(4), jakož i směrnice 92/12/EHS(5) .
7. Článek 1 odst. 1 směrnice 92/12 stanoví:
„Tato směrnice stanoví obecnou úpravu pro výrobky podléhající spotřebním a jiným nepřímým daním přímo či nepřímo uloženým na spotřebu těchto výrobků, s výjimkou daně z přidané hodnoty a daní zavedených Společenstvím.“
8. Článek 3 směrnice 92/12 stanoví:
„1. Tato směrnice se na úrovni Společenství vztahuje na následující výrobky, jak je vymezují příslušné směrnice:
– minerální oleje,
– alkohol a alkoholické nápoje,
– tabákové výrobky.
2. Výrobky uvedené v odstavci 1 mohou ze zvláštních důvodů podléhat dalším nepřímým daním za předpokladu, že tyto daně splňují pravidla zdaňování platná pro spotřební daně a pro daň z přidané hodnoty, pokud jde o stanovení základu daně, výpočtu daně, vzniku daňové povinnosti a kontroly daně.
3. Členské státy si podrží právo na zavedení nebo zachování daní vyměřovaných z jiných výrobků, než jsou uvedeny v odstavci 1, avšak za předpokladu, že tyto daně nepovedou k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy.
S výhradou téhož odstavce si členské státy rovněž podrží právo vybírat daně z poskytování služeb, které nemají povahu daní z obratu, včetně daní z výrobků podléhajících spotřební dani.“
9. Článek 23 směrnice 92/12 obsažený v hlavě V „Osvobození od daně“ stanoví ve svém odstavci 3:
„Dnem 31. prosince 1992 pozbývají účinku ustanovení o spotřebních daních obsažená v těchto směrnicích:
– […]
– směrnice 83/183/EHS (2),
– […]“
10. Článek 2 odst. 2 směrnice 91/680 stanoví:
„Ustanovení následujících směrnic, která se týkají daně z přidané hodnoty, pozbývají účinku dnem 31. prosince 1992:
– […]
– směrnice 83/183/EHS (4)
ve znění směrnice 89/604/EHS (5) .“
B – Vnitrostátní právo
1. Zákon č. 2127/1993
11. Směrnice 92/12 byla v Řecku provedena zákonem 2127/1993(6) . Článek 75 tohoto zákona zní takto:
„Automobily a motocykly, které splňují podmínky stanovené v článcích 9 a 10 Smlouvy o EHS a jsou odeslány nebo přepraveny do země z jiných členských států Společenství, podléhají spotřební dani stanovené pro odpovídající vozidla, jež jsou dovážena nebo vyrobena na vnitrostátním území.“
12. Článek 83 zákona 2127/1993 krom toho stanoví:
„Úplné či částečné osvobození vozidel od spotřební daně, jež je stanoveno platnými relevantními předpisy pro vozidla, která jsou natrvalo dovezena ze třetí země, se použije za týchž podmínek rovněž na vozidla, na něž se vztahuje článek 75.“
2. Vyhláška D.245/11
13. Směrnice 83/183 byla provedena do řeckého práva vyhláškou ministra financí D.245/11 ze dne 1. března 1988(7) ve znění vyplývajícím z čl. 15 odst.1 zákona 2187/1994(8) . Článek 2 odst. 1 písm. c) vyhlášky D.245/11 obsahuje definici obvyklého bydliště, která odpovídá znění definice v čl. 6 směrnice 83/183. Článek 3 odst. 1 téže vyhlášky stanoví:
„S výhradou čl. 4 až 12 je od cel a jiných daní osvobozen osobní majetek dovezený fyzickými osobami, které skutečně přemístí své obvyklé bydliště z jiného státu do Řecka.“
14. Vyhláška D.245/11 původně zahrnovala také kapitolu 8, která mimo jiné obsahovala článek 25 tohoto znění:
„1. Osvobození od daní stanovené v článku 3 [...] se přiznává u osobního majetku dovezeného řeckými státními příslušníky s obvyklým bydlištěm v Řecku, kteří odešli ze země za prací do zahraničí, kde pobývali více než dva (2) po sobě jdoucí roky za účelem výkonu zaměstnání nebo samostatně výdělečné činnosti, a kteří se po skončení svého zaměstnání vrátili do Řecka, aby se tam trvale usadili.
2. Osobami uvedenými v předcházejícím odstavci jsou také [...] důstojníci, poddůstojníci a vojáci ozbrojených sil [...], kteří pobývají v zahraničí více než dva (2) po sobě jdoucí roky výhradně za účelem výkonu své služby a kteří se po skončení své služby vrátí do Řecka v rámci přeložení nebo natrvalo.“
15. Článek 25 vyhlášky D.245/11 byl ovšem zrušen čl. 6 odst. 13 první větou zákona 2459/1997(9) s účinky od 1. ledna 1997(10), „nicméně pouze co se týče dopravních prostředků.“ Druhá věta tohoto ustanovení obsahovala krom toho přechodné ustanovení, které znělo:
„U vozidel určených k dopravě osob, jež výše zmíněné osoby vlastnily ke dni 31. prosince 1996, v případě proclení do šesti (6) měsíců po vyhlášení tohoto zákona v Úředním věstníku Řecké republiky, se spotřební daň vypočte na základě koeficientů definovaných v článku 37 zákona 1882/1990, ve znění pozdějších předpisů.“
16. Naposledy uvedená lhůta byla později prodloužena až do 31. prosince 1997(11) .
III – Skutkový stav a původní řízení
17. Georgios Alevizos je důstojníkem řeckých vzdušných sil, v současnosti v důchodu. V době od 12. července 1995 až do 8. srpna 1997 vykonával službu v Neapoli v Itálii u generálního velitelství NATO pro jižní Evropu. Během této doby s ním žily v Itálii, kam se přemístily se schválením a na náklady jeho zaměstnavatele, i jeho žena a dvě děti. Dne 25. července 1997 vystavil řecký generální konzulát pro G. Alevizose a členy jeho rodiny potvrzení o návratu do Řecka a rovněž konstatoval, že se na G. Alevizose vztahuje kapitola 8 vyhlášky D.245/11.
18. Ještě během své služby u generálního velitelství NATO pro jižní Evropu získal(12) G. Alevizos v Německu v prosinci 1996 osobní automobil značky Mercedes E 200, rok výroby 1996, načež ho nejprve zaregistroval v Itálii. Tento automobil byl převezen do Řecka při příležitosti návratu G. Alevizose a jeho dovoz byl dne 12. srpna 1997 ohlášen u řeckých celních orgánů.
19. Rozhodnutím ze dne 28. srpna 1997 celní správa požadovala za toto vozidlo v Řecku po G. Alevizosovi 4 136 413 GRD z titulu spotřebních daní stanovených v článku 75 zákona 2127/1993(13), dále 1 470 725 GRD – včetně dalších 50 GRD – jako další zvláštní registrační daň. Celkovou částku ve výši 5 607 188 GRD zaplatil G. Alevizos řecké celní správě Eleusis(14) . Podle některých údajů G. Alevizose dne 16. prosince 1996 činila katalogová cena jeho automobilu 9 286 361 GRD (27 252,71 eur). Celní orgán určil dne 12. srpna 1997 hodnotu vozidla pro účely zdanění na 9 192 029 GRD (26 975,87 eur).
20. Proti tomuto rozhodnutí ze dne 28. srpna 1997 podal G. Alevizos procesní prostředek. Jelikož v zásadě nebyl úspěšný ani v prvním stupni u Dioikitiko Protodikeio Athinon(15), ani v odvolacím řízení u Dioikitiko Efeteio Athinon(16), projednává nyní jeho případ předkládající soud Symvoulio tis Epikrateias(17) pověřený projednáním opravného prostředku „Revision“.
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
21. Rozsudkem ze dne 30. června 2005 Symvoulio tis Epikrateias přerušil své řízení a Soudnímu dvoru předložil žádost o rozhodnutí o následující předběžné otázce:
„Podléhají úředníci veřejné správy a důstojníci, poddůstojníci a vojáci ozbrojených sil, bezpečnostních sborů a přístavních hlídek jako ostatní pracovníci článku 6 směrnice Rady 83/183/EHS, a mohou tak získat ‚obvyklé bydliště‘ v jiné zemi, kde žijí alespoň 185 dnů v kalendářním roce, aby tam vykonali svůj dočasný služební úkol, nebo mají i nadále, dokonce i po dobu svého služebního úkolu v této jiné zemi, své obvyklé bydliště v Řecku nezávisle na skutečnosti, že přesunuli do této jiné země své osobní a pracovní vazby?“
22. V řízení před Soudním dvorem podali písemná i ústní vyjádření G. Alevizos, řecká vláda a Komise Evropských společenství.
V – Posouzení
23. Podstatou otázky Soudního dvora je to, zda zaměstnanci ozbrojených sil členského státu, kteří jsou na určitou dobu vysláni do jiného členského státu, kde žijí alespoň 185 dnů v kalendářním roce za účelem výkonu dočasného služebního úkolu, získávají své obvyklé bydliště ve smyslu článku 6 směrnice 83/183 v tomto jiném členském státě.
24. Tato otázka má význam pro spor v původním řízení především proto, že řecký zákonodárce zrušil zvláštní ustanovení, které dříve existovalo ve vnitrostátním právu(18), které mimo jiné stanovilo u zaměstnanců řeckých ozbrojených sil při jejich návratu po výkonu služby v zahraničí osvobození od cel a jiných daní, i když vykonávali službu v zahraničí více než dva roky, jakož i nezávisle na tom, zda případně změnili své obvyklé bydliště.
25. Nyní může důstojník řeckých vzdušných sil, jako G. Alevizos, využít osvobození od spotřebních daní ve smyslu směrnice 83/183 pouze tehdy, pokud během své dvouleté služby u generálního velitelství NATO pro jižní Evropu přemístil své obvyklé bydliště do Itálie a později ho přemístil zpět do Řecka.
26. Aby byly předkládajícímu soudu poskytnuty všechny prvky výkladu práva Společenství, které mohou být nezbytné pro rozhodnutí sporu v původním řízení, který mu byl předložen, je třeba nejprve ověřit, zda takový případ, jakým je případ G. Alevizose, může vůbec spadat do oblasti působnosti směrnice 83/183 (viz níže, část A). Teprve pak totiž může mít význam pojem „obvyklé bydliště“ používaný v této směrnici, o jehož výklad je zde požádán Soudní dvůr (viz níže, část B). Nakonec je krom toho učiněno několik poznámek o základních svobodách (viz níže, část C).
A – Oblast působnosti směrnice 83/183
1. Časová působnost
27. Prvním sporným bodem účastníků řízení před Soudním dvorem je časová působnost směrnice 83/183. Zatímco G. Alevizos a Komise vycházejí z toho, že směrnice 83/183 se ratione temporis
vztahuje na takový případ, jakým je projednávaná věc, řecká vláda je názoru, že relevantní ustanovení této směrnice v rozhodné době již vůbec nebyla v platnosti.
28. Konkrétně se tento sporný bod týká pozměňujícího ustanovení přijatého v roce 1992 v souvislosti s vytvářením vnitřního trhu, a sice čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12, podle kterého „ustanovení o spotřebních daních“ obsažená ve směrnici 83/183 pozbývají účinku dnem 31. prosince 1992.
29. Toto ustanovení jistě není příkladem dobré legislativy. Znění čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12 ponechává nejasné, která ustanovení by měla přesně k uvedenému okamžiku pozbýt účinku a kterých výrobků by se tato změna právního předpisu měla týkat. Rovněž zůstává nejasné, zda směrnice 83/183 nadále ještě vůbec mohla mít samostatnou oblast působnosti, tím spíše že krátce předtím bylo stanoveno ukončení doby platnosti jejích ustanovení o dani z přidané hodnoty pro vztahy mezi členskými státy, a sice rovněž ke dni 31. prosince 1992(19) .
30. Pro extenzivní výklad směrnice 92/12 včetně sporného pozměňovacího ustanovení ve čl. 23 odst. 3 by mohly svědčit některé formulace v její preambuli, na které poukazuje zejména řecká vláda. V preambuli se zcela obecně bere zřetel na „volný pohyb zboží včetně toho, jež podléhá spotřebním daním“(20), a krom toho je zde uvedeno: „V důsledku zrušení zásady zdaňování při dovozu mezi členskými státy pozbývají účinku předpisy o osvobozeních a úlevách od daně při dovozu mezi členskými státy. Z tohoto důvodu by tyto předpisy měly být zrušeny a příslušné směrnice přiměřeně upraveny“(21) . Konečně je možné se v preambuli dočíst, že „[nepříznivý sociální dopad v dotyčných odvětvích a regionální obtíže, zejména v pohraničních oblastech...] mohou vyplynout ze zrušení daní při dovozu a osvobození od daně při vývozu v rámci obchodu mezi členskými státy“(22) .
31. Oddělené posouzení těchto bodů odůvodnění by ve skutečnosti mohlo vzbudit dojem, že účelem směrnice 92/12, a zejména jejího čl. 23 odst. 3, je celkové zrušení všech ustanovení směrnice 83/183 o spotřebních daních, a sice pro všechny druhy výrobků.
32. Proti tomu však hovoří zejména kontext, ve kterém je toto pozměňovací ustanovení v rámci směrnice 92/12. Článek 3 odst. 1 směrnice 92/12 tak omezuje věcnou působnost celé směrnice výslovně na minerální oleje, alkohol a alkoholické nápoje, jakož i tabákové výrobky. Pouze na tyto výrobky se může rozumně vztahovat rovněž pozměňovací ustanovení ve čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12. Rozšíření platnosti směrnice nad oblast minerálních olejů, alkoholu, alkoholických nápojů a tabákových výrobků může být těžko dosaženo i za pomoci uvedené preambule. Preambule aktu Společenství tak sice může upřesnit jeho obsah, nemůže však být uplatňována jako důvod pro odchýlení se od vlastních ustanovení dotyčného aktu(23) .
33. Vzhledem k souvislosti s čl. 3 odst. 1 by rozšíření působnosti pozměňovacího ustanovení ve čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12 na jiné výrobky než jsou minerální oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabákové výrobky odporovalo zásadě právní jistoty. Podle ustálené judikatury je zásada právní jistoty základní zásadou práva Společenství, která vyžaduje zejména to, aby právní úprava byla jasná a přesná tak, aby procesní subjekty mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti a postupovat podle toho(24) . Požadavek právní jistoty se uplatní s obzvláštní přísností v případě právní úpravy, která může způsobovat finanční důsledky(25), jako je to v případě ustanovení práva Společenství o spotřebních daních, která jsou zde předmětem sporu(26) .
34. Od osob povinných k dani a obzvláště od jednotlivců
ve smyslu směrnice 83/183, kteří jsou zde dotčeni, naprosto nelze vyžadovat, aby pozměňovacímu ustanovení obsaženému ve čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12 přisuzovali normativní obsah přesahující přímou oblast působnosti této směrnice. Osoby povinné k dani se spíše mohou spolehnout na to, že pro jiné výrobky, než jsou minerální oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabákové výrobky, zůstanou ustanovení směrnice 83/183 o spotřebních daních platná i po 31. prosince 1992 a jednotlivci se jich dále budou moci dovolávat. Pokud by Rada chtěla omezit platnost směrnice 83/183 i pro jiné kategorie výrobků, než jaké jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12, vyžadovalo by to výslovnou úpravu.
35. Skutečnost, že normativní obsah pozměňovacího ustanovení v čl. 23 odst. 3 směrnice 92/12 se omezuje na kategorie výrobků minerálních olejů, alkoholu, alkoholických nápojů a tabákových výrobků, ostatně odpovídá rovněž systematice a účelu této směrnice. Ustanovení práva Společenství zavedená směrnicí 92/12 se tak mají vztahovat pouze na výrobky, které podléhají spotřební dani ve všech členských státech (27) . Tím nejsou míněny jakékoli výrobky podléhající vnitrostátní spotřební dani, nýbrž jen kategorie výrobků konkrétně vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12.
36. Rovněž právní rámec směrnice 92/12 může pouze ve vztahu k minerálním olejům, alkoholu, alkoholickým nápojům a tabákovým výrobkům zajistit, aby daňová povinnost ke spotřební dani byla stejná ve všech členských státech(28) . Směrnicí 92/12 je pak zajištěno, že všechny tyto výrobky jsou zpravidla zdaněny v členském státu a zároveň je vyloučeno jejich dvojí zdanění(29) . S ohledem na minerální oleje, alkohol, alkoholické výrobky a tabákové výrobky je tak dosaženo pokroku v harmonizaci(30), což dále vede k tomu, že ustanovení starší směrnice 83/183 s osvobozením od daně, které stanoví, se jeví jako nesystémová.
37. Jiná situace je naproti tomu u všech ostatních výrobků, které nezahrnuje čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12. U nich směrnicí 92/12 nedošlo k žádné srovnatelné harmonizaci, spíše čl. 3 odst. 3 této směrnice 92/12 výslovně objasňuje, že členské státy si v tomto ohledu podrží právo na zavedení nebo zachování daní vyměřovaných z jiných výrobků, než jsou uvedeny v odstavci 1, avšak za předpokladu, že tyto daně nepovedou k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy(31) . Jakým spotřebním daním tedy tyto výrobky podléhají a za jakých okolností vzniká daňová povinnost, se nadále může v každém členském státu výrazně lišit. Tím spíše nemůže směrnice 92/12 zajistit, aby tyto výrobky musely být zdaněny vždy v jednom členském státě, a nikoliv v několika členských státech. Za těchto okolností osvobození od daně směrnice 83/183 ve vztahu k jiným výrobkům, než jsou minerální oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabákové výrobky, není a priori
bezpředmětné.
38. U těchto jiných výrobků není zákaz vzniku formalit spojených s překračováním hranic zavedený směrnicí 92/12 rovněž v rozporu s pokračováním platnosti osvobození od daně tak, jak je směrnice 83/183 stanoví pro trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců. Takové osvobození od daně totiž v žádném případě není pouhým zákazem vzniku případných formalit spojených s překračováním hranic nahrazeno, nýbrž nanejvýš doplněno. Cíl podporovat volný pohyb osob(32) zamýšlený směrnicí 83/183 rovněž nadále platí [čl. 3 odst.1 písm. c) ES] a bude možné ho uskutečnit v daleko menší míře, pokud by v budoucnu jednotlivci při přemístění svého obvyklého bydliště z jednoho členského státu do druhého už nemohli využít osvobození od daně směrnice 83/183, nýbrž by byli pouze osvobozeni od formalit spojených s překračováním hranic ve smyslu směrnice 92/12. Ještě více než takovými formalitami by byl jednotlivec využívající jedno ze svých práv volného pohybu totiž zatížen tím, že při změně bydliště do jiného členského státu by při dovozu do hostitelského státu – popřípadě znovu –
musel zdanit svůj veškerý majetek, jako například vybavení obytných prostor nebo automobil.
39. Soudní dvůr rovněž dosud nevyloučil dočasné pokračování platnosti ustanovení směrnice 83/183 o spotřebních daních ve vztahu k jiným výrobkům, než jsou minerální oleje, alkohol, alkoholické nápoje a tabákové výrobky. Spíše se vícekrát zabýval meritem
oblasti působnosti směrnice 83/183 i pro období po 31. prosinci 1992(33) .
40. Za těchto okolností docházím k závěru, že v takovém případě, jakým je projednávaný případ, zůstala ustanovení o spotřebních daních směrnice 83/183 v platnosti, a jsou tedy ratione temporis
použitelná.
2. Působnost ratione personae
41. Podle názoru řecké vlády dále není působnost ratione personae
směrnice 83/183 dotčena, jelikož G. Alevizos jako zaměstnanec řeckých ozbrojených sil není pracovníkem podle čl. 39 ES. Spíše vykonával zaměstnání ve veřejné správě ve smyslu odst. 4 tohoto ustanovení.
42. Tento pohled na věc mě nepřesvědčuje. I kdybychom totiž předpokládali, že působnost směrnice 83/183 úzce souvisí s volným pohybem pracovníků, v takovém případě, jakým je projednávaný případ, by ustanovení o výjimce čl. 39 odst. 4 ES nebylo relevantní. Na jeho základě by sice řecké veřejnoprávní orgány mohly odmítnout státním příslušníkům jiných členských států přístup k určitým zaměstnáním spojeným s výkonem veřejné moci(34), avšak zcela nedotčeno tím zůstává postavení řeckých státních příslušníků jako pracovníků ve smyslu čl. 39 ES, pokud se, jako svého času G. Alevizos, odeberou do jiného členského státu, aby tam vykonávali zaměstnání u jiného než svého dosavadního zaměstnavatele, konkrétně u mezinárodní organizace, jako je NATO(35) .
43. Nehledě na to se však směrnice 83/183 ve skutečnosti tak jako tak netýká pouze pracovníků ve smyslu čl. 39 ES, nýbrž svou působnost ratione personae rozšiřuje na každého jednotlivce . Tento pojem je extrémně široký. Kromě kategorie osob v zaměstnaneckém poměru může zahrnovat rovněž všechny osoby samostatně výdělečně činné (i když pouze mimo rámec jejich výdělečné činnosti) a lze ho rozšířit dokonce na osoby bez jakékoli výdělečné činnosti. Tento dojem potvrzuje rovněž srovnání s jinými jazykovými zněními směrnice, ve kterých jsou použity podobně široké pojmy(36) .
44. Kontext, ve kterém je užitý pojem „jednotlivec“, jakož i systematika a účel směrnice 83/183, rovněž svědčí o širokém chápání působnosti ratione personae
této právní úpravy. Směrnicí 83/183 se tak má docílit toho, aby si nejen pracovníci, ale i všichni obyvatelé členských států více uvědomili existenci Evropského společenství a aby byly ve Společenství vytvořeny podmínky obdobné podmínkám domácího trhu(37) . Směrnice konkrétně slouží k odstranění překážek volného pohybu osob uvnitř Společenství(38), čímž se obecně rozumí nejen volný pohyb zaměstnaných osob, ale i volný pohyb osob samostatně výdělečně činných v rámci jejich volného pohybu služeb a svobody usazování a dále – každopádně podle dnešního chápání – také volný pohyb občanů Unie, kteří nevykonávají výdělečnou činnost (článek 18 ES).
45. Rovněž zaměstnanci ozbrojených sil členského státu, jako G. Alevizos, jsou obyvateli Společenství, a tím patří k širokému okruhu osob, které zahrnuje směrnice 83/183(39) .
46. Za těchto okolností docházím k závěru, že v takovém případě, jakým je projednávaný případ, je dotčena rovněž působnost ratione personae
směrnice 83/183.
3. Věcná působnost
47. Zbývá objasnit skutečnost, zda daně, které byly vybrány od G. Alevizose, spadají do věcné působnosti směrnice 83/183. Pouze pak by se totiž G. Alevizos mohl dovolávat osvobození od daně podle čl. 1 odst. 1 této směrnice.
48. V projednávaném případě nemá Soudní dvůr žádné podrobné informace o tom, za jakých podmínek se podle řeckého práva vybírá spotřební daň a zvláštní registrační daň z motorových vozidel. Závěr Komise, podle kterého nemá směrnice 83/183 takové daně a priori
zahrnovat, považuji tedy za ukvapený.
49. Není úkolem Soudního dvora vykládat vnitrostátní právo v řízení o rozhodnutí o předběžné otázce nebo zkoumat jeho použití na konkrétní případ. To náleží vnitrostátnímu soudu. Soudní dvůr je naproti tomu příslušný k tomu, aby vnitrostátnímu soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které mu umožní rozhodnout spor v původním řízení(40) .
50. Věcná působnost směrnice 83/183 je ve svém článku 1 vymezena jak pozitivně, tak negativně.
51. Pozitivně stanoví čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183 to, že osobní majetek dovezený natrvalo jednotlivci z jiného členského státu je třeba osvobodit od spotřebních daní a jiných nepřímých daní, které se na tento dovoz obvykle vztahují. Tím se rozumí pouze takové spotřební daně, jaké souvisí s dovozem jako takovým ; vznik daňové povinnosti se tedy váže na dovoz dotčeného zboží(41) . V tom je vyjádřen cíl směrnice 83/183, kterým je odstranění daňových překážek bránících volnému pohybu jednotlivců, kteří přemisťují své obvyklé bydliště do členského státu z jiného členského státu(42) . Směrnice chrání jednotlivce, kteří nabyli zboží v jiném členském státě za daňových podmínek existujících v tomto státu a užívají ho jako osobní majetek, před – případným opětovným – zdaněním při změně svého obvyklého bydliště přemístěného do jiného členského státu.
52. Negativně vylučuje čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183 z osvobození od daně poplatky a daně ukládané na používání
osobního majetku bez ohledu na to, zda se jedná o „zvláštní“, nebo „periodické“ poplatky a daně. Co se týče motorových vozidel, jsou z působnosti směrnice například výslovně vyjmuty poplatky za jejich registraci, jakož i silniční daně. V tom je vyjádřena zásada, že právo Společenství jednotlivci nezaručuje, že přemístění jeho obvyklého bydliště nebo jeho činností do jiného členského státu – nehledě na vlastní překročení hranic – je pro něj daňově neutrální; vzhledem k rozdílům mezi daňovými úpravami členských států v této věci totiž může být samotný život v jiném členském státu pro dotyčnou osobu v oblasti jejího zdanění v závislosti na okolnostech buď výhodné, nebo nevýhodné(43) .
53. Pro posouzení, zda spotřební daň spadá do působnosti směrnice 83/183, je tedy rozhodující skutečnost, která vede ke vzniku daňové povinnosti(44) ; naproti tomu název daně podle vnitrostátního práva jako takový není rozhodující(45) .
54. Pokud se na motorové vozidlo vztahuje spotřební daň již při překročení hranic nebo jeho následkem, svědčí to tak o tom, že u zdanění stojí v popředí dovoz vozidla a nikoli jeho budoucí použití na vnitrostátním území. V takovém případě se osvobození od daně podle čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183 zpravidla uplatní(46) .
55. Je těžší posoudit případy, ve kterých se vybírá spotřební daň pouze při bližší časové souvislosti s přemístěním bydliště jednotlivce do dotčeného členského státu, jako například při registraci jeho osobního motorového vozidla dovezeného do dotčeného státu.
56. V takových případech je rozhodující, zda je spotřební daň vázána na dovoz vozidla, anebo pouze na jeho použití na vnitrostátním území. Jinými slovy, je třeba objasnit, zda se spotřební daň vztahuje pouze na vozidla dovezená ze zahraničí, anebo na všechna vozidla registrovaná v dotčeném státě. V prvním případě jsou jednotlivci podle čl. 1 odst. 1 směrnice 83/183 od sporné spotřební daně osvobozeni, ve druhém případě nikoliv(47) .
4. Předběžný závěr
57. Jako předběžného závěru se tedy lze držet tohoto:
Směrnice 83/183 se použije – i pro dobu po 31. prosinci 1992 – na všechny spotřební daně a jiné nepřímé daně, které se vztahují na motorové vozidlo jednotlivce používané k soukromému použití při změně jeho obvyklého bydliště přemístěného z jednoho členského státu do jiného, pokud je příslušná daň vázána na dovoz vozidla, a nikoliv na jeho použití na vnitrostátním území. To platí rovněž pro zaměstnance ozbrojených sil členského státu.
B – Pojem „obvyklé bydliště“ ve smyslu směrnice 83/183
58. Pro případ, že spotřební daň a zvláštní registrační daň nebo jedna z nich uložené v Řecku G. Alevizosovi byly základem vzniku daňové povinnosti vázáné na dovoz jeho vozidla, zbývá se zabývat pojmem „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183, neboť nárok na osvobození od daně podle čl. 1 odst. 1 ve spojení s čl. 5 odst. 2 a čl. 7 odst. 1 písm. a) této směrnice existuje pouze tehdy, pokud G. Alevizos na dobu trvání své služby u NATO přemístil své obvyklé bydliště do Itálie a při svém návratu do Řecka ho přemístil znovu zpět.
59. „Obvyklé bydliště“ je pojem práva Společenství, jehož obsah nemohou členské státy změnit(48) . Tímto pojmem se podle judikatury popisuje trvalé centrum zájmů
osoby; aby bylo určeno, je třeba učinit celkové posouzení všech skutečností jednotlivého případu na základě všech kritérií obsažených v relevantním ustanovení(49) .
60. Bydlištěm
osoby je podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 83/183 místo, kde tato osoba žije kvůli svým osobním a pracovním vazbám. Jejím obvyklým
bydlištěm ve smyslu směrnice se takové místo stane tím, že tato osoba v něm žije alespoň 185 dnů v každém kalendářním roce.
61. Vzhledem k tomu, že naposledy uvedené kritérium 185 dnů v kalendářním roce je v projednávaném případě podle všeho bez problémů splněno, je třeba zabývat se blíže pouze prvně zmíněným kvalitativním kritériem(50), tzn. otázkou osobních a pracovních vazeb.
62. Z článku 6 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 83/183 vyplývá, že bydliště osoby je v zásadě místo, ve kterém má jak osobní, tak i pracovní vazby. Oba druhy vazeb je tedy třeba posoudit kumulativně(51) . To ostatně odpovídá také systematice a účelu tohoto ustanovení, kterým je určení trvalého centra zájmů osoby(52) .
63. Není při tom nezbytně nutné, aby osoba měla veškeré
osobní a pracovní vazby soustředěné na jednom určitém místě. To je zřejmé již ze znění čl. 6 odst. 1 směrnice 83/183. Podle něj musí dotyčná osoba na daném místě bydlet pouze „kvůli svým osobním a pracovním vazbám“, což nevylučuje, aby měla takové vazby rovněž na jiných místech v jiných členských státech(53) . Využívá-li osoba své právo volného pohybu podle Smlouvy o ES, dokonce má zpravidla – alespoň na přechodnou dobu – silné vazby jak v zemi svého původu, tak i v hostitelském státě.
64. V souladu s chápáním bydliště jako centra zájmů osoby je třeba postavit těžiště posouzení na skutečnosti, zda tato osoba má osobní a pracovní vazby zároveň na různých místech(54) . Přímo v rozporu s cílem směrnice 83/183, kterým je vytvoření podmínek obdobných podmínkám domácího trhu a k tomu usnadnění volného pohybu osob(55), by bylo, kdyby byly kladeny nadměrně přísné požadavky na odůvodnění obvyklého bydliště osoby v hostitelském státě a vždy by bylo požadováno přemístění veškerých
osobních a pracovních vazeb.
65. V rozsudku Louloudakis uvedl Soudní dvůr příkladně řadu faktorů, které mohou poskytnout informace o trvalém centru zájmů jednotlivce. Patří k nim „fyzická přítomnost této osoby, členů její rodiny, místo k bydlení, které má k dispozici, místo skutečné školní docházky dětí, místo výkonu pracovní činnosti, umístění majetkových zájmů, místo administrativní vazby s veřejnoprávními orgány a orgány sociální péče, neboť tyto skutečnosti vyjadřují vůli této osoby přiznat místu vazby určitou stabilitu z důvodu nepřetržitosti vyplývající z navyklého způsobu života a běžných společenských a pracovních vztahů“(56) . Pokud se tyto faktory klasifikují jako kritéria osobních, respektive pracovních, vazeb a přenesou-li se na případ, jako je tento, vyplývá z toho tento obraz:
66. Zaměstnanec řeckých ozbrojených sil, který se schválením svého zaměstnavatele vykonává službu v Itálii v sídle mezinárodní organizace, jako je generální velitelství NATO pro jižní Evropu, má v Itálii pracovní vazby . Podle formy jeho pracovního zaměstnaneckého poměru je možné, aby ve státě svého původu, Řecku, měl i nadále pracovní vazby. Řecká vláda tak uvedla, že dotyčné osobě je podle řeckého práva veřejné služby poskytnuta po dobu její služby v zahraničí neplacená dovolená a že jí zůstává povinnost odvádět příspěvky do systému sociálního pojištění v Řecku. V řízení před Soudním dvorem bylo krom toho uvedeno, že G. Alevizos byl – i když na vlastní žádost – svým zaměstnavatelem „vyslán“ k NATO. Tyto čistě administrativní vazby k zemi jeho původu však zdaleka nejsou tak výrazné jako vazba dotyčného k jeho novému místu výkonu služby, ve kterém je po něm požadována fyzická přítomnost a skutečný výkon služby. Těžiště pracovních vazeb dotyčného po dobu výkonu jeho služby v zahraničí se tedy nenachází v jeho zemi původu, nýbrž v hostitelském státě, v Itálii.
67. Co se týče osobních vazeb
dotyčného, záleží především na jeho vazbě k fyzickým osobám, tzn. ke konkrétním jednotlivcům. Pokud dotyčný během doby své služby žije se svou ženou a nezletilými dětmi v hostitelském státě, jedná se o významný doklad toho, že jeho osobní vazby se přemístily do hostitelského státu. Může mít sice osobní vazby rovněž v zemi svého původu, například k dalším členům své rodiny, avšak těžiště jeho osobních vazeb je zpravidla třeba hledat u osob, se kterými trvale žije ve společné domácnosti.
68. Soudní dvůr, jak již bylo uvedeno, zároveň toho uznal i „administrativní vazby s veřejnoprávními orgány a orgány sociální péče“ jako možné kritérium pro určení centra zájmů osoby; to však platí výslovně pouze tehdy, pokud tyto skutečnosti vyjadřují vůli této osoby přiznat takovým vazbám určitou stabilitu z důvodu nepřetržitosti vyplývající z navyklého způsobu života a běžných společenských a pracovních vztahů(57) . V normálním případě by nebylo vhodné upřednostnit takové faktory při určení centra osobních vazeb osoby před vazbami ke konkrétním jednotlivcům, se kterými tato osoba žije ve společné domácnosti. Rovněž odkaz řecké vlády na trvající vazbu G. Alevizose ke svému řeckému zaměstnavateli, na jeho zapojení v řeckém systému sociálního zabezpečení a zejména na jeho řeckou státní příslušnost tedy nepovažuji za relevantní při určení centra
jeho osobních zájmů .
69. Osoba v situaci G. Alevizose již tedy nemá během své služby v zahraničí ani centrum svých pracovních vazeb, ani centrum svých osobních vazeb v zemi svého původu, nýbrž spíše v hostitelském státě. Jak při nástupu do zaměstnání v zahraničí, tak i při návratu do země původu tedy dochází ke změně jejího obvyklého bydliště ve smyslu směrnice 83/183.
70. Na okraj je třeba poznamenat, že v takovém případě – na rozdíl od názoru řecké vlády – nelze použít čl. 6 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 83/183. Tento předpis předpokládá, že osoba má své pracovní vazby na jiném místě, než je místo jejích osobních vazeb, a v důsledku toho žije střídavě na různých místech v různých členských státech. Pouze pak by bylo důvodné upřednostnit její osobní vazby při určení obvyklého bydliště(58) . Naproti tomu tento pododstavec nezahrnuje osoby, jako je G. Alevizos, které mají jak centrum svých pracovních vazeb, tak i centrum svých osobních vazeb soustředěny na stejném místě.
71. Vzhledem k tomu, že uvedený druhý pododstavec se na případ, jako je tento, nepoužije, nezáleží ani na tom, zda osoba, jako G. Alevizos, odjela do zahraničí pouze proto, aby vykonala úkol, který má určitou dobu trvání, neboť toto kritérium by mohlo být relevantní nanejvýš v rámci druhého pododstavce. Kromě toho záleží výhradně na tom, zda daná osoba žije na určitém místě kvůli osobním a pracovním vazbám alespoň 185 dnů v kalendářním roce (čl. 6 odst. 1 směrnice první pododstavec 83/183).
72. Souhrnně tedy platí:
Zaměstnanec ozbrojených sil prvního členského státu, který se schválením svého zaměstnavatele vykonává po dobu dvou let službu u mezinárodní organizace ve druhém členském státě, kde žije společně se svou ženou a dětmi alespoň 185 dnů v kalendářním roce, získává v druhém členském státě na dobu této služby v zahraničí své obvyklé sídlo ve smyslu čl. 6 směrnice 83/183.
C – K významu základních svobod pro projednávaný případ
73. V průběhu jednání před Soudním dvorem Komise dodala, že projednávaný případ je třeba posoudit rovněž s přihlédnutím k ustanovením Smlouvy o ES o volném pohybu. I když se předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nezabýval základními svobodami, Soudní dvůr se k nim může ve svém rozsudku vyjádřit, aby vnitrostátnímu soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které mu umožní rozhodnout spor v původním řízení(59) .
1. Úvodní poznámky
74. Vnitrostátní opatření v oblasti, která je na úrovni Společenství předmětem harmonizace sekundárního práva, by měla být posuzována podle specifických ustanovení tohoto harmonizačního opatření, a nikoliv podle primárního práva. Sekundární právo samo může být v souladu s článkem 220 a následujícími ES přezkoumáno ve světle právního předpisu vyšší právní síly v otázce své legality a je rovněž třeba vykládat ho v souladu s primárním právem. Krom toho  však  sekundární právo ve své příslušné oblasti působnosti tvoří kritérium pro posuzování opatření členských států podle práva Společenství.
75. V rozsahu, ve kterém tedy předkládající soud po důkladném posouzení spotřební daně a zvláštní registrační daně zaplacené G. Alevizosem dochází k závěru, že příslušná daň je vázána na dovoz vozidla, a nikoliv pouze na jeho použití na vnitrostátním území, je třeba použít na projednávaný případ směrnici 83/183(60) . Použití ustanovení o volném pohybu pak není nezbytně nutné(61) . Stejně tak nejsou relevantní články 23 ES a 25 ES, neboť požadavky, které v takovém případě vyplývají ze základních svobod podle Smlouvy o ES, jsou již konkretizovány ve směrnici 83/183.
76. Pokud naproti tomu z posouzení předkládajícího soudu vyplývá, že spotřební daň a zvláštní registrační daň, které zaplatil G. Alevizos, nespadají
do věcné působnosti směrnice 83/183, je třeba tyto daně přezkoumat s ohledem na ustanovení Smlouvy o ES o volném pohybu(62) . Rovněž v oblastech daňových právních předpisů, které spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí nicméně při výkonu své pravomoci dodržovat právo Společenství(63) .
77. Mezi právy volného pohybu podle Smlouvy o ES tvoří kritérium posouzení pro tento případ volný pohyb pracovníků. Jak již bylo zmíněno, řečtí státní příslušníci jsou pracovníky ve smyslu článku 39 ES, pokud se jako svého času G. Alevizos odeberou do jiného členského státu, aby tam vykonávali zaměstnání u jiného než svého dosavadního zaměstnavatele, konkrétně u mezinárodní organizace, jako je NATO; čl. 39 odst. 4 ES tomu nebrání(64) . Samozřejmě se tyto osoby mohou rovněž při návratu do své země původu dovolávat vůči tamějším orgánům této základní svobody(65) .
78. Pokud je jako zvláštní ustanovení o volném pohybu relevantní článek 39 ES, vylučuje použití obecného práva volného pohybu občanů Unie podle čl. 18 odst. 1 ES(66) ; tyto úvahy by však stejně bylo možné přenést rovněž na oblast článku. 18 EG.
79. Co se týče článku 90 ES(67), nebyly v řízení před Soudním dvorem předloženy žádné konkrétní doklady, které by svědčily o diskriminačním
zdanění vozidel dovezených z jiného členského státu do Řecka.
2. Spotřební daně na osobní majetek na pozadí práva volného pohybu pracovníků (článek 39 ES)
80. Jako všechny základní svobody představuje rovněž volný pohyb pracovníků podle článku 39 ES základní zásadu Společenství(68), která zahrnuje jak zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti, tak i zákaz omezení(69) .
81. V případě, jako zde, že spotřební daň a zvláštní registrační daň vybírané od G. Alevizose byly vázány nikoliv
na dovoz jeho vozidla(70), nýbrž pouze na jeho používání v Řecku, by tyto daně nevedly ani přímo, ani nepřímo k diskriminaci
migrujících pracovníků na základě jejich státní příslušnosti, nýbrž spíše by se vztahovaly rovněž na všechny majitele vozidla usazené v Řecku.
82. Zbývá se však zabývat tím, zda takové nediskriminační vnitrostátní zdanění motorových vozidel může obsahovat omezení práva volného pohybu migrujících pracovníků zakázané článkem 39 ES.
83. K tomu Soudní dvůr v rozsudku Weigel jednak konstatoval, že rovněž nediskriminační vnitrostátní zdanění vozidel k soukromému použití by mohlo odradit migrujícího pracovníka od toho, aby využil svého práva volného pohybu(71) . Krom toho ale zdůraznil, že Smlouva o ES nezaručuje pracovníkovi, že přemístění jeho činností do jiného členského státu je daňově neutrální. Vzhledem k rozdílům mezi daňovými úpravami členských států může spíše být takové přemístění pro pracovníka v oblasti jeho nepřímého zdanění podle případu víceméně výhodné, či nevýhodné(72) . Na to jsem poukázala již výše v jiné souvislosti(73) .
84. Podle mého názoru tato judikatura vyjadřuje, že vybírání takových nediskriminujících vnitrostátních daní již zpravidla nevede k omezení volného pohybu(74) . Něco jiného by mohlo platit výjimečně
pouze v případě, že by takové daně při objektivním posouzení měly pro migrujícího pracovníka takový zakazující účinek(75), který by mu nadměrně ztěžoval využívat práva volného pohybu.
85. Zda příslušná daň má takový zakazující účinek, vyžaduje podrobné posouzení na základě objektivních kritérií, ke kterým patří zejména její výše a podmínky jejího vybírání(76) . Členskému státu vybírajícímu daň však přitom musí být poskytnuta rozsáhlá diskreční pravomoc ohledně její formy. Tak například zatížení ve výši 50 % až 60 % hodnoty dovezeného vozidla by v zásadě nebylo nutné ještě považovat za zakazující. V této souvislosti však záleží i na tom, zda je při vybírání daně náležitě zohledněna pravděpodobná zbývající doba životnosti příslušného vozidla. K tomu může dojít výpočtem daně na základě aktuální hodnoty vozidla (v protikladu ke katalogové ceně nových vozů) nebo rovněž snížením výše daně v závislosti na roku výroby vozidla, respektive datu jeho úplně první registrace (v protikladu k první registraci v dotčeném členském státu)(77) .
3. Předběžný závěr
86. Za předběžný závěr lze tedy považovat následující:
Daň na motorové vozidlo, která není vázána na jeho dovoz, nýbrž na jeho použití na vnitrostátním území a která není vybírána diskriminačním způsobem, zpravidla neobsahuje žádné omezení volného pohybu pracovníků podle článku 39 ES. Jinak by tomu bylo výjimečně, pouze v případě, že by takové daně měly při objektivním posouzení pro migrujícího pracovníka tak zakazující účinek, že by mu nadměrně ztěžoval využívat práva volného pohybu.
VI – Závěry
87. Na základě uvedených skutečností navrhuji Soudnímu dvoru, aby Symvoulio tis Epikrateias odpověděl takto:
1) a)	Směrnice 83/183/EHS se použije – i pro dobu po 31. prosinci 1992 – na všechny spotřební daně a jiné nepřímé daně, které se vztahují na motorové vozidlo jednotlivce používané k soukromému použití při změně jeho obvyklého bydliště přemístěného z jednoho členského státu do druhého, pokud je příslušná daň vázána na dovoz vozidla, a nikoliv na jeho použití na vnitrostátním území. To platí rovněž pro zaměstnance ozbrojených sil členského státu.
b) Zaměstnanec ozbrojených sil prvního členského státu, který se schválením svého zaměstnavatele vykonává po dobu dvou let službu u mezinárodní organizace ve druhém členském státě, kde žije společně se svou ženou a dětmi alespoň 185 dnů v kalendářním roce, získává v druhém členském státě na dobu této služby v zahraničí své obvyklé sídlo ve smyslu čl. 6 směrnice 83/183.
2) Daň na motorové vozidlo, která není vázána na jeho dovoz, nýbrž na jeho použití na vnitrostátním území a která není vybírána diskriminačním způsobem, zpravidla neobsahuje žádné omezení volného pohybu pracovníků podle článku 39 ES. Jinak by tomu bylo výjimečně, pouze v případě, že by takové daně měly při objektivním posouzení pro migrujícího pracovníka tak zakazující účinek, že by mu nadměrně ztěžoval využívat jeho práva volného pohybu.
(1) .
(2)  –	Směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. L 105, s. 64; Zvl. vyd. 09/01, s. 117), ve znění směrnice Rady 89/604/EHS ze dne 23. listopadu 1989 (Úř. věst. L 348, s. 28; Zvl. vyd. 09/01, s. 140).
(3)  –	Články 2 až 5 ve spojení se čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice 83/183 kromě toho stanovují ještě další podmínky pro přiznání osvobození od daně, které však nemají pro projednávané řízení význam.
(4)  –	Směrnice Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991, kterou se doplňuje společný systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS s ohledem na odstranění daňových hranic (Úř. věst. L 376, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 160).
(5)  –	Směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179).
(6)  –	FEK A’ 48.
(7)  –	FEK B’ 195.
(8)  –	FEK A’ 16.
(9)  –	FEK A’ 17.
(10)  –	Článek 6 zákona 2459/1997 podle svého odst. 14 nabyl účinnosti dne 1. ledna 1997, „kromě majetku a vozidel, pro které byla podána celní prohlášení do 31. prosince 1996 a které v okamžiku podání těchto prohlášení splňovaly stanovené podmínky pro přiznání osvobození [od daně]“.
(11)  –	Článek 32 odst. 1 zákona 2523/1997 (FEK A’ 179).
(12)  –	Při koupi došlo podle údajů G. Alevizose k osvobození od daně z přidané hodnoty podle čl. 14 odst. 1 písm. g), jakož i čl. 28c části A písm. a) a části B písm. b) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 1) v jejím tehdejším platném znění.
(13)  –	Tato zvláštní spotřební daň byla vypočtena podle čl. 6 odst. 13 a 14 zákona 2459/1997 ve spojení s čl. 32 odst. 1 zákona 2523/1997 na základě snížených koeficientů definovaných v článku 37 zákona 1882/1990.
(14)  –	G. Alevizos uvádí, že na dani z přidané hodnoty musel v Řecku mimo jiné složit částku 2 213 450 GRD (6 495,82 eur). Ta mu však byla vrácena zpět v prosinci 1997 na základě vyhlášky ministra financí D.1633/721 ze dne 9. prosince 1997 poté, co se ve věci vyjádřila právní služba státu (Νομικό Συμβούλιο του Κράτους).
(15)  –	Athénský správní soud prvního stupně.
(16)  –	Athénský odvolací správní soud.
(17)  –	Státní rada.
(18)  –	Jednalo se o čl. 25 odst. 2 ve spojení s článkem 3 vyhlášky D.245/11 (viz výše, body 14 a 15 tohoto stanoviska).
(19)  –	Viz čl. 2 odst. 2 směrnice 91/680.
(20)  –	První bod odůvodnění směrnice 92/12.
(21)  –	Dvacátý bod odůvodnění směrnice 92/12.
(22)  –	Dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 92/12.
(23)  –	Rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, Sb. rozh. s. I‑403, bod 76 a uváděná judikatura).
(24)  –	V tomto smyslu ustálená judikatura viz rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise (C‑110/03, Sb. rozh. s. I‑2801, bod 30), ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, bod 72), a ze dne 26. října 2006, Koninklijke Coöperatie Consun (C‑248/04, Sb. rozh. s. I‑10211, bod 79).
(25)  –	Rozsudek Koninklijke Coöperatie Consun (uvedený v poznámce pod čarou 24, bod 79); viz rovněž rozsudky ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise (326/85, Recueil, s. 5091, bod 24), ze dne 12. února 2004, Slob (C‑236/02, Recueil, s. I‑1861, bod 37), a ze dne 16. března 2006, Emsland-Stärke (C‑94/05, Sb. rozh. s. I‑2619, bod 43).
(26)  –	V případě G. Alevizose spočívají finanční důsledky v tomto: U něj jde o celkovou částku 5 607 188 GRD, kterou zaplatil na daních za dovoz svého vozidla. Tato částka činí více než polovinu hodnoty jeho vozidla, kterou sám oznámil (konkrétně viz bod 19 tohoto stanoviska).
(27)  –	Třetí bod odůvodnění směrnice 92/12.
(28)  –	K posledně uvedenému bodu viz rozsudky ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další (C‑296/95, Recueil, s. I‑1605, bod 22), ze dne 5. dubna 2001, Van de Water (C‑325/99, Recueil, s. I‑2729, bod 39), ze dne 12. prosince 2002, Cipriani (C‑395/00, Recueil, s. I‑11877, bod 41) a ze dne 23. listopadu 2006, Joustra (C‑5/05, Sb. rozh. s. I‑11075, bod 27).
(29)  –	K tomu viz zejména články 5 až 10, jakož i článek 22 směrnice 92/12.
(30)  –	Ovšem i u výrobků ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12 dosahuje tato směrnice pouze částečné harmonizace; viz rozsudky ze dne 24. února 2000, Komise v. Francie (C‑434/97, Recueil, s. I‑1129, bod 17), a ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Německo (C‑240/01, Recueil, s. I‑4733, bod 40). V tomto smyslu judikatura uvedená v poznámce pod čarou 28, podle níž je cílem směrnice 92/12 „zavést určitá pravidla
týkající se držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani“ (např. viz rozsudek Joustra, bod 27; kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).
(31)  –	K tomu viz rovněž třetí bod odůvodnění směrnice 92/12.
(32)  –	Druhý bod odůvodnění směrnice 83/183.
(33)  –	Tak byla v rozsudcích ze dne 29. dubna 2004 Weigel (C‑387/01, Recueil, s. I‑4981, body 46 až 49), a ze dne 15. července 2004, Lindfors (C‑365/02, Sb. rozh. s. I‑7183, body 26 až 28) zároveň zodpovězena otázka věcné působnosti směrnice 83/183, nikoliv však její časová
působnost; základem obou případů však byl skutkový stav, ke kterému došlo po 31. prosinci 1992
(viz rozsudky Weigel, body 26 a 27, a Lindfors, body 11 a 12). Krom toho viz rozsudek ze dne 16. června 2005, Komise v. Dánsko, dále jen „Komise v. Dánsko III“ (C‑138/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 13 až 15), jehož základem byla žaloba pro nesplnění povinnosti podaná po 31. prosinci 1992 .
(34)  –	V tomto smyslu již rozsudky ze dne 15. března 1989, Echternach a Moritz (389/87 a 390/87, Recueil, s. 723, bod 14), a ze dne 22. listopadu 1995, Vougioukas (C‑443/93, Recueil, s. I‑4033, body 19 a 20). K prováděcím podmínkám čl. 39 odst. 4 ES viz například rozsudek ze dne 30. září 2003, Anker a další (C‑47/02, Recueil, s. I‑10477, zejména 57 až 63 a uvedené odkazy).
(35)  –	K postavení pracovníka zaměstnance mezinárodních organizací z poslední doby viz rozsudky ze dne 16. února 2006, Rockler (C‑137/04, Sb. rozh. s. I‑1441, bod 15) a Öberg (C‑185/04, Sb. rozh. s. I‑1453, bod 12); dále viz rozsudek ze dne 13. července 1983, Forcheri (152/82, Recueil, s. 2323, body 9 a 19), rozsudek Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 34, bod 11), jakož i rozsudky ze dne 13. listopadu 2003, Schilling (C‑209/01, Recueil, s. I‑13389, bod 28), a ze dne 16. prosince 2004, My (C‑293/03, Sb. rozh. s. I‑12013, bod 37).
(36)  –	Například dánské jazykové znění tak používá pojem „privatpersoners“, řecké „ιδιώτες“, anglické „individuals“, francouzské „particuliers“, italské „privati“ a nizozemské „particulieren“.
(37)  –	První bod odůvodnění směrnice 83/183.
(38)  –	Druhý bod odůvodnění směrnice 83/183.
(39)  –	Z judikatury Soudního dvora lze odvodit, že oblast ozbrojených sil není a priori vyloučena z působnosti práva Společenství a dotčení jednotlivci se mohou dovolávat práva Společenství, pokud se netýkají konkrétních výjimek (k tomu viz rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C‑273/97, Recueil, s. I‑7403, body 15 až 19 a 23 až 27, ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C‑285/98, Recueil, s. I‑69, body 15 až 24, a ze dne 11. března 2003, Dory, C‑186/01, Recueil, s. I‑2479, body 30 až 36).
(40)  –	Ustálená judikatura; viz rozsudky ze dne 23. dubna 1991, Ryborg (C‑297/89, Recueil, s. I‑1943, bod 21), ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, Recueil, s. I‑8121, bod 33), ze dne 12. července 2001, Louloudakis (C‑262/99, Recueil, s. I‑5547, body 50 a násl.), a ze dne 19. září 2006, Wilson (C‑506/04, Sb. rozh. s. I‑8613, body 34 a 35).
(41)  –	Rozsudky Weigel (bod 47), Lindfors (body 26 až 28) a Komise v. Dánsko III (bod 13), všechny uvedené v poznámce pod čarou 33.
(42)  –	Druhý bod odůvodnění směrnice 83/183; viz rovněž rozsudek Komise v. Dánsko III (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 11).
(43)  –	V tomto smyslu rozsudky Weigel (bod 55) a Lindfors (bod 34), oba uvedené v poznámce pod čarou 33; viz rovněž rozsudek ze dne 12. července 2005, Schempp (C‑403/03, Sb. rozh. s. I‑6421, bod 45).
(44)  –	Rozsudky Lindfors (bod 26) a Komise v. Dánsko III (bod 13), oba uvedené v poznámce pod čarou 33.
(45)  –	Rozsudek Lindfors (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 24).
(46)  –	Výběr daní při samotném přechodu hranice
by byl ostatně nepřípustný rovněž z jiného důvodu: byl by v rozporu se zákazem formalit při přechodu hranice podle čl. 3 odst. 3 směrnice 92/12.
(47)  –	V tomto smyslu viz rozsudky Weigel (bod 47), Lindfors (body 25 až 28) a Komise v. Dánsko III (body 12 až 15), všechny uvedené v poznámce pod čarou 33.
(48)  –	Rozsudek ze dne 2. srpna 1993, Komise v. Řecko (C‑9/92, Recueil, s. I‑4467, body 8 a 28).
(49)  –	Rozsudky Ryborg (body 19, 20 a 28 a uvedené odkazy) a Louloudakis (body 51, 55 a 57), uvedené v poznámce pod čarou 40. Oba tyto rozsudky byly vydány s ohledem na článek 7 směrnice 83/182/EHS, lze je však bez omezení přenést na článek 6 směrnice 83/183, který je třeba vyložit. Obě směrnice spolu úzce souvisí a mají za cíl – jak vyplývá z jejich bodů odůvodnění – vytvoření podmínek obdobných podmínkám domácího trhu, jakož i odstranění daňových překážek bránících volnému pohybu jednotlivců. V souladu jsou rovněž znění sporných ustanovení o obvyklém bydlišti v článku 6 směrnice 83/183 a v článku 7 směrnice 83/182.
(50)  –	Samozřejmě i v tomto kontextu platí, že Soudní dvůr může předkládajícímu soudu poskytnout pouze poznatky k výkladu práva Společenství, které mu umožní rozhodnout spor v původním řízení (viz již bod 49 tohoto stanoviska).
(51)  –	V tomto smyslu rovněž rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, bod 53).
(52)  –	Viz výše, bod 59 tohoto stanoviska.
(53)  –	V rozsudku Loloudakis (uvedeném v poznámce pod čarou 40, bodu 58) se k tomu odkazuje na kritérium 185 dnů v kalendářním roce, které nevylučuje, aby tatáž osoba žila zbytek roku na jiném místě rovněž kvůli osobním a pracovním vazbám.
(54)  –	V tomto smyslu rovněž rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, bod 53).
(55)  –	První a druhý bod odůvodnění směrnice 83/183. Jak zdůraznil Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Řecko (uvedeném v poznámce pod čarou 48, bodu 6), má výklad pojmu „obvyklé bydliště“ zvláštní význam pro uskutečňování těchto cílů: tento pojem tvoří „základ právní úpravy přijaté směrnicí 83/182. To platí rovněž pro směrnici 83/183.“ Ve stejném smyslu rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, bod 58).
(56)  –	Rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, bod 55).
(57)  –	Rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, bod 55).
(58)  –	Rozsudek Louloudakis (uvedený v poznámce pod čarou 40, body 53 a 60).
(59)  –	Ustálená judikatura; viz rozsudky ze dne 2. února 1994, Verband Sozialer Wettbewerb, „Clinique“ (C‑315/92, Recueil, s. I‑317, bod 7), ze dne 23. února 2006, Keller Holding (C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 26), a Lindfors (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 32).
(60)  –	K tomu viz výše, body 50 až 56 tohoto stanoviska.
(61)  –	Rozsudek Weigel (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 43).
(62)  –	Rozsudky Weigel (body 50 a násl.), Lindfors (body 31 a násl.) a Komise v. Dánsko III (bod 16), všechny uvedené v poznámce pod čarou 33.
(63)  –	V tomto smyslu viz například ustálená judikatura o přímých daních (rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the Class IV of the ACT Group Litigation (C‑374/04, Sb. rozh. s. I‑11674, bod 36) a Test Claimants in the FII Group Litigation, (C‑446/04, Sb. rozh. s. I‑11753, bod 35, oba s uvedenými odkazy), a o zdanění motorových vozidel zejména rozsudek ze dne 15. září 2005, Komise v. Dánsko, „Komise v. Dánsko II“ (C‑464/02, Sb. rozh. s. I‑7929, bod 74).
(64)  –	K tomu viz výše 42 tohoto stanoviska.
(65)  –	Ustálená judikatura, viz rozsudky ze dne 7. července 1992, Singh (C‑370/90, Recueil, s. I‑4265, bod 23), ze dne 31. března 1993, Kraus (C‑19/92, Recueil, s. I‑1663, body 15 a 16), a Schilling (uvedený v poznámce pod čarou 35, bod 27).
(66)  –	Za mnohé viz rozsudky ze dne 26. listopadu 2002, Oteiza Olazabal (C‑100/01, Recueil, s. I‑10981, bod 26), a ze dne 9. listopadu 2006, Turpeinen (C‑520/04, Sb. rozh. s. I‑10685, body 13 a 17).
(67)  –	Také tímto ustanovením se Soudní dvůr zabývá v rozsudku Weigel (uvedeném v poznámce pod čarou 33, body 66 až 81 a 85 až 89).
(68)  –	Rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 93).
(69)  –	Rozsudky ze dne 27. ledna 2000, Graf (C‑190/98, Recueil, s. I‑493, bod 18), a Weigel (uvedený v poznámce pod čarou 33, body 51 a 52); krom toho viz rozsudek Bosman (uvedený v poznámce pod čarou 68, bod 96).
(70)  –	Daň vázanou na dovoz by bylo třeba, jak již bylo zmíněno, přezkoumat s ohledem na směrnici 83/183 (viz body 50 až 56 a 75 tohoto stanoviska).
(71)  –	Rozsudek Weigel (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 54 ve spojení s bodem 53), potvrzený v rozsudku Komise v. Dánsko III (uvedeném v poznámce pod čarou 33, bodu 16).
(72)  –	Rozsudek Weigel (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 55); rovněž viz rozsudky Lindfors (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 34) a Schempp (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 45).
(73)  –	Bod 52 tohoto stanoviska.
(74)  –	Viz mé stanovisko přednesené dne 28. října 2004, Viacom Outdoor (C‑134/03, Sb. rozh. s. I‑1167, body 64 a 65). Ve stejném smyslu rozsudek ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C‑544/03 a C‑545/03, Sb. rozh s. I‑7723, bod 31).
(75)  –	Rovněž tak mé stanovisko přednesené ve věci Viacom Outdoor (uvedené v poznámce pod čarou 74, body 62 a 63). Myšlenka zakazujícího charakteru daně zaznívá také například v rozsudcích ze dne 4. dubna 1968, Stier (31/67, Recueil, s. 352, 361), a ze dne 11. prosince 1990, Komise v. Dánsko, dále jen: „Komise v. Dánsko I“, (C‑47/88, Recueil, s. I‑4509, bod 12), které se týkají článku 90 ES (dřívější článek 95 Smlouvy o ES) a volného pohybu zboží.
(76)  –	V tomto smyslu rozsudek Komise v. Dánko III (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 16, poslední věta).
(77)  –	Obdobné úvahy v oblasti působnosti článku 90 ES rozvíjel Soudní dvůr například v rozsudcích Komise v. Dánsko I (uvedeném v poznámce pod čarou 75, bod 18) a ze dne 5. října 2006, Nádasdi (C‑290/05 a C‑333/05, Sb. rozh. s. I‑10115, body 45 až 57).