62004CC0156_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V projednávané věci Komise Evropských společenství navrhuje Soudnímu dvoru, aby určil, že Řecká republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 90 ES a z článku 1 směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků(2) (dále jen „směrnice 83/182“ nebo „směrnice“). Žaloba Komise směřuje k tomu, aby Soudní dvůr rozhodl, že Řecká republika nesplnila povinnosti při dodržení svých povinností vyplývající z článku 90 ES a článku 1 směrnice 83/182 z důvodu, že řecká správní praxe týkající se dovozu některých dopravních prostředků porušuje tato ustanovení. V praxi a v projednávaném případě se jedná o dočasný dovoz motorových vozidel.
2. Tato věc se opírá o řadu stížností, které Komise a Evropský parlament obdržely, pokud jde o způsob, jakým řecké orgány konstatují pochybení a ukládají sankce v případě porušení právní úpravy týkající se dočasného dovozu motorových vozidel.
3. Mimoto to není poprvé, kdy řecká správní praxe v oblasti dočasného dovozu motorových vozidel musí být přezkoumána Soudním dvorem(3) . Již v roce 1991 Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti, které vedlo k rozhodnutí v neprospěch Řecké republiky. Mimoto bylo řeckými soudy Soudnímu dvoru položeno několik předběžných otázek. V tomto ohledu jedním z opakujících se témat je otázka přiměřenosti systému sankcí používaného řeckými orgány v případě porušení právních úprav(4) .
II – Právní rámec
A – Článek 90 ES
4. Článek 90 ES stanoví:
„Členské státy nepodrobí přímo ani nepřímo výrobky jiných členských států jakémukoli vyššímu vnitrostátnímu zdanění, než je to, jemuž jsou přímo nebo nepřímo podrobeny podobné výrobky domácí.
Členské státy nepodrobí dále výrobky jiných členských států vnitrostátnímu zdanění, které by poskytovalo nepřímou ochranu jiným výrobkům.“
B – Směrnice 83/182
5. Směrnice 83/182 byla přijata, aby v každém členském státě byly odstraněny překážky volného pohybu osob, které mají bydliště ve Společenství, které vyplývají z daňových právních úprav, které jsou používány na dočasný dovoz některých dopravních prostředků pro soukromé nebo obchodní použití, včetně motorových vozidel. Na základě této směrnice mohou být motorová vozidla pro soukromé použití za určitých podmínek předmětem dočasného dovozu do jiného členského státu. V takovém případě členské státy poskytnou osvobození od daní z obratu, spotřebních daní a daní uvedených v příloze směrnice(5) .
6. Osvobození od daní je poskytnuto za tří podmínek. Zaprvé osoba dovážející zboží musí mít obvyklé bydliště v jiném členském státě než v členském státě dočasného dovozu. Zadruhé tyto dopravní prostředky musejí být využívány k soukromému použití, a tudíž ne pro výkon výdělečných činností nebo činností prováděných za účelem zisku. Zatřetí dotyčný dopravní prostředek není v členském státě dočasného dovozu nikomu postoupen, ani pronajat, ani není zapůjčen osobě s bydlištěm v daném státě(6) .
7. Pro možnost využít osvobození od daní jednotlivec musí prokázat místo svého obvyklého bydliště. Obecně pro tento účel stačí průkaz totožnosti nebo jakýkoli jiný doklad o totožnosti. Mají-li příslušné orgány členského státu dovozu pochybnosti o platnosti prohlášení o obvyklém bydlišti, mohou požadovat další údaje nebo důkazy(7) .
8. Relevantní ustanovení směrnice jsou uvedena níže.
9. Článek 1 směrnice stanoví:
„1. Členské státy osvobodí za podmínek níže stanovených motorová silniční vozidla (včetně jejich přívěsů), obytné přívěsy, rekreační lodě, rekreační letadla, jízdní kola, tříkolky a jezdecké koně dočasně dovezené z jiného členského státu od:
– daní z obratu, spotřebních daní a od jakýchkoli jiných nepřímých daní,
– daní uvedených v příloze této směrnice.
[…]“
10. Článek 3 směrnice 83/182 zní následovně:
„Dočasný dovoz některých dopravních prostředků pro soukromé použití
Je-li osobní vozidlo, obytný přívěs, rekreační loď, rekreační letadlo, jízdní kolo nebo tříkolka dováženo dočasně, je dovezený předmět osvobozen od daní uvedených v článku 1 na dobu přerušovanou či nepřetržitou, která v kterýchkoli 12 po sobě jdoucích měsících nepřekročí šest měsíců, za těchto podmínek:
a) osoba dovážející toto zboží musí
aa) mít obvyklé bydliště v jiném členském státě než v členském státě dočasného dovozu;
bb) využívat daný dopravní prostředek k soukromému použití;
b) dotyčný dopravní prostředek není v členském státě dočasného dovozu nikomu postoupen ani pronajat, ani není zapůjčen osobě s bydlištěm v daném státě. […]“
11. Podle článku 7 směrnice 83/182:
„1. Pro účely této směrnice se ‚obvyklým bydlištěm‘ rozumí místo, kde určitá osoba žije obvykle, tj. alespoň 185 dnů v každém kalendářním roce, kvůli svým osobním a pracovním vazbám, popřípadě u osoby, která nemá žádné pracovní vazby, kvůli osobním vazbám, z nichž vyplývá úzké spojení mezi dotyčnou osobou a místem, kde žije.
Za obvyklé bydliště osoby, kterou pracovní vazby poutají k jinému místu než vazby osobní, a která proto žije střídavě na různých místech nacházejících se ve dvou nebo více členských státech, se však považuje místo, k němuž má osobní vazby, pokud se tam tato osoba pravidelně vrací. Poslední podmínka nemusí být splněna, žije-li dotyčná osoba v některém členském státě proto, aby vykonala úkol, který má určitou dobu trvání. Docházka na vysokou školu nebo do školy nemá za následek změnu obvyklého bydliště.
2. Jednotlivci prokáží místo svého obvyklého bydliště jakýmikoli vhodnými prostředky, například průkazem totožnosti nebo jiným platným dokladem.
3. Mají-li příslušné orgány členského státu dovozu pochybnosti o platnosti prohlášení o obvyklém bydlišti učiněného podle odstavce 2 nebo pro účely některých zvláštních kontrol, mohou požadovat další údaje nebo důkazy.“
12. Článek 9 směrnice obsahuje některá zvláštní pravidla. Jedno z těchto pravidel stanovené v odstavci 1 uvádí:
„Členské státy si mohou zachovat nebo mohou zavést volnější opatření než ta, která jsou uvedena v této směrnici. Zejména mohou na žádost dovozce povolit dočasný dovoz na období delší, než jsou období uvedená v článku 3 a čl. 4 odst. 2. Ve druhém z těchto případů mohou členské státy vybírat daně uvedené v příloze za období překračující ta, která stanoví tato směrnice. […]“
13. Článek 10 směrnice obsahuje její závěrečná ustanovení. V odstavci 2 je stanoveno:
„Vzniknou-li při praktickém použití této směrnice obtíže, učiní příslušné orgány dotyčných členských států na základě vzájemné dohody potřebná rozhodnutí, přičemž dbají zejména na úmluvy a směrnice Společenství o vzájemné pomoci.“
C – Platné vnitrostátní právní předpisy
14. Článek 137 celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001, nazvaný „Porušení a sankce“, se skládá z částí A – Vozidla Společenství, B – Vozidla ze třetích zemí a „C – Vozidla Společenství a ze třetích zemí. Ustanovení částí A a C znějí následovně:
„A. Vozidla Společenství
1. Jestliže osoby, které mají bydliště v Řecku, vlastní nebo používají vozidla Společenství, aniž by byly dodrženy formality stanovené v článcích 129 a 130 tohoto zákoníku, představuje tato skutečnost celní přestupek ve smyslu čl. 142 odst. 1 tohoto zákoníku. Ve výše uvedených případech je uložena pokuta, která je stanovena podle výše daňového zatížení použitelného na vozidlo.
2. Ustanovení předcházejícího odstavce se rovněž použijí, jestliže prohlášení o příjezdu vozidla bylo předloženo, ale povinná osoba se nedostaví ve lhůtě tří měsíců ode dne splatnosti registrační daně za účelem uvedení situace auta do souladu s právem.
3. Ustanovení odstavce A1 se nepoužijí, jestliže se dotčené osoby před určením výše uvedeného porušení předpisů příslušnými vnitrostátními orgány dobrovolně dostaví k celnímu orgánu, aby splnily formality stanovené v konkrétním případě. V těchto případech se uloží pokuty uvedené v odstavci A4 tohoto článku. Pokud dotyčná osoba neposkytne doklad potvrzující den příjezdu vozidla na území, bude jí uložena, namísto pokuty uvedené v odstavci A4 tohoto článku, pokuta 1 500 eur.
4. Níže popsaná porušení se označují za jednoduchá celní porušení a jsou za ně ukládány, v závislosti na konkrétním případu, následující pokuty.
a) Za nepředložení prohlášení uvedeného v čl. 129 odst. 1 a 2, pokuta 300 eur za vozidlo.
b) Za používání vozidla po lhůtě stanovené v čl. 129 odst. 3 pokuta 1 500 eur, která je snížena na pětinu, pokud je vlastník vozidla oprávněn ke konečnému osvobození podle ustanovení článku 132.
c) Za nedodržení podmínek čl. 136 odst. 2 pokuta 150 eur.
d) Za opožděné předložení zvláštního prohlášení uvedeného v čl. 130 odst. 2 tohoto zákoníku, za opětné dopravení mimo území, vývoz, opuštění, zničení nebo opožděné odstavení vozidla pokuta za den prodlení stanovená následovně:
osobní vozidla a vozidla typu JEEP:
– do 1 600 cm 3
30 eur;
– od 1 601 cm 3
do 2 000 cm 3
30 eur;
– od 2 001 cm 3
60 eur,
nákladní vozidla všech obsahů válců 20 eur,
motocykly všech obsahů válců 10 eur.
e) Za nedodržení podmínky stanovené v čl. 136 odst. 4 tohoto zákoníku nebo překročení lhůty pobytu nebo používání vozidla s povolením k provozu uvedeným v čl. 139 odst. 1 a 2 tohoto zákoníku je, v závislosti na konkrétním případu, uložena pokuta uvedená v odstavci A4 bodu d) tohoto článku za každý den následující po ukončení platnosti povolení k dočasnému provozu.
f) Za opožděné zaplacení registrační daně týkající se zvláštního prohlášení uvedeného v čl. 130 odst. 2 tohoto zákoníku, které je předloženo opožděně nebo ve lhůtách, se uloží pokuta za den prodlení stanovená ve výše uvedeném bodu d). Tato pokuta se nepoužije, jestliže opožděné zaplacení registrační daně nelze přičíst příjemci vozidla.
g) Je-li vozidlo používané na území Řecka podle čl. 133 odst. 2 tohoto zákoníku, řízeno neoprávněnou osobou, uloží se pokuta 700 eur, pokud se oprávněná osoba v době spáchání přestupku nacházela na území Řecka. Používání výše uvedeného vozidla neoprávněnou osobou má za následek odnětí režimu uvedeného v čl. 14 odst. 2 tohoto zákona, pokud se oprávněná osoba v době spáchání přestupku nenachází na území Řecka a ustanovení odstavce A1 tohoto článku se použijí na neoprávněnou osobu. Žádné pokuty stanovené v odstavci A4 tohoto článku nemohou přesáhnout výši daňového zatížení použitelného na vozidlo.
5. Důkazní břemeno prokázání celním orgánům, že jsou splněny podmínky pro možnost využití ustanovení článků 132 a 133 tohoto zákoníku, mají dotyčné osoby.
B. Vozidla ze třetích zemí
[…]
C. Vozidla Společenství a ze třetích zemí
1. Vedle uložení pokut uvedených v předchozích odstavcích A1, A4, B4, B5, jsou vozidla rovněž dočasně zajištěna a odstavena na základě úkonu celního orgánu konstatujícího porušení předpisů, a jsou vydána po zaplacení dlužných pokut a případných dalších stanovených poplatků. Pokud vozidlo není převzato zpět v šesti měsících následujících po finalizaci aktu ukládajícího pokuty, stává se ze zákona vlastnictvím státu a uložené pokuty jsou sníženy o 100 %.
2. V případě používání vozidel uvedených v čl. 125 odst. 1 před zaplacením dlužné registrační daně, příslušný celní orgán jejich vlastníkům nebo držitelům uloží pokutu představující pětinásobek silniční daně použitelné na tato vozidla.
3. Ustanovení článku 142 a následující tohoto zákoníku týkající se celních porušení předpisů a pašování se použijí rovněž v případě nepravdivého prohlášení nebo padělání předložených dokladů uvádějících rok prvního uvedení do provozu vozidel nebo ekologicky šetrnou technologii těchto vozidel, jejichž důsledkem je tak nevybrání registračních daní nebo vybrání snížených daní.
4. Porušení předpisů uvedená v čl. 155 odst. 2 písm. g) a h) tohoto zákoníku se obdobně použijí na registrační daň a jsou postihována v souladu s ustanoveními tohoto zákoníku t ýkajícími se pašování.
5. Ustanovení tohoto článku jsou rovněž použitelná na porušení předpisů konstatovaná před uveřejněním tohoto zákoníku v Úředním věstníku, ohledně nichž probíhají řízení u trestních a správních soudů nebo celních orgánů nebo jiných příslušných orgánů, v rozsahu, v němž dotčené osoby požádají o to, aby podléhaly těmto ustanovením, ve lhůtě šesti měsíců počínaje od dne doručení výzvy zaslané jim dotčenými orgány, vzdají se opravných prostředků a uhradí pokuty nebo zvýšené daně stanovené v ustanoveních tohoto článku.
6. Vyhláškou ministra financí může být přijato jakékoli doplňující kontrolní opatření pro území Řecka, které bude považováno za nezbytné pro zajištění řádného použití ustanovení čtvrté části tohoto zákoníku.“
III – Postup před zahájením soudního řízení
15. Komisi byla předložena řada stížností týkajících se opatření přijatých řeckými orgány, co se týče dočasného dovozu motorových vozidel pocházejících z jiného členského státu. Tyto stížnosti se týkají zejména:
– případů zadržení vozidel orgány ministerstva financí, po kterých následovala zajištění a odstavení finanční správou;
– případů vysokých pokut za porušení přepisů týkajících se používání vozidla nacházejícího se v režimu dočasného dovozu, doprovázených požadavkem okamžitého zaplacení všech daní obvykle požadovaných pro trvalý dovoz;
– stíhání u trestního soudu, na základě obvinění z trestného činu pašování, za nějž se ukládá několikaletý trest odnětí svobody;
– trvání na právní domněnce, že státní příslušnost osob určuje jejich místo bydliště; řecké orgány ukládají nepřiměřené důkazní břemeno osobám řecké státní příslušnosti, které chtějí prokázat, že mají bydliště v jiném členském státě.
16. V důsledku výše uvedených stížností Komise dne 17. května 1999 zaslala Řecké republice výzvu, ve které jí oznámila, že nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 90 ES a ze směrnice 83/182. Řecké orgány odpověděly dopisem ze dne 1. září 1999.
17. Jelikož Komise měla za to, že Řecká republika nepřijala dostatečná opatření, aby ukončila porušení práva, Komise jí zaslala dne 29. listopadu 2000 odůvodněné stanovisko. Dopisem ze dne 21. února 2001 řecká vláda osvětlila vývoj řeckého legislativního rámce a správní praxi.
18. Po přezkoumání této odpovědi a s ohledem na řecké právní předpisy v této oblasti ve znění po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, se Komise rozhodla podat tuto žalobu, ve které uplatňuje pouze vytýkané skutečnosti popsané v odůvodněném stanovisku.
19. Komise a řecká vláda byly vyslechnuty na jednání konaném dne 22. června 2006.
IV – Úvodní poznámky
20. Tato žaloba Komise vyplývá z řady stížností, které Komise a Parlament obdržely, co se týče pochybení, ke kterým došlo v Řecku. Během jednání Komise zdůraznila, že chce ukázat, že se zde jedná o obecnější praxi, a ne o ojedinělé skutečnosti. Tudíž navrhuje, aby Soudní dvůr neposuzoval jednotlivé případy, ale problémy, které se opětovně objevují v řecké správní praxi při používání celních právních předpisů.
21. Řecká vláda tomuto přístupu Komise oponuje. Podle ní existenci správní praxe, která je v rozporu se směrnicí, nelze prokázat na základě některých stížností jednotlivců zaslaných Komisi. Komise nemůže navrhovat, aby Soudní dvůr rozhodl o individuálních případech. V každém případě se Řecká republika domnívá, že pouze příslušné vnitrostátní orgány členských států mají pravomoc posoudit skutkové okolnosti, přičemž podléhají kontrole vnitrostátních soudů. Mimoto řecká vláda zpochybňuje reprezentativnost příkladů použitých Komisí.
22. Představením situace tímto způsobem si Komise přeje, aby bylo určeno, že řecká správní praxe není v souladu s výsledkem obecně a strukturálně sledovaným směrnicí. Zdá se, že Komise chce za tímto účelem navrhnout, aby Soudní dvůr rozhodl obdobně jako v rozsudku Komise v. Irsko týkajícím se dodržování směrnice o odpadech(8) .
23. Aby se dospělo k rozsudku Soudního dvora ve smyslu žádaném Komisí, je namístě vyhovět podmínkám stanoveným výše uvedeným rozsudkem Komise v. Irsko. Podle Soudního dvora je třeba prokázat, že orgány členského státu vytvořily opakovanou a trvající praxi, která je v rozporu s ustanoveními směrnice(9) . Předně se musí jednat o obecnější praxi nebo o formu nesplnění povinnosti, která může být opakovaná. Dále situace nesplnění povinnosti musela existovat dlouho poté, co konkrétní povinnost vyplývající z práva Společenství vstoupila v platnost. Konečně, nesplnění povinnosti muselo mít nepříznivé dopady na uskutečnění cílů sledovaných dotčeným opatřením Společenství(10) . Případy, na které poukazuje Komise, musejí poskytovat dostatečný základ pro určení, že se jedná o strukturální nesplnění povinnosti.
24. Při posouzení skutečností a okolností předložených Komisí, jimiž se snaží prokázat existenci určité správní praxe, je namístě zohlednit skutečnost, že tento návrh Komise není jediným případem. V minulosti již byly podány návrhy, aby Soudní dvůr rozhodl o srovnatelných správních praxích. Z rozsudků vydaných v této oblasti vyplývá, že řecký režim a praxe jeho provádění a jeho zachovávání vzbuzují z hlediska relevantního práva Společenství určité pochybnosti (viz bod 3).
25. Žaloba Komise v podstatě obsahuje čtyři níže shrnuté vytýkané skutečnosti, které budou zkoumány v následujícím pořadí:
– problémy týkající se určení obvyklého bydliště;
– nepřiměřené sankce ukládané v případě porušení právních úprav;
– systematické vybírání daní stanovených pro trvalý dovoz vozidel v případě druhého odcizení vozidel nacházejících se v režimu dočasného dovozu;
– problém týkající se použití směrnice 83/182.
V – Analýza
A – Prokázání obvyklého bydliště
26. Komise tvrdí, že řecká praxe je v rozporu s čl. 7 odst. 2 směrnice 83/182 a presumpcí neviny, jelikož je ukládáno ztížené důkazní břemeno, co se týče obvyklého místa bydliště. Řecké orgány systematicky považují vlastníky vozidel registrovaných v jiném členském státě za řecké rezidenty, kteří mají své obvyklé bydliště v Řecku. Pro řecké státní příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, je tak zvláště obtížné prokázat, že se jejich obvyklé bydliště nenachází v Řecku. Komise kromě toho obdržela různé stížnosti jednotlivců, kteří nejsou řeckými státními příslušníky a kteří také měli potíže při prokazování svého obvyklého bydliště. Například potvrzení správních orgánů jiných členských států nejsou přijímána jako prokázání obvyklého bydliště.
27. Řecká vláda zpochybňuje, že příslušné orgány ukládají důkazní břemeno těžší, než jaké je umožněno směrnicí 83/182. Mimoto v praxi nedochází k převrácení důkazního břemene a není narušena presumpce neviny. Řecká správa pouze legitimně využívá možností, které nabízí čl. 7 odst. 3 směrnice, co se týče důkazního břemene. V případě pochybností – například, pokud jde o řecké státní příslušníky, kteří mají úzké vazby s Řeckem – mohou příslušné orgány na základě tohoto ustanovení požadovat další údaje nebo důkazy.
28. Ze struktury článku 7 směrnice vyplývá, že vnitrostátní orgány se musejí v zásadě spokojit s doklady uvedenými v odstavci 2 tohoto ustanovení. Pouze v případě, že existuje důvodná pochybnost, která vyplývá z objektivních skutečností, mohou požadovat detailnější důkazy. Jinými slovy to nelze chápat tak, že vnitrostátní orgány vycházejí z domněnky, že je namístě předpokládat, že doklady poskytnuté v souladu s uvedeným odstavcem 2 jsou nedostačující. Článek 7 uvedené směrnice je totiž založen na zásadě, že je namístě důvěřovat prohlášením učiněným příslušnými orgány jiného členského státu. Kdyby tomu bylo jinak, volný pohyb osob, služeb a zboží mezi členskými státy by byl vážně narušen. Proto musí použití možnosti stanovené v čl. 7 odst. 3 směrnice 83/182 podléhat přísným podmínkám toho, že existují důvodné pochybnosti vycházející z objektivních skutečností.
29. Skutečnosti a okolnosti uvedené Komisí dávají příležitost určit, že v řecké správní praxi je zvýšená důkazní povinnost podle čl. 7 odst. 3 směrnice 83/182, více či méně, uplatňována systematicky, zejména co se týče řeckých státních příslušníků. Z toho vyplývá, že doklady pocházející od příslušných orgánů jiných členských států jsou jako důkazy odmítány. Potud případy uvedené Komisí představují názorné příklady.
30. Je tomu tak například v případě p. Louloudakise a případě p. Modinose. Během kontroly byla jejich vozidla zadržena jako pašovaná z důvodu, že příslušný orgán se domníval, že mají své obvyklé bydliště v Řecku. V důsledku toho jim byla uložena pokuta, která v případě p. Modinose činila 147 000 eur. V obou případech nebyly doklady prokazující, že mají své obvyklé bydliště mimo Řecko, vůbec vzaty v úvahu. Pan Louloudakis předložil zejména důkazy pocházející z Itálie obsahující informace týkající se bydliště a zaměstnání jeho i členů jeho rodiny. Řecké orgány těmto dokladům nevěnovaly žádnou pozornost. Rovněž p. Modinos, britský státní příslušník narozený na Kypru, který v době, kdy nastaly sporné skutečnosti, bydlel v Německu, nemohl řecké orgány přesvědčit o tom, že se jeho bydliště nenachází v Řecku.
31. Jsou to zejména stížností p. Louloudakise a p. Modinose, které svědčí o praxi, podle které se řecké orgány opírají o právní domněnku, že státní příslušnost osoby nebo člena její rodiny určuje její místo bydliště. Řecké orgány tak ukládají zvýšenou důkazní povinnost, která je nepřiměřená.
32. V důsledku toho je vytýkaná skutečnost Komise opodstatněná.
B – Systém sankcí
33. Komise tvrdí, že systém sankcí, který je používán v případě porušení režimu dočasného dovozu stanoveného směrnicí je nepřiměřený. Obdržené stížnosti ukazují, že uložené pokuty mohou činit až desítky tisíc eur. Z tohoto důvodu je rozsah sankcí nepřiměřený vzhledem k závažnosti porušení předpisů, tedy porušení předpisů v oblasti dočasného dovozu motorových vozidel.
34. Mimoto Komise tvrdí, že dotčená vozidla byla zadržena až do zaplacení pokut. Tato situace může trvat několik let v případě, že probíhá řízení u trestních nebo správních soudů nebo u celních úřadů nebo u jiných orgánů. Komise to považuje za nepřijatelné a za skutečnost, která je v rozporu se základním vlastnickým právem.
35. Komise dále kritizuje skutečnost, že při uložení sankcí nebyla zohledněna dobrá víra protiprávně jednající osoby.
36. Konečně Komise zpochybňuje čl. 137C odst. 5 celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001, ve kterém je stanoveno, že mírnější sankce se použijí za porušení předpisů konstatovaná před uveřejněním zákona č. 2960/2001, ohledně nichž probíhají řízení u trestních nebo správních soudů nebo u celních orgánů nebo u jiných příslušných orgánů, v rozsahu, v němž se dotčení vzdají opravných prostředků. Komise uplatňuje, že je to v rozporu se zásadou účinné soudní ochrany.
37. Řecká vláda popírá vytýkané skutečnosti Komise tím, že v případě nedostatku harmonizace v této oblasti, členské státy mají pravomoc určit výši pokut. Jestliže žádné nařízení Společenství nestanoví zvláštní sankci za určité porušení předpisů, členské státy mohou přijmout sankce podle vlastní volby.
38. Řecká vláda se mimoto domnívá, že sankce nejsou v rozporu se zásadou proporcionality. Přísnost sankcí je nezbytná pro boj proti podvodům. Podle ní jsou registrační daně v Řecku velmi vysoké ve srovnání s jinými členskými státy, důsledkem čehož je riziko dovážení vozidel na základě směrnice s cílem vyhnout se daním a jiným náležitým poplatkům. V důsledku toho jsou pro boj proti podvodnému jednání přísné pokuty odůvodněné.
39.
Za současného stavu práva Společenství mají členské státy pravomoc přijmout vhodné právní úpravy týkající se sankcí a porušení předpisů v oblasti dovozu, a zvláště pro boj proti vyhýbání se dani. Při výkonu své pravomoci mají nicméně povinnost dodržovat právo Společenství a obecné zásady(11) . Soudní dvůr již několikrát uvedl podmínky, které musejí dodržovat správní nebo trestní opatření, aby nepředstavovala překážku svobod zakotvených Smlouvou o ES(12) .
40. Domnívám se, že judikatura Soudního dvora musí být chápána následovně. Když se jedná o čistě správní ustanovení – například v oblasti přihlášek a lhůt – která nebyla dodržena neúmyslně, musí být sankce, která má být uložena, přiměřená malé závažnosti dotčeného porušení předpisů. Pouze pokud tyto předpisy byly porušeny jasně a záměrně, se zjevným úmyslem vyhnout se vnitrostátním daňovým předpisům, jsou možné přísnější sankce.
41. Z judikatury rovněž vyplývá, že systém sankcí musí být transparentní. To znamená, že kumulace sankcí samostatně považovaných za mírné nesmí vést k tomu, že je konečná uložená sankce nepřiměřená vzhledem k závažnosti porušení předpisů.
42. Konečně, z judikatury vyplývá, že přezkum zjištěných méně závažných porušení předpisů musí být proveden urychleně, aby se situace procesního subjektu v přiměřené lhůtě navrátila k obvyklému stavu, který mu dává dostatečné záruky, pokud jde o práva, která mu náleží podle práva Společenství.
43. Je namístě zkoumat, zda, jak tvrdí Komise, sankce uložené řeckými orgány jsou natolik nepřiměřené vzhledem k závažnosti porušení předpisů, že mohou zpochybnit právní úpravu týkající se dočasného dovozu dopravních prostředků.
44. Systém sankcí stanoví zejména:
– paušální pokutu(13),
– pokutu na základě obsahu válců vozidla(14),
– zvýšení daně, které může dosáhnout až pětinásobku silniční daně použitelné na tato vozidla(15) .
45. Vedle uložení pokut jsou vozidla rovněž dočasně zajištěna a odstavena na základě úkonu celního orgánu konstatujícího porušení předpisů, a jsou vydána po zaplacení dlužných pokut a případných dalších stanovených poplatků(16) .
46. Způsob, jakým je systém sankcí stanoven, sám o sobě neumožňuje dojít k závěru, že se jedná o překážku svobod zakotvených Smlouvou. Stížnosti, které uvádí Komise, nicméně ukazují, že výše uvedené předpisy jsou v praxi využívány tak, že je jejich používání nepřiměřené. Vlastníci vozidel téměř nemají možnost, prokázat svou nevinu a svou dobrou víru. V případě podezření z porušení předpisů jsou vůči nim okamžitě uplatněna veškerá opatření, jako je zadržení jejich vozidla. Navíc jsou nakonec konečné dlužné pokuty mimořádně vysoké, jelikož se v praxi používá kumulace sankcí. Konečně je tu rovněž otázka dlouhé nejistoty, pokud jde o průběh řízení, a došlo-li k zadržení vozidel, je jejich navrácení velmi zdlouhavé(17) . Taková kumulace sankcí je zvlášť problematická v případech jednoduchých správních přestupků.
47.
Mnohé stížnosti týkající se nepřiměřených sankcí již navíc ukazují, že v řecké praxi v oblasti stanovení správních sankcí není zohledňována dobrá víra osoby, která využívá volného pohybu. Podle Soudního dvora nicméně musí být zohledněna dobrá víra protiprávně jednající osoby při určení sankce, která je jí skutečně uložena, pokud při určení použitelné právní úpravy vyvstaly obtíže(18) .
48. Konečně, je namístě zkoumat, zda čl. 137C odst. 5 celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001 odpovídá požadavkům, které právo Společenství ukládá v rámci účinné soudní ochrany.
49. Zásada účinné soudní ochrany je obecnou zásadou práva(19) . Tato zásada zahrnuje jednak požadavek, podle kterého soudní ochrana musí být zaručena nezávislým, nestranným a zákonem zřízeným soudem, přičemž musí být zaručeno spravedlivé a transparentní projednání, a jednak vnitrostátním soudům ukládá povinnost spolupráce, aby byla tato soudní ochrana zaručena.
50. Článek 137C odst. 5 celního zákoníku nesplňuje kritéria soudního přezkumu, jelikož procesní subjekty již nemají opravné prostředky. Toto ustanovení stanoví, že pro porušení předpisů konstatovaná před uveřejněním zákona č. 2960/2001, ohledně nichž probíhají řízení u trestních nebo správních soudů nebo u celních orgánů nebo u jiných příslušných orgánů, může být použit mírnější systém sankcí, jestliže se navrhovatel vzdá opravných prostředků. Toto ustanovení procesní subjekt staví před rozhodnutí, zda se podřídí v tomto ohledu stanovenému systému sankcí, který je nepřiměřený, nebo zda se vzdá svých opravných prostředků, a tudíž se de facto
vzdá soudní ochrany. Ať už je jeho volba jakákoli, v obou případech vede použití řeckých pravidel v této oblasti k porušení práva Společenství.
51. V důsledku toho je tato vytýkaná skutečnost Komise rovněž opodstatněná.
C – Systematické vybírání daní stanovených pro trvalý dovoz vozidel v případě druhého odcizení vozidla nacházejícího se v režimu dočasného dovozu
52. Komise vytýká Řecké republice, že osoby, které jsou obětí druhého odcizení vozidla nacházejícího se v režimu dočasného dovozu jsou povinny uhradit registrační daň, jako kdyby bylo vozidlo dovezeno trvale. Komise se domnívá, že tato praxe je v rozporu s článkem 90 ES. Podmínky, za kterých bylo vozidlo odcizeno, je třeba zkoumat případ od případu. Případné uložení daně tak může lépe odpovídat skutečné situaci.
53. Ve své žalobní odpovědi řecká vláda uvádí, že takové opatření není uplatňováno pouze na dovážené výrobky, ale na všechny výrobky, kterých se týká režim s podmíněným osvobozením od daně. V případě odcizení vozidla – dovezeného, nebo nedovezeného – za které byla uhrazena daň a které je registrováno v Řecku, není vyžadována žádná daň, jelikož již byla uhrazena. Žádné osvobození od daní není stanoveno v případě výrobků odcizených na řeckém území, za které daně dosud uhrazeny nebyly.
54. Řecká vláda ještě dodává, že směrnice 83/182 v případě odcizení také nestanoví trvalé osvobození od daní. Z tohoto důvody by řecké orgány mohly uhrazení registrační daně vyžadovat již při prvním odcizení, avšak činí tak teprve v případě druhého odcizení. Zjevně to nepředstavuje nepříznivé zacházení vzhledem k příslušníkům členských států Společenství, ale preventivní opatření proti jakémukoli systematickému daňovému podvodu.
55. Dotčeným ustanovením je čl. 12 odst.1 ministerské vyhlášky D. 247/1988, který zní následovně:
„Oprávněná osoba, která prohlásí, že jí bylo odcizeno vozidlo, které obdržela v celním režimu dočasného dovozu, v souladu s ustanoveními této vyhlášky nebo ustanoveními, na které odkazuje článek 18 uvedené vyhlášky, není povinna zaplatit clo nebo jiné daně týkající se odcizeného vozidla a nepoužijí se na ni donucující opatření stanovená nařízením s mocí zákona č. 356/74, za podmínky, že oprávněná osoba se později nepodílí na protiprávním používání vozidla v Řecku a pokud jsou kumulativně splněny následující podmínky.
[…]
d) oprávněná osoba v minulosti neprohlásila, že jí bylo odcizeno jiné osobní vozidlo, které obdržela v celním režimu dočasného dovozu.“
56. Z vyjádření účastníků řízení vyplývá, že kontext tohoto ustanovení je následující: v případě oznámení druhého odcizení motorového vozidla platí domněnka, že se jedná o podvod. Předpokládá se, že v takovém případě jde o úmyslné vyhýbání se registrační dani a jiným daním. Z tohoto předpokladu vyplývá, že clo a jiné daně musí být, co se týče odcizeného automobilu, zaplaceny.
57. Sama o sobě jsou přiměřená vnitrostátní opatření pro zabránění daňovým podvodům odůvodněná. Tato opatření však nemohou být koncipována tak, že mohou pro osoby jednající v dobré víře představovat překážku volného pohybu. Nemožnost procesního subjektu uplatnit svou dobrou víru představuje překážku. Osoba, jejíž vozidlo bylo jednou v Řecku odcizeno – lze předpokládat, že v Řecku odcizení vozů není jevem méně častým než v jiných členských státech – se již nebude tak snadno na řecké území vracet s vozidlem registrovaným jinde v Evropském společenství z důvodu, že v případě nového odcizení nejen ztratí svůj automobil, ale rovněž bude muset řeckým orgánům uhradit plné clo a jiné daně. Při neexistenci jakékoli možnosti vyvinění z toho vyplývá překážka volného pohybu.
58. V důsledku toho je vytýkaná skutečnost Komise opodstatněná.
D – Nepoužívání směrnice 83/182 řeckými orgány
59. Komise vytýká řecké vládě, že nepoužívá ustanovení směrnice 83/182, ale ustanovení týkající se dočasného dovozu vozidel pocházejících ze třetích zemí. Na podporu své vytýkané skutečnosti Komise poukazuje na čl. 133 odst. 2 řeckého daňového zákoníku.
60. Řecká vláda odmítá argument Komise. Dodává, že výhodný režim, jehož využívají vozidla Společenství, je rozšířen na vozidla pocházející ze třetích zemí. V obou případech se tudíž v případě dočasného dovozu vozidel uplatňuje režim popsaný směrnicí 83/182.
61. Nejprve je třeba poukázat na čl. 133 odst. 2 řeckého daňového zákoníku, který stanoví:
„Vozidla Společenství mohou dočasně zůstat na území Řecka, aniž by bylo požadováno zaplacení registrační daně a daně z přidané hodnoty (DPH). Pro přiznání tohoto dočasného osvobození od registrační daně a daně z přidané hodnoty (DPH) se obdobně použijí podmínky upravené ustanoveními celního režimu dočasného dovozu za podmínky, že jsou tato vozidla, pocházející ze třetích zemí a dočasně dovezená na území Řecka, znovu vyvezena.“
62. Z tohoto ustanovení v zásadě nevyplývá, že řecké orgány používají ustanovení týkající se dočasného dovozu vozidel pocházejících ze třetích zemí namísto ustanovení směrnice 83/182. V důsledku toho čl. 133 odst. 2 řeckého daňového zákoníku nepředstavuje sám o sobě porušení směrnice 83/182. Nicméně, jestliže je používání a zachování řeckého režimu přísnější a restriktivnější, než stanoví směrnice 83/182 – a porušení předpisů konstatovaná výše to jasně ukazují – pak skutečnost, že ustanovení v oblasti dočasného dovozu vozidel pocházejících ze třetích zemí jsou kladena na roveň ustanovením upraveným směrnicí 83/182, skutečně představuje porušení práva.
63. V důsledku toho je i tato vytýkaná skutečnost Komise opodstatněná.
VI – Závěry
64. V důsledku toho navrhuji Soudnímu dvoru, aby
„1) prohlásil za opodstatněné vytýkané skutečnosti Komise týkající se:
– určení obvyklého bydliště ve smyslu článku 7 směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků;
– používání řeckého systému sankcí v případě porušení právních norem týkajících se dočasného dovozu motorových vozidel;
– porušení zásady účinné soudní ochrany;
– systematického vybírání daní stanovených pro trvalý dovoz vozidel v případě druhého odcizení vozidel nacházejících se v režimu dočasného dovozu;
– používání směrnice 83/182;
2) uložil Řecké republice náhradu nákladů řízení.“
(1) .
(2)  –	Úř. věst. L 105, s. 59; Zvl. vyd. 09/01, s. 112–116.
(3)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 2. srpna 1993, Komise v.
Řecká republika (C‑9/92, Recueil, s. I‑4467), ze dne 29. května 1997, Klattner (C‑389/95, Recueil, s. I‑2719), a ze dne 12. července 2001, Louloudakis (C‑262/99, Recueil, s. I‑5547).
(4)  –	Viz zejména výše uvedený rozsudek Louloudakis.
(5)  –	Článek 1 směrnice 83/182.
(6)  –	Článek 3 směrnice 83/182.
(7)  –	Článek 7 směrnice 83/182.
(8)  –	Rozsudek ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko (C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331).
(9)  –	Výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 47.
(10)  –	Viz rovněž mé stanovisko ze dne 23. září 2004 ve věci, která vedla k výše uvedenému rozsudku Komise v. Irsko, body 43–48.
(11)  –	Viz výše uvedený rozsudek Louloudakis (bod 67 a uvedená judikatura).
(12)  –	Viz zejména rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, Casati (203/80, Recueil, s. 2595, bod 27), ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone ( 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377); ze dne 21. září 1989, Komise v. Řecko (68/88, Recueil, s. 2965), a ze dne 16. prosince 1992, Komise v. Řecko (C‑210/91, Recueil, s. I‑6735, bod 20).
(13)  –	Viz například čl. 137A odst. 4 písm. b) celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001.
(14)  –	Viz například čl. 137A odst. 4 písm. d) celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001.
(15)  –	Viz například čl. 137C odst.  2 celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001.
(16)  –	Viz čl. 137C odst. 1 celního zákoníku přijatého zákonem č. 2960/2001.
(17)  –	Viz například případ p. Louloudakise, který po více než 8 letech stále nezískal nazpět svůj automobil.
(18)  –	Viz výše uvedený rozsudek Louloudakis (bod 76).
(19)  –	Rozsudek ze dne 15. května 1986, Johnston (222/84, Recueil, s. 1651, body 18 a 19).