62020CJ0415_RES
Spojené věci C‑415/20, C‑419/20 a C‑427/20
Gräfendorfer Geflügel- und Tiefkühlfeinkost Produktions GmbHaF. Reyher Nchfg. GmbH & Co. KG vertr. d. d. Komplementärin Verwaltungsgesellschaft F. Reyher Nchfg. mbH
v.
Hauptzollamt Hamburg
a
Flexi Montagetechnik GmbH & Co. KG
v.
Hauptzollamt Kiel
(žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Finanzgericht Hamburg)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 28. dubna 2022
„Řízení o předběžné otázce – Celní unie – Nároky na vrácení peněžních částek vybraných členským státem v rozporu s unijním právem nebo na vyplacení peněžních částek odepřených členským státem v rozporu s unijním právem – Antidumpingové clo, dovozní clo, vývozní náhrady a peněžité sankce – Pojem ‚porušení unijního práva‘ – Nesprávný výklad nebo použití tohoto práva – Konstatování porušení uvedeného práva unijním soudem nebo vnitrostátním soudem – Nárok na výplatu úroků – Období, za které se tyto úroky vyplácejí“
Právo Evropské unie – Práva přiznaná jednotlivcům – Nároky na vrácení peněžních částek vybraných členským státem v rozporu s unijním právem nebo na vyplacení peněžních částek odepřených členským státem v rozporu s unijním právem – Nárok na výplatu úroků z těchto peněžních částek – Rozsah – Vývozní náhrady odepřené v rozporu s unijním právem a poskytnuté s prodlením – Peněžitá sankce uložená za toto porušení – Zahrnutí
(viz body 51, 52, 54, 56–59, 85 a výrok)
Právo Evropské unie – Práva přiznaná jednotlivcům – Nároky na vrácení peněžních částek vybraných členským státem v rozporu s unijním právem nebo na vyplacení peněžních částek odepřených členským státem v rozporu s unijním právem – Nárok na výplatu úroků z těchto peněžních částek – Pojem „porušení unijního práva“ – Nesprávný výklad nebo použití tohoto práva vnitrostátním orgánem – Konstatování porušení uvedeného práva unijním soudem nebo vnitrostátním soudem – Zahrnutí
(viz body 60–64, 66, 69, 85 a výrok)
Právo Evropské unie – Práva přiznaná jednotlivcům – Nároky na vrácení peněžních částek vybraných členským státem v rozporu s unijním právem nebo na vyplacení peněžních částek odepřených členským státem v rozporu s unijním právem – Nárok na výplatu úroků z těchto peněžních částek – Podmínky – Použití vnitrostátního práva – Podmínky – Dodržení zásad rovnocennosti a efektivity – Vyloučení úroků za období předcházející podání soudní žaloby směřující k získání platby nebo vrácení dotčené peněžní částky – Nepřípustnost – Povinnost podat soudní žalobu – Přípustnost – Omezení
(viz body 73–77, 79–81, 84, 85 a výrok)
Shrnutí
Německé celní orgány uložily třem společnostem usazeným v Německu povinnost zaplatit různé peněžité částky související s vývozem jatečně upravených těl drůbeže do třetích zemí, dovozem kovových spojovacích prostředků do Unie a dovozem hákových karabin do Unie. V rámci různých žalob německé soudy nejprve konstatovaly, že akty vydané celními orgány vůči těmto třem společnostem byly založeny na výkladu ustanovení unijního práva, který není v souladu s judikaturou Soudního dvora nebo který tuto judikaturu používá nesprávně.
Na základě těchto rozhodnutí zaplatil příslušný celní orgán první společnosti – Gräfendorfer (věc C‑415/20) – vývozní náhrady, které jí byly původně zamítnuty a vrátil jí peněžitou sankci, která jí byla uložena v souvislosti s tímto zamítnutím, přičemž jí však nezaplatil úroky z těchto částek. Dalším dvěma společnostem Reyher (věc C‑419/20) a Flexi Montagetechnik (věc C‑427/20) byly vráceny částky antidumpingového cla a dovozního cla, které tyto společnosti zaplatily. Celní orgány však zaplatily pouze část úroků z těchto částek, přičemž odmítly zaplatit úroky, pokud jde o druhou společnost, za období před vrácením, a pokud jde o třetí společnost, za období předcházející dni, kdy tato společnost podala žalobu.
Vzhledem k tomu, že žádné ze tří společností nebyly zaplaceny požadované úroky v plné výši, každá z nich podala žalobu k Finanzgericht Hamburg (finanční soud v Hamburku, Německo). V této souvislosti si předkládající soud klade několik otázek týkajících se dosahu zásad stanovených Soudním dvorem v jeho judikatuře týkající se vrácení peněžních částek vybraných členskými státy v rozporu s unijním právem, jakož i zaplacení příslušných úroků.
Soudní dvůr, kterému byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, rozhodl, že uvedené zásady se uplatní zejména, pokud jde o vývozní náhrady, které byly zamítnuty v rozporu s unijním právem a byly poskytnuty opožděně, a dále pokud jde o peněžitou sankci uloženou za takovéto porušení. Kromě toho se tyto zásady použijí, pokud z rozhodnutí Soudního dvora nebo vnitrostátního soudu vyplývá, že zaplacení takovýchto vývozních náhrad, takovéto peněžité sankce, antidumpingového nebo dovozního cla bylo odmítnuto nebo uloženo z důvodu porušení unijního práva, kterým se rozumí nesprávný výklad nebo použití tohoto práva. V takovýchto případech vnitrostátní právo nemůže ze zaplacení úroků vyloučit období předcházející podání soudní žaloby směřující k získání platby nebo vrácení dotčené peněžní částky. Nicméně za určitých podmínek by mohlo být zaplacení úroků případně podmíněno podáním takovéto žaloby.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomíná, že podle obecné zásady vrácení neoprávněně vybraných částek má každý adresát veřejné správy, kterému vnitrostátní orgán uložil povinnost zaplatit daň, clo, poplatek nebo jiný odvod v rozporu s unijním právem, nárok, aby mu dotyčný členský stát vrátil neoprávněně vybranou peněžitou částku, jakož i zaplatil úroky, které mají kompenzovat nedostupnost této částky.
Tyto nároky se tedy vztahují zejména na peněžitou sankci, kterou vnitrostátní orgán uložil neprávem na základě aktu unijního práva nebo ustanovení vnitrostátního práva přijatých za účelem provedení takového aktu, jeho transpozice nebo zajištění jeho dodržování. Dotyčný má tudíž nárok na vrácení takovéto peněžité sankce, jakož i na zaplacení úroků. Tyto úroky jsou per analogiam splatné i tehdy, pokud byly vývozní náhrady vyplaceny adresátovi veřejné správy s prodlením v rozporu s unijním právem.
Soudní dvůr dále upřesnil okolnost zakládající nárok na vrácení a zaplacení úroků, spočívající ve skutečnosti, že platba peněžité částky byla vnitrostátním orgánem uložena nebo odmítnuta „v rozporu s unijním právem“. Takovéto porušení se tedy může týkat zejména případu, kdy vnitrostátní orgán uložil nebo odmítl tuto platbu tím, že nesprávně použil unijní akt nebo vnitrostátní právní úpravu zajišťující provedení nebo transpozici takového aktu. Kromě toho existenci porušení unijního práva může konstatovat nejen unijní soud, ale i vnitrostátní soud, bez ohledu na to, zda má vyvodit důsledky z konstatování protiprávnosti nebo neplatnosti, které předtím učinil unijní soud, nebo konstatovat, že akt přijatý vnitrostátním orgánem je stižen vadou spočívající v nesprávném provedení unijního práva.
V případě neexistence unijní právní úpravy přísluší vnitrostátnímu zákonodárci, aby stanovil pravidla, podle kterých mají být úroky zaplaceny v případě peněžních částek, které byly vybrány nebo odmítnuty v rozporu s unijním právem, přičemž musí dodržet zásady rovnocennosti a efektivity. Adresát veřejné správy musí mít zejména možnost tyto úroky požadovat a získat i za období ode dne, kdy byla dotčená peněžitá částka uhrazena dotyčnému členskému státu nebo kdy mu měla být tímto členským státem vyplacena, do dne podání soudní žaloby.
Vzhledem k výše uvedenému není nutně vyloučena vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že úroky je nutno zaplatit pouze tehdy, pokud byla podána soudní žaloba. Vnitrostátní soud však musí ověřit, zda tato podmínka nevede k nadměrnému ztížení nebo znemožnění uplatnění nároků, které adresátům veřejné správy přiznává unijní právo.