62024CJ0753
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
16. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Článek 7 odst. 1 – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Účinky konstatování zneužívající povahy ujednání – Neplatnost úvěrové smlouvy – Nároky na vrácení – Promlčecí lhůta pro uplatnění nároku prodávajícího nebo poskytovatele – Okolnosti, které mohou odůvodnit nepřihlédnutí k uplynutí promlčecí lhůty – Zásada efektivity – Zásada právní jistoty – Zásada proporcionality – Právo na přístup k soudu – Bezdůvodné obohacení“
Ve věci C‑753/24 [Rzepacz] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Krajského soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) ze dne 30. října 2024, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S. A.
proti
MS a MS
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: M. Condinanzi, předseda senátu, R. Frendo (zpravodajka) a A. Kornezov, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za společnost Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S. A.: P. Haiduk, M. Romanowski a M. Woźniak, adwokaci,
–
za MS a MS: W. Budzewski a M. Chęcińska, adwokaci,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–
za Evropskou komisi: P. Kienapfel a A. Stobiecka-Kuik, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288 a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S. A. (dále jen „společnost PKO Bank“), bankovní institucí, a MS a MS, dvěma spotřebiteli, ve věci vymáhání pohledávky vyplývající z neplatnosti úvěrové smlouvy z důvodu zneužívajících ujednání, jež byla obsažena v této smlouvě.
Právní rámec
Unijní právo
3
V článku 6 odst. 1 směrnice 93/13 je stanoveno:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
4
V článku 7 odst. 1 uvedené směrnice je stanoveno:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Polské právo
5
V článku 58 § 1 občanského zákoníku (ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. částka 2024, č. 1061) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“) je stanoveno:
„Právní jednání, které je v rozporu se zákonem nebo které má za cíl zákon obejít, je neplatné, nestanoví-li zvláštní ustanovení jiný účinek, zejména že neplatná ujednání právního jednání se nahrazují příslušnými ustanoveními zákona.“
6
V článku 117 § 1 a 21 tohoto zákoníku je stanoveno:
„§ 1.   S výhradou zákonem stanovených výjimek se majetkové nároky promlčují.
[…]
§ 21.   Po uplynutí promlčecí lhůty nelze nárok vůči spotřebiteli uplatnit.“
7
V článku 1171 § 1 a 2 uvedeného zákoníku je stanoveno:
„§ 1.   Ve výjimečných případech nemusí soud po zvážení zájmů stran přihlédnout k uplynutí promlčecí lhůty u nároku vůči spotřebiteli, vyžaduje-li to spravedlnost.
§ 2.   Při výkonu pravomoci uvedené v § 1 by měl soud zohlednit zejména:
1)
délku promlčecí lhůty;
2)
délku doby od uplynutí promlčecí lhůty do okamžiku uplatnění nároku;
3)
povahu okolností, které způsobily, že oprávněná osoba nárok neuplatnila, včetně vlivu chování povinné osoby na prodlení oprávněného s uplatněním nároku.“
8
V článku 118 téhož zákoníku je stanoveno:
„Nestanoví-li zvláštní ustanovení jinak, činí promlčecí lhůta šest let a v případě nároků na pravidelná plnění a nároků souvisejících s výkonem podnikatelské činnosti tři roky. Konec promlčecí lhůty však připadá na poslední den kalendářního roku, ledaže je promlčecí lhůta kratší než dva roky.“
9
V článku 3851 § 1 občanského zákoníku je stanoveno:
„Ujednání smlouvy uzavřené se spotřebitelem, která nebyla individuálně sjednána, nejsou pro spotřebitele závazná, pokud upravují jeho práva a povinnosti v rozporu s dobrými mravy a hrubě poškozují jeho zájmy (zakázaná smluvní ujednání). To neplatí pro ujednání, která vymezují hlavní plnění stran, včetně ceny nebo odměny, pokud jsou formulována jednoznačně.“
10
V článku 405 uvedeného zákoníku je stanoveno:
„Každý, kdo bez právního důvodu získal majetkový prospěch na úkor jiné osoby, je povinen vydat tento prospěch in natura, a není-li to možné, poskytnout náhradu odpovídající hodnotě tohoto prospěchu.“
11
V článku 410 § 1 a 2 tohoto zákoníku je stanoveno:
„§ 1   Ustanovení předchozích článků se použijí zejména na bezdůvodné plnění.
§ 2   K bezdůvodnému plnění dochází tehdy, jestliže osoba, která plnění poskytla, vůbec nebyla povinna jej poskytnout nebo nebyla povinna jej poskytnout osobě, které poskytnuto bylo, anebo jestliže odpadl důvod plnění nebo jestliže nebylo dosaženo cíle plnění nebo jestliže bylo právní jednání vyžadující poskytnutí plnění neplatné a po poskytnutí plnění se nestalo platným.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
V listopadu 2007 uzavřeli MS a MS s předchůdkyní společnosti PKO Bank smlouvu o úvěru denominovaném na částku ve švýcarských francích (CHF), na jejímž základě jim banka vyplatila částku 333000 polských zlotých (PLN) (přibližně 76000 eur).
13
V roce 2017 podali oba spotřebitelé proti společnosti PKO Bank stížnost a následně žalobu, v níž tvrdili, že smlouva je neplatná z důvodu zneužívajících ujednání, která jsou v ní uvedena. Rozsudkem ze dne 30. června 2023 Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) konstatoval, že uvedená smlouva je neplatná a uložil společnosti PKO Bank povinnost vrátit částku rovnající se všem splátkám zaplaceným spotřebiteli spolu se zákonnými úroky z prodlení ve výši 241416,34 PLN (přibližně 55591 euro).
14
Dne 29. prosince 2021 podala společnost PKO Bank ke Krajskému soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie), který je předkládajícím soudem, žalobu, v níž se za předpokladu, že by smlouva o úvěru byla v rámci soudního řízení o žalobě podané spotřebiteli, jež k uvedenému okamžiku dosud probíhalo, prohlášena za neplatnou, domáhala, aby byla těmto spotřebitelům uložena povinnost vrátit jí částku odpovídající vyplacené jistině úvěru navýšenou o zákonné úroky z prodlení.
15
Spotřebitelé navrhují, aby byl tento návrh zamítnut, a tvrdí, že nárok společnosti PKO Bank je promlčen, neboť uplynula tříletá promlčecí lhůta stanovená v článku 118 občanského zákoníku. Spotřebitelé se domnívají, že tato lhůta počíná běžet dnem, kdy byla společnosti PKO Bank doručena stížnost nebo žalobní návrh na zahájení řízení, jímž je usilováno o prohlášení neplatnosti úvěrové smlouvy, takže její pohledávka byla promlčena nejpozději od 31. prosince 2020.
16
Předkládající soud vysvětluje, že o existenci pohledávky společnosti PKO Bank není pochyb, jelikož v důsledku neplatnosti úvěrové smlouvy vzniká zejména povinnost smluvních stran vrátit si vzájemně všechna již poskytnutá plnění.
17
Klade si však otázku, zda v projednávané věci mohou okolnosti sporu v původním řízení v souladu s pravidlem spravedlnosti, jež je stanoveno v článku 1171 občanského zákoníku, odůvodnit nepřihlédnutí k uplynutí promlčecí lhůty pohledávky společnosti PKO Bank.
18
Podle předkládajícího soudu vyvolává velmi obecná formulace tohoto ustanovení, která přiznává soudu široký prostor pro rozhodnutí, zda lze vyhovět návrhu prodávajícího nebo poskytovatele založenému na promlčené pohledávce, zaprvé pochybnosti o jeho souladu s čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadami efektivity a právní jistoty. Spotřebitelé se totiž nacházejí v nejistotě, pokud jde o otázku, zda je pohledávka prodávajícího nebo poskytovatele vnitrostátním soudem považována za promlčenou, nebo, kdyby tomu tak nebylo, zda mohou mít povinnost hradit úroky z prodlení a náklady řízení. Tito spotřebitelé by tak mohli být nuceni vzdát se uplatnění práv, která jim přiznává směrnice 93/13.
19
Zadruhé nemožnost prodávajícího nebo poskytovatele získat zpět celou částku vyplacenou na základě smlouvy o úvěru, která byla neplatná z důvodu existence zneužívajících ujednání, by mu způsobila nadměrnou a nepřiměřenou ztrátu ve vztahu k cíli ochrany spotřebitele a mohla by být považována za porušení práva tohoto prodávajícího nebo poskytovatele na přístup k soudu, jak je stanoveno v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.
20
Pokud jde o okolnosti, které lze zohlednit při rozhodování, zda je třeba nepřihlédnout k uplynutí promlčecí lhůty podle čl. 1171 § 2 občanského zákoníku, předkládající soud zdůrazňuje, že soudní řízení zahájené spotřebiteli trvalo několik let, a sice od roku 2017 do roku 2024, v důsledku čehož byla u společnosti PKO Bank vyvolána nejistota, pokud jde o výsledek tohoto soudního řízení. Mimoto, až do roku 2019 mohla společnost PKO Bank očekávat, že úvěrová smlouva dotčená ve věci v původním řízení zůstane po zrušení zneužívajícího ujednání v platnosti, neboť až po vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 3. října 2019, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819) vnitrostátní judikatura konstatovala, že ujednání týkající se kurzového rizika obsažené ve smlouvě o úvěru indexovaném na cizí měnu vymezuje její hlavní předmět, takže jeho zrušení vede k neplatnosti celé úvěrové smlouvy.
21
Za těchto podmínek se Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13] a zásady efektivity, proporcionality, právní jistoty a práva na soudní ochranu vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje vnitrostátnímu soudu vyhovět promlčenému nároku prodávajícího nebo poskytovatele vůči spotřebiteli na vrácení bezdůvodných plnění poskytnutých na základě smlouvy, která se stala neplatnou v důsledku toho, že obsahuje zneužívající smluvní ujednání, pokud to vyžaduje spravedlnost nebo zásady společenského soužití?“
K předběžné otázce
22
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a zásada efektivity musí být s ohledem na právo na přístup k soudu, jakož i na zásady proporcionality a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního práva, které vnitrostátnímu soudu umožňuje za výjimečných okolností, a pokud to vyžaduje spravedlnost, vyhovět návrhu prodávajícího nebo poskytovatele, jenž se domáhá, aby mu spotřebitel vrátil plnění, která byla spotřebiteli poskytnuta na základě smlouvy o úvěru, která je neplatná z důvodu zneužívajících ujednání, která jsou v ní uvedena, přestože uplynula promlčecí lhůta pro uplatnění nároku tohoto prodávajícího nebo poskytovatele z titulu vrácení těchto plnění.
23
Článek 7 odst. 1 směrnice 93/13 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby v jejich vnitrostátních právních řádech existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.
24
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že neexistuje-li zvláštní unijní právní úprava v dané oblasti, řídí se způsoby ochrany spotřebitele stanovené ve směrnici 93/13 na základě zásady procesní autonomie členských států jejich vnitrostátním právním řádem. Tyto způsoby ochrany však nesmí být méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) [rozsudek ze dne 14. prosince 2023, Getin Noble Bank (Promlčecí lhůta u nároků na vrácení), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 60 a citovaná judikatura].
25
Podle ustálené judikatury rovněž platí, že smluvní ujednání, které je prohlášeno za zneužívající, musí být v zásadě považováno za ujednání, které nikdy neexistovalo, takže nemůže mít účinky vůči spotřebiteli. Důsledkem soudního rozhodnutí o zneužívající povaze takového ujednání musí být tudíž v zásadě obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby toto ujednání nebylo sjednáno, zejména prostřednictvím nároku na vrácení prospěchu, který k jeho tíži neoprávněně získal prodávající nebo poskytovatel na základě uvedeného zneužívajícího ujednání [rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 65 a citovaná judikatura]. Totéž platí, když zneužívající povaha jednoho nebo více ujednání smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem nezpůsobuje pouze neplatnost těchto ujednání, nýbrž neplatnost této smlouvy v plném rozsahu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 66 a citovaná judikatura].
26
Tento cíl obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby zneužívající ujednání nebylo sjednáno, musí být sledován při dodržení zásady proporcionality, která je obecnou zásadou unijního práva, jež vyžaduje, aby vnitrostátní právní úprava, která toto právo provádí, nepřekračovala meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle (rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, bod 85 a citovaná judikatura).
27
Tato zásada proporcionality by přitom byla porušena, pokud by navrácení do původního stavu mělo být ve vztahu k prodávajícímu nebo poskytovateli vyloučeno. Povinnost vrácení, která vyplývá z konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru obsahující zneužívající ujednání, tak musí být vzájemná, přičemž ale banka nemůže od spotřebitele požadovat náhradu jdoucí nad rámec vrácení jistiny vyplacené na základě plnění téže smlouvy ani nad rámec zaplacení zákonných úroků z prodlení ode dne výzvy k zaplacení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. prosince 2023, mBank (Prohlášení spotřebitele), C‑140/22, EU:C:2023:965, bod 62 a citovaná judikatura].
28
Restituční účinek spojený s konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru obsahující zneužívající ujednání, jímž je odůvodněn návrh bankovní instituce uvedený v bodě 27 tohoto rozsudku, mimoto umožňuje zajistit, aby ochrana práv zaručených unijním právním řádem nevedla k bezdůvodnému obohacení spotřebitele (obdobně viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Manfredi a další, C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461, bod 94).
29
V projednávané věci předkládající soud uvádí, že dlouhá délka soudního řízení zahájeného spotřebiteli, kteří se domáhali neplatnosti úvěrové smlouvy, a změna vnitrostátní judikatury, pokud jde o dopad zrušení zneužívajícího ujednání týkajícího se kurzového rizika ve smlouvě o úvěru indexovaném na cizí měnu na platnost celé této smlouvy, by mohly vést k porušení práva prodávajícího nebo poskytovatele na přístup k soudu, a mohou tedy podle pravidla spravedlnosti uvedeného v článku 1171 občanského zákoníku představovat výjimečné okolnosti, které mu umožňují vyhovět návrhu společnosti PKO Bank, jež se domáhá vrácení, aniž by musel přihlédnout k uplynutí promlčecí lhůty u tohoto nároku.
30
V tomto kontextu a ve světle judikatury připomenuté v bodech 25 až 28 tohoto rozsudku nelze pravidlo spravedlnosti obsažené v článku 1171 občanského zákoníku v rozsahu, v němž umožňuje zabránit bezdůvodnému obohacení spotřebitele, jako takové považovat za neslučitelné s unijním právem.
31
Je pravda, že použití tohoto pravidla spravedlnosti může narušovat předvídatelnost právních situací a vztahů, jelikož dlužník zůstává v nejistotě, pokud jde o možnost, že navzdory uplynutí její promlčecí lhůty lze výjimečně tuto pohledávku prodávajícího nebo poskytovatele výjimečně považovat za nepromlčenou.
32
Zásadu právní jistoty však nelze vykládat tak, že brání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého přísluší vnitrostátnímu soudu zvážit zájmy účastníků řízení, aby za výjimečných okolností a vyžaduje-li to spravedlnost, rozhodl, že nepřihlédne k uplynutí promlčecí lhůty, pokud je toto poměření zájmů provedeno na základě objektivních kritérií stanovených zákonem, která je vnitrostátní soud povinen zohlednit a jimiž mohou být, jako je tomu v projednávané věci, délka promlčecí lhůty, délka doby mezi uplynutím promlčecí lhůty a podáním návrhu a povaha okolností, v jejichž důsledku věřitel neuplatnil svou pohledávku, včetně vlivu chování dlužníka na prodlení věřitele při uplatnění pohledávky.
33
Je však třeba upřesnit, že při použití tohoto pravidla spravedlnosti příslušným vnitrostátním soudem v oblasti zneužívajících smluvních ujednání musí být postupováno v souladu se zásadou efektivity, aby tím nebyl nadměrně ztížen nebo prakticky znemožněn výkon práv přiznaných spotřebiteli směrnicí 93/13.
34
V tomto ohledu již Soudní dvůr judikoval, že procesní podmínky, které by měly za následek příliš vysoké náklady pro spotřebitele, by mohly vést k odrazení spotřebitele od toho, aby užitečným způsobem jednal na obranu svých práv před soudem, u něhož prodávající či poskytovatel zahájil řízení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, bod 54).
35
Tak je tomu zejména v případě, kdy je spotřebitel v rámci vymáhání pohledávky prodávajícím nebo poskytovatelem, jejíž promlčecí lhůta již nicméně uplynula, nucen nést náklady, jako jsou náklady řízení nebo odměny advokáta, v rozsahu, který by mohl bránit účinnému výkonu práv, která mu přiznává směrnice 93/13, nebo jej nadměrně ztížit.
36
V této souvislosti je důležité připomenout, že zásada konformního výkladu vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co spadá do jejich pravomoci s tím, že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (rozsudek ze dne 27. listopadu 2025, Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, bod 60).
37
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i zásada efektivity musí být s ohledem na právo na přístup k soudu a zásady proporcionality a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že v zásadě nebrání pravidlu vnitrostátního práva, které vnitrostátnímu soudu umožňuje za výjimečných okolností, a pokud to vyžaduje spravedlnost, vyhovět návrhu prodávajícího nebo poskytovatele, jenž se domáhá, aby mu spotřebitel vrátil plnění, která byla spotřebiteli poskytnuta na základě smlouvy o úvěru, která je neplatná z důvodu zneužívajících ujednání, která jsou v ní obsažena, přestože uplynula promlčecí lhůta pro uplatnění nároku tohoto prodávajícího nebo poskytovatele z titulu vrácení těchto plnění, a to za podmínky, že při použití tohoto pravidla tento soud přijme veškerá opatření nezbytná k zajištění toho, aby nebyl nadměrně ztížen nebo prakticky znemožněn výkon práv přiznaných spotřebiteli touto směrnicí.
K nákladům řízení
38
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách a zásada efektivity s ohledem na právo na přístup k soudu, jakož i na zásady proporcionality a právní jistoty
musí být vykládány v tom smyslu, že
v zásadě nebrání pravidlu vnitrostátního práva, které vnitrostátnímu soudu umožňuje za výjimečných okolností, a pokud to vyžaduje spravedlnost, vyhovět návrhu prodávajícího nebo poskytovatele, jenž se domáhá, aby mu spotřebitel vrátil plnění, která byla spotřebiteli poskytnuta na základě smlouvy o úvěru, která je neplatná z důvodu zneužívajících ujednání, která jsou v ní obsažena, přestože uplynula promlčecí lhůta pro uplatnění nároku tohoto prodávajícího nebo poskytovatele z titulu vrácení těchto plnění, a to za podmínky, že při použití tohoto pravidla tento soud přijme veškerá opatření nezbytná k zajištění toho, aby nebyl nadměrně ztížen nebo prakticky znemožněn výkon práv přiznaných spotřebiteli touto směrnicí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.