Prozatímní vydání
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE
přednesené dne 6. prosince 2018(1)
Věc C‑596/17
Japan Tobacco International SA,
Japan Tobacco International France SAS
proti
Premier ministre,
Ministre de l’Action et des Comptes publics,
Ministre des Solidarités et de la Santé
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]
„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2011/64/EU – Spotřební daň z tabákových výrobků – Článek 15 odst. 1 – Volné určování maximálních maloobchodních prodejních cen – Vnitrostátní právní úprava, která ukládá výrobcům a dovozům, aby stanovili jednotnou maloobchodní prodejní cenu vyjádřenou za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů každého tabákového výrobku bez možnosti upravit tuto cenu v závislosti na objemu jednotkových balení“
I.      Úvod
1.        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Státní rada, Francie) se týká výkladu článku 15 směrnice 2011/64/EU o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků(2), s přihlédnutím k článkům 2 až 5 této směrnice.
2.        Tato žádost byla podána v rámci žaloby na neplatnost některých ustanovení dvou dopisů zaslaných francouzskými orgány schváleným výrobcům a dodavatelům tabákových výrobků, která se týkala podmínek schválení maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků v pevninské Francii. Podle těchto dopisů, které opakovaly ustanovení článku 572 code général des impôts (všeobecný daňový zákoník, dále jen „CGI“), je jednotná maloobchodní prodejní cena každého tabákového výrobku volně stanovována těmito subjekty a musí být vyjádřena za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů. Tento systém má za následek, že jednotková cena za výrobek zůstává stejná bez ohledu na objem balení, ve kterém je propuštěn ke spotřebě. Výrobci a dovozci tedy nemohou upravit maloobchodní cenu každého svého výrobku v závislosti na jednotkovém balení, ve kterém je prodáván.
3.        Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je článek 572 CGI, v rozsahu, v němž má takový účinek, je slučitelná s čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Podle tohoto ustanovení výrobci nebo dovozci volně určují maximální maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku, která představuje základ proporcionální spotřební daně z tabákových výrobků.
4.        Na závěr mé analýzy dospěji k závěru, že čl. 15 odst. 1 této směrnice takové vnitrostátní právní úpravě nebrání.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        V souladu s článkem 1 směrnice 2011/64 „stanoví obecné zásady harmonizace struktury a sazeb spotřební daně, kterou členské státy uvalují na tabákové výrobky“.
6.        Článek 2 odst. 1 této směrnice stanoví:
„1.      Pro účely této směrnice se za tabákové výrobky považují:
a)      cigarety;
b)      doutníky a doutníčky;
c)      tabák ke kouření:
i)      jemně řezaný tabák k ručnímu rolování cigaret;
ii)      ostatní tabák ke kouření.“
7.        Články 3, 4 a 5 uvedené směrnice definují cigarety, doutníky a doutníčky a tabák ke kouření.
8.        Článek 15 odst. 1 této směrnice zní takto:
„1.      Výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci v Unii, a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku pro každou členskou zemi, ve kterých jsou příslušné výrobky určeny k propuštění ke spotřebě.
Ustanovení prvního pododstavce však nemůže být překážkou použití vnitrostátních předpisů o kontrole cenové hladiny nebo dodržování stanovených cen, jsou-li v souladu s předpisy Unie.“
B.      Francouzské právo
9.        Článek 572 CGI, ve znění zákona ze dne 26. ledna 2016 o modernizaci systému zdravotnictví, stanoví:
„Maloobchodní cena každého výrobku, vyjádřená za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, je jednotná pro celé území a je volně stanovena schválenými výrobci a dodavateli. Je použitelná po schválení společnou vyhláškou ministrů odpovědných za zdravotnictví a za rozpočet za podmínek definovaných v nařízení Conseil d’ État. Nesmí být nicméně schválena, pokud je nižší než součet pořizovacích nákladů a všech daní.
[...]“
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
10.      Dne 30. září 2016 a dne 20. ledna 2017 podaly společnosti Japan Tobacco International SA a Japan Tobacco International France SAS (dále jen společně „společnosti Japan Tobacco“) u Conseil d’ État žaloby na neplatnost některých ustanovení dvou dopisů ze dne 6. dubna 2016 a 22. listopadu 2016, zaslaných francouzskými orgány schváleným výrobcům a dodavatelům tabákových výrobků, z důvodu překročení pravomoci. Tyto dopisy uvádí podmínky schválení maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků vyrobených v pevninské Francii, tak jak jsou stanoveny v článku 572 CGI.
11.      Toto ustanovení ukládá výrobcům a dodavatelům, aby stanovili jednotnou maloobchodní prodejní cenu každého svého tabákového výrobku, vyjádřenou za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, bez ohledu na objem jeho balení. Podle dopisu ze dne 22. listopadu 2016 je každý výrobek v této souvislosti definován jako asociace s určitou značkou nebo obchodním názvem. Toto pravidlo, dále označované jako „pravidlo ceny za 1 000“, znamená, že cena každého výrobku zůstává totožná bez ohledu na jednotkové balení (nazývané „referenční“), ve které je prodáván. Účelem pravidla ceny za 1 000 je zabránit nárůstu spotřeby tabáku, ke kterému by mohlo dojít v důsledku snížení ceny některých výrobků, jsou-li baleny ve větším množství.
12.      Na podporu svých žalob společnosti Japan Tobacco mimo jinými žalobními důvody tvrdí, že článek 572 CGI, na kterém jsou založeny napadené dopisy, porušuje zásadu volného určování maximálních maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků stanovenou v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 tím, že brání při stanovování těchto cen zohlednění případných rozdílů v nákladech na balení spojených s balenými množstvími.
13.      V tomto ohledu má předkládající soud pochybnosti, pokud jde zaprvé o působnost této směrnice. Uvádí, že uvedená směrnice může být vykládána v souladu se svým daňovým účelem tak, že upravuje pouze ceny tabákových výrobků v rozsahu, v němž podléhají spotřební dani, tedy cenu cigaret, doutníků a doutníčků a tabáku ke kouření, tak jak jsou vymezeny v článcích 2 až 5 téže směrnice(3). Zásada zakotvená v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 se tedy nepoužije na jednotkové balení těchto výrobků. Pravidlo ceny za 1 000 tedy tím, že zakazuje úpravu ceny výrobků v závislosti na objemu jednotkových balení, nemůže tuto zásadu porušovat.
14.      Nicméně Conseil d’État připomíná, že ve dvou rozsudcích pro nesplnění povinností, vydaných v roce 2002(4) a 2010(5), Soudní dvůr prohlásil za neslučitelné s tímto ustanovením dvě předchozí verze článku 572 CGI, které zaváděly kromě pravidla ceny za 1 000 režimy závazných minimálních maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků. Podle Soudního dvora tyto režimy mohly narušovat volnou hospodářskou soutěž tím, že bránily některým výrobcům a dovozcům, aby těžili z pořizovacích cen nižších, než byly ceny jejich konkurentů. Předkládající soud chce vědět, zda tyto rozsudky odpovídají vůli Soudního dvora, aby byla dána přednost zásadě volné hospodářské soutěže před daňovým účelem směrnice 2011/64. Pokládá tedy otázku, zda se na stanovování cen tabákových výrobků v závislosti na jejich balení vztahuje bez ohledu na definice stanovené v článcích 2 až 5 této směrnice působnost svobody výrobců a dovozců zaručené v čl. 15 odst. 1 uvedené směrnice.
15.      Zadruhé, v případě, že by Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl kladně, se předkládající soud táže na slučitelnost článku 572 CGI v rozsahu, v němž těmto subjektům brání upravit maloobchodní prodejní cenu jejich výrobků v závislosti na objemu jejich balení, s čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. V tomto ohledu předkládající soud zdůrazňuje, že pravidlo ceny za 1 000 jim nezakazuje přenést obecně do cen předložených ke schválení rozdíly v pořizovacích nákladech bez ohledu na jejich původ, ale pouze upravovat tyto ceny v závislosti na velikosti balení.
16.      V této souvislosti se Conseil d’État rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je třeba směrnici [2011/64] vykládat v tom smyslu, že upravuje, s ohledem na definice tabákových výrobků obsažené v jejích článcích 2,3 a 4 […], rovněž cenu tabákových výrobků v balení?
2)      V případě kladné odpovědi na předchozí otázku, je třeba článek 15 [2011/64] v rozsahu, v němž vyjadřuje zásadu volného stanovování cen tabákových výrobků, vykládat tak, že zakazuje pravidlo určování cen takových výrobků za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, jehož účinkem je zakázat, aby výrobci tabákových výrobků upravovali jejich ceny v závislosti na případných rozdílech v nákladech na balení těchto výrobků?“
17.      Společnosti Japan Tobacco, francouzská, italská a portugalská vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
18.      Společnosti Japan Tobacco, francouzská vláda a Komise byly zastoupeny na jednání k přednesu řečí, které se konalo dne 5. září 2018.
IV.    Analýza
A.      Úvodní poznámky
1.      K dosahu předběžných otázek
19.      Podstatou dvou otázek Conseil d’État, které přezkoumám společně, je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je článek 572 CGI, která ukládá výrobcům a dovozcům, aby vyjádřili maloobchodní cenu každého svého výrobku za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, a brání jim tak, aby upravovali tuto cenu v závislosti na objemu jednotlivých balení, ve kterých jsou tyto výrobky propouštěny ke spotřebě, je slučitelná s čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64.
20.      Podle své první otázky se tento soud táže Soudního dvora, zda tato směrnice upravuje určování cen tabákových výrobků v balení. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, tato otázka se přesněji vztahuje k dosahu zásady volného určování maximální maloobchodní prodejní ceny každého výrobku výrobci a dovozci, stanovené v čl. 15 odst. 1 uvedené směrnice.
21.      Na jedné straně, jak tvrdí všichni zúčastnění s výjimkou společností Japan Tobacco, svoboda výrobců a dovozců zakotvená v tomto ustanovení může mít za předmět stanovení maloobchodních cen „každého svého výrobku“, které je třeba vykládat tak, že se vztahuje na každý tabákový výrobek určité značky a typu, který splňuje jednu z definic stanovených v článcích 2 až 5 uvedené směrnice, bez ohledu na objemu jeho balení (například každá cigareta značky X a typu Y)(6).
22.      Na druhé straně, jak tvrdí společnosti Japan Tobacco, výrazy „každého svého výrobku“ lze vykládat tak, že označují každé jednotkové balení takového výrobku (například každá krabička 20, 25 nebo 30 cigaret značky X a typu Y). Článek 15 odst. 1 směrnice 2011/64 tedy zaručuje svobodu výrobců a dovozců stanovovat maloobchodní cenu každé reference, kterou uvádí na trh.
23.      Druhá otázka je položena Soudnímu dvoru pouze pro případ, že by Soudní dvůr přijal v odpověď na první otázku druhý z těchto výkladů čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Conseil d’État klade Soudnímu dvoru dotaz, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je pravidlo ceny za 1 000 dotčené v původním řízení, tedy porušuje toto ustanovení v rozsahu, v němž brání výrobcům a dovozcům stanovovat volně rozdílné ceny mezi baleními různých objemů.
24.      V případě, že by Soudní dvůr rozhodl naopak, že „výrobky“ ve smyslu čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 označují tabákové výrobky jako takové bez ohledu na objem jejich balení, má předkládající soud za to, že článek 572 CGI toto ustanovení nemůže porušovat. Je tomu tak proto, že samotné znění článku 572 CGI uvádí, že ceny takto vymezených výrobců jsou určovány volně.
25.      Sdílím tento posledně uvedený názor a v mé společné analýze předběžných otázek upřesním důvody, proč taková vnitrostátní právní úprava, jako je pravidlo ceny za 1 000, stanovené v článku 572 CGI, neomezuje, ani nepřímo, svobodu zaručenou v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Bude třeba zejména vysvětlit, v čem se taková právní úprava liší od předchozích verzí článku 572 CGI, odmítnutých Soudním dvorem z toho důvodu, že omezovaly tuto svobodu(7).
2.      K účinku vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, kterého se týkají předběžné otázky
26.      Úvodem se mi zdá rovněž užitečné zdůraznit, že i když má článek 572 CGI řadu omezujících účinků na obchodní politiku výrobců a dovozců tabákových výrobků, pouze jeden z nich je předmětem tohoto řízení o předběžné otázce. Conseil d’État se dotazuje Soudního dvora, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 brání tomuto vnitrostátnímu ustanovení práva pouze v rozsahu, v němž ukládá těmto subjektům, aby vyjádřili maloobchodní prodejní cenu za 1 000 jednotek nebo za 1 000 g každého svého výrobku.
27.      Předmětem předběžných otázek naopak není soulad článku 572 CGI se zásadou volného určování cen v rozsahu, v němž má toto ustanovení navíc za následek zaprvé požadavek, aby maloobchodní cena každého výrobku byla jednotná na celém území pevninské Francie, zadruhé uložení minimální ceny(8) a zatřetí zabránění tomu, aby výrobci a dovozci zvyšovali nebo snižovali maloobchodní cenu schválenou správním orgánem.
28.      Nicméně ve svém vyjádření společnosti Japan Tobacco rovněž kritizují toto ustanovení v rozsahu, v němž má tento trojí účinek. Namítají zejména neslučitelnost článku 572 CGI se zásadou volného určování cen z důvodu, že maloobchodní cena stanovená v souladu s tímto ustanovením představuje po schválení nikoliv maximální cenu, ale rovněž minimální cenu, a tedy pevnou cenu při dalším prodeji.
29.      Proto, aby bylo zabráněno jakékoliv záměně v tomto ohledu, bez dalšího upřesňuji, že tento aspekt článku 572 CGI týkající se cenové politiky je irelevantní z hlediska čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Jak vyplývá z judikatury uvedené dále(9), toto ustanovení znamená pouze to, že maximální maloobchodní prodejní cena každého výrobku výrobců nebo dovozců je v rozsahu, v němž tvoří základ valorické spotřební daně, volně stanovována těmito subjekty. Nebrání vnitrostátnímu opatření, které ukládá dodržování pevné ceny výrobci a dovozci, kterou si tyto subjekty sami určili.
30.      V tomto ohledu Soudní dvůr konstatoval, že směrnice 2011/64 nebrání cenové politice, pokud není v rozporu s cíli této směrnice, zejména s cílem vyloučit narušení hospodářské soutěže mezi různými kategoriemi tabákových výrobků náležejících do stejné skupiny(10).
31.      V tomto ohledu rozhodl v rozsudku Etablissements Fr. Colruyt(11), že čl. 15 odst. 1 uvedené směrnice nebrání vnitrostátní právní úpravě, která maloobchodníkům zakazuje prodávat tabákové výrobky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou výrobce nebo dovozce uvedl na daňovém kolku, jenž je k těmto výrobkům připojen, jestliže byla tato cena volně určena dovozcem. Podle Soudního dvora taková vnitrostátní právní úprava „nespadá do rámce situace, na kterou dopadá čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64“(12).
32.      Stejným způsobem toto ustanovení nezakazuje vnitrostátní právní úpravu, která stanoví, že schválená maloobchodní prodejní cena je jediná – tedy pevná, současně tudíž maximální a minimální –, za předpokladu, že je tato cena volně určena výrobci nebo dovozci.
B.      K výkladu čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64
33.      Jak je uvedeno výše, Conseil d’ État žádá Soudní dvůr, aby určil, zda výraz „každého svého výrobku“ ve smyslu čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 odkazuje na každý tabákový výrobek určité značky a typu, propuštěný ke spotřebě výrobci a dovozci, nebo na každé jednotkové balení těchto tabákových výrobků. Předkládající soud mu pokládá tento dotaz proto, aby mohl rozhodnout o souladu pravidla ceny za 1 000 s tímto ustanovením v rozsahu, v němž brání úpravě maloobchodní ceny každého z uvedených tabákových výrobků v závislosti na objemu jeho různých balení.
34.      Jelikož znění čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 neupřesňuje dosah dotčeného výrazu, musí být tento dosah stanoven výkladem tohoto ustanovení s přihlédnutím k obecné struktuře této směrnice, jakož i k účelu, který uvedené ustanovení a směrnice, jejíž je součástí, sledují(13).
1.      Výklad s přihlédnutím k obecné struktuře
35.      Pro účely harmonizace struktury spotřební daně provedené směrnicí 2011/64 slouží maximální maloobchodní prodejní cena každého výrobku výrobců a dovozců, na kterou odkazuje čl. 15 odst. 1 této směrnice, jako základ pro výpočet proporcionální části spotřební daně z tabákových výrobků(14).
36.      V této souvislosti se mi zdá, že „výrobky“ uvedené v tomto ustanovení, jejichž maximální maloobchodní cena musí být stanovena volně těmito subjekty, označují tabákové výrobky v rozsahu, v němž podléhají spotřební dani.
37.      V tomto ohledu čl. 2 odst. 1 směrnice 2011/64 upřesňuje, že „tabákové výrobky“, které spadají do působnosti harmonizované spotřební daně, zahrnují zaprvé cigarety, zadruhé doutníky a doutníčky a zatřetí tabák ke kouření. Články 3 až 5 této směrnice vymezují tyto tři kategorie tabákových výrobků v závislosti na jejich vlastnostech a použití, ke kterému jsou určeny(15). Tyto definice berou v úvahu pouze „primární“ balení, které umožňuje spotřebu tabáku(16) a nerozlišují tabákové výrobky v závislosti na jejich „vnějším“ balení(17).
38.      Naopak vnější obal tabákových výrobků, jak uvedla francouzská vláda a Komise, je předmětem harmonizačních opatření v rámci směrnice 2014/40. Článek 2 bod 4 této směrnice definuje „tabákové výrobky“. „Cigareta“ a „doutník“ jsou definovány v bodech 10 a 11 tohoto článku odkazem na definice uvedené v článku 3 a v čl. 4 odst. 1 směrnice 2011/64. Tyto pojmy jsou odlišeny od pojmu „jednotkové balení“, které čl. 2 bod 30 směrnice 2014/40 vymezuje jako „nejmenší jednotlivé balení tabákového nebo souvisejícího výrobku, který je uveden na trh“. V tomto ohledu čl. 14 odst. 1 této směrnice upravuje minimální objem jednotkových balení některých tabákových výrobků.
39.      Ustanovení směrnice 2011/64 týkající se výpočtu harmonizované spotřební daně již nepoukazují na balení, ve kterém jsou tabákové výrobky prodávány tak, jak to činí články 2 až 5 této směrnice.
40.      Pokud jde o cigarety, podléhají v souladu s čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice valorické spotřební dani, která se vypočítává z maximální maloobchodní prodejní ceny včetně cla a dále specifické spotřební dani, která se vypočítává na jednotku výrobku. Na rozdíl od toho, co tvrdí společnosti Japan Tobacco, pojem „maximální maloobchodní prodejní cena“ v této souvislosti neodkazuje na jednotková balení výrobků v protikladu s pojmem „jednotka výrobku“. „Maximální maloobchodní prodejní cena“ je totiž odlišena od „jednotky výrobku“, jelikož prvně uvedený pojem představuje základ pro proporcionální spotřební daň, který vyplývá z uplatnění stejné sazby pro všechny cigarety na tuto cenu, kdežto druhý pojem slouží jako základ pro výpočet specifické spotřební daně, jejíž samotná částka je totožná pro všechny cigarety(18).
41.      Jak poznamenala francouzská vláda, žádné ustanovení směrnice 2011/64 nestanoví krabičku cigaret jako měrnou jednotku pro účely výpočtu některé ze složek spotřební daně. Kromě toho skutečnost, že sazba valorické spotřební daně a pevná částka specifické spotřební daně musí být stejné pro všechny cigarety, nemohou se lišit v závislosti na objemu jednotkových balení.
42.      Společnosti Japan Tobacco podle mého názoru rovněž nesprávně tvrdí, že pojem „vážené průměrné maloobchodní prodejní ceny“, uvedený v čl. 8 odst. 2 a v článku 10 směrnice 2011/64 má význam pouze za předpokladu, že se jednotková cena cigarety může lišit v závislosti na velikosti krabičky. Tento pojem totiž slouží jako odkaz pro určení významu specifické spotřební daně v rámci celkového daňového zatížení a minimální celkové spotřební daně z cigaret. V této souvislosti se „vážená průměrná maloobchodní prodejní cena“ vypočítá tak, že se celková hodnota všech cigaret (všechny značky společně) propuštěných ke spotřebě, na základě maloobchodní prodejní ceny včetně všech daní vydělí celkovým množstvím cigaret propuštěných ke spotřebě během předchozího kalendářního roku. Prospěšnost uvedeného pojmu tedy nezávisí na existenci rozdílů mezi cenami téže cigarety v závislosti na různých jednotkových baleních, ve kterých je prodávána.
43.      Jiné tabákové výrobky než cigarety podléhají na základě čl. 14 odst. 1 směrnice 2011/64 spotřební dani, která může být valorická (vypočtená na základě volně určené maximální maloobchodní prodejní ceny), specifická (vyjádřená jako částka na kilogram nebo u doutníků a doutníčků na počet kusů) nebo smíšená. Ani v této souvislosti nepředstavuje jednotkové balení referenci pro účely výpočtu spotřební daně.
44.      Mimoto toto ustanovení upřesňuje, že u valorické nebo smíšené daně mohou členské státy stanovit minimální výši spotřební daně, zatímco odstavec 2 tohoto článku stanoví určité sazby nebo minimální výše, kterých musí dosáhnout celková spotřební daň. V souladu s odstavcem 3 uvedeného článku tyto sazby nebo výše platí pro všechny výrobky, které patří do příslušné skupiny tabákových výrobků(19), bez rozlišení v rámci každé skupiny v závislosti na balení. Jak tvrdila francouzská vláda, toto ustanovení předpokládá, že se minimální sazby a výše spotřební daně nemohou lišit podle balení, ve kterém jsou prodávány výrobky určité skupiny.
45.      Ze všech těchto úvah vyplývá, že tabákové výrobky podléhající harmonizované spotřební dani spočívají nikoliv v jednotkových baleních tabákových výrobků, ale v cigaretách, doutníkách, doutníčkách a tabáku ke kouření, tak jak jsou vymezeny v článcích 2 až 5 směrnice 2011/64, bez ohledu na objem jejich balení.
46.      Domnívám se, že tato definice předmětu harmonizované spotřební daně vymezuje rovněž obrysy pojmu „výrobky“ ve smyslu čl. 15 odst. 1 této směrnice. Jestliže tedy maximální maloobchodní cena každého výrobku výrobců a dovozců, volně určená těmito subjekty, představuje základ valorické spotřební daně, označují tyto výrobky tabákové výrobky, vymezené v předchozím bodě.
47.      Mnou navržený výklad znamená, že toto ustanovení zakotvuje výlučně svobodu těchto subjektů stanovit jednotnou cenu jejich cigaret, doutníků a doutníčků nebo jednotkovou cenu podle hmotnosti jejich tabáku ke kouření určité značky a typu a nezaručuje, že mohou upravovat tyto ceny podle objemu balení, ve kterém jsou tyto výrobky prodávány.
48.      Účel uvedené směrnice obecně a jejího čl. 15 odst. 1 konkrétně tento výklad potvrzuje.
2.      Teleologický výklad
49.      Jak stanoví článek 1 směrnice 2011/64, je jejím předmětem stanovit obecné zásady harmonizace struktury a sazeb spotřební daně, kterou členské státy uvalují na tabákové výrobky. Účelem této harmonizace je zejména, jak uvádí bod 9 odůvodnění této směrnice, zajistit, aby „hospodářská soutěž různých kategorií tabákových výrobků náležejících k téže skupině nebude [nebyla] narušována důsledky zdaňování, a následně otevření vnitrostátních trhů členských zemí“. Podle bodu 10 odůvodnění uvedené směrnice „[z]ásadní potřeba hospodářské soutěže vyžaduje systém volné tvorby cen pro všechny skupiny tabákových výrobků“.
50.      V tomto směru je podle judikatury cílem čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 zajistit, aby stanovení základu proporcionální spotřební daně z tabákových výrobků, tedy maximální maloobchodní prodejní ceny tabákových výrobků, podléhalo ve všech členských státech stejným pravidlům. Kromě toho je cílem tohoto ustanovení zachovat svobodu těchto subjektů proto, aby mohli účinně využívat konkurenční výhody vyplývající z případných nižších pořizovacích nákladů proto, aby mohli nabízet atraktivnější maloobchodní prodejní ceny(20).
51.      Kromě toho Soudní dvůr upřesnil, že čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 s sebou nese v rámci mechanismu zdanění tabáku, že cena každého výrobku, jakmile je určena výrobcem nebo dovozcem a schválena veřejným orgánem, je uložena jako maximální cena a musí být jako taková respektována na všech úrovních distribučního řetězce až po prodej spotřebiteli. Toto pravidlo umožňuje zabránit tomu, aby překračováním této ceny nedocházelo k zásahům do integrity daňových příjmů(21). Zaručuje, že v okamžiku výběru daně neuvedou výrobci a dovozci nižší cenu proto, aby snížili daňové zatížení a současně následně prodali zboží za cenu vyšší(22).
52.      Dosažení těchto cílů vyžaduje podle mého názoru pouze to, aby tyto subjekty volně určovali jednotkovou cenu cigaret, doutníků nebo doutníčků nebo cenu za jednotkovou hmotnost tabáku ke kouření, určité značky a typu, které propouštějí ke spotřebě. Nepředpokládá, že by čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 měl být vykládán tak, že mimoto vyžaduje, aby tyto subjekty mohly stanovit odlišnou maloobchodní cenu každého z těchto výrobků v závislosti na jednotkových baleních, ve kterých jsou prodávány.
53.      Pokud jde konkrétně o cíl týkající se volné hospodářské soutěže, Soudní dvůr zdůraznil, že čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 stanoví, že výrobci a dovozci určují volně maximální maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku, „aby bylo zajištěno, že mezi nimi může účinně fungovat hospodářská soutěž“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska)(23). Zásada volného určování maximální maloobchodní prodejní ceny tedy zaručuje, že systém zdanění stanovený směrnicí 2011/64 nebude mít za vedlejší účinek narušení hospodářské soutěže a omezení volného pohybu zboží(24).
54.      V této souvislosti se mi zdá, že nutnost zachovat konkurenční výhody odkazuje na jakoukoliv výhodu z hlediska pořizovacích nákladů, kterou má výrobce nebo dovozce před ostatními výrobci a dovozci(25). Neoznačuje konkurenční výhodu, kterou má jednotkové balení tabákového výrobku určité značky a typu ve srovnání s jiným jednotkovým balením téhož tabákového výrobku prodávaným týmž subjektem.
55.      Tento výklad není zpochybněn rozsudky, ve kterých Soudní dvůr konstatoval neslučitelnost režimů minimálních závazných maloobchodních prodejních den tabákových výrobků dříve stanovených v několika členských státech, mezi nimi i ve Francii, se zásadou volného určování cen(26).
56.      V tomto ohledu v rozsudku ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie(27), bylo rozhodnuto, že článek 572 CGI ve verzi předcházející verzi, o kterou jde v původním řízení, byl v rozporu s čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59/ES(28) (jehož obsah je převzat v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64). Tato starší verze stanovila ve srovnání s verzí článku 572 CGI použitelnou v projednávané věci dodatečné omezení v tom, že cena za 1 000 jednotek výrobků určité kategorie cigaret prodávaných pod stejnou značkou nemohla být nižší bez ohledu na způsob a jednotkové balení, než cena uplatňovaná na nejprodávanější výrobek této značky. Soudní dvůr rozhodl, že dotčené vnitrostátní ustanovení práva ve skutečnosti ukládalo minimální maloobchodní prodejní cenu pro cigarety, i když tato minimální cena byla stanovena pouze nepřímo. Podle Soudního dvora přitom stanovení minimální maloobchodní prodejní ceny veřejnými orgány má nevyhnutelně za účinek omezení svobody výrobců a dovozců stanovit maximální maloobchodní prodejní cenu, protože taková cena nemůže být v žádném případě nižší nežli závazná minimální cena.
57.      V rozsudku ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie(29), bylo rovněž rozhodnuto, že článek 572 CGI v jiné starší verzi, která ukládala výrobcům a dovozcům minimální maloobchodní prodejní cenu cigaret, která odpovídala určitému procentu, stanovenému nařízením, průměrné ceny cigaret na trhu, je v rozporu se zásadou volného určování cen. Takto stanovený režim mohl rušit rozdíly mezi cenami konkurenčních výrobků a konvergovat tyto ceny k ceně nejdražšího výrobku. Tento režim tak narušoval svobodu výrobců a dovozců určovat maximální maloobchodní prodejní cenu svých výrobků. Soudní dvůr téhož dne odmítl podobné režimy zavedené v Rakousku a v Irsku(30) a ve stejný rok systém závazné minimální ceny stanovený v Itálii(31).
58.      Soudní dvůr v těchto čtyřech rozsudcích vydaných v roce 2010 upřesnil, že v souladu se zásadou volného určování cen je naopak systém minimální ceny, který je uspořádán způsobem, který v každém případě vylučuje, že dojde k zásahu do konkurenční výhody, která u některých výrobců nebo dovozců může vyplývat z nižších pořizovacích nákladů, a tudíž nastane narušení hospodářské soutěže(32).
59.      V projednávané věci společnosti Japan Tobacco tvrdí, že pravidlo ceny za 1 000 má stejný účinek jako systém minimální ceny, jako byl systém, odmítnutý Soudním dvorem v rozsudku ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie(33). Podle nich je výrobce nebo dovozce nucen zvolit si jako referenční cenu u každého výrobku určité značky a obchodního názvu cenu jednoho z jednotkových balení tohoto výrobku a uplatňovat ji pro všechna jednotková balení uvedeného výrobku. Konkurenční výhoda, kterou by tento subjekt mohl mít z důvodu nižších pořizovacích nákladů jednotkových balení, která obsahují větší množství tabákových výrobků, je v důsledku toho neutralizována. Tomuto subjektu je totiž bráněno orientovat spotřebitele na výrobky, jejichž jednotková cena je nižší z toho důvodu, že jsou baleny ve větším množství.
60.      Tuto argumentaci nepovažuji za přesvědčivou.
61.      V tomto ohledu připomínám, že možnost, že výrobce nebo dovozce využije snížení pořizovacích nákladů spojené s balením svých výrobků ve větším množství proto, aby ovlivnil poptávku směrem k větším krabičkám, v nichž jsou prodávány jeho tabákové výrobky určité značky a typu, nespadá pod cíl sledovaný čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64. Je třeba pouze to, aby tento subjekt mohl využít potenciální konkurenční výhody spojené s nižšími pořizovacími náklady svých výrobků ve srovnání s náklady jeho konkurentů(34).
62.      Výklad tohoto ustanovení, který nezaručuje výrobcům a dovozcům svobodu upravovat cenu každého jejich tabákového výrobku v závislosti na objemu jejich balení, a který tedy povoluje takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je pravidlo ceny za 1 000 dotčené ve věci v původním řízení, nemá přitom za následek zneplatnění takové konkurenční výhody.
63.      Jak zdůraznil předkládající soud, jediné omezení plynoucí z tohoto pravidla spočívá v nemožnosti prohlásit odlišnou maloobchodní prodejní cenu pro výrobek stejné značky a stejného obchodního názvu podle jednotkového balení, v němž je prodáván. Dotčený výrobce nebo dovozce je kromě toho stále oprávněn volně určit cenu za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů tohoto výrobku, aniž byl vázán cenou nejprodávanější krabičky. Pravidlo ceny za 1 000 neomezuje možnost výrobce a dovozce přenést obecně do maloobchodních cen svých výrobků případné pořizovací náklady nižší než náklady na výrobky jejich konkurentů.
64.      Cena za cigaretu, doutník nebo doutníček a jednotkovou hmotnost tabáku ke kouření určité značky a určitého typu, stanovená volně těmito subjekty, má za cíl integrovat část všech pořizovacích nákladů na výrobky této značky a tohoto typu. Náklady na balení jsou v ní zahrnuty jako složky výrobních nákladů, které samy představují část pořizovacích nákladů. Jak zdůraznila Komise, svoboda výrobců a dovozců stanovit jednotkovou cenu každého jejich tabákového výrobku s sebou nese svobodu přednést do ní náklady spojené s různými baleními, ve kterých jsou tyto výrobky prodávány v rozsahu a způsobem, jaký si zvolí.
65.      Tyto subjekty se mohou například rozhodnout, že stanoví cenu za cigaretu určité značky a typu, která bude odrážet průměrné náklady na balení na každou z krabiček, ve kterých je tato cigareta prodávána. Mohou rovněž zejména stanovit cenu, která zahrnuje náklady na balení na krabičky, u kterých jsou tyto náklady nejvyšší nebo nejnižší.
66.      Z toho důvodu pravidlo ceny za 1 000 nebrání výrobcům a dovozcům, aby přenesli do ceny každého svého tabákového výrobku případnou konkurenční výhodu vycházející z pořizovacích nákladů, včetně nákladů na balení, nižších, než jsou náklady jejich konkurentů. Tato konkurenční výhoda však bude muset být rozdělena mezi všechna jednotková balení výrobku téže značky a téhož typu.
67.      Tyto úvahy doložily, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je pravidlo ceny za 1 000, nemůže být co do svých účinků postavena naroveň systému závazné minimální ceny. Právní úprava tohoto typu neomezuje svobodu výrobců a dovozců určit maximální maloobchodní cenu jejich výrobků, ani tedy neomezuje účinnou hospodářskou soutěž mezi těmito subjekty.
3.      Závěrečné poznámky
68.      Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že předmětem svobody stanovené v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 je stanovení maximální maloobchodní prodejní ceny každého tabákového výrobku výrobci a dovozci v rozsahu, v němž podléhají spotřební dani. Tyto výrobky označují cigarety, doutníky nebo doutníčky a tabák ke kouření, určité značky a typu bez ohledu na objem jejich balení.
69.      Z toho vyplývá, že toto ustanovení nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je článek 572 CGI, která stanoví, že jednotná cena každého výrobku určité značky a typu, volně stanovená těmito subjekty, musí být vyjádřena za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, a proto se nemůže lišit podle objemu jednotkových balení, ve kterých jsou propouštěny ke spotřebě.
70.      Ve snaze o úplnost upřesňuji, že tento závěr nepředjímá otázku, zda, jak tvrdí italská vláda a Komise, čl. 15 odst. 1 směrnice kromě toho, že nebrání, tak vyžaduje, aby maximální maloobchodní cena každého výrobku, která slouží jako základ pro valorickou spotřební daň, byla totožná za jednotku (nebo za hmotnost) bez ohledu na objem balení, ve kterém se prodává(35).
71.      Pro účely poskytnutí odpovědi předkládajícímu soudu, která mu umožní vyřešit spor v původním řízení, stačí objasnit, že toto ustanovení nezaručuje výrobcům a dovozcům svobodu upravovat ceny jejich výrobků v závislosti na objemu jejich balení, a tedy nebrání vnitrostátní právní úpravě, která takovou úpravu zakazuje. Není nutné přezkoumat, zda si v rámci harmonizace struktury spotřební daně, kterou provádí směrnice 2011/64, členské státy zachovávají možnost povolit těmto subjektům, aby odlišili maximální maloobchodní cenu každého svého výrobku, která slouží jako základ pro proporcionální spotřební daň, v závislosti na jednotkovém balení, ve kterém jsou propouštěny ke spotřebě.
V.      Závěry
72.      S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Conseil d’État (Státní rada, Francie) odpověděl souhrnně následovně:
„Článek 15 odst. 1 směrnice Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků nebrání takovému vnitrostátnímu právnímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, které stanoví, že výrobci a dovozci volně určují jedinou maloobchodní prodejní cenu každého svého tabákového výrobku určité značky a typu, vyjádřenou za 1 000 jednotek nebo za 1 000 gramů, přičemž tuto cenu nelze upravovat v závislosti na objemu jednotkových balení, ve kterých je každý z těchto výrobků propouštěn ke spotřebě.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Směrnice Rady ze dne 21. června 2011 (Úř. věst. 2011, L 176, s. 24).
3      I když předkládací rozhodnutí výslovně uvádí pouze články 2 až 4 směrnice 2011/64, předkládající soud hodlal pravděpodobně učinit odkaz rovněž na článek 5 této směrnice, který vymezuje tabák ke kouření.
4      Rozsudek ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie(C‑302/00, EU:C:2002:123).
5      Rozsudek ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111).
6      I když pojmy „značka“ a „typ“ nejsou výslovně použity v čl. 15 odst. 1 směrnice 2011/64 k určení každého výrobku výrobců a dovozců, jsou obsaženy v čl. 5 odst. 1 a 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků (Úř. věst. 2014, L 127, s. 1). Například cigareta značky X může být typu „lightka“, „světlá“ nebo „tmavá“. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že pojem „typ“ odpovídá pojmu „obchodní název“ použitému v dopise ze dne 22. listopadu 2016 dotčeném v původním řízení.
7      Viz rozsudky ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie (C‑302/00, EU:C:2002:123) a ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111).
8      Článek 572 CGI stanoví, že cena tabákových výrobků nesmí být nižší než součet pořizovacích nákladů a všech daní zatěžujících výrobek. Soulad této minimální ceny s čl. 8 odst. 6 směrnice 2011/64, který opravňuje členské státy za dodržení určitých podmínek, aby stanovily minimální hranici zdanění, pod kterou nelze provést poměrné snížení valorické spotřební daně, není v projednávané věci zpochybněn. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 9. října 2014, Yesmoke Tobacco (C‑428/13, EU:C:2014:2263, bod 27).
9      Viz body 50, 51 a 53 tohoto stanoviska.
10      Rozsudek ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 47).
11      Rozsudek ze dne 21. září 2016 (C-221/15, EU:C:2016:704, body 27 až 31)
12      Rozsudek ze dne 21. září 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 29 a citovaná judikatura).
13      Viz zejména rozsudky ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada (C‑39/05 P et C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 41), jakož i ze dne 16. července 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, bod 55).
14      Viz čl. 7 odst. 1, čl. 9 odst. 2 písm. b) a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/64. Viz rovněž body 40 a 43 tohoto stanoviska.
15      Viz v tomto ohledu bod 4 odůvodnění směrnice 2011/64.
16      Například čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) směrnice 2011/64 zahrnuje do kategorie cigaret „tabákové smotky, které se jednoduchým neprůmyslovým postupem vkládají do dutinek z cigaretového papíru“ a „tabákové smotky, které se jednoduchým neprůmyslovým postupem balí do cigaretového papíru“. Podle čl. 4 odst. 1 písm. a) této směrnice kategorie doutníků a doutníčků zahrnuje „pokud je lze v nezměněném stavu kouřit, tabákové smotky s krycím listem ze surového tabáku“.
17      Podotýkám nicméně, že čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 2011/64 zahrnuje do kategorie „tabáku ke kouření“ „tabákový odpad dodaný k maloobchodnímu prodeji“. Tento odkaz na balení nemá rozlišit různá jednotková balení odpadu, ale odlišit odpady, které podléhají harmonizované spotřební dani, jelikož jsou nabízeny k maloobchodnímu prodeji, od ostatního odpadu.
18      Viz čl. 7 odst. 2 směrnice 2011/64.
19      Z článku 13 směrnice 2011/64 vyplývá, že skupiny jiných tabákových výrobků než cigarety zahrnují skupinu doutníků a doutníčků, skupinu jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret, jakož i skupinu ostatního tabáku ke kouření.
20      Viz zejména rozsudky ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 36), a ze dne 21. září 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 24).
21      Rozsudek ze dne 21. září 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 25).
22      Viz rozsudek ze dne 16. listopadu 1977, GB-Inno-BM (13/77, EU:C:1977:185, bod 17), jakož i stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věcech Komise v. Irsko, Komise v. Francie a Komise v. Rakousko (C‑197/08, C‑198/08 a C‑221/08, EU:C:2009:655, bod 23).
23      Viz rozsudky ze dne 19. října 2000, Komise v. Řecko (C‑216/98, EU:C:2000:571, bod 20); 4. března 2010, Komise v. Rakousko (C‑198/08, EU:C:2010:112, bod 28); 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 36); 4. března 2010, Komise v. Irsko (C‑221/08, EU:C:2010:113, bod 39), a ze dne 24. června 2010, Komise v. Itálie (C‑571/08, nezveřejněný, EU:C:2010:367, bod 38).
24–      Viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věcech Komise v. Irsko, Komise v. Francie a Komise v. Rakousko (C‑197/08, C‑198/08 a C‑221/08, EU:C:2009:654, body 40 a 41). Viz rovněž rozsudek ze dne 21. června 1983, Komise v. Francie (90/82, EU:C:1983:169, body 20 a 21).
25      Viz rovněž v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:288, body 23 a 24). Kromě toho zásada volného určování cen rovněž pochopitelně předpokládá, že výrobci a dovozci volně odlišují ceny svých výrobků podle jejich značky a jejich typu (v tomto ohledu viz bod 30 tohoto stanoviska).
26      Viz rozsudek ze dne 19. října 2000, Komise v. Řecko (C‑216/98, EU:C:2000:571, bod 21), jakož i judikatura uvedená v bodech 56 a 57 tohoto stanoviska.
27      C‑302/00, EU:C:2002:123, body 14 a 15.
28      Směrnice Rady ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků (Úř. věst. 1995, L 291, s. 40).
29      C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 55.
30      Rozsudky ze dne 4. března 2010, Komise v. Rakousko (C‑198/08, EU:C:2010:112, bod 45) a Komise v. Irsko (C‑221/08, EU:C:2010:113, bod 41).
31      Rozsudek ze dne 24. června 2010, Komise v. Itálie (C‑571/08, nezveřejněný, EU:C:2010:367, bod 44).
32      Viz rozsudky ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie (C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 38); 4. března 2010, Komise v. Rakousko (C‑198/08, EU:C:2010:112, bod 30); 4. března 2010, Komise v. Irsko (C‑221/08, EU:C:2010:113, bod 41), a ze dne 24. června 2010, Komise v. Itálie (C‑571/08, nezveřejněný, EU:C:2010:367, bod 40).
33      C‑302/00, EU:C:2002:123, body 14 a 15.
34      Viz bod 54 tohoto stanoviska.
35      Na podporu takového stanoviska italská vláda tvrdí, že stanovení odlišné ceny pro každé jednotkové balení téhož výrobku z důvodu jeho dopadu na výpočet spotřební daně může narušit integritu daňových příjmů.