62024CJ0633
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
22. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Migrující pracovníci – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Rovné zacházení – Sčítání dob – Článek 58 – Dohoda mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob – Dávky v případě invalidity – Doplatek k zajištění minimální zákonné výše dávky v invaliditě – Přísnější podmínky pro dobu přispívání pro pracovníky, kteří využili práva na volný pohyb“
Ve věci C‑633/24 [Sovisso] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) ze dne 17. září 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 27. září 2024, v řízení
F. F.
proti
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: I. Ziemele, předsedkyně senátu, A. Kumin a S. Gervasoni (zpravodaj), soudci,
generální advokát: D. Spielmann,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za F. F.: A. Andreoni a A. Serreti, avvocati,
–
za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS): A. Patteri a S. Preden, avvocati,
–
za českou vládu: J. Benešová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: B.-R. Killmann a D. Recchia, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 58 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi F. F. a Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Národní institut sociálního zabezpečení, Itálie) ve věci vyplácení doplatku k zajištění minimální zákonné výše dávky v invaliditě stanovené vnitrostátním právem.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3
Dne 21. června 1999 uzavřely Evropské společenství a Švýcarská konfederace sedm dohod, včetně Dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob (Úř. věst. 2002, L 114, s. 6), která byla pozměněna mimo jiné rozhodnutím Smíšeného výboru č. 1/2012 zřízeného podle dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně jedné a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob ze dne 31. března 2012 (Úř. věst. 2012, L 103, s. 51) (dále jen „DVPO“).
4
Článek 8 DVPO, nadepsaný „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, zní následovně:
„Smluvní strany upraví v souladu s přílohou II koordinaci systémů sociálního zabezpečení za účelem zejména:
[...]
b) určení rozhodného práva;
[...]“
5
Příloha II DVPO, nadepsaná „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, v článku 1 stanoví:
„1.   Smluvní strany se s ohledem na koordinaci systémů sociálního zabezpečení dohodly, že budou vzájemně používat právní akty Evropské unie, na něž se odkazuje v oddíle A této přílohy a které jsou pozměněny tímto oddílem, nebo předpisy rovnocenné těmto aktům.
2.   Pojmem ‚členský stát (členské státy)‘ obsaženém v právních aktech uvedených v oddíle A této přílohy se rozumí kromě států, na něž se vztahují příslušné právní akty Evropské unie, i Švýcarsko.“
6
Oddíl A přílohy II DVPO, nadepsaný „Právní akty, na něž se odkazuje“, obsahuje mimo jiné nařízení č. 883/2004, které nahradilo nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. 1971, L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35).
Unijní právo
7
Článek 1 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se:
[...]
t)
‚dobou pojištění‘ rozumí doby přispívání, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, jak jsou definované nebo uznané jako doby pojištění právními předpisy, podle kterých byly získány nebo považovány za získané, a veškeré doby za takové považované, jsou-li podle uvedených právních předpisů rovnocenné dobám pojištění;
[...]“
8
Článek 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Osobní oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje na státní příslušníky členského státu, osoby bez státní příslušnosti a uprchlíky bydlící v některém členském státě, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky a pozůstalé.“
9
Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Věcná oblast působnosti“, zní:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
[...]
c) dávky v invaliditě,
[...]“
10
Článek 4 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Rovnost zacházení“, zní takto:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, požívají osoby, na které se toto nařízení vztahuje, stejné dávky a mají podle právních předpisů kteréhokoliv členského státu stejné povinnosti jako jeho státní příslušníci.“
11
Článek 6 tohoto nařízení, nadepsaný „Sčítání dob“, zní takto:
„Nestanoví-li toto nařízení [jinak], příslušné instituce členského státu, jehož právní předpisy podmiňují:
–
získání [...] nároku na dávky,
[...]
získáním dob pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydlení, přihlíží v nezbytném rozsahu k získaným dobám pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydlení získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by byly získány podle právních předpisů, které tato instituce uplatňuje.“
12
Článek 52 uvedeného nařízení, nadepsaný „Přiznání dávek“, stanoví:
„1.   Příslušná instituce vypočte výši náležející dávky:
a)
podle právních předpisů, které uplatňuje, a to pouze pokud jsou splněny podmínky nároku na dávky výhradně podle vnitrostátního práva (nezávislá dávka);
b)
výpočtem teoretické výše a následně skutečné výše dávky (poměrná dávka) takto:
i)
teoretická výše dávky se rovná dávce, [na] kterou by dotyčná osoba měla nárok, pokud by všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů ostatních členských států byly získány ke dni přiznání dávky podle právních předpisů, které uplatňuje. Pokud podle těchto právních předpisů výše dávky nezávisí na délce získaných dob, považuje se uvedená výše za teoretickou výši;
ii)
příslušná instituce pak stanoví skutečnou výši poměrné dávky tak, že použije na teoretickou výši poměr mezi délkou dob získaných před vznikem sociální události podle právních předpisů, které uplatňuje, a celkové délky dob získaných před vznikem sociální události podle právních předpisů všech dotčených členských států.
[...]
3.   Dotyčná osoba má nárok na to, aby jí příslušná instituce každého členského státu vyplácela vyšší z částek vypočtených podle odst. 1 písm. a) a b).
[...]“
13
Článek 58 téhož nařízení, nadepsaný „Přiznání doplatku“, zní takto:
„1.   Příjemci dávek, na kterého se vztahuje tato kapitola, nesmí být v členském státě, ve kterém bydlí a podle jehož právních předpisů mu náleží dávka, přiznána dávka nižší, než je minimální dávka stanovená těmito právními předpisy za dobu pojištění nebo bydlení, která se rovná všem dobám pojištění vzatým v úvahu pro výplatu dávek v souladu s touto kapitolou.
2.   Příslušná instituce uvedeného členského státu mu vyplácí po celou dobu jeho bydlení na území tohoto státu doplatek rovnající se rozdílu mezi celkovou částkou dávek náležejících podle této kapitoly a částkou minimální dávky.“
Italské právo
Zákon č. 153/69
14
Článek 8 legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (zákon č. 153 o revizi důchodových systémů a pravidel v oblasti sociálního zabezpečení) ze dne 30. dubna 1969 (GURI č. 111 ze dne 30. dubna 1969, dále jen „zákon č. 153/69“), uvedený pod nadpisem „Zlepšení důchodových podmínek“, v odstavci 2 stanoví, že v případě sčítání dob pojištění a dob přispívání podle mezinárodních dohod nebo úmluv v oblasti sociálního pojištění mají italští státní příslušníci nárok na dorovnání invalidního důchodu do minimální měsíční výše, pokud prokáží, že po dobu nejméně deseti let platili příspěvky v rámci pracovní smlouvy v Itálii.
Zákon č. 222/84
15
Článek 1 odst. 3 legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (zákon č. 222 o revizi právní úpravy v oblasti invalidního důchodu) ze dne 12. června 1984 (GURI č. 165 ze dne 16. června 1984, dále jen „zákon č. 222/84“) stanoví:
„Dávka v invaliditě stanovená v tomto článku se vypočítává v souladu s pravidly platnými v obecném povinném systému pojištění pro případ invalidity, stáří a pro pozůstalé zaměstnanců nebo u zvláštních orgánů pro osoby samostatně výdělečně činné. Je-li dávka nižší než minimální platba od příslušných orgánů, doplní se do maximální výše minimální platby částkou hrazenou ze sociálního fondu, která se rovná výši sociálního důchodu uvedeného v článku 26 [zákona č. 153/69] ve znění pozdějších změn a doplňků.“
16
Článek 4 odst. 1 zákona č. 222/84 stanoví, že pro účely získání nároku na dávku v invaliditě a na invalidní důchod podle článků 1 a 2 tohoto zákona musí dotyčná osoba prokázat celkem pět let placení příspěvků na pojištění, z toho tři roky placení příspěvků během pěti let předcházejících podání správní žádosti.
Zákon č. 335/1995
17
Článek 1 odst. 16 legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (zákon č. 335 o reformě povinného a doplňkového důchodového systému) ze dne 8. srpna 1995 (GURI č. 190 ze dne 16. srpna 1995, řádný dodatek č. 101, dále jen „zákon č. 335/1995“) zní takto:
„Ustanovení týkající se doplatku k dosažení minimální zákonné výše se nevztahují na důchody, na které se vztahuje výlučně příspěvkový systém [tedy na důchody odpovídající dobám přispívání získaným od 1. ledna 1996].“
Vyhláška č. 577/1992
18
Článek 3 odst. 1 decreto ministeriale n. 577 –Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (ministerská vyhláška č. 577 – nařízení o důchodových dávkách pracovníků zaměstnaných v zahraničí a zahraničních rezidentů) ze dne 30. prosince 1992 (GURI č. 116 ze dne 20. května 1993, dále jen „nařízení č. 577/1992“) stanoví:
„Pokud důchodce s bydlištěm v Itálii získal nárok na základě sčítání dob pojištění a dob přispívání podle nařízení Evropského hospodářského společenství nebo mezinárodních dohod v oblasti sociálního pojištění, které stanoví povinnost instituce země bydliště zajistit minimální výši důchodu stanovenou vnitrostátním právem, je tento důchod přiznán, s výhradou splnění ostatních podmínek, i když není splněna podmínka [týkající se minimální doby přispívání v Itálii v délce alespoň jednoho roku].“
Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
19
Žalobce v původním řízení, který má bydliště v Itálii, platil příspěvky na sociální zabezpečení od roku 1991 do roku 1994 ve Švýcarsku, poté mezi 1. dubnem 2002 a 31. březnem 2012 v Itálii. Příspěvky na sociální zabezpečení byly v Itálii připsány v jeho prospěch také za období nezaměstnanosti v letech 2012 a 2013.
20
Žalobce v původním řízení podal k INPS několik žádostí, aby získal dávku v invaliditě v poměrné výši k příspěvkům na sociální zabezpečení zaplaceným v Itálii, jakož i doplatek k této dávce, který je určen k zajištění minimální zákonné výše stanovené vnitrostátním právem. Jeho žádosti byly zamítnuty v podstatě z důvodu, že nesplňuje podmínky stanovené v článku 4 zákona č. 222/84. INPS totiž považoval žalobce v původním řízení za pojištěnce, který přispíval do systému sociálního zabezpečení od roku 1996 a na kterého se vztahuje čl. 1 odst. 16 zákona č. 335/1995, a mohl tedy získat dávku v invaliditě pouze na základě takzvaného „příspěvkového“ režimu, v jehož rámci bylo na základě téhož ustanovení vyloučeno vyplácení doplatku za účelem zaručení uvedené minimální zákonné výše dávky. Vyjádření předložená Soudnímu dvoru uvádějí, že INPS se až později dozvěděl o dobách přispívání, které získal žalobce v původním řízení ve Švýcarsku před rokem 1996 a díky nimž by se na něj toto vyloučení nevztahovalo.
21
Po zamítnutí stížností u tohoto orgánu se žalobce v původním řízení obrátil na Tribunale di Torino (Soud v Turíně, Itálie), který rozhodl, že jeho situace spadá pod čl. 8 odst. 2 zákona č. 153/69, a měl za to, že nesplňuje podmínky stanovené v tomto ustanovení pro získání požadovaného doplatku. Podle uvedeného ustanovení totiž v případě sčítání dob přispívání v Itálii a v zahraničí musí dotyčná osoba prokázat dobu přispívání v délce nejméně deseti let na základě pracovní smlouvy v Itálii. Vzhledem k tomu, že žalobce v původním řízení platil příspěvky v Itálii pouze 260 týdnů, což odpovídá pěti letům doby přispívání, Tribunale di Torino (Soud v Turíně) rozhodl, že tato podmínka není splněna a žalobce v původním řízení se nemůže domáhat vyplácení doplatku určeného k zajištění minimální zákonné výše stanovené vnitrostátním právem, a to ani při zohlednění příspěvků, které ve Švýcarsku zaplatil před rokem 1996.
22
Žalobce v původním řízení podal proti rozsudku Tribunale di Torino (Soud v Turíně) odvolání ke Corte d’appello di Torino (Odvolací soud v Turíně, Itálie), který tento rozsudek potvrdil. Posledně uvedený soud měl za to, že žalobce v původním řízení nemůže mít nárok na doplatek k dávce v invaliditě za účelem dosažení minimální zákonné výše, jelikož všechny doby přispívání získal v Itálii po 31. prosinci 1995, tedy v rámci příspěvkového režimu, v jehož rámci je nárok na doplatek za účelem dosažení uvedené minimální zákonné výše vyloučen článkem 1 odst. 16 zákona č. 335/1995. Podle Corte d’appello di Torino (Odvolací soud v Turíně) se žalobce v původním řízení nemohl tohoto doplatku domáhat ani na základě čl. 8 odst. 2 zákona č. 153/69, který stanoví podmínku 10 let přispívání v Itálii, jelikož doložil pouze pět let přispívání v tomto členském státě. Konečně měl za to, že dotyčný nemá nárok na dávku v poměrné výši k příspěvkům, které platil ve Švýcarsku a Itálii, na základě čl. 52 odst. 3 nařízení č. 883/2004.
23
Žalobce v původním řízení podal proti rozsudku Corte d’appello di Torino (Odvolací soud v Turíně) kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie), který je předkládajícím soudem. Tento soud si klade otázku, zda je italská právní úprava v souladu s článkem 58 nařízení č. 883/2004 a se zásadou volného pohybu pracovníků, jelikož pokud jde o osoby, jejichž doby přispívání nebyly všechny získány v Itálii, toto právo podmiňuje vyplácení doplatku určeného k zajištění minimální zákonné výše stanovené vnitrostátním právem placením příspěvků po dobu deseti let v Itálii, zatímco osoby, které tam získaly všechny doby přispívání, mohou na základě článků 1 a 4 zákona č. 222/84 získat nárok na tento doplatek již po pěti letech placení příspěvků, z toho tří let během posledních pěti let.
24
Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Jsou v rozporu s [unijními] právními předpisy, a zejména s ustanoveními článku 58 nařízení [(ES)] č. 883/2004, vnitrostátní právní předpisy, které v případě žádosti o sčítání dob přispívání získaných v různých [členských] státech [...] Unie podmiňují vyplácení doplatku dávky [...] v invaliditě k dosažení minimální zákonné výše placením příspěvků po dobu deseti let v Itálii ve smyslu čl. 8 odst. 2 zákona č. 153/69, zatímco osobám, které všechny doby přispívání získaly v Itálii, se přizná nárok na doplatek dávky k dosažení minimální zákonné výše již s pěti lety placení příspěvků (z toho tři roky během posledních pěti let), podle článků 1 a 4 zákona č. 222/84?“
25
Dne 24. června 2025 zaslal Soudní dvůr předkládajícímu soudu žádost o vysvětlení na základě čl. 101 odst. 1 jednacího řádu, jejímž cílem bylo určit, zda s ohledem na výklad vnitrostátního práva předložený INPS v jeho vyjádření předmět sporu v původním řízení nadále trvá, a pokud ano, přesný dosah vnitrostátního práva, včetně judikatury Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud). V odpovědi na tuto žádost předkládající soud v dopise došlém kanceláři Soudního dvora dne 18. července 2025 upřesnil, že předmět sporu v původním řízení nadále trvá, a konstatoval, že se INPS mýlí, pokud jde o dosah italského práva a jeho judikatury.
K předběžné otázce
K přípustnosti
26
INPS, aniž formálně vznesl námitku nepřípustnosti, ve svém vyjádření tvrdí, že položená otázka je bezpředmětná, jelikož podle tohoto orgánu na základě článku 3 vyhlášky č. 577/1992, jakož i výkladu vnitrostátního práva vyplývajícího z judikatury samotného předkládajícího soudu, pokud pojištěnec s bydlištěm v Itálii sčítá doby přispívání v Itálii a doby přispívání v jiném členském státě, k získání doplatku k dávce v invaliditě za účelem dosažení minimální zákonné výše se od něj nepožaduje, aby splňoval dodatečnou podmínku v porovnání s pojištěnci, kteří platili příspěvky výlučně v Itálii.
27
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v řízení podle článku 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru, aby v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Unie a vnitrostátními soudy vzal v úvahu skutkový a právní kontext, do něhož jsou zasazeny předběžné otázky, jak jej vymezil na vlastní odpovědnost předkládající soud (rozsudek ze dne 27. listopadu 2025, Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, bod 30 a citovaná judikatura).
28
Je rovněž třeba připomenout, že přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen a který nese odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade a na které se v tomto ohledu vztahuje domněnka relevance. Týká-li se tudíž položená otázka výkladu nebo platnosti pravidla unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout, s výjimkou situace, kdy je zjevné, že žádaný výklad nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na uvedenou otázku (rozsudek ze dne 24. června 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, bod 45).
29
V projednávané věci předkládající soud v odpovědi na žádost o vysvětlení, kterou mu zaslal Soudní dvůr, uvádí, že výklad vnitrostátního práva uvedený INPS v jeho vyjádření předloženém Soudnímu dvoru neodpovídá výkladu, který tento orgán až do té doby zastával. Uvádí, že předmět sporu v původním řízení nadále trvá, jelikož žádosti F. F. nebylo vyhověno. Má za to, že výklad vnitrostátních ustanovení, zejména článku 3 vyhlášky č. 577/1992 a judikatury Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), který uplatnil INPS ve svém vyjádření před Soudním dvorem, je chybný.
30
S ohledem na vysvětlení poskytnutá předkládajícím soudem není zjevné, že by položená otázka byla bezpředmětná, a tedy hypotetická ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 28 tohoto rozsudku.
31
Z toho vyplývá, že položená otázka je přípustná.
K věci samé
32
Úvodem je třeba připomenout, že DVPO, a konkrétně článek 8 a příloha II stanoví, že nařízení č. 883/2004 se použije v situacích zahrnujících členské státy Unie a Švýcarskou konfederaci, přičemž Švýcarská konfederace musí být pro účely použití tohoto nařízení považována za členský stát (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2018, Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, bod 37 a citovaná judikatura).
33
Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud si klade otázku, zda jsou podmínky vyžadované italskou právní úpravou pro přiznání doplatku určeného k zajištění minimální výše dávky v invaliditě v rozporu s unijním právem, jelikož vylučují zohlednění dob přispívání v jiném členském státě, jako by byly získány v Itálii. Z toho vyplývá, že položenou otázku je třeba chápat tak, že se týká nejen článku 58 nařízení č. 883/2004, zmíněného v předběžné otázce, ale také článků 4 a 6 tohoto nařízení, které se týkají zásad rovného zacházení a sčítání dob.
34
Je tedy třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 58 nařízení 883/2004 ve spojení s články 4 a 6 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle níž je vyplácení doplatku k zajištění minimální výše dávky v invaliditě v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky v jiných členských státech, podmíněno placením příspěvků v tomto členském státě po dobu deseti let, zatímco v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky výlučně v uvedeném členském státě, je vyplácení tohoto doplatku podmíněno placením příspěvků v tomto státě po dobu pěti let, z toho tří let během posledních pěti let.
35
Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je třeba předeslat, že nařízení č. 883/2004, jehož cílem je zajistit koordinaci mezi různými vnitrostátními systémy, umožňuje, aby tyto systémy nadále existovaly, a nezavádí společný systém sociálního zabezpečení. Podle ustálené judikatury si členské státy ponechávají pravomoc organizovat své systémy sociálního zabezpečení (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 29 a citovaná judikatura).
36
Vzhledem k tomu, že na úrovni Evropské unie nedošlo k harmonizaci, jsou zejména podmínky, které zakládají nárok na dávky, stanovovány právními předpisy každého členského státu (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 30 a citovaná judikatura).
37
Při výkonu této pravomoci však členské státy musí dodržovat unijní právo a především ustanovení Smlouvy o FEU týkající se svobody pohybu a pobytu na území členských států, která je přiznána každému občanovi Unie (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 31 a citovaná judikatura).
38
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Smlouva o FEU nezaručuje pracovníkovi, že rozšíření jeho činností do více než jednoho státu nebo jejich přenesení do jiného členského státu bude neutrální z hlediska sociálního zabezpečení. Vzhledem k odlišnostem právních předpisů členských států o sociálním zabezpečení mohou být takové rozšíření či přenesení pro pracovníka případ od případu z hlediska sociální ochrany více či méně výhodné nebo nevýhodné. Z toho mimo jiné vyplývá, že takové právní předpisy jsou i přesto, že je jejich použití méně výhodné, v souladu s ustanoveními článků 45 a 48 SFEU, jestliže neznevýhodňují dotyčného pracovníka oproti pracovníkům, kteří vykonávají veškeré činnosti v členském státě, kde se tyto předpisy použijí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 32 a citovaná judikatura).
39
Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že by cíle článku 45 SFEU nebylo dosaženo, pokud by migrující pracovníci následkem toho, že vykonají právo na volný pohyb, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim zajišťují právní předpisy členského státu. Takový důsledek by totiž pracovníka Unie mohl odradit od výkonu práva svobodně se pohybovat, a tudíž by představoval překážku této svobodě (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 33 a citovaná judikatura).
40
Požadavky vyplývající z dodržování zásady volného pohybu pracovníků jsou v oblasti sociálního zabezpečení konkretizovány nařízením č. 883/2004, jehož článek 4 týkající se zásady rovného zacházení stanoví, že s osobami, které spadají do působnosti tohoto nařízení, musí být z hlediska právních předpisů členského státu zacházeno stejně jako se státními příslušníky tohoto členského státu.
41
Tato zásada rovného zacházení zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti osob, kterým přísluší nároky ze systémů sociálního zabezpečení, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku (rozsudek ze dne 5. prosince 2019, Bocero Torrico a Bode, C‑398/18 a C‑428/18, EU:C:2019:1050, bod 40).
42
Za nepřímo diskriminační tedy musí být považovány podmínky vnitrostátního práva, které se sice uplatní nezávisle na státní příslušnosti, avšak v zásadě nebo ve velké většině se dotýkají migrujících pracovníků, jakož i podmínky, které se uplatní bez rozdílu, ale mohou být snadněji splněny tuzemskými pracovníky než migrujícími pracovníky nebo by mohly působit zejména v neprospěch migrujících pracovníků (rozsudek ze dne 5. prosince 2019, Bocero Torrico a Bode, C‑398/18 a C‑428/18, EU:C:2019:1050, bod 41).
43
Článek 6 nařízení č. 883/2004, který se týká zásady sčítání dob, uvádí, že nestanoví-li toto nařízení jinak, příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy podmiňují „získání [...] nároku na dávky [...] získáním dob pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydlení, přihlíží v nezbytném rozsahu k získaným dobám pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydlení získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by byly získány podle právních předpisů, které tato instituce uplatňuje“.
44
Konečně podle článku 58 nařízení č. 883/2004 nesmí být příjemci dávky v invaliditě přiznána dávka nižší, než je minimální dávka stanovená členským státem bydliště. Posledně uvedený členský stát mu případně musí vyplácet doplatek rovnající se rozdílu mezi celkovou částkou náležejících dávek a částkou této minimální dávky.
45
Z bodů 40 až 44 tohoto rozsudku vyplývá, že článek 58 nařízení č. 883/2004 ve spojení s články 4 a 6 tohoto nařízení brání tomu, aby byl takový doplatek vyplácen podle pravidel vedoucích k tomu, že s pracovníky, kteří využili svobody pohybu na území Unie, bude zacházeno méně příznivě než s pracovníky, kteří této svobody nevyužili, v důsledku toho, že doby přispívání podle právních předpisů jiných členských států se nezohledňují stejným způsobem, jako kdyby byly získány podle právních předpisů členského státu příslušné instituce.
46
V projednávané věci z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že žalobce v původním řízení, který požádal o doplatek k dávce v invaliditě za účelem dosažení minimální zákonné výše v Itálii, platil příspěvky na území Švýcarské konfederace od roku 1991 do roku 1994 a poté po dobu 260 týdnů v Itálii od roku 2002 do roku 2012, přičemž posledně uvedené období odpovídá pěti letům placení příspěvků. Příspěvky byly rovněž připsány v jeho prospěch za období nezaměstnanosti v Itálii v letech 2012 a 2013.
47
Z předkládacího rozhodnutí mimoto vyplývá, že podle právní úpravy dotčené v původním řízení mají osoby, na které se nevztahuje výlučně příspěvkový režim použitelný na doby přispívání získané od 1. ledna 1996, v případě, že pobírají dávku v invaliditě, jejíž výše nedosahuje minimální zákonné výše stanovené touto právní úpravou, nárok na doplatek k této dávce za účelem dosažení této minimální výše. Nárok na tento doplatek k dávce v invaliditě podléhá podmínce placení příspěvků po dobu pěti let, z toho tří let během posledních pěti let. Předkládající soud nicméně uvádí, že podle čl. 8 odst. 2 zákona č. 153/69 musí pojištěná osoba v případě sčítání dob pojištění a dob přispívání podle mezinárodních dohod nebo úmluv v oblasti sociálního pojištění prokázat desetiletou dobu přispívání na základě pracovní smlouvy v Itálii.
48
S výhradou ověření předkládajícím soudem se jeví, že italské právo stanoví pro pracovníky, kteří využili svobody pohybu, přísnější podmínky pro dobu přispívání v Itálii, než jsou podmínky použitelné na pracovníky, kteří této svobody nevyužili. Tato právní úprava zřejmě neumožňuje, aby pro účely přiznání doplatku k dávce v invaliditě za účelem dosažení minimální zákonné výše byly doby přispívání získané v jiném členském státě než v Italské republice zohledněny stejným způsobem, jako kdyby byly získány v tomto členském státě, a to v rozporu s tím, co vyžaduje článek 58 nařízení č. 883/2004 ve spojení s články 4 a 6 tohoto nařízení.
49
Je ještě třeba připomenout, že pokud jde o důsledky vyplývající z výše uvedené analýzy, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud vnitrostátní právo upravuje v rozporu s unijním právem rozdílné zacházení mezi několika skupinami osob, musí být s členy znevýhodněné skupiny zacházeno stejným způsobem jako s ostatními dotčenými osobami a musí podléhat i stejnému režimu. Režim použitelný na členy zvýhodněné skupiny zůstává v případě, že nedochází ke správnému uplatňování unijního práva, jediným platným referenčním systémem (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 46 a citovaná judikatura).
50
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, pracovníci, kteří nevyužili práva volného pohybu a získali všechny doby pojištění v Itálii, mají nárok na doplatek k dávce v invaliditě za účelem dosažení minimální zákonné výše, pokud doloží pět let přispívání v Itálii, z toho tři roky během posledních pěti let. Právě tento právní rámec tedy představuje platný referenční systém ve smyslu judikatury uvedené v předchozím bodě (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 47).
51
Příslušným orgánům dotčených členských států zajisté přísluší, aby určily, jaké jsou podle vnitrostátního práva nejvhodnější prostředky k dosažení rovného zacházení mezi migrujícími pracovníky a usazenými pracovníky. Je však třeba zdůraznit, že tohoto cíle by mohlo být a priori dosaženo tím, že by migrujícím pracovníkům, kteří se nacházejí v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, byl přiznán doplatek k dávce v invaliditě k dosažení minimální zákonné výše za stejných podmínek, jako jsou podmínky pro nemigrující pracovníky (rozsudek ze dne 14. března 2019, Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, bod 48).
52
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 58 nařízení 883/2004 ve spojení s články 4 a 6 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle níž je vyplácení doplatku k zajištění minimální výše dávky v invaliditě v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky v jiných členských státech, podmíněno placením příspěvků v tomto členském státě po dobu deseti let, zatímco v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky výlučně v uvedeném členském státě, je vyplácení tohoto doplatku podmíněno placením příspěvků v tomto státě po dobu pěti let, z nichž tří let během posledních pěti let.
K nákladům řízení
53
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Článek 58 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve spojení s články 4 a 6 tohoto nařízení
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání právní úpravě členského státu, podle níž je vyplácení doplatku k zajištění minimální výše dávky v invaliditě v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky v jiných členských státech, podmíněno placením příspěvků v tomto členském státě po dobu deseti let, zatímco v případě pojištěnců, kteří platili příspěvky výlučně v uvedeném členském státě, je vyplácení tohoto doplatku podmíněno placením příspěvků v tomto státě po dobu pěti let, z toho tří let během posledních pěti let.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.