23 Cdo 1217/2022-134 
 
 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Horáka, Ph.D., a soudců JUDr. Pavla 
Tůmy, Ph.D., a JUDr. Bohumila Dvořáka, Ph.D., ve věci žalobce J. Š., nar. XY, bytem v XY, 
zastoupeného JUDr. Mgr. Rudolfem Leškou, Ph.D., advokátem se sídlem v Praze 2, Apolinářská 445/6, 
proti žalovaným 1) J. M. B., nar. XY, bytem XY, a 2) I. D. A., nar. XY, bytem XY, oběma zastoupeným 
prof. JUDr. Janem Křížem, CSc., advokátem se sídlem v Praze 1, Rybná 678/9, o ochraně autorského 
práva, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 34 C 52/2019, o dovolání žalovaných proti 
usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 27. 1. 2021, č. j. 3 Co 119/2020-93, takto: 
 
I. Dovolání proti výroku I usnesení odvolacího soudu se odmítá. 
II. Dovolání proti výroku II usnesení odvolacího soudu se zamítá. 
 
O d ů v o d n ě n í : 
 
I. Dosavadní průběh řízení 
 
 
1. Městský soud v Praze usnesením ze dne 16. 9. 2020, č. j. 34 C 52/2019-75, zamítl námitku 
nedostatku pravomoci českých soudů vznesenou žalovanými. 
2. Žalobce (jako právní nástupce původního žalobce L. Š., zemřelého dne 31. 1. 2021) se žalobou 
domáhá jednak určení, že hudba k písni „XY“ (ISWC XY), jejímiž autory jsou žalovaní, vznikla 
neoprávněným zpracováním hudby k písni „XY“ (ISWC XY), jejímž autorem je právní předchůdce 
žalobce, jednak uložení povinnosti žalovaným zdržet se nakládání s hudbou písně „XY“ bez souhlasu 
žalobce. K tomu žalobce blíže uvedl, že píseň „XY“ byla a je rozsáhle hraná a distribuovaná na území 
České republiky prostřednictvím českých internetových stránek, přičemž obsahuje nosný motiv, jenž 
je identický s písní „XY“, u níž je jediným autorem hudby právní předchůdce žalobce. Z žaloby dále 
vyplývá, že žalobce shledává porušení svých autorských práv podle § 11 odst. 2 a 3 a § 12 odst. 1 
zákona č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně 
některých zákonů (autorský zákon), a uplatňuje nároky podle § 40 odst. 1 tohoto zákona. 
 
3. Jelikož je v dané věci dán mezinárodní prvek (žalovaní mají bydliště na území Velké Británie) a 
žalovaní ve svém prvním procesním úkonu namítli nedostatek mezinárodní příslušnosti (pravomoci) 
českých soudů (s tím, že podanou žalobu by měly posuzovat soudy Velké Británie dle soudu místa, 
kde žalovaní bydlí a kde byla jejich píseň složena a publikována, a to s odkazem na princip teritoriality 
a původ jejich díla), zabýval se soud prvního stupně touto námitkou. Uzavřel, že na určení pravomoci 
soudu v projednávané věci se aplikuje čl. 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady EU č.
1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání výkonu soudních rozhodnutích v občanských 
a obchodních věcech (dále též jen „nařízení Brusel I bis“), a dle pravidel v tomto článku uvedených je 
určena pravomoc soudů České republiky, konkrétně Městského soudu v Praze jako místa, kde došlo 
nebo může dojít ke škodné události. Námitku žalovaných proto zamítl. 
 
4. K odvolání žalovaných odvolací soud usnesením v záhlaví uvedeným zamítl návrh na položení 
předběžné otázky Soudnímu dvoru EU (první výrok) a potvrdil usnesení soudu prvního stupně (druhý 
výrok). 
 
5. Odvolací soud uvedl, že při posuzování mezinárodní příslušnosti je nutné vycházet z kritérií 
uvedených v nařízení Brusel I bis a čl. 67 Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a 
Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii. Ztotožnil se se 
závěrem soudu prvního stupně, že předmětný spor spadá do kategorie žalob týkajících se „deliktní a 
kvazideliktní odpovědnosti“, tudíž pro určení mezinárodní i místní příslušnosti soudu je z tohoto 
důvodu v projednávané věci aplikovatelný čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis. Uvedl, že z podané žaloby 
se podává, že hudba žalovaných k písni „XY“ měla zasahovat do osobnostních autorských práv 
žalobce na území České republiky. S ohledem na postavení žalobce jako autora je zřejmé, že ke 
škodlivému účinku na předmětných zájmech žalobce chráněných autorským právem došlo především 
na území České republiky. Proto je dána pravomoc českých soudů, tedy i Městského soudu v Praze. 
Co se týče návrhu žalovaných, aby odvolací soud položil předběžnou otázku Soudnímu dvoru EU (dále 
též jen „Soudní dvůr“ či „SDEU“) ohledně výkladu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, týkající se 
podávání určovacích a zdržovacích žalob proti autorovi u soudu členského státu, v němž má bydliště 
žalobce, nikoliv žalovaný, pak odvolací soud neshledal k takovému postupu důvod. Dle jeho názoru je 
daná otázka již dostatečně vyřešena judikaturou Soudního dvora, na níž odvolací soud ve svém 
odůvodnění odkázal. 
 
 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
 
6. Usnesení odvolacího soudu napadli v celém rozsahu žalovaní dovoláním, které považují za 
přípustné podle ustanovení § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. 
ř.“), neboť napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky procesního práva o příslušnosti českých 
soudů, která dosud nebyla dovolacím soudem řešena, případně při jejímž řešení se odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, a to konkrétně otázky, zda je dána 
příslušnost českých soudů pro rozhodnutí o žalobě, ve které se žalobce domáhá určení, že píseň 
žalovaných je neoprávněným zpracováním písně žalobce. 
7. Dovolatelé uplatňují dovolací důvod nesprávného právního posouzení věci dle § 241a odst. 1 o. s. 
ř. Mají za to, že žalobu nelze projednat před českými soudy, neboť oba žalovaní bydlí v jiném 
členském státě a současně v tomto státě byla píseň žalobců zveřejněna. Určení neoprávněnosti 
zpracování je rovněž předběžnou otázkou pro navrhované uložení povinnosti žalovaným zdržet se 
užívání jejich písně. Mají za to, že odvolacím soudem citovaná rozhodnutí Soudního dvora na
projednávanou věc nedopadají a ustanovení čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis nelze pro určení 
mezinárodní příslušnosti českých soudů použít. 
 
8. Navrhují, aby dovolací soud napadené usnesení odvolacího soudu změnil tak, že rozhodne, že v 
projednávané věci není dána příslušnost českých soudů a řízení zastaví. 
 
9. Žalobce se k dovolání žalovaných vyjádřil tak, že je navrhuje odmítnout pro nepřípustnost, 
případně zamítnout. 
 
 
III. Přípustnost dovolání 
 
10. Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) po zjištění, že dovolání bylo podáno v zákonné 
lhůtě a oprávněnými osobami, zastoupenými advokátem (§ 240 odst. 1 a § 241 odst. 1 o. s. ř.), 
posoudil, zda je dovolání přípustné. 
11. Dle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští. 
 
12. Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na vyřešení 
otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené 
rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla 
vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně, anebo má-li být dovolacím soudem 
vyřešená právní otázka posouzena jinak. 
 
13. Ustanovení § 241a odst. 2 o. s. ř. stanoví, že v dovolání musí být vedle obecných náležitostí (§ 42 
odst. 4) uvedeno, proti kterému rozhodnutí směřuje, v jakém rozsahu se rozhodnutí napadá, 
vymezení důvodu dovolání, v čem dovolatel spatřuje splnění předpokladů přípustnosti dovolání (§ 
237 až 238a) a čeho se dovolatel domáhá (dovolací návrh). 
 
14. Dovolání proti výroku I napadeného usnesení odvolacího soudu není přípustné. Tímto výrokem 
byl zamítnut návrh žalovaných na položení předběžné otázky Soudnímu dvoru a nejedná se tak podle 
§ 237 o. s. ř. o rozhodnutí odvolacího soudu, jímž se odvolací řízení končí. 
 
15. Dovolací soud shledal dovolání žalovaných proti výroku II napadeného usnesení odvolacího soudu 
přípustným pro řešení dovoláním vymezené otázky, jež v rozhodování dovolacího soudu nebyla 
dosud vyřešena, a to otázky, zda (resp. za jakých podmínek) je dána příslušnost českých soudů pro
rozhodnutí o žalobě, ve které se žalobce domáhá určení, že výtvor žalovaných je autorskoprávně 
neoprávněným zpracováním výtvoru žalobce. 
 
 
IV. Důvodnost dovolání a právní úvahy dovolacího soudu 
 
16. Dovolání není důvodné, neboť rozhodnutí odvolacího soudu při vyřešení této otázky nespočívá na 
nesprávném právním posouzení věci (§ 241a odst. 1 o. s. ř.). 
17. Právní posouzení věci je činnost soudu spočívající v podřazení zjištěného skutkového stavu pod 
hypotézu (skutkovou podstatu) vyhledané právní normy, jež vede k učinění závěru, zda a komu soud 
právo či povinnost přizná, či nikoliv. 
 
18. Nesprávným právním posouzením věci je obecně omyl soudu při aplikaci práva na zjištěný 
skutkový stav (skutková zjištění), tj. jestliže věc posoudil podle právní normy, jež na zjištěný skutkový 
stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný 
skutkový stav nesprávně aplikoval. 
 
Aplikovaná právní úprava a její rozhodné znění 
 
19. Podle čl. 288 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (ve znění Lisabonské smlouvy ze dne 13. 
12. 2007 pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropského společenství, 
vyhlášené pod č. 111/2009 Sb. m. s.) nařízení má obecnou působnost. Je závazné v celém rozsahu a 
přímo použitelné ve všech členských státech. 
 
20. Podle čl. 67 odst. 1 písm. a) Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního 
Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii ze dne 17. 10. 2019 ve 
Spojeném království, jakož i v členských státech se v případech zahrnujících Spojené království, pokud 
jde o soudní řízení zahájená před koncem přechodného období a řízení nebo žaloby, které s těmito 
soudními řízeními souvisejí podle článků 29, 30 a 31 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 
1215/2012, článku 19 nařízení (ES) č. 2201/2003 nebo článků 12 a 13 nařízení Rady (ES) č. 4/2009, 
použijí ustanovení týkající se určení příslušnosti obsažená v nařízení (EU) č. 1215/2012. Podle čl. 126 
této dohody se stanoví přechodné období nebo období provádění, které začíná dnem vstupu této 
dohody v platnost a končí dnem 31. 12. 2020. 
 
21. Podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis osoba, která má bydliště v některém členském státě, může 
být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti 
u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.
22. Podle čl. 66 odst. 1 nařízení Brusel I bis toto nařízení se vztahuje pouze na řízení zahájená, na 
veřejné listiny formálně vyhotovené nebo registrované a na soudní smíry schválené či uzavřené ke 
dni 10. ledna 2015 nebo po něm. 
 
K položení předběžné otázky Soudnímu dvoru Evropské unie 
 
23. Vzhledem k přímému použití citovaných ustanovení unijního práva v nařízení Brusel I bis je nutno 
posoudit, zda jsou v projednávané věci splněny podmínky pro položení předběžné otázky Soudnímu 
dvoru o výkladu aktů orgánů Evropské unie ve smyslu čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie. 
 
24. V případě výkladu předpisů unijního práva vzniká právo vnitrostátního soudu, a jde-li o soud, 
jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, též povinnost, 
předložit předběžnou otázku Soudnímu dvoru, vyvstane-li v řízení před ním otázka výkladu unijního 
práva, ledaže vyvstalá otázka není relevantní, tj. odpověď na tuto otázku, ať již může být jakákoli, 
není v žádném směru způsobilá ovlivnit rozhodnutí ve věci, nebo že k dotčenému ustanovení unijního 
práva byl již výklad Soudním dvorem podán, resp. posuzovaná výkladová otázka je věcně shodná s 
otázkou již dříve Soudním dvorem zodpovězenou (tzv. výjimka acte éclairé), nebo že řádné používání 
unijního práva je tak zřejmé, že není ponechán prostor pro žádné rozumné pochybnosti (tzv. výjimka 
acte clair). (K tomu srov. zejm. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 14. 7. 2010 ve věci sp. zn. 31 Cdo 
2325/2008, uveřejněné pod číslem 29/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek; k výkladu 
unijnímu srov. zejm. rozsudky Soudního dvora ze dne 6. 10. 1982, ve věci Srl CILFIT a další a Lanificio 
di Gavardo SpA proti Ministero della sanità, 283/81, a ze dne 15. 9. 2005, ve věci Intermodal 
Transports BV proti Staatssecretaris van Financiën, C-495/03.) 
 
25. Jak podrobněji odůvodněno níže, pro odpověď na dovoláním předestřenou otázku týkající se 
použití čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis byl výklad tohoto ustanovení unijního práva Soudním dvorem 
již podán (jde tedy o acte éclairé). Proto v poměrech projednávané věci zde není povinnost 
dovolacího soudu obrátit se s předběžnou otázkou na Soudní dvůr ve smyslu čl. 267 Smlouvy o 
fungování Evropské unie. 
 
K významu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události 
 
26. Při posuzování mezinárodní příslušnosti je třeba v projednávané věci vycházet z kritérií v nařízení 
Brusel I bis, přičemž lze zohlednit závěry formulované Soudním dvorem již ve vztahu k Bruselské 
úmluvě (Úmluva ze dne 27. 9. 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech) a k dříve účinnému nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen „nařízení 
Brusel I“). Ustanovení čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis totiž ve svých principech odpovídá právní 
úpravě čl. 5 odst. 3 Bruselské úmluvy a čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I (srov. rozsudek Soudního dvora 
ze dne 14. 3. 2013, ve věci Česká spořitelna, a. s. proti Geraldu Feichterovi, C-419/11, dále usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2019, sp. zn. 27 Cdo 3482/2017).
27. Z ustálené rozhodovací praxe Soudního dvora i navazujících rozhodnutí Nejvyššího soudu se 
podává, že systém určení obecné příslušnosti soudů stanovený v kapitole II nařízení Brusel I bis je 
založen na obecném pravidle uvedeném v čl. 4 odst. 1, podle kterého osoby, které mají bydliště na 
území některého členského státu, mohou být žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na státní 
příslušnost účastníků řízení. V čl. 7 a 8 nařízení Brusel I bis obsažených v oddílu 2 kapitoly II tohoto 
nařízení je upravena příslušnost soudů na výběr daná (zvláštní příslušnost), která je pro žalobce 
alternativou k příslušnosti soudů státu bydliště žalovaného podle čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel I bis. 
Pravidla o zvláštní příslušnosti soudů stanovená v čl. 7 a 8 nařízení Brusel I bis, která jsou odůvodněna 
úzkou vazbou mezi soudem a právním sporem nebo jinak usnadňují řádný výkon spravedlnosti, je 
třeba interpretovat restriktivně, a to v tom smyslu, že neumožňují výklad, který přesahuje případy 
výslovně předvídané uvedeným nařízením (srov. např. rozsudek Soudního dvora ze dne 16. 7. 2009, 
ve věci Zuid-Chemie BV proti Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA, C-189/08, nebo jeho rozsudek ze 
dne 18. 7. 2013, ve věci ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB proti Frank Koot a Evergreen 
Investments BV, C-147/12; dále srov. též usnesení Nejvyššího soudu ze dne 4. 9. 2020, sp. zn. 30 Cdo 
4162/2019). 
 
28. Cílem nařízení Brusel I bis (stejně jako v minulosti v případě nařízení Brusel I) je, aby žalobce 
snadno určil soud, ke kterému může podat návrh a současně, aby žalovaný mohl rozumně předvídat, 
u kterého soudu může být žalován. Nařízení není nakloněno tomu, aby byl prováděn takový výklad 
příslušnosti, který by, krom případů, jež výslovně předvídá, vedl k určení příslušnosti soudu dle 
bydliště (sídla) žalobce (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 6. 2004, ve věci Rudolf Kronhofer 
proti Marianne Maier a dalším, C-168/02, a judikaturu zde citovanou). 
 
29. Článek 7 nařízení Brusel I bis upravuje nejen mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudů 
konkrétního členského státu, ale i jejich příslušnost místní (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 3. 
5. 2007, ve věci Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH, C-386/05, dále též 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 10. 2021, sp. zn. 27 Cdo 3037/2020). 
 
30. Pojem „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel 
I bis (dříve „věci týkající se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň 
protiprávnímu jednání“ podle čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I) je nezbytné vykládat autonomně (tedy 
používat výklad, který nevychází ze zažitého významu tohoto pojmu ve vnitrostátním právu, ale ze 
specifického významu v kontextu daného předpisu), a to především s ohledem na systém a cíle 
tohoto nařízení, za účelem zajistit jeho jednotné použití ve všech smluvních státech (srov. např. 
rozsudek Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, ve věci Athanasios Kalfelis proti Bankhaus Schröder, 
Münchmeyer, Hengst & Co. a dalším, C-189/87, nebo rozsudek Soudního dvora ze dne 25. 10. 2011, 
ve spojených věcech, eDate Advertising GmbH proti X, a Olivier Martinez a Robert Martinez proti 
MGN Limited, C-509/09 a C-161/10). 
 
31. Výraz „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ uvedený v čl. 7 odst. 2 nařízení 
Brusel I bis tedy Soudní dvůr vnímá jako nezávislý koncept, který se vztahuje na všechny žaloby 
(návrhy), jež mají za cíl založit odpovědnost žalovaného (směřují k určení odpovědnosti žalovaného) a
jež nesouvisejí se smlouvou ve smyslu čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení (srov. rozsudky Soudního dvora ze 
dne 13. 3. 2014, ve věci Marc Brogsitter proti Fabrication de Montres Normandes EURL a Karsten 
Fräßdorf, C-548/12, ze dne 21. 4. 2016, ve věci Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung 
mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH proti Amazon EU Sàrl a dalším, C-572/14, 
jakož i ze dne 16. 6. 2016, ve věci Universal Music International Holding BV proti Michael Tétreault 
Schilling a dalším, C-12/15). 
 
32. Do působnosti čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis nespadají takové typy žalob, jejichž účelem (cílem) 
není určení odpovědnosti žalovaného ve smyslu, jak je tento pojem v tomto ustanovení chápán. 
Takovou žalobou (kterou nelze považovat za návrh směřující k uplatnění nároků z odpovědnosti 
žalovaného ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis) je tak např. (odpůrčí) žaloba podle 
vnitrostátního práva, prostřednictvím níž se věřitel domáhá určení neúčinnosti právního jednání, 
kterým dlužník poškodil (zkrátil) práva věřitele (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 26. 3. 1992, ve 
věci Mario Reichert, Hans-Heinz Reichert a Ingeborg Kockler proti Dresdner Bank AG, C-261/90, dále 
též usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 5. 2016, sp. zn. 21 Cdo 2826/2015). 
 
33. Co se týče určení místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, které je hraničním 
určovatelem mezinárodní příslušnosti ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní 
odpovědnosti, pak z judikatury Soudního dvora vyplývá, že slovní spojení „místo, kde došlo nebo 
může dojít ke škodné události“, uvedené v čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, se vztahuje k místu, kde 
došlo k újmě, a zároveň k místu příčinné události, v níž má tato škoda původ, takže žalovaný může 
být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa (srov. rozsudky Soudního 
dvora ze dne 19. 4. 2012, ve věci Wintersteiger AG proti Products 4U Sondermaschinenbau GmbH, C-
523/10, ze dne 16. 5. 2013, ve věci Melzer proti MF Global UK Ltd, C- 228/11, a ze dne 3. 4. 2014, ve 
věci Hi Hotel HCF SARL proti Uwe Spoering, C-387/12). Obě tato místa mohou představovat 
významný hraniční určovatel (zvláštní souvislost) z hlediska soudní příslušnosti vzhledem k tomu, že 
každé z nich může podle okolností poskytnout zvláště užitečné údaje týkající se důkazů a organizace 
řízení (srov. výše uvedený rozsudek Soudního dvora ve věci eDate Advertising a zde citovanou 
judikaturu, dále též rozsudek Soudního dvora ze dne 7. 3. 1995, ve věci Fiona Shevill, Ixora Trading 
Inc., Chequepoint SARL a Chequepoint International Ltd proti Presse Alliance SA, C-68/93). 
 
34. Identifikace jedné z vazeb uznaných judikaturou musí umožnit založení příslušnosti takového 
soudu, který má objektivně nejlepší předpoklady pro posouzení, zda skutečnosti zakládající 
odpovědnost žalované osoby jsou splněny. Proto návrh na zahájení řízení může být podán pouze k 
soudu, v jehož obvodu se nachází taková relevantní vazba (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 2. 
4. 2020, ve věci Coty Germany GmbH proti Amazon Services Europe Sarl a dalším, C-567/18, a zde 
citovanou judikaturu). 
 
35. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že se pravidlo příslušnosti stanovené v čl. 7 odst. 2 
nařízení Brusel I bis zakládá na existenci zvláště úzké vazby mezi sporem a soudy místa, kde došlo 
nebo může dojít ke škodné události, který odůvodňuje určení příslušnosti uvedených soudů z důvodů 
řádného výkonu spravedlnosti a užitečné organizace řízení (srov. výše citované rozsudky Soudního 
dvora ve věci Zuid‑Chemie, eDate Advertising, Coty Germany a další).
K významu práva, které bylo porušeno 
 
36. Z rozhodovací praxe Soudního dvora vyplývá, že místo škodní události vztahující se k místu, kde 
došlo k újmě nebo k ní může dojít, ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, se může lišit v závislosti 
na povaze práva, které bylo údajně porušeno. Riziko, že ke škodné události dojde v určitém členském 
státě, existuje za podmínky, že právo, které bylo údajně porušeno, je v tomto členském státě 
chráněno. Judikatura Soudního dvora proto při identifikaci místa, kde vznikla újma, rozlišuje mezi 
zásahy do osobnostních práv a zásahy do práv duševního vlastnictví (srov. rozsudky Soudního dvora 
ze dne 19. 4. 2012, ve věci Wintersteiger AG proti Products 4U Sondermaschinenbau GmbH, 
C‑523/10, a ze dne 3. 10. 2013, ve věci Peter Pinckney proti KDG Mediatech AG, C-170/12). 
 
37. Ve vztahu k právu na ochranu osobnosti Soudní dvůr uzavřel, že čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis 
musí být vykládán v tom smyslu, že v případě porušení osobnostních práv prostřednictvím článku 
šířeného v tisku v několika smluvních státech může poškozený podat proti vydavateli žalobu na 
náhradu nemajetkové újmy k soudům smluvního státu, v němž je vydavatel, který zveřejnil článek 
poškozující pověst, usazen, přičemž tyto soudy jsou příslušné k náhradě celé újmy vyplývající z 
poškození pověsti, nebo k soudům každého smluvního státu, v němž došlo ke zveřejnění a v němž 
podle tvrzení poškozeného došlo k poškození jeho pověsti, přičemž tyto soudy jsou příslušné pouze k 
rozhodování o újmě způsobené ve státě sídla soudu, k němuž je žaloba podána (srov. výše uvedený 
rozsudek Soudního dvora ve věci Shevill a další). 
 
38. V souvislosti s porušením práva na ochranu osobnosti prostřednictvím počítačové sítě Internet 
Soudní dvůr upřesnil, že v takovém případě má poškozená osoba možnost podat žalobu na náhradu 
celé nemajetkové újmy rovněž k soudům členského státu, v němž se nachází centrum jejích zájmů. 
Uvedl, že je třeba přizpůsobit hraniční určovatele (místo příčinné události a místo, kde došlo k újmě) 
tak, aby osoba, jejíž osobnostní právo bylo poškozeno prostřednictvím Internetu, mohla podle místa, 
kde došlo k újmě způsobené v Evropské unii uvedeným porušením, podat žalobu na náhradu celé 
této újmy. Vzhledem k tomu, že dopad obsahu informace zveřejněné na Internetu na osobnostní 
práva osoby může být lépe posouzen soudem místa, kde má poškozený centrum svých zájmů, splňuje 
přiznání příslušnosti tomuto soudu cíl spočívající v řádném výkonu spravedlnosti. Místem, kde má 
osoba centrum svých zájmů, je obecně místo jejího obvyklého bydliště. Osoba však může mít 
centrum svých zájmů také v členském státě, v němž nemá obvyklé bydliště, pokud jiné indicie, jako 
například výkon profesní činnosti, mohou prokázat zvláště úzkou vazbu k tomuto státu (srov. výše 
uvedený rozsudek Soudního dvora ve věci eDate Advertising). 
 
39. Oproti tomu při určení soudní příslušnosti v případě namítaného porušení práv k duševnímu 
vlastnictví (konkrétně pokud šlo o příslušnost k rozhodování o porušení práv vyplývajících z národní 
ochranné známky využitím klíčového slova ve službě optimalizace pro vyhledávání v internetovém 
vyhledavači provozovaném pod národní doménou nejvyšší úrovně jiného členského) Soudní dvůr 
konstatoval, že cíl předvídatelnosti i řádného výkonu spravedlnosti hovoří s ohledem na místo, kde 
došlo k újmě, ve prospěch příslušnosti soudů členského státu, v němž je dotyčné právo chráněno. 
Soudy členského státu zápisu dotčeného práva totiž dokáží nejlépe posoudit, zda bylo v popsané
situaci toto právo skutečně porušeno. Proto za takové situace může být spor projednán soudy 
členského státu, v němž je ochranná známka zapsána (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 19. 4. 
2012, ve věci Wintersteiger AG proti Products 4U Sondermaschinenbau GmbH, C‑523/10). 
 
40. V případě neoprávněného zásahu do autorských práv obsahem webových stránek Soudní dvůr 
zdůraznil, že ačkoli je autorská práva třeba chránit na základě unijních směrnic ve všech členských 
státech, přesto tato práva podléhají zásadě teritoriality. Uvedená práva tedy mohou být porušena v 
každém členském státě podle použitelných hmotněprávních předpisů. Za této situace je příslušný k 
projednání žaloby na určení odpovědnosti za škodu soud členského státu chránícího porušené právo, 
pokud se škoda v důsledku přístupnosti webových stránek projevila v obvodu jeho příslušnosti. Tento 
soud je příslušný pouze k rozhodnutí o újmě způsobené na území jeho státu (srov. rozsudek Soudního 
dvora ze dne 22. 1. 2015, ve věci Pez Hejduk proti EnergieAgentur.NRW GmbH, C-441/13). 
 
K významu nároků z deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti 
 
41. Vzhledem k povaze uplatněných nároků v projednávané věci (tzv. nároky určovací a zápůrčí) je 
třeba zohlednit, že dle rozhodovací praxe Soudního dvora (jak uvedeno již shora) věci týkající se 
deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis zahrnují všechny 
návrhy, které směřují k určení odpovědnosti žalovaného a které nesouvisí se smlouvou nebo nároky 
ze smlouvy ve smyslu čl. 7 bodu 1 písm. a) tohoto nařízení. Určitá specifičnost žaloby nemá dopad na 
posouzení, které musí vnitrostátní soud provést, aby ověřil svoji příslušnost ve věcech týkajících se 
této odpovědnosti, jelikož jde pouze o určení existence vazby se státem, v němž má soud sídlo (k 
tomu srov. např. rozsudek Soudního dvora ze dne 25. 10. 2012, ve věci Folien Fischer AG a Fofitec AG 
proti Ritrama SpA, C-133/11, a rovněž výše uvedený rozsudek Soudního dvora ve věci Kalfelis). 
 
42. Co se týče tzv. určovacího nároku uplatněného v projednávané věci, z rozhodovací praxe 
Soudního dvora vyplývá, že tzv. určovací nároky ve věcech deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti 
obecně pod čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis spadají, nicméně mohou být z jeho působnosti vyloučeny 
za určitých konkrétních okolností daného případu [např. stanovením zvláštní úpravy příslušnosti 
soudů k projednání takového nároku, jako je tomu např. podle čl. 79 odst. 3 písm. a) nařízení Rady 
(ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství]. (K tomu srov. 
rozsudek Soudního dvora ze dne 13. 7. 2017, ve věci Bayerische Motoren Werke AG proti Acacia Srl, 
C‑433/16, a rovněž výše uvedený rozsudek Soudního dvora ve věci Folien Fischer AG). 
 
43. Je třeba rovněž zohlednit, že případný vyhovující výrok o tzv. určovacím nároku v souvislosti s 
ochranou autorských práv může být podle konkrétních okolností věci považován za základ pro 
nápravu pověsti autora, proto lze na něj pohlížet jako na určitou formu zadostiučinění, nikoliv pouze 
jen na obecnou určovací žalobu (k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. 2. 2018, sp. zn. 
30 Cdo 2858/2017, a ze dne 11. 12. 2018, sp. zn. 30 Cdo 3055/2018).
44. Zároveň Soudní dvůr ve svém rozhodování dovodil, že ve stadiu ověření mezinárodní příslušnosti 
soud, jemuž byla věc předložena, neposuzuje přípustnost ani opodstatněnost určovací žaloby podle 
pravidel vnitrostátního práva, ale identifikuje pouze vazbu se státem, v němž má soud sídlo, 
odůvodňující jeho příslušnost; za těchto podmínek specifičnost určovací žaloby nemá dopad na 
přezkum, který musí vnitrostátní soud provést, aby ověřil svou soudní příslušnost ve věcech týkajících 
se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti, jelikož jde pouze o určení existence vazby se státem, v 
němž má soud sídlo (srov. např. shora citovaný rozsudek Soudního dvora ve věci Folien Fischer). 
 
45. Pro úplnost lze doplnit, že ve vztahu k tzv. zápůrčímu nároku z rozhodovací praxe Soudního dvora 
vyplývá, že soud příslušný podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, je oprávněn rozhodovat nejen o 
náhradě újmy skutečně způsobené majiteli chráněného práva v důsledku jeho porušení, nýbrž i o 
žalobě na zdržení se zásahu do tohoto práva. Použití tohoto ustanovení není podmíněno skutečným 
vznikem újmy. Bylo by neslučitelné požadovat, aby žaloba na zdržení se jednání, které je považováno 
za protiprávní, jejímž hlavním cílem je právě zabránění vzniku škody, mohla být podána až poté, co 
tato škoda vznikla (srov. rozsudky Soudního dvora ze dne 1. 10. 2002, ve věci Verein für 
Konsumenteninformation proti Karlu Heinzi Henkelovi, C-167/00, a ze dne 24. 11. 2020, ve věci 
Wikingerhof GmbH & Co. KG proti Booking.com BV, C‑59/19, srov. rovněž shora citovaný rozsudek ve 
věci Wintersteiger). 
 
46. Rovněž Nejvyšší soud ve svém rozhodování dovodil, že žaloby uplatňující tzv. zápůrčí nárok 
(konkrétně např. ve sporech o zdržení se jednání poškozujícího kolektivní zájmy spotřebitelů nebo o 
porušení unijního práva hospodářské soutěže) obecně spadají do kategorie žalob týkajících se deliktní 
nebo kvazideliktní odpovědnosti ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis (srov. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 22. 7. 2020, sp. zn. 30 Nd 220/2020, a ze dne 11. 8. 2020, sp. zn. 30 Nd 228/2020, nebo 
jeho rozsudek ze dne 31. 1. 2020, sp. zn. 30 Cdo 5153/2017). 
 
47. Lze proto uzavřít, že řízení o žalobě, jíž se žalobce domáhá určení neoprávněnosti zásahu do 
svého práva podle autorského zákona a s tím souvisejícího uložení povinnosti žalovanému zdržet se 
takového zásahu, je řízením ve věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti podle čl. 7 
odst. 2 nařízení Brusel I bis. 
 
Posouzení v poměrech projednávané věci 
 
48. Jak vyplývá z odůvodnění napadeného usnesení odvolacího soudu v projednávané věci, odvolací 
soud shledal příslušnost českých soudů na základě místa, kde újma (dle tvrzení žalobce) vznikla, nikoli 
na identifikaci místa příčinné události, v níž má tato újma původ. Rozhodné tak pro závěr odvolacího 
soudu nebylo určení místa, kde případně žalovaní (dle tvrzení žalobce) protiprávně jednali, resp. kde 
složili namítanou skladbu a kde došlo k jejímu zveřejnění. 
 
49. Odvolací soud při posuzování skutečností rozhodujících pro určení mezinárodní příslušnosti ve 
smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis vyšel správně z obsahu žaloby a v ní vylíčených žalobních
tvrzení, podle kterých hudba žalovaných k písni „XY“ zasahuje do autorských práv žalobce (resp. jeho 
právního předchůdce) podle (českého) autorského zákona a ke škodlivému účinku na předmětných 
zájmech žalobce (resp. jeho právního předchůdce) chráněných (českým) autorským právem dochází 
na území České republiky. 
 
50. Odvolací soud tak správně zohlednil, že žalobce se domáhá nároků z odpovědnosti žalovaných za 
porušení svých práv chráněných podle (českého) autorského zákona, když ostatně své nároky 
výslovně odůvodňuje právě citací příslušných ustanovení autorského zákona. Zároveň žalobce 
škodlivý účinek na svých zájmech skutkově vztahuje k území České republiky, pro které se vzhledem 
ke svým žalobním tvrzením domáhá ochrany před vznikem újmy, resp. žalobcem uplatněné nároky 
jsou založeny na tvrzení o vzniku újmy v České republice. 
 
51. Lze tak konstatovat, že odvolací soud v dosavadní fázi řízení (tj. ve stadiu přezkumu mezinárodní 
soudní příslušnosti) zvažoval výše uvedená relevantní hlediska a specifické okolnosti projednávané 
věci a řádně zohlednil skutečnosti rozhodující pro svůj závěr o mezinárodní příslušnosti českých 
soudů (tedy při identifikaci relevantního hraničního určovatele) podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis 
(jež nebyly žalovanými účinně vyvráceny, k tomu srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 9. 
2018, sp. zn. 30 Cdo 2503/2016), a dospěl tak ke správnému závěru, že za daných okolností je 
(vzhledem k úzké vazbě mezi českými soudy a právním sporem v projednávané věci) dána pravomoc 
českých soudů. 
 
52. Odvolací soud se v dosavadní fázi řízení správně nezabýval otázkami významnými pro rozhodnutí 
o věci samé, včetně toho, zda uplatněné nároky (resp. některý z nich) mohou být vzhledem k obsahu 
vylíčených žalobních tvrzení důvodné z hlediska jejich územního rozsahu [s ohledem na to, na jaké 
území se ochrana práv žalobce podle (českého) autorského práva vztahuje], zda práva žalobce podle 
(českého) autorského zákona žalobci skutečně náležejí a zda do nich bylo žalovanými zasaženo. 
 
53. Na věci nic nemění, zda se žalobce případně může (není to vyloučeno) v jiném řízení (před 
soudem některého členského státu) domáhat ochrany svých (více či méně podobných) autorských 
práv přiznaných podle práva jiného členského státu před vznikem újmy vzniklé v tomto státě, a to i 
prostřednictvím (více či méně podobných) nároků jako v projednávané věci. 
 
54. K tomu se jeví vhodné doplnit, že předmětem občanského soudního řízení sporného je uplatněné 
právo na plnění (procesní nárok), které zahrnuje základ (žalobou tvrzené právně významné 
skutečnosti) a vlastní předmět (žalobní petit). Vylíčením právně významných (rozhodujících) 
skutečností žalobce určuje, o čem a na jakém skutkovém základě má soud rozhodnout. Žalobce je 
proto povinen v žalobě uvést takové skutečnosti, jimiž vylíčí skutek, na jehož základě svůj nárok 
uplatňuje (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 11. 2009, sp. zn. 33 Cdo 2256/2007). 
 
55. Proto o změnu žaloby (§ 95 o. s. ř.) se jedná tehdy, domáhá-li se žalobce něčeho jiného než v 
původní žalobě, nebo požaduje-li na základě stejného skutkového základu více, než požadoval v
původní žalobě, anebo požaduje-li žalobce sice stejné plnění (stejné kvality a stejného rozsahu), ale 
na základě jiného skutkového stavu (skutkového základu věci), než jak ho vylíčil v původní žalobě 
(srov. rozsudek ze dne 30. 8. 2001, sp. zn. 21 Cdo 2502/2000, uveřejněný pod číslem 21/2003 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek). 
 
56. Ke změně žaloby dochází i za situace, požaduje-li žalobce sice stejné plnění, ale dovozuje ho z 
jiného skutku, než jak jej vylíčil v žalobě (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 4. 2009, sp. zn. 
33 Odo 1665/2006). O jiný předmět řízení (změnu žaloby) jde zpravidla v případě, že skutkové 
okolnosti jsou - při stejném žalobním petitu - vylíčeny tak, že uplatněný nárok je třeba opřít o jiné 
ustanovení zákona, než umožňovaly původně vylíčené skutečnosti (srov. usnesení Nejvyššího soudu 
ze dne 25. 3. 2002, sp. zn. 22 Cdo 1646/2000). 
 
57. Proto bez ohledu na případnou (územní) důvodnost žalobcem uplatněných nároků je pro 
posouzení mezinárodní příslušnosti soudů v projednávané věci významné, že žalobce skutkově vylíčil 
základ své žaloby právě tvrzením o porušení svých práv chráněných podle (českého) autorského 
zákona a o vzniku újmy v České republice, čímž vymezil předmět sporu v projednávané věci. 
 
Posouzení vad řízení 
 
58. Vzhledem k přípustnosti dovolání dovolací soud podle § 242 odst. 3 věty druhé o. s. ř. rovněž 
přezkoumal, zda řízení nebylo postiženo vadami uvedenými v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) 
a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i jinými vadami řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí 
ve věci, a shledal, že řízení před soudy obou stupňů takovými vadami netrpí. 
 
59. A to ani žalovanými vytýkanou vadou, že si soudy řádně nevyjasnily, jaký konkrétní nárok (nároky) 
žalobce uplatňuje. Jak uvedeno shora, vylíčením právně významných (rozhodujících) skutečností 
žalobce určuje, o čem a na jakém skutkovém základě má soud rozhodnout. Žalobce v projednávané 
věci ve své žalobě vylíčil rozhodující skutečnosti v takovém dostatečném rozsahu, že je zřejmé, o čem 
a na jakém skutkovém základě má soud rozhodnout. 
 
 
V. Závěr 
 
60. Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), dovolání žalovaných 
proti výroku I napadeného usnesení odvolacího soudu podle ustanovení § 243c odst. 1 o. s. ř. jako 
nepřípustné odmítl. 
61. Na základě přípustného dovolání žalovaných proti výroku II napadeného usnesení dospěl dovolací 
soud k závěru, že rozhodnutí odvolacího je při řešení právní otázky, pro kterou je dovolání přípustné, 
správné. Proto dovolání žalovaných podle § 243d odst. 1 písm. a) o. s. ř. zamítl.
62. O náhradě nákladů řízení včetně tohoto dovolacího řízení rozhodne soud v řízení, jímž se řízení u 
něho končí (§ 243b, § 151 odst. 1 o. s. ř.), neboť rozhodnutí Nejvyššího soudu takovým rozhodnutím 
není, a řízení nebylo již dříve skončeno (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 7. 2002, sp. zn. 20 
Cdo 970/2001, uveřejněné pod číslem 48/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). 
 
P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný 
 
 
V Brně dne 31. 8. 2022 
 
 
JUDr. Pavel Horák, Ph.D. 
předseda senátu