62005TO0295
USNESENÍ SOUDU (prvního senátu)
5. září 2007 (
*1
)
Ve věci T-295/05,
Document Security Systems, Inc., se sídlem v Rochesteru, New York (Spojené státy), zastoupená L. Cohenem, H. Sheratonem a B. Uphoffem, solicitors, a C. Stanbrookem, QC,
žalobkyně,
proti
Evropské centrální bance (ECB), zastoupené C. Zilioli a P. Machadem, jako zmocněnci, ve spolupráci s E. Garayar Gutiérrezem a G. de Ulloa y Suelvesem, advokáty,
žalované,
jejímž předmětem je žaloba pro porušení patentu směřující k určení, že ECB porušila práva přiznaná žalobkyni evropským patentem, a návrh na náhradu škody, o které žalobkyně tvrdí, že ji utrpěla v důsledku porušení patentu,
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),
ve složení J. D. Cooke, předseda, R. García-Valdecasas a V. Ciucă, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Právní rámec
Právní předpisy Společenství
1
Článek 235 ES stanoví:
„Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 288 druhého pododstavce.“
2
Článek 288 druhý a třetí pododstavec ES stanoví:
„V případě mimosmluvní odpovědnosti nahradí Společenství v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jeho orgány nebo jeho zaměstnanci při výkonu jejich funkce.
Druhý pododstavec se použije stejným způsobem na škody způsobené ECB [Evropskou centrální bankou] nebo jejími zaměstnanci při výkonu jejich funkce.“
3
Článek 35 odst. 3 protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, připojeného ke smlouvě o založení Evropského společenství (Úř. věst. 1992, C 191, s. 68, dále jen „statut ECB“), ve znění změn a doplňků, stanoví:
„ECB podléhá úpravě odpovědnosti podle článku 288 této smlouvy […]“
Úmluva o evropském patentu
4
Úmluva o udělování evropských patentů ze dne 5. října 1973 (rovněž nazvaná „Evropská patentová úmluva“ nebo „Mnichovská úmluva“, dále jen „EPU“), ve znění aktu revidujícího článek 63 EPU ze dne 17. prosince 1991 a rozhodnutí správní rady Evropské patentové organizace ze dne 21. prosince 1978, ze dne 13. prosince 1994, ze dne 20. října 1995, ze dne 5. prosince 1996, ze dne 10. prosince 1998 a ze dne 27. října 2005, a zahrnující ustanovení aktu revidujícího EPU ze dne 29. listopadu 2000, která se provádějí předběžně, je mnohostranná mezinárodní smlouva, která nevyplývá z práva Společenství a jejímž předmětem je zavedení zjednodušeného řízení pro získání patentové ochrany v Evropě pro určitý počet zemí. EPU vstoupila v platnost dne 7. října 1977 a k dnešnímu dni byla ratifikována 32 státy, mezi nimi všemi členskými státy Evropské unie.
5
Článek 4 EPU zavedl Evropskou patentovou organizaci, jejímž úkolem je vydávání evropských patentů. Tento úkol je prováděn jedním z jejich orgánů, a to Evropským patentovým úřadem (dále jen „Úřad“).
6
Článek 2 odst. 2 EPU stanoví, že „[e]vropský patent má v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejný účinek a podléhá stejnému režimu jako národní patent udělený v tomto státě, pokud tato úmluva nestanoví jinak“.
7
Článek 64 EPU stanoví:
„1.   S výhradou ustanovení odstavce 2 poskytuje evropský patent svému majiteli ode dne zveřejnění oznámení o jeho udělení a v každém smluvním státě, pro který byl udělen, stejná práva, jaká by mu poskytoval národní patent udělený v tomto státě.
2.   Je-li předmětem evropského patentu způsob, vztahuje se ochrana plynoucí z patentu i na výrobky tímto způsobem přímo získané.
3.   Porušení evropského patentu se projednává podle národního práva.“
8
EPU obsahuje některá pravidla použitelná ve všech smluvních státech. Tato společná pravidla se týkají kritérií patentovatelnosti (články 52 až 57 EPU), důvodů ke zrušení evropského patentu (článek 138 EPU, viz dále), jakož i rozsahu a doby platnosti ochrany plynoucí z patentu (článek 63, článek 64 odst. 2 a článek 69 EPU).
9
Článek 138 EPU stanoví případy, ve kterých může být evropský patent zrušen podle práva smluvního státu a s účinkem na jeho území.
Skutkový základ sporu
10
Žalobkyně je společností založenou podle amerického práva, která se v roce 2004 měla stát držitelem evropského patentu týkajícího se zejména ochranných prvků proti padělání bankovek. Autorem tohoto vynálezu měl být pan Ralph C. Wicker a vynález měl spočívat v postupu při výrobě dokumentů, které mají vyjevit padělek v okamžiku, kdy jsou kopírovány prostřednictvím skenerů používajících technologii bodového čtení.
11
Ralph C. Wicker podal žádost o udělení patentu na tento výrobní postup ve Spojených státech dne 18. ledna 1989. Dne 16. ledna 1990 podal žádost o udělení evropského patentu u Úřadu.
12
Žádost R. C. Wickera o udělení evropského patentu byla zveřejněna v Evropském patentovém věstníku dne 13. listopadu 1991. Uvedená žádost byla zamítnuta dne 18. července 1995 pro nedostatek vynálezecké činnosti vzhledem ke stavu techniky. Toto rozhodnutí bylo předmětem odvolání dne 5. února 1999 a jeden z technických odvolacích senátů Úřadu povolil udělení požadovaného patentu, které bylo nakonec provedeno dne 24. listopadu 1999 pod číslem 0 455 750 B1 a pod názvem „Postup při výrobě nereprodukovatelného dokumentu“ (dále jen „sporný patent“).
13
Žalobkyně tvrdí, že sporný patent byl uznán a trvá ve Francii, v Rakousku, ve Spojeném království, v Německu, v Belgii, ve Španělsku, v Itálii, v Lucembursku a v Nizozemsku (dále „dotyčné státy“). Ralph C. Wicker totiž dotyčné státy označil v okamžiku podání žádosti o sporný patent. Žalobkyně tvrdí, že patent trvá také v Lichtenštejnsku, v Dánsku, ve Švédsku a ve Švýcarsku, tedy ve státech, které se nacházejí mimo území s oficiální měnou euro (eurozóna), kde se netisknou eurobankovky a které nejsou zohledněny v žalobě.
14
Podle žalobkyně zůstal sporný patent v držení R. C. Wickera, který zemřel v roce 1997, a přešel na jeho nástupce podle zákonů státu New York až do okamžiku, kdy jej tito dne 22. prosince 2004 převedli na žalobkyni. Převod zahrnuje právo podat návrh na zahájení řízení a vymáhat náhradu škody vyplývající z úkonů předcházejících převodu.
15
Podle žalobkyně ECB provedla nebo povolila výkon tří úkonů, které zasahují do práv přiznaných sporným patentem. Zaprvé, ECB vytvořila (nebo nechala vytvořit na svůj účet) eurobankovky za použití postupu, na nějž se vztahuje sporný patent. Zadruhé, ECB nechala tyto bankovky vytisknout. Zatřetí, ECB povolila jejich vydání a jejich použití jako měny, která je zákonným platidlem v euro zóně.
Řízení
16
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 1. srpna 2005 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
17
Touto žalobou se žalobkyně zaprvé domáhá, aby Soud určil, že ECB porušila práva přiznaná sporným patentem, a to koncepcí, tiskem a vydáním eurobankovek. Na druhém místě žádá Soud o náhradu škody, o které se domnívá, že jí byla způsobena, a to ve formě poplatků ve výši přiměřené vzhledem k podvodnému jednání ECB.
18
Podáním ze dne 21. října 2005 vznesla ECB námitku nepřípustnosti v souladu s článkem 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu. Dne 29. prosince 2005 podala žalobkyně k této námitce nepřípustnosti své vyjádření.
19
Dopisem ze dne 6. dubna 2006 informovala ECB Soud o tom, že dne 23. března 2006 podala žalobu na neplatnost sporného patentu ve všech dotyčných státech s výjimkou Itálie, kde byla žaloba na neplatnost podána dne 27. března, a Španělska. ECB v rámci svých žalob tvrdí, že sporný patent je neplatný z důvodu, že zjevně přesahuje předmět původní žádosti, že vynález není nový a že nepředstavuje vynálezeckou činnost.
20
Dopisem ze dne 7. července 2006 informovala ECB Soud o tom, že dne 12. května 2006 podala žalobu na neplatnost proti spornému patentu ve Španělsku.
21
Dne 18. října 2006 poslala žalobkyně Soudu své vyjádření ke dvěma dopisům ECB týkajícím se podání uvedených žalob na neplatnost. Uplatňuje, že podání jednotlivých žalob na neplatnost u vnitrostátních soudů nemá na projednávanou žalobu žádný vliv a že Soud by měl námitku nepřípustnosti zamítnout a rozhodnout ve věci samé.
22
Dopisem ze dne 11. dubna 2007 informovala ECB Soud, že o žalobách na neplatnost podaných ve Spojeném království a v Německu bylo rozhodnuto v prvním stupni.
23
Pokud se jedná o žalobu na neplatnost podanou ve Spojeném království, ECB uvedla, že rozsudkem ze dne 26. března 2007 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patent Court) [Vrchní soud (Anglie a Walesu), oddělení lorda kancléře (senát pro patenty), Spojené království], rozhodl, že sporný patent je neplatný, jelikož přesahuje předmět původní žádosti. ECB informovala Soud o tom, že žalobkyni bylo přiznáno právo se proti tomuto rozsudku odvolat u Court of Appeal (England & Wales) [odvolacího soudu (Anglie a Walesu), Spojené království] a že ECB bylo přiznáno právo podat protiodvolání.
24
Pokud se jedná o žalobu na neplatnost podanou v Německu, ECB uvedla, že rozsudkem ze dne 27. března 2007 Bundespatentgericht (spolkový patentový soud, Německo) rozhodl, že sporný patent je platný. ECB rovněž informovala Soud o svém záměru se proti tomuto rozsudku odvolat.
Návrhová žádání účastníků řízení
25
Ve své žalobě žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
rozhodl, že ECB porušila práva přiznaná sporným patentem;
—
uložil ECB náhradu škody s příslušenstvím způsobené porušením práv přiznaných sporným patentem, jejíž částka bude stanovena později;
—
uložil ECB náhradu nákladů řízení.
26
V rámci své námitky nepřípustnosti ECB navrhuje, aby Soud:
—
žalobu prohlásil za nepřípustnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
27
Ve svém vyjádření k námitce nepřípustnosti žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
zamítl námitku nepřípustnosti;
—
prohlásil žalobu za přípustnou;
—
vydal určovací rozsudek navrhovaný v žalobě.
K žalobě na porušení patentů
Přípustnost
28
Podle článku 114 odst. 1 jednacího řádu, požaduje-li to některý účastník řízení, Soud může vydat rozsudek o nepřípustnosti, aniž by se zabýval věcí samou. V souladu s odstavcem 3 téhož článku se návrh projedná ústně, nerozhodne-li Soud jinak. V projednávaném případě pokládá Soud věc na základě písemností ve spise za dostatečně objasněnou, a proto není třeba zahájit ústní část řízení.
29
Námitka nepřípustnosti ECB je založena na třech důvodech, vycházejících z nedostatku aktivní legitimace žalobkyně, z nedostatku pravomoci Soudu k projednání této věci a k rozhodnutí o ní a z nedodržení formálních náležitostí žaloby.
30
Nejdříve je třeba přezkoumat důvod vycházející z nepříslušnosti Soudu.
Argumenty účastníků řízení
31
ECB tvrdí, že i když je žaloba založena na článcích 235 ES a 288 ES, žalobkyně se nedomáhá pouze náhrady škody, ale především určení, že ECB porušila sporný patent, a až poté usiluje o náhradu škody.
32
ECB se domnívá, že Soud postrádá pravomoc k rozhodnutí o žalobě pro porušení. Tvrdí, že pravomoc určit porušení sporného patentu mají pouze vnitrostátní soudy.
33
ECB se domnívá, že k tomu, aby žalobu prohlásil za přípustnou, by si musel Soud přisvojit výlučnou pravomoc, kterou vnitrostátním soudům přiznává jejich příslušné vnitrostátní právo v oblasti porušení patentů, což by bylo v rozporu s EPU, podle níž spory ve věci evropských patentů spadají do pravomoci vnitrostátních soudů smluvních států.
34
Pro podepření tohoto tvrzení ECB uplatňuje, že jakmile byl evropský patent vydán a uznán platným v každém určeném státě, vzniká soubor nezávislých národních patentů. ECB je tedy toho názoru, že právě právo každého státu stanovuje účinky patentů na jeho území, stejně jako procesní pravidla použitelná v případě sporu. S ohledem na to, že otázka porušení se řídí výhradně vnitrostátním právem, nemá Soud podle ECB pravomoc o ní rozhodnout.
35
ECB zdůrazňuje, že vnitrostátní právní předpisy každého členského státu ve věci patentů:
—
stanoví různé podmínky vnitrostátní ochrany patentu;
—
přiznávají určitým soudům, často specializovaným, výlučnou pravomoc k posouzení otázek porušení a neplatnosti patentů;
—
stanoví různá procesní pravidla, včetně zejména omezení týkajících se aktivní legitimace;
—
stanoví různé podmínky, které je nutno splnit pro přiznání náhrady škody;
—
stanoví různé promlčecí lhůty pro získání náhrady škody, jakož i pro podání žaloby pro porušení.
36
ECB tvrdí, že žalobkyni nic nebrání podat žalobu u příslušných vnitrostátních soudů, aby tak bylo rozhodnuto o existenci tvrzených porušení. ECB upozorňuje, že podle článku 35 odst. 2 statutu ECB rozhodují o sporech mezi ECB na jedné straně a jakoukoli jinou osobou na straně druhé příslušné vnitrostátní soudy, není-li dána pravomoc Soudního dvora.
37
Žalobkyně především zdůrazňuje, že Soud má pravomoc k rozhodnutí o žalobě podle ustanovení článku 235 ES ve spojení s čl. 288 druhým pododstavcem ES, které soudům Společenství přiznávají pravomoc rozhodovat spory týkající se náhrady škody, kterou způsobily orgány Společenství v oblasti mimosmluvní odpovědnosti, v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států. Žalobkyně upozorňuje, že ECB je orgánem Společenství a že čl. 288 třetí pododstavec ES výslovně stanoví, že Společenství musí nahradit škody způsobené ECB nebo jejími zaměstnanci při výkonu jejich funkce.
38
Žalobkyně má za to, že pravomoc Soudu se řídí pouze Smlouvou, a nikoli vnitrostátními právními předpisy nebo sekundárním právem Společenství. Žalobkyně konkrétně zpochybňuje, že by se pravomoc Soudu mohla řídit nařízením rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) (nařízení, které stanoví příslušnost vnitrostátních soudů v občanských a obchodních věcech).
39
Žalobkyně zejména zdůrazňuje, že článek 67 nařízení č. 44/2001 vylučuje použití tohoto nařízení na příslušnost přiznanou právními akty Společenství, jako je Smlouva.
40
Žalobkyně se naopak domnívá, že příslušnost vnitrostátních soudů ve věci porušení patentů se řídí nařízením č. 44/2001. V zásadě jsou příslušné soudy členského státu, na jehož území má bydliště nebo sídlo žalovaný, a to i když k porušení došlo na území jiného státu.
41
Žalobkyně má rovněž za to, že v souladu s článkem 27 nařízení č. 44/2001 má soud, u něhož bylo řízení ve sporu mezi dvěma stranami týkajícím se porušení patentu zahájeno jako první, výlučnou pravomoc rozhodnout v jakémkoli sporu pro porušení patentu mezi týmiž stranami a ohledně téhož patentu.
42
Mimoto žalobkyně uplatňuje judikaturu, která potvrdila, že soudy státu, na jehož území byl proveden zápis patentu, mají výlučnou pravomoc, pouze co se týče sporů o platnost samotného patentu nebo o existenci jeho uložení nebo jeho zápisu (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. listopadu 1983, Duijnstee, 288/82, s. 3663, bod 22). V důsledku toho je nesprávné tvrzení ECB, podle něhož mají soudy každého dotyčného státu výlučnou pravomoc rozhodnout o porušení sporného patentu na svém území podle svého příslušného vnitrostátního práva.
43
Žalobkyně krom toho vysvětluje, že řada mezinárodních úmluv stanoví, že porušení patentu zakládá občanskoprávní zavinění, v jehož případě musí být vyplacena náhrada škody, a že fakticky byla tato zásada přijata nejdůležitějšími obchodními národy a je předmětem činností Světové obchodní organizace (WTO). Podle žalobkyně se tedy jedná o základní zásadu jak práva Společenství, tak vnitrostátních práv. Žalobkyně tedy upřesňuje, že Společenství je členem WTO od 1. ledna 1995, a že tím má povinnost dodržovat ustanovení Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (dále jen „TRIPS“). Žalobkyně zdůrazňuje, že podle ustálené judikatury tvoří ustanovení mezinárodních dohod uzavřených Evropskou unií, jako je TRIPS, nedílnou součást právní struktury Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 30. dubna 1974, Haegeman, 181/73, Recueil, s. 449). Žalobkyně tvrdí, že členské státy Evropské unie jsou každopádně rovněž členy WTO, a tedy vázány TRIPS. Zásady, které jsou zde uvedeny, tudíž tvoří součást vnitrostátního práva každého členského státu.
44
Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, že obtíže Soudu s použitím několika vnitrostátních zákonů za tím účelem, aby ověřil, zda ECB napodobila sporný patent, na něž poukazuje ECB, nejsou v projednávané věci relevantní. Žalobkyně má za to, že skutečnost, že Soud je nucen ověřit a použít vnitrostátní zákony, se nedotýká jeho pravomoci. Žalobkyně má ve skutečnosti za to, že podle judikatury (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. října 1986, Leussink a další v. Komise, 169/83 a 136/84, Recueil, s. 2801, a ze dne 27. března 1990, Grifoni v. Komise, C-308/87, Recueil, s. I-1203) nesou odpovědnost za porušení povinností stanovených vnitrostátním právem orgány Společenství z důvodu škod způsobených jednotlivcům a že Soud má pravomoc o nich rozhodnout.
45
Žalobkyně ostatně tvrdí, že podle článku 288 ES se na soudní žaloby týkající se škod způsobených orgány Společenství použije právo, které vyplývá z právních zásad společných členským státům. A tudíž vyjádření ECB k rozdílům mezi vnitrostátními právy, co se týká výpočtu náhrady škody v případě porušení patentu, jsou podle žalobkyně nemístná.
46
Žalobkyně tvrdí, že nemá povinnost vyčerpat vnitrostátní opravné prostředky před podáním projednávané žaloby. Uplatňuje, že judikatura, na kterou se ECB pro podepření tohoto tvrzení odvolává, se týká věcí, kdy členské státy používají nebo provádějí nesprávným způsobem právo Společenství. Podle žalobkyně vyvstává pouze za těchto okolností otázka, zda žalobce musí vyčerpat všechny vnitrostátní opravné prostředky vůči samotnému členskému státu předtím, než podá proti Společenství žalobu na náhradu škody. Žalobkyně přitom uplatňuje, že netvrdí, že by v projednávané věci došlo k zavinění ze strany členského státu, neboť jediným viníkem dotčeného porušení je ECB.
47
Žalobkyně stejně tak zdůrazňuje, že by teze uvedená ECB, podle níž by měla být řízení současně zahájena před soudy několika členských států, mohla způsobit komplikace, nadbytečné náklady a neodůvodněné prodlení z důvodu obtíží, které působí nařízení č. 44/2001 v souvislosti s výkonem souběžné soudní příslušnosti. Společenství by tím porušilo povinnosti vyplývající z článku 41 TRIPS, který vyžaduje, aby řízení určená k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví byla spravedlivá, bez zbytečných složitostí a neodůvodněných prodlení.
48
Mimoto žalobkyně zdůrazňuje, že pokud by měla současně zahájit řízení před vnitrostátními soudy, bylo by zde riziko, že by žaloba na náhradu škody u Soudu mohla být promlčena.
49
Žalobkyně má konečně za to, že Soud má pravomoc rozhodnout, že ECB porušila sporný patent, jelikož účinek takového rozhodnutí je, pokud jde o placení náhrady škody, totožný s účinkem určení Soudu ohledně toho, že je založena odpovědnost Společenství. Možnost přistoupit k takovému určení přitom přiznává Soudu článek 288 ES. Žalobkyně se ostatně domnívá, že judikatura výslovně Soud opravňuje k přijetí deklaratorních rozsudků týkajících se nároků na náhradu škody, jestliže způsobené škody nemohou být prozatím vyčísleny nebo jestliže existuje budoucí potenciální škoda (rozsudek Soudního dvora ze dne 2. června 1976, Kampffmeyer v. Rada a Komise, 56/74 až 60/74, Recueil, s. 711). Žalobkyně má konečně za to, že Společenství je na základě TRIPS povinno poskytnout „deklaratorní rozsudky a přiměřenou kompenzaci“ v případě porušení patentu.
Závěry Soudu
50
Úvodem je důležité poukázat na to, že Soud může vykonávat pouze ty pravomoci, které mu přiznává právo Společenství. Tato zásada vyplývá z článku 7 ES, podle kterého soudy Společenství jednají v mezích působnosti svěřené jim Smlouvou. Článek 220 ES rovněž stanoví, že Soudní dvůr a Soud zajišťují v rámci svých pravomocí dodržování práva při výkladu a provádění Smlouvy.
51
Při nedostatku takto svěřené pravomoci nemůže Soud zahájit řízení o žalobě, aniž by rozšířil svou soudní pravomoc na spory, v nichž je Společenství stranou a které spadají podle článku 240 ES do pravomoci vnitrostátních soudů (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 21. května 1987, Rau a další, 133/85 až 136/85, Recueil, s. 2289, bod 10; usnesení Soudu ze dne 3. října 1997, Mutual Aid Administration Services v. Komise, T-186/96, Recueil, s. II-1633, bod 47; ze dne 12. prosince 2005, Natexis Banques Populaires v. RoboBAT, T-360/05, nezveřejněno ve Sbírce rozhodnutí, bod 12, a ze dne 26. ledna 2007, Theofilopoulos v. Komise, T-91/06, Sb. rozh. s. II-5, bod 16). Článek 35 odst. 2 statutu ECB rovněž stanoví, že spory ECB s jakoukoli jinou osobou rozhodují příslušné vnitrostátní soudy, není-li dána pravomoc Soudního dvora.
52
Žalobkyně se v projednávané věci domáhá, aby Soud sám určil, že ECB porušila její jednotlivé národní patenty.
53
Tak jak to uvádí ECB, evropský patent je ve skutečnosti pouze souborem totožných národních patentů vydaných každým státem, který žadatel o patent označil ve své žádosti. Článek 2 a čl. 64 odst. 1 EPU v tomto ohledu stanoví, že evropský patent má v každém státě určeném žadatelem stejný právní účinek jako národní patent a že spadá pod stejný režim jako národní patent. Článek 64 odst. 3 EPU rovněž stanoví, že jakékoli porušení evropského patentu se projednává podle vnitrostátního práva.
54
Jelikož žalobkyně žaluje ECB pro porušení sporného patentu v devíti státech, pro které byl tento patent vydán, vytýká tím vlastně ECB, že porušila devět národních patentů.
55
Právo každého z devíti dotyčných států zakazuje používání vynálezů, které jsou předmětem patentu, třetím osobám bez souhlasu držitele patentu a tomuto držiteli umožňuje v případě takového použití podat námitku k soudu. ECB nezpochybňuje svou povinnost dodržovat právní normy dotyčných států v oblasti patentů a připouští, že žalobkyně proti ní může podat žalobu na porušení patentu u vnitrostátních soudů.
56
Žádné ustanovení práva Společenství přitom nepřiznává Soudu pravomoc k rozhodování ve věci porušení patentů. Žaloba na porušení patentu nepatří mezi procesní prostředky, které jsou svěřeny do pravomoci soudů Společenství články 220 až 241 ES.
57
Kromě toho vnitrostátní patentové právo, na rozdíl od jiných práv duševního vlastnictví, jako je vnitrostátní právo ochranných známek, nebylo předmětem žádné harmonizace v rámci Společenství. Co se týká oblasti, v níž zatím Společenství nevydalo předpisy, a která tedy spadá do pravomoci členských států, ochrana určitých práv duševního vlastnictví, jako v případě patentů, a opatření za tímto účelem přijatá soudními orgány nespadají do práva Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 2000, Dior a další, C-300/98 a C-392/98, Recueil, s. I-11307, bod 48).
58
Žalobkyně se přesto domnívá, že ustanovení článku 235 ES ve spojení s čl. 288 druhým pododstavcem ES umožňují Soudu, aby provedl nezbytná zjištění pro určení, zda se orgán Společenství dopustil protiprávního jednání, které by mohlo založit odpovědnost Společenství, aniž by byl přitom omezován ohledně vnitrostátních právních norem, jejichž porušení může být zjištěno, či ohledně posouzení týkajícího se vnitrostátního práva, které může být za tímto účelem provedeno.
59
Žalobkyně má tedy za to, že jelikož porušení patentu je otázkou spadající do mimosmluvní odpovědnosti, musí být Soud v každém případě způsobilý určit, zda k němu skutečně došlo. Výše uvedené rozsudky Leussink v. Komise a Grifoni v. Komise tak měly stanovit, že soudy Společenství mají pravomoc rozhodnout o žalobě na náhradu škody způsobené tím, že orgány Společenství porušily takové povinnosti stanovené vnitrostátním právem, jako je dodržování existujících patentů.
60
Toto tvrzení žalobkyně však nelze přijmout.
61
Zaprvé, žalobkyně ponechává bez povšimnutí, že podala žalobu na porušení patentu, která se svým pojetím liší od žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti, kterou rovněž podala. Soud musí nutně žalobu na porušení patentu projednat jako autonomní žalobu, a to na základě právních norem, které vymezují žaloby spadající do pravomoci soudů Společenství.
62
Zadruhé, tvrzení žalobkyně by mělo ten následek, že by Soud musel rozhodnout o jakékoli otázce spadající do vnitrostátního práva, pokud by tak učinil proto, aby v rámci žaloby na náhradu škody posoudil, zda některý orgán Společenství jednal protiprávně. Soud by tak rozhodoval o otázkách, které nejsou v jeho pravomoci, a přisvojoval by si pravomoci, které náleží výlučně vnitrostátnímu soudci. Soudu přitom nepřísluší, aby s tvrzeným porušením vnitrostátních právních předpisů nakládal jakožto s právní otázkou, která předpokládá neomezený právní přezkum, neboť takový přezkum přísluší pouze vnitrostátním orgánům (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 6. července 2000, AICS v. Parlament, T-139/99, Recueil, s. II-2849, bod 40, potvrzený usnesením Soudního dvora ze dne 21. června 2001, AICS v. Parlament, C-330/00 P, Recueil, s. I-4809) .
63
Žalobkyně nemůže uplatňovat judikaturu, na kterou se odvolává na podporu svých argumentů.
64
Co se týká věci, která vedla k vydání výše uvedeného rozsudku Leussink a další v. Komise, týkajícího se žaloby na náhradu škody podané úředníkem Komise, který byl zraněn při dopravní nehodě v Německu, když během služební cesty cestoval v autě Komise řízeném řidičem tohoto orgánu, je nutné zdůraznit, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, dotčený rozsudek nikdy nestanovil, že soudce Společenství má pravomoc určit, zda orgán Společenství porušil vnitrostátní právní normu. Soudní dvůr, který rozhodl v neprospěch Komise, právě naopak výslovně vyloučil, že by v projednávaném případě mohla být posuzována její odpovědnost s ohledem na vnitrostátní právo (bod 15 rozsudku).
65
Pokud jde o rozsudek Grifoni v. Komise, který se týká žaloby na náhradu škody podané podnikatelem, který utrpěl nehodu, když kontroloval střechu jedné z budov Komise v Ispře (Itálie) za účelem provedení údržby, je důležité zdůraznit, že Soudní dvůr na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, sám neposuzoval soulad jednání vytýkaného Komisi, tedy opomenutí zavést ochranná opatření vyžadovaná zákonem státu, v němž se nacházela budova, s použitelnými vnitrostátními právními normami. Porušení vnitrostátních právních norem pro předcházení nehodám Komisí bylo totiž předtím určeno vnitrostátní institucí příslušnou k prověření dodržování uvedených právních norem, která zjistila, že Komise nepřijala žádné preventivní opatření (stanovisko generálního advokáta Tesaura předcházející výše uvedenému rozsudku Grifoni v. Komise, Recueil, s. I-1203, bod 26). Za těchto okolností měl Soudní dvůr za to, že nedbalostní jednání Komise, která s řádnou péčí nezavedla bezpečnostní opatření nezbytná k zabránění nehodě, bylo prokázáno a zakládá protiprávní jednání, které by mohlo založit odpovědnost Společenství (body 13 a 14 rozsudku), pokud jsou splněny další podmínky nutné k založení odpovědnosti Společenství, totiž skutečně utrpěná škoda a existence příčinné souvislosti mezi touto škodou a protiprávním jednáním vytýkaným dotyčnému orgánu. Tato situace je tedy opačná k situaci v projednávané věci, v níž příslušné vnitrostátní soudy neurčily porušení jednotlivých dotyčných národních patentů ze strany ECB.
66
Soud následoval stejný přístup ve dvou věcech, které vedly k výše uvedenému rozsudku ze dne 6. července 2000, AICS v. Parlament, a rozsudku ze dne 11. července 2002, AICS v. Parlament (T-365/00, Recueil, s. II-2719), jež se obě týkají udělení veřejné zakázky Parlamentem, která se týkala přepravy osob patřících k tomuto orgánu běžnými vozidly s řidičem ve Štrasburku. Jeden z uchazečů, jehož nabídka byla odmítnuta, podal žalobu na neplatnost proti rozhodnutí Parlamentu o přidělení, které považoval za protiprávní, a žalobu na náhradu škody proti uvedenému orgánu. V rámci žaloby na neplatnost žalobce tvrdil, že smlouva, která byla nakonec podepsána mezi Parlamentem a podnikem, jehož kandidatura byla vybrána, porušuje francouzské právní předpisy vztahující se na činnost taxislužby. Ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 6. července 2000, AICS v. Parlament, zamítl Soud návrh na neplatnost a náhradu škody s odůvodněním, že žalobce neprokázal, že Parlament zjevně nesprávně vyložil francouzské právní předpisy (bod 43). Oproti tomu ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 11. června 2002, AICS v. Parlament, Soud zohlednil skutečnost, že trestní soud ve Štrasburku mezitím vydal dne 7. dubna 2000 rozsudek, ve kterém rozhodl o tom, že francouzské právní předpisy odporovaly výkladu Parlamentu. Soud tedy zrušil rozhodnutí o udělení veřejné zakázky, přičemž však zamítl žádost o náhradu škody pro nedostatek důkazů o tvrzené újmě (bod 79).
67
Jen pro úplnost je třeba zohlednit to, že článek 138 EPU stanoví, že evropský patent může být zrušen podle právních předpisů smluvního státu s účinkem na území tohoto státu, a že článek 22 odst. 4 nařízení č. 44/2001 přiznává výlučnou pravomoc v oblasti platnosti patentů soudům státu, na jehož území byl proveden zápis patentu, přičemž Soudní dvůr upřesnil, že se tato výlučnost použije bez ohledu na procesní rámec, ve kterém byla vznesena otázka platnosti, ať jde o žalobu, nebo o námitku (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 2006, GAT, C-4/03, Sb. rozh. s. I-6509, bod 25).
68
Ve většině případů je otázka platnosti patentu v rámci žaloby na porušení patentu rozhodující, protože osoba obviněná z porušení může vzájemným návrhem uplatnit neplatnost patentu s cílem zbavit se zpětnou působností držitele patentu práva, kterého se dovolává, a dosáhnout tak zamítnutí žaloby na porušení patentu podané proti ní. Tak je tomu ostatně v projednávané věci, kdy ECB již podala žaloby na neplatnost sporného patentu u soudů všech dotyčných států.
69
Tato okolnost znamená, že patenty, jejichž porušení zakládá jednání vytýkané ECB, by mohly být neplatné, a tedy nicotné. Toto riziko není v projednávané věci hypotetické, protože High Court of Justice ve svém rozsudku ze dne 26. března 2007 rozhodl, že sporný patent není na jeho území platný.
70
Soud konečně nemůže zpochybnit oprávněnost vnitrostátního titulu duševního vlastnictví, aniž by porušil zásadu loajální spolupráce, kterou se musí řídit vztahy mezi členskými státy a orgány Společenství a která na základě ustálené judikatury zavazuje nejen členské státy k přijetí všech opatření pro zajištění působnosti a účinnosti práva Společenství, ale rovněž ukládá orgánům Společenství vzájemnou povinnost loajální spolupráce s členskými státy (usnesení Soudního dvora ze dne 13. července 1990, Zwartveld a další, C-2/88, Recueil, s. I-3365, bod 17, a rozsudek Soudního dvora ze dne 16. října 2003, Irsko v. Komise, C-339/00, Recueil, s. I-11757, body 71 a 72).
71
S ohledem na výše uvedené je nutné konstatovat, že pravomoc pro určení existence porušení národního patentu spadá do působnosti vnitrostátních soudů, a nikoli Soudu. Žaloba na porušení patentu musí být tudíž odmítnuta jako nepřípustná z důvodu nedostatku pravomoci Soudu.
72
Tento závěr nemůže být vyvrácen argumentem žalobkyně, podle kterého tato nemá povinnost vyčerpat vnitrostátní procesní prostředky před podáním žaloby na náhradu škody u Soudu, protože v projednávané věci není tvrzeno, že za porušení patentu je spoluodpovědný členský stát. Žalobkyně rovněž tvrdí, že skutečnost, že řízení před soudy několika členských států byla zahájena současně, by mohla způsobit komplikace a nedůvodné prodlení.
73
Zaprvé, povinnost žalobkyně zahájit současná vnitrostátní řízení pro uplatnění svých subjektivních práv nevyplývá ze spoluodpovědnosti orgánů členských států ve věci tvrzeného porušení patentu, ale jedině ze skutečnosti, že Soud není příslušný k určení, zda ECB porušila národní patent.
74
Zadruhé, komplikace a prodlení, které by mohla žalobkyně utrpět následkem nutnosti zahájit souběžná řízení pro uplatnění svých práv, jsou výhradně důsledkem neexistence patentu na úrovni Společenství a tato situace je společná všem držitelům vynálezu chráněného různými národními patenty v rámci Společenství.
75
Co se týká argumentu žalobkyně, podle kterého se žaloba na náhradu škody proti ECB podaná u Soudu může v očekávání rozhodnutí příslušných vnitrostátních soudů promlčet, je nutné poukázat na to, že promlčecí lhůta žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství nemůže začít plynout dříve, než jsou splněny všechny podmínky, kterým podléhá povinnost náhrady škody (rozsudek Soudního dvora ze dne 27. ledna 1982, Birra Wührer a další v. Rada a Komise, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 a 5/81, Recueil, s. 85, bod 10, a usnesení Soudního dvora ze dne 18. července 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v. Komise, C-136/01 P, Recueil, s. I-6565, bod 30). Promlčecí lhůta žaloby na určení odpovědnosti podané žalobkyní proti Společenství může v projednávané věci začít plynout až v okamžiku, kdy žalobkyně dosáhne u příslušných vnitrostátních soudů určení toho, že došlo k porušení patentu, z něhož viní ECB.
K návrhu na náhradu škody
76
Soud se domnívá, že v souladu s tím, co tvrdí žalobkyně, je příslušný k rozhodnutí o návrhu na náhradu škody podle ustanovení článku 235 ES ve spojení s článkem 288 druhým pododstavcem ES, která přiznávají soudci Společenství pravomoc rozhodovat ve sporech týkajících se náhrady škody, kterou v oblasti mimosmluvní odpovědnosti způsobily orgány Společenství. Článek 288 třetí pododstavec ES stanoví, že Společenství musí nahradit škody způsobené ECB.
77
ECB rovněž vznesla námitku nepřípustnosti týkající se návrhu na náhradu škody. Soud se však domnívá, že tento návrh musí být zamítnut jako postrádající jakýkoli právní základ.
78
V tomto ohledu ECB uplatňuje, že v souladu s ustálenou judikaturou lze právo na náhradu škody uznat, pokud jsou splněny tři podmínky, a sice porušení právního pravidla, které přiznává práva jednotlivcům, dotčeným orgánem, skutečná existence škody a existence příčinné souvislosti mezi porušením a způsobenou škodou. ECB dodává, že pokud není jedna z těchto podmínek splněna, musí Soud zamítnout žalobu v plném rozsahu, aniž by přezkoumával, zda jsou splněny další podmínky.
79
Podle článku 111 jednacího řádu, je-li určitý návrh zjevně nepřípustný nebo zjevně postrádá jakýkoli právní základ, může Soud, aniž by pokračoval v řízení, rozhodnout usnesením obsahujícím odůvodnění. Soud pokládá projednávanou věc na základě písemností ve spise za dostatečně objasněnou a na základě tohoto článku rozhoduje v řízení dále nepokračovat.
80
Je třeba připomenout, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu článku 288 druhého pododstavce ES z důvodu protiprávního jednání jeho orgánů je vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi uváděným jednáním a uplatňovanou škodou (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS, 26/81, Recueil, s. 3057, bod 16; rozsudky Soudu ze dne 11. července 1996, International Procurement Services v. Komise, T-175/94, Recueil, s. II-729, bod 44, a ze dne 16. října 1996, Efisol v. Komise, T-336/94, Recueil, s. II-1343, bod 30).
81
První z požadovaných podmínek, a sice protiprávnost jednání vytýkaného ECB spočívající v porušení sporného patentu, nebyla v projednávané věci prokázána. Tak jak bylo rozhodnuto, musí být totiž porušení patentu určeno příslušnými vnitrostátními orgány. Žalobkyně v tomto ohledu nepředložila žádné důkazy, ale naopak se domáhala toho, aby Soud toto určení provedl sám. Soud přitom může rozhodnout, zda uvedené porušení patentu mohlo vyvolat vznik odpovědnosti Společenství, pouze na základě rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu, které určí porušení patentu ze strany ECB.
82
Za těchto podmínek je nutno konstatovat, že návrh na náhradu škody zjevně postrádá jakýkoli právní základ, a musí být na základě článku 111 jednacího řádu zamítnut.
K nákladům řízení
83
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že ECB požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě uložit žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (první senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba pro porušení patentů se odmítá jako nepřípustná.
2)
Návrh na náhradu škody se zamítá.
3)
Document Security Systems, Inc., ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí rovněž náhrada nákladů Evropské centrální banky.
V Lucemburku dne 5. září 2007.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
J. D. Cooke
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.