62005CJ0255_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑255/05,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. června 2005,
Komise Evropských společenství, zastoupená M. Konstantinidisem, jako zmocněncem, ve spolupráci s F. Louisem a A. Capobiancem, avocats, s adresou pro účely doručování v Lucembursku,
žalobkyně,
proti
Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Fiorillim, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování v Lucembursku,
žalované,
podporované :
Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným T. Harrisem, jako zmocněncem, ve spolupráci s J. Maurici, barrister,
vedlejším účastníkem,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, P. Kūris, J. Makarczyk (zpravodaj), L. Bay Larsen a J.‑C. Bonichot, soudci,
generální advokát: M. Poiares Maduro,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že:
– nepodrobila záměr realizace třetí linky spalovacího zařízení vlastněného ASM Brescia SpA (dále jen „třetí spalovací linka“), které spadá do přílohy 1 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151, dále jen „směrnice 85/337“), ještě před vydáním stavebního povolení řízení o posuzování vlivu na životní prostředí v souladu s články 5 až 10 uvedené směrnice, a
– tím, že s dostatečným předstihem nezpřístupnila veřejnosti na jednom nebo více veřejně přístupných místech žádost o povolení k provozování třetí linky spalovacího zařízení, aby k ní veřejnost mohla vyjádřit své připomínky ještě před rozhodnutím příslušného orgánu, a tím, že nezpřístupnila veřejnosti rozhodnutí o této žádosti ani kopii povolení,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice 85/337/EHS a z čl. 12 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76/ES ze dne 4. prosince 2000 o spalování odpadů (Úř. věst L 332, s. 91; Zvl. vyd. 15/05, s. 353).
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Směrnice 75/442/EHS
2. Článek 1 směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 47; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění rozhodnutí Komise ze dne 24. května 1996 (Úř. věst. L 135, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 159, dále jen „směrnice 75/442“), zní:
„Pro účely této směrnice se
a) ‚odpadem‘ rozumí jakákoli látka nebo předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I, kterých se držitel zbavuje, má v úmyslu se zbavit nebo se od něho požaduje, aby se jich zbavil;
[…]
d) ‚nakládáním s odpady‘ rozumí sběr, přeprava, využití a odstraňování odpadů, včetně dozoru nad těmito činnostmi, a následná péče o místa odstranění;
e) ‚odstraňováním‘ rozumí kterýkoli z postupů uvedených v příloze II A;
f) ‚využitím‘ rozumí kterýkoli z postupů uvedených v příloze II B;
[…]“
3. Podle článku 4 této směrnice:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady se budou odstraňovat bez ohrožení lidského zdraví a bez poškozování životního prostředí, zejména:
– bez ohrožení vod, ovzduší, půdy, rostlin a živočichů,
– bez obtěžování hlukem nebo zápachem,
– bez nepříznivého ovlivňování krajiny nebo míst zvláštního zájmu.
[…]“
4. Podle čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice:
„V zájmu provedení článků 4, 5 a 7 musí každá organizace nebo podnik, který provádí operace uvedené v příloze II A, získat povolení od příslušného orgánu podle článku 6.
[…]“
5. Podle článku 10 téže směrnice:
„Pro účely provádění článku 4 musí každé zařízení nebo podnik, který provádí operace uvedené v příloze II B, obdržet povolení.“
6. Článek 11 odst. 1 směrnice 75/442 stanoví:
„Aniž je dotčena směrnice [...] 78/319/EHS [...], je možno vyjmout z požadavků povolení požadovaných v článku 9 nebo v článku 10:
[…]
b) zařízení nebo podniky provádějící využití odpadů.
Tuto výjimku je možno uplatnit pouze:
– jestliže příslušné orgány přijaly obecná pravidla pro každý typ činnosti, kterými se stanoví druhy a množství odpadů a podmínky, za kterých může být daná činnost vyňata z požadavků povolení,
a
– jestliže druhy nebo množství odpadů a metody odstraňování nebo využití jsou takové, že jsou splněny podmínky požadované v článku 4.“
7. Příloha II A směrnice 75/442, nazvaná „Způsoby odstraňování odpadů“, uvádí seznam způsobů odstraňování, které se používají v praxi. Uvádí se v ní, že v souladu s článkem 4 této směrnice musí být odpady odstraňovány, aniž je ohroženo lidské zdraví a aniž jsou použity postupy či metody poškozující životní prostředí.
8. Příloha II B téže směrnice, nazvaná „Způsoby využití odpadů“, uvádí způsoby využití, které se používají v praxi. Je v ní rovněž uvedeno, že v souladu s článkem 4 téže směrnice musí být odpady využívány, aniž je ohroženo lidské zdraví a aniž jsou použity postupy či metody poškozující životní prostředí.
Směrnice
85/337
9. Článek 1 odst. 2 a 3 směrnice 85/337 zní:
„2. Pro účely této směrnice se rozumí:
‚záměrem‘:
– provádění stavebních prací nebo výstavba jiných zařízení nebo děl,
– jiné zásahy do přírodního prostředí a krajiny včetně těch, které se týkají těžby nerostných surovin;
‚oznamovatelem‘:
žadatel o povolení soukromého záměru nebo orgán veřejné moci, který dá podnět k záměru;
‚povolením‘:
rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru.
3. Příslušný orgán nebo orgány jsou ty, které členské státy určí jako odpovědné za provádění úkolů vyplývajících z této směrnice.“
10. Podle čl. 2 odst. 1 a 2 a odst. 3 prvního pododstavce téže směrnice:
„1. Členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění, aby před vydáním povolení podléhaly záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, požadavku získat povolení a posouzení z hlediska jejich vlivů. Tyto záměry jsou vymezeny v článku 4.
2. Posuzování vlivů na životní prostředí může být zahrnuto do povolovacích řízení již existujících v členských státech, nebo pokud taková řízení neexistují, do jiných řízení nebo do řízení, která mají být zavedena pro dosažení souladu s cíli této směrnice.
[…]
3. Aniž je dotčen článek 7, mohou členské státy ve výjimečných případech vyjmout určitý záměr zcela nebo zčásti z působnosti ustanovení stanovených touto směrnicí.“
11. Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
„Posuzování vlivů na životní prostředí vhodným způsobem určí, popíše a posoudí v každém jednotlivém případě a v souladu s články 4 až 11 přímé a nepřímé vlivy záměru na tyto faktory:
– člověka, faunu a flóru,
– půdu, vodu, ovzduší, podnebí a krajinu,
– hmotný majetek a kulturní dědictví,
– vzájemné působení mezi faktory uvedenými v první, druhé a třetí odrážce.“
12. Článek 4 odst. 1 téže směrnice stanoví:
„S výhradou čl. 2 odst. 3 podléhají záměry uvedené v příloze I posouzení v souladu s články 5 až 10.“
13. V bodě 10 přílohy I směrnice 85/337 jsou uvedena zařízení ke zneškodňování [odstraňování] nikoliv nebezpečného odpadu spalováním nebo chemickým zpracováním, ve smyslu přílohy II A bodu D 9 směrnice 75/442, o kapacitě přesahující 100 tun denně.
Směrnice 2000/76
14. Podle čl. 3 bodu 12 směrnice 2000/76 se pro její účely rozumí:
„ ‚povolením‘ […] písemné rozhodnutí (nebo několik písemných rozhodnutí) vydané příslušným orgánem, jímž se povoluje provoz zařízení za jistých podmínek, které zaručují, že zařízení splňuje všechny požadavky této směrnice. Povolení se může týkat jednoho nebo více zařízení nebo částí zařízení provozovaných v téže lokalitě týmž provozovatelem.“
15. Článek 4 odst. 1 této směrnice zní:
„Aniž je dotčen článek 11 směrnice 75/442/EHS nebo článek 3 směrnice 91/689/EHS, žádné spalovací nebo spoluspalovací zařízení nesmí být provozováno bez povolení k této činnosti.“
16. Článek 12 odst. 1 směrnice 2000/76, který upravuje přístup k informacím a účast veřejnosti, zní:
„Aniž je dotčena směrnice Rady 90/313/EHS a směrnice 96/61/ES, musí být žádosti o nová povolení pro spalovací a spoluspalovací zařízení zpřístupněny veřejnosti na jednom nebo více místech, k nimž má veřejnost přístup, např. úřadovny místních úřadů, a to na přiměřenou dobu, která umožní veřejnosti vznášet k žádostem připomínky před tím, než příslušný orgán vydá rozhodnutí. Toto rozhodnutí, včetně alespoň kopie povolení a všech jeho dalších doplňků a změn, musí být rovněž zpřístupněny veřejnosti.“
Vnitrostátní právní úprava
17. Článek 6 zákona č. 349 ze dne 8. července 1986, kterým se zřizuje ministerstvo životního prostředí (GURI č. 59 ze dne 15. července 1986), provedl do italského práva směrnici 85/337. Následně článek 40 zákona č. 146 ze dne 22. února 1994, obsahujícího ustanovení v oblasti posuzování vlivu na životní prostředí (běžný dodatek ke GURI č. 52 ze dne 4. března 1994, dále jen „zákon č. 146/1994“), pověřil italskou vládu, aby výslovným orientačním a koordinačním aktem vymezila podmínky, kritéria a technické normy pro účely řízení o posuzování vlivů na životní prostředí u záměrů spadajících pod přílohu II uvedené směrnice.
18. Článek 1 odst. 3 nařízení prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996, nazvaného „Orientační a koordinační akt, kterým se provádí čl. 40 odst. 1 zákona č. 146 ze dne 22. dubna 1994 týkajícího se ustanovení o posuzování vlivů na životní prostředí“ (GURI č. 210, s. 28, dále jen „DPR“), upřesňuje:
„Na záměry uvedené v příloze A se vztahuje řízení o posuzování vlivů na životní prostředí.“
19.
Článek 3 odst. 1 nařízení předsedy vlády ze dne 3. září 1999, nazvaného „Orientační a koordinační akt, kterým se mění a doplňuje dřívější orientační a koordinační akt, kterým se provádí čl. 40 odst. 1 zákona č. 146 ze dne 22. února 1994 týkajícího se ustanovení o posuzování vlivů na životní prostředí“ (GURI č. 302, ze dne 27. prosince 1999, s. 17, dále jen „DPCM“), kterým bylo změněno původní znění přílohy A k DPR, zní:
„V příloze A k DPR ze dne 12. dubna 1996 se body i), l) […] nahrazují následujícími body:
i) Zařízení ke zneškodňování [odstraňování] a využití nebezpečného odpadu způsoby uvedenými v příloze B a v příloze C, bodech R 1 až R 9 legislativního nařízení č. 22 ze dne 5. února 1997 [dále jen „legislativní nařízení č. 22/1997“], s vyloučením zařízení k využití odpadu, na která se vztahují zjednodušená řízení uvedená v článcích 31 a 33 téhož legislativního nařízení [...].
l) Zařízení ke zneškodňování [odstraňování] a využití nikoliv nebezpečného odpadu o kapacitě přesahující 100 tun denně spalováním nebo zpracováním uvedeným v příloze B, bodech D 2 a D 8 až D 11, jakož i v příloze C, bodech R 1 až R 9 [legislativního nařízení], s vyloučením zařízení k využití odpadu, na která se vztahují zjednodušená řízení uvedená v článcích 31 a 33 téhož legislativního nařízení [...].“
20. Za účelem provedení článku 11 směrnice 75/442 byla přijata ustanovení legislativního nařízení, která popisují vlastnosti odpadů a činnosti, které mohou podléhat zjednodušenému řízení.
21. Konkrétně z čl. 33 odst.1 legislativního nařízení vyplývá, že jsou-li dodrženy určité technické normy, činnosti spočívající ve využívání odpadů mohou být vykonávány po uplynutí lhůty 90 dnů, která začíná běžet od oznámení zahájení této činnosti místně příslušné provincii.
22. Článek 33 odst. 2 uvedeného nařízení upřesňuje obsah technických norem jak u nebezpečných odpadů, tak u odpadů, které nebezpečné nejsou.
23. Podle čl. 33 odst. 3 legislativního nařízení provincie zapíše do zvláštního rejstříku podniky, které jí oznámí zahájení činnosti, a ve lhůtě stanovené v odstavci 1 z úřední povinnosti ověří, že jsou splněny stanovené podmínky.
24. Konečně, z čl. 33 odst. 4 legislativního nařízení vyplývá, že jakmile provincie zjistí, že technické normy a podmínky stanovené v odstavci 1 nebyly dodrženy, vydá odůvodněné rozhodnutí, jímž zakáže zahájení činnosti nebo její pokračování, ledaže se dotčený subjekt podřídí platné právní úpravě ve lhůtě, kterou správní orgány předem stanoví.
Postup před zahájením soudního řízení
25. Dopisem ze dne 28. dubna 2003 Komise požádala Italskou republiku o informace týkající se zejména použití řízení, která jsou upravena směrnicemi 85/337 a 2000/76, na třetí linku spalovacího zařízení.
26. Tento členský stát jednak uvedl, že záměr třetí linky spalovacího zařízení byl vyloučen z řízení o posuzování vlivu na životní prostředí, neboť se na něj vztahuje výjimka podle přílohy A bodu l) DPR, ve znění DPCM, a jednak, že učinila několikeré uveřejnění a přijala opatření k zajištění konzultace veřejnosti v souladu s článkem 12 směrnice 2000/76.
27. Komise považovala tyto informace poskytnuté Italskou republikou za nedostatečné, a proto výzvou zaslanou dopisem ze dne 19. prosince 2003 zahájila postup před zahájením soudního řízení.
28. Dopisem ze dne 8. června 2004 příslušné italské orgány sdělily, že provozovatel třetí linky spalovacího zařazení je ochoten podrobit tuto linku, jejíž uvedení do provozu bylo povoleno v prosinci roku 2003, posouzení dopadů na životní prostředí.
29. Komise poté v odůvodněném stanovisku ze dne 9. července 2004 vyzvala Italskou republiku k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby dostála svým povinnostem vyplývajícím zejména ze směrnice 85/377 ve lhůtě dvou měsíců od doručení uvedeného stanoviska.
30. V dopise ze dne 31. ledna 2005 Italská republika potvrdila, že provozovatel třetí linky spalovacího zařízení podal formální žádost o posouzení dopadů na životní prostředí, která byla zveřejněna dne 11. prosince 2004. Poté dopisem ze dne 3. května 2005 předložila dokumenty o vývoji probíhajícího řízení o posuzování vlivů na životní prostředí a uvedla, že se toto chýlí ke konci.
31. Vzhledem k tomu, že Komise považovala postoj, který italská vláda ve výše uvedeném dopise zaujala, za neuspokojivý, podala na základě článku 226 ES druhého pododstavce tuto žalobu.
K žalobě
K přípustnosti
Argumentace účastníků řízení
32. Italská republika uplatňuje, že žaloba Komise je nepřípustná z důvodu, že Komise nemá na podání žaloby legitimní zájem. Komise podle ní totiž nemá zájem na tom, aby vyžadovala splnění povinnost, která již byla splněna. S ohledem na kladné posouzení slučitelnosti třetí linky spalovacího zařízení se životním prostředím, které podle ní vyplývá z nařízení ministrů ze dne 3. června 2005, které bylo přijato v řízení o posouzení vlivů na životní prostředí zahájeném za podmínek uvedených v bodě 30 tohoto rozsudku, zpoždění, ke kterému došlo při vyhotovení studie o dopadech na životní prostředí, nezpůsobila žádnou újmu na životním prostředí. Podle ní vznikla pouze formálně protiprávní situace související s neexistencí studie o dopadech na životní prostředí, která byla již odstraněna.
33. Italská republika dodává, že Komise vyžaduje dodržování nelogických povinností, čímž se dopustila překročení pravomoci, neboť tak jedná v rozporu se zásadou řádné správy a zásadou proporcionality.
34. Komise poukazuje na to, že její přímý, zvláštní a konkrétní zájem je v projednávaném sporu zachován. V tomto ohledu, pokud jde o zájem na soudní žalobě z důvodu porušení směrnice 85/377, Komise uplatňuje, že skutečnost, že příslušné orgány provedly posouzení vlivů na životní prostředí třetí linky spalovacího zařízení je bezvýznamná, protože toto posouzení neodpovídá uvedené směrnici, neboť záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, musí být podrobeny řízení o žádosti o povolení a posouzení z hlediska jejich vlivů ještě před vydáním povolení.
35. Podle Komise samotná vůle provozovatele třetí linky spalovacího zařízení požádat o posouzení dopadů tohoto zařízení na životní prostředí, když toto zařízení již bylo zhotoveno a uvedeno do provozu, je v důsledku toho nerozhodná, jelikož žádost o posouzení dopadů byla podána až 7. prosince 2004 a k posouzení bylo přikročeno až po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.
36. Mimoto Komise poukazuje na to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že Komise nemusí v rámci výkonu svých pravomocí, které jí svěřuje článek 226 ES, prokazovat existenci zvláštního zájmu .
Závěry Soudního dvora
37. Podle ustálené judikatury Komise nemusí v rámci pravomocí, které jí svěřuje článek 226 ES, prokazovat zájem na podání žaloby. Komise má totiž za úkol dbát i bez návrhu a v obecném zájmu na uplatňování práva Společenství členskými státy a zajistit, že bude určena existence eventuálních nesplnění povinností, které z něj vyplývají (viz rozsudky ze dne 1. února 2001, Komise v. Francie, C‑333/99, Recueil, s. I‑1025, bod 23; ze dne 2. června 2005, Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, body 14 a 15, jakož i uvedená judikatura, a ze dne 8. prosince 2005, Komise v. Lucembursko, C‑33/04, Sb. rozh. s. I‑10629, bod 65).
38. Mimoto je na Komisi, aby posoudila vhodnost podání žaloby proti členskému státu, určila ustanovení, které porušil, a zvolila okamžik, kdy vůči němu zahájí řízení o nesplnění povinnosti, přičemž úvahy, které určují tuto volbu, nemohou ovlivnit přípustnost žaloby (viz rozsudek ze dne 18. června 1998, Komise v. Itálie, C‑35/96, Recueil, s. I‑3851, bod 27, a výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 66).
39. V tomto ohledu, je Soudní dvůr povinen přezkoumat, zda vytýkané nesplnění povinností existuje, či nikoliv, aniž by mu příslušelo vyjádřit se k výkonu posuzovací pravomoci Komisí (viz zejména rozsudek ze dne 13. června 2002, Komise v. Španělsko, C‑474/99, Recueil, s. I‑5293, bod 25, a výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 67).
40. V každém případě, i za předpokladu, že by následné provedení posouzení vlivů třetí linky spalovacího zařízení na životní prostředí mohlo ukončit sporné neplnění povinnosti, je třeba poukázat na to, že takovéto posouzení nebylo zahájeno při uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, což je datum, k němuž se zjišťuje situace členského státu pro účely posouzení existence nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudek ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod 32).
41. Z výše zvedených úvah vyplývá, že námitka nepřípustnosti, která vychází z toho, že Komise nemá legitimní zájem na podání žaloby, musí být zamítnuta.
K věci samé
42. Na podporu své žaloby Komise uvádí dva důvody.
K prvnímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice 85/337
– Argumentace účastníků řízení
43. Podle Komise se na třetí linku spalovacího zařízení, která byla klasifikována jako zařízení provádějící využití odpadů ve smyslu přílohy II B směrnice 75/442, o kapacitě vyšší než 100 tun denně, vztahuje příloha I odst. 10 směrnice 85/337, a měla tedy být před svým povolením a výstavbou podrobena řízení o posuzování vlivů na životní prostředí. Komise poukazuje na to, že záměr nebyl předmětem posouzení vlivů na životní prostředí z důvodu, že samotné italské právní předpisy nestanoví, že tomuto posouzení mají podléhat zařízení určená k využití odpadů, na která se použijí zjednodušená řízení.
44. Komise dodává, že DPCM porušuje povinnosti vyplývající ze směrnice 85/377, neboť vyjímá z řízení o posuzování vlivů na životní prostředí veškerá zařízení využívající odpady, která získala povolení ve zjednodušeném řízení.
45. Italská republika neuznává, že došlo k vytýkanému nesplnění povinnosti, a uvádí na svoji obhajobu argumenty, které uplatnila ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Komise v. Itálie (C‑486/04, Sb. rozh. s. I‑11025).
46. Především uplatňuje, že vzhledem k tomu, že třetí linka spalovacího zařízení využívá odpady a že se na ni uplatní zjednodušená řízení zavedená články 31 a 33 legislativního nařízení, které byly přijaty za účelem provedení článku 11 směrnice 74/442, nevztahuje se na ni řízení o posuzování vlivů na životní prostředí. Italská republika jednak nachází spojitost mezi směrnicí 85/337 a směrnicí 75/442, pokud jde o technické pojmy použité pro oblast odpadů, a jednak odkazuje na samotná znění přílohy I bodu 10 a přílohy II bodu 11 písm. b) směrnice 85/337, ve kterých se vyskytuje pouze pojem „zneškodňování [odstraňování] odpadů“, z čehož vyvozuje, že posledně uvedená směrnice vylučuje ze své působnosti zařízení, která odpady využívají.
47. Italská republika rovněž tvrdí, že novelizace směrnice 75/442 směrnicí 91/156 měla za cíl zavést společné pojmosloví a harmonizovanou definici odpadů, což má umožnit sblížení jednotlivých předpisů, které jak na vnitrostátní úrovni, tak na úrovni Společenství upravují oblast odpadů. Z toho podle ní vyplývá, že když směrnice 97/11 používá pojem „odpady“, pak výrazy a definice, které používá, jsou nutně převzaty z předpisů pro toto odvětví, tj. směrnice 91/156.
48. Tento členský stát dodává, že pokud emise při využívání odpadů nepřekračují limity povolené právní úpravou Společenství, není nezbytné provádět řízení o posuzování vlivů na životní prostředí, neboť samotné využívání odpadů má za cíl ochranu životního prostředí.
49. Ve spisu vedlejšího účastníka ze dne 7. dubna 2006 Spojené království Velké Británie a Severního Irska podporuje návrhová žádání Italské republiky v prvním žalobním důvodu.
– Závěry Soudního dvora
50. Úvodem je třeba připomenout, že výše uvedeným rozsudkem ze dne 23. listopadu 2006, Komise v. Itálie, Soudní dvůr určil, že Italská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1, 2 a 3 směrnice 85/337, tím, že přijala čl. 3 odst. 1 DPCM, který umožňuje vyloučit záměry určené k využití nebezpečného odpadu a nikoliv nebezpečného odpadu o kapacitě přesahující 100 tun denně spadající pod přílohu I této směrnice, které jsou předmětem zjednodušeného řízení ve smyslu článku 11 směrnice 75/442, z řízení o posuzování vlivů na životní prostředí stanoveného v uvedených čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1.
51. Nesplnění povinnosti vytýkané Komisi v rámci tohoto žalobního důvodu je pouhým důsledkem použití vnitrostátní právní úpravy, u níž, jak bylo vyloženo v předcházejícím bodě, byl již určen rozpor s právem Společenství, na konkrétní případ.
52. Výsledkem uplatnění této právní úpravy, která vylučuje použití řízení o posuzování vlivů na životní prostředí na zařízení určená k využití odpadů podléhající zjednodušeným řízením podle článků 31 a 33 legislativního nařízení, bylo totiž osvobození třetí linky spalovacího zařízení od povinnosti posouzení jejích dopadů na životní prostředí, přestože tato linka spadá do kategorie zařízení k zneškodňování [odstraňování] nikoliv nebezpečného odpadu spalováním nebo chemickým zpracováním o kapacitě přesahující 100 tun denně uvedené v příloze I bodu 10 směrnice 85/337. Třetí linka spalovacího zařízení měla být jako taková podrobena řízení o posouzení svých vlivů na životní prostředí před tím, než byla povolena, jelikož záměry, které spadají pod tuto přílohu I, podléhají systematickému posuzování podle čl. 2 odst. 1, čl. 4 odst. 1 a článků 5 až 10 uvedené směrnice (viz výše uvedený rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Komise v. Itálie, bod 45) .
53. Vzhledem k výše uvedenému je třeba dospět k závěru, že Italská republika tím, že nepodrobila záměr realizace třetí linky spalovacího zařízení ještě před vydáním stavebního povolení řízení o posuzování vlivu na životní prostředí v souladu s články 5 až 10 směrnice 85/337, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice.
K druhému žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 12 odst. 1 směrnice 2000/76
– Argumentace účastníků řízení
54. Komise vytýká Italské republice, že neuveřejnila žádost o povolení provozovat třetí linku spalovacího zařízení ani příslušné rozhodnutí o povolení, čímž byl porušen článek 12 směrnice 2000/76.
55. Tento členský stát v průběhu postupu před zahájením soudního řízení uplatňoval, že článek 12 se na daný případ nevztahuje, neboť u uvedené třetí linky nebyla podána žádná žádost o povolení k provozu. Uvedení této linky do provozu bylo oznámeno dne 24. července 2003 v souladu s postupem upraveným legislativním nařízením.
– Závěry Soudního dvora
56. Z čl. 33 odst. 1 legislativního nařízení vyplývá, že činnosti spočívající ve využívání odpadů mohou být vykonávány po uplynutí lhůty 90 dnů, která začíná běžet od oznámení zahájení této činnosti místně příslušné provincii. V souladu s odstavcem 3 téhož článku dotčené orgány provincie z úřední povinnosti ověří, že jsou splněny podmínky stanovené pro využívání odpadů.
57. V projednávané věci bylo u třetí linky spalovacího zařízení v rámci zjednodušeného řízení zavedeného legislativním nařízením dne 24. července 2003 oznámeno zahájení jejího provozu. Po tomto oznámení následovala dvě rozhodnutí příslušných orgánů provincie – zákaz zahájení činnosti ze dne 21. října 2003 a poté povolení ze dne 19. prosince 2003.
58. Ze čl. 12 odst. 1 směrnice 2000/76 mimo jiné vyplývá, že žádosti o nová povolení musí být s dostatečným předstihem zpřístupněny veřejnosti na veřejně přístupných místech, aby bylo veřejnosti umožněno vznášet připomínky před tím, než příslušný orgán vydá rozhodnutí. Toto rozhodnutí, včetně alespoň kopie povolení a všech jeho dalších doplňků a změn, musí být rovněž zpřístupněny veřejnosti.
59. Cílem tohoto ustanovení je, jak vyplývá zejména z třicátého prvního bodu odůvodnění směrnice 2000/76, zajistit průhlednost procesu tím, že veřejnosti bude umožněno zapojit se do procesu rozhodování o žádostech o povolení.
60. Proto je třeba mít za to, že pojem žádost o nové povolení musí být vykládán tak, aby plně odpovídal cíli sledovanému čl. 12 odst. 1 směrnice 2000/76. Z toho důvodu tento pojem musí být chápan široce tak, že zahrnuje jakýkoli postup, který lze považovat za řízení o udělení povolení nebo oprávnění.
61. Oznámení o zahájení činnosti, o kterém se hovoří v bodě 56 tohoto rozsudku, které bylo učiněno u třetí linky spalovacího zařízení, musí být vzhledem k jeho znakům a konkrétně k úloze svěřené orgánům provincie považováno za žádost o nové povolení ve smyslu směrnice 2000/76.
62. Uvedené oznámení mělo být jako takové zpřístupněno veřejnosti na jednom nebo více veřejně přístupných místech ve lhůtě, která by veřejnosti umožnila vyjádřit připomínky určené příslušným orgánům provincie před uplynutím lhůty 90 dnů, kterou mají tyto orgány k tomu, aby ověřily, že jsou splněny právem stanovené podmínky pro využívání. Přičemž je nesporné, že v rozporu s čl. 12 odst. 1 směrnice 2000/76 předmětné oznámení nebylo nijak uveřejněno.
63. Navíc jednotlivá rozhodnutí přijatá dotyčnou provincií ohledně třetí linky spalovacího zařízení, a sice zákaz zahájení činnosti a povolení uvedené v bodě 57 tohoto rozsudku, rovněž nebyly, v rozporu s ustanoveními téhož článku, dány k dispozici veřejnosti.
64. Vzhledem k výše uvedenému je třeba dospět závěru, že Italská republika tím, že s dostatečným předstihem nezpřístupnila veřejnosti na jednom nebo více veřejně přístupných místech oznámení o zahájení provozu třetí linky spalovacího zařízení, aby veřejnost mohla vyjádřit své připomínky ještě před rozhodnutím příslušného orgánu, a tím, že nezpřístupnila veřejnosti rozhodnutí o tomto oznámení spolu s kopií povolení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 12 odst. 1 směrnice 2000/76.
K nákladům řízení
65. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská republika neměla ve věci úspěch, je namístě uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.
66. V souladu s čl. 69 odst. 4 téhož nařízení Spojené království ponese vlastní náklady řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1) Italská republika tím, že nepodrobila záměr realizace „třetí linky“ spalovacího zařízení patřícího společnosti ASM Brescia SpA ještě před vydáním stavebního povolení řízení o posuzování vlivu na životní prostředí v souladu s články 5 až 10 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice.
2) Italská republika tím, že s dostatečným předstihem nezpřístupnila veřejnosti na jednom nebo více veřejně přístupných místech oznámení o zahájení provozu „třetí linky“ uvedeného spalovacího zařízení, aby veřejnost mohla vyjádřit své připomínky ještě před rozhodnutím příslušného orgánu, a tím, že nezpřístupnila veřejnosti rozhodnutí o tomto oznámení spolu s kopií povolení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 12 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76/ES ze dne 4. prosince 2000 o spalování odpadů.
3) Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
4) Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.