62009CJ0410_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑410/09,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sąd Najwyższy (Polsko) ze dne 28. října 2009, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení
Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
proti
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
za přítomnosti:
Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, A. Ó Caoimh a P. Lindh (zpravodajka), soudci,
generální advokát: P. Cruz Villalón,
vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. listopadu 2010,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. M. Korczem a S. Dudzikem, radcy prawni,
– za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej M. Kołtońskim a D. Pawłowskou, radcy prawni,
– za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
– za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
– za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem,
– za Evropskou komisi G. Braunem a K. Mojzesowicz, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 58 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33, dále jen „akt o přistoupení z roku 2003“).
2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (dále jen „PTC“) a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (předseda Úřadu pro elektronické komunikace, dále jen „Prezes“) ve věci určitých regulačních povinností, které společnosti PTC uložil Prezes.
Právní rámec
Akt o přistoupení z roku 2003
3. Článek 2 aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví:
„Ode dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány Společenství a Evropskou centrální bankou přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.“
4. Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví:
„Znění aktů přijatých orgány a Evropskou centrální bankou před přistoupením, jež byla vypracována Radou nebo Komisí nebo Evropskou centrální bankou v jazyce českém, estonském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, polském, slovenském a slovinském, jsou ode dne přistoupení platná za stejných podmínek jako znění vypracovaná ve stávajících jedenácti jazycích. Zveřejní se v Úředním věstníku Evropské unie, pokud byla takto zveřejněna znění ve stávajících jazycích.“
Nařízení č. 1
5. Podle článku 1 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958, 17, s. 385; Zvl. vyd. 01/01, s. 3), ve znění aktu o přistoupení z roku 2003, jsou úředními jazyky Unie:
„angličtina, čeština, dánština, estonština, finština, francouzština, italština, litevština, lotyština, maďarština, maltština, němčina, nizozemština, polština, portugalština, řečtina, slovenština, slovinština, španělština a švédština.“
6. Článek 4 tohoto nařízení stanoví:
„Nařízení a jiné texty obecného dosahu se sepisují ve dvaceti úředních jazycích.“
7. Článek 5 uvedeného nařízení uvádí:
„ Úřední věstník Evropské unie
vychází ve dvaceti úředních jazycích.“
8. Článek 8 téhož nařízení stanoví:
„V případě členských států, které mají více úředních jazyků, se používání jazyků stanoví na žádost dotyčného státu podle obecných pravidel vyplývajících z právních předpisů tohoto státu.“
Směrnice 2002/21/ES
9. Článek 1 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349) zní takto:
„Tato směrnice vytváří harmonizovaný rámec pro regulaci sítí a služeb elektronických komunikací, přiřazených zařízení a doplňkových služeb. Stanoví úkoly vnitrostátních regulačních orgánů a zavádí soubor postupů s cílem zajistit harmonizované uplatňování předpisového rámce v celé [Unii].“
10. Článek 15 směrnice 2002/21, který se týká postupu pro vymezení trhu, ve svých odstavcích 1 až 3 stanoví:
„1. Po veřejné konzultaci a po konzultaci s vnitrostátními regulačními orgány přijme Komise doporučení o relevantních trzích produktů a služeb (dále jen ‚doporučení‘). Doporučení vymezí v souladu s přílohou I této směrnice ty trhy produktů a služeb v rámci odvětví elektronických komunikací, jejichž vlastnosti mohou opravňovat k uložení regulačních povinností stanovených zvláštními směrnicemi, aniž jsou dotčeny trhy, které lze vymezit v určitých případech podle práva hospodářské soutěže. Komise vymezí trhy v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže.
Komise doporučení pravidelně přezkoumává.
2. Komise nejpozději ke dni vstupu této směrnice v platnost zveřejní pokyny pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly (dále jen ‚pokyny‘), které musí být v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže.
3. Vnitrostátní regulační orgány vymezí relevantní trhy podle situace v konkrétním členském státě, zejména relevantní zeměpisné trhy na svém území, v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže, přičemž v co nejvyšší míře zohlední doporučení a pokyny. Před vymezením trhů, které se liší od trhů, které jsou vymezeny v doporučení, použijí vnitrostátní regulační orgány postupy uvedené v článcích 6 a 7.“
11. Článek 16 směrnice 2002/21, nadepsaný „Postup pro analýzu trhu“, ve svých odstavcích 1 až 5 stanoví:
„1. Co nejdříve po přijetí doporučení nebo po jeho případné aktualizaci provedou vnitrostátní regulační orgány analýzu relevantních trhů, přičemž v co nejvyšší míře zohlední pokyny. Členské státy zajistí, aby tato analýza byla provedena popřípadě ve spolu práci s vnitrostátními orgány na ochranu hospodářské soutěže.
2. Pokud je podle článků 16, 17, 18 nebo 19 směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) nebo podle článků 7 nebo 8 směrnice 2002/19/ES (přístupová směrnice) od vnitrostátních regulačních orgánů [dále jen ‚VRO‘] požadováno rozhodnutí, zda uložit, zachovat, změnit nebo zrušit povinnosti pro podniky, rozhodnou na základě vlastní analýzy trhu podle odstavce 1 tohoto článku, zda je relevantní trh účinně konkurenční.
3. Pokud [VRO] dospěje k závěru, že je trh účinně konkurenční, neuloží nebo nezachová žádné zvláštní regulační povinnosti uvedené v odstavci 2 tohoto článku. V případech, kdy zvláštní regulační povinnosti pro odvětví již existují, orgán takové povinnosti ukládané podnikům na relevantním trhu zruší. Strany dotčené zrušením těchto povinností o tom musí být v přiměřené lhůtě předem vyrozuměny.
4. Pokud [VRO] zjistí, že relevantní trh není účinně konkurenční, určí podle článku 14 podniky s významnou tržní silou na daném trhu a uloží takovým podnikům vhodné zvláštní regulační povinnosti uvedené v odstavci 2 tohoto článku, nebo zachová či změní takové povinnosti, pokud již existují.
5. V případě nadnárodních trhů, které jsou stanoveny v rozhodnutí uvedeném v čl. 15 odst. 4, provedou dotyčné [VRO] společně analýzu trhu, přičemž v nejvyšší míře zohlední pokyny a rozhodnou společným postupem o uložení, zachování, změně nebo zrušení regulačních povinností uvedených v odstavci 2 tohoto článku.“
12. Podle čl. 15 odst. 2 směrnice 2002/21 přijala Komise pokyny pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly podle předpisového rámce pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. 2002, C 165, s. 6, dále jen „pokyny z roku 2002“).
Spor v původním řízení a předběžná otázka
13. PTC je jedním z hlavních telekomunikačních operátorů v Polsku.
14. Dne 17. července 2006 měl Prezes za to, že PTC má významnou tržní sílu na trhu služeb ukončení volání a rozhodl se uložit tomuto podniku určité regulační povinnosti.
15. Žaloba PTC podaná proti tomuto rozhodnutí Prezes byla zamítnuta soudem prvního stupně a odvolacím soudem. V rámci kasačního opravného prostředku podaného předkládajícímu soudu PTC tvrdí, že pokyny z roku 2002, na nichž je založeno uvedené rozhodnutí, nelze vůči ní uplatňovat, jelikož nebyly vyhlášeny v polském jazyce v Úředním věstníku Evropské unie.
16. Sąd Najwyższy má pochybnosti ohledně důsledků, které je třeba vyvodit z tohoto nevyhlášení.
17. Tento soud připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 brání tomu, aby povinnosti obsažené v právní úpravě Společenství, která nebyla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce nového členského státu, ačkoliv je tento jazyk
jedním z úředních jazyků Evropské unie, mohly být uloženy jednotlivcům v tomto státě, a to i když se tyto osoby mohly seznámit s touto právní úpravou jinými způsoby (rozsudky ze dne 11. prosince 2007, Skoma-Lux, C‑161/06, Sb. rozh. s. I‑10841, body 57 až 59, a ze dne 4. června 2009, Balbiino, C‑560/07, Sb. rozh. s. I‑4447, bod 30).
18. Tato judikatura vede předkládající soud k závěru, že polské telekomunikační podniky se nacházejí v méně příznivé situaci, než je situace podniků usazených v jiných členských státech než Polské republice, které se mohou seznámit s pokyny v úředním jazyce těchto států.
19. Předkládající soud si klade otázku, zda se slovní spojení „povinnosti obsažené v právní úpravě Společenství“, použité v bodě 51 výše uvedeného rozsudku Skoma-Lux, vztahuje výlučně na nařízení a rozhodnutí, která svou povahou zakládají povinnosti vůči jednotlivcům, nebo se vztahuje i na jiné akty orgánů Unie, které mají dopad na práva nebo povinnosti jednotlivců, jež jsou upraveny ustanoveními vnitrostátního práva, která provádějí směrnice Společenství. V tomto ohledu uvádí, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 10. března 2009, Heinrich (C‑345/06, Sb. rozh. s. I‑1659) patrně vyložil pojem „právní úprava Společenství“, který může zahrnovat všechny akty orgánů Unie, extenzivně. Zdůrazňuje také, že z rozsudku ze dne 21. června 2007, ROM-projecten (C‑158/06, Sb. rozh. s. I‑5103) patrně vyplývá, že vyhlášeny musí být nejen právní akty Unie ukládající povinnosti jednotlivcům, ale že k tomu, aby takové vyhlášení bylo vyžadováno, stačí, aby akt ukládal členskému státu učinit konkrétní krok ve vztahu k jednotlivcům.
20. Předkládající soud uvádí, že pokyny z roku 2002 vzbuzují právně legitimní očekávání u osob, jejichž situace spadá do jejich působnosti. Dále podle tohoto soudu vyplývá přijetí těchto pokynů Komisí přímo z povinnosti stanovené v čl. 15 odst. 2 směrnice 2002/21. Předkládající soud uvádí, že čl. 15 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 této směrnice stanovují, že VRO musí „v co nejvyšší míře zohlednit“ pokyny jak při vymezení relevantních trhů, tak při jejich analýze.
21. Za těchto podmínek se Sąd Najwyższy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku:
„Umožňuje článek 58 [aktu o přistoupení z roku 2002] uplatňovat vůči jednotlivcům usazeným v členském státě [pokyny z roku 2002]), které měl [VRO] podle čl. 16 odst. 1 [směrnice 2002/21]) v co nejvyšší míře zohlednit při analýze relevantních trhů, jestliže tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie
v jazyce tohoto členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Evropské unie?“
K předběžné otázce
22. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby VRO mohl odkazovat na pokyny z roku 2002 v rozhodnutí, v němž tento orgán ukládá určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací, neboť tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotyčného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.
23. Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že podle základní zásady právního řádu Unie nemůže být právní akt vydaný orgány veřejné moci uplatňován vůči jednotlivcům před tím, než se s ním mohou seznámit (rozsudek ze dne 25. ledna 1979, Racke, 98/78, Recueil, s. 69, bod 15).
24. Kromě toho z článku 2 aktu o přistoupení z roku 2003 vyplývá, že se akty přijaté orgány přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech ode dne přistoupení. Jejich uplatnitelnost vůči fyzickým a právnickým osobám v těchto státech však podléhá obecným podmínkám provádění práva Unie v členských státech, jak jsou stanoveny původními smlouvami, a v případě nových členských států samotným aktem o přistoupení z roku 2003 (výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod 32).
25. Co se týče nařízení Rady a Komise, jakož i směrnic těchto orgánů, které jsou určeny všem členským státům, z ustanovení čl. 254 odst. 2 ES vyplývá, že akty mohou mít právní účinky pouze tehdy, pokud byly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod 33).
26. Uvedené akty rovněž nelze uplatňovat vůči fyzickým a právnickým osobám v členském státě před tím, než měly tyto osoby možnost se s nimi seznámit prostřednictvím řádného vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie (výše uvedené rozsudky Racke, bod 15, a Skoma-Lux, bod 37).
27. Tyto zásady je se stejnými důsledky třeba dodržovat i tehdy, jestliže právní úprava Unie ukládá členským státům přijmout k jejich provedení opatření ukládající povinnosti jednotlivcům. Proto musejí být vnitrostátní opatření, která v rámci provádění právní úpravy Unie ukládají povinnosti jednotlivcům, vyhlášena, aby se s nimi tito jednotlivci mohli seznámit (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 20. června 2002, Mulligan a další, C‑313/99, Recueil, s. I‑5719, body 51 a 52). V takové situaci musí mít dotčené osoby rovněž možnost se obeznámit se zdrojem vnitrostátních opatření, kterými jsou jim ukládány povinnosti. Musí být tedy nejen vyhlášena dotčená vnitrostátní právní úprava, ale rovněž vyhlášen právní akt Unie zavazující členské státy přijmout opatření ukládající povinnosti jednotlivcům (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Heinrich, body 45 až 47).
28. Kromě toho z ustanovení článku 58 aktu o přistoupení z roku 2003 ve spojení s články 4, 5 a 8 nařízení č. 1 vyplývá, že v případě členského státu, jehož jazyk je jedním z úředních jazyků Unie, je třeba řádné vyhlášení nařízení Unie chápat jako vyhlášení tohoto aktu v uvedeném jazyce v Úředním věstníku Evropské unie (výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod 34).
29. Soudní dvůr tak rozhodl, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 brání tomu, aby povinnosti obsažené v právní úpravě Unie, která nebyla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie
v jazyce nového členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie, mohly být uloženy jednotlivcům v tomto státě, a to i když se tyto osoby mohly seznámit s touto právní úpravou jinými způsoby (výše uvedené rozsudky Skoma-Lux, bod 51, a Balbiino, bod 30).
30. Ve světle judikatury připomenuté v bodech 23 až 29 tohoto rozsudku, která vychází ze zásad právní jistoty a zákazu diskriminace, je třeba ověřit, zda obsah pokynů z roku 2002 ukládá povinnosti jednotlivcům. Pokud by tomu tak bylo, nebylo by možné tyto pokyny z důvodu jejich nevyhlášení v polském jazyce v Úředním věstníku Evropské unie vůči jednotlivcům v Polsku uplatnit.
31. Články 15 a 16 směrnice 2002/21, které jsou výslovně určeny VRO, představují právní základ, z nějž vycházejí pokyny z roku 2002. Tyto pokyny slouží k orientaci VRO při vymezení a analýze relevantních trhů za účelem určení toho, zda musejí podléhat regulaci ex ante . Podle bodu 1 pokynů těchto pokynů totiž uvedené pokyny uvádějí zásady, na kterých VRO musejí založit svou analýzu trhů a účinné hospodářské soutěže podle společného předpisového rámce pro elektronické komunikace. Bod 6 těchto pokynů rovněž uvádí, že cílem těchto pokynů je poskytnout VRO vedení při výkonu jejich nových odpovědností v oblasti vymezení trhů a posuzování významné tržní síly (rozsudek ze dne 3. prosince 2009, Komise v. Německo, C‑424/07, Sb. rozh. s. I‑11431, body 75 a 76).
32. Pokyny z roku 2002 ve svých prvních třech částech uvádějí syntetický výčet metod a kritérií praktických pro vymezení trhu, posuzování tržní síly a určování podniků s významnou tržní silou. Jedná se v zásadě o shrnutí judikatury v dané oblasti, které je doplněno uvedením tří sdělení Komise, která byla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie v polském jazyce, a sice sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (Úř. věst. 1997, C 372, s. 5, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s. 155), pokynů pro používání pravidel hospodářské soutěže Společenství v odvětví telekomunikací (Úř. věst. 1991, C 233, s. 2, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s. 43) a sdělení Komise o použití pravidel hospodářské soutěže na dohody o přístupu v odvětví telekomunikací (Úř. věst. 1998, C 265, s. 2, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s.255).
33. Poslední tři části se bezprostředněji týkají provádění směrnice 2002/21. Cílem čtvrté části, nadepsané „Uložení, zachování, změna nebo zrušení povinností na základě předpisového rámce“, je poskytnout VRO údaje o opatřeních, která mají být přijata na základě analýzy soutěžního charakteru trhu. Pátá a šestá část se týkají jednak vyšetřovacích pravomocí a postupů spolupráce za účelem provedení analýzy trhu a jednak postupu konzultací ohledně návrhů rozhodnutí VRO a jejich vyhlašování. Cílem těchto tří částí je kromě připomenutí relevantních ustanovení platného předpisového rámce upřesnění fungování mechanismů spolupráce mezi VRO, vnitrostátními orgány hospodářské soutěže a Komisí.
34. Z výše uvedeného vyplývá, že pokyny z roku 2002 neobsahují žádnou povinnost, která by mohla být přímo nebo nepřímo uložena jednotlivcům. Nevyhlášení těchto pokynů v Úředním věstníku Evropské unie v polském jazyce tudíž nebrání tomu, aby na ně VRO Polské republiky odkázal v rozhodnutí určeném jednotlivci.
35. Dále je třeba uvést, že uvedené pokyny byly vyhlášeny v roce 2002 v řadě „C“ Úředního věstníku Evropské unie. Avšak na rozdíl od řady „L“ je cílem řady „C“ vyhlašovat nikoliv právně závazné akty, ale pouze informace, doporučení a stanoviska týkající se Unie.
36. Společnost PTC má nicméně za to, že vzhledem k tomu, že tytéž pokyny byly vyhlášeny v roce 2002 v Úředním věstníku Evropských společenství, měly být v souladu s článkem 58 aktu o přistoupení z roku 2003 vyhlášeny také v úředních jazycích nových členských států, mimo jiné i v polském jazyce.
37. Je však třeba uvést, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 neukládá Radě, Komisi a Evropské centrální bance přeložit do devíti nových jazyků, které jsou uvedeny v tomto článku, všechny akty orgánů a Evropské centrální banky přijaté před přistoupením nových členských států. Uvedený článek, který upravuje jazykový režim a podmínky vyhlašování aktů přijatých orgány a Evropskou centrální bankou před přistoupením, se omezuje totiž na to, že stanoví, že pouze ty z těchto aktů, jejichž znění byla vypracována v jazycích nových členských států, které jsou úředními jazyky Unie, jsou ode dne přistoupení platné za stejných podmínek jako znění vypracovaná v jiných úředních jazycích a vyhlásí se v Úředním věstníku Evropské unie, pokud byla takto vyhlášena znění v těchto jiných úředních jazycích. Uvedený článek tak implikuje, že členské státy a orgány provedou výběr aktů, které musí být vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie, a nevylučuje, že některé akty mohou být nevyhlášeny. Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 tedy nevyžaduje vyhlášení v uvedeném úředním věstníku pokynů z roku 2002 v polském znění.
38. Je třeba ostatně zdůraznit, že Soudní dvůr již odmítl existenci obecné právní zásady Unie, podle níž všechno, co by mohlo ovlivnit zájmy občana Unie, musí být za všech okolností vypracováno v jeho jazyce
(viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. září 2003, Kik v. OHIM, C‑361/01 P, Recueil, s. I‑8283, body 82 a 83).
39. S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání možnosti, aby VRO odkázal na pokyny z roku 2002 v rozhodnutí, kterým tento orgán ukládá určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací, navzdory skutečnosti, že tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotčeného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.
K nákladům řízení
40. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Článek 58 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání možnosti, aby vnitrostátní regulační orgán v rozhodnutí, kterým tento orgán ukládá určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací, odkázal na pokyny Komise pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly podle předpisového rámce pro sítě a služby elektronických komunikací, a to navzdory skutečnosti, že tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotyčného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.