USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
14. prosince 2007
Věc F-21/07
Luigi Marcuccio
v.
Komise Evropských společenství
„Veřejná služba – Úředníci – Žaloba na náhradu škody – Údajně protiprávní nakládání s lékařskými údaji – Nepřípustnost – Nedodržení přiměřené lhůty k předložení návrhu na náhradu škody“
Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se L. Marcuccio domáhá hlavně náhrady škody, kterou údajně utrpěl
v důsledku řady protiprávních jednání, kterých se údajně dopustili někteří zaměstnanci Komise zejména při nakládání s jeho
lékařskými údaji.
Rozhodnutí: Žaloba se odmítá jako zjevně nepřípustná. Každý účastník ponese vlastní náklady řízení.
Shrnutí
1.      Řízení – Přípustnost žalob – Posouzení s ohledem na pravidla platná v okamžiku podání žaloby
(Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, článek 76)
2.      Úředníci – Žaloba – Lhůty – Návrh na náhradu škody adresovaný orgánu – Dodržení přiměřené lhůty
(Statut Soudního dvora, článek 46; služební řád, článek 90)
1.      Ačkoli je pravidlo uvedené v článku 76 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, podle kterého může Soud usnesením odmítnout
žalobu, která se zdá být zjevně odsouzena k odmítnutí, procesním pravidlem, které se jako takové použije od okamžiku, kdy
vstoupí v platnost, na všechny spory probíhající u Soudu, totéž neplatí pro pravidla, na základě nichž Soud může podle tohoto
článku považovat žalobu za zjevně nepřípustnou a kterými mohou být pouze pravidla použitelná v okamžiku podání žaloby.
(viz bod 14)
2.      Přísluší úředníkům nebo zaměstnancům, aby orgánu v přiměřené lhůtě předložili jakýkoli návrh směřující k tomu, aby od Společenství
získali náhradu škody, kterou lze přičíst Společenství, a to od okamžiku, kdy se dozvěděli o situaci, na kterou si stěžují.
Přiměřenost lhůty musí být posuzována v závislosti na okolnostech vlastních každé věci, zejména na významu sporu pro dotčenou
osobu, složitosti věci a chování dotčených stran.
V tomto ohledu je třeba rovněž zohlednit srovnávací kritérium, které poskytuje pětiletá promlčecí doba, kterou v oblasti žaloby
na určení mimosmluvní odpovědnosti stanoví článek 46 statutu Soudního dvora. Tato pětiletá lhůta však nemůže představovat
pevnou a nedotknutelnou mez, v jejímž rámci bude jakýkoli návrh přípustný bez ohledu na dobu, po kterou žalobce vyčkával,
než svůj návrh předložil správě, a okolnosti daného případu.
(viz body 19 až 22)
Odkazy:
Soud prvního stupně: 5. října 2004, Eagle a další v. Komise, T‑144/02, Sb. rozh. s. II‑3381, body 65 a 66; 1. února 2007,
Tsarnavas v. Komise, F‑125/05, Sb. VS s. I-A-1-0000 a II-A-2-0000, body 76 a 77