62024CJ0115_RES
Věc C‑115/24
UJ
v.
Österreichische Zahnärztekammer
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberster Gerichtshof)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. září 2025
„Řízení o předběžné otázce – Veřejné zdraví – Přeshraniční zdravotní péče – Směrnice 2011/24/EU – Článek 3 písm. d) a e) – Poskytování zdravotní péče prostřednictvím telemedicíny – Pojem ‚telemedicína‘ – Přeshraniční zdravotní péče poskytovaná prostřednictvím telemedicíny – Komplexní léčba zahrnující zdravotní péči poskytovanou prostřednictvím telemedicíny a péči poskytovanou prezenčně – Členský stát, v němž je zdravotní péče poskytována – Směrnice 2000/31/ES – Služba informační společnosti – Směrnice 2005/36/ES – Odborné kvalifikace – Volný pohyb služeb – Oblast působnosti – Článek 56 SFEU“
Předběžné otázky – Přípustnost – Omezení – Otázky, které nemají vztah k předmětu sporu v původním řízení – Otázky týkající se použitelnosti aktu unijního práva – Otázky vztahující se k meritu věci
(Článek 267 SFEU)
(viz bod 57)
Veřejné zdraví – Přeshraniční zdravotní péče – Směrnice 2011/24 – Pojem „přeshraniční zdravotní péče poskytovaná prostřednictvím telemedicíny“ – Případ komplexní léčby zahrnující zdravotní péči poskytovanou prostřednictvím telemedicíny – Kritéria – Poskytování zdravotní péče poskytovatelem usazeným v jiném členském státě, než ve kterém je pacient pojištěn – Poskytování takovéto zdravotní péče na dálku a výlučně prostřednictvím informačních a komunikačních technologií
[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/24, bod 10 odůvodnění a čl. 1 odst. 1, čl. 3 písm. a), d) a e) a čl. 7 odst. 7, a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/1535]
(viz body 63–70, 73, 74, 82–84, 90–93, výrok 1)
Veřejné zdraví – Přeshraniční zdravotní péče – Směrnice 2011/24 – Oblast působnosti – Omezení náhrady nákladů na přeshraniční zdravotní péči – Neexistence – Poskytování zdravotní péče prostřednictvím telemedicíny – Použitelnost unijních právních předpisů a právních předpisů členského státu, v němž je poskytovatel takovéto zdravotní péče usazen
[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31, čl. 2 písm. e) a čl. 3 odst. 1, a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/24, bod 10 odůvodnění, čl. 1 odst. 1, čl. 2 písm. e), čl. 3 písm. d) a článek 7]
(viz body 95, 96, 99, 102, 103, 106, 107, výrok 2 a 3)
Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Pracovníci – Uznávání odborných kvalifikací – Směrnice 2005/36 – Oblast působnosti – Poskytovatel přeshraniční zdravotní péče prostřednictvím telemedicíny – Vyloučení – Poskytovatel usazený v jednom členském státě, který si od poskytovatele usazeného v jiném členském státě vyžádá poskytnutí zdravotní péče pacientovi usazenému v posledně uvedeném státě – Vyloučení
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36, článek 5, a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/24)
(viz body 109–118, výrok 4)
Shrnutí
Soudní dvůr, na nějž se s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce obrátil Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko), se vyjádřil k výkladu několika aktů sekundárního práva Evropské unie v rostoucí oblasti telemedicíny, které se jeho judikatura doposud věnovala jen málo.
UJ, zubní lékařka usazená v Rakousku, která je v tomto státě oprávněna poskytovat zubní péči, se jakožto partnerka podílí na stomatologických činnostech vykonávaných v uvedeném státě dvěma německými společnostmi, které jsou součástí skupiny podniků působící v oblasti zubního lékařství po celém světě. Jedna z těchto společností, Urban Technology GmbH, propaguje na svých internetových stránkách zubní alignery sestávající z ústních rovnátek a uváděné na trh pod značkou DrSmile. Potenciální zákazníci si mohou prostřednictvím těchto internetových stránek vyžádat schůzku se „spolupracujícím zubním lékařem“ v Rakousku, jako je UJ. Během takové schůzky provede spolupracující zubní lékař ve své ordinaci anamnézu, informační pohovor, jakož i 3D otisk chrupu a přípravné úkony, které jsou popřípadě nezbytné pro budoucí nasazení zubních rovnátek. Následně zašle jiné společnosti, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH, obrazový materiál, jakož i doporučení k postupu ortodontické léčby.
DZK Deutsche Zahnklinik má podle německého práva licenci a další povolení nezbytná k provozování zubní kliniky v Německu. Pouze tato společnost uzavírá s pacienty smlouvu o péči o zdraví. Zubní rovnátka odebírá od společnosti Urban Technology, která je objednává u třetích osob, a po nasazení alignerů zajišťuje pacientům následnou péči prostřednictvím aplikace. Je ve smluvním vztahu se spolupracujícím zubním lékařem a vyplácí mu odměny za poskytnuté služby.
V tomto rámci podala Österreichische Zahnärztekammer (rakouská stomatologická komora) k Landesgericht Klagenfurt (Zemský soud v Klagenfurtu, Rakousko) žalobu proti UJ na zdržení se jednání spolu s návrhem na vydání předběžného opatření, jehož cílem bylo zakázat UJ jakoukoli přímou či nepřímou účast na stomatologických činnostech vykonávaných v Rakousku zahraničními společnostmi, které nemají povolení stanovená rakouským právem. Po zamítnutí tohoto návrhu podala tato komora odvolání k Oberlandesgericht Graz (Vrchní zemský soud ve Štýrském Hradci, Rakousko), který návrhu na předběžné opatření vyhověl, a poté UJ podala kasační opravný prostředek k Nejvyššímu soudu, který předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
Závěry Soudního dvora
Na prvním místě se Soudní dvůr vyjádřil k pojmu „přeshraniční zdravotní péče poskytovaná prostřednictvím telemedicíny“ ve smyslu směrnice 2011/24 (
1
).
Soudní dvůr nejprve uvedl, že výraz „telemedicína“ je autonomním pojmem unijního práva, a poté zaprvé zdůraznil, že podle doslovného výkladu obvyklý význam výrazu „telemedicína“ v samotné etymologii odkazuje na lékařské služby poskytované na dálku, přičemž předpona „tele“ odkazuje právě na myšlenku vzdálenosti. Stejně tak je nezbytné k tomu, aby zdravotní péče poskytovaná prostřednictvím telemedicíny spadala pod pojem „přeshraniční zdravotní péče“, aby byla poskytnuta nebo předepsána v jiném členském státě, než ve kterém je pacient pojištěn.
Pokud jde zadruhé o kontextuální výklad, Soudní dvůr poznamenal, že směrnice 2011/24 stanoví obecné pravidlo, které se v zásadě použije na veškerou zdravotní péči, a sice že členským státem, v němž je zdravotní péče poskytována, je členský stát, na jehož území je zdravotní péče skutečně poskytována. V případě telemedicíny přitom tato směrnice připouští výjimku, podle níž se má za to, že zdravotní péče je poskytována v členském státě, v němž je usazen poskytovatel zdravotní péče. Tato výjimka, kterou je třeba vykládat restriktivně, znamená, že členský stát, v němž je léčba poskytována, musí být pro jinou zdravotní péči, než která spadá pod telemedicínu, určen na základě území, kde je tato péče skutečně poskytována.
Poznamenal rovněž, že vzhledem k tomu, že pojem „zdravotní péče“ může zahrnovat širokou škálu služeb, může služba poskytovaná v rámci telemedicíny spadat pod přeshraniční zdravotní péči. Ustanovení směrnice 2011/24 navíc jasně stanoví, že zdravotní péče poskytovaná nebo předepsaná prostřednictvím telemedicíny může spadat pod „přeshraniční zdravotní péči“, která je v ní definována (
2
).
Kromě toho Soudní dvůr s odkazem na pojem „služby informační společnosti“ upřesnil, že přeshraniční zdravotní služby dodávané poskytovatelem pacientovi, když jsou oba současně přítomni na stejném místě, i když zahrnují použití informačních a komunikačních technologií, nemohou být považovány za služby informační a komunikační společnosti, a nemohou tedy spadat pod pojem „telemedicína“ ve smyslu směrnice 2011/24. Naproti tomu zdravotní služby, které jsou skutečně poskytovány na dálku, tedy bez současné osobní přítomnosti poskytovatele a pacienta na stejném místě, a prostřednictvím těchto technologií, mohou spadat pod pojem „služba informační společnosti“, a tedy pod pojem „telemedicína“, i když jsou poskytovány v rámci komplexní léčby zahrnující zdravotní péči poskytovanou poskytovatelem, který se fyzicky nachází na stejném místě jako pacient.
Zatřetí, pokud jde o teleologický výklad, Soudní dvůr zdůraznil, že telemedicína je léčebnou praxí, v projednávaném případě přeshraniční, která umožňuje naplnit cíle směrnice 2011/24, a sice usnadnit přístup ke zdravotní péči poskytované v členském státě, v němž je usazen poskytovatel této péče a který není členským státem pojištění, v němž mají bydliště pacienti, kteří jsou jejími příjemci. V tomto rámci poznamenal, že z důvodu povahy a zvláštností této léčebné praxe, které souvisejí zejména s poskytováním zdravotní péče na dálku, jinými slovy bez současné přítomnosti zdravotnického pracovníka a pacienta na stejném místě, jakož i s využitím informačních a komunikačních technologií, stanovil unijní normotvůrce odchylnou právní úpravu, pokud jde o určení členského státu, v němž je léčba poskytována, a právo použitelné na takovou praxi.
Začtvrté Soudní dvůr uvedl, že historie vzniku dotyčných ustanovení směrnice 2011/24, a konkrétně definice pojmu „telemedicína“ v přípravných pracích, rovněž podporuje závěr, že určujícím prvkem tohoto pojmu je skutečnost, že zdravotní služba je poskytována pacientovi poskytovatelem zdravotní péče usazeným v jiném členském státě, než ve kterém je pacient pojištěn, na dálku, a tedy bez současné osobní přítomnosti tohoto pacienta a tohoto poskytovatele na stejném místě, prostřednictvím informačních a komunikačních technologií.
Soudní dvůr proto dospěl k závěru, že podle směrnice 2011/24 odpovídá pojem „přeshraniční zdravotní péče poskytovaná v případě telemedicíny“ pouze zdravotní péči poskytované pacientovi poskytovatelem zdravotní péče usazeným v jiném členském státě, než ve kterém je tento pacient pojištěn, na dálku, a tedy bez současné osobní přítomnosti uvedeného pacienta a poskytovatele na stejném místě, výlučně prostřednictvím informačních a komunikačních technologií.
Na druhém místě Soudní dvůr upřesnil oblast působnosti směrnice 2011/24.
V tomto ohledu zaprvé uvedl, že jak z cíle, tak ze samotné struktury této směrnice vyplývá, že její působnost, a tedy působnost jejího ustanovení definujícího „členský stát, v němž je léčba poskytována“ (
3
), se neomezují na náhradu nákladů na přeshraniční zdravotní péči. Zadruhé dospěl k závěru, že jelikož se má za to, že přeshraniční zdravotní péče poskytovaná v rámci telemedicíny je poskytována v členském státě, v němž je usazen poskytovatel této péče, musí být tato péče v souladu s právními předpisy tohoto členského státu, standardy a pokyny tohoto členského státu o kvalitě a bezpečnosti a s předpisy Unie o bezpečnostních normách. Kromě toho Soudní dvůr poznamenal, že podle směrnice 2011/24 i směrnice 2000/31 se poskytování zdravotní péče v případě telemedicíny řídí právními předpisy členského státu, v němž je poskytovatel usazen, jelikož může odpovídat pojmu „služba informační společnosti“.
A konečně na třetím místě se Soudní dvůr vyjádřil k rozsahu působnosti zásady volného pohybu služeb uvedené ve směrnici 2005/36 (
4
) v rámci uznávání odborných kvalifikací.
V tomto ohledu konstatoval, že se tato směrnice nepoužije ani na poskytovatele přeshraniční zdravotní péče v případě telemedicíny ani na poskytovatele usazeného v členském státě, který aniž se sám přemisťuje, nechá služby zdravotní péče poskytované prezenčně pacientovi s bydlištěm v jiném členském státě provést poskytovatele usazeného v posledně uvedeném členském státě.
Směrnice 2005/36 totiž výslovně stanoví, že její ustanovení týkající se volného pohybu služeb se použijí pouze tehdy, pokud se poskytovatel služby pohybuje na území hostitelského členského státu. Telemedicína přitom nutně předpokládá, že zdravotní služba bude poskytnuta bez jakéhokoliv přemisťování. Kromě toho dospěl Soudní dvůr k závěru, že v projednávané věci žádná skutečnost neumožňuje mít za to, že se poskytovatel zdravotní péče pohybuje na území hostitelského členského státu, pokud tam tento poskytovatel poskytuje takovou péči prostřednictvím jiného poskytovatele usazeného v tomto státě.
(
1
) – Článek 3 písm. d) a e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/24/EU ze dne 9. března 2011 o uplatňování práv pacientů v přeshraniční zdravotní péči (Úř. věst. 2011, L 88, s. 45).
(
2
) – Viz čl. 7 odst. 7 směrnice 2011/24, který stanoví, že členský stát, v němž je pacient pojištěn, může vůči pojištěné osobě, která požádá o náhradu nákladů na přeshraniční zdravotní péči, „včetně zdravotní péče poskytnuté prostřednictvím telemedicíny“, uplatnit stejné podmínky, jaké jsou stanoveny pro zdravotní péči poskytovanou v tomto státě. Výraz „včetně zdravotní péče poskytnuté prostřednictvím telemedicíny“ tudíž toto konstatování potvrzuje.
(
3
) – Článek 3 písm. d) směrnice 2011/24.
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2005, L 255, s. 22).