62007CC0161
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
M. POIARESE MADURA
přednesené dne 18. září 2008 (
1
)
Věc C-161/07
Komise Evropských společenství
v.
Rakouská republika
„Nesplnění povinnosti státem — Článek 43 ES — Vnitrostátní právní předpis upravující podmínky zápisu společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků nových členských států — Řízení, kterým se osvědčuje postavení osob samostatně výdělečně činných“
1.
Projednávaná věc se týká výjimek ze svobody pohybu pracovníků schválených po přechodné období ve vztahu k členským státům, které přistoupily k Evropské unii v roce 2004 (dále jen „nové členské státy“), a míry dopadu, který mohou mít na svobodu usazování, ze které nejsou žádné takové výjimky povoleny.
2.
Rakousko využilo tohoto přechodného období a nadále podřizuje téměř všechny pracovníky z „nových“ členských států stejné právní úpravě jako pracovníky ze třetích zemí. Aby se předešlo obcházení této právní úpravy, pokládají se za pracovníky všichni společníci osobních společností a společníci ve společnostech s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím 25 % (dále jen „menšinoví společníci“). Dokud tuto domněnku nevyvrátí, nemohou vykonávat svou činnost nebo zapsat své společnosti do obchodního rejstříku v Rakousku.
3.
Komise má za to, že Rakousko tím, že uplatňuje tuto právní úpravu na společníky z „nových“ členských států, neoprávněně zasahuje do svobody usazování. Vyvstává tedy otázka, jak daleko mohou členské státy jít, aby ochránily výjimky ze svobody pohybu pracovníků, které jim byly povoleny.
I – Skutkový a právní rámec
4.
Jak je obecně známo, dne 1. května 2004 přistoupily Česká republika, Estonsko, Kypr, Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Malta, Polsko, Slovensko a Slovinsko k Evropské unii.
5.
Článek 24 Aktu o přistoupení povoluje přechodná opatření, která jsou podrobně upravena v několika přílohách, včetně výjimek ze svobody pohybu pracovníků: po období pěti let ode dne přistoupení mohou „staré“ členské státy nadále uplatňovat vnitrostátní opatření, která regulují přístup pracovníků z „nových“ členských států na jejich pracovní trh (
2
). Mnoho „starších“ členských států, včetně Rakouska, tohoto přechodného období využilo nebo využívá (
3
).
6.
Přístup na rakouský pracovní trh reguluje Ausländerbeschäftigungsgesetz (rakouský zákon o zaměstnávání cizinců; dále jen „AuslBG“) (
4
). Je určen pro pracovníky ze třetích zemí a v zásadě se nevztahuje na pracovníky ze Společenství. Na základě přechodného ustanovení se nicméně vztahuje na pracovníky z „nových“ členských států s výjimkou Kypru a Malty (
5
).
7.
AuslBG definuje „zaměstnání“ za účelem vymezení, kdo může být pracovníkem, a tudíž spadat do jeho působnosti. Začíná tím, že uvádí, docela obecně, že zaměstnání je činnost „v rámci pracovního poměru“ nebo „v rámci vztahu, který je obdobou pracovního poměru“ (
6
). Upozorňuje rovněž, že při posuzování těchto vztahů „je důležité se zaměřit na skutečný ekonomický obsah, a nikoli na vnější podobu skutečností“ (
7
).
8.
Nicméně v určité situaci se zaměstnání předpokládá: společníci osobní společnosti a menšinoví společníci ve společnosti s ručením omezeným jsou klasifikováni jako pracovníci, pokud provádějí činnosti pro svou společnost. Ustanovení § 2 odst. 4 AuslBG stanoví:
„[…] Zaměstnání [jak je definováno výše] existuje zejména:
1.
pokud společník osobní společnosti za účelem dosažení cíle osobní společnosti nebo
2.
společník ve společnosti s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím 25 %
vykonává pro tuto společnost činnosti, které se obvykle vykonávají v rámci pracovního poměru.“
9.
Podle Rakouska je účelem této právní domněnky potírání praxe, kterou se obchází AuslBG tím, že se zakládají osobní společnosti nebo společnosti s ručením omezeným. Rakousko například tvrdí, že „mnoho společností s ručením omezeným bylo založeno s velkým počtem společníků, kteří ve skutečnosti při vykonávání svých činností jednají jako pracovníci, jelikož, pokud jde o tyto činnosti, podléhají vedení jednoho společníka – obvykle rakouského státního příslušníka – který využívá dominantního vlivu na základě zakladatelské smlouvy společnosti“.
10.
Aby společník vyvrátil takovou domněnku týkající se zaměstnání, musí požádat místní úřad Arbeitsmarktservice (dále jen „služba pracovního trhu“), aby rozhodl, že „osobně vykonává značný vliv“ na řízení společnosti, přičemž důkazní břemeno má společník (
8
).
11.
Pokud služba pracovního trhu nedospěje k rozhodnutí do tří měsíců, může společník vykonávat svoji činnost (
9
). Považuje se za samozřejmé, že společník může rovněž vykonávat svoji činnost, pokud je žádost schválena dříve.
12.
Naopak zamítnutí brání společníkovi, aby vykonával svou činnost do doby, než je mu povolen přístup na rakouský pracovní trh jako pracovníkovi na základě obecných podmínek AuslBG. Na základě zamítnutí, i po uplynutí lhůty, má totiž společník povinnost ukončit svoji činnost do týdne (
10
).
13.
Komise tvrdila, a Rakousko to nepopíralo, že domněnka týkající se zaměstnání dále komplikuje zápis společností do obchodního rejstříku podle rakouského práva.
14.
Pokud občan „nového“ členského státu žádá o zápis společnosti do obchodního rejstříku, rakouské orgány požadují buď výše uvedené rozhodnutí vyhotovené službou pracovního trhu, nebo potvrzení o osvobození. Aby měl občan nárok na posledně uvedené potvrzení, musel by vykonávat v Rakousku práci na základě povolení po dobu nejméně pěti let v posledních osmi letech a být tam legálně usazen – to jsou podmínky, které jsou zřídkakdy splněny (
11
).
15.
Nicméně na jednání vyšlo najevo, že rakouské orgány, které mají na starost zápis do obchodního rejstříku, mají při uplatňování AuslBG určitý prostor pro uvážení. Zdá se, že ne vždy požadují výše uvedené dokumenty, ale soustřeďují se na určitá odvětví, zejména na odvětví stavebnictví. Výsledkem je, že počet rozhodnutí služby pracovního trhu o tom, že osoba je samostatně výdělečně činná, je zdá se nízký (
12
).
II – Postup před zahájením řízení
16.
Dopisem ze dne 16. března 2005 Komise informovala Rakousko, že má za to, že klasifikace společníků osobních společností a menšinových společníků společností s ručením omezeným jako pracovníků v souladu s AuslBG vede k omezení svobody usazování podle článku 43 ES. Vyzvala Rakousko, aby předložilo vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.
17.
V odpovědi ze dne 19. května 2005 popřelo Rakousko takové omezení svobody usazování. Účelem klasifikace společníků jako pracovníků je zabránit obcházení AuslBG, vnitrostátního opatření povoleného na základě přechodné výjimky ze svobody pohybu pracovníků. Tato klasifikace je tudíž odůvodněná a přiměřená.
18.
Dne 4. července 2006 vydala Komise odůvodněné stanovisko, kterým odmítla odůvodnění vznesené Rakouskem. Udělila Rakousku dvouměsíční lhůtu, aby přijalo nezbytná opatření k odstranění údajného omezení svobody usazování.
19.
Ve své odpovědi ze dne 7. září 2006 trvalo Rakousko na svém postoji, že omezení se týká svobody pohybu pracovníků a je odůvodněno potřebou zabezpečit řádné fungování pracovního trhu.
20.
Komise na základě toho podala tuto žalobu podle článku 226 ES. Litva požádala o povolení vedlejšího účastenství na podporu Komise.
21.
Komise tedy žádá Soudní dvůr, aby „určil, že Rakouská republika tím, že pro zápis společností do obchodního rejstříku na žádost státních příslušníků nových členských států EU – s výjimkou Malty a Kypru – vyžaduje rozhodnutí o jejich postavení osob samostatně výdělečně činných vydané službou pracovního trhu nebo předložení potvrzení o osvobození, přičemž pro rozhodnutí o postavení osob samostatně výdělečně činných […] je třeba provést určovací řízení, během kterého […] nemohou tyto osoby vykonávat samostatnou výdělečnou činnost, porušila článek 43 ES“.
III – Posouzení
22.
Několik aspektů rakouského systému nastoluje otázky práva Společenství: a) je zaměřen na občany z „nových“ členských států; b) brání jim, aby zapsali své společnosti do obchodního rejstříku; c) zakazuje jim, aby vykonávali činnost; d) v důsledku jejich klasifikace jako pracovníků; e) která se předpokládá, a aby byla tato domněnka vyvrácena, vyžaduje se provedení určovacího řízení službou pracovního trhu. To se rovná omezením práva na usazování, která se mimoto vztahují pouze na některé státní příslušníky Společenství.
23.
I přes jejich diskriminační povahu mohou být tato omezení odůvodněna jako nezbytná k zaručení efektivity omezení svobody pohybu pracovníků z „nových“ členských států, která jsou povolena po přechodné období. Otázka tedy je, jak definovat hranici mezi omezeními svobody pohybu pracovníků, která musí být v tomto případě akceptována, a svobodu usazování zaručenou Smlouvou, která musí být chráněna.
24.
Komise se zaměřila na požadavky, které ukládají rakouské orgány občanům „nových“ členských států na zápis společnosti do obchodního rejstříku. Tyto požadavky na zápis zcela určitě omezují svobodu usazování (
13
). Nicméně jsou rovněž neodmyslitelně spojeny s jiným omezením, konkrétně se zákazem společníků vykonávat činnost.
25.
Podle rakouského práva je společníkům osobních společností a menšinovým společníkům společností s ručením omezeným z „nových“ členských států zakázáno vykonávat jejich činnost, dokud rakouská služba pracovního trhu nerozhodne, že nejsou v zaměstnaneckém poměru nebo dokud neobdrží potvrzení o osvobození. Bez ohledu na požadavky na zápis do obchodního rejstříku tento zákaz omezuje svobodu usazování společníků (
14
).
26.
Tato omezující opatření vycházejí z domněnky stanovené rakouským právem, že takoví společníci by měli být klasifikováni jako pracovníci. Tato klasifikace je důvodem, proč nemohou vykonávat svou činnost a zapsat své společnosti do obchodního rejstříku a proč, aby tak mohli učinit, musí prokázat službě pracovního trhu, že „osobně vykonávají značný vliv“ na řízení společnosti. Domněnka týkající se zaměstnání a podmínky, na základě kterých může být vyvrácena, jsou základem omezení práva na usazování.
27.
Rakousko argumentuje, že tato omezení jsou nezbytná pro kontrolu přístupu na jeho pracovní trh. Akt o přistoupení umožňuje Rakousku, aby zachovalo po přechodné období vnitrostátní opatření regulující takový přístup. To vyvolává první otázku, kterou se budu zabývat v části A níže: může být odůvodněn zákaz vykonávat činnost pro společníky z „nových“ členských států, dokud nevyvrátí domněnku týkající se zaměstnání, která jim brání v tom, aby zapsali své společnosti do obchodního rejstříku?
28.
Tato otázka nicméně vyvstává z nezvyklé situace. Osoby, na které se vztahuje svoboda usazování podle Smlouvy, mohou být podle rakouského práva klasifikovány jako pracovníci. To nutně vede k druhé otázce, kterou se budu zabývat v části B níže: je tato klasifikace osob jako pracovníků v souladu s právem Společenství?
29.
Taková otázka, která se dotýká dělící linie mezi svobodou pohybu pracovníků a svobodou usazování, přesahuje svým významem kontext Aktu o přistoupení a jeho přechodných opatření.
A – Zda může být odůvodněn zákaz pro společníky z „nových“ členských států vykonávat činnost, dokud nevyvrátí domněnku týkající se zaměstnání, která jim brání v tom, aby zapsali své společnosti do obchodního rejstříku
30.
Podle rakouského systému nemohou společníci z „nových“ členských států svobodně vykonávat činnost nebo zapsat své společnosti do obchodního rejstříku. Aby tak mohli učinit, a vzhledem k obtížným podmínkám pro získání potvrzení o osvobození, které by jim to umožnilo, musí prokázat službě pracovního trhu, že nejsou v zaměstnaneckém poměru. Takový systém je otevřeně diskriminační, a může být tedy odůvodněn pouze tehdy, pokud se opírá o ustanovení Smlouvy.
31.
Komise argumentuje, že vzhledem k tomu, že opatření omezují svobodu usazování, je příslušným ustanovením Smlouvy článek 46 ES a žádné z odůvodnění uvedených v tomto ustanovení se nepoužije. Rakousko tvrdí, že opatření mohou být odůvodněna výjimkou ze svobody pohybu pracovníků v Aktu o přistoupení.
32.
Akt o přistoupení umožňuje „starším“ členským státům, jako je Rakousko, zachovat v platnosti vnitrostátní opatření regulující přístup pracovníků z „nových“ členských států na jejich pracovní trh. Tato odchylka je jednoznačně výjimečná a je třeba ji vykládat striktně. Nelze ji použít k regulaci přístupu k žádné jiné hospodářské činnosti než pracovního trhu; nicméně, co se týče pracovního trhu, musí být uplatňována efektivně.
33.
Ale nemělo by se zapomínat na to, že taková výjimka brání občanům z „nových“ členských států využívat základní svobody, a tudíž plně využívat postavení občana Společenství. Je třeba postupovat zvlášť opatrně, aby výjimka nepokrývala i ostatní základní svobody. Na jakékoliv použití výjimek povolených ve vztahu k občanům z „nových“ členských států za účelem odůvodnění dalších omezení – zejména ostatních základních svobod – kterým ostatní občané Společenství nepodléhají, je třeba nahlížet s krajní nedůvěrou.
34.
Pokud společníci z „nových“ členských států vykonávají svou činnost na rakouském pracovním trhu jako pracovníci a v konkurenci s ostatními pracovníky, má Rakousko právo podle Smlouvy zakázat takovou činnost na základě Aktu o přistoupení.
35.
To předpokládá, že klasifikace společníků jako pracovníků podle rakouského práva je správná a v souladu s právem Společenství, což je otázka, kterou se budu zabývat v části B. Zde rovněž vysvětlím, že pokud jsou společníci z „nových“ členských států ve skutečnosti pracovníky, nemohou využívat svobody usazování, pokud jde o výkon své činnosti. Není třeba dodávat, že v takové situaci nevznikne otázka odůvodnění zákazu této činnosti – svoboda usazování se neuplatní.
36.
Pokud naopak společníci z „nových“ členských států nejsou pracovníky a rakouská klasifikace není správná, svoboda usazování se uplatní. Odůvodnění bude nezbytné, aby bylo možné zakázat společníkům vykonávat jejich činnost, ale Rakousko se už nebude moci dovolávat regulace svého pracovního trhu, jak je povoleno podle Aktu o přistoupení, jelikož společníci nejsou pracovníky (
15
).
37.
Zatímco společníci musí vykonávat činnost buď jako pracovníci, nebo na základě svobody usazování, to samé neplatí ohledně zápisu jejich společností nebo podniků. Na zápis jako na krok při zakládání podniku v jiném členském státě se vztahuje vždy svoboda usazování (
16
).
38.
Tudíž bránění tomu, aby společnost byla zapsána do obchodního rejstříku, se rovná omezení svobody usazování, a musí být odůvodněno. Nicméně takové bránění je podle rakouského práva rovněž výsledkem domněnky, že zapisující společník je pracovníkem. Lze to odůvodnit výjimkou ze svobody pohybu pracovníků obsaženou v Aktu o přistoupení?
39.
Akt o přistoupení tím, že povoluje Rakousku nadále regulovat přístup na jeho pracovní trh, by mu měl rovněž povolovat přijmout nezbytný mechanismus k vynucení této regulace. Pokud společníci z „nových“ členských států jsou ve skutečnosti pracovníky, potom bránění v zápisu jejich společností do obchodního rejstříku jim odpírá právní prostředky pro výkon činnosti. Nicméně tento vynucovací mechanismus působí neúměrně, nepřiměřeně a dokonce svévolně.
40.
Bránění v zápisu do obchodního rejstříku je neúměrné, jelikož je překážkou pro vznik právního subjektu, i když není důvodně tvrzeno, že tento subjekt slouží k obcházení rakouského práva. Vychází bez dalšího z předpokladu, že jakákoliv společnost se společníky z „nových“ členských států bude sloužit k takovému účelu. Mimoto je možné, aby rakouské orgány posoudily ex post, zda někdo vykonává konkrétní činnost jako pracovník (
17
). Takové posouzení je ve skutečnosti snadnější a lze provést přesněji, pokud je již činnost vykonávána.
41.
Opatření se zdá rovněž nepřiměřené, jelikož postavení společníka lze změnit, jakmile zápis umožní, aby společník zahájil činnost (
18
). A konečně je třeba uvést, že rakouské orgány, jak se zdá, uplatňují danou právní úpravu podle svého volného uvážení a omezují se na odvětví, jako je stavebnictví – zřejmě z politických a hospodářských důvodů, které nicméně nesplňují žádné ze standardů právní jistoty, transparentnosti a předvídatelnosti (
19
).
42.
Krátce, bránit společníkům v zápisu jejich společností do obchodního rejstříku na základě toho, že existuje domněnka, že jsou zaměstnáni, představuje vždy neodůvodněné omezení svobody usazování. Naproti tomu zákaz pro společníky vykonávat činnost pak může spadat mimo rozsah působnosti svobody usazování nebo se rovnat neodůvodněnému omezení této svobody v závislosti na tom, zda jsou společníci správně klasifikováni jako. Budu se tedy zabývat touto otázkou.
B – Zda je v souladu s právem klasifikace společníků z „nových“ členských států jako pracovníků
43.
V projednávané věci je společníkům z „nových“ členských států zakázáno, aby v Rakouskou vykonávali svoji činnost v důsledku jejich klasifikace jako pracovníků. Výsledkem je buď povolená výjimka ze svobody pohybu pracovníků, nebo neodůvodněné omezení svobody usazování.
44.
V takové situaci již není otázka „kdo je pracovníkem“ věcí rakouského práva, a musí podléhat přezkumu Společenství. Lze na ni odpovědět pouze odkazem na definici pracovníka podle práva Společenství, jak ji vytvořil Soudní dvůr prostřednictvím výkladu ustanovení o svobodě pohybu pracovníků.
45.
Vzhledem k tomu, že se zabýváme hranicí mezi svobodou pohybu pracovníků a svobodou usazování, takové posouzení si výslovně žádá odkaz na koncept podřízenosti. Občané Společenství, kteří si přejí vykonávat činnosti v jiném členském státě, tak mohou učinit jako pracovníci, využívající svobody pohybu pracovníků, nebo v postavení osoby samostatně výdělečně činné na základě svobody usazování (
20
). Aby mohli být osobami samostatně výdělečně činnými, musí pracovat mimo vztah podřízenosti a nést za činnost odpovědnost (
21
). Na druhé straně, pokud pracují v rámci vztahu podřízenosti, jsou považováni za pracovníky (
22
).
46.
Toto rozlišování by mělo být podle vnitrostátního práva zachováno i při uplatňování povoleného omezení svobody pohybu pracovníků. Pokud se prokáže, že vnitrostátní definice pracovníka je příliš široká a že zahrnuje osoby, na které se vztahuje svoboda usazování, bude zdrojem neodůvodněného omezení. Otázkou tedy je, do jaké míry rakouské právo zachovává toto rozlišování.
47.
Klasifikace osob jako pracovníků podle rakouského práva pro účely projednávané věci nezávisí na kritériích podřízenosti. Pokud jsou občané z „nových“ členských států společníky osobní společnosti nebo menšinovými společníky společnosti s ručením omezeným, platí domněnka, že jsou pracovníky, pokud vykonávají pro svou společnost činnosti, které jsou „obvykle vykonávány v rámci pracovního poměru“.
48.
Rozsah tohoto kritéria je v rakouském právu prakticky neomezený. Činnost, která může být vykonávána v rámci zaměstnání, může být v zásadě rovněž vykonávána nezávisle. Zdá se tak, že kritérium odkazuje na sociální kontext v Rakousku a jeho tradici činností vykonávaných v zaměstnaneckém poměru nebo nezávisle. Není překvapující, že rakouské orgány, pokud mají použít toto ustanovení, využívají velmi širokého prostoru pro uvážení.
49.
Společníci z „nových“ členských států, kteří vykonávají činnost obvykle vykonávanou v Rakousku zaměstnanými osobami, jsou tudíž klasifikováni podle rakouského práva jako pracovníci bez ohledu na to, zda tak činí v rámci vztahu podřízenosti. Tato klasifikace bude zcela jistě zahrnovat i společníky, kteří vykonávají činnost mimo vztah podřízenosti, a kteří by tak měli využívat svobody usazování.
50.
Za těchto okolností shledávám, že klasifikace osob jako pracovníků podle rakouského práva v tomto kontextu vede k neodůvodnitelnému omezení svobody usazování.
51.
Skutečnost, že společníci z „nových“ členských států mohou požadovat po službě pracovního trhu, aby potvrdila, že nejsou v zaměstnaneckém poměru, je zcela bezvýznamná. Zaprvé, domněnka, že jsou pracovníky, je sama o sobě neodůvodnitelným omezením svobody usazování, kterému ostatní občané Společenství nepodléhají. Zadruhé, kritéria pro získání tohoto potvrzení a vyvrácení domněnky nejsou taktéž spojena s podřízeností a nemohou zaručit, že osoby, na které se vztahuje svoboda usazování, nebudou vyloučeny.
52.
Rakouské právo vyžaduje, aby společníci prokázali, že „osobně vykonávají značný vliv“ na řízení společnosti. Společník, který vykonává činnost mimo vztah podřízenosti, nemusí nicméně mít zájem o řízení a může delegovat úkoly související s řízením společnosti na ostatní společníky, zatímco stále ponese riziko činnosti. Naopak skutečnost, že osoba je ve vztahu podřízenosti, nevylučuje, že má vliv na řízení společnosti (
23
).
IV – Závěry
53.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že stanoví domněnku, že společníci osobních společností a společníci společností s ručením omezeným s podílem nepřesahujícím 25 % pocházející z členských států, které přistoupily k Evropské unii dne 1. května 2004 – s výjimkou Malty a Kypru – jsou v zaměstnaneckém poměru, a tím, že jim zakazuje vykonávat činnost, jakož i tím, že jim brání zapsat jejich společnosti do obchodního rejstříku, pokud tuto domněnku nevyvrátí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Článek 24 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. L 236, s. 33; dále jen „Akt o přistoupení“), který odkazuje na bod 2 v každé z příloh V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV Aktu o přistoupení (jedna pro každý „nový“ členský stát).
(
3
) – Kromě Rakouska ještě zcela neotevřely své pracovní trhy následující členské státy: Belgie, Dánsko, Francie a Německo.
(
4
) – BGBl. č. 218/1975, naposledy změněn BGBl. I č. 101/2005.
(
5
) – Ustanovení § 1 odst. 2 písm. l) a m) AuslBG. Za „ ‚nové‘ členské státy“ nebudou dále považovány Kypr a Malta.
(
6
) – Ustanovení § 2 odst. 2 písm. a) a b) AuslBG.
(
7
) – Ustanovení § 2 odst. 4 AuslBG.
(
8
) – Tamtéž.
(
9
) – Tamtéž.
(
10
) – Tamtéž.
(
11
) – Ustanovení § 15 AuslBG.
(
12
) – Na jednání Rakousko uvedlo, že se jedná o 150 kladných rozhodnutí za jeden rok ve srovnání se 100000 povolení pro přístup na rakouský pracovní trh podle AuslBG. Počet záporných rozhodnutí a počet společníků, kteří nedali podnět k zahájení určovacího řízení poté, co byli považováni za pracovníky, nebyl sdělen.
(
13
) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 9. března 1999, Centros, C-212/97, Recueil, s. I-1459, bod 19.
(
14
) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C-55/94, Recueil, s. I-4165, bod 23 („[p]rávo na usazování […] umožňuje, aby byly na území jakéhokoliv jiného členského státu vykonávány všechny typy samostatně výdělečných činností“).
(
15
) – Nevidím, jak by bylo možné dovolávat se jakéhokoliv jiného odůvodnění. Rakousko rovněž tvrdilo, že chrání občany „nových“ členských států před tím, aby jim byl odepřen příznivější režim vnitrostátního pracovního práva v důsledku toho, že se pokoušejí získat přístup na jeho pracovní trh prostřednictvím zakládání společností. I kdyby zákaz výkonu jejich činnosti představoval přiměřenou ochranu, což je sporné, není jasné, proč se vztahuje pouze na občany z „nových“ členských států nebo – abychom to uvedli v příznivějším světle – proč pouze tito občané potřebují získat takovou doplňkovou ochranu (viz stanovisko generálního advokáta P. Légera ze dne 23. února 2006 ve věci C-168/04, Komise v. Rakousko, Sb. rozh. s. I-9041, bod 62, co se týče potřeby uplatnit ochranu pracovníků obecně). Navíc tento argument opět vychází z předpokladu, že jsou skutečně pracovníky.
(
16
) – Viz poznámka pod čarou 13.
(
17
) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Itálie, C-465/05, Sb. rozh. s. I-11091, bod 76.
(
18
) – Například společníci s podílem přesahujícím 25 % ve společnosti s ručením omezeným, kteří nebudou klasifikováni jako pracovníci, mohou následně prodat část svého podílu.
(
19
) – Viz rozsudky Soudního dvora ze dne 14. března 2006, Komise v. Francie, C-177/04, Sb. rozh. s. I-2461, bod 70, a ze dne 10. dubna 2008, Ing. Aigner, C-393/06, Sb. rozh. s. I-2339, bod 54.
(
20
) – Jak bylo uvedeno výše, pokud si přejí založit společnost, využívají vždy svobody usazování, ale jelikož omezení zápisu společností do obchodního rejstříku není odůvodnitelné, není třeba zde tuto situaci analyzovat.
(
21
) – Viz rozsudky Soudního dvora ze dne 20. listopadu 2001, Jany, C-268/99, Recueil, s. I-8615, body 34, 70 a 71, a ze dne 8. června 1999, Meeusen, C-337/97, Recueil, s. I-3289, bod 15.
(
22
) – Viz rozsudky Soudního dvora ze dne 27. června 1996, Asscher, C-107/94, Recueil, s. I-3089, bod 25, a ze dne 3. července 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, s. 2121, bod 17.
(
23
) – Například, v některých členských státech je tradicí mít zástupce zaměstnanců ve vedení společnosti.