62023CJ0436
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
12. prosince 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Přímé daně – Článek 49 SFEU – Svoboda usazování – Daň z příjmů právnických osob – Vnitrostátní právní předpisy stanovující fairness tax – Vnitrostátní rozhodnutí zrušující tyto právní předpisy – Zachování účinků – Daň, kterou nemá povinnost zaplatit společnost-nerezident, která má stálou provozovnu v členském státě – Daň, kterou má povinnost zaplatit dceřiná společnost společnosti-nerezidenta – Volba právní formy – Srovnatelnost situací“
Ve věci C‑436/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím hof van beroep te Gent (odvolací soud v Gentu, Belgie) ze dne 13. června 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 13. července 2023, v řízení
Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën
proti
Volvo Group Belgium NV,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci předsedy šestého senátu, A. Kumin a I. Ziemele (zpravodajka), soudci,
generální advokát: N. Emiliou,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Volvo Group Belgium NV: T. Lauwers, advocaat,
–
za belgickou vládu: S. Baeyens, A. De Brouwer a C. Pochet, jako zmocněnci, ve spolupráci s: T. Bricout a C. Decordier, advocaten,
–
za Evropskou komisi: A. Ferrand a W. Roels, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 SFEU.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Belgische Staat/Federale Overheidsdienst Financiën (Belgický stát/Federální finanční správa) a Volvo Group Belgium NV, dceřinou společností-nerezidentem usazenou v Belgii, ve věci důsledků vnitrostátních právních předpisů, které spočívají v uložení fairness tax dceřiným společnostem-rezidentům společností-nerezidentů, pro společnost Volvo Group Belgium.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 49 SFEU stanoví:
„V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu na území jiného členského státu. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností státními příslušníky jednoho členského státu usazenými na území jiného členského státu.
Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména společností ve smyslu čl. 54 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení, nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.“
Belgické právo
4
Wetboek van de inkomstenbelastingen 1992 (zákoník o dani z příjmu z roku 1992) byl změněn wet houdende diverse bepaligen (zákon obsahující různá ustanovení) ze dne 30. července 2013 (Belgisch Staatsblad, 1. srpna 2013). Kapitola 15 tohoto zákona obsahuje oddíl 2, jehož pododdíl 1 je nadepsán „Fairness Tax“. Tento pododdíl sestává z článků 43 až 51 uvedeného zákona, jimiž se mění články 198, 207, 218, 219b, 233, 246, 275 a 463a tohoto zákoníku.
5
Článek 198 odst. 1 bod 1 zákoníku o dani z příjmu z roku 1992 ve znění zákona obsahujícího různá ustanovení ze dne 30. července 2013 stanoví:
„Za náklady související s podnikáním se nepovažují:
1° daň z příjmů právnických osob, včetně samostatných daní podle článků 219a až 219c, zálohy na daň z příjmů právnických osob a srážkové daně z movitého majetku k tíži dlužníka příjmu a osvobozující příjemce v rozporu s článkem 261, avšak s výjimkou samostatné daně podle článku 219.“
6
Článek 207 druhý pododstavec tohoto zákoníku stanoví:
„Žádný z těchto odpočtů či započtení vůči ztrátě za zdaňovacího období nelze uplatnit na část výsledku vyplývajícího ze zvláštních nebo bezúplatných zvýhodnění podle článku 79, ani na obdržené finanční či jiná zvýhodnění podle čl. 53 bodu 24, ani na základ zvláštní samostatné daně stanovený na základě výdajů či zvýhodnění jakékoli povahy, jež nejsou odůvodněny podle článku 219, ani na část zisků určených na výdaje uvedené v čl. 198 odst. 1 bodech 9 a 12, ani na část zisků plynoucích z nedodržení čl. 194c odst. 2 čtvrtého pododstavce a použití čl. 194c odst. 4, ani na výnosy podle čl. 217 bodu 3, ani na dividendy podle článku 219b.“
7
Článek 219b uvedeného zákoníku stanoví:
„§ 1   Pro zdaňovací období, ve kterém se rozdělují dividendy ve smyslu čl. 18 prvního pododstavce bodů 1 až 2a, se zavádí samostatná daň, která se vypočítá podle ustanovení následujících odstavců.
Tato samostatná daň je nezávislá na jiných druzích zdanění dlužných na základě jiných ustanovení tohoto zákoníku nebo případně v rámci provádění zvláštních zákonných ustanovení, a případně je doplňuje.
§ 2   Základem této samostatné daně je kladný rozdíl mezi hrubou výší dividend rozdělených ve zdaňovacím období a konečným zdanitelným výsledkem podléhajícím dani z příjmu právnických osob v sazbě uvedené v článcích 215 a 216.
§ 3   Takto stanovený zdanitelný základ je snížen o část rozdělovaných dividend pocházející z rezerv zdaněných dříve a nejpozději ve zdaňovacím období roku 2014. Pro účely uplatnění tohoto snížení se již zdaněné rezervy zohlední v pořadí počínajícím rezervami převedenými naposledy.
Pro zdaňovací období roku 2014 nelze dividendy rozdělované v témže zdaňovacím období v žádném případě zohlednit jako zdaněné rezervy za toto zdaňovacího období.
§ 4   Získaný výsledek se následně omezí v závislosti na procentním podílu vyjadřujícího poměr:
–
odpočtu převedených ztrát a odpočtu za rizikový kapitál, jež byly za zdaňovací období skutečně provedeny, v čitateli a
–
ve jmenovateli: hospodářským výsledkem za zdaňovací období, kromě opravných položek, rezerv a výnosů osvobozených od daně.
§ 5   Základ stanovený podle předchozích odstavců nemůže být omezen nebo snížen jiným způsobem.
§ 6   Samostatná daň se rovná 5 % takto vypočítané částky.
§ 7   Na společnosti, které jsou pro účely ročního zdaňovacího období spjatého s obdobím zdanění, ve kterém jsou vyplaceny dividendy, považovány v souladu s článkem 15 zákoníku o obchodních společnostech za malé společnosti, se tato daň nevztahuje.“
8
Článek 233 třetí pododstavec téhož zákoníku stanoví:
„Kromě toho je samostatná daň stanovena podle pravidel obsažených v článku 219b. Pro účely uplatnění tohoto opatření, pokud jde o belgické provozovny, se ‚vyplacenými dividendami‘ rozumí ta část hrubých dividend vyplácených společností, která odpovídá kladnému účetnímu výsledku belgické provozovny v celkovém účetním výsledku společnosti.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
9
V letech 2015 a 2016 byla společnosti Volvo Group Belgium uložena daň z příjmů právnických osob ve výši 1056466,18 eura, z níž 1052467,14 eura odpovídalo fairness tax za zdaňovací období roku 2015, a ve výši 773573,17 eura, z níž 769881,87 eura odpovídalo fairness tax za zdaňovací období roku 2016.
10
V průběhu roku 2016 podala tato společnost stížnosti proti rozhodnutím, kterými byly tyto daně vyměřeny, přičemž tvrdila, že fairness tax je v rozporu s pravidly unijního práva, s úmluvami o zamezení dvojímu zdanění, jakož i s belgickou ústavou. V tomto ohledu poznamenala, že před Grondwettelijk Hof (Ústavní soud, Belgie) v té době probíhalo řízení o žalobě na neplatnost a uvedený soud položil Soudnímu dvoru předběžné otázky týkající se fairness tax a její slučitelnosti se svobodou usazování zakotvenou v článku 49 SFEU.
11
Rozsudkem Grondwettelijk Hof (Ústavní soud) ze dne 1. března 2018 byla ustanovení týkající se fairness tax, a sice články 43 až 49 a čl. 51 první a druhý pododstavec zákona obsahujícího různá ustanovení ze dne 30. července 2013, zrušena. V návaznosti na tento rozsudek byly stížnosti podané společností Volvo Group Belgium rozhodnutími ze dne 9. prosince 2019 zamítnuty jako neopodstatněné vzhledem k tomu, že posledně uvedený soud zachoval účinky zrušených ustanovení pro zdaňovací období 2014 až 2018.
12
Dne 12. února 2020 podala společnost Volvo Group Belgium žalobu k rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (soud prvního stupně pro Východní Flandry, oddělení v Gentu, Belgie), který rozsudkem ze dne 4. února 2022 zrušil rozhodnutí o vyměření daně z příjmů právnických osob za zdaňovací období 2015 a 2016 v rozsahu, v němž ukládala společnosti Volvo Group Belgium povinnost zaplatit fairness tax.
13
Proti tomuto rozsudku podal Belgický stát/Federální finanční správa odvolání k hof van beroep te Gent (odvolací soud v Gentu, Belgie), který je předkládajícím soudem.
14
Předkládající soud si klade otázku, zda rozhodnutí Grondwettelijk Hof (Ústavní soud) zachovat účinky ustanovení zákona obsahujícího různá ustanovení ze dne 30. července 2013, která zrušil, porušuje svobodu usazování zakotvenou v článku 49 SFEU v rozsahu, v němž se toto rozhodnutí použije pouze na dceřiné společnosti společností-nerezidentů, zatímco společnosti-nerezidenti, které mají stálou provozovnu v Belgii, nejsou tímto zachováním dotčeny, a tudíž nepodléhají fairness tax.
15
Za těchto podmínek se hof van beroep te Gent (odvolací soud v Gentu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 49 [SFEU] vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava zpochybňovaná před odvolacím soudem (kterou Ústavní soud zrušil, avšak její účinky byly zachovány v rozporu se svobodou usazování s tím, že zachovanou vnitrostátní právní úpravu nelze použít na zisky vyplácené společnostmi, které jsou usazené v jiném členském státě a mají belgickou stálou provozovnu), podle které
–
musí být zaplacena daň z vyplácení zisků, které nejsou zahrnuty v konečném zdanitelném výsledku společnosti-rezidenta, jejíž řízení ovlivňuje společnost usazená v jiném členském státě do té míry, že může určovat její činnost;
–
zatímco tuto daň není nutno z dotčených zisků zaplatit, pokud by tato společnost usazená v jiném členském státě vykonávala činnost v Belgii prostřednictvím stálé provozovny nebo pobočky?“
K předběžné otázce
16
Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 49 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které dceřiná společnost-rezident společnosti-nerezidenta podléhá takzvané fairness tax z vyplácení zisků, které z důvodu použití určitých daňových zvýhodnění stanovených vnitrostátním daňovým režimem nejsou zahrnuty do konečného zdanitelného výsledku této dceřiné společnosti, zatímco společnost-nerezident, která v tomto členském státě vykonává hospodářskou činnost prostřednictvím stálé provozovny nebo pobočky, této dani nepodléhá.
17
Předně je třeba připomenout, že belgická vláda v písemném vyjádření uvádí, že na rozdíl od toho, co tvrdí předkládající soud, se zachování účinků fairness tax, o němž rozhodl Grondwettelijk Hof (Ústavní soud), může týkat nejen dceřiných společností společností-nerezidentů, ale rovněž stálých provozoven společností-nerezidentů. Uvedený soud totiž podle belgické vlády obecně zachoval fairness tax za zdaňovací období 2014 až 2018, přičemž jedinou výjimkou je situace, kdy zahraniční dceřiná společnost vyplácí zisky belgické mateřské společnosti, která spadá do působnosti směrnice Rady 2011/96/EU ze dne 30. listopadu 2011 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. 2011, L 345, s. 8).
18
V tomto ohledu přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil rozsah rozhodnutí o zachování účinků fairness tax přijatého Grondwettelijk Hof (Ústavní soud). Soudnímu dvoru však nepřísluší, aby v rámci systému soudní spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU ověřoval nebo zpochybňoval správnost výkladu vnitrostátního práva vnitrostátním soudem, jelikož tento výklad spadá do výlučné pravomoci vnitrostátního soudu. Soudní dvůr se také, obrátí-li se na něj vnitrostátní soud s předběžnou otázkou, musí držet výkladu vnitrostátního práva, jak mu byl vylíčen předkládajícím soudem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. října 2022, Instituto do Cinema e do Audiovisual, C‑411/21, EU:C:2022:836, bod 16 a citovaná judikatura).
19
V rámci přezkumu předběžné otázky a v souladu s výkladem poskytnutým předkládajícím soudem je tedy třeba vycházet z předpokladu, že zachování účinků fairness tax se nevztahuje na stálé provozovny společností-nerezidentů, ale pouze na takové dceřiné společnosti posledně uvedených společností, jako je společnost Volvo Group Belgium.
20
Svoboda usazování, kterou článek 49 SFEU přiznává státním příslušníkům Evropské unie, v jejich případě zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zakládání a řízení podniků za stejných podmínek, jako jsou podmínky stanovené právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky. Podle článku 54 SFEU pro společnosti založené podle právních předpisů některého členského státu, jež mají sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu uvnitř Unie, zahrnuje svoboda usazování právo vykonávat činnost v dotčeném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (rozsudek ze dne 17. května 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, bod 39 a citovaná judikatura).
21
Pokud jde o sídlo společnosti ve smyslu článku 54 SFEU, toto sídlo slouží k určení, podobně jako státní příslušnost fyzických osob, její vazby na právní řád určitého státu. Použití takových vnitrostátních daňových právních předpisů, jako jsou předpisy dotčené ve věci v původním řízení, na společnost-rezidenta, včetně dceřiné společnosti-rezidenta společnosti-nerezidenta, na jedné straně a na pobočku nebo stálou provozovnu společnosti-nerezidenta na straně druhé se týká daňového zacházení se společností-rezidentem a společností-nerezidentem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, bod 36 a citovaná judikatura).
22
Jak vyplývá tedy z čl. 49 prvního pododstavce druhé věty SFEU, hospodářské subjekty mají výslovnou možnost svobodně si zvolit právní formu vhodnou k výkonu činnosti v jiném členském státě. Tato svobodná volba nesmí být omezena diskriminačními daňovými ustanoveními (rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, bod 38 a citovaná judikatura).
23
Svoboda zvolit vhodnou právní formu pro výkon činnosti v jiném členském státě má tedy za cíl zejména umožnit společnostem se sídlem v jednom členském státě otevřít pobočku v druhém členském státě, aby tam vykonávaly činnost za stejných podmínek, které se použijí na dceřiné společnosti (rozsudky ze dne 23. února 2006, CLT-UFA, C‑253/03, EU:C:2006:129, bod 15; ze dne 6. září 2012, Philips Electronics UK, C‑18/11, EU:C:2012:532, bod 14 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 21. prosince 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, bod 39).
24
Podle ustálené judikatury přitom musí být za omezení svobody usazování považována jakákoliv opatření, která zakazují výkon svobody zaručené článkem 49 SFEU, brání mu nebo jej činí méně atraktivním (rozsudek ze dne 7. září 2017, Eqiom a Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, bod 54, jakož i citovaná judikatura).
25
Pokud jde konkrétně o daňová právní ustanovení, z judikatury Soudního dvora plyne, že je na každém členském státě, aby v souladu s unijním právem upravil svůj systém zdanění zisků, spadají-li tyto zisky do daňové pravomoci dotčeného členského státu. Z toho plyne, že hostitelský členský stát může svobodně určit důvod vzniku povinnosti k dani, zdanitelný základ i daňovou sazbu, které se použijí na různé organizační formy společností usazených a působících v tomto členském státě, bude-li těmto společnostem-nerezidentům přiznáno zacházení, které je nebude diskriminovat oproti srovnatelným tuzemským organizačním formám (rozsudek ze dne 17. května 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, bod 41 a citovaná judikatura).
26
S výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, se v projednávaném případě rozhodnutí o zachování účinků fairness tax dotýká společností-nerezidentů v rozsahu, v němž vykonávají hospodářskou činnost v Belgii prostřednictvím dceřiné společnosti, a nikoli prostřednictvím stálé provozovny nebo pobočky. Zachování účinků fairness tax tedy dle všeho neumožňuje dceřiným společnostem společností-nerezidentů vykonávat činnost za stejných podmínek, které platí pro stálé provozovny takových společností, takže z hlediska vnitrostátní právní úpravy jsou prvně uvedené společnosti znevýhodněny oproti posledně uvedeným společnostem.
27
Za těchto podmínek může takové rozhodnutí o zachování učinit pro společnosti se sídlem v jiném členském státě výkon činnosti v Belgii prostřednictvím dceřiné společnosti méně atraktivním (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2017, Eqiom a Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, body 55 a 56).
28
Rozdílné zacházení, které může omezit svobodnou volbu právní formy vhodné k výkonu činnosti v jiném členském státě ve smyslu judikatury uvedené v bodě 22 tohoto rozsudku, může přitom představovat omezení svobody usazování zaručené v článcích 49 a 54 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, bod 47).
29
Aby bylo toto rozdílné zacházení slučitelné s ustanoveními Smlouvy týkajícími se svobody usazování, je podle ustálené judikatury třeba, aby se týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, anebo bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (rozsudky ze dne 21. prosince 2023, Cofidis, C‑340/22, EU:C:2023:1019, bod 48, jakož i ze dne 2. září 2015, Groupe Steria, C‑386/14, EU:C:2015:524, bod 21 a citovaná judikatura).
30
Pokud jde o objektivní srovnatelnost situací, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že je třeba srovnat přeshraniční situaci se situací vnitrostátní. Za účelem odlišení přeshraniční situace od vnitrostátní situace je třeba odkázat na sídlo dotčených společností, které – jak bylo uvedeno v bodě 21 tohoto rozsudku – slouží k určení vazby společnosti na právní řád určitého státu. Z toho vyplývá, že použití takových vnitrostátních daňových právních předpisů, jako jsou předpisy dotčené ve věci v původním řízení, na společnost-rezidenta, včetně dceřiné společnosti-rezidenta společnosti-nerezidenta, na jedné straně a na pobočku nebo stálou provozovnu společnosti-nerezidenta na straně druhé se týká daňového zacházení se společností-rezidentem a společností-nerezidentem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. května 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, body 35 a 36, jakož i citovaná judikatura).
31
Toto objektivní srovnání je provedeno s ohledem na cíl sledovaný dotčenými vnitrostátními daňovými právními předpisy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. května 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, bod 51 a citovaná judikatura).
32
V tomto ohledu, pokud jde o srovnatelnost situací a cíl sledovaný belgickými právními předpisy, Soudní dvůr o takové fairness tax, která byla v dané době platná, uvedl následující. Z hlediska daňových právních předpisů hostitelského členského státu, jejichž cílem je, aby zisky generované v tomto státě nebyly v důsledku využití určitých daňových zvýhodnění stanovených vnitrostátním daňovým systémem rozděleny bez zdanění u daného daňového poplatníka, je situace daňového poplatníka-nerezidenta, který v uvedeném členském státě vykonává hospodářskou činnost prostřednictvím stálé provozovny, srovnatelná se situací daňového poplatníka-rezidenta. V obou těchto případech má totiž tento stát mít na základě těchto daňových právních předpisů možnost uplatnit pravomoc zdanit zisky podléhající jeho daňové pravomoci (rozsudek ze dne 17. května 2017, X, C‑68/15, EU:C:2017:379, bod 52 a citovaná judikatura).
33
Ve věci v původním řízení však stálé provozovny a pobočky společností-nerezidentů nepodléhají fairness tax.
34
Z toho vyplývá, že v rámci rozhodnutí o zachování účinků fairness tax, jak je vykládáno předkládajícím soudem, již Belgické království nevykonává pravomoc zdaňovat zisky stálých provozoven nebo poboček společností-nerezidentů. Tyto společnosti-nerezidenti se tudíž nenacházejí v situaci srovnatelné se situací takových společností-rezidentů, jako je dceřiná společnost společnosti-nerezidenta.
35
V takové situaci, o jakou se jedná v původním řízení, proto nelze konstatovat žádné omezení svobody usazování zaručené v článku 49 SFEU.
36
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které dceřiná společnost-rezident společnosti-nerezidenta podléhá takzvané fairness tax z vyplácených zisků, které z důvodu použití určitých daňových zvýhodnění stanovených vnitrostátním daňovým režimem nejsou zahrnuty do konečného zdanitelného výsledku této dceřiné společnosti, zatímco společnost-nerezident, která v tomto členském státě vykonává hospodářskou činnost prostřednictvím stálé provozovny nebo pobočky, této dani nepodléhá.
K nákladům řízení
37
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které dceřiná společnost-rezident společnosti-nerezidenta podléhá takzvané fairness tax z vyplácení zisků, které z důvodu použití určitých daňových zvýhodnění stanovených vnitrostátním daňovým režimem nejsou zahrnuty do konečného zdanitelného výsledku této dceřiné společnosti, zatímco společnost-nerezident, která v tomto členském státě vykonává hospodářskou činnost prostřednictvím stálé provozovny nebo pobočky, této dani nepodléhá.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.