62023CJ0526
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
28. studenoga 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Posebna nadležnost – Zahtjev u stvarima povezanim s ugovorom – Članak 7. točka 1. podtočka (b) druga alineja – Ugovor o pružanju usluga – Računalni program razvijen u jednoj državi članici i prilagođen potrebama naručitelja sa sjedištem u drugoj državi članici – Mjesto izvršenja”
U predmetu C‑526/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlukom od 13. srpnja 2023., koju je Sud zaprimio 17. kolovoza 2023., u postupku
VariusSystems digital solutions GmbH
protiv
GR, vlasnice društva B & G,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika drugog vijeća, M. L. Arastey Sahún, predsjednica petog vijeća, i J. Passer, sudac,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za VariusSystems digital solutions GmbH, S. Duschel, K. Hanten i C. Kurz, Rechtsanwälte,
–
za osobu GR, vlasnicu društva B & G, T. Börner i S. Scheed, Rechtsanwälte,
–
za Europsku komisiju, L. Hohenecker i S. Noë, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva VariusSystems digital solutions GmbH (u daljnjem tekstu: društvo VariusSystems), s poslovnim nastanom u Austriji, i osobe GR, vlasnice poduzeća B & G sa sjedištem u Njemačkoj, u vezi sa zahtjevom za plaćanje naknade za razvoj i upotrebu računalnog programa koji je podnijelo društvo VariusSystems.
Pravni okvir
3
Uvodne izjave 15. i 16. Uredbe br. 1215/2012 glase kako slijedi:
„(15)
Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. […]
(16)
Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje uske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice [koji tuženik nije mogao] razumno predvidjeti. […]”
4
Člankom 4. te uredbe u stavku 1. određuje se:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”
5
Člankom 7. navedene uredbe predviđa se:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
1.
(a)
u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;
(b)
za potrebe ove odredbe, te ako nije drukčije dogovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:
–
u slučaju prodaje robe, mjesto u državi članici u kojoj je roba dostavljena ili trebala biti dostavljena sukladno ugovoru,
–
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru;
(c)
ako se ne primjenjuje točka (b), primjenjuje se točka (a).
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
6
Društvo VariusSystems razvilo je za osobu GR računalni program koji omogućuje analizu testova na bolest COVID-19. Društvo VariusSystems i osoba GR usmeno su sklopili ugovor o razvoju i upotrebi tog računalnog programa za upotrebu u Njemačkoj. Društvo VariusSystems trebalo je biti plaćeno za svaki uspješan test. Stranke nisu ugovorile ni točno mjesto izvršenja ni sud koji je nadležan u slučaju spora.
7
Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je među strankama sporno ispunjava li navedeni računalni program sve primjenjive pravne zahtjeve.
8
Društvo VariusSystems podnijelo je zahtjev za isplatu iznosa od 101587,68 eura temeljeći međunarodnu nadležnost austrijskih sudova na činjenici da su predmetne usluge pružene u Austriji. Prema njemu, iako se računalni program kontinuirano prilagođavao za upotrebu u Njemačkoj, svi su radovi izvršeni u Beču (Austrija).
9
Osoba GR osporavala je međunarodnu nadležnost austrijskih sudova tvrdeći da se u ovom slučaju pružena usluga sastojala isključivo od upotrebe tog računalnog programa u Njemačkoj, u skladu sa zahtjevima predviđenim njemačkim pravom u tom području.
10
Prvostupanjski sud proglasio se međunarodno nenadležnim navodeći da se mjesto izvršenja predmetnog ugovora nalazi u sjedištu poduzeća osobe GR.
11
Žalbeni sud potvrdio je tu odluku smatrajući, u biti, da se usluge koje se ne pružaju na stalnom mjestu smatraju pruženima u mjestu gdje im primatelj tih usluga ima pristup. Stoga se u ovom slučaju to mjesto izvršenja nalazi u Njemačkoj.
12
Odlučujući o reviziji protiv te odluke žalbenog suda, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li za potrebe određivanja mjesta izvršenja u slučaju usluga na daljinu odlučujuće mjesto u kojem je pružatelj predmetne usluge, odnosno u ovom slučaju društvo VariusSystems, izvršio stvaralački rad ili mjesto u kojem je ta usluga pružena i u kojem joj je njezin primatelj, odnosno u ovom slučaju osoba GR, imao pristup.
13
U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 7. točku 1. podtočku (b) Uredbe [br. 1215/2012] tumačiti na način da je u slučaju tužbe u stvari povezanoj s ugovorom mjesto izvršenja za razvoj i redovitu upotrebu računalnog programa prilagođenog individualnim potrebama naručitelja sa sjedištem u državi članici A (u ovom slučaju u Njemačkoj) mjesto
(a)
u kojem poduzetnik sa sjedištem u državi članici B (u ovom slučaju u Austriji) stvara i osmišljava intelektualnu tvorevinu na kojoj se temelji računalni program (‚programiranje’) ili mjesto
(b)
u kojem naručitelj pristupa računalnom programu, odnosno u kojem ga pregledava i u kojem ga upotrebljava?”
O prethodnom pitanju
14
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da je „mjesto izvršenja” ugovora, čiji je predmet razvoj i kontinuirana upotreba računalnog programa koji je namijenjen ispunjavaju potreba naručitelja s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj je osnovano društvo koje je izradilo, osmislilo i programiralo taj računalni program, mjesto u kojem je izvršen posao izrade, osmišljavanja i programiranja navedenog računalnog programa ili je u tom smislu mjesto izvršenja ono u kojem taj naručitelj pristupa tom računalnom programu, odnosno pregledava ga i upotrebljava.
15
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se Uredbom br. 1215/2012 nastoje ujednačiti pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima pomoću iznimno predvidivih pravila o nadležnosti i da je stoga njezin cilj pravna sigurnost koja se sastoji od pojačane pravne zaštite osoba s domicilom u Europskoj uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (presuda od 14. rujna 2023., EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, t. 26. i navedena sudska praksa).
16
Pravilo o posebnoj nadležnosti u stvarima povezanim s ugovorom, predviđeno u članku 7. točki 1. Uredbe br. 1215/2012, odgovara kriteriju blizine i motivirano je postojanjem uske veze između ugovora o kojem je riječ i suda koji o njemu odlučuje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2023., EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
17
U ovom slučaju, kao što je to utvrdio sud koji je uputio zahtjev, predmet tog ugovora je pružanje usluga u smislu članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da se odnosi na skup aktivnosti, odnosno na osmišljavanje, programiranje, održavanje i kontinuiranu prilagodbu individualiziranog računalnog programa.
18
Što se tiče mjesta izvršenja ugovornih obveza koje proizlaze iz takvog ugovora, člankom 7. točkom 1. podtočkom (b) drugom alinejom samostalno se određuje kriterij poveznice u pogledu tog ugovora kao mjesto države članice u kojoj su, na temelju tog ugovora, usluge pružene ili trebale biti pružene, kako bi se ojačali ciljevi ujednačavanja i predvidljivosti pravila o sudskoj nadležnosti i, slijedom toga, pravne sigurnosti. Taj samostalni kriterij poveznice namijenjen je primjeni na sve zahtjeve koji se temelje na istom ugovoru o pružanju usluga (presuda od 14. rujna 2023., EXTÉRIA, C‑393/22, EU:C:2023:675, t. 30. i navedena sudska praksa).
19
Sud koji je na temelju navedenog članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje nadležan za odlučivanje o zahtjevima koji se temelje na ugovoru o pružanju usluga jest onaj države članice u kojoj se nalazi mjesto glavnog pružanja usluga, kako proizlazi iz odredaba tog ugovora kao i, ako takve odredbe ne postoje, mjesto stvarnog izvršenja navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 8. ožujka 2018., Saey Home & Garden, (C‑64/17, EU:C:2018:173, t. 45.).
20
U slučaju više ugovornih obveza valja utvrditi karakterističnu obvezu predmetnog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2017., Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, t. 40.).
21
Kad je riječ o ugovoru o nabavi računalnog programa, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi, kao što je to navela Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, da osmišljavanje i programiranje računalnog programa nisu karakteristična obveza takvog ugovora jer usluga koja je predmet tog ugovora nije stvarno pružena predmetnom naručitelju sve dok taj računalni program nije funkcionalan. Naime, ta će usluga biti stvarno pružena tek od tog trenutka u kojem se navedeni računalni program može upotrebljavati i od kojeg se može kontrolirati njegova kvaliteta.
22
Budući da se karakteristična obveza ugovora o pružanju računalnog programa putem interneta, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, sastoji od njegova stavljanja na raspolaganje predmetnom naručitelju, mjestom izvršenja tog ugovora treba smatrati mjesto u kojem taj naručitelj pristupa tom računalnom programu, odnosno mjesto u kojem ga pregledava i upotrebljava.
23
Kada se navedeni računalni program upotrebljava na različitim mjestima, valja pojasniti da se to mjesto nalazi u domicilu navedenog naručitelja, a u slučaju društva u njegovu sjedištu, s obzirom na to da je navedeno mjesto određeno i odredivo kako za tužitelja tako i za tuženika pa zbog toga može olakšati izvođenje dokaza i vođenje postupka (vidjeti po analogiji presudu od 19. travnja 2012., Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, t. 37.).
24
Taj zaključak vrijedi neovisno o tome jesu li, kao što to tvrdi osoba GR, specifikacije koje je društvo VariusSystems moralo ispuniti bile one predviđene zakonodavstvom države članice domicila naručitelja, odnosno Savezne Republike Njemačke. Iako je točno da takva materijalna poveznica s tom državom članicom ispunjava ciljeve predvidljivosti i blizine iz uvodnih izjava 15. i 16. Uredbe br. 1215/2012, među strankama iz glavnog postupka ipak je sporan doseg tih specifikacija, čije je pojašnjenje obuhvaćeno meritornim ispitivanjem koje provodi nadležni sud. Međutim, određivanje mjesta izvršenja ugovora o pružanju usluga u smislu članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje te uredbe ne može ovisiti o kriterijima koji su svojstveni tom meritornom ispitivanju (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2021., Obala i lučice, C‑307/19, EU:C:2021:236, t. 90.).
25
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je „mjesto izvršenja” ugovora, čiji je predmet razvoj i kontinuirana upotreba računalnog programa koji je namijenjen ispunjavaju potreba naručitelja s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj je osnovano društvo koje je izradilo, osmislilo i programiralo taj računalni program, mjesto u kojem taj naručitelj pristupa navedenom računalnom programu, odnosno pregledava ga i upotrebljava.
Troškovi
26
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
Članak 7. točku 1. podtočku (b) drugu alineju Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
treba tumačiti na način da je:
„mjesto izvršenja” ugovora, čiji je predmet razvoj i kontinuirana upotreba računalnog programa koji je namijenjen ispunjavaju potreba naručitelja s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj je osnovano društvo koje je izradilo, osmislilo i programiralo taj računalni program, mjesto u kojem taj naručitelj pristupa navedenom računalnom programu, odnosno pregledava ga i upotrebljava.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački