62021CC0366
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PRIITA PIKAMÄEA
od 14. srpnja 2022. (
1
)
Predmet C‑366/21 P
Maxime Picard
protiv
Europske komisije
„Žalba – Javna služba – Ugovorno osoblje – Mirovina – Uredba (EU, Euratom) br. 1023/2013 – Prijelazne odredbe koje se odnose na godišnju stopu stjecanja mirovinskih prava i dob za odlazak u mirovinu – Vremenska primjena – Potpisivanje novog ugovora člana ugovornog osoblja – Akt kojim je osoba oštećena – Kvalifikacija – Samostalni pravni učinci”
I. Uvod
1.
Predmetnom žalbom Maxime Picard traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. ožujka 2021., Picard/Komisija (T‑769/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:153), kojom je odbijena njegova tužba za poništenje, s jedne strane, odgovora upravitelja sektora za mirovine odjela 4 Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (u daljnjem tekstu: PMO) od 4. siječnja 2016. prema kojem su se žaliteljeva redovna dob za odlazak u mirovinu i godišnja stopa stjecanja mirovinskih prava promijenile na 66 godina odnosno 1,8 % od 1. lipnja 2014. i, s druge strane, odluke direktora uprave E Glavne uprave (GU) Europske komisije za ljudske resurse (u daljnjem tekstu: GU za ljudske resurse), u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu) od 25. srpnja 2016., kojom je odbijena žalba koju je M. Picard podnio protiv odgovora od 4. siječnja 2016.
2.
Ovaj predmet pruža Sudu priliku da razmotri dvije problematike.
3.
Kao prvo, Sud će trebati odlučiti o uvjetima vremenske primjene prijelaznih odredbi koje se primjenjuju na ugovorno osoblje Unije o godišnjoj stopi stjecanja mirovinskih prava i dobi za odlazak u mirovinu koje se predviđaju Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (
2
). Rješenje koje Sud prihvati u tom pogledu imat će velik utjecaj na mirovinski sustav koji se primjenjuje na znatan udio ugovornog osoblja Unije.
4.
Kao drugo, ovaj predmet može omogućiti Sudu da pojasni, s obzirom na pojam „akta kojim je osoba oštećena”, u kojem je trenutku članu osoblja Unije dopušteno osporavati elemente koji služe kao temelj za određivanje njegovih mirovinskih prava.
II. Pravni okvir
5.
U ovom su predmetu relevantni:
–
članci 25., 77., 83., 90. i 91. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), kako je izmijenjen Uredbom br. 1023/2013;
–
članak 21. stavak 2. i članak 22. stavak 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, kako je izmijenjen Uredbom br. 1023/2013;
–
članak 8., članak 86. stavak 2. i članak 109. stavak 1. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja), kako su izmijenjeni Uredbom br. 1023/2013;
–
članak 1. stavak 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
III. Okolnosti spora
6.
Okolnosti spora opisane su u točkama 1. do 25. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.
7.
Komisija je zaposlila M. Picarda kao člana ugovornog osoblja u odjelu 5. PMO‑a, s učinkom od 1. srpnja 2008. (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2008.). Žalitelj je razvrstan u prvu funkcijsku skupinu. Taj je ugovor u tri navrata obnovljen na određeno vrijeme, a odlukom od 3. svibnja 2011. na neodređeno vrijeme.
8.
GU za ljudske resurse predložio je 16. svibnja 2014. žalitelju novi ugovor u svojstvu člana ugovornog osoblja, koji je potonji žalitelj potpisao istog dana (u daljnjem tekstu: ugovor od 16. svibnja 2014.). Taj ugovor na neodređeno vrijeme stupio je na snagu 1. lipnja 2014., s razvrstavanjem žalitelja u drugu funkcijsku skupinu.
9.
Prije sklapanja tog ugovora, Pravilnik o osoblju i Uvjeti zaposlenja izmijenjeni su Uredbom br. 1023/2013 čije se odredbe koje su relevantne za ovaj predmet primjenjuju od 1. siječnja 2014.
10.
Nakon reforme iz 2014., člankom 77. drugim stavkom Pravilnika o osoblju, koji se primjenjuje na ugovorno osoblje upućivanjem na članak 109. stavak 1. Uvjeta zaposlenja, definira se nova godišnja stopa stjecanja od 1,8 %, dok je prethodna stopa iznosila 1,9 %. Usto, člankom 77. petim stavkom Pravilnika o osoblju utvrđuje se dob za odlazak u mirovinu na 66 godina, za razliku od ranijih 63 godine života.
11.
Međutim, u Prilogu XIII. Pravilnika o osoblju predviđen je prijelazni sustav. Tako u skladu s člankom 21. drugim stavkom tog priloga, dužnosnik koji je stupio u službu u razdoblju od 1. svibnja 2004. do 31. prosinca 2013., i dalje ima pravo na godišnju stopu stjecanja od 1,9 %. Usto, člankom 22. stavkom 1. drugim podstavkom navedenog priloga predviđa se da dužnosnik koji 1. svibnja 2014. ima 35 godina (
3
) i koji je stupio u službu prije 1. siječnja 2014. ima pravo na starosnu mirovinu u dobi od 64 godine i 8 mjeseci. Naposljetku, člankom 1. stavkom 1. Priloga Uvjetima zaposlenja predviđa se da se te prijelazne odredbe „primjenjuju […] analogno na druge službenike zaposlene 31. prosinca 2013.”.
12.
Žalitelj je porukom elektroničke pošte od 4. siječnja 2016. (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 4. siječnja 2016.)., sumnjajući u posljedice koje bi reforma iz 2014. mogla imati na njegov položaj nakon potpisivanja ugovora od 16. svibnja 2014., zatražio objašnjenja od voditelja sektora za mirovine odjela 4. PMO‑a.
13.
Porukom elektroničke pošte od istog dana taj je voditelj potvrdio žalitelju da su se njegova mirovinska prava promijenila zbog promjene ugovora i da su se stoga, što se njega tiče, redovna dob za odlazak u mirovinu i godišnja stopa stjecanja prava na starosnu mirovinu promijenile na 66 godina odnosno 1,8 % od 1. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: odgovor od 4. siječnja 2016.).
14.
Žalitelj je 4. travnja 2016. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv odgovora od 4. siječnja 2016.
15.
Odlukom od 25. srpnja 2016., koja je žalitelju dostavljena 26. srpnja 2016., direktor uprave E GU‑a za ljudske resurse u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu odbacio je navedenu žalbu, u prvom redu, kao nedopuštenu zbog nepostojanja akta kojim je osoba oštećena i, podredno, odbio je kao neosnovanu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju od 25. srpnja 2016.).
IV. Postupak pred Općim sudom
16.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. studenoga 2016. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje odgovora od 4. siječnja 2016., i u mjeri u kojoj je to potrebno, odluke o odbijanju od 25. srpnja 2016. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 6. veljače 2017. Komisija je podnijela prigovor nedopuštenosti te tužbe.
17.
Odlukom od 12. listopada 2017. predsjednik trećeg vijeća odlučio je prekinuti postupak sve dok odluka kojom se završava postupak u predmetu T‑128/17, Torné/Komisija ne postane pravomoćna.
18.
Nakon proglašenja presude od 14. prosinca 2018., Torné/Komisija (
4
), i s obzirom na to da protiv te odluke nije podnesena žalba, stranke su u roku koji je odredio Opći sud podnijele svoja očitovanja o posljedicama te presude za ovaj predmet.
19.
Rješenjem od 13. svibnja 2019., u skladu s člankom 130. stavkom 7. Poslovnika, Opći sud odgodio je odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija do odluke o meritumu i odgodio odluku o troškovima.
20.
Pobijanom je presudom Opći sud odbio tužbu koju je podnio žalitelj.
21.
Opći sud je najprije odlučio ispitati tužbene razloge koje je istaknuo žalitelj, bez prethodnog odlučivanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. Kako bi u tom smislu donio odluku, Opći sud oslonio se na sudsku praksu prema kojoj je sudac Unije ovlašten procijeniti, u skladu s okolnostima svakog slučaja, opravdava li pravilno sudovanje odbijanje tužbe kao neosnovane, bez prethodnog odlučivanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknuo žalitelj (
5
).
22.
Što se tiče merituma, Opći sud presudio je da je Komisija pravilno smatrala da ugovor od 16. svibnja 2014. ima za posljedicu to da se na žalitelja ne mogu primijeniti prijelazne odredbe predviđene Prilogom XIII. Pravilniku o osoblju, koje se odnose na godišnju stopu stjecanja mirovinskih prava i dob za odlazak u mirovinu.
23.
U točkama 65. do 83. pobijane presude, Opći sud tumačio je članak 1. stavak 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, u dijelu u kojem se njime određuje da se prijelazna pravila predviđena za dužnosnike u člancima 21. i 22. (
6
) Priloga XIII. Pravilniku o osoblju „primjenjuju […] analogno na druge službenike zaposlene 31. prosinca 2013.”.
24.
Opći sud je presudio, među ostalim, da iz teksta te odredbe proizlazi da se članci 21. i 22. tog priloga primjenjuju na službenike obuhvaćene Uvjetima zaposlenja u dijelu u kojem je moguće utvrditi analogiju između potonjih službenika i dužnosnika, uzimajući u obzir obilježja svojstvena svakoj od tih kategorija osoblja. Nakon što je ispitao ta obilježja, Opći sud je istaknuo da, iako dužnosnik stupa u službu uprave Unije, i ostaje u njoj, na temelju akta o imenovanju koji ostaje nepromijenjen tijekom njegove cijele karijere, član ugovornog osoblja stupa u službu i ostaje u njoj na temelju ugovora dok proizvodi svoje učinke.
25.
S obzirom na ta razmatranja Opći sud je protumačio zahtjev „zaposlene 31. prosinca 2013.” u smislu članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
26.
U točki 81. pobijane presude, Opći sud presudio je da pojam „analogno” iz članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja pretpostavlja da se službenici nalaze u analognom položaju kao i dužnosnici. Prema mišljenju Općeg suda, taj se položaj može utvrditi samo u slučaju da član osoblja nije potpisao novi ugovor koji podrazumijeva početak novog radnog odnosa s upravom Unije. U tom pogledu, podsjetio je na to da se već presudilo da radni odnos između, s jedne strane, službenika i, s druge strane, uprave Unije može ostati nepromijenjen, čak i nakon potpisivanja novog ugovora koji je formalno različit od prvotnog ugovora, pod uvjetom da posljednji ugovor ne mijenja bitno poslove službenika, osobito funkcijske skupine, koja bi dovela u pitanje funkcionalni kontinuitet njegova radnog odnosa s upravom Unije (
7
).
27.
Opći sud je iz toga zaključio da se članci 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju primjenjuju samo na ostale službenike zaposlene 31. prosinca 2013. i koji nakon tog datuma ostaju u službi na temelju ugovora dok se njihov položaj ne ispita u svrhu izračuna mirovinskih prava.
28.
Nadalje, u točkama 85. do 93. pobijane presude Opći sud je najprije odlučio o posljedicama tih utvrđenja na žaliteljev položaj. Konkretno, nakon što je ispitao ugovore koje je žalitelj sklopio s Komisijom kao i obilježja radnih mjesta na kojima je bio zaposlen, Opći sud utvrdio je da je promjena funkcijske skupine dovela u pitanje funkcionalni kontinuitet žaliteljeva radnog odnosa s upravom. Opći sud iz toga je zaključio da je ugovor od 16. svibnja 2014. doveo do prestanka svih učinaka ugovora iz 2008. na temelju kojeg je žalitelj bio „zaposlen 31. prosinca 2013.” u skladu s člankom 1. stavkom 1. Priloga Uvjetima zaposlenja i stoga on čini raskid radnog odnosa između njega i uprave. Stoga je Opći sud utvrdio da je ugovor od 16. svibnja 2014. doveo do novog stupanja u službu za potrebe primjene navedene odredbe, tako da se na žalitelja nisu mogle primijeniti prijelazne odredbe o godišnjoj stopi stjecanja prava na starosnu mirovinu i dobi za odlazak u mirovinu.
29.
Konačno, Opći sud je istaknuo da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje, među ostalim, žaliteljevim argumentom prema kojem novi ugovor ne predstavlja prepreku za primjenu navedenih prijelaznih odredbi jer ne dovodi do prekida u članstvu i uplaćivanju doprinosa u mirovinski sustav Unije. Prema mišljenju Općeg suda, primjena navedenih odredbi na službenike ne može ovisiti o navodno neprekinutom sudjelovanju u mirovinskom sustavu Unije, nego o funkcionalnom kontinuitetu radnog odnosa, kako je utvrđeno u točki 81. pobijane presude.
V. Zahtjevi stranaka
30.
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi odgovor od 4. siječnja 2016. i, u mjeri u kojoj je to potrebno, odluku o odbijanju od 25. srpnja 2016., i
–
naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.
31.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
VI. O žalbi
A.
Dopuštenost žalbe
1. Argumentacija stranaka
32.
Komisija tvrdi da je žalba nedopuštena jer, protivno članku 169. stavku 2. Poslovnika Suda, žalitelj nije precizno naveo točke presude koje osporava.
33.
Ta institucija ističe da žalitelj kritizira pobijanu presudu jer je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 90. te odluke smatrao da, zbog sklapanja novog ugovora, službenik više nije bio „zaposlen”31. prosinca 2013. u smislu članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja. Iz toga zaključuje da to upućivanje na samo jednu točku pobijane presude ne ispunjava uvjete iz članka 169. stavka 2. Poslovnika.
34.
Žalitelj pak tvrdi da je u točkama 25. i 26. svoje žalbe naveo pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točki 81. pobijane presude i da je kritizirao tumačenje koje je Opći sud utvrdio u pogledu članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
2. Ocjena
35.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije kao i članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba biti nedopuštena (
8
).
36.
Međutim, napominjem da u točki 24. i sljedećim točkama svoje žalbe žalitelj tvrdi da je u točki 81. pobijane presude Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u tumačenju članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, time što je presudio da se prijelazne odredbe mogu i dalje primjenjivati na druge službenike samo ako potonji službenici ne sklope novi ugovor ili ako sklapanjem novog ugovora u biti nastavljaju obavljati iste poslove.
37.
Usto, u razradi svoje žalbe žalitelj kritizira obrazloženje iz točke 90. pobijane presude kojim se Opći sud izričito oslonio na tumačenje odredbi članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja koje je utvrdio u točki 81. te presude kako bi zaključio da je ugovor od 16. svibnja 2014. doveo do prestanka svih učinaka ugovora iz 2008. i stoga on čini raskid radnog odnosa s upravom Unije.
38.
Iz tih elemenata proizlazi da je žalitelj ispunio zahtjeve iz članka 169. stavka 2. Poslovnika, tako što je dovoljno precizno naveo, s jedne strane, elemente rasuđivanja Općeg suda koje kritizira, i s druge strane, pogrešku koja se tiče prava na koju se namjerava pozvati u potporu svojoj žalbi.
39.
Iz toga zaključujem da je žalba dopuštena.
B.
Jedini žalbeni razlog
1. Argumentacija stranaka
40.
U potporu tom žalbenom razlogu koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u tumačenju članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio područje primjene te odredbe time što nije uzeo u obzir ni ciljeve koje zakonodavac Unije želi postići ni sustav uveden Pravilnikom o osoblju i Uvjetima zaposlenja u posebnom području mirovinskog sustava Unije. U tom pogledu žalitelj tvrdi da, kao što je to Opći sud presudio u presudi Torné, vremenska primjena prijelaznih odredbi ovisi o zadržavanju članstva u mirovinskom sustavu i kontinuitetu uplaćivanja doprinosa u taj sustav.
41.
Osim toga, žalitelj tvrdi da je, time što je smatrao da je ugovor doveo do prekida radnog odnosa s upravom Unije, Opći sud povrijedio kontinuitet tog odnosa priznat člankom 86. stavkom 2. Uvjeta zaposlenja, sa stajališta kretanja plaće. Konačno, ističe da je u članku 1. stavku 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, zakonodavac Unije upotrijebio pojam „zaposleni” službenici, dok je u člancima 4. i 5. istog priloga izričito upotrijebio izraz „ugovori na određeno vrijeme”. Žalitelj iz toga zaključuje da taj zakonodavac nije želio ograničiti područje primjene prijelaznih odredbi samo na ugovore na određeno vrijeme.
42.
Komisija pak tvrdi da se analogija s položajem dužnosnikâ može utvrditi samo u slučaju kad službenik ne potpisuje novi ugovor koji podrazumijeva početak novog radnog odnosa. Dodaje da se žalitelj ne može korisno pozivati na presudu Torné jer se ta odluka nije odnosila na tumačenje odredbi članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, nego na uvjete primjenjivosti odredbi članaka 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju na dužnosnika koji ostaje u službi isključivo na temelju početnog akta o imenovanju. U tom pogledu ta institucija naglašava da položaj dužnosnika nije usporediv s položajem člana ugovornog osoblja s obzirom na to da on ostaje u službi dok ugovor proizvodi svoje učinke. Ističe da je Opći sud proveo detaljnu činjeničnu analizu iz koje je zaključio ne postoji kontinuitet između ugovora sklopljenog 2008. i ugovora od 16. svibnja 2014.
43.
Komisija tvrdi i da odredbe članka 86. Uvjeta zaposlenja na koje se poziva žalitelj, ne utječu na tumačenje izraza „zaposlene 31. prosinca 2013.” koji se upotrebljava u članku 1. stavku 1. Priloga Uvjetima zaposlenja. Konačno, ta institucija smatra da se razlika u terminologiji između potonjeg članka i članaka 4. i 5. Priloga Uvjetima zaposlenja objašnjava razlikom u predmetu tih odredbi jer se prva odredba odnosi na primjenu prijelaznih odredbi, dok se druge dvije odredbe odnose na produljenje ugovorâ.
2. Ocjena
a) Uvodne napomene
44.
Promjene godišnje stope stjecanja prava na starosnu mirovinu i dobi za odlazak u mirovinu uvedene Uredbom br. 1023/2013 odgovaraju cilju da se zadrži aktuarska ravnoteža mirovinskog sustava i da se uzme u obzir razvoj demografske strukture osoblja institucija Unije (
9
). S obzirom na to, u člancima 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, zakonodavac Unije uveo je, u korist dužnosnika koji su stupili u službu prije 1. siječnja 2014., prijelazni sustav koji im omogućuje zadržavanje prava na korištenje stope stjecanja prava na starosnu mirovinu predviđenog ranijim tekstovima i kojim se dob u kojoj dužnosnik ima pravo na starosnu mirovinu utvrđuje postupno. U skladu s člankom 1. stavkom 1. Priloga Uvjetima zaposlenja „[č]lanak 21., članak 22. osim stavka 4., […] tog Priloga primjenjuju se analogno na druge službenike zaposlene 31. prosinca 2013.”.
45.
Kako bi odredio smisao i doseg te analogije između dužnosnika i službenika obuhvaćenih Uvjetima zaposlenja, Opći sud je ispitao obilježja svojstvena svakoj od tih kategorija osoblja. Konkretnije, u pobijanoj presudi u biti se utvrdilo da, iako dužnosnik stupa u službu i ostaje u njoj na temelju službeničkog odnosa koji je uspostavljen aktom o imenovanu koji ostaje nepromijenjen do prestanka njegove dužnosti, član ugovornog osoblja stupa u službu i ostaje u njoj na temelju ugovornog odnosa. Na temelju te razlike, Opći sud smatrao je da se prijelazne odredbe po analogiji primjenjuju na ostale službenike zaposlene 31. prosinca 2013. koji nakon tog datuma ostaju zaposleni na temelju ranije sklopljenog ugovora ili na temelju novog ugovora ako taj ugovor ne podrazumijeva prekid dužnosti koje obavlja službenik.
46.
Drugim riječima, Opći sud odlučio je da, što se tiče ugovornog osoblja, kriterij koji se odnosi na bitan kontinuitet dužnosti određuje vremensku primjenu prijelaznih odredbi predviđenih Uredbom br. 1023/2013.
47.
Međutim, čini mi se da se na temelju tog tumačenja, koje se u biti temelji na razlici između Pravilnika o osoblju i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, ne odražava u potpunosti smisao i doseg odredbi članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
48.
U tom pogledu podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (
10
).
49.
U tom pogledu ističem da se, što se tiče prijelaznih odredbi, u Uvjetima zaposlenja ne navodi nikakva definicija izraza „zaposlene”. Štoviše, riječ „analogija” (
11
), koja se u francuskom jeziku uobičajeno definira kao „vrsta odnosa, fizičke, intelektualne ili moralne sličnosti koja postoji u određenom pogledu između dviju ili više različitih stvari” (
12
), nije sama po sebi dovoljno značajna da bi potkrijepila tumačenje prijelaznih odredbi predviđenih u članku 1. stavku 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
50.
Stoga je potrebno osloniti se na metode teleološkog i kontekstualnog tumačenja kako bi se analizirale te prijelazne odredbe.
b) Teleološko tumačenje
51.
Iako je zakonodavac Unije namjeravao prilagoditi mirovinski sustav dužnosnika i drugog osoblja, želio je spojiti tu reformu s dodatnim mjerama uzimajući u obzir mirovinska prava koja je osoblje steklo ranije (
13
). Taj se cilj izričito navodi u uvodnoj izjavi 29. Uredbe br. 1023/2013, koja glasi kako slijedi: „Trebalo bi utvrditi prijelazne aranžmane kojima će se omogućiti da se nova pravila i mjere primjenjuju postupno, istodobno poštujući stečena prava i legitimna očekivanja osoblja zaposlenog prije stupanja na snagu tih izmjena Pravilnika o osoblju.”
52.
Doista, čini mi se da je ta uvodna izjava relevantan element tumačenja prijelaznih odredbi predviđenih u članku 1. stavku 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
53.
U tom pogledu najprije ističem da se navedena uvodna izjava koja se nalazi nakon prikaza svih izmjena Pravilnika o osoblju i Uvjeta zaposlenja uvedenih Uredbom br. 1023/2013, očito odnosi na sve prijelazne odredbe predviđene tom uredbom, uključujući i one koje se odnose na starosnu mirovinu. Nadalje, napominjem da iz upotrebe izraza „osoblja zaposlenog”, koji je općenite prirode, proizlazi da, u pogledu ciljeva navedenih u istoj uvodnoj izjavi, zakonodavac Unije nije utvrdio razliku između dužnosnika i drugih službenika obuhvaćenih Uvjetima zaposlenja.
54.
Iz toga zaključujem da, kao i odredbe članaka 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, i odredbe članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja treba tumačiti s obzirom na ciljeve poštovanja stečenih prava i legitimnih očekivanja ostalih službenika Unije zaposlenih prije 1. siječnja 2014. (
14
).
55.
Osim toga, iako taj pristup omogućuje bolje određivanje ciljeva koje zakonodavac Unije želi postići, ne može ga se odvojiti od analize opće strukture mirovinskog sustava čiji su dio prijelazne odredbe.
c) Kontekstualno tumačenje
56.
Davanja koja se isplaćuju u okviru mirovinskog sustava definirana su u glavi V. poglavlju 3. Pravilnika o osoblju i Prilogu VIII. tom pravilniku. Na temelju tih odredbi, člankom 83. stavkom 1. tog pravilnika predviđa se da davanja isplaćena u okviru mirovinskog sustava terete proračun Unije i da države članice zajednički jamče isplatu tih davanja. Osim toga, člankom 83.a i Prilogom XII. navedenom pravilniku definiraju se aktuarska pravila za izračun stope doprinosa koja omogućuju da se zajamči ravnoteža mirovinskog sustava.
57.
Mirovinski sustav ugovornog osoblja pojašnjava se u člancima 109. i 110. Uvjeta zaposlenja. Prvom rečenicom članka 109. stavka 1. Uvjeta zaposlenja tako se određuje: „Pri odlasku iz službe ugovorno osoblje ima pravo na starosnu mirovinu, prijenos aktuarske protuvrijednosti ili otpremninu u skladu s poglavljem 3. glave V. Pravilnika o osoblju”.
58.
Stoga iz samog teksta proizlazi da mirovinski sustav dužnosnika i mirovinski sustav ugovornog osoblja poštuju zajednička pravna pravila.
59.
Shematski prikazano, mirovinski sustav, kako je definiran navedenim tekstovima, zamišljen je kao nacionalni fond s definiranim davanjima, u kojem doprinosi osoblja služe za financiranje njihovih budućih mirovina. Ti doprinosi pokrivaju trošak mirovinskih prava stečenih tijekom određene godine i nisu ni na koji način povezani s troškovima navedene godine za isplatu mirovina.
60.
Funkcioniranje tog fonda temelji se na načelu aktuarske ravnoteže, na temelju kojeg doprinosi osoblja trebaju, u skladu s člankom 83. stavkom 2. Pravilnika o osoblju, pokriti jednu trećinu prava stečenih tijekom predmetne godine, koja odgovaraju mirovinama koje treba isplatiti dužnosnicima nakon njihova odlaska u mirovinu (
15
). Stopa doprinosa koje plaćaju dužnosnici predmet je redovite procjene predviđene u Prilogu XII. Pravilniku o osoblju, čija je svrha osigurati da se tim doprinosima financira jedna trećina troškova sustava (
16
).
61.
Iz tih razmatranja proizlazi da se, i za dužnosnike obuhvaćene Pravilnikom o osoblju i ostale službenike obuhvaćene Uvjetima zaposlenja, mirovinski sustav članova osoblja Unije temelji na njihovu plaćanju ažurirane stope doprinosa koja ima za učinak davanje mirovinskih prava za određenu godinu. Doista, čini mi se da postojanje takvog zajedničkog sustava, koji se temelji na plaćanju doprinosa, omogućuje da se pojasni tumačenje izraza „analogno” iz članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja.
62.
Naime, s obzirom na kontekst u kojem se nalazi taj članak, smatram da primjena po analogiji članaka 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju ne može biti povezana s uvjetom koji se odnosi na utvrđenje bitnog kontinuiteta dužnosti koje obavlja član ugovornog osoblja. Suprotno tomu, čini mi se da se ta primjena, onako kako je treba shvatiti s obzirom na mirovinski sustav koji se temelji na uplaćivanju doprinosa koji je zakonodavac Unije organizirao za dužnosnike i službenike obuhvaćene Uvjetima zaposlenja, treba temeljiti na kriteriju kontinuiteta članstva u mirovinskom sustavu.
63.
Iz toga zaključujem da se, u smislu prijelaznih odredbi predviđenih člankom 1. stavkom 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, treba smatrati da se izraz „zaposlen 31. prosinca 2013.” odnosi na člana ugovornog osoblja zaposlenog prije tog datuma koji je, bez obzira na to što je ugovor kojim se bitno mijenjaju njegove dužnosti sklopljen nakon tog datuma, zadržao svoje članstvo u mirovinskom sustavu Unije i nastavio uplaćivati doprinose u taj sustav.
64.
Dodajem da jedino to tumačenje može odražavati smisao i doseg odredbi članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja jer omogućuje da se član ugovornog osoblja stavi u isti položaj kao i dužnosnik na kojeg se, s obzirom na to da je stupio u službu prije 1. siječnja 2014. te da i dalje uplaćuje doprinose u mirovinski sustav, mogu primjenjivati prijelazne odredbe predviđene u člancima 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju (
17
).
65.
Osim toga, analiza koju predlažem Sudu ne može se korisno dovesti u pitanje upućivanjem, u točki 81. pobijane presude, na presudu EMA/Drakeford. Naime, kao što to pravilno ističe M. Picard, ta se presuda odnosi na prekvalifikaciju, predviđenu u članku 8. stavku 1. Uvjeta zaposlenja, ugovora na određeno vrijeme koji su uzastopno sklopljeni s privremenim osobljem. U takvom se slučaju Opći sud oslonio na kriterij koji se odnosi na bitan kontinuitet dužnosti koje obavlja član privremenog osoblja kako bi odredio je li uprava, pod izgovorom produljenja ugovora na određeno vrijeme, namjeravala popuniti stalno radno mjesto. Čini mi se da se to rješenje, koje se temelji na strukturi svojstvenoj odredbama članka 8. stavka 1. Uvjeta zaposlenja, ne odnosi na tumačenje prijelaznih odredbi koje se u području starosne mirovine predviđaju Uredbom br. 1023/2013.
66.
S obzirom na sva ta razmatranja, smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio tužbu za poništenje odgovora od 4. siječnja 2016. zbog toga što se prijelazne odredbe predviđene u članku 1. stavku 1. Priloga Uvjetima zaposlenja po analogiji primjenjuju na ugovorno osoblje zaposleno 31. prosinca 2013. koje ostaje zaposleno nakon tog datuma na temelju ugovora koji ne dovodi do prekida radnog odnosa.
67.
Posljedično, predlažem Sudu da presudi da je jedini žalbeni razlog osnovan i, prema tome, da ukine pobijanu presudu.
VII. Tužba podnesena Općem sudu
68.
Na temelju članka 61. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana i Sud ukida odluku Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
69.
U tom pogledu podsjećam na to da je Komisija pred Općim sudom istaknula prigovor nedopuštenosti tužbe koji se temelji na nepostojanju akta kojim je osoba oštećena u smislu članka 90. Pravilnika o osoblju. Na temelju ustaljene sudske prakse Suda (
18
), Opći sud odlučio je da zbog ekonomičnosti postupka valja najprije ispitati tužbene razloge koje je istaknuo žalitelj, a da se prethodno ne odluči o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija, s obzirom da na to da je tužba u svakom slučaju neosnovana. Iz toga slijedi da Sud najprije treba odlučiti o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija, a potom, po potrebi, ispitati osnovanost žaliteljeva zahtjeva kako bi odlučio o cijelom sporu.
70.
Doista, čini mi se da Sud može odlučiti o svim tim točkama jer je, s jedne strane, prikaz nespornih činjenica koje su potrebne za donošenje odluke potpun i dostatan i jer se, s druge strane, o elementima spora kontradiktorno raspravljalo pred Općim sudom (
19
) i Sudom. Dodajem da je u interesu žalitelja, koji je pokrenuo postupak pred Općim sudom 7. studenoga 2016., da brzo dobije sudsku odluku.
A.
Dopuštenost tužbe
1. Argumentacija stranaka
71.
U potporu svojem prigovoru nedopuštenosti Komisija tvrdi da se odgovor od 4. siječnja 2016., dostavljen u obliku poruke elektroničke pošte, ne može smatrati aktom kojim je osoba oštećena jer je njegov cilj samo pružiti žalitelju informacije o odredbi Pravilnika o osoblju. U tom smislu, Komisija napominje da taj odgovor uključuje upozorenje kojim se pojašnjava da je poruka samo informativne prirode. Dodaje da, s obzirom na to da ga je uputio samo žaliteljev kolega nedugo nakon podnošenja zahtjeva, odgovoru od 4. siječnja 2016. nije prethodila nikakva prethodna studija neophodna za donošenje akta kojim je osoba oštećena.
72.
Komisija tvrdi i da odredbe Pravilnika o osoblju koje se odnose na stopu stjecanja prava na starosnu mirovinu i dob za umirovljenje imaju konkretan učinak tek na datum odlaska u mirovinu člana osoblja. Smatra da žalitelj ne može zahtijevati da se unaprijed utvrde određeni elementi njegovih mirovinskih prava, tim više jer se te odredbe mogu izmijeniti do datuma njegova odlaska u mirovinu. Komisija iz toga zaključuje da jedini akt kojim se može oštetiti M. Picarda uključuje pravomoćnu odluku koja će biti donesena prilikom njegova umirovljenja.
73.
M. Picard pak tvrdi da je uprava bila dužna unaprijed utvrditi elemente za izračun njegove mirovine jer su ti elementi već bili poznati i nisu se više mogli izmijeniti u trenutku kad je uputio svoj zahtjev. Dodaje da je odgovor od 4. siječnja 2016. trenutačno i izravno utjecao na njegova mirovinska prava, tako da je imao stvaran i postojeći legitimni interes da se sudski utvrdi neizvjestan element njegove situacije.
74.
Žalitelj naglašava i da je u presudi Torné Opći sud presudio da odredbe Pravilnika o osoblju treba tumačiti na način da se njima implicitno nalaže predmetnoj instituciji da odmah donese odluku a da pritom ne čeka prestanak radnog odnosa dotične osobe. Ističe i da je u točki 49. te presude Opći sud odlučio da upravo sporna obavijest kojom se utvrđuje datum tužiteljičina stupanja u službu na nju negativno utječe, a ne njezina kasnija primjena za utvrđivanje tužiteljičinih mirovinskih prava prilikom izračuna njezine mirovine.
2. Ocjena
75.
Valja podsjetiti na to, na temelju neospornih činjenica, da je M. Picard podnio žalbu protiv odgovora od 4. siječnja 2016. na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju. Tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu kojem je podnesen taj zahtjev najprije je u skladu s odlukom GU za ljudske resurse od 25. srpnja 2016. odbacilo žalbu kao nedopuštenu zbog nepostojanja akta kojim je osoba oštećena i, podredno, odbilo ju je kao neosnovanu.
76.
M. Picard podnio je Općem sudu tužbu za poništenje odgovora od 4. siječnja 2016. i, „u mjeri u kojoj je to potrebno”, poništenje odluke o odbijanju od 25. srpnja 2016.
77.
Iz odredbi članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju proizlazi da dužnosnik može osporavati akte institucije samo pod uvjetom da je oštećen tim aktima. Člankom 91. stavkom 1. Pravilnika o osoblju u biti se predviđa da i dopuštenost pravnog lijeka ovisi o ispunjenju tog uvjeta. Osim toga, u skladu s člankom 117. Uvjeta zaposlenja, odredbe o pravnim lijekovima predviđene Pravilnikom o osoblju, među kojima su i odredbe koje sam upravo naveo, primjenjuju se po analogiji na ugovorno osoblje.
78.
Iz tih elemenata proizlazi da je, kako bi se odredilo je li tužba M. Picarda dopuštena, potrebno provjeriti smatra li se odgovor od 4. siječnja 2016. aktom kojim je žalitelj oštećen u smislu prethodno navedenih odredbi.
79.
U tom pogledu podsjećam na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda samo akti ili mjere koji proizvode obvezujuće pravne učinke koji izravno i trenutačno mogu utjecati na tužiteljeve interese mijenjajući na bitan način njegov pravni položaj oštećuju osobu i mogu biti predmet tužbe za poništenje (
20
). Uostalom, ta definicija akta kojim je osoba oštećena u području javne službe ne razlikuje se od definicije koju je Sud donio kako bi definirao „akte koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a (
21
), tako da se sudska praksa donesena na temelju tog članka može mutatis mutandis primijeniti na ovaj slučaj.
80.
Kako bi se utvrdilo proizvodi li akt takve obvezujuće učinke, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije, poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, po potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (
22
).
81.
Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da se pripremni akti, strogo provedbeni akti, obične preporuke i mišljenja kao i načelno interne upute ne smatraju aktima koji proizvode obvezujuće učinke (
23
).
82.
Iz tih razmatranja proizlazi da je, kako bi se utvrdilo je li riječ o aktu kojim je osoba oštećena, potrebno samo razmotriti njegovu bit, tako da njegov formalni oblik nije važan (
24
). Iz toga zaključujem da u ovom slučaju sama okolnost da je odgovor od 4. siječnja 2016. imao oblik poruke elektroničke pošte ne isključuje da je se kvalificira kao akt kojim je osoba oštećena te je i dalje potrebno analizirati njegov sadržaj kako bi se odredila njegova pravna priroda.
83.
U tom pogledu utvrđujem, na temelju nespornih činjenica u ovom slučaju, da se porukom elektroničke pošte od 4. siječnja 2016. M. Picard obratio voditelju sektora za mirovine odjela 4. PMO‑a kako bi saznao jesu li se njegova mirovinska prava izmijenila zbog potpisivanja ugovora od 16. svibnja 2014.
84.
Porukom elektroničke pošte od istog dana taj je voditelj odgovorio M. Picardu da su se njegova mirovinska prava „izmijenila zbog promjene ugovora”, tako da se „redovna dob za odlazak u mirovinu promijenila na 66 godina” i da je, „što se tiče postotka mirovinskih prava koja se stječu godišnje, taj postotak promijenjen na 1,8 % od 1.6.2014.”. Autor poruke elektroničke pošte završio je tu poruku riječima: „[n]adam se da će vam ove informacije biti korisne”.
85.
Prema mojem mišljenju, iz takvih okolnosti proizlazi da se, osim semantičkih mjera opreza iz odgovora od 4. siječnja 2016., ta poruka elektroničke pošte može, s obzirom na njezin sadržaj, smatrati porukom isključivo informativne prirode. U tom pogledu, utvrđujem da je M. Picard podnio voditelju sektora za mirovine odjela 4. PMO‑a zahtjev za precizne informacije te mu je on u tom svojstvu odgovorio, pri čemu je naveo, također precizno, da je zbog sklapanja novog ugovora dob za njegovu mirovinu podignuta na 66 godina i da je stopa stjecanja njegovih mirovinskih prava smanjena.
86.
Međutim, ta sama analiza nije dovoljna da se utvrdi da je tužba M. Picarda dopuštena. Kako bi se odgovorilo na Komisijine argumente, potrebno je utvrditi može li odgovor od 4. siječnja 2016. nanijeti štetu u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju ili je jedina odluka koja se može pobijati odluka kojom se konačno utvrđuju mirovinska prava M. Picarda na datum kad će on otići u mirovinu.
87.
U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da međumjere, s obzirom na to da se njima izražava privremeno mišljenje institucije, načelno nisu akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje (
25
). Naime, u takvom slučaju, moguće nezakonitosti kojima su zahvaćene takve međumjere mogu biti navedene u prilog tužbi podnesenoj protiv konačnog akta (
26
).
88.
S obzirom na navedeno, utvrđenje da je akt institucije međumjera koja ne izražava konačno stajalište institucije nije dovoljno da bi se sustavno utvrdilo da taj akt nije „akt koji se može pobijati”. Tako međuakt koji proizvodi samostalne pravne učinke može biti predmet tužbe za poništenje ako se nezakonitost koju taj akt sadržava ne može otkloniti podnošenjem pravnog sredstva protiv konačne odluke čija je on pripremna faza. Iz toga slijedi da, kada osporavanje zakonitosti međuakta u okviru takve tužbe ne osigurava djelotvornu sudsku zaštitu tužitelju protiv učinaka tog akta, on mora moći biti predmet tužbe za poništenje (
27
).
89.
Čini mi se da se ta sudska praksa može primijeniti na ovaj slučaj kako bi se provjerilo može li odgovor od 4. siječnja 2016. biti predmet tužbe za poništenje. U tom pogledu ističem da se u tom odgovoru M. Picarda osobito obavijestilo da se zbog promjene ugovora dob za mirovinu mijenja na 66 godina. Međutim, kad bi žalitelj bio prisiljen čekati da navrši životnu dob navedenu u tom odgovoru kako bi otišao u mirovinu i osporio pravomoćnu odluku donesenu na taj datum kojom se utvrđuju njegova prava na starosnu mirovinu, uskratio bi mu se svaki djelotvorni pravni lijek kojim može dokazati da je, na temelju prijelaznih odredbi predviđenih člankom 1. stavkom 1. Priloga Uvjetima zaposlenja, trebao imati pravo na starosnu mirovinu u dobi od 63 godine.
90.
Iz toga slijedi da odgovor od 4. siječnja 2016. proizvodi samostalne pravne učinke jer može imati nepovratne učinke koji izravno i trenutačno utječu na pravni položaj M. Picarda i koji se ne mogu otkloniti podnošenjem tužbe protiv pravomoćne odluke donesene u trenutku odlaska dotične osobe u mirovinu.
91.
U tim okolnostima, smatram da taj odgovor, osim ako se njime M. Picardu uskraćuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, treba smatrati aktom kojim je osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
92.
Posljedično, smatram da, s obzirom na sva ta razmatranja, tužbu koju je podnio M. Picard treba smatrati dopuštenom.
B.
Osnovanost tužbe
93.
Ako Sud primijeni rasuđivanje koje sam mu predložio prilikom ispitivanja jedinog žalbenog razloga, tužbu koju je podnio M. Picard treba prihvatiti. Naime, iz nespornih elemenata spisa proizlazi da je od 1. srpnja 2008., datuma njegova prvog zapošljavanja kao člana ugovornog osoblja, žalitelj neprekidno radio u službi Unije te je nastavio uplaćivati doprinose u mirovinski sustav.
94.
Iz toga proizlazi da treba smatrati da je M. Picard zaposlen 31. prosinca 2013. u smislu članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja i da stoga treba moći zadržati pravo na godišnju stopu stjecanja mirovinskih prava i dob za odlazak u mirovinu pod uvjetima i u skladu s pravilima predviđenima prijelaznim odredbama Uredbe br. 1023/2013.
95.
Slijedom toga, predlažem Sudu da poništi odgovor od 4. siječnja 2016., kao i odluku o odbijanju od 25. srpnja 2016.
VIII. Troškovi
96.
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.
97.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
98.
Žalitelj je u ovom slučaju zatražio od Suda da slijedom konačnog odlučivanja u predmetu prihvati njegove zahtjeve iznesene u prvostupanjskom postupku i naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.
99.
Budući da Komisija nije uspjela u postupku i da je M. Picard zahtijevao da joj se naloži snošenje troškova, valja joj naložiti snošenje, osim vlastitih troškova obaju postupaka, i troškova žalitelja pred Sudom i Općim sudom.
IX. Zaključak
100.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da:
1.
ukine presudu Općeg suda Europske unije od 24. ožujka 2021., Picard/Komisija (T‑769/16, EU:T:2021:153);
2.
odbije prigovor nedopuštenosti tužbe Maxima Picarda koji je Europska komisija istaknula pred Općim sudom;
3.
poništi odgovor upravitelja sektora za mirovine odjela 4 Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu od 4. siječnja 2016. prema kojem su redovna dob za odlazak u mirovinu i godišnja stopa stjecanja mirovinskih prava M. Picarda promijenjene na 66 godina, odnosno 1,8 % od 1. lipnja 2014.;
4.
poništi odluku direktora uprave E Komisijine Glavne uprave za ljudske resurse u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu od 25. srpnja 2016. kojom se odbija žalba koju je M. Picard podnio protiv odgovora od 4. siječnja 2016.;
5.
naloži Europskoj komisiji snošenje, osim vlastitih troškova obaju postupaka, i troškova žalitelja pred Sudom i Općim sudom.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2013., L 287, str. 15.
(
3
)	Riječ je o dobi koju je žalitelj imao na taj datum.
(
4
)	Presuda od 14. prosinca 2018., Torné/Komisija (T‑128/17, u daljnjem tekstu: presuda Torné, EU:T:2018:969)
(
5
)	U tu svrhu Opći sud oslonio se na presude od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer, (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 50. do 52.) i od 13. siječnja 2017., (Deza/ECHA, T‑189/14, EU:T:2017:4, t. 26.).
(
6
)	Osim stavka 4. tog članka 22.
(
7
)	U tom smislu, Opći sud upućuje na presudu od 16. rujna 2015., EMA/Drakeford (T‑231/14 P, u daljnjem tekstu: presuda EMA/Drakeforf, EU:T:2015:639, t. 40.).
(
8
)	Presuda od 24. ožujka 2022., GVN/Komisija (C‑666/20 P, neobjavljena, EU:C:2022:225, t. 51. i navedena sudska praksa)
(
9
)	Ti ciljevi, koji su već potvrđeni u obrazloženju Komisijina prijedloga uredbe (SL 2012., C 102/19, str. 19.), navedeni su u uvodnim izjavama 14. i 15. Uredbe br. 1023/2013.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2022., WV/SEAE (C‑162/20 P, EU:C:2022:153, t. 92. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Taj izraz nalazi se, među ostalim, i u njemačkoj: („sinngemäß”), estonskoj: („analoogia”), španjolskoj: („analogía”), talijanskoj: („analogia”) i poljskoj jezičnoj verziji: („analogii”).
(
12
)	Riječ je o definiciji iz osmog izdanja (Pariz, 1935.) Dictionnaira de l’Académie française. Dictionnaire Larousse (Pariz, 1977.) definira riječ „analogija” na sljedeći način: „Odnos, sličnost između dviju stvari”.
(
13
)	Uostalom, ta želja da se poštuju prava stečena prije stupanja na snagu novih odredbi već se izrazila u obrazloženju Komisijina prijedloga uredbe (SL 2012., C 102/19, str. 19.).
(
14
)	Uostalom, čini mi se da takvom tumačenju ne proturječi upotreba samog izraza „Pravilnik o osoblju” u uvodnoj izjavi 29. Uredbe br. 1023/2013, s obzirom na to da se prijelaznim odredbama iz članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja izravno upućuje na članke 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju.
(
15
)	Dvije trećine doprinosa u mirovinski sustav čine dug prema osoblju koji treba isplatiti iz proračuna Unije kad to osoblje ode u mirovinu.
(
16
)	Za prikaz cijelog sustava na kojem se temelji mirovinski sustav dužnosnika i ugovornog osoblja Unije vidjeti: Pilorge‑Vrancken, J., Droit de la fonction publique de l'Union européenne, Bruylant, Éditions juridiques, 2017., str. 151. i sljedeće stranice, kao i str. 254.
(
17
)	U tom pogledu napominjem da se Opći sud u presudi Torné za tumačenje članaka 21. i 22. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju u biti oslonio na kriterij koji se odnosi na kontinuitet članstva dužnosnika nakon njegova stupanja u službu.
(
18
)	Vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 50. do 52.) i od 21. prosinca 2016., Club Hotel Loutraki i dr./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, t. 67. i 68. te navedena sudska praksa).
(
19
)	U tom smislu napominjem da se, kao što to potvrđuju podnesci koje su stranke podnijele pred Općim sudom kao i zapisnik s rasprave održane pred tim sudom, o dopuštenosti tužbe koju je podnio M. Picard opširno raspravljalo pred Općim sudom.
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2021., KF/CSUE (C‑464/20 P, neobjavljena, EU:C:2021:848, t. 26. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Vidjeti u pogledu definicije „akata koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a presude od 25. veljače 2021., VodafoneZiggo Group/Komisija (C‑689/19 P, EU:C:2021:142, t. 48. i navedena sudska praksa) i od 22. travnja 2021., thyssenkrupp Electrical Steel i thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Komisija (C‑572/18 P, EU:C:2021:317, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2021, Poggiolini/Parlament (C‑408/20 P, EU:C:2021:806, t. 32. i navedenu sudsku praksu)
(
23
)	Vidjeti presudu od 22. travnja 2021., thyssenkrupp Electrical Steel i thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Komisija (C‑572/18 P, EU:C:2021:317, t. 47. i navedenu sudsku praksu)
(
24
)	Dakle, mjesečni izvještaj o plaći može otkriti postojanje odluke. Vidjeti u tom smislu presude od 15. lipnja 1976., Wack/Komisija (1/76, EU:C:1976:91, t. 5.) i od 30. rujna 1986., Delhez i dr./Komisija (264/83, EU:C:1986:344, t. 20. i navedena sudska praksa). U skladu s istom logikom, kao akt kojim je osoba oštećena smatra se i usmeni razgovor tijekom kojeg je tijelo za imenovanje iznijelo svoju odluku o tome da se ne provede postupak imenovanja dužnosnika na slobodno radno mjesto. Vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 1984., Kohler/Revizorski sud (316/82, EU:C:1984:49, t. 9. do 13.).
(
25
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament (C‑650/18, EU:C:2021:426, t. 43. i 44. te navedena sudska praksa).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2021., thyssenkrupp Electrical Steel i thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Komisija (C‑572/18 P, EU:C:2021:317, t. 50. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2021., Poggiolini/Parlament (C‑408/20 P, EU:C:2021:806, t. 38. i 39. i navedenu sudsku praksu)