62022CJ0173_RES
Predmet C-173/22
MG
protiv
Europske investicijske banke
Presuda Suda (prvo vijeće) od 30. studenoga 2023.
„Žalba – Javna služba – Osoblje Europske investicijske banke (EIB) – Administrativne odredbe koje se primjenjuju na osoblje EIB-a – Primici od rada – Obiteljski doplaci – Isplata samo roditelju koji ostvaruje potpunu skrb nad djetetom – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 41. stavak 2. – Pravo na saslušanje – Prigovor nezakonitosti administrativnih odredbi – Načelo jednakog postupanja – Načelo proporcionalnosti – Tužba za poništenje i naknadu štete”
Dužnosnici – Načela – Prava obrane – Obveza saslušanja zainteresirane osobe prije donošenja akta koji na nju negativno utječe – Doseg
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 41. st. 2. t. (a))
(t. 21.-24., 32.)
Dužnosnici – Osoblje Europske investicijske banke – Primici od rada – Obiteljski doplaci – Odluka uprave o prijenosu prava na doplatke s jednog roditelja na drugog – Donošenje odluke bez omogućavanja roditelju kojem je uskraćeno pravo na doplatke da iznese svoja očitovanja – Povreda prava na saslušanje – Posljedice
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 41. st. 2. t. (a); Pravilnik o osoblju Europske investicijske banke, čl. 41.)
(t. 28., 31., 33.-41.)
Dužnosnici – Osoblje Europske investicijske banke – Primici od rada – Obiteljski doplaci – Naknada za uzdržavano dijete – Pretpostavke za odobravanje – Stvarno uzdržavanje – Interna pravila Banke koja predviđaju odobravanje naknada za uzdržavano dijete samo roditelju koji je djetetov skrbnik – Povreda načelâ jednakog postupanja i proporcionalnosti
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 20.; Pravilnik o osoblju Europske investicijske banke, Prilog I.)
(t. 45.-56.)
Tužbe dužnosnikâ – Tužba za naknadu štete – Poništenje nezakonitog pobijanog akta – Neimovinska šteta koja se, iako se može odvojiti od nezakonitosti, ne može u potpunosti popraviti poništenjem – Teret dokazivanja
(Pravilnik o osoblju za dužnosnike, čl. 91.)
(t. 64.)
Kratak prikaz
Žalitelj, osoba MG, od 1998. član je osoblja Europske investicijske banke (EIB). Godine 2003. stupio je u brak s osobom A, također članicom EIB-ova osoblja. Imaju petero djece.
Osoba A podnijela je 2017. tužbu za razvod braka Tribunalu d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu, Luksemburg). Taj je sud odredio boravište djece na adresi osobe A. Žalitelju je dodijeljeno pravo na posjećivanje i smještaj djece svakog drugog vikenda i tijekom polovice školskih praznika. Rješenjem od 20. srpnja 2018. luksemburški sudac privremene pravne zaštite naložio je žalitelju da osobi A plaća naknadu za uzdržavanje u iznosu od 300 eura mjesečno za svako njihovo dijete i određene druge troškove.
Dopisom od 11. listopada 2018. (u daljnjem tekstu: dopis od 11. listopada 2018.) EIB je obavijestio žalitelja da više nema pravo na obiteljski doplatak, naknadu za uzdržavano dijete, naknadu za obrazovanje (u daljnjem tekstu zajedno: obiteljski doplaci) ni na izvedena financijska prava jer su oni dodijeljeni osobi A. Taj je dopis uslijedio nakon postupka mirenja koji je na temelju članka 41. Pravilnika o osoblju EIB-a (
1
) pokrenut na zahtjev osobe A, a da žalitelj o tome nije bio obaviješten.
Žalitelj je podnio tužbu kojom, u biti, traži poništenje dopisa od 11. listopada 2018. Opći sud odbio je tu tužbu presudom od 21. prosinca 2021., MG/EIB (
2
).
Sud je u žalbenom postupku ukinuo presudu Općeg suda jer je potonji počinio pogreške koje se tiču prava zaključivši da žaliteljevo pravo na saslušanje nije povrijeđeno i smatrajući da načela jednakog postupanja i proporcionalnosti nisu povrijeđena administrativnim odredbama koje se primjenjuju na osoblje EIB-a, a kojima se predviđa da član osoblja mora stvarno uzdržavati svoje dijete kako bi se ono smatralo njegovim uzdržavanim djetetom, a takvo stvarno uzdržavanje dokazuje se, među ostalim, činjenicom da dijete živi u istom kućanstvu s tim članom osoblja.
Ocjena Suda
Sud podsjeća na to da u skladu s člankom 41. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) pravo na dobru upravu uključuje, među ostalim, pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati.
Kao što to proizlazi iz samog njezina teksta, ta odredba ima opću primjenu. Iz toga slijedi da se pravo na saslušanje mora poštovati u svakom postupku koji može rezultirati aktom kojim je osoba oštećena, pa i onda kad mjerodavni propis izričito ne predviđa takvu formalnost.
U kontekstu upravnog postupka, pravo na saslušanje podrazumijeva da je zainteresiranoj osobi omogućeno da učinkovito iznese svoje stajalište o nacrtu odluke u okviru usmene i/ili pisane razmjene koju je to tijelo pokrenulo i na kojem je da to i dokaže. Konkretno, zainteresirana osoba mora biti izričito obaviještena o nacrtu odluke i pozvana da iznese svoje primjedbe. Tek će tada, kada je svjesna posljedica predložene odluke, biti u mogućnosti utjecati na predmetni postupak odlučivanja.
Međutim, u ovom slučaju, EIB nije omogućio žalitelju da pravodobno iznese svoje primjedbe i, slijedom toga, utječe na predmetni postupak odlučivanja.
Sud dodaje da, kako bi povreda prava zainteresirane osobe na saslušanje mogla dovesti do poništenja pojedinačne odluke upravnog tijela koja bi za nju mogla biti nepovoljna, to tijelo mora raspolagati marginom prosudbe prilikom donošenja predmetne odluke.
To je slučaj u ovom predmetu. Sud odbija EIB-ovu tvrdnju da prema Administrativnim odredbama koje se primjenjuju na osoblje EIB-a različita raspodjela obiteljskih doplataka između žalitelja i njegove bivše supruge nije moguća. Naime, Sud ističe da iz utvrđenja Općeg suda proizlazi da je EIB mogao usvojiti drukčije tumačenje svojih vlastitih administrativnih odredbi i da je raspolagao marginom prosudbe, tako da je predmetni postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda da je žalitelju omogućeno da iznese primjedbe prije donošenja dopisa od 11. listopada 2018.
Sud usto smatra da se Administrativnim odredbama koje se primjenjuju na osoblje EIB-a povređuju načela jednakog postupanja i proporcionalnosti jer se na temelju njihova tumačenja ni na koji način ne može zaključiti da roditelj kojemu nije povjerena potpuna skrb nad djetetom stvarno pridonosi njegovu uzdržavanju.
Naime, naknada za uzdržavano dijete ima socijalnu svrhu koja se opravdava troškovima koji nastaju zbog trenutačne i jasne potrebe, povezane s djetetovim postojanjem i stvarnim uzdržavanjem. S obzirom na takvu svrhu, financijski doprinos roditelja uzdržavanju svojeg djeteta je kriterij koji je relevantan za odlučivanje nalazi li se roditelj kojem je povjerena potpuna skrb nad djetetom u situaciji koja je u pogledu isplata naknada za uzdržavanu djecu usporediva sa situacijom roditelja kojem nije povjerena takva skrb.
Iz toga proizlazi da se roditelji koji stvarno pridonose uzdržavanju svojeg djeteta nalaze u usporedivoj situaciji u pogledu isplata naknada za uzdržavanu djecu i da, načelno, isplata samo jednom od tih roditelja predstavlja različito postupanje koje se mora temeljiti na objektivnim razlozima.
U tom pogledu, okolnost da je jednom od roditelja povjerena potpuna skrb nad djetetom, pri čemu ono tada živi s njim u istom kućanstvu, načelno znači da navedeni roditelj stvarno pridonosi uzdržavanju tog djeteta. Međutim, takva okolnost ni na koji način ne isključuje da drugi roditelj, iako mu nije povjerena potpuna skrb nad djetetom, također učinkovito pridonosi njegovu uzdržavanju, osobito s obzirom na pravo tog djeteta, zajamčeno člankom 24. stavkom 3. Povelje, na održavanje redovitog osobnog odnosa i izravan kontakt s oba roditelja, osim ako je to u suprotnosti s njegovim interesima.
U tom je kontekstu također važno poštovati načelo proporcionalnosti koje zahtijeva da akti institucija Unije ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje zadanih legitimnih ciljeva predmetnog propisa, pri čemu, kad je moguće odabrati između više prikladnih mjera, valja primijeniti onu koja je najmanje ograničavajuća i čiji nedostaci ne smiju biti nerazmjerni ciljevima kojima se teži.
U tom pogledu, iako je postojanje sudske odluke koju je nacionalni sud donio u pogledu iznosa doprinosa za troškove uzdržavanja djeteta koji je razvedeni član osoblja dužan plaćati element koji institucija treba uzeti u obzir, taj je element ne može osloboditi obveze da sama izvršava svoju diskrecijsku ovlast kako bi utvrdila pridonosi li taj član osoblja stvarno uzdržavanju djeteta.
(
1
)	Pravilnik o osoblju EIB-a koji je 20. travnja 1960. donijelo Upravno vijeće EIB-a, u verziji koja je bila primjenjiva do 31. prosinca 2019., u članku 41. predviđao je:
„[…] Sporovi, osim onih nastalih u pogledu mjera iz članka 38., podliježu postupku mirnog rješavanja pred [EIB-ovim] povjerenstvom za mirenje, bez obzira na podnošenje tužbe Sudu […].”
(
2
)	Presuda od 21. prosinca 2021., MG/EIB (T-573/20, EU:T:2021:915)