62020CC0581
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 9. rujna 2021. (
1
) (
i
)
Predmet C‑581/20
Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad
protiv
TOTO SpA – Costruzioni Generali,
Vianini Lavori SpA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i priznavanje odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Pojam građanskih i trgovačkih stvari – Privremene mjere, uključujući mjere osiguranja – Ugovor za obavljanje radova izgradnje javne prometnice”
1.
Kako bi osigurala ispunjavanje obveza preuzetih u okviru ugovora o javnoj nabavi sklopljenog u Poljskoj za izgradnju dionice brze ceste, poduzetnici kojima je dodijeljen ugovor 2015. poljskom javnom naručitelju podnijeli su jamstva koja je potpisalo bugarsko osiguravajuće društvo.
2.
Uspješni su ponuditelji nekoliko godina nakon toga bezuspješno tražili od poljskog suda da privremenim mjerama, uključujući mjere osiguranja, javnom naručitelju onemogući iskorištavanje tih jamstava. Sličan su zahtjev podnijeli i pred bugarskim sudovima, koji su ga odbili u prvostupanjskom, a prihvatili u žalbenom postupku.
3.
Poljski javni naručitelj podnio je žalbu u kasacijskom postupku Vrhoven kasacionen sadu (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska). U okviru tog postupka valja među ostalim razjasniti imaju li bugarski sudovi, na temelju članka 35. Uredbe (EU) br. 1215/2012 (
2
), međunarodnu nadležnost da donesu zatražene privremene mjere, uključujući mjere osiguranja (
3
).
4.
Sud je, ako ne griješim, dosad samo jednom odlučivao o navedenom članku (
4
). Međutim, u presudama donesenima na temelju prethodnih instrumenata (
5
) razmatraju se pitanja suda koji je uputio zahtjev, ali ih se ne rješava.
5.
U skladu s uputom Suda, ovo će se mišljenje odnositi samo na drugo prethodno pitanje. U odgovoru treba detaljno ispitati odnos između dvaju sudova različitih država članica, suda koji odlučuje o meritumu spora i onog koji odlučuje isključivo u području određivanja privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, u prekograničnim slučajevima u pogledu kojih se člankom 35. želi izbjeći „šteta za stranke koja proizlazi iz produljenja rokova svojstvenih svim međunarodnim postupcima” (
6
).
I. Pravni okvir
A.
Uredba br. 1215/2012
6.
Uvodna izjava 33. glasi:
„Ako privremene, uključujući mjere osiguranja naloži sud koji ima nadležnost u pogledu glavne stvari, njihov slobodan protok trebao bi biti zajamčen temeljem ove Uredbe. Međutim, privremene, uključujući mjere osiguranja, koje je odredio takav sud bez da je pozvao na sud tuženika ne bi trebalo priznati niti izvršiti prema ovoj Uredbi, osim ako sudska odluka koja sadrži mjeru nije dostavljena prije izvršenja. To ne bi trebalo sprečavati priznavanje i izvršenje tih mjera temeljem nacionalnog prava. Ako privremene, uključujući mjere osiguranja, naloži sud koji nema nadležnost u pogledu glavne stvari, učinak bi tih mjera trebalo ograničiti, temeljem ove Uredbe, na državno područje te države članice”.
7.
U skladu s člankom 2.:
„U smislu ove Uredbe:
(a)
‚sudska odluka’ znači svaka odluka koju je donio sud države članice, bez obzira kako se naziva, uključujući nalog, naredbu, odluku ili nalog o izvršenju, kao i odluku o utvrđivanju troškova, koju izdaje sudski službenik.
U smislu poglavlja III. ‚sudska odluka’ uključuje privremene, uključujući i mjere osiguranja koje naloži sud koji na temelju ove Uredbe ima nadležnost u pogledu glavne stvari. To ne uključuje privremene, uključujući mjere koje osiguranja nalaže sud koji nije pozvao tuženika, osim ako je sudska odluka koja sadrži mjeru dostavljena tuženiku prije izvršenja;
[…]”.
8.
Članak 29. („Litispendencija i povezani postupci”) glasi:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 31. stavak 2., ako su pred sudovima različitih država članica pokrenuti postupci u pogledu istog predmeta spora između istih stranaka, svaki sud, osim onog koji je prvi pokrenuo postupak, po službenoj dužnosti zastaje s postupkom sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak.
2.   U slučajevima iz stavka 1., na zahtjev suda pred kojim je pokrenut postupak povodom spora, svaki drugi sud pred kojim je pokrenut postupak bez odgode obavješćuje prethodni sud o datumu pokretanja postupka u skladu s člankom 32.
3.   Ako se utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak, svaki sud osim tog suda proglašava se nenadležnim u korist tog suda”.
9.
Članak 35. („Privremene mjere, uključujući i mjere osiguranja”) glasi:
„Sudovima države članice može se podnijeti zahtjev za takve privremene, uključujući mjere osiguranja, koje su dostupne prema pravu te države članice, čak i kada sudovi druge države članice imaju nadležnost u pogledu glavne stvari”.
10.
U skladu s člankom 36. u odjeljku „Priznavanje”:
„1.   Sudska odluka donesena u državi članici priznaje se u drugim državama članicama bez zahtijevanja posebnog postupka u tu svrhu.
[…]”.
11.
Člankom 42. stavkom 2. utvrđuje se:
„U svrhu izvršenja u državi članici sudske odluke donesene u drugoj državi članici kojom se određuju privremene, uključujući mjere osiguranja, podnositelj zahtjeva podnosi nadležnom tijelu izvršenja:
(a)
primjerak sudske odluke koja ispunjava uvjete potrebne za utvrđivanje njezine vjerodostojnosti;
(b)
potvrdu izdanu sukladno članku 53., koja sadrži opis mjere i potvrđuje da:
i.
je sud nadležan u pogledu glavne stvari; i
ii.
je sudska odluka izvršna u državi članici porijekla; i
(c)
ako je mjera određena bez pozivanja tuženika pred sud, dokaz o dostavi sudske odluke”.
12.
Člankom 45. stavkom 1. točkom (c) propisuje se:
„1.   Priznavanje sudske odluke odbija se na zahtjev zainteresirane stranke:
(c)
ako je sudska odluka proturječna sudskoj odluci između istih stranaka u zamoljenoj državi članici”.
B.
Nacionalno pravo i Graždanski procesualen kodeks (
7
)
13.
Za ovaj predmet relevantni su članak 18. (imunitet država), članci 389. do 396. (donošenje privremenih mjera), članci 397. do 403. (mjere osiguranja) i članci 274. do 280. (pravni lijekovi protiv rješenja).
14.
Budući da će se moje mišljenje odnositi isključivo na tumačenje članka 35. Uredbe br. 1215/12, nije potrebno navoditi tekst tih članaka.
II. Činjenice, sporovi i prethodna pitanja
15.
Ugovorom od 30. srpnja 2015. Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad (u daljnjem tekstu: poljska državna blagajna) dodijelio je društvima TOTO SpA – Costruzioni Generali i Vianini Lavori SpA, koja su djelovala kao registrirani konzorcij u Italiji, izgradnju brze ceste S-5 Poznanj – Wrocław, dionica Poznanj A2, Głuchowo – Wronczyn.
16.
Stranke su u ugovor uključile odredbu 20.6. kojom se nadležnost za rješavanje njihovih sporova dodjeljuje sudovima koji se nalaze u sjedištu javnog naručitelja (odnosno, poljskim sudovima) (
8
).
17.
U tom istom ugovoru preuzeta su jamstva br. 02900100000348 i br. 02900100000818 radi osiguravanja ispunjavanja ugovora (
9
), kao i eventualnog plaćanja „ugovorne kazne” nakon završetka radova (
10
). Oba jamstva pružilo je bugarsko osiguravajuće društvo Evroins AD, a na njih se primjenjuje poljsko materijalno pravo.
18.
Društva koja su bila uspješni ponuditelji podnijela su Sądu Okręgowom w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska) negativne deklaratorne tužbe protiv poljske državne blagajne. Zahtijevala su da se utvrdi da tuženik, državna blagajna, nema pravo zahtijevati plaćanje ugovorne kazne koja je utvrđena ugovorom, s obzirom na to da za to nisu bili ispunjeni uvjeti i/ili da tuženik nema nikakvo pravo na plaćanje ugovorne kazne zbog nepravodobnog ispunjavanja ugovora za koje tuženik tvrdi da postoji (
11
).
19.
Osim toga, od suda su tražila da „odredi privremenu mjeru na način da odredi da tuženik, među ostalim, neće iskoristiti jamstva br. 02900100000348 i br. 02900100000818 koja je preuzelo osiguravajuće društvo Evroins AD” (
12
).
20.
Rješenjem od 7. lipnja 2019. Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odbio je donijeti tražene privremene mjere, uključujući mjere osiguranja (
13
).
21.
Društva koja su bila uspješni ponuditelji ponovno su tražila donošenje tih mjera 31. srpnja 2019., ovaj put pred Sofijski gradski sadom (Gradski sud u Sofiji, Bugarska), u prilog svojim zahtjevima pred Sądom Okręgowym w Warszawie (Okružni sud u Varšavi).
22.
Zahtjev je odbijen u prvom stupnju, ali ga je u žalbenom postupku prihvatio Sofijski apelativen sad (Žalbeni sud u Sofiji, Bugarska). Pod uvjetom polaganja osiguranja, potonji sud naložio je zamrzavanje potraživanja poljske državne blagajne, koja se sastoje od jamstava br. 02900100000348 i br. 02900100000818, koja je u njezinu korist preuzelo osiguravajuće društvo Evroins AD.
23.
Poljska državna blagajna podnijela je žalbu u kasacijskom postupku pred Vrhoven kasacionen sadom (Vrhovni kasacijski sud). U okviru te žalbe dostavila je i europski platni nalog, u skladu s Uredbom (EZ) br. 1896/2006 (
14
), obrazac E (
15
).
24.
Društva koja su bila uspješni ponuditelji, koja su se tom zahtjevu protivila na temelju obrasca F iz Uredbe br. 1896/2006, osporavala su ga u okviru žalbe u kasacijskom postupku.
25.
U tim je okolnostima Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. [Uredbe br. 1215/12] tumačiti na način da postupak, kao što je onaj koji se opisuje u predmetnoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, valja u potpunosti ili djelomično smatrati građanskom ili trgovačkom stvari u smislu članka 1. stavka 1. te uredbe?
2.
Treba li nakon ostvarivanja prava na podnošenje zahtjeva za određivanje privremenih mjera odnosno mjera osiguranja o kojem je već odlučio sud koji je nadležan za odlučivanje o meritumu smatrati da sud kojem je podnesen zahtjev za privremenu pravnu zaštitu na istoj osnovi i na temelju članka 35. [Uredbe br. 1215/12] nije nadležan od trenutka u kojem su podneseni dokazi o tome da je sud koji odlučuje o meritumu već donio odluku u tom pogledu?
3.
Ako iz odgovora na prva dva prethodna pitanja proizlazi da je nadležan sud kojem je podnesen zahtjev na temelju članka 35. [Uredbe br. 1215/12], treba li uvjete za prihvaćanje zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu na temelju članka 35. [Uredbe br. 1215/12] samostalno tumačiti? Treba li izuzeti iz primjene odredbu kojom se u slučaju kao što je predmetni ne dopušta podnošenje zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu protiv javnog tijela?”
III. Postupak pred Sudom
26.
Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 5. studenoga 2020. Odbilo ga je ispitivati u postupku na temelju članka 105. Poslovnika Suda.
27.
Pisana očitovanja podnijeli su TOTO – Costruzioni Generali i Vianini Lavori, Republika Poljska i Europska komisija. Svi su, kao i poljska državna blagajna, sudjelovali na raspravi održanoj 15. srpnja 2021.
IV. Analiza
28.
Kao što sam to već naveo, u ovom ću se mišljenju ograničiti na drugo prethodno pitanje. Ukratko, ono se odnosi na odnos između sudova različitih država članica pred kojima se, u skladu s Uredbom br. 1215/2012, uzastopno zahtijeva određivanje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja.
29.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, potrebno je protumačiti članak 35. Uredbe br. 1215/2012, što će omogućiti da se razjasni može li sud (u ovom slučaju, bugarski sud) koji nije nadležan za odlučivanje o meritumu donijeti privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, ako je sud nadležan za odlučivanje o meritumu (u ovom slučaju, poljski sud) već donio odluku o istom zahtjevu.
30.
Prije nego što predložim odgovor na to pitanje, osvrnut ću se na neke opće aspekte Uredbe br. 1215/2012 koji mogu doprinijeti analizi.
A.
Uvodna razmatranja: privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, u Uredbi br. 1215/2012
1. Sustav međunarodne sudske nadležnosti i protok sudskih odluka u pogledu privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja
31.
Uredbom br. 1215/2012 predviđa se dvostruki način za određivanje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, u sporovima obuhvaćenim njezinim područje primjene:
–
Kao prvo, dodjeljuje se međunarodna sudska nadležnost sudovima koji su u skladu s odjeljcima 1. do 6. poglavlja II. također nadležni za odlučivanje o meritumu spora (
16
). Nadležnost tih tijela ne ovisi o postojanju određene povezanosti između predmeta mjere i sudske nadležnosti (
17
). Isto tako, osim u slučaju iznimki koje ću navesti u nastavku, na mjeru koju je donio sud nadležan u glavnom postupku primjenjuje se sustav priznavanja i izvršenja iz Uredbe br. 1215/2012.
–
Kao drugo, člankom 35. iste uredbe predviđa se da sudovi koji nisu nadležni za odlučivanje o meritumu spora mogu donositi privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, koje se odnose na taj spor.
32.
U tom drugom slučaju, Sud postavlja određene zahtjeve kako bi sud koji nije nadležan za odlučivanje o meritumu ipak mogao biti nadležan za odlučivanje o zaštitnim mjerama (
18
):
–
Privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, trebaju biti „namijenjene održavanju činjenične ili pravne situacije radi zaštite prava čije se priznanje inače zahtijeva od suda koji odlučuje o meritumu” (
19
).
–
Ne mogu se donositi mjere koje zbog svojih učinaka de facto zamjenjuju postupak u pogledu merituma, odnosno one koje u fazi istrage služe za zaobilaženje pravila o sudskoj nadležnosti (
20
).
–
Treba postojati stvarna povezanost između suda koji nije nadležan za odlučivanje o meritumu i tražene mjere. Njezino donošenje „zahtijeva […] poseban oprez i dubinsko poznavanje konkretnih okolnosti u kojima tražene mjere trebaju proizvoditi svoje učinke” (
21
).
33.
Ti su uvjeti uspostavljeni jer se člankom 35. Uredbe br. 1215/2021 onome tko zahtijeva privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, daje prednost kojom se protivna stranka može dovesti u nepovoljni položaj, zato što predstavlja odstupanje od sustava sudske nadležnosti uređenog samom Uredbom. Stoga ga je potrebno tumačiti usko (
22
).
34.
Osim toga, uspostavljanjem dodatne sudske nadležnosti članak 35. također bi mogao poticati strategije biranja najpovoljnijeg suda (forum shopping) (
23
) i zlouporabe (
24
).
35.
U skladu s Uredbom br. 1215/2012, ovlast suda koji donosi privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, na temelju članka 35. suočava se s još jednim ograničenjem u odnosu na opseg: učinak tih mjera ograničava se na državno područje same države članice (
25
).
36.
Međutim, ne treba zaboraviti da dopuštenost privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, koje donosi sud koji nije sud koji odlučuje ili će odlučivati (
26
) o meritumu predmeta odgovara lako razumljivim praktičnim potrebama svojstvenima privremenoj sudskoj zaštiti (
27
).
37.
Zahvaljujući toj odredbi zainteresiranoj stranci omogućuje se određivanje privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, u državi članici u kojoj se nalaze dobra ili osoba nad kojima će se izvršiti navedena mjera. Tako se, kao prvo, izbjegavaju poteškoće vođenja spora u inozemstvu i, kao drugo, priznavanja odluke donesene u drugoj sudskoj nadležnosti (
28
).
38.
Ta je mogućnost tim više potrebna jer za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, koje je sud koji odlučuje o meritumu naložio inaudita parte (čije donošenje ima učinak iznenađenja) načelno nije dopušten (
29
) slobodan protok (
30
) među državama članicama na temelju Uredbe br. 1215/2012 (
31
).
39.
Isključenje slobodnog protoka takvih mjera ostvaruje se definicijom „sudske odluke” iz članka 2. točke (a) drugog podstavka Uredbe br. 1215/2012. U praksi se očituje u zahtjevu iz njezina članka 42. stavka 2.: izvršenje u državi članici privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, koju je u drugoj državi članici donio sud u glavnom postupku podliježe podnošenju potvrde iz članka 53. Ta potvrda obuhvaća konkretne navode kojima se utvrđuje svojstvo suda i poziv tuženiku na sud ili, ako to nije moguće, obavijest o mjeri.
2. Odnos između sudskih nadležnosti
40.
Ne postoji formalna hijerarhija između sudskih nadležnosti koje su na raspolaganju podnositelju zahtjeva za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, koji može birati između njih. Stoga se pojavljuju slučajevi različitih postupaka za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, za koje zakonodavac nije izričito predvidio posebno rješenje.
a) Različiti postupci u pogledu privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja
41.
Uredba br. 1215/2012 sadržava posebno pravilo (članak 35.) o privremenim mjerama, uključujući mjere osiguranja. Moglo bi se reći da tako nadopunjuje prirodnu ovlast suda koji je nadležan u pogledu merituma za njihovo donošenje. No istodobno otvara prostor istovjetnim postupcima pred različitim sudovima, uz rizik donošenja međusobno proturječnih odluka.
42.
Načelo prioriteta kojim se u odjeljku „Litispendencija i povezani postupci” Uredbe br. 1215/2012 uređuju različiti postupci u pogledu istog predmeta spora između istih stranaka, u skladu s člankom 29., može se, prema mojem mišljenju, proširiti na fazu koja se odnosi na privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, u tim postupcima (
32
).
43.
U skladu s tim načelom, svaki sud, osim onog koji je prvi pokrenuo postupak, „po službenoj dužnosti zastaje s postupkom sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak”. Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak, svaki drugi sud proglašava se nenadležnim u njegovu korist (
33
).
44.
Kao što sam to već objasnio, supostojanje zahtjevâ za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, pred sudom nadležnim u pogledu merituma i sudom koji nema takvu nadležnost (ali kojem se zahtjev podnosi u skladu s člankom 35. Uredbe br. 1215/2012) zainteresiranoj stranci omogućuje izbjegavanje kašnjenja koja se obično povezuju s provođenjem mjere iz jedne države članice u drugoj državi članici.
45.
S tog bi se gledišta moglo činiti paradoksalnim da osoba koja pred drugim sudom traži privremenu mjeru, uključujući mjeru osiguranja, upravo kako bi se izbjegla kašnjenja prvog suda, to mora učiniti, u skladu s pravilom o litispendenciji, isključivo u državi glavnog postupka, samo zato što je zahtjev za tu mjeru tamo prvotno podnesen (
34
).
46.
Alternativno, moguće je zamisliti situaciju u kojoj se opće pravilo o litispendenciji (članak 29. Uredbe br. 1215/2012) ne bi primijenilo na privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, te bi se problem dviju proturječnih sudskih odluka, u slučaju njihova donošenja, razmatrao a posteriori prilikom odlučivanja o njihovu priznavanju i izvršenju (
35
).
47.
Međutim, smatram da bi takvo rješenje moglo biti neusklađeno s navedenom uredbom.
48.
Iako Sud nije odlučivao o tom pitanju, u negativnom je kontekstu uputio na „povećanje kriterija sudske nadležnosti u pogledu istog pravnog odnosa, koje je protivno ciljevima Konvencije”, u vezi s člankom 24. Briselske konvencije (
36
).
49.
U ovom trenutku dovoljno je reći da se izuzeća od pravila o litispendenciji nalaze u samoj Uredbi te da nijedno ne odgovara opisanom (
37
). Prijedlozi za izmjenu u tom pogledu, izneseni u vezi s člankom 35. Uredbe br. 1215/2012, nisu preneseni u tekst, što ne ide u prilog posebnom postupanju u pogledu litispendencije u vezi s privremenim mjerama, uključujući mjere osiguranja, u trenutačnom sustavu (
38
).
50.
Ukratko, smatram da se pravilo o litispendenciji iz članka 29. Uredbe br. 1215/2012 primjenjuje na zahtjeve za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja. Iz njega proizlaze dvije posljedice: (a) nakon što se proglasi nadležnim, prednost ima sud koji je prvi pokrenuo postupak za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja; i (b) od tog trenutka, sud pred kojim je nakon toga pokrenut postupak za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, mora se proglasiti nenadležnim u korist prvonavedenog suda.
b) Proturječnost privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, koje su donijeli različiti sudovi
51.
Sud je situaciju u kojoj su dva suda (jedan nadležan na temelju članka 24. Briselske konvencije i drugi koji su stranke odabrale da odlučuje u pogledu merituma) naložila privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, razmotrio u presudi Italian Leather (
39
) u pogledu članka 27. stavka 3. navedene konvencije.
52.
Sud je u toj presudi:
–
Pojasnio da se proturječnost koja onemogućuje priznavanje strane odluke odnosi na pravne učinke sudskih odluka, a ne na postojanje različitih pravnih okvira u državama članicama ili različitu ocjenu koju odnosni sudovi donesu o istom zahtjevu (
40
).
–
Potvrdio je da do proturječnosti dolazi kad posljedice sudskih odluka o kojima je riječ, ako do njih dođe istovremeno u državi članici, narušavaju njezin društveni poredak (
41
).
–
Tvrdio je da u tim uvjetima, s obzirom na to da je razlog za odbijanje priznavanja iz članka 27. stavka 3. Briselske konvencije obvezujuć, zamoljeni sud mora odbiti priznavanje strane odluke (
42
).
53.
Na temelju istovjetnosti članka 27. stavka 3. Briselske konvencije i sadašnjeg članka 45. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 1215/2012 (
43
) može se utvrditi da se to primjenjuje i na potonju odredbu.
B.
Odgovor na drugo prethodno pitanje
54.
Dvojbe suda koji je uputio zahtjev koje su dovele do njegova drugog prethodnog pitanja, kao i tvrdnje stranaka u tom pogledu, temelje se na nekoliko razloga koje ću ispitati sljedećim redoslijedom:
–
kao prvo, razmotrit ću utjecaj ugovorne odredbe o izboru sudske nadležnosti u korist poljskih sudova;
–
zatim ću razmotriti stvarnu povezanost između traženih mjera i bugarskog državnog područja;
–
naposljetku ću se očitovati o značaju koji pred bugarskim sudom ima poljska sudska odluka o odbijanju privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja.
1. Ugovorna odredba o izboru sudske nadležnosti: prepreka bugarskim sudovima da donesu mjere?
55.
Nadležnost suda u glavnom postupku za donošenje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, ne ovisi o posebnoj povezanosti između predmeta mjere i sudske nadležnosti; dovoljno je da postoje okolnosti kojima se, u skladu s Uredbom br. 1215/2012, opravdava dodjela sudske nadležnosti u pogledu merituma predmeta.
56.
Jedna je od tih okolnosti ta da su se stranke dogovorile o izboru sudske nadležnosti ugovornom odredbom kojom se dodjeljuje isključiva nadležnost na temelju članka 25. Uredbe br. 1215/2012.
57.
Međutim, s obzirom na to da se temelji na autonomiji volje, legitimno je dovoditi u pitanje može li se bilo koji dogovor o dodjeli sudske nadležnosti automatski proširiti na privremene mjere, uključujući mjere osiguranja. I u obrnutom smislu trebalo bi se pitati može li se ovlast iz članka 35. Uredbe br. 1215/2012 sustavno izuzimati na temelju izbora sudske nadležnosti.
58.
Sud još nije odlučivao o tom problemu. U svakom slučaju, u presudi Italian Leather pojašnjava se da nadležnost iz članka 35. može supostojati uz nadležnost nekog drugog suda koji su stranke odabrale za konačno rješavanje spora.
59.
Prema mojem mišljenju, stranke mogu (ili barem ne vidim razloge zbog kojih to ne bi bilo moguće) dogovorno produljiti ili staviti izvan snage međunarodnu sudsku nadležnost u pogledu privremene pravne zaštite, ako se nalaze u jednoj od situacija iz Uredbe br. 1215/2012. To koje sporove obuhvaća dogovor o izboru sudske nadležnosti pitanje je tumačenja potpisanog sporazuma.
60.
Stoga je preporučljivo da stranke izričito izraze namjeru da ugovorna odredba obuhvaća i privremenu pravnu zaštitu. U slučaju nepostojanja jasne volje, moglo bi se pretpostaviti (
44
) da općenito sastavljena ugovorna odredba o izboru sudske nadležnosti proširuje izabranu sudsku nadležnost na donošenje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja.
61.
Suprotno tomu, to se rješenje ne bi primjenjivalo na isključenje pristupa bilo kojem sudu druge države članice koji nije dogovoren (
45
): ne smije se pretpostavljati odricanje od pogodnosti iz članka 35. Uredbe br. 1215/2012.
62.
Stranke su u ovom predmetu u ugovor uključile ugovornu odredbu kojom se sudska nadležnost za rješavanje sporova općenito dodjeljuje poljskim sudovima jer se sjedište javnog naručitelja nalazi u Poljskoj (
46
).
63.
Sud koji je uputio zahtjev ne dovodi u pitanje isključivu nadležnost poljskih sudova za odlučivanje o meritumu; međutim, postavlja pitanje je li ona isključiva i u području privremene pravne zaštite.
64.
Poljska vlada i društva koja su bila uspješni ponuditelji u svojim se očitovanjima ne slažu oko dosega izbora sudske nadležnosti u ugovoru (
47
). Slažem se s Komisijom oko toga da je na sudu koji je uputio zahtjev da protumači jesu li tim izborom obuhvaćene mjere osiguranja, isključujući bilo koju drugu sudsku nadležnost (
48
).
65.
U tom kontekstu treba uzeti u obzir to da, kako bi se zaštitila predvidljivost za stranke, „sporazum o prenošenju nadležnosti može se odnositi samo na sporove koji su nastali ili će nastati u vezi s određenim pravnim odnosom, što ograničava opseg sporazuma kojim se dodjeljuje nadležnost samo na sporove koji proizlaze iz pravnog odnosa u vezi s kojim je taj sporazum i sklopljen […]” (
49
).
66.
Stoga, sporazum o prenošenju nadležnosti ne uključuje „spor [koji] pogođeni poduzetnik u trenutku kada je pristao na taj sporazum nije mogao razumno predvidjeti” (
50
).
67.
Ne dovodeći u pitanje to što odluku, kao što sam već naveo, mora donijeti sud koji je uputio zahtjev, smatram da su stranke potpisnice ugovorene odredbe u ovom predmetu mogle razumno predvidjeti da će jedna od njih, po potrebi, zatražiti privremenu mjeru, uključujući mjeru osiguranja, kako bi se protivila izvršenju jamstava. U okviru ugovora o javnoj nabavi, neslaganja javnih naručitelja oko izvršenja jamstava nisu rijetka.
2. Stvarna povezanost
68.
Kad bi se utvrdilo da sporazum o prenošenju nadležnosti ne proizvodi učinke u pogledu privremene pravne zaštite, čime bi se osporavala isključiva nadležnost poljskih sudova, takva ocjena još uvijek ne bi imala za izravnu posljedicu utvrđivanje nadležnosti bugarskih sudova kao sudova za upućivanje zahtjeva u skladu s člankom 35. Uredbe br. 1215/2012.
69.
U tom slučaju, nadležnost bugarskih sudova najprije bi ovisila o odredbama predmetnih nacionalnih pravila. Osim toga, trebala bi postojati stvarna povezanost između predmeta privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, i mjesne nadležnosti države članice (Bugarske).
70.
U ovom su se sporu pojavile dvojbe u pogledu postojanja stvarne povezanosti iz dvaju razloga:
–
pokretna priroda dobara koja se nalaze na bugarskom državnom području nad kojima će se izvršiti mjera;
–
stvarno plaćanje pobijanog jamstva treba se izvršiti u korist poljske državne blagajne, na poljskom državnom području, u vezi s nepravilnostima povezanima s izvršenjem ugovora o javnim radovima sklopljenog i izvršenog u Poljskoj (
51
).
71.
Zahtjev da postoji stvarna povezanost izravno je povezan sa svrhom članka 35. Uredbe br. 1215/2012, odnosno s time da se mjera donese i izvrši u istoj državi članici. Stoga se stvarna povezanost zapravo ostvaruje u okviru imovine nad kojom se provodi privremena mjera, uključujući mjeru osiguranja.
72.
Suprotno tomu, mjesto plaćanja samog jamstva uopće nije važno.
73.
U ovom predmetu, kao što se to već navodi, privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, imale su za cilj osigurati deklaratorne zahtjeve nepostojanja prava poljske državne blagajne na naplatu osiguranih iznosa. U okviru izvršenja tih mjera, bugarski žalbeni sud naložio je zamrzavanje potraživanja poljskog javnog naručitelja prema bugarskom osiguravajućem društvu Evroins AD.
74.
Stvarna povezanost između bugarskih sudova i privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, svakako će ovisiti o tome može li se smatrati da se navedeno potraživanje nalazi u Bugarskoj (
52
), što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
3. Sudska odluka donesena u Poljskoj kao prepreka bugarskim sudovima da donesu mjere osiguranja
75.
Treba li se bugarski sud proglasiti nenadležnim za donošenje tražene privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, ako je istovjetan zahtjev (
53
) podnesen (poljskom) sudu koji odlučuje o meritumu glavnog postupka te ju je on odbio donijeti?
76.
Odgovor se može pružiti s dvaju gledišta, ovisno o tome je li sudska odluka poljskog suda o odbijanju privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, konačna ili nije. Budući da na temelju dostavljenih podataka nije moguće s potpunom sigurnošću zaključiti koja je priroda sudske odluke, razmotrit ću obje mogućnosti.
a) Konačna sudska odluka: njezino eventualno priznavanje
77.
U sustavu Uredbe br. 1215/2012 moguće je prekinuti postupak, u pogledu merituma ili za određivanje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, pokrenut u državi članici pozivajući se na konačnu prirodu (
54
) odluke donesene u drugoj državi o istom zahtjevu u odgovarajućem postupku.
78.
Na temelju očitovanja stranaka zaključujem da je pravomoćnost (
55
) poljske odluke sporno pitanje, koje mora razjasniti sud koji je uputio zahtjev. U svakom slučaju, umjesto o pravomoćnosti (pojam koji dovodi do poteškoća kad se primjenjuje na sudske odluke kojima se određuju zaštitne mjere), radije govorim o konačnoj prirodi sudske odluke, odnosno onoj koja se više ne može pobijati.
79.
Ako se potvrdi da je odluka o određivanju privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, konačna u Poljskoj, moći će proizvoditi svoje učinke i u Bugarskoj te onemogućiti (pod uvjetom da su činjenične okolnosti iste) (
56
) donošenje druge mjere u pogledu istog predmeta spora između istih stranaka.
80.
Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) također postavlja pitanje u pogledu trenutka u kojem je potrebno izvesti normativne posljedice zbog postojanja strane sudske odluke. Konkretno, pita treba li se proglasiti nenadležnim nakon podnošenja dokaza o toj sudskoj odluci.
81.
Odgovor je, načelno, potvrdan. U skladu s člankom 36. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, priznavanje odluke iz jedne države članice ne zahtijeva poseban postupak u tu svrhu. Međutim, onaj tko se pozove na tu odluku mora poštovati formalne uvjete predviđene člankom 37., tako da podnese ovjereni primjerak odluke i potvrdu iz članka 53. koja, u skladu s tekstom Uredbe, nije nužna (
57
). Sud ili tijelo pred kojima se poziva na stranu odluku mogu zahtijevati i prijevod ili prijepis, u skladu s člankom 37. stavkom 2.
82.
Na stranci na koju priznavanje već donesene sudske odluke negativno utječe jest da zatraži njezino odbijanje na temelju nekog od razloga iz članka 45. ako to smatra primjerenim. U skladu s člankom 36. stavkom 3. Uredbe, takav se zahtjev može podnijeti u incidentalnom postupku.
83.
U tim okolnostima nije se moguće pozvati na odredbe članka 45. stavka 1. točke (c): u predmetnim okolnostima u Bugarskoj još ne postoji mjera s učincima koji nisu u skladu s onima iz poljske odluke, pa se argument protiv njezina priznavanja ne bi mogao prihvatiti.
b) Sudska odluka koja nije konačna: pravilo o litispendenciji
84.
Ako protiv poljske odluke postoji mogućnost žalbe u Poljskoj, za potrebe Uredbe br. 1215/2012 treba smatrati da se postupak povezan s privremenim mjerama, uključujući mjere osiguranja, još vodi u toj zemlji.
85.
U tom okviru, zainteresirana stranka svakako može zatražiti priznavanje mjere u Bugarskoj (
58
). Međutim, zbog činjenice da se protiv te odluke može podnijeti pravni lijek taj bi zahtjev mogao biti preuranjen. Uredbom se zamoljenom sudu omogućuje da prekine priznavanje strane odluke ako se ona pobija u državi članici podrijetla (
59
).
86.
Budući da je u Bugarskoj podnesen istovjetan i naknadan zahtjev za određivanje privremene pravne zaštite čini mi se prikladnije pravilo o litispendenciji, kojim se sudu pozvanom da odlučuje nakon suda koji je prvi pokrenuo postupak nalažu obveze po službenoj dužnosti.
87.
Isprava kojom se potvrđuje poljska odluka ima (ili može imati ako ispuni uvjete utvrđene primjenjivim zakonodavstvom) (
60
) dokaznu snagu u pogledu ključnih elemenata iz članka 29. Uredbe br. 1215/2012:
–
služi utvrđivanju istovjetnosti predmeta spora između istih stranaka u dvama postupcima;
–
u njoj se navodi datum prvog pokretanja postupka pred sudom;
–
potvrđuje da se sud koji je prvi pokrenuo postupak proglasio nadležnim za donošenje ili odbijanje privremene mjere, uključujući mjere osiguranja (
61
).
88.
Ako se nakon ispitivanja tih pitanja potvrdi da je sud u Poljskoj prvi odlučivao u sporu, kao i istovjetnost predmeta spora između istih stranaka, bugarski sud, u skladu s člankom 29. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, ne može donijeti odluku.
V. Zaključak
89.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje koje je uputio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
„1.
Članak 35. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da sud pred kojim se vodi postupak za određivanje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, ne može donijeti te mjere ako: (a) je sud druge države članice koji odlučuje o meritumu predmeta donio konačnu odluku o tim mjerama; (b) zainteresirana stranka poziva se na tu konačnu sudsku odluku te pritom prilaže dokumentaciju koja se zahtijeva Uredbom br. 1215/2012 za njezino priznavanje u državi članici u kojoj se postupak još uvijek vodi; i (c) postupci u obje sudske nadležnosti vode se u pogledu istog predmeta spora između istih stranaka.
2.
Ako sudska odluka koju je donio sud nadležan u pogledu merituma spora još nije postala konačna, sud koji odlučuje nakon suda koji je prvi pokrenuo postupak, u skladu s člankom 35. Uredbe br. 1215/2012, a pred kojim se vodi postupak za određivanje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, po istoj osnovi, u pogledu istog predmeta spora i između istih stranaka, ne može donijeti odluku u korist prvonavedenog suda, u skladu s člankom 29. stavkom 3. Uredbe br. 1215/2012”.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Točke 18. i 30. te bilješke 9., 10., 13. i 57. bile su predmet izmjena ovog teksta nakon njegove prve objave na internetu.
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
3
)	Upotrebljavam izraz „privremene mjere, uključujući mjere osiguranja” jer je to izraz iz Uredbe br. 1215/2012. Zapravo bi svaki put trebalo navesti kojoj kategoriji pripada zatražena mjera.
(
4
)	Presuda od 3. rujna 2020., Supreme Site Services i dr., C‑186/19 (EU:C:2020:638)
(
5
)	Članak 24. Briselske konvencije iz 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32., pročišćeni tekst u SL 1998., C 27, str. 1.; u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) i članak 31. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 44/2001). Tekst tih odredbi i trenutačno važećeg članka 35. nije istovjetan; osim toga, zakonodavac je utvrdio pravila o privremenoj pravnoj zaštiti na drugim mjestima u Uredbi br. 1215/2012. Međutim, te izmjene ne znače da prethodna sudska praksa Suda nije korisna kao referenca u ovom predmetu.
(
6
)	Presuda od 28. travnja 2005., St. Paul Dairy, t. 12. (C‑104/03, EU:C:2005:255; u daljnjem tekstu: St. Paul Dairy)
(
7
)	Zakonik o građanskom postupku, u daljnjem tekstu: GPK
(
8
)	U skladu s točkom 2. očitovanja poljske vlade, ugovorna odredba glasila je kako slijedi: „Mjesno nadležni sud javnog naručitelja […] nadležan je za rješavanje svih sporova koji mogu proizaći iz izvršenja [ugovora]”.
(
9
)	U skladu sa sažetkom odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, to je jamstvo preuzeto za ispunjavanje obveze u skladu s ugovorom, u ukupnom iznosu od 52294272,43 poljskih zlota, pri čemu je prilogom 4. od 25. siječnja 2019. utvrđen učinak tog jamstva do 31. srpnja 2019. u navedenom iznosu kao jamstvo u slučaju neispunjavanja ili nepravilnog ispunjavanja ugovora do najvišeg iznosa i do 30. lipnja 2024. kao jamstvo za izvođenje građevinskih radova u skladu s ugovorom u iznosu do 15877,73 poljskih zlota.
(
10
)	U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, to je jamstvo preuzeto radi osiguravanja plaćanja ugovorne kazne u iznosu od 9314671,95 poljskih zlota do 31. srpnja 2019., čime se htio osigurati pravodobni završetak građevinskih radova u skladu s ugovorom.
(
11
)	Točka 2. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
(
12
)	Točka 4. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku
(
13
)	U skladu s točkom 4. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, poljski je sud „[…] polazio […] od toga da su zahtjevi za određivanje privremene mjere neosnovani zbog nepostojanja pravnog interesa, s obzirom na to da ne postoji nijedan prihvatljivi razlog za to da tuženik neće potpisati dodatni prilog ugovoru te s obzirom na to da društva, osim toga, nisu dokazala da se čini vjerojatnim da odbijanje privremene mjere onemogućuje ili znatno otežava izvršenje eventualne buduće odluke kojom se u obzir uzimaju moguća potraživanja podnositelja zahtjeva. Isto tako, društva nisu dokazala da se čini vjerojatnim da odbijanje privremene pravne zaštite može dovesti do nepopravljive štete i u kojem opsegu moguće ugovorne kazne mogu ugroziti njihovu financijsku stabilnost”.
(
14
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog (SL 2006., L 399, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 94.)
(
15
)	Platni nalog izdan je u njezinu korist protiv osiguravajućeg društva Evroins AD u iznosu od 4086197,80 poljskih zlota kao glavnice, kamata u iznosu od 3322112,05 poljskih zlota te iznosa od 76405,75 poljskih zlota.
(
16
)	Njihova nadležnost za donošenje privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, ne navodi se izričito, ali prirodno proizlazi iz njihove upoznatosti s predmetom. Ona se implicitno predviđa u uvodnoj izjavi 30. Uredbe br. 1215/2012; vidjeti i presudu od 17. studenoga 1998., Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543; u daljnjem tekstu: Van Uden, t. 19.).
(
17
)	Presuda od 27. travnja 1999., Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, t. 41.)
(
18
)	Ti su se uvjeti oblikovali tijekom tumačenja odredbi koje odgovaraju Briselskoj konvenciji i Uredbi br. 44/2001.
(
19
)	Presude od 26. ožujka 1992., Reichert i Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149, t. 34.); Van Uden, t. 37. i od 3. rujna 2020., Supreme Site Services i dr. (C‑186/19, EU:C:2020:638, t. 50.)
(
20
)	Presude Van Ude, t. 43. i sljedeće; od 27. travnja 1999., Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, t. 42.) i St. Paul Dairy, t. 18.
(
21
)	Presuda Van Uden, t. 38.
(
22
)	Presuda St. Paul Dairy, t. 11. Članak 35. svakako predstavlja nepravilnost u sustavu: to pokazuje i njegov položaj u izdvojenom odjeljku, udaljenom od pravila o nadležnosti u užem smislu, iako i dalje u okviru poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012.
(
23
)	Tu su zabrinutost na raspravi istaknule zainteresirane stranke, koje se nisu složile oko stvarnog opsega rizika. Konkretno, Komisija je navela da sam članak 35. obuhvaća samoograničavajuće elemente. To je točno: zakonodavac, kao i Sud u svojem tumačenju, ograničavali su se na opseg te odredbe. Međutim, ne mogu se složiti s nekim Komisijinim argumentima: konkretno, s idejom da mjere koje se donose na temelju članka 35. moraju biti hitne. Kao prvo, privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, u većini se slučajeva zahtijevaju kao takve, čime se de facto onemogućuje učinkovitost navodnog roka. Kao drugo, i dalje nije jasno je li hitnost uvjet za samu primjenu članka 35.; u slučaju da jest, trebalo bi ga tumačiti autonomno.
(
24
)	Na raspravi je osobito navedena opasnost „pretjeranog osiguranja”, kao posljedica donošenja više mjera osiguranja u istu svrhu u dvije različite sudske nadležnosti koje pritom nisu dužne međusobno komunicirati (u pogledu neuspjelog pokušaja uključivanja takve obveze u Uredbu br. 1215/2012 vidjeti narednu bilješku 38. ovog mišljenja). U Uredbi se ne nudi rješenje za tu situaciju, osim onoga što proizlazi iz primjene pravila o litispendenciji ili pravila o priznavanju.
(
25
)	Uvodna izjava 33. i članak 2. točka (a) drugi podstavak Uredbe br. 1215/2012. To se ograničenje već naziralo u prethodnom sustavu koji je zahtijevao stvarnu povezanost između traženih mjera i mjesne nadležnosti države suda koji odlučuje o predmetu.
(
26
)	Može biti riječ o sudu koji trenutačno odlučuje o meritumu, kao i o sudu koji će to činiti u budućnosti ako se mjera donese prije početka glavnog postupka.
(
27
)	Presude od 21. svibnja 1980., Denilauler (125/79, EU:C:1980:130, t. 15. i 16.) i od 26. ožujka 1992., Reichert i Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149, t. 33.). U odnosu na štetu svojstvenu produljenju rokova u međunarodnim postupcima vidjeti i presudu St. Paul Dairy, t. 12.
(
28
)	Poteškoće koje se javljaju čak i u pojednostavnjenom sustavu automatskog priznavanja i izvršenja bez egzekvature iz Uredbe br. 1215/2012: zainteresirana stranka mora od države podrijetla dobiti dokumentaciju koja se zahtijeva u zamoljenoj državi; ne treba a priori odbaciti mogućnosti da stranka protiv koje se traži priznavanje ili izvršenje zatraži odbijanje u odgovarajućem postupku; kao ni to da mjeru donesenu u jednoj državi članici treba prilagoditi radi izvršenja u drugoj državi članici.
(
29
)	Njihov slobodni protok moguć je samo ako je tuženik pozvan na sud ili, u suprotnom, ako mu je sudska odluka koja sadržava mjeru dostavljena prije izvršenja.
(
30
)	U skladu s uvodnom izjavom 33., ograničenje se primjenjuje za potrebe izvršenja, kao i priznavanja.
(
31
)	U skladu s uvodnom izjavom 33., to je ipak moguće ako nacionalno pravo to dopušta.
(
32
)	Ne zanemarujem to da postoje dvojbe u pogledu mehaničke primjene članka 29. u području privremenih mjera, uključujući mjere osiguranja, jer se razlozi razlikuju ovisno o vrsti dvojnosti postupaka.
(
33
)	Pravilo vremenskog prioriteta iznimno se mijenja ako postoji isključiva sudska nadležnost: vidjeti članak 31. stavke 2. i 3. U predmetu o kojem je ovdje riječ prvi zahtjev za mjere osiguranja podnesen je pred poljskim sudom, koji su ugovorne strane odabrale za rješavanje sporova.
(
34
)	Taj argument nije svima uvjerljiv. U izvješću Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3), koji je izrađen na Komisijin zahtjev, predlagalo se da se prednost u svakom slučaju da sudu koji je nadležan u pogledu merituma, s obzirom na to da bolje poznaje predmet: vidjeti točku 777. Isti je smisao članka 15. Uredbe Vijeća (EU) 2019/1111 od 25. lipnja 2019. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece (SL 2019., L 178, str. 1.), koji nije usporediv ni s jednim drugim instrumentom.
(
35
)	Tako se ponekad predlaže u pravnoj teoriji: vidjeti Eichel, F., „Art. 35 Brüssel Ia‑VO”, u: Wieczorek/Schütze, Zivilprozessordnung und Nebengesetze, Band 13/2, 4. izd., 2019., marg. 83., i druga upućivanja.
(
36
)	Presuda St. Paul Dairy, t. 20.
(
37
)	Osim toga, podsjećam da je Sud odbio argument predugog trajanja postupaka, kao osnovu za prestanak primjene (tadašnjeg) članka 21. Briselske konvencije, u presudi od 9. prosinca 2003. u predmetu Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657).
(
38
)	Vidjeti Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3) naveden u bilješci 34. Neuspješan je bio i Komisijin prijedlog Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, COM(2010) 748 final, kojim bi se uspostavila komunikacija među sudovima radi usklađivanja postupaka.
(
39
)	Presuda od 6. lipnja 2002. (C‑80/00, EU:C:2002:342; u daljnjem tekstu: Italian Leather)
(
40
)	Ibidem, t. 44.
(
41
)	Ibidem, t. 48.
(
42
)	Ibidem, t. 2. izreke
(
43
)	„Priznavanje sudske odluke odbija se […] ako je sudska odluka proturječna sudskoj odluci između istih stranaka u zamoljenoj državi članici.”
(
44
)	Logično, ta bi pretpostavka dopuštala da se dokaže suprotno.
(
45
)	Ovisno o njegovim posljedicama: naime, sve mjere koje se ne mogu izvršiti u državi članici izabranog suda podliježu priznavanju i izvršenju. U tom pogledu vidjeti prethodnu bilješku 28. ovog mišljenja.
(
46
)	Vidjeti točku 16. ovog mišljenja. Polazim od pretpostavke da je poljska državna blagajna pobijala nadležnost bugarskih sudova na temelju te ugovorne odredbe.
(
47
)	Točka 7. i sljedeće točke, osobito točka 11. očitovanja Republike Poljske te točke 28. i 29. očitovanja društva TOTO – Costruzioni Generali i Vianini Lavori.
(
48
)	Točka 19. Komisijinih pisanih očitovanja. Vidjeti među ostalim presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 67.).
(
49
)	Po analogiji presuda od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 68.)
(
50
)	Ibidem, t. 70.
(
51
)	Očitovanja Republike Poljske, t. 36.
(
52
)	Budući da kreditno potraživanje nije materijalno, ono nema fizičku lokaciju; njegova se lokacija može odrediti prema zapisu na računu na kojem je zabilježen ili pravnom fikcijom.
(
53
)	Sud koji je uputio zahtjev nije naveo nijedan prigovor koji se temelji na navodnom nedostatku istovjetnosti ili eventualnoj promjeni okolnosti, zbog čega to neću detaljnije razmatrati.
(
54
)	U pogledu priznavanja strane sudske odluke koja još nije konačna vidjeti točku 85. ovog mišljenja.
(
55
)	Na pravomoćnost se upućuje u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i u očitovanjima stranaka.
(
56
)	Moram ponoviti da predmet spora između stranaka mora biti isti: u suprotnom (na primjer, zbog nastanka činjenice koje dovode do značajnih promjena izvorne situacije), ničim se ne bi spriječilo eventualno podnošenje novog zahtjeva za privremene mjere, uključujući mjere osiguranja, pred stranim sudom koji nije nadležan u pogledu merituma. Takve se mjere, zbog svoje prirode, donose ili odbijaju ovisno o okolnostima koje se sudu predstavljaju u određenom trenutku. Ako se te okolnosti promijene, izvorno odbijanje mjera ne onemogućuje da se one kasnije donesu.
(
57
)	Za razliku od prethodnog sustava, čini se da je dokaz točno utvrđen: člankom 55. Uredbe br. 44/2001 predviđala se mogućnost izdavanja potvrde iz Priloga V. toj uredbi ili njezine zamjene istovjetnim dokumentima. Sporno je podnošenje isprava iz trenutačnog članka 42. jer su one potrebne samo za izvršenje mjere; uvodna izjava 33. pak upućuje na ograničen protok također za potrebe priznavanja; a za poglavlje III. u njegovoj cijelosti u članku 2. navodi se definicija pojma „sudska odluka”. U ovom predmetu to pitanje može ostati otvoreno.
(
58
)	Na temelju Uredbe br. 1215/2012, strane sudske odluke ne moraju biti konačne kako bi se priznale ili izvršile.
(
59
)	Članak 38. točka (a)
(
60
)	Nacionalnim zakonodavstvom zamoljene države ili zakonodavstvom predviđenim u određenoj konvenciji; taj se aspekt ne uređuje Uredbom br. 1215/2012.
(
61
)	Za to nije potrebna formalna izjava: vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109).