62023CJ0728
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
12. ožujka 2026. (
*1
)
„Žalba – Osoblje obuhvaćeno zajedničkom vanjskom i sigurnosnom politikom (ZVSP) – Član međunarodnog ugovornog osoblja kojeg je angažirao posebni predstavnik Europske unije u Bosni i Hercegovini – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Raskid ugovora o radu nakon povlačenja Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Unije – Žalba koju je podnijela država članica koja nije intervenirala u postupku pred Općim sudom – Članak 56. treći stavak Statuta Suda Europske unije – Dopuštenost žalbe – Pojam ‚sporovi između Unije i njezinih službenika’ – Protužalba – Dopuštenost”
U predmetu C‑728/23 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. studenoga 2023.,
Kraljevina Španjolska, koju zastupa M. Morales Puerta, u svojstvu agenta,
žalitelj,
a druge stranke u postupku su:
Robert Stockdale, sa stalnom adresom u Bristolu (Ujedinjena Kraljevina), kojeg zastupa N. de Montigny, avocate,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Bauer i J. Rurarz, u svojstvu agenata,
Europska komisija, koju su zastupali D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker. T. Lilamand i Y. Marinova, a zatim D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker i Y. Marinova, u svojstvu agenata,
Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupaju S. Marquardt, S. Rodríguez Sánchez‑Tabernero i R. Spáč, u svojstvu agenata,
Posebni predstavnik Europske unije u Bosni i Hercegovini, kojeg zastupa B. Bajic, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Raoult, avocate,
tuženici u prvostupanjskom postupku,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, T. von Danwitz (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, I. Ziemele, A. Kumin i S. Gervasoni, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Kraljevina Španjolska zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. srpnja 2023., Stockdale/Vijeće i dr. (T‑776/20, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:422), kojom je taj sud djelomično prihvatio prigovore nenadležnosti i nedopuštenosti koje su tuženici u prvostupanjskom postupku istaknuli protiv tužbe koju je podnio Robert Stockdale, a čiji je predmet bio, najprije, zahtjev na temelju članaka 263., 268. i 272. UFEU‑a kojim se traži, kao prvo, utvrđenje nezakonitosti odluke posebnog predstavnika Europske unije (u daljnjem tekstu: PPEU) u Bosni i Hercegovini od 17. studenoga 2020. kojom je potonji raskinuo ugovor o radu R. Stockdalea s učinkom od 31. prosinca 2020. i naknada štete pretrpljene zbog te odluke, kao drugo, prekvalifikacija njegova ugovornog odnosa s PPEU‑om u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, kao treće, naknada štete koju je navodno pretrpio zbog toga što Vijeće Europske unije, Europska komisija i Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) nisu donijeli jasan pravni status koji se na njega primjenjuje i, podredno, zahtjev za naknadu štete na temelju izvanugovorne odgovornosti Unije zbog toga što njegovi uvjeti zapošljavanja nisu poštovali njegova temeljna prava.
2
Svojom protužalbom R. Stockdale zahtijeva ukidanje ili djelomičnu preinaku pobijane presude u dijelu u kojem je Opći sud djelomično odbacio njegovu tužbu kao nedopuštenu.
Pravni okvir
Statut Suda Europske unije
3
Članak 50.a stavak 1. Statuta Suda Europske unije određuje:
„Opći sud nadležan je u prvom stupnju za rješavanje sporova između Unije i njezinih službenika kako je navedeno u članku 270. [UFEU‑a], uključujući sporove između svih institucija, tijela, ureda ili agencija, s jedne strane, i njihovih službenika, s druge strane, za koje je nadležnost dodijeljena Sudu Europske unije.”
4
Članak 56. Statuta Suda Europske unije određuje:
„Protiv konačnih odluka Općeg suda i protiv njegovih djelomičnih odluka o meritornim pitanjima te odluka o postupovnim pitanjima glede prigovora nenadležnosti ili nedopuštenosti može se podnijeti žalba Sudu u roku od dva mjeseca od dostave pobijane odluke.
Takvu žalbu može podnijeti bilo koja stranka koja nije uspjela sa svojim zahtjevom u cijelosti ili djelomično. [...]
Osim u predmetima koji se odnose na sporove između Unije i njezinih službenika, žalbu mogu podnijeti i države članice i institucije Unije koje se nisu uključile u postupak pred Općim sudom. U tom slučaju te države članice i institucije imaju jednak položaj kao i države članice ili institucije koje su se uključile u postupak u prvom stupnju.”
Odluka (ZVSP) 2019/1340
5
Članak 4. Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/1340 od 8. kolovoza 2019. o imenovanju posebnog predstavnika Europske unije u Bosni i Hercegovini (SL 2019., L 209, str. 10.), naslovljen „Provedba mandata”, glasio je:
„1.   PPEU je odgovoran za provedbu mandata i djeluje pod nadležnošću [visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (VP)].
[...]
3.   PPEU djeluje u bliskoj koordinaciji s Europskom službom za vanjsko djelovanje (ESVD) i njezinim relevantnim odjelima.”
6
Članak 6. te odluke, naslovljen „Ustrojavanje i sastav tima”, određivao je:
„1.   PPEU je odgovoran za ustrojavanje tima u granicama svojeg mandata i odgovarajućih raspoloživih financijskih sredstava. Tim mora posjedovati stručno znanje o specifičnim pitanjima politika, u skladu s potrebama mandata. PPEU o sastavu tima odmah obavješćuje Vijeće i Komisiju.
2.   Države članice, institucije Unije i ESVD mogu predložiti upućivanje osoblja na rad kod PPEU‑a. Plaće takvog upućenog osoblja pokriva dotična država članica, dotična institucija Unije odnosno ESVD. Stručnjaci koje su države članice uputile u institucije Unije ili u ESVD također mogu biti raspoređeni na rad kod PPEU‑a. Međunarodno ugovorno osoblje mora imati državljanstvo države članice.
3.   Sve upućeno osoblje ostaje pod administrativnom nadležnošću države članice koja ga upućuje, institucije Unije koja ga upućuje ili ESVD‑a te izvršava svoje dužnosti i djeluje u interesu mandata PPEU‑a.”
Okolnosti spora
7
Okolnosti spora, iznesene u točkama 2. do 18. pobijane presude, za potrebe ovog postupka mogu se sažeti kako slijedi.
8
R. Stockdale državljanin je Ujedinjene Kraljevine koji je obavljao dužnosti voditelja odjela za financije i upravu PPEU‑a u Bosni i Hercegovini.
9
U skladu s člankom 33. UEU‑a, Vijeće je 11. ožujka 2002. donijelo Zajedničku akciju 2002/211/ZVSP o imenovanju PPEU‑a u Bosni i Hercegovini (SL 2002., L 70, str. 7.). Vijeće je zatim donijelo različite uzastopne akte kojima je bez prekida imenovalo PPEU‑a u Bosni i Hercegovini na mandate na određeno vrijeme.
10
Na dan podnošenja tužbe koju je podnio R. Stockdale, kako je naveden u točki 1. ove presude, odnosno 29. prosinca 2020., PPEU u Bosni i Hercegovini imenovan je Odlukom 2019/1340 za razdoblje od 1. rujna 2019. do 31. kolovoza 2021.
11
R. Stockdale je zaposlen na temelju prvog ugovora o radu na određeno vrijeme od 15. veljače 2006., koji je sklopio s PPEU‑om u Bosni i Hercegovini na razdoblje koje ne može biti dulje od mandata tog PPEU‑a. Od 1. ožujka 2007. sklopio je 16 uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme s PPEU‑om. Posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme koji je sklopio R. Stockdale (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor) u članku 5. predviđao je trajanje od 1. rujna 2019. do 31. kolovoza 2021.
12
Istodobno, R. Stockdale je potpisao 13 trostranih ugovora s Komisijom i PPEU‑om u Bosni i Hercegovini u kojima ga se od 1. srpnja 2007. imenuje za privremenog voditelja ureda. U tim se ugovorima predviđalo da će u slučaju smrti ili ostavke PPEU‑a, nesreće ili bolesti koja ga sprečava da obavlja svoje dužnosti ili završetka sporazuma o financiranju koji su sklopili Komisija i PPEU, R. Stockdale postati rukovoditelj za upravljanje sredstvima dodijeljenima navedenom PPEU‑u. Posljednji ugovor za mjesto privremenog voditelja ureda R. Stockdale potpisao je 7. listopada 2019.
13
Predstavnici Unije i Ujedinjene Kraljevine potpisali su 24. siječnja 2020. Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7.) (u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju), koji je odobren u ime Unije i Europske zajednice za atomsku energiju Odlukom Vijeća (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020. o sklapanju Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 1.).
14
Sporazum o povlačenju stupio je na snagu 1. veljače 2020., u skladu s njegovim člankom 185. U članku 126. tog sporazuma utvrđuje se prijelazno razdoblje koje je počinjalo na dan stupanja na snagu tog sporazuma i završavalo 31. prosinca 2020. U skladu s člankom 127. stavkom 6. tog sporazuma, treba podrazumijevati da upućivanja na „države članice” u pravu Unije uključuju Ujedinjenu Kraljevinu.
15
R. Stockdale je 24. lipnja 2020. uputio dopis PPEU‑u u Bosni i Hercegovini kako bi ga upitao o svojim pravima i požalio se na diskriminaciju ako će se njegovo radno mjesto u konačnici smatrati suvišnim u slučaju premještanja ureda PPEU‑a u delegaciju Unije u toj državi te, stoga, u ESVD. Konkretno, naglasio je da se za međunarodno osoblje PPEU‑a ne predviđa nikakva otpremnina niti pravo na naknadu za nezaposlenost te da ne postoji nikakva odredba o mirovinskim doprinosima.
16
PPEU u Bosni i Hercegovini proslijedio je 7. srpnja 2020. taj zahtjev direktorici Komisijine Službe za instrumente vanjske politike, pri čemu je naveo da je R. Stockdale postavio pitanja o svojim uvjetima zaposlenja, osobito s obzirom na vjerojatan raskid predmetnog ugovora povezan s povlačenjem Ujedinjene Kraljevine iz Unije. Jedna od načelnica odjela te službe odgovorila je 13. srpnja 2020. da služba nije odgovorna za ljudske resurse povezane s osobljem obuhvaćenim ZVSP‑om te je PPEU‑u savjetovala da se u tom pogledu savjetuje s ESVD‑om. Također je naglasila da se, u dijelu u kojem se zahtjev R. Stockdalea odnosio na financijske aspekte, na temelju predmetnog ugovora ne može odobriti nikakva otpremnina ni doprinos za mirovinu.
17
PPEU u Bosni i Hercegovini je 15. rujna 2020. ESVD‑u proslijedio dopis R. Stockdalea od 24. lipnja 2020.
18
R. Stockdale se 28. rujna 2020. ponovno obratio PPEU‑u u Bosni i Hercegovini kako bi od njega zatražio da ishodi više informacija o mogućnostima koje mu stoje na raspolaganju da nastavi obavljati svoje dužnosti nakon isteka prijelaznog razdoblja. Nakon što se PPEU obratio Komisijinoj Službi za instrumente vanjske politike, direktorica te službe odgovorila mu je 2. listopada 2020. da se za državljane Ujedinjene Kraljevine ne predviđa nikakva iznimka i da će 31. prosinca 2020. njihovi ugovori biti okončani.
19
PPEU u Bosni i Hercegovini je 17. studenoga 2020. donio odluku o raskidu kojom je raskinuo predmetni ugovor uz otkazni rok, pri čemu je odluka stupila na snagu 31. prosinca 2020. (u daljnjem tekstu: odluka o raskidu).
20
R. Stockdale je 25. studenoga 2020. od PPEU‑a u Bosni i Hercegovini zahtijevao da preispita svoju odluku o raskidu ugovora.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
21
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. prosinca 2020. R. Stockdale je pokrenuo postupak protiv Vijeća, Komisije, ESVD‑a i PPEU‑a u Bosni i Hercegovini, u kojem je od Općeg suda zahtijevao da:
–
kao glavni zahtjev, kao prvo, proglasi nezakonitom odluku o raskidu ugovora, kao drugo, da naloži tuženicima da mu isplate iznos od 10000 eura na ime naknade neimovinske štete nastale zbog te odluke i, kao treće, da naloži njegovo vraćanje na radno mjesto ili, podredno, da naloži tuženicima da mu isplate iznos od 393850,08 eura na ime naknade neimovinske štete nastale zbog te odluke (u daljnjem tekstu: prvi dio tužbenog zahtjeva);
–
kao glavni zahtjev, prekvalificira njegov ugovorni odnos s PPEU‑om u Bosni i Hercegovini u ugovor o radu na neodređeno vrijeme i utvrdi da su tuženici povrijedili svoje ugovorne obveze i, osobito, obvezu određivanja valjanog otkaznog roka u okviru raskida ugovora o radu na neodređeno vrijeme (u daljnjem tekstu: drugi dio tužbenog zahtjeva);
–
kao glavni zahtjev, utvrdi da su ga Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tijekom razdoblja zaposlenja kod PPEU‑a u Bosni i Hercegovini u pogledu njegovih primitaka od rada, mirovinskih prava i drugih s njima povezanih povlastica, utvrdi da je trebao biti zaposlen kao član privremenog osoblja Vijeća, Komisije ili ESVD‑a i naloži im naknadu štete koja proizlazi iz činjenice da se na međunarodno ugovorno osoblje zaposleno u okviru ZVSP‑a ne primjenjuju Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja) ili pravni sustav usporediv s Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Unije (u daljnjem tekstu: treći dio tužbenog zahtjeva) i
–
podredno, naloži Vijeću, Komisiji i ESVD‑u na temelju njihove izvanugovorne odgovornosti da mu isplate iznos od 400000 eura na ime štete nastale zbog nepoštovanja njegovih temeljnih prava (u daljnjem tekstu: četvrta točka tužbenog zahtjeva).
22
Zasebnim podnescima koje su tajništvu Općeg suda 11. svibnja 2021. podnijeli Komisija i Vijeće, ESVD 12. svibnja 2021. odnosno PPEU u Bosni i Hercegovini 30. lipnja 2021., te su stranke istaknule prigovore nedopuštenosti i nenadležnosti, pri čemu su osobito tvrdile da im se ne mogu pripisati odluka o raskidu i eventualne nepravilnosti na koje se poziva R. Stockdale.
23
R. Stockdale je 30. kolovoza 2021. podnio svoja očitovanja o prigovorima nedopuštenosti i nenadležnosti, zahtijevajući njihovo odbijanje.
24
Opći sud je na temelju članka 130. svojeg Poslovnika odlučio, u pogledu svih dijelova tužbenog zahtjeva koje je istaknuo tužitelj u prvostupanjskom postupku, da donese odluku o pitanjima nadležnosti i dopuštenosti prije ispitivanja merituma predmeta.
25
U pobijanoj presudi Opći sud djelomično je odbio prigovore nedopuštenosti i nenadležnosti koje su istaknuli tuženici.
26
Najprije, kao što to proizlazi iz točke 167. pobijane presude, Opći sud proglasio se nadležnim za odlučivanje, kako na temelju članka 263. UFEU‑a, o zahtjevu za nadzor zakonitosti odluke o raskidu ugovora, koja predstavlja odluku koju je donijelo tijelo Unije osnovano na temelju Ugovorâ, odnosno PPEU u Bosni i Hercegovini, tako i, na temelju članka 268. UFEU‑a, o zahtjevu za novčanu naknadu neimovinske i imovinske štete koju je navodno pretrpio zbog navedene odluke. Nakon što je u točki 139. pobijane presude PPEU‑a u Bosni i Hercegovini izjednačio s tijelom Unije koje je donijelo odluku o raskidu ugovora, Opći sud je u navedenoj točki 167. pobijane presude zaključio da su ti zahtjevi dopušteni u dijelu u kojem se odnose na PPEU‑a u Bosni i Hercegovini i nedopušteni u dijelu u kojem se odnose na Vijeće, Komisiju i ESVD.
27
Suprotno tomu, kad je riječ o zahtjevu R. Stockdalea kojim traži da Opći sud naloži njegov povratak na radno mjesto člana osoblja PPEU‑a u Bosni i Hercegovini, iz točke 168. pobijane presude proizlazi da je Opći sud otklonio svoju nadležnost zato što sud Unije načelno, uključivo i u okviru u tužbe za naknadu štete ne može uputiti naloge instituciji, tijelu, uredu ili agenciji Unije a da ne zadire u ovlasti upravnog tijela.
28
Nadalje, kad je riječ o drugom dijelu tužbenog zahtjeva, Opći sud ga je u točki 169. pobijane presude odbio u cijelosti zbog svoje nenadležnosti. Naime, u točki 84. te presude istaknuo je, s jedne strane, da nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za izdavanje naloga upućenog PPEU‑u u Bosni i Hercegovini – u svojstvu poslodavca R. Stockdalea – usmjerenoga na prekvalifikaciju njegova ugovornog odnosa s PPEU‑om u ugovor o radu na neodređeno vrijeme. S druge strane, budući da zahtjev kojim se od Općeg suda traži da utvrdi da su tuženici povrijedili svoje ugovorne obveze nije podnesen u potporu zahtjevu za poništenje ni u potporu zahtjevu za naknadu štete, Opći sud je u točki 85. navedene presude smatrao da treba smatrati da se tim zahtjevom samo traži da zauzme stajalište putem opće ili načelne izjave, što nije obuhvaćeno ovlastima koje on ima na temelju Ugovorâ.
29
Naposljetku, u točki 170. pobijane presude Opći sud proglasio se nadležnim, na temelju članka 268. UFEU‑a, za odlučivanje o trećem i četvrtom dijelu tužbenog zahtjeva koji se odnose na naknadu štete koju je R. Stockdale navodno pretrpio zbog nedonošenja jasnog sustava koji se na njega primjenjuje. Prema mišljenju Općeg suda, kao što to proizlazi iz točke 162. pobijane presude, bilo kakav eventualni propust u donošenju općeg sustava primjenjivog općenito na ugovorno osoblje obuhvaćeno ZVSP‑om ili konkretnije na osoblje PPEU‑a u Bosni i Hercegovini treba pripisati Vijeću, zbog čega je treći dio tužbenog zahtjeva dopušten u dijelu u kojem se odnosi na Vijeće. U tom je pogledu Opći sud u točki 148. pobijane presude istaknuo da je na Vijeću da oblikuje ZVSP i donosi odluke potrebne za njegovo utvrđivanje i provedbu na temelju općih smjernica i strateških odrednica utvrđenih od strane Europskog vijeća. No, eventualno donošenje pravnog sustava primjenjivog na ugovorno osoblje zaposleno u okviru ZVSP‑a obuhvaćeno je, prema mišljenju Općeg suda, provedbom te politike i stoga je u nadležnosti Vijeća.
Zahtjevi stranaka
Žalbeni zahtjevi
30
Kraljevina Španjolska od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se PPEU u Bosni i Hercegovini smatrao tuženikom s obzirom na prvi dio tužbenog zahtjeva koji je podnio tužitelj u prvostupanjskom postupku i
–
prvi dio tužbenog zahtjeva proglasi dopuštenim u odnosu na Vijeće i nedopuštenim u odnosu na PPEU‑a u Bosni i Hercegovini.
31
R. Stockdale od Suda zahtijeva da:
–
prihvati žalbu Kraljevine Španjolske i
–
tuženicima naloži snošenje troškova ovog žalbenog postupka.
32
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova koji su Vijeću nastali u okviru ovog postupka.
33
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova.
34
ESVD od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu kao neosnovanu ili, podredno, odbaci je kao nedopuštenu i
–
naloži Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova.
35
PPEU u Bosni i Hercegovini od Suda zahtijeva da:
–
odbaci žalbu kao nedopuštenu ili da je u svakom slučaju odbije kao neosnovanu i
–
naloži Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova.
Protužalbeni zahtjevi
36
R. Stockdale od Suda zahtijeva da:
–
djelomično ukine pobijanu presudu i
–
utvrdi da je drugi dio tužbenog zahtjeva (ugovorne prirode) kojim se traži naknada štete zbog poslodavčevih povreda obveza dopušten;
–
presudi da su prvi i drugi dio tužbenog zahtjeva (ugovorne prirode) dopušteni u dijelu u kojem su usmjereni protiv svih tuženika;
–
utvrdi da se zakonodavna inicijativa i zakonodavni postupak iz članka 336. UFEU‑a ne smatraju isključenima iz područja ZVSP‑a;
–
utvrdi da je četvrti dio (izvanugovorne prirode) tužbenog zahtjeva dopušten i u dijelu u kojem je usmjeren protiv Komisije i
–
naloži tuženicima snošenje troškova ovog postupka i vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje.
37
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
protužalbu djelomično odbaci kao nedopuštenu i djelomično odbije kao neosnovanu i
–
naloži R. Stockdaleu snošenje troškova koji su Vijeću nastali u okviru ovog postupka.
38
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbaci protužalbu kao nedopuštenu odnosno da je podredno odbije kao neosnovanu i
–
naloži R. Stockdaleu snošenje troškova.
39
ESVD i PPEU u Bosni i Hercegovini od Suda zahtijevaju da:
–
odbaci protužalbu kao očito nedopuštenu odnosno da je podredno odbije kao očito neosnovanu i
–
naloži R. Stockdaleu snošenje troškova.
O žalbi
40
U ovom predmetu Kraljevina Španjolska podnijela je Sudu žalbu na temelju članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije protiv pobijane presude kojom je Opći sud odlučio o prigovorima nenadležnosti i nedopuštenosti koje su tuženici u prvostupanjskom postupku istaknuli protiv tužbe koju je podnio R. Stockdale, bivši član ugovornog osoblja pri PPEU‑u u Bosni i Hercegovini, čiji je glavni predmet zahtjev koji se temelji na člancima 263., 268. i 272. UFEU‑a i kojom se traži, među ostalim, utvrđenje nezakonitosti odluke o raskidu ugovora i novčana naknada štete navodno pretrpljene zbog te odluke, prekvalifikacija njegova ugovornog odnosa s PPEU‑om u Bosni i Hercegovini u ugovor o radu na neodređeno vrijeme i nalaganje navedenim tuženicima naknade ugovorne i izvanugovorne štete koju je navodno pretrpio.
Argumentacija stranaka
41
Kraljevina Španjolska pojašnjava da je na dan objave pobijane presude zatražila intervenciju u postupak pred Općim sudom u potporu R. Stockdaleu, ali joj intervencija još nije bila odobrena.
42
U prilog svojoj žalbi Kraljevina Španjolska ističe dva žalbena razloga kojima osporava pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud presudio da je PPEU u Bosni i Hercegovini tijelo koje je pravno različito od Vijeća i za koje treba smatrati da ima svojstvo tuženika s obzirom na prvi dio tužbenog zahtjeva koji je istaknuo tužitelj u prvostupanjskom postupku.
43
R. Stockdale smatra da je žalba osnovana.
44
ESVD i PPEU u Bosni i Hercegovini smatraju da je žalba nedopuštena i, u svakom slučaju, neosnovana. Komisija smatra da je žalba djelomično nedopuštena i djelomično neosnovana. Prema mišljenju Vijeća, žalba je neosnovana.
Ocjena Suda
45
U skladu s člankom 56. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba Sudu može se podnijeti protiv konačnih odluka Općeg suda i protiv njegovih djelomičnih odluka o meritornim pitanjima te odluka o postupovnim pitanjima glede prigovora nenadležnosti ili nedopuštenosti. Na temelju članka 56. drugog stavka Statuta Suda, žalbu može podnijeti bilo koja stranka koja nije uspjela sa svojim zahtjevom u cijelosti ili djelomično.
46
Člankom 56. trećim stavkom navedenog statuta predviđa se da – osim u predmetima koji se odnose na sporove između Unije i njezinih službenika – žalbu mogu podnijeti i države članice i institucije Unije koje se nisu uključile u postupak pred Općim sudom. U tom slučaju te države članice i institucije imaju jednak položaj kao i države članice ili institucije koje su se uključile u postupak u prvom stupnju.
47
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 41. do 43. svojeg mišljenja, članak 56. treći stavak Statuta Suda Europske unije dodjeljuje državama članicama široko pravo na podnošenje žalbe, koje odstupa od općeg pravila navedenog u drugom stavku tog članka 56., prema kojem su samo stranke koje nisu djelomično ili u potpunosti uspjele sa svojim zahtjevom i koje su dakle intervenirale pred Općim sudom ovlaštene podnijeti žalbu protiv njegovih odluka kojima se završava postupak, kao i protiv onih odluka kojima se odlučuje o postupovnom pitanju koje se odnosi na prigovor nenadležnosti ili nedopuštenosti.
48
Međutim, tom se odredbom utvrđuje ograničenje tog širokog prava s obzirom na to da „u predmetima koji se odnose na sporove između Unije i njezinih službenika” država članica ili institucija Unije može podnijeti žalbu protiv konačne odluke samo ako je intervenirala u postupak pred Općim sudom (vidjeti, po analogiji, presudu od 5. listopada 2000., Vijeće/Busacca i dr., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, t. 21.).
49
S obzirom na ta razmatranja, valja provjeriti treba li u ovom slučaju žalbu koju je Kraljevina Španjolska podnijela protiv pobijane presude smatrati podnesenom u okviru „spora između Unije i njezinih službenika” i, stoga, nedopuštenom na temelju članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije. U okviru te ocjene valja uzeti u obzir ne samo sam tekst te odredbe nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio.
50
Što se tiče, kao prvo, teksta članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, valja istaknuti da je pojam „sporovi između Unije i njezinih službenika” formuliran na općenit način i ne upućuje ni na jedno od pravnih sredstava predviđenih UFEU‑om. Konkretno, ta odredba ne sadržava nikakvo upućivanje na članak 270. UFEU‑a, kojim se uvodi posebno pravno sredstvo u području službeničkih sporova koje je različito od općih pravnih sredstava, kao što su tužba za poništenje predviđena člankom 263. UFEU‑a i tužba za naknadu štete uređena člankom 268. UFEU‑a, u vezi s člankom 340. drugim i trećim stavkom UFEU‑a.
51
Što se tiče, kao drugo, konteksta u kojem se nalazi članak 56. treći stavak Statuta Suda Europske unije, valja naglasiti da je, u skladu s člankom 50.a stavkom 1. tog statuta, „Opći sud nadležan u prvom stupnju za rješavanje sporova između Unije i njezinih službenika kako je navedeno u članku 270. [UFEU‑a], uključujući sporove između svih institucija, tijela, ureda ili agencija, s jedne strane, i njihovih službenika, s druge strane, za koje je nadležnost dodijeljena Sudu Europske unije”.
52
Iz toga slijedi da se u članku 50.a stavku 1. Statuta Suda Europske unije, kojim se definira opseg nadležnosti Općeg suda kao suda za službeničke sporove Unije, ne spominju samo sporovi iz članka 270. UFEU‑a, odnosno oni obuhvaćeni Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika, nego i svi „sporovi između svih institucija, tijela, ureda ili agencija, s jedne strane, i njihovih službenika, s druge strane, za koje je nadležnost dodijeljena Sudu Europske unije”. Stoga se ta odredba ne može tumačiti na način da se njome nadležnost Općeg suda kao službeničkog suda ograničava na sporove iz članka 270. UFEU‑a.
53
U tim se okolnostima ne može smatrati ni da se, upućujući na „sporove između Unije i njezinih službenika”, članak 56. treći stavak Statuta Suda Europske unije odnosi isključivo na sporove obuhvaćene člankom 270. UFEU‑a, isključujući one pokrenute na temelju članka 263. UFEU‑a ili članka 268. UFEU‑a. Naime, smisao i doseg pojma „sporovi između Unije i njezinih službenika” iz članka 50.a stavka 1. i iz članka 56. trećeg stavka tog statuta ne mogu se unutar tog akta razlikovati ovisno o odredbi u kojoj se upotrebljava taj pojam. Osim toga, valja istaknuti da je u članku 270. UFEU‑a doseg tog pojma ograničen dijelom rečenice „u granicama i prema uvjetima utvrđenima Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Unije”, tako da isti pojam nužno mora imati širi doseg kada se koristi bez određivanja takve granice, kao što je to slučaj s člankom 56. trećim stavkom navedenog statuta. Iz toga proizlazi da se na temelju konteksta u kojem se nalazi potonja odredba ne može smatrati da je područje primjene navedene odredbe ograničeno samo na sporove obuhvaćene člankom 270. UFEU‑a.
54
U tom pogledu također valja podsjetiti na to da je, kad je riječ o razgraničenju između sudskih nadležnosti i pravnih sredstava predviđenih člankom 270. UFEU‑a, s jedne strane, i onih predviđenih člancima 263. i 268. UFEU‑a, s druge strane, Sud u više navrata presudio da članak 270. UFEU‑a sudovima Unije dodjeljuje materijalnu nadležnost za odlučivanje o sporovima koji proizlaze iz veze zaposlenja koja povezuje te dužnosnike ili članove osoblja i instituciju (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. rujna 2015., Preispitivanje Missir Mamachi di Lusignano/Komisija, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, t. 41. i od 5. svibnja 2022., Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, t. 41.).
55
Stoga je ustaljena sudska praksa da su sudovi Unije nadležni za odlučivanje o svakom sporu između dužnosnika ili člana osoblja i institucije Unije o kojoj ovisi, čak i ako je riječ o tužbi za naknadu štete, ako taj spor proizlazi iz veze zaposlenja koja povezuje tu osobu i instituciju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. rujna 2015., Preispitivanje Missir Mamachi di Lusignano/Komisija, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, t. 38. i 42.).
56
Naime, nadležnost sudova Unije ratione materiae za odlučivanje u službeničkim sporovima proizlazi iz izvora spora o kojem je riječ, kako je definiran u točki 54. ove presude, a ne iz pravnog temelja na kojem se tužba kao takva može temeljiti (vidjeti, po analogiji, presude od 10. rujna 2015., Preispitivanje Missir Mamachi di Lusignano/Komisija, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, t. 50. i od 5. svibnja 2022., Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
57
Kao treće, tumačenje iz točke 53. ove presude također potvrđuju i cilj i svrha isključenja službeničkih sporova predviđenog u članku 56. trećem stavku Statuta Suda Europske unije, s obzirom na to da se to isključenje temelji osobito na individualnom karakteru sporova koji se odnose na upravljanje osobljem, koji može dovesti samo do poništenja pojedinačnih odluka (vidjeti, po analogiji, presudu od 5. listopada 2000., Vijeće/Busacca i dr., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, t. 23.) ili naknade osobne štete koju su pretrpjeli dužnosnici ili članovi osoblja institucija i tijela Unije.
58
Naime, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja, široko pravo koje je tom odredbom dodijeljeno institucijama i državama članicama ima za cilj omogućiti povlaštenim tužiteljima, u njihovu svojstvu „čuvara prava”, pokretanje postupka pred Sudom kako bi se očuvala dosljednost sudske prakse, uključujući i u situaciji u kojoj su stranke u postupku pred Općim sudom spremne prihvatiti presudu koju je potonji donio. Međutim, budući da su, kao što je to navedeno u prethodnoj točki ove presude, sporovi koji se odnose na upravljanje osobljem individualnog karaktera, eventualna tužba institucije ili države članice nije obuhvaćena tim istim ciljem. Zakonodavac je stoga izričito odustao od jamčenja postizanja tog cilja time što nije priznao to široko pravo institucijama i državama članicama, čime je ograničio njihove mogućnosti žalbe na one predviđene člankom 56. drugim stavkom navedenog statuta.
59
Kad je riječ o sporovima iste naravi koji se odnose na pitanja individualnog karaktera, ne postoji nijedan razlog koji bi opravdao to da države ili institucije Unije mogu imati široko pravo na podnošenje žalbe na temelju članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije i time intervenirati u sporove koji se odnose na službenike obuhvaćene ZVSP‑om, kao što je onaj o kojem je riječ u ovom slučaju, iako im to pravo nije priznato u okviru sporova koji uključuju dužnosnike ili službenike Unije koji djeluju na temelju članka 270. UFEU‑a.
60
To vrijedi tim više što se članak 56. treći stavak Statuta Suda Europske unije, s obzirom na to da se njime uvodi iznimka od općeg pravila navedenog u drugom stavku tog članka 56., prema kojem su samo stranke koje su intervenirale pred Općim sudom ovlaštene podnijeti žalbu protiv odluka Općeg suda, ne može široko tumačiti.
61
U ovom slučaju valja istaknuti da ovaj spor, ne samo u dijelu u kojem se odnosi na nezakonitost odluke o raskidu, nego i u dijelu u kojem se odnosi na novčanu naknadu štete navodno pretrpljene zbog te odluke, na prekvalifikaciju ugovornog odnosa u ugovor o radu na neodređeno vrijeme kao i na naknadu ugovorne i izvanugovorne štete, proizlazi iz veze zaposlenja koja povezuje R. Stockdalea i PPEU‑a u Bosni i Hercegovini.
62
Stoga valja smatrati da cijeli ovaj spor proizlazi iz te veze zaposlenja, s obzirom na to da taj spor, kako u dijelu u kojem se odnosi na zakonitost raskida predmetnog ugovora o radu tako i u dijelu u kojem se odnosi na novčanu naknadu štete koja je navodno pretrpljena zbog tog otkaza, može dovesti do toga da sud Unije provede ocjene u pogledu navedene veze zaposlenja.
63
Uostalom, u ovom je slučaju očito da se zahtjevi R. Stockdalea, koji se temelje na člancima 263., 268. i 272. UFEU‑a, odnose na odluku koja ima individualni karakter.
64
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da ovaj spor treba smatrati „sporom između Unije i njezinih službenika”, u smislu članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije.
65
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom koji su Vijeće, Komisija i ESVD iznijeli u odgovoru na pitanje Suda za pisani odgovor, prema kojem se ovaj spor ne može jednostavno i isključivo izjednačiti sa sporom „između Unije i njezinih službenika” u smislu članka 56. trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, jer njegov predmet nadilazi tu definiciju i odnosi se i na institucionalne aspekte. Naime, ni doslovno ni teleološko tumačenje te odredbe ne omogućuju da se doseg tumačenja iznimke koja se odnosi na „sporove između Unije i njezinih službenika” iz te odredbe učini ovisnim o prirodi pravnih pitanja istaknutih u okviru predmetnog spora.
66
Slijedom toga, žalbu koju je podnijela Kraljevina Španjolska treba odbaciti kao nedopuštenu.
O protužalbi
Argumentacija stranaka
67
U prilog svojoj protužalbi R. Stockdale ponavlja četiri dijela tužbenog zahtjeva kako su izneseni u pobijanoj presudi, ali ne pojašnjava razloge na kojima se temelje.
68
U okviru razmatranja koja se odnose na prvi dio tužbenog zahtjeva, R. Stockdale tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članaka 4. i 6. Odluke 2019/1340, u vezi s člankom 28. stavkom 1. UEU‑a i člankom 33. UEU‑a, time što je PPEU‑a u Bosni i Hercegovini smatrao subjektom obuhvaćenim ZVSP‑om koji može biti stranka u sudskom postupku i jedinim tuženikom koji mora odgovarati za prvi dio tužbenog zahtjeva. Prema mišljenju R. Stockdalea, posebni predstavnici Unije ne mogu se izjednačiti ni s institucijama ni sa subjektima s pravnom osobnošću, tako da ih se ne može valjano kvalificirati kao „tijela, urede ili agencije Unije” niti s njima postupati na isti način kao i s drugim subjektima obuhvaćenima ZVSP‑om, kojima je dodijeljena barem stranačka sposobnost.
69
Što se tiče drugog dijela tužbenog zahtjeva, R. Stockdale osobito osporava ocjenu Općeg suda prema kojoj se taj dio tužbenog zahtjeva odnosi, s jedne strane, na deklaratorno utvrđenje i, s druge strane, na nalog koji je proglašen nedopuštenim jer Opći sud nije nadležan za njegovo donošenje. Prema mišljenju R. Stockdalea, Opći sud trebao je presuditi da su zahtjevi za naknadu štete koji proizlaze iz ugovornih povreda istaknutih u tom dijelu tužbenog zahtjeva dopušteni na temelju članka 268. UFEU‑a.
70
Što se tiče trećeg dijela tužbenog zahtjeva, R. Stockdale dovodi u pitanje analizu Općeg suda koja se odnosi na sustav koji se primjenjuje na međunarodno ugovorno osoblje koje je zaposlio PPEU u Bosni i Hercegovini, a koji je, prema njegovu mišljenju, trebao biti donesen na temelju članka 336. UFEU‑a.
71
Kad je riječ o četvrtom dijelu tužbenog zahtjeva, on osporava analizu Općeg suda koja se odnosi na zahtjev za osudu institucija na temelju izvanugovorne odgovornosti Unije za štetu.
72
Komisija, ESVD i PPEU u Bosni i Hercegovini smatraju da je protužalba nedopuštena i, u svakom slučaju, neosnovana. Vijeće smatra da je protužalba djelomično nedopuštena i djelomično neosnovana.
Ocjena Suda
73
Na temelju članka 176. i članka 178. stavaka 1. i 3. Poslovnika Suda, stranke u postupku pred Općim sudom koje imaju interes da se žalba prihvati ili odbije mogu podnijeti protužalbu, koja se mora podnijeti zasebnim aktom, odvojeno od odgovora na žalbu, čiji je zahtjev usmjeren na potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda, oslanjajući se na razloge i argumente različite od onih navedenih u odgovoru na žalbu.
74
U ovom slučaju, suprotno onomu što tvrde Komisija i PPEU u Bosni i Hercegovini u svojim odgovorima na protužalbu, R. Stockdale je, zajedno sa svojim odgovorom na žalbu nakon obavijesti o žalbi koju je podnijela Kraljevina Španjolska, zasebnim aktom podnio protužalbu.
75
Međutim, članak 178. stavak 3. Poslovnika Suda zahtijeva da protužalbeni razlozi i argumenti precizno navode dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju.
76
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u žalbi, pa tako i u protužalbi, moraju se jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. U tom pogledu, iako se na temelju nje može utvrditi osporavani element pobijane presude, žalbu u kojoj iznesena argumentacija nije dovoljno jasna i precizna da bi Sud mogao provesti nadzor zakonitosti treba proglasiti nedopuštenom. Naime, budući da ključni elementi na kojima se temelji žalbeni razlog ne proizlaze na dovoljno dosljedan i razumljiv način iz teksta te žalbe, koja je formulirana nejasno i dvosmisleno, Sud ne može izvršiti svoj nadzor zakonitosti jer bi inače odlučio ultra petita (vidjeti, u tom smislu, presude od 29. rujna 2011., Arkema/Komisija, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, t. 61. i navedenu sudsku praksu i od 23. ožujka 2023., PV/Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, t. 200. i navedenu sudsku praksu).
77
Nedopušteni su i argumenti kojima se samo ponavljaju ili doslovno citiraju argumenti izneseni pred Općim sudom a da se pritom ne navodi pogreška koja se tiče prava koju je Opći sud počinio njihovim odbijanjem. Takva žalba ne ispunjava zahtjeve obrazlaganja koji proizlaze iz odredbi članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda. Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za obično preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. ožujka 2022., WV/ESVD, C‑171/20 P, EU:C:2022:154, t. 86. kao i navedenu sudsku praksu).
78
No, valja utvrditi da argumentacija iznesena u prilog ovoj protužalbi ne ispunjava zahtjeve navedene u točkama 76. i 77. ove presude, što sprečava Sud da provede svoj nadzor zakonitosti.
79
Naime, kao što to pravilno ističu druge stranke u žalbenom postupku, brojni argumenti istaknuti u prilog protužalbi ne navode točke pobijane presude čija se zakonitost osporava, nego su i dalje formulirani vrlo općenito te se njima samo ponavljaju argumenti izneseni u prvostupanjskom postupku ili kritiziraju stajališta koja su usvojili tuženici u prvostupanjskom postupku, što je protivno članku 178. stavku 3. Poslovnika Suda. Ostali argumenti nisu dovoljno jasni jer ne sadržavaju zaključke ili ne omogućuju utvrđivanje elemenata pobijane presude u kojima je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.
80
To osobito vrijedi za uvodna razmatranja kao i za razmatranja koja se odnose na prvi dio tužbenog zahtjeva, koja su djelomično nejasna i djelomično irelevantna za žalbu, s obzirom na to da se njima samo osporavaju stajališta koja su druge stranke iznijele tijekom prvostupanjskog postupka i ponavljaju argumenti koji su već izneseni pred Općim sudom, a da se pritom ne navodi precizno pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što ih je odbio. Usto, pozivajući se općenito na nepostojanje pravne osobnosti posebnih predstavnika Unije, R. Stockdale nije ispunio zahtjev da dovoljno precizno podnese bitne elemente kojima se može dokazati da je Opći sud pogrešno protumačio članke 4. i 6. Odluke 2019/1340, u vezi s člankom 28. stavkom 1. UEU‑a i člankom 33. UEU‑a, time što je smatrao da je PPEU u Bosni i Hercegovini autonomni subjekt koji može biti stranka u sudskim postupcima i tuženik koji treba odgovarati za prvi dio tužbenog zahtjeva.
81
Što se tiče razmatranja iznesenih u okviru drugog dijela tužbenog zahtjeva, također valja utvrditi da R. Stockdale ne iznosi bitne elemente s dovoljno jasnoće i preciznosti kako bi ispunio zahtjeve navedene u točki 76. ove presude.
82
Isto vrijedi i za sva razmatranja iz trećeg i četvrtog dijela tužbenog zahtjeva, u pogledu kojih R. Stockdale također nije pojasnio točke pobijane presude koje namjerava osporiti.
83
S obzirom na prethodna razmatranja, protužalba ne ispunjava zahtjeve koji proizlaze iz članka 178. stavka 3. Poslovnika Suda i stoga je treba odbaciti kao nedopuštenu.
Troškovi
84
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
85
Budući da Kraljevina Španjolska nije uspjela sa svojom žalbom te s obzirom na to da su Vijeće, Komisija, ESVD i PPEU u Bosni i Hercegovini zatražili da joj se naloži snošenje troškova, treba joj naložiti snošenje troškova žalbenog postupka.
86
Budući da R. Stockdale nije uspio sa svojom protužalbom te s obzirom na to da su Vijeće, Komisija, ESVD i PPEU u Bosni i Hercegovini zatražili da mu se naloži snošenje troškova, valja mu naložiti snošenje troškova protužalbe.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba koju je podnijela Kraljevina Španjolska odbacuje se kao nedopuštena.
2.
Protužalba koju je podnio Robert Stockdale odbacuje se kao nedopuštena.
3.
Kraljevini Španjolskoj nalaže se snošenje troškova koji se odnose na žalbu.
4.
Robertu Stockdaleu nalaže se snošenje troškova koji se odnose na protužalbu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski