Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 4. rujna 2025.(1)
Predmet C-81/24 [Jenec](i)
LH
protiv
OTP banka d.d., prije NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Okrajno sodišče v Mariboru (Općinski sud u Mariboru, Slovenija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Financijske usluge – Pranje novca i financiranje terorizma – Direktiva 2014/92/EU – Direktiva (EU) 2015/849 – Potrošač koji se nalazi na popisu Ureda za nadzor inozemne imovine (OFAC) – Odbijanje banke da izvrši plaćanje i odbijanje zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama”
I.      Uvod
1.        Kako pravo na bankovni račun uskladiti s pravilima o suzbijanju pranja novca?
2.        Direktivom 2014/92/EU(2) predviđa se pravo na račun za plaćanje u cilju poticanja uključenosti, osim u slučaju kršenja odredbi o sprečavanju pranja novca i suzbijanju financiranja terorizma. Međutim, u Direktivi (EU) 2015/849(3) utvrđuju se načela procjene rizika, identifikacije stranaka i njihovih stvarnih vlasnika te provjere njihova identiteta, kao i provedbe mjera dubinske analize na točki ulaska i tijekom cijelog trajanja poslovnog odnosa kako bi se spriječilo korištenje financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma.
3.        Čim se propis o suzbijanju pranja novca zasniva na općem pristupu utemeljenom na riziku, javlja se pitanje kako treba shvatiti poseban slučaj u kojem se potrošaču koji traži otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama odbije to otvaranje računa zbog toga što je uvršten na popis sankcija koji je izradila treća zemlja, iako nigdje u svijetu nije pravomoćno osuđen za kaznena djela zbog kojih je uvršten na taj popis niti je njegova država članica, Europska unija ili neka međunarodna organizacija čiji je član dotična država članica ili Unija protiv njega donijela bilo kakve mjere ograničavanja.
4.        U skladu sa zahtjevom Suda, svoje ću mišljenje usredotočiti na prvo pitanje koje je uputilo Okrajno sodišče v Mariboru (Općinski sud u Mariboru, Slovenija), koje pita može li se članak 16. stavak 4. Direktive 2014/92 u vezi s Direktivom 2015/849 tumačiti na način da on državama članicama dopušta da bankama nalože da odbiju potrošačev zahtjev za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama zbog toga što je uvršten na popis Officea of Foreign Assets Control (OFAC) (Ured za nadzor inozemne imovine (OFAC), Sjedinjene Američke Države), koji je pod nadležnošću United States Departmenta of the Treasury (Ministarstvo financija Sjedinjenih Američkih Država).
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2014/92
5.        U uvodnim izjavama 34., 37. i 47. Direktive 2014/92 navodi se:
„(34)      [...] Iako je važno da kreditne institucije osiguraju da njihovi potrošači ne koriste financijski sustav u nezakonite svrhe poput prijevare, pranja novca ili financiranja terorizma, one ne bi trebale postavljati prepreke potrošačima koji se žele okoristiti prednostima unutarnjeg tržišta prekograničnim otvaranjem i korištenjem računa za plaćanje. Stoga se odredbe Direktive [2005/60/EZ(4)] ne bi trebale koristiti kao razlog za odbijanje komercijalno manje atraktivnih potrošača.
[...]
(37)      Države članice trebale bi biti u mogućnosti, uz potpuno poštovanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorima, zatražiti od potrošača koji žele otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama na njihovom državnom području da pokažu stvaran interes za tako nešto. Ne dovodeći u pitanje zahtjeve usvojene u skladu s Direktivom [2005/60] za sprečavanje pranja novca, ne bi trebalo zahtijevati fizičku prisutnost u prostorijama kreditnih institucija kako bi se pokazalo takav stvaran interes.
[...]
(47)      Kreditne institucije trebale bi odbiti otvaranje ili bi trebale raskinuti ugovor za račun za plaćanje s osnovnim uslugama samo u posebnim okolnostima kao što je nepridržavanje propisa o sprječavanju pranja novca i financiranja terorizma ili o sprječavanju i istraživanju kaznenih djela. Čak i u tim slučajevima odbijanje može biti opravdano samo ako se potrošač ne pridržava tog propisa, a ne zato što je postupak provjere pridržavanja propisa pretežak ili skup. Međutim, mogu postojati slučajevi kada potrošač zloupotrebljava svoje pravo na otvaranje i korištenje računa za plaćanje s osnovnim uslugama. Na primjer, država članica trebala bi moći dozvoliti kreditnim institucijama da poduzmu mjere protiv potrošača koji su počinili kazneno djelo poput ozbiljne prijevare protiv kreditne institucije, s ciljem izbjegavanja ponavljanja takvih kaznenih djela. Takve mjere na primjer mogu uključiti ograničavanje pristupa tom potrošaču računu za plaćanje s osnovnim uslugama za određeno vremensko razdoblje. Osim toga, mogu postojati slučajevi za koje prethodno odbijanje zahtjeva za račun za plaćanje može biti potrebno radi određivanja potrošača koji bi mogli koristiti račun za plaćanje po povoljnijim uvjetima. U tom slučaju, kreditna institucija trebala bi obavijestiti potrošača da može koristiti posebni mehanizam u slučaju odbijanja zahtjeva za račun za plaćanje za koji se plaća naknada u skladu s ovom Direktivom za dobivanje pristupa računu za plaćanje s osnovnim uslugama koji je besplatan. Oba ta dodatna slučaja trebala bi međutim biti ograničena, određena i utemeljena na točno određenim odredbama nacionalnog prava. Pri utvrđivanju dodatnih slučajeva u kojima kreditne institucije mogu odbiti ponuditi račune za plaćanje potrošačima, države članice trebale bi kao temelj moći u obzir uzeti, između ostalog, javnu sigurnost ili javni poredak.”
6.        Člankom 16. stavcima 1. do 4. i 7. Direktive 2014/92 predviđa se:
„1.      Države članice osiguravaju da sve kreditne institucije ili dovoljan broj kreditnih institucija nudi potrošačima račune za plaćanje s osnovnim uslugama kako bi se time zajamčila dostupnost za sve potrošače na njihovu području te kako bi se spriječilo narušavanje tržišnog natjecanja. [...]
2.      Države članice osiguravaju da potrošači koji imaju zakonito boravište u Uniji, uključujući potrošače koji nemaju stalnu adresu i tražitelje azila te potrošače koji nisu dobili dozvolu za boravak no čije protjerivanje nije moguće iz pravnih ili činjeničnih razloga imaju pravo otvoriti i koristiti račun za plaćanje s osnovnim uslugama u kreditnim institucijama koje se nalaze na njihovu državnom području. Takvo pravo primjenjuje se neovisno o mjestu boravka potrošača.
Države članice mogu, uz potpuno poštovanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorima, zatražiti od potrošača koji žele otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama na njihovom državnom području da pokažu stvaran interes za tako nešto.
Države članice osiguravaju da ostvarenje tog prava nije suviše teško ili da potrošaču ne predstavlja preveliko opterećenje.
3.      Države članice osiguravaju da kreditne institucije koje nude račune za plaćanje s osnovnim uslugama bilo otvore račun za plaćanje s osnovnim uslugama ili odbiju potrošačev zahtjev za račun za plaćanje s osnovnim uslugama, u svakom slučaju bez neopravdanog odlaganja te najkasnije 10 radnih dana od primitka potpunog zahtjeva.
4.      Države članice osiguravaju da kreditne institucije odbiju zahtjev za račun za plaćanje s osnovnim uslugama ako bi otvaranje takvog računa prouzročilo kršenje odredbi o sprečavanju pranja novaca i borbi protiv financiranja terorizma utvrđenih u Direktivi [2005/60].
[...]
7.      Države članice osiguravaju da u slučajevima iz [stavka 4.] kreditna institucija, nakon što je donijela odluku, bez odlaganja obavijesti potrošača o odbijanju i o specifičnom razlogu za to odbijanje, pisanim putem i besplatno, osim ako bi takvo otkrivanje bilo u suprotnosti s ciljevima nacionalne sigurnosti, javnog poretka ili Direktive [2005/60]. U slučaju odbijanja, kreditna institucija savjetuje potrošača o postupku podnošenja žalbe na odbijanje te o pravu potrošača da stupe u kontakt s relevantnim nadležnim tijelom i imenovanim alternativnim tijelom za rješavanje sporova te pruža relevantne podatke za kontakt.”
2.      Direktiva 2015/849
7.        U uvodnoj izjavi 22. Direktive 2015/849 navodi se:
„Rizik od pranja novca i financiranja terorizma nije jednak u svim slučajevima. U skladu s tim trebalo bi koristiti holistički pristup koji se temelji na procjeni rizika. Pristup koji se temelji na procjeni rizika nije neopravdano popustljiva mogućnost za države članice i obveznike. Uključuje odlučivanje na temelju dokaza kako bi se učinkovitije usmjerio na rizike od pranja novca i financiranja terorizma s kojima se susreće Unija te one koji rade unutar nje.”
8.        Člankom 1. stavkom 1. te direktive predviđa se:
„Cilj je ove Direktive sprečavanje korištenja financijskog sustava Unije u svrhu pranja novca i financiranja terorizma.”
9.        Članak 8. navedene direktive glasi kako slijedi:
„1.      Države članice osiguravaju da obveznici poduzmu odgovarajuće korake za utvrđivanje i procjenu rizika od pranja novca i financiranja terorizma uzimajući u obzir čimbenike rizika uključujući one koji se odnose na njihove stranke, zemlje ili geografska područja, proizvode, usluge, transakcije ili kanale dostave. Ti su koraci razmjerni prirodi i veličini obveznika.
2.      Procjene rizika iz stavka 1. dokumentiraju se, ažuriraju i stavljaju na raspolaganje relevantnim dotičnim nadležnim i samoregulatornim tijelima. Nadležna tijela mogu odlučiti da pojedinačne dokumentirane procjene rizika nisu potrebne ako su određeni rizici, karakteristični za sektor, jasni i shvaćeni.
3.      Države članice osiguravaju da obveznici imaju uspostavljene politike, kontrole i postupke za smanjivanje i djelotvorno upravljanje rizicima od pranja novca i financiranja terorizma utvrđenima na razini Unije, na razini država članica i na razini obveznika. Te politike, kontrole i postupci moraju biti razmjerni prirodi i veličini obveznika.
4.      Politike, kontrole i postupci iz stavka 3. uključuju:
(a)      razvoj unutarnjih politika, kontrola i postupaka, uključujući modele praksi upravljanja rizikom, dubinsku analizu stranke, izvješćivanje, vođenje evidencije, unutarnju kontrolu, upravljanje usklađenošću, uključujući, kada je primjereno veličini i prirodi posla, imenovanje službenika za usklađenost na upravljačkoj razini, i provjeru zaposlenika;
(b)      ako je prikladno s obzirom na veličinu i prirodu posla, neovisnu revizorsku funkciju za testiranje unutarnjih politika, kontrola i postupaka iz točke (a).
5.      Države članice zahtijevaju od obveznika da pribave odobrenje svojeg višeg rukovodstva za politike, kontrole i postupke koje provode te da prate i pojačavaju poduzete mjere, prema potrebi.”
10.      U skladu s člankom 13. Direktive 2015/849:
„1.      Mjere dubinske analize stranke obuhvaćaju:
(a)      identifikaciju stranaka i provjeru identiteta stranaka na temelju dokumenata, podataka ili informacija dobivenih iz pouzdanog i neovisnog izvora;
(b)      identifikaciju stvarnog vlasnika i poduzimanje odgovarajućih mjera za provjeru identiteta te osobe kako bi se obveznik mogao uvjeriti da zna tko je stvarni vlasnik, uključujući, u pogledu pravnih osoba, trustove, trgovačka društva, zaklade i slične pravne aranžmane, poduzimajući mjere potrebne za razumijevanje vlasničke i kontrolne strukture stranke [...];
(c)      procjenjivanje i, kada je potrebno, prikupljanje informacija o svrsi i namjeni poslovnog odnosa;
(d)      provođenje stalnog praćenja poslovnih odnosa, uključujući i kontrolu transakcija tijekom poslovnog odnosa kako bi se osiguralo da su transakcije koje se obavljaju u skladu sa saznanjima dotičnog obveznika o stranci, poslovnom profilu i profilu rizika te, prema potrebi, izvoru novčanih sredstava i osiguravanju ažuriranja dokumentacije, podataka ili informacija koje se vode.
[...]
2.      Države članice osiguravaju da obveznici primjenjuju sve zahtjeve dubinske analize stranke utvrđene u stavku 1. Međutim, obveznici mogu odrediti opseg takvih mjera na temelju procjene rizika.
3.      Države članice od obveznika zahtijevaju da prilikom procjene rizika od pranja novca i financiranja terorizma uzmu u obzir barem varijable iz Priloga I.
4.      Države članice osiguravaju da obveznici mogu pokazati nadležnim tijelima ili samoregulatornim tijelima da su mjere primjerene s obzirom na rizik od pranja novca i financiranja terorizma koji je utvrđen.
[...]”
11.      Člankom 14. stavkom 4. prvim podstavkom te direktive predviđa se:
„Države članice zahtijevaju da obveznik koji nije u mogućnosti ispuniti zahtjeve za dubinsku analizu stranke utvrđene u članku 13. stavku 1. prvom podstavku točkama (a), (b) ili (c) ne obavlja transakcije putem bankovnog računa, ne uspostavlja poslovne odnose niti obavlja transakcije i da prekine poslovni odnos te razmotri izradu prijave o sumnjivoj transakciji [financijsko-obavještajnoj jedinici Unije] u vezi sa strankom u skladu s člankom 33.”
12.      Člankom 48. stavkom 8. navedene direktive predviđa se:
„Države članice osiguravaju da nadležna tijela uzimaju u obzir stupanj diskrecije dopušten obvezniku te prikladno revidiraju procjene rizika na kojima se temelji ta diskrecija te prikladnost i provedbu njegovih politika, unutarnje kontrole i postupaka.”
3.      Smjernice Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA) o čimbenicima rizika od pranja novca i financiranja terorizma
13.      Smjernicom br. 1 iz EBA-inih Smjernica od 1. ožujka 2021., na temelju članka 17. i članka 18. stavka 4. Direktive [2015/849] o dubinskoj analizi stranke i čimbenicima koje bi kreditne i financijske institucije trebale razmotriti pri procjeni rizika od pranja novca i financiranja terorizma povezanog s pojedinačnim poslovnim odnosima i povremenim transakcijama („Smjernice o čimbenicima rizika od pranja novca i financiranja terorizma”), kojima se stavljaju izvan snage i zamjenjuju Smjernice JC/2017/37(5), naslovljenom „Procjena rizika: temeljna načela koja vrijede za sve institucije”, u njezinoj se točki 1.30. podtočki (c) određuje:
„Institucije bi uvijek trebale uzimati u obzir sljedeće izvore informacija:
[...]
(c)      informacije koje potječu od tijela javne vlasti, kao što su nacionalne procjene rizika, izjave i upozorenja koja izdaju vlasti, kao i napomene s objašnjenjima primjenjivog zakonodavstva.”
14.      U EBA-inoj smjernici br. 2, naslovljenoj „Utvrđivanje čimbenika rizika od pranja novca i financiranja terorizma”, u njezinim se točkama 2.3. i 2.5. navodi:
„2.3.      Prilikom utvrđivanja rizika povezanog sa strankama, uključujući stvarne vlasnike stranaka, institucije bi trebala uzimati u obzir rizik povezan s:
[...]
(b)      ugledom stranke i stvarnog vlasnika stranke;
[...]
2.5.      Prilikom utvrđivanja rizika povezanog s ugledom stranke ili stvarnog vlasnika mogu biti relevantni sljedeći čimbenici rizika:
(a)      Postoje li negativna izvješća u medijima ili drugi relevantni izvori informacija koji se odnose na stranku, primjerice je li stranka ili stvarni vlasnik optužen za kaznena djela ili terorističke aktivnosti? Ako postoje, jesu li te informacije pouzdane i vjerodostojne? Institucije bi trebale utvrditi vjerodostojnost tvrdnji iznesenih u medijima, osobito s obzirom na kvalitetu i neovisnost izvora informacija te postojanost tih informacija u medijima. Institucije bi trebale imati na umu da nepostojanje osuđujuće kaznene presude nije samo po sebi dovoljno da se odbace tvrdnje o kaznenim djelima.
(b)      Je li imovina stranke, stvarnog vlasnika ili bilo koje osobe koja je javno poznata kao usko povezana s njima zamrznuta zbog upravnog ili kaznenog postupka ili zbog optužbi za terorizam ili financiranje terorizma? Ima li institucija opravdane razloge za sumnju da je imovina stranke, stvarnog vlasnika ili bilo koje osobe koja je javno poznata kao usko povezana s njima u bilo kojem trenutku u prošlosti bila u tom smislu zamrznuta?
[...]”
15.      EBA-inom smjernicom br. 3, naslovljenom „Procjena rizika od pranja novca i financiranja terorizma”, u njezinim se točkama 3.2. i 3.3. predviđa:
„3.2.            Institucije bi trebale imati sveobuhvatan pregled čimbenika rizika od pranja novca i financiranja terorizma koje su utvrdile. Na temelju svih tih čimbenika utvrdit će se razina rizika od pranja novca i financiranja terorizma povezanog s poslovnim odnosom, povremenom transakcijom ili njihovim aktivnostima.
3.3.      Institucije bi trebale imati na umu da, osim ako nije drukčije predviđeno [Direktivom 2015/849] ili nacionalnim pravom, prisutnost pojedinačnih čimbenika rizika ne znači nužno da odnos treba svrstati u višu ili nižu kategoriju rizika.”
16.      EBA-inom smjernicom br. 4, naslovljenom „Mjere dubinske analize stranke koje trebaju primjenjivati sve institucije”, u njezinim se točkama 4.9., 4.10. i 4.66. predviđa:
„4.9.      ‚Smanjenje rizika’ znači odluka institucija da više ne nude usluge određenim kategorijama stranaka povezanih s visokim rizikom od pranja novca i financiranja terorizma. S obzirom na to da će rizik povezan s pojedinačnim poslovnim odnosima varirati, čak i unutar određene kategorije, primjena pristupa koji se temelji na riziku ne znači da su institucije dužne odbiti ili prekinuti poslovne odnose s cijelim kategorijama stranaka povezanih s visokim rizikom od pranja novca i financiranja terorizma. Institucije bi trebale pronaći pravednu ravnotežu između potrebe za financijskom uključenosti i potrebe za smanjivanjem rizika od pranja novca i financiranja terorizma.
4.10.      U tom bi kontekstu institucije trebale uspostaviti odgovarajuće politike i postupke koji se temelje na ocjeni rizika kako bi zajamčile da njihova strategija primjene dubinske analize stranke ne dovodi do neopravdanog odbijanja pružanja usluga legitimnim strankama. Ako stranka zbog legitimnih i vjerodostojnih razloga ne može predočiti tradicionalnu identifikacijsku ispravu, institucije bi trebale predvidjeti smanjivanje rizika od pranja novca i financiranja terorizma na druge načine, među ostalim:
[...]
(b)      nuđenjem isključivo osnovnih financijskih proizvoda i usluga, čime se ograničava mogućnost da korisnici te proizvode i usluge zlouporabe za potrebe financijskog kriminala. Ti osnovni proizvodi i usluge također mogu pomoći institucijama da otkriju neuobičajene transakcije ili obrasce transakcija, uključujući nepredviđenu upotrebu proizvoda. Međutim, svako ograničenje treba biti proporcionalno i ne smije pretjerano ili nepotrebno ograničavati pristup stranke financijskim proizvodima i uslugama.
[...]
4.66.      Institucije ne bi smjele uspostaviti poslovni odnos ako ne mogu ispuniti zahtjeve koji im se nalažu u pogledu dubinske analize stranke, ako nisu uvjerene da su svrha i namjena poslovnog odnosa legitimne ili ako nisu sigurne da mogu djelotvorno upravljati rizikom od njegova eventualnog korištenja u svrhe pranja novca i financiranja terorizma. Ako takav poslovni odnos već postoji, institucije bi ga trebale prekinuti ili obustaviti transakcije do njegova prekida, ovisno o, po potrebi, uputama tijela za izvršavanje zakonodavstva.”
B.      Slovensko pravo
1.      Zakon o platnim uslugama, uslugama izdavanja elektroničkog novca i platnim sustavima
17.      Člankom 180. stavkom 1. Zakona o plačilnih storitvah, storitvah izdajanja elektronskega denarja in plačilnih sistemih (Zakon o platnim uslugama, uslugama izdavanja elektroničkog novca i platnim sustavima)(6) od 7. veljače 2018., u verziji koja se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka, predviđa se:
„Potrošača koji ima zakonito boravište u [U]niji i koji unutar same [U]nije zatraži otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama ili zatraži pristup takvom računu banka ne smije diskriminirati osobito na temelju nacionalnosti, boravišta, spola, rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetskih osobina, jezika, vjeroispovijesti ili osobnih uvjerenja, političkog ili drugog mišljenja, pripadnosti nacionalnoj zajednici, pripadnosti nacionalnoj manjini iz druge države, imovinskog stanja, rođenja, invaliditeta, dobi ili seksualne orijentacije. Uvjeti koji se primjenjuju na otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama i na pristup tom računu ne smiju biti ni na koji način neopravdano diskriminirajući.”
18.      Člankom 181. tog zakona određuje se:
„1.      Sve banke koje upravljaju računima za plaćanje potrošača obvezne su potrošačima ponuditi račun za plaćanje s osnovnim uslugama.
[...]
3.      Potrošač koji ima zakonito boravište u [...] [U]niji, uključujući potrošača koji nema stalnu adresu i tražitelja azila te potrošača koji nije dobio dozvolu za boravak no čije protjerivanje nije moguće iz pravnih ili činjeničnih razloga, ima pravo otvoriti i koristiti račun za plaćanje s osnovnim uslugama u banci. Takvo pravo postoji neovisno o mjestu uobičajenog boravišta potrošača.
4.      Banka predviđa postupak za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama na način da ostvarenje tog prava za potrošača nije suviše teško ili da potrošaču ne predstavlja preveliko opterećenje. Banka otvara račun za plaćanje s osnovnim uslugama bez nepotrebnog odlaganja odnosno najkasnije u roku od 10 radnih dana od zaprimanja potrošačeva zahtjeva za otvaranje takvog računa za plaćanje koji je potpun u svim svojim dijelovima.
5.      Rok predviđen u prethodnom stavku vrijedi i u slučaju odbijanja potrošačeva zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama.
6.      Banka odbija potrošačev zahtjev za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama svaki put kad bi takvo otvaranje računa predstavljalo povredu odredbi zakona kojim se uređuju aktivnosti sprečavanja pranja novca i financiranja terorizma
[...] U tom slučaju banka primjenjuje mjere u skladu sa zakonom kojim se uređuje područje sprečavanja pranja novca i financiranja terorizma.
[...]
8.      U slučajevima predviđenima stavcima 6. i 7. ovog članka, nakon što je donijela odluku o odbijanju zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama, banka bez odlaganja u pisanom obliku i bez troškova obavještava potrošača o odbijanju njegova zahtjeva i konkretnim razlozima za odbijanje, osim ako je to zabranjeno na temelju drugih pravnih pravila.
9.      U slučaju odbijanja zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama banka obavještava potrošača o pravnim lijekovima koje može podnijeti protiv odluke o odbijanju njegova zahtjeva, o pravu da o tom odbijanju obavijesti Banku Slovenije [Banka Slovenije] te o pravu da pokrene postupak izvansudskog rješavanja sporova predviđen člankom 286. ovog zakona. U toj obavijesti banka navodi i odgovarajuće podatke za kontakt.
[...]”
2.      Zakon o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma
19.      Člankom 4. stavkom 1. točkom 1. Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma (Zakon o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma)(7) od 4. travnja 2022. predviđa se:
„Banke i njihove podružnice u državama članicama, podružnice banaka iz trećih zemalja i banke iz država članica koje osnivaju podružnicu u Republici Sloveniji provode mjere za otkrivanje i sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma utvrđene ovim zakonom prije ili u trenutku primanja, isporuke, zamjene, čuvanja, raspolaganja ili bilo kojeg drugog rukovanja svotama novca ili drugom imovinom te prilikom uspostavljanja poslovnih odnosa.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
20.      Tužitelj LH pokušao je 22. listopada 2017. izvršiti plaćanje na benzinskoj postaji prijenosom sredstava s računa koji pripada njegovoj supruzi, otvorenog u NOVOJ KREDITNOJ BANCI MARIBOR d.d. (u daljnjem tekstu: NKBM). Taj je prijenos blokiran nakon što su njegovi osobni podaci uneseni u sustav. NKBM je to blokiranje njegove supruge opravdao time što je donio niz strožih mjera kako bi ispunio obveze koje proizlaze iz zakonodavstva u području sprečavanja financiranja terorizma i pranja novca, osobito zabrane surađivanja sa strankom uvrštenom na popis mjera ograničavanja (Europska unija, OFAC, Ujedinjeni narodi, interni popis). Drugi NKBM-ovi interni dokumenti(8) sadržavaju slične zahtjeve u pogledu osoba uvrštenih na OFAC-ov popis.
21.      Tijekom postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, koji je tužitelj pokrenuo protiv NKBM-a kako bi ishodio otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama i naknadu štete, potonji je 23. ožujka 2022. osobno došao u NKBM-ovu poslovnicu kako bi zatražio otvaranje takvog računa. Nakon što je predočio važeću osobnu iskaznicu, zaposlenica NKBM-a rekla mu je da sustav ne dopušta otvaranje tekućeg računa na njegovo ime. Nakon što je proteklo 10 dana otkako je podnio taj zahtjev, tužitelj nije primio nikakav pisani odgovor.
22.      Međutim, Specializirano državno tožilstvo Republike Slovenije (Specijalizirano državno odvjetništvo Republike Slovenije) je 23. veljače 2015. zaključilo i obustavilo
postupak koji je bio pokrenut protiv tužitelja za ista kaznena djela za koja je u odnosu na njega izdan međunarodni uhidbeni nalog. Tužitelj nije bio nigdje u svijetu osuđen za kazneno djelo zbog kojeg je uvršten na OFAC-ov popis niti su protiv njega Ujedinjeni narodi, Unija ili Republika Slovenija donijeli bilo kakve mjere ograničavanja.
23.      Sud koji je uputio zahtjev navodi da se stranke ne slažu oko toga predstavlja li već samo uvrštenje na OFAC-ov popis, u slučaju kad ne postoji nikakva osuđujuća kaznena presuda za kazneno djelo zbog kojeg se nalazi na tom popisu niti mjera ograničavanja koju su donijeli Ujedinjeni narodi, Unija ili država članica, kršenje odredbi o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma kojim bi se moglo opravdati odbijanje otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama. Dodaje da, iako to uvrštenje predstavlja posebnu okolnost koja opravdava pojačan nadzor, nije jasno može li se njime opravdati odbijanje otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama. Ako je takvo odbijanje opravdano, sud koji je uputio zahtjev pita je li poštovano pravo na presumiranje nedužnosti koje je zaštićeno člankom 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima(9).
24.      U tim je okolnostima Okrajno sodišče v Mariboru (Općinski sud u Mariboru) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Dopušta li se odredbom članka 16. stavka 4. Direktive [2014/92] državama članicama da nalože bankama obvezu da odbiju potrošačev zahtjev za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama zbog toga što je taj potrošač uvršten na OFAC-ov popis, [...] jer bi u slučaju otvaranja takvog računa došlo do povrede propisa u području sprečavanja pranja novca i financiranja terorizma iz Direktive [2015/849]?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: postoji li iznimka u slučaju kad taj potrošač nije nikad nigdje u svijetu osuđen za kazneno djelo zbog kojeg je uvršten na navedeni popis i/ili u slučaju kad protiv tog potrošača dotična država članica, [...] [U]nija ili druga međunarodna organizacija čiji je član dotična država članica ili [...] [U]nija nije donijela nikakve mjere ograničavanja?
3.      Protivi li se potvrdan odgovor na prvo pitanje članku 48. [Povelje], kojim se utvrđuje pravo na pretpostavku nedužnosti?
4.      Protivi li se niječan odgovor na drugo pitanje članku 48. [Povelje], kojim se utvrđuje pravo na pretpostavku nedužnosti?”
25.      Pisana očitovanja podnijeli su tužitelj, NKBM, slovenska vlada, Vijeće Europske unije, Europski parlament i Europska komisija.
IV.    Analiza
26.      U skladu sa zahtjevom Suda, svoje ću mišljenje usredotočiti na prvo prethodno pitanje.
27.      Naime, sud koji je uputio zahtjev pita dopušta li se člankom 16. stavkom 4. Direktive 2014/92 da države članice nalože bankama obvezu da odbiju potrošačev zahtjev za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama zbog toga što je taj potrošač uvršten na OFAC-ov popis i što bi u slučaju otvaranja takvog računa došlo do povrede odredbi o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma iz Direktive 2015/849.
28.      U članku 15. Direktive 2014/92 podsjeća se na to da se prilikom razmatranja zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje ne smiju diskriminirati potrošači koji imaju zakonito boravište u Uniji na temelju njihova državljanstva ili mjesta boravka. U članku 16. te direktive navodi se pravo pristupa računu za plaćanje s osnovnim uslugama(10), uz preciziranje određenog broja
kriterija za osiguravanje djelotvornosti tog prava.
29.      U tom smislu, u stavku 1. tog članka 16. se među ostalim navodi da države članice moraju osigurati da račune za plaćanje s osnovnim uslugama nudi dovoljan broj kreditnih institucija i da te račune za plaćanje ne nude isključivo kreditne institucije koje takve račune pružaju
samo na internetu. U stavku 2. prvom podstavku navedenog članka 16. pojašnjava se i što znači „potrošač koji ima zakonito boravište u Uniji”. Naposljetku, stavkom 3. tog članka 16. predviđa se da račun treba otvoriti ili odbiti otvoriti bez neopravdanog odlaganja te najkasnije 10 radnih dana od primitka potpunog zahtjeva.
30.      Člankom 16. Direktive 2014/92 predviđaju se i tri različita slučaja kada se odbija otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama. Prvi slučaj odbijanja jest kada bi otvaranje računa prouzročilo kršenje odredbi o sprečavanju pranja novaca i suzbijanju financiranja terorizma utvrđenih u Direktivi 2015/849(11). U drugom slučaju države članice mogu dozvoliti kreditnim institucijama da odbiju otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama ako potrošač već posjeduje takav račun na njihovu državnom području(12). U trećem se slučaju određuje da države članice mogu utvrditi ograničeni broj dodatnih slučajeva u kojima se od kreditnih institucija može zahtijevati odbijanje zahtjeva za otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama ili u kojima one mogu odlučiti odbiti otvoriti takav račun, pod uvjetom da se takvi slučajevi temelje na odredbama iz nacionalnog prava kojima je cilj olakšavanje besplatnog pristupa potrošača računu za plaćanje s osnovnim uslugama ili izbjegavanje zlouporabe prava potrošača na pristup računu za plaćanje s osnovnim uslugama(13). U tim trima slučajevima odbijanja, kreditne institucije trebaju bez odlaganja obavijestiti potrošača o točnim razlozima za odbijanje, pisanim putem i besplatno, osim ako bi takva obavijest bila protivna ciljevima nacionalne sigurnosti i javnog poretka ili ciljevima propisa Unije u području pranja novca i financiranja terorizma(14).
31.      Dakle, Direktivom 2014/92 se predviđa minimalno usklađivanje slučajeva odbijanja otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama te se državama članicama ostavlja margina prosudbe, osim ako bi to otvaranje prouzročilo kršenje odredbi o sprečavanju pranja novaca i suzbijanju terorizma predviđenih Direktivom 2015/849. Države članice u tom slučaju ne raspolažu marginom prosudbe, što je vidljivo iz izraza „[d]ržave članice osiguravaju da”.
32.      Međutim, u uvodnoj izjavi 34. Direktive 2014/92 precizira se da se odredbe Direktive 2015/849(15) ne bi trebale koristiti kao razlog za odbijanje komercijalno manje atraktivnih potrošača.
33.      Kad je riječ o uvodnoj izjavi 47. Direktive 2014/92, u njoj se navodi da u slučaju rizika od nepridržavanja propisa o sprječavanju pranja novca i financiranja terorizma, odbijanje otvaranja računa može biti opravdano ako se potrošač ne pridržava tog propisa, a ne samo zato što je postupak za provjeru pridržavanja propisa prezahtjevan ili preskup.
34.      Složenost pitanja upućenog Sudu proizlazi iz činjenice da je Direktiva 2015/849 također direktiva o minimalnom usklađivanju.
35.      Naime, određenim brojem odredbi te direktive predviđa se da države članice mogu donijeti strože mjere u svrhu sprečavanja pranja novca i financiranja terorizma, i to u granicama prava Unije(16). Navedenom se direktivom predviđa i da države članice mogu, primjerice, obveznicima dopustiti primjenu pojednostavnjenog postupka dubinske analize kada država članica ili obveznik utvrdi područja nižeg rizika(17) ili da sami obveznici mogu odrediti opseg mjera dubinske analize stranke na temelju procjene rizika(18). Ta je fleksibilnost povezana s pristupom koji se temelji na riziku, na kojem se zasniva Direktiva 2015/849(19).
36.      Stoga u tom kontekstu valja ispitati povredu propisa o suzbijanju pranja novca i financiranja terorizma kojom bi se moglo opravdati odbijanje otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama u smislu Direktive 2014/92.
37.      Člankom 14. stavkom 4. Direktive 2015/849 izričito se predviđa samo jedan slučaj u kojem se ne smije uspostaviti poslovni odnos, odnosno ako obveznik nije u mogućnosti ispuniti zahtjeve za dubinsku analizu stranke utvrđene u članku 13. stavku 1. prvom podstavku točkama (a), (b) ili (c) te direktive. Podsjećam na to da se ti zahtjevi za dubinsku analizu odnose na identifikaciju stranaka i provjeru identiteta stranaka (članak 13. stavak 1. točka (a) navedene direktive), identifikaciju stvarnog vlasnika i poduzimanje odgovarajućih mjera za provjeru identiteta te osobe (članak 13. stavak 1. točka (b) iste direktive), kao i na procjenjivanje i, kada je potrebno, prikupljanje informacija o svrsi i namjeni poslovnog odnosa (članak 13. stavak 1. točka (c) Direktive 2015/849). U ovom se slučaju, pod uvjetom da to ispita sud koji je uputio zahtjev, čini da ne nedostaje nijedan od tih elemenata jer je stranka identificirana, jer se ne tvrdi da postoji stvarni vlasnik koji je različit od stranke i jer željeni poslovni odnos uključuje otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama. Stoga se, na prvi pogled, na temelju te direktive ne može opravdati odbijanje zatraženog otvaranja računa.
38.      Nadalje, slovenska vlada precizira da se u okviru strožih mjera koje se mogu uspostaviti na temelju članka 5. Direktive 2015/849 ne predviđa obveza odbijanja uspostave poslovnog odnosa u slučaju uvrštenja na OFAC-ov popis. Stoga je očito da to što je NKBM odbio otvoriti bankovni račun s osnovnim uslugama samo zbog toga što je potencijalna stranka uvrštena na OFAC-ov popis prekoračuje okvir prava Unije kojim se utvrđuje margina prosudbe država članica(20).
39.      Usto, kao što to pravilno ističe Parlament, čak i u slučaju mjera ograničavanja donesenih na temelju prava Unije, regulatorni okvir Unije predviđa da se, uz posebno odobrenje, financijske usluge mogu pružati osobama na koje se odnose takve mjere ograničavanja(21). Stoga se ciljem suzbijanja financiranja terorizma i pranja novca ne zabranjuje u potpunosti korištenje bankovnog sustava.
40.      Stoga, time što je zabranu uspostave poslovnog odnosa predvidio samo u prethodno navedenim slučajevima (neidentifikacija stranke ili stvarnog vlasnika, nepostojanje procjenjivanja svrhe i namjene poslovnog odnosa), zakonodavac Unije odvagnuo je interese između, s jedne strane, prava na otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama i, s druge strane, suzbijanja pranja novca i financiranja terorizma.
41.      Suprotno tomu, obično uvrštenje na OFAC-ov popis može se uzeti u obzir prilikom procjene razine dubinske analize koju treba primijeniti na poslovni odnos nakon što se on uspostavi.
42.      Naime, Direktivom 2015/849 predviđa se nekoliko razina dubinske analize koje treba primijeniti tijekom trajanja poslovnog odnosa jer je stalno praćenje tog odnosa dio uobičajenih zahtjeva za dubinsku analizu(22).
43.      S jedne strane, člancima 15. do 17. te direktive predviđaju se slučajevi u kojima države članice mogu obvezniku dopustiti pojednostavnjeni postupak dubinske analize.
44.      S druge strane, u člancima 18. do 24. navedene direktive utvrđuje se postupak pojačane dubinske analize. U Prilogu III. toj direktivi navode se čimbenici potencijalno većeg rizika koje države članice i obveznici trebaju uzeti u obzir kao minimum. To jačanje zahtjeva za dubinsku analizu povezano je sa zemljopisnim čimbenicima rizika (visokorizične treće zemlje ili prekogranični odnosi koji uključuju treće zemlje), čimbenicima rizika povezanima s proizvodima, uslugama, transakcijama ili kanalima dostave (osobito upotreba novih tehnologija) ili čimbenicima rizika svojstvenima stranci (primjerice politički izložene osobe).
45.      Kad je riječ o čimbenicima rizika koji su usko povezani sa strankom, ni u tekstu Direktive 2015/849 ni u tekstu Priloga III. toj direktivi ne predviđa se slučaj uvrštenja na popis sankcija. Međutim, EBA u svojim Smjernicama navodi da za taj čimbenik rizika treba uzeti u obzir rizik povezan s ugledom stranke(23) i da se na temelju toga mogu uzeti u obzir, među ostalim, negativna izvješća u medijima ili drugi relevantni izvori informacija, pri čemu nepostojanje osuđujuće kaznene presude nije samo po sebi dovoljno da se odbace tvrdnje o kaznenim djelima(24), ili činjenica da je imovina stranke zamrznuta ili bila zamrznuta u prošlosti zbog upravnog ili kaznenog postupka(25). Usto, EBA preporučuje da se uzmu u obzir informacije koje potječu od tijela javne vlasti(26). Stoga bi uvrštenje na OFAC-ov popis moglo odgovarati tim čimbenicima rizika povezanima sa strankom.
46.      Osim toga, EBA pojašnjava da financijske institucije trebaju imati sveobuhvatan pregled utvrđenih čimbenika rizika(27) i da bi trebale imati na umu da, osim ako nije drukčije predviđeno Direktivom 2015/849 ili nacionalnim pravom, prisutnost pojedinačnih čimbenika rizika ne znači nužno da odnos treba svrstati u višu ili nižu kategoriju rizika(28).
47.      Stoga, kad je obveznik bankovna institucija, ona mora raspolagati općom i ponderiranom analizom stupnja rizika novog poslovnog odnosa kako bi ocijenila razinu dubinske analize koju na njega treba primijeniti. Upravo se zbog toga, ovisno o okolnostima slučaja i pod uvjetom da to ocijeni sud koji je uputio zahtjev, uvrštenjem na OFAC-ov popis mogu opravdati pojačane mjere dubinske analize.
48.      Međutim, člankom 8. stavkom 3. Direktive 2015/849 predviđa se da države članice trebaju osigurati da obveznici imaju uspostavljene politike, kontrole i postupke za smanjivanje i djelotvorno upravljanje rizicima od pranja novca i financiranja terorizma utvrđenima na razini Unije, na razini država članica i na razini obveznika, kao i da te politike, kontrole i postupci budu razmjerni prirodi i veličini obveznika.
49.      Stoga valja postaviti pitanje kakvim manevarskim prostorom raspolaže bankovna institucija koja smatra da njezine politike, kontrole i postupci nisu dovoljni da smanji i djelotvorno upravlja rizikom koji je utvrdila mjerama razmjernima svojoj prirodi i veličini. Otvara li ta pretpostavka put još jednom legitimnom slučaju odbijanja otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama?
50.      Kao i Komisija, smatram da bi članak 16. stavak 4. Direktive 2014/92, koji se odnosi na odbijanje otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama ako otvaranje takvog računa prouzrokuje kršenje odredbi o suzbijanju pranja novca i financiranja terorizma, zapravo mogao poslužiti kao temelj za takvo odbijanje ako bankovna institucija ne bi bila u mogućnosti upravljati rizikom od pranja novca ili financiranja terorizma. U EBA-inim smjernicama izričito se predviđa takav slučaj(29).
51.      Međutim, NKBM bi u svojoj analizi radi donošenja takve odluke trebao, prema mojem mišljenju, uzeti u obzir nekoliko elemenata.
52.      Kao prvo, s jedne strane, EBA u svojim Smjernicama jasno navodi, u korist odluke o otvaranju, unatoč svemu, računa za plaćanje s osnovnim uslugama, da nuđenje samo osnovnih financijskih proizvoda i usluga ograničava mogućnost da korisnik te proizvode i usluge zlouporabi za potrebe financijskog kriminala(30). Tako se zahtjevom za otvaranje računa za plaćanje samo s osnovnim uslugama može ograničiti rizik. S druge strane, kao što sam na to prethodno podsjetio(31), samim pitanjem troška kontrole ne može se opravdati odbijanje otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama.
53.      Kao drugo, Direktivom 2015/849 jasno se predviđa da, ako bankovna institucija unatoč ispitivanju tih elemenata smatra da treba odbiti otvaranje takvog računa, njezina diskrecijska ovlast nije neograničena. S jedne strane, u članku 48. stavku 8. te direktive navodi se da „[d]ržave članice osiguravaju da nadležna tijela uzimaju u obzir stupanj diskrecije dopušten obvezniku te prikladno revidiraju procjene rizika na kojima se temelji ta diskrecija te prikladnost i provedbu njegovih politika, unutarnje kontrole i postupaka”. S druge strane, u članku 16. stavku 7. Direktive 2014/92 navodi se da, kad bankovna institucija odbije otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama, ona savjetuje potrošača o postupku podnošenja žalbe na odbijanje te o pravu potrošača da stupe u kontakt s relevantnim nadležnim tijelom i imenovanim alternativnim tijelom za rješavanje sporova. Stoga je diskrecijska ovlast bankovne institucije pod kontrolom nadležnog tijela svake države članice.
54.      U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev trebat će ocijeniti je li odluka o odbijanju otvaranja računa za plaćanje s osnovnim uslugama opravdana drugim čimbenicima rizika osim uvrštenja na OFAC-ov popis i je li NKBM mogao osigurati stalno praćenje poslovnog odnosa u slučaju otvaranja računa.
55.      Zaključno, predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori tako da članak 16. stavak 4. Direktive 2014/92 u vezi s odredbama Direktive 2015/849 treba tumačiti na način da bankovna institucija ne može odbiti otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama samo zbog toga što se ime potrošača koji traži otvaranje takvog računa nalazi na OFAC-ovu popisu. Međutim, na nacionalnom je sudu da provjeri predviđa li se u nacionalnom pravu izričito uzimanje u obzir uvrštenja na OFAC-ov popis kako bi se odbilo otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama.
V.      Zaključak
56.      S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje koje je uputilo Okrajno sodišče v Mariboru (Općinski sud u Mariboru, Slovenija) odgovori na sljedeći način:
Članak 16. stavak 4. Direktive 2014/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 2014. o usporedivosti naknada povezanih s računima za plaćanje, prebacivanju računa za plaćanje i pristupu računima za plaćanje s osnovnim uslugama, u vezi s odredbama Direktive (EU) 2015/849 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma, o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Direktive Komisije 2006/70/EZ, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2019/2177 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2019.,
treba tumačiti na način da:
bankovna institucija ne može odbiti otvoriti račun za plaćanje s osnovnim uslugama samo zbog toga što se ime potrošača koji traži otvaranje takvog računa nalazi na popisu Officea of Foreign Assets Control (OFAC) (Ured za nadzor inozemne imovine (OFAC), Sjedinjene Američke Države), koji je pod nadležnošću United States Departmenta of the Treasury (Ministarstvo financija Sjedinjenih Američkih Država).
Međutim, na nacionalnom je sudu da provjeri predviđa li se u nacionalnom pravu izričito uzimanje u obzir uvrštenja na OFAC-ov popis kako bi se odbilo otvaranje računa za plaćanje s osnovnim uslugama.
1      Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 2014. o usporedivosti naknada povezanih s računima za plaćanje, prebacivanju računa za plaćanje i pristupu računima za plaćanje s osnovnim uslugama (SL 2014., L 257, str. 214.)
3      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma, o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Direktive Komisije 2006/70/EZ (SL 2015., L 141, str. 73.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2019/2177 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2019. (SL 2019., L 334, str. 155.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2015/849)
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma (SL 2005., L 309, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 116.). Ta je direktiva stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2015/849.
5      EBA/GL/2021/02, u daljnjem tekstu: EBA-ine Smjernice. Trenutačno je na snazi nova verzija tih smjernica, odnosno EBA-ine Smjernice od 31. ožujka 2023. o politikama i kontrolama za učinkovito upravljanje rizikom od pranja novca i financiranja terorizma prilikom pružanja pristupa financijskim uslugama (EBA/GL/2023/04).
6      Uradni list RS, br. 7/18 i 9/18
7      Uradni list RS, br. 48/22
8      Primjerice, upute za uspostavu poslovnih odnosa s fizičkim osobama, politika prihvaćanja stranaka, metodologija koja se primjenjuje u području mjera ograničavanja i etički kodeks.
9      U daljnjem tekstu: Povelja
10      Podsjećam na to da su osnovne usluge detaljno navedene u članku 17. stavku 1. Direktive 2014/92 i obuhvaćaju, među ostalim, usluge koje omogućuju poduzimanje bilo koje radnje potrebne za otvaranje, vođenje i zatvaranje računa za plaćanje, usluge polaganja novčanih sredstava na račun za plaćanje, usluge podizanja gotova novca s računa za plaćanje unutar Unije, te usluge koje omogućuju izvršenje izravnih terećenja, platnih transakcija putem platne kartice ili kreditnih transfera unutar Unije.
11      Vidjeti bilješku 4. ovog mišljenja. Vidjeti članak 16. stavak 4. Direktive 2014/92.
12      Vidjeti članak 16. stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/92.
13      Vidjeti članak 16. stavak 6. Direktive 2014/92.
14      Vidjeti članak 16. stavak 7. Direktive 2014/92.
15      Vidjeti bilješku 4. ovog mišljenja.
16      Vidjeti među ostalim članke 5. i 18. Direktive 2015/849 te presude od 17. studenoga 2022., Rodl & Partner (C-562/20, EU:C:2022:883, t. 46. do 48.) i od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr. (C-78/21, EU:C:2023:137, t. 63. i 64.).
17      Vidjeti članak 15. stavak 1. Direktive 2015/849.
18      Vidjeti članak 13. stavak 2. Direktive 2015/849.
19      Vidjeti uvodnu izjavu 22. Direktive 2015/849.
20      Vidjeti točku 35. ovog mišljenja.
21      Vidjeti osobito članak 6. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2580/2001 od 27. prosinca 2001. o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18, svezak 1., str. 5.), kojim se predviđa mogućnost iznimki od zabrane pružanja financijskih usluga propisane u članku 2. stavku 2. te uredbe.
22      Vidjeti članak 13. stavak 1. točku (d) Direktive 2015/849.
23      Vidjeti točku 2.3. podtočku (b) EBA-inih Smjernica.
24      Vidjeti točku 2.5. podtočku (a) EBA-inih Smjernica.
25      Vidjeti točku 2.5. podtočku (b) EBA-inih Smjernica.
26      Vidjeti točku 1.30. podtočku (c) EBA-inih Smjernica.
27      Vidjeti točku 3.2. EBA-inih Smjernica.
28      Vidjeti točku 3.3. EBA-inih Smjernica.
29      Vidjeti točku 4.66. EBA-inih Smjernica.
30      Vidjeti točku 4.10. podtočku (b) EBA-inih Smjernica.
31      Vidjeti točku 33. ovog mišljenja.