62024CJ0203
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
4. september 2025 (
*1
) (
i
)
»Præjudiciel forelæggelse – social sikring – vandrende arbejdstagere – lovgivning, der finder anvendelse – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 13, stk. 1 – forordning (EF) nr. 987/2009 – artikel 14, stk. 8 og 10 – arbejdstager, der normalt har lønnet beskæftigelse i flere medlemsstater – under 25% af aktiviteten udøves i bopælsmedlemsstaten – begrebet »væsentlig del af aktiviteten« – tilknytningskriterier knyttet til arbejdstid og/eller løn – hensyntagen til andre omstændigheder – vurderingsperiodens varighed – de kompetente institutioners skønsbeføjelse«
I sag C-203/24 [Hakamp] (
ii
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) ved afgørelse af 15. marts 2024, indgået til Domstolen den 15. marts 2024, i sagen
KN
mod
Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kumin, formanden for Første Afdeling, F. Biltgen (refererende dommer), og dommer I. Ziemele,
generaladvokat: A. Rantos
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
KN ved advocaat M.J. van Dam,
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og M.H.S. Gijzen, som befuldmægtigede,
den tjekkiske regering ved J. Benešová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
den franske regering ved R. Bénard og M. Guiresse, som befuldmægtigede,
Fyrstendømmet Liechtensteins regering ved A. Entner-Koch og R. Schobel, som befuldmægtigede,
Europa-Kommissionen ved B.-R. Killmann og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012 (EUT 2012, L 149, s. 4) (herefter »forordning nr. 883/2004«), og af artikel 14, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2009, L 284, s. 1), som ændret ved forordning nr. 465/2012 (herefter »forordning nr. 987/2009«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem KN, der er arbejdstager, og Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (bestyrelsen for den sociale sikringsinstitution, Nederlandene) (herefter »SVB«) vedrørende den foreløbige fastlæggelse af, hvilken lovgivning der finder anvendelse på KN med hensyn til social sikring.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 883/2004
3
1., 3. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004 har følgende ordlyd:
»(1)
Reglerne om koordinering af de enkelte medlemsstaters sociale sikringsordninger indgår som led i den frie bevægelighed for personer og bør således bidrage til en forbedring af arbejdstagernes levestandard og beskæftigelsesvilkår.
[...]
(3)
Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere[, selvstændige erhvervsdrivende] og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, er talrige gange blevet ændret og ajourført for at tage hensyn ikke kun til udviklingen på fællesskabsplan, herunder Domstolens domme, men også til lovændringer i de enkelte medlemsstater. Disse faktorer har været med til at gøre Fællesskabets regler om koordinering omfattende og komplicerede. For at virkeliggøre den frie bevægelighed for personer er det derfor af afgørende betydning at erstatte og samtidig ajourføre og forenkle disse regler.
[...]
(45)
Målet for denne forordning, nemlig at sikre, at retten til fri bevægelighed reelt kan udøves, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan [...]«
4
Forordningens artikel 11 fastsætter:
»1.   Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
[...]«
5
Nævnte forordnings artikel 13 med overskriften »Udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« bestemmer følgende i stk. 1:
»En person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet:
a)
af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt den pågældende udøver en væsentlig del af sin virksomhed i denne medlemsstat, eller
b)
såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten:
i)
af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver [...]
[...]«
Forordning nr. 987/2009
6
Første betragtning til forordning nr. 987/2009 er affattet således:
»Forordning (EF) nr. 883/2004 moderniserer reglerne om koordinering af medlemsstaternes nationale sociale sikringsordninger, idet det præciseres, hvilke foranstaltninger og procedurer der er nødvendige for gennemførelsen, og idet de forenkles til gavn for alle involverede. Der bør fastsættes nærmere regler for gennemførelsen.«
7
Forordningens artikel 14 med overskriften »Uddybning af artikel 12 og 13 i [forordning nr. 883/2004]« bestemmer i stk. 8:
»Ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004] udøves »en væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat, når en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter.
For at afgøre, om en væsentlig del af aktiviteten udøves i en medlemsstat, tages følgende vejledende kriterier i betragtning:
a)
ved lønnet beskæftigelse: arbejdstid og/eller løn, og
b)
ved selvstændig virksomhed: omsætning, arbejdstid, antallet af leverede tjenesteydelser og/eller indtægt.
I forbindelse med en samlet vurdering gælder det, at når mindre end 25% med hensyn til ovennævnte kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat.«
8
Nævnte forordnings artikel 14, stk. 10, foreskriver følgende:
»Når det skal afgøres, hvilken lovgivning der finder anvendelse i henhold til stk. 8 og 9, tager de berørte institutioner den forventede situation i de næstfølgende 12 kalendermåneder i betragtning.«
9
Samme forordnings artikel 16, der omhandler »Procedure ved anvendelse af artikel 13 i [forordning nr. 883/2004]«, bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   En person, der udøver aktiviteter i to eller flere medlemsstater, underretter den institution, som er udpeget af den kompetente myndighed i bopælsmedlemsstaten, herom.
2.   Den udpegede institution på bopælsstedet fastlægger straks, hvilken lovgivning den pågældende skal være omfattet af, under hensyntagen til artikel 13 i [forordning nr. 883/2004] og artikel 14 i [forordning nr. 987/2009]. Denne første fastlæggelse er midlertidig. Institutionen underretter de udpegede institutioner i de enkelte medlemsstater, hvor aktiviteten udøves, om den midlertidige fastlæggelse.«
Afgørelser truffet af Det Blandede Udvalg for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS)
10
Bilag VI (Social sikring) til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EFT 1994, L 1, s. 3) omfatter i medfør af Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 76/2011 af 1. juli 2011 om ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen (EUT 2011, L 262, s. 33), der trådte i kraft den 1. juni 2012, forordning nr. 883/2004 og forordning nr. 987/2009 som »omhandlede retsakter«. Disse forordninger har været gældende for Liechtenstein siden den 1. juni 2012.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11
I 2016 boede KN i Nederlandene. Mellem den 4. februar og den 31. december 2016 (herefter »den omtvistede periode«) arbejdede han som bådfører på et fartøj til sejlads ad indre vandveje (herefter »fartøjet«), der var registreret i Nederlandene, og som en søtransportør, der var registreret og etableret i Nederlandene, var ejer og operatør af. KN udøvede sin virksomhed i Belgien, Tyskland og Nederlandene. Ifølge fartøjets logbog sejlede det i 2016 i ca. 22% af dets samlede sejltid i Nederlandene. KN var i den omtvistede periode opført i personaleregistret hos en arbejdsgiver med hjemsted i Liechtenstein.
12
Det fremgår ligeledes af denne logbog, at fartøjet i 2013 og 2014 allerede havde sejlet i Nederlandene i henholdsvis 22% og 24% af den samlede sejltid. I denne periode arbejdede KN imidlertid hverken for arbejdsgiveren i Liechtenstein eller på fartøjet.
13
Ved skrivelse af 25. juli 2017 anmodede den kompetente institution for Fyrstendømmet Liechtenstein på grundlag af artikel 6 i forordning nr. 987/2009 SVB om foreløbigt at fastsætte, hvilken lovgivning der skulle finde anvendelse på KN for den omtvistede periode.
14
Ved afgørelse af 8. november 2019 fandt SVB, at den nederlandske lovgivning var den, der fandt anvendelse i den omtvistede periode, og udstedte en attest, der bekræftede anvendelsen af den nederlandske sociale sikringsordning (A1-attest) for denne periode.
15
KN indgav en klage, som blev afvist af SVB ved afgørelse af 6. marts 2020 med den begrundelse, at KN i den omtvistede periode havde udøvet en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i Nederlandene. For at nå frem til denne konklusion tog SVB ikke blot hensyn til sejltiden for det fartøj, som KN arbejdede på, således som det fremgår af logbogen, men også til den omstændighed, at KN havde bopæl i Nederlandene, at fartøjet var registreret dér, og at ejeren og operatøren var etableret dér.
16
Idet KN ikke fik medhold i sit søgsmål til prøvelse af SVB’s afgørelse ved Rechtbank Midden-Nederland (ret i første instans i Nederlandenes centrale del, Nederlandene), iværksatte han appel ved Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd, Nederlandene) og fremlagde dokumenter, hvoraf det fremgik, at hans arbejdstid i Nederlandene var begrænset til 18,5% af hans samlede arbejdstid i den omtvistede periode.
17
Ved dom af 19. maj 2022 forkastede Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd) appellen, idet den fastslog, at nederlandsk lovgivning på området for social sikring fandt anvendelse i den omtvistede periode. Ifølge denne domstol kan en arbejdstager, der udøver mindre end 25% af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, ikke desto mindre anses for at have udøvet en væsentlig del af denne beskæftigelse i denne stat, hvis der foreligger andre tilstrækkelige holdepunkter herfor.
18
Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd) var af den opfattelse, at SVB i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at KN havde udøvet en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, idet der herved blev taget hensyn til, at det fartøj, som han havde arbejdet på, ligeledes i 2013 og 2014 havde sejlet i Nederlandene i henholdsvis 22% og 24% af sin samlede sejltid, at KN havde bopæl i Nederlandene, at fartøjet var registreret dér, og at både ejeren og operatøren af fartøjet havde hjemsted dér.
19
KN har iværksat kassationsappel til prøvelse af afgørelsen fra Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd) ved Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol), som er den forelæggende ret. Han har gjort gældende, at Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd) ved at tage hensyn til omstændigheder, der ikke var relevante for vurderingen af det sted, hvor han udøvede en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse, har foretaget en urigtig anvendelse af artikel 13 i forordning nr. 883/2004 og artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009. Endvidere var det ifølge KN med urette, at denne domstol ikke tog hensyn til den omstændighed, at arbejdsgiveren er etableret i Liechtenstein, og at skibets indskibning og losning fandt sted i Belgien og ikke i Nederlandene.
20
På denne baggrund har den forelæggende ret rejst flere spørgsmål.
21
For det første ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke omstændigheder der kan være relevante ved vurderingen af, om arbejdstagere, der udfører mindre end 25% af deres arbejdstid i bopælsmedlemsstaten, alligevel udøver en væsentlig del af deres lønnede beskæftigelse dér.
22
Ifølge den forelæggende ret følger det ubestrideligt af anvendelsen i den nederlandske version af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 af ordene »mede« (»ligeledes«) og »indicatieve criteria« (»vejledende kriterier«) samt af substantivet »indicatie« (»indikation«), at såfremt arbejdstiden og/eller lønnen i bopælsmedlemsstaten udgør mindre end 25% af disse elementer med henblik på arbejdstagerens samlede beskæftigelse i de forskellige medlemsstater, er der mulighed for i forbindelse med en samlet vurdering af den nævnte arbejdstagers situation at tage hensyn til andre omstændigheder.
23
Det nævnes imidlertid ikke i artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, hvilke andre relevante omstændigheder der er tale om, og det er desuden vanskeligt at vide, hvilken betydning der skal tillægges dette stykkes sidste afsnit, ifølge hvilket det gælder, at når mindre end 25% af tilknytningskriterierne i bestemmelsen er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i bopælsmedlemsstaten.
24
Ordlyden af artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning nr. 883/2004 gør det muligt at fastslå, at begrebet »væsentlig del« skal vedrøre den pågældende persons lønnede beskæftigelse. Artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 præciserer, at der skal være tale om en andel af aktiviteten, som ud fra et kvantitativt synspunkt er væsentlig. Den forelæggende ret hælder således til den konklusion, at de øvrige omstændigheder skal have en direkte tilknytning til udøvelsen af beskæftigelsen, give en indikation af det sted, hvor aktiviteten udøves, og give anledning til kvantitative konklusioner for så vidt angår den betydning, der kan tillægges den aktivitet, der udøves i bopælsmedlemsstaten, i forhold til den pågældende persons samlede aktivitet.
25
Den forelæggende ret er for det andet af den opfattelse, at de forskellige omstændigheder, der skal tages hensyn til, ikke omfatter det sted, hvor fartøjet er registreret, det sted, hvor ejeren og operatøren af fartøjet er etableret, eller det sted, hvor arbejdstageren går om bord og/eller fra borde, eller oplysninger om tid eller sted for sejlads i de år, hvor arbejdstageren ikke var ansat hos sin liechtensteinske arbejdsgiver. Desuden kan arbejdstagerens bopæl ifølge den forelæggende ret ikke udgøre en relevant indikation, eftersom artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 netop svarer til det tilfælde, hvor en arbejdstager udfører en del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten. Det sted, hvor arbejdsgiveren er etableret, har heller ikke nogen forbindelse med udøvelsen af aktiviteter i denne stat.
26
Hvad for det tredje angår den periode, der skal tages i betragtning ved vurderingen af, om en arbejdstager udøver en væsentlig del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten, ønsker den forelæggende ret oplyst, om den skal begrænses til den periode, der er omfattet af A1-attesten, eller om den i givet fald kan være længere for at svare til et kalenderår. Artikel 14, stk. 10, i forordning nr. 987/2009 fastsætter, at den fremtidige situation i de næstfølgende 12 kalendermåneder skal tages i betragtning, uden dog at præcisere, fra hvilket tidspunkt denne frist beregnes – enten på dagen eller fra udløbet af en bestemt periode.
27
Forordning nr. 987/2009 indeholder ingen bestemmelser om hensyntagen til en periode, der ligger forud for den omhandlede periode. Ifølge Praktisk vejledning om den lovgivning, der finder anvendelse i Den Europæiske Union (EU), Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz, som er udarbejdet og godkendt af Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger og offentliggjort i december 2013 (herefter »den praktiske vejledning«), kan de tidligere regler for udøvelse af aktiviteter imidlertid også udgøre en pålidelig indikator for den pågældende arbejdstagers fremtidige adfærd.
28
For det fjerde ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilken skønsmargen den kompetente institution råder over i forbindelse med udstedelsen af en A1-attest med henblik på at afgøre, om en arbejdstager udøver en væsentlig del af sin beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten.
29
På denne baggrund har Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Hvilke omstændigheder eller typer af omstændigheder er egnede til at vurdere spørgsmålet i [...] artikel 14, stk. 8, [i forordning nr. 987/2009] om, hvorvidt en person, der sædvanligvis har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udøver en væsentlig del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten, når det står klart, at denne person udøver sin aktivitet dér i 22% af sin arbejdstid? Må det i denne forbindelse kræves, i) at en omstændighed er direkte forbundet med udøvelsen af aktiviteten, ii) at en omstændighed henviser til det sted, hvor aktiviteten udøves, og iii) at omstændigheden giver mulighed for at drage kvantitative konklusioner hvad angår omfanget af aktiviteten i bopælsmedlemsstaten, sammenholdt med den pågældende persons samlede aktiviteter?
2)
Skal eller kan følgende i lyset af svaret på det første spørgsmål tages i betragtning i forbindelse med denne vurdering: i) arbejdstagerens bopæl, ii) stedet, hvor fartøjet til sejlads ad indre vandveje, på hvilket arbejdstageren udøver sin aktivitet, er registreret, iii) stedet, hvor ejeren og operatøren af fartøjet til sejlads ad indre vandveje har hjemsted, iv) stedet, hvor fartøjet har sejlet i andre perioder, og hvor arbejdstageren ikke arbejdede på skibet og endnu ikke havde lønnet beskæftigelse hos arbejdsgiveren, v) arbejdsgiverens hjemsted og vi) stedet, hvor arbejdstageren på- og afmønstrer fartøjet?
3)
Hvilken periode skal tages i betragtning med henblik på at vurdere, om en arbejdstager udøver en væsentlig del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten?
4)
Har den kompetente institution i en medlemsstat ved fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der, henset til udtrykket »en væsentlig del af sin virksomhed« i [...] artikel 13, stk. 1, [i forordning nr. 883/2004] finder anvendelse, en skønsmargen, som domstolene i princippet skal respektere, og i bekræftende fald i hvilket omfang?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
30
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at den kompetente institution med henblik på at vurdere, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udøver en væsentlig del af denne aktivitet i bopælsmedlemsstaten, har mulighed for at tage hensyn til andre omstændigheder end arbejdstiden og/eller den løn, der er opnået i denne stat.
31
Det fremgår af ordlyden af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, at en »væsentlig del af beskæftigelsen/virksomheden« i en medlemsstat betyder, at en kvantitativt væsentlig del af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter udøves i den pågældende medlemsstat, uden at det nødvendigvis drejer sig om hovedparten af disse aktiviteter. Ved afgørelsen af, om en væsentlig del af aktiviteterne udøves i en medlemsstat, tages der ved lønnet beskæftigelse hensyn til arbejdstid og/eller løn. Når mindre end 25% med hensyn til disse kriterier er opfyldt, indikerer dette, at en væsentlig del af aktiviteten ikke udøves i den pågældende medlemsstat (dom af 19.5.2022, INAIL og INPS, C-33/21, EU:C:2022:402, præmis 63).
32
Den tvivl, som den forelæggende ret har rejst, skyldes den omstændighed, at den nederlandske sprogversion af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 indeholder ordet »mede« (»ligeledes«) i forbindelse med angivelsen af de vejledende kriterier, der skal tages hensyn til ved afgørelsen af, om en væsentlig del af den pågældende persons lønnede beskæftigelse udøves i en medlemsstat. Den forelæggende ret har heraf udledt, at det er tilladt at anvende andre kriterier end de kriterier vedrørende arbejdstid og/eller løn, der er opregnet i denne bestemmelse.
33
Det skal imidlertid fastslås, at andre sprogversioner af artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, bl.a. den tyske, den engelske, den franske og den lettiske sprogversion, ikke indeholder ordet »ligeledes«.
34
Ifølge fast retspraksis kan den formulering, der er anvendt i én sprogversion af en EU-retlig bestemmelse, ikke tjene som eneste grundlag for bestemmelsens fortolkning eller tillægges større betydning end de øvrige sprogversioner. Dette ville være i strid med kravet om en ensartet anvendelse af EU-retten. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogversioner skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i (dom af 25.3.2010, Helmut Müller, C-451/08, EU:C:2010:168, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis, og af 21.3.2024, Cobult, C-76/23, EU:C:2024:253, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
35
Hvad angår den sammenhæng, hvori den omhandlede bestemmelse indgår, fremgår det af selve titlen på forordning nr. 987/2009, at denne skal fastsætte de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004. Artikel 14 i forordning nr. 987/2009 har for sit vedkommende overskriften »Uddybning af artikel 12 og 13 i [forordning nr. 883/2004]«, og bestemmelsens stk. 8 fastsætter, hvad der gælder »ved anvendelsen af artikel 13, stk. 1 og 2, i [forordning nr. 883/2004]«.
36
Der skal derfor ved fortolkningen af artikel 14 i forordning nr. 987/2009 tages hensyn til artikel 12 og 13 i forordning nr. 883/2004.
37
I denne henseende bemærkes, at bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, som denne forordnings artikel 12 og 13 er en del af, udgør et sæt udtømmende og ensartede lovvalgsregler, som ikke alene har til formål at undgå en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de komplikationer, som dette kan medføre, men også at forhindre, at personer, som er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, mister deres beskyttelse med hensyn til social sikring, fordi ingen lovgivning finder anvendelse på dem (jf. i denne retning dom af 16.11.2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C-422/22, EU:C:2023:869, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
38
Som det fremgår af 1. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004, har denne til formål at koordinere de enkelte medlemsstaters nationale sociale sikringsordninger for at sikre, at retten til fri bevægelighed for personer reelt kan udøves, og således bidrage til en forbedring af levestandarden og beskæftigelsesvilkårene for personer, som flytter inden for Den Europæiske Union, samtidig med at reglerne i forordning nr. 1408/71 ajourføres og forenkles (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 63).
39
Dette formål er gennemført ved artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som bestemmer, at de personer, der er omfattet af denne forordning, med hensyn til social sikring alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, hvilken afgøres efter nævnte forordnings afsnit II.
40
Desuden opstiller denne artikel 11 i stk. 3, litra a), princippet om, at en person, der udøver lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, er omfattet af denne medlemsstats lovgivning (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 42).
41
Dette princip er imidlertid formuleret »[m]ed forbehold af artikel 12-16« i forordning nr. 883/2004, eftersom den blotte anvendelse af det nævnte princip i visse konkrete situationer ikke vil forhindre, men derimod skabe administrative forviklinger såvel for arbejdstageren som for arbejdsgiveren og de sociale sikringsinstitutioner, hvilket vil kunne hindre udøvelsen af retten til fri bevægelighed for de personer, der er omfattet af denne forordning (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 43).
42
Blandt disse særlige situationer er den situation, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, og som vedrører en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater.
43
Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 bestemmer i litra a), at en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, såfremt han udøver en væsentlig del af sin beskæftigelse dér, mens det i bestemmelsens litra b) anføres, at en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, og som ikke udøver en væsentlig del af denne beskæftigelse i sin bopælsmedlemsstat, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted.
44
Lovvalgsreglerne i artikel 13, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 883/2004 sikrer, når en person har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, at lovgivningen i én medlemsstat altid finder anvendelse, dvs. enten lovgivningen i den medlemsstat, hvor denne person har bopæl, hvis den pågældende dér udøver en væsentlig del af sin aktivitet, eller, hvis dette ikke er tilfældet, lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommendes arbejdsgiver er etableret.
45
Herved indgår artikel 13, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 883/2004 i det formål, der er nævnt i denne doms præmis 37 og 38, for så vidt som den, samtidig med at den forenkler de regler, der blev indført ved den tidligere lovgivning, fastsætter regler, der fraviger beskæftigelsesmedlemsstatens regler i denne forordnings artikel 11, stk. 3, litra a), netop for at undgå komplikationer, som ellers ville kunne føre til anvendelsen af denne regel på situationer, som indebærer udøvelse af beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område (jf. dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 64).
46
I lyset heraf har undtagelsesbestemmelserne, der er indført ved de bestemmelser, som er nævnt i denne doms præmis 43, til formål – i overensstemmelse med reglen om, at én lovgivning finder anvendelse, der er nævnt i samme doms præmis 39 – at sikre, at arbejdstagere, der udøver deres beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, kun er underlagt én enkelt medlemsstats lovgivning, ved at fastsætte tilknytningskriterier i denne forbindelse, som tager hensyn til disse arbejdstageres objektive situation med henblik på at fremme deres ret til fri bevægelighed (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 65).
47
Det er i lyset af disse betragtninger, at artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes, når den henviser til arbejdstiden og/eller lønnen for at afgøre, om en kvantitativt væsentlig del af hele arbejdstagerens virksomhed udøves i en medlemsstat.
48
I denne sammenhæng bemærkes for det første, at artikel 14, stk. 8, sidste afsnit, i forordning nr. 987/2009, hvorefter det i forbindelse med en samlet vurdering af den pågældende arbejdstagers situation skal efterprøves, om tærsklen på 25% er nået, udtrykkeligt henviser til de »ovennævnte« kriterier, dvs., når der er tale om lønnet beskæftigelse, kriterierne vedrørende arbejdstid og/eller løn med udelukkelse af ethvert andet kriterium.
49
Den omstændighed, at denne efterprøvelse af de fastsatte kriterier foretages i forbindelse med en samlet vurdering af den pågældende arbejdstagers situation, betyder ikke, at det er tilladt at tilføje andre kriterier, men at der skal tages hensyn til alle arbejdstagerens lønnede aktiviteter.
50
For det andet efterlader ordlyden af denne bestemmelse ikke nogen tvivl om, at hvis 25% af kriterierne vedrørende arbejdstid og/eller løn ikke er opfyldt, kan det ikke konkluderes, at en væsentlig del af den lønnede beskæftigelse udøves i den pågældende medlemsstat.
51
Det forhold at tillade, at en arbejdstager, der har udøvet mindre end 25% af sin samlede lønnede beskæftigelse på bopælsmedlemsstatens område, kan være omfattet af sidstnævntes lovgivning i henhold til artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning nr. 883/2004, ville ikke alene kunne tilsidesætte den undtagelsesvise karakter af de tilknytningsforhold, der er fastsat i forordningens artikel 12-14, herunder dem, der vedrører bopælsmedlemsstaten, men også skabe usikkerhed med hensyn til anvendelsen af de lovvalgsregler, der er fastsat i forordningens afsnit II, til skade for den enkelhed, som disse regler skal indføre for så vidt angår anvendelsen af de tilknytningskriterier, der er baseret på den objektive situation, som den pågældende arbejdstager befinder sig i.
52
Den fortolkning, hvorefter den manglende opfyldelse af 25% af kriterierne vedrørende arbejdstid og/eller løn ikke kan afhjælpes ved, at der tages hensyn til andre kriterier, bekræftes yderligere af de forklarende bemærkninger, der gives i den praktiske vejledning, som er et dokument, der i sagens natur ikke er retligt bindende. Når dette er sagt, udgør denne vejledning et nyttigt instrument til fortolkning af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009. I den del af dokumentet, der vedrører begrebet »væsentlig del« af den lønnede beskæftigelse, er det således anført, at der skal tages hensyn til kriterierne om arbejdstid og/eller løn med henblik på at efterprøve, om tærsklen på 25% i artikel 14, stk. 8, sidste afsnit, i forordning nr. 987/2009 er nået i bopælsmedlemsstaten, hvilket således udgør en indikator for, at en væsentlig del af den pågældende arbejdstagers samlede aktiviteter udøves i denne medlemsstat. Selv om det fremgår af den praktiske vejledning, at andre kriterier også kan komme på tale, uden dog at definere dem, fremgår det af alle de konkrete eksempler, der er anført, at udøvelsen af lønnet beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, der udgør mindre end 25% med hensyn til arbejdstid og/eller løn, ikke gør det muligt at konkludere, at denne stats lovgivning finder anvendelse.
53
Det må følgelig konkluderes, at artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at tærsklen på 25% af arbejdstiden og/eller lønnen i denne medlemsstat skal være nået, for at en person kan anses for at udøve en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, uden at en hensyntagen til andre kriterier kan kompensere for den manglende opfyldelse af de ovennævnte kriterier.
54
Det følger heraf, at i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor det er ubestridt, at arbejdstageren har udøvet 22% af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, hvilket er under tærsklen på 25% i artikel 14, stk. 8, sidste afsnit, i forordning nr. 987/2009, kan lovvalgsreglen i artikel 13, stk. 1, litra a), i forordning nr. 883/2004 ikke finde anvendelse på den pågældende, således at det skal afgøres, hvilken lovgivning der finder anvendelse i overensstemmelse med lovvalgsreglen i denne forordnings artikel 13, stk. 1, litra b), som fastsætter, at arbejdstageren er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted.
55
Det følger af det ovenstående, at der ikke skal tages hensyn til andre kriterier med henblik på at afgøre, om den pågældende arbejdstager udøver en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i sin bopælsstat.
56
Henset til ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at det med henblik på at vurdere, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udfører en væsentlig del af denne beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, tilkommer den kompetente institution inden for rammerne af en samlet vurdering af denne persons situation at efterprøve, om mindst 25% af den pågældendes arbejdstid og/eller løn henholdsvis udøves og/eller opnås i denne stat. I denne forbindelse skal der ikke tages hensyn til andre omstændigheder eller kriterier.
Det tredje spørgsmål
57
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvilken tidsperiode der skal tages i betragtning med henblik på i forbindelse med den samlede vurdering, der er fastsat i artikel 14, stk. 8, i forordning nr. 987/2009, at vurdere, om den pågældende arbejdstager udøver en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten.
58
I denne henseende bestemmer artikel 14, stk. 10, i forordning nr. 987/2009, at de berørte institutioner skal tage den forventede situation i de næstfølgende 12 kalendermåneder i betragtning.
59
Selv om denne bestemmelse ikke præciserer begyndelsestidspunktet for den periode på 12 måneder, der skal tages i betragtning, fremgår det imidlertid klart af bestemmelsens ordlyd, at der er tale om de næstfølgende 12 måneder, idet ingen bestemmelse i denne forordning henviser til den pågældende arbejdstagers tidligere situation.
60
Idet anvendelsen af artikel 14, stk. 10, i forordning nr. 987/2009, sammenholdt med denne forordnings artikel 14, stk. 8, er forbeholdt de tilfælde, hvor en arbejdstager udøver sin beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, må det antages, at udgangspunktet skal være påbegyndelsen af beskæftigelsen i to eller flere medlemsstater.
61
Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 14, stk. 8 og 10, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at der ved vurderingen af, om en person, der normalt udøver lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udøver en væsentlig del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten, i forbindelse med den samlede vurdering af den pågældendes situation skal tages hensyn til vedkommendes forventede situation i de næstfølgende 12 kalendermåneder.
Det fjerde spørgsmål
62
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvilken skønsmargen den kompetente institution i en medlemsstat råder over ved afgørelsen af, om en arbejdstager har udøvet en væsentlig del af sin lønnede beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
63
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det fjerde spørgsmål.
Sagsomkostninger
64
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
1)
Artikel 14, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012,
skal fortolkes således, at
det med henblik på at vurdere, om en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udfører en væsentlig del af denne beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, tilkommer den kompetente institution inden for rammerne af en samlet vurdering af denne persons situation at efterprøve, om mindst 25% af den pågældendes arbejdstid og/eller løn henholdsvis udøves og/eller opnås i denne stat. I denne forbindelse skal der ikke tages hensyn til andre omstændigheder eller kriterier.
2)
Artikel 14, stk. 8 og 10, i forordning nr. 987/2009, som ændret ved forordning nr. 465/2012,
skal fortolkes således, at
der ved vurderingen af, om en person, der normalt udøver lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, udøver en væsentlig del af sin aktivitet i bopælsmedlemsstaten, i forbindelse med den samlede vurdering af den pågældendes situation skal tages hensyn til vedkommendes forventede situation i de næstfølgende 12 kalendermåneder.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Der er foretaget en sproglig rettelse i stikordene efter dommens offentliggørelse.
(
ii
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.