Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 19. marts 2026 (1)
Sag C-339/25
Iulicris Recycling SRL
mod
Ibanfirst SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de l’entreprise francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i handels- og erhvervsretlige sager i Bruxelles, Belgien))
» Præjudiciel forelæggelse – betalingstjenester i det indre marked – direktiv (EU) 2015/2366 – betalingstjenesteudbyderes ret til at udbyde nært tilknyttede accessoriske tjenester – valutaveksling – fleksible valutafutures – direktiv 2014/65/EU – delegeret forordning (EU) 2017/565 – investeringsservice – finansielle instrumenter – udelukkelse af investeringsservice, der ydes lejlighedsvist af andre erhvervsdrivende – undtagelse for lejlighedsvis ydelse af investeringsservice, der udbydes af betalingstjenesteudbydere (exemption payment) «
1.        Den tvist, som den præjudicielle forelæggelse udspringer af, står mellem to selskaber: a) Det ene, som er hjemmehørende i Belgien, fungerer som betalingstjenesteudbyder som omhandlet i direktiv (EU) 2015/2366 (2) og har tilladelse fra de belgiske myndigheder, og b) det andet, som er hjemmehørende i Rumænien (herefter »kunden«), benytter førstnævnte selskabs tjenester for at udøve sin kommercielle virksomhed.
2.        Den forelæggende ret ønsker oplyst, om betalingstjenesteudbyderen gyldigt kan indgå aftaler om fleksible valutafutures med kunden, som eventuelt er underlagt ordningen i direktiv 2014/65/EU (3) og delegeret forordning (EU) 2017/565 (4), når betalingstjenesteudbyderen ikke har tilladelse til at fungere som investeringsselskab i de to sidstnævnte retsakters forstand.
I.      Retsforskrifter
A.      EU-retten
1.      PSD2
3.        Artikel 18 (»Aktiviteter«) bestemmer:
»1.      Ud over at udbyde betalingstjenester har betalingsinstitutter ret til at udøve følgende aktiviteter:
a)      at udbyde driftsmæssige og nært tilknyttede accessoriske tjenester som f.eks. sikkerhed for gennemførelse af betalingstransaktioner, valutaveksling, depottjenester samt lagring og behandling af data
[...]
2.      Hvis betalingsinstitutter beskæftiger sig med udbud af en eller flere betalingstjenester, må de kun føre betalingskonti, der udelukkende anvendes til betalingstransaktioner.
3.      Midler, som betalingsinstitutter modtager fra betalingstjenestebrugere med henblik på udbud af betalingstjenester, må ikke betragtes som indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler, jf. artikel 9 i direktiv 2013/36/EU, eller elektroniske penge som defineret i artikel 2, nr. 2), i direktiv 2009/110/EF.
[...]
5.      Betalingsinstitutter må ikke erhvervsmæssigt tage imod indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2013/36/EU.
[...]«
2.      MiFID II-direktivet
4.        Artikel 2 (»Undtagelser«)
har følgende ordlyd:
»1.      Dette direktiv finder ikke anvendelse på:
[...]
c)      personer, der yder investeringsservice, hvis denne service ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov eller fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art
[...]«
5.        Bilag I har følgende ordlyd:
»LISTER OVER TJENESTEYDELSER OG AKTIVITETER SAMT FINANSIELLE INSTRUMENTER
[...]
AFSNIT C
Finansielle instrumenter
[...]
4)      [o]ptioner, futures, swaps, fremtidige renteaftaler (FRA) og enhver anden derivataftale vedrørende værdipapirer, valutaer, renter eller afkast, emissionskvoter eller andre derivater, finansielle indekser eller finansielle mål, som kan afvikles fysisk eller afregnes kontant
[...]«
3.      Den delegerede MiFID II-forordning
6.        Artikel 4, som omhandler ydelse af lejlighedsvis investeringsservice, bestemmer:
»Med henblik på undtagelsen i artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2014/65/EU anses investeringsservice for at være ydet lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, hvis følgende betingelser er opfyldt:
a)      der eksisterer et tæt og faktuelt forhold mellem den erhvervsmæssige virksomhed og ydelsen af investeringsservice til den samme kunde, således at den pågældende investeringsservice kan betragtes som accessorisk i forhold til den erhvervsmæssige hovedvirksomhed
b)      ydelsen af investeringsservice til kunderne inden for den erhvervsmæssige hovedvirksomhed sker ikke med det formål at tilvejebringe en systematisk indkomstkilde til den person, som udfører den erhvervsmæssige virksomhed, og
c)      personen, som udfører den erhvervsmæssige virksomhed, markedsfører ikke og fremmer ikke på anden måde sin evne til at yde investeringsservice, medmindre det over for kunder oplyses, at denne er accessorisk i forhold til den erhvervsmæssige hovedvirksomhed.«
7.        Artikel 10 (»Karakteristika for andre derivatkontrakter vedrørende valuta«) er affattet således:
»1.      Med henblik på afsnit C, punkt 4, i bilag I til direktiv 2014/65/EU anses andre derivatkontrakter vedrørende en valuta ikke for et finansielt instrument, hvis kontrakten er én af følgende:
a)      en spotkontrakt, jf. denne artikels stk. 2
b)      et betalingsmiddel, som:
i)      skal afvikles fysisk af anden grund end misligholdelse eller anden opsigelseshændelse
ii)      indgås af mindst én person, som ikke er en finansiel modpart, jf. artikel 2, nr. 8), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 [af 4. juli 2012 om OTC-derivater, centrale modparter og transaktionsregistre (EUT 2012, L 201, s. 1)]
iii)      indgås med henblik på at lette betaling for identificerbare varer, tjenesteydelser eller direkte investeringer og
iv)      ikke handles på en markedsplads.
2.      Med henblik på stk. 1 forstås ved spotkontrakt en kontrakt om omveksling af en valuta mod en anden, i henhold til hvilken levering skal ske inden for den længste af følgende perioder:
[...]
En kontrakt anses ikke for en spotkontrakt, hvis der, uanset hvad der udtrykkeligt er fastsat heri, mellem de kontraherende parter findes en forståelse om, at leveringen af valutaen skal udsættes og ikke udføres inden for den periode, der er omhandlet i første afsnit.
[...]«
B.      National ret
1.      Loi financière (5)
8.        Artikel 2, stk. 1, litra d), indeholder en liste over finansielle instrumenter tilsvarende listen i afsnit C, punkt 4, i bilag I til MiFID II-direktivet.
2.      Loi investissement (6)
9.        Artikel 4, stk. 1, udelukker personer, der yder investeringsservice, på betingelser svarende til de i MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), omhandlede, fra denne lovs anvendelsesområde.
3.      Loi paiement (7)
10.      Artikel 43, stk. 1, bestemmer, at betalingsinstitutter, med forbehold af artikel 13, har tilladelse til at udbyde driftsmæssige og accessoriske tjenester med nær tilknytning til betalingstjenester på tilsvarende vilkår som i de PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), omhandlede.
II.    De faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11.      Iulicris Recycling SRL (herefter »Iulicris«) er en rumænsk genbrugsvirksomhed, som fakturerer sit jernskrot i amerikanske dollar (USD) og opfylder sine betalingsforpligtelser i rumænske lei (RON).
12.      Ibanfirst SA er en udbyder af online-betalingstjenester, der siden den 22. maj 2013 har haft en tilladelse meddelt af Banque nationale de Belgique (Belgiens nationalbank) og udbyder sine tjenester på området for internationale transaktioner.
13.      Den 1. juli 2021 åbnede Iulicris en bankkonto hos Ibanfirst. Ved indgåelsen af denne aftale fik Iulicris adgang til bestemte tjenester, såsom åbning af en multivalutakonto, modtagelse og gennemførelse af SEPA-overførsler (8) og adgang til Ibanfirsts platform.
14.      Med henblik på at nedbringe kursrisikoen mellem USD og RON indgik Iulicris den 17., den 28. og den 30. september 2021 desuden tre fleksible futures (9), der fastsatte vekselkursen mellem USD og RON til henholdsvis 4,20 for 3 mio. USD, 4,22 for 3 mio. USD og 4,25 for 4 mio. USD.
15.      Fra marts 2022 fremsatte Ibanfirst på hinanden følgende marginindbetalingskrav (margin calls (10)), hvorved selskabet anmodede Iulicris om at indbetale forskellige beløb desangående. Mellem den 9. marts 2022 og den 7. oktober 2022 overførte Iulicris i alt 894 724 USD og 1 498 000 RON til Ibanfirst i margen (11).
16.      Den 26. oktober 2022 anmodede Iulicris om fornyelse af gyldighedsperioden for de fleksible futures med yderligere et år.
17.      Ibanfirst meddelte, at selskabet kun var villigt til at forlænge de fleksible futures med yderligere en måned, idet denne forlængelse var betinget af betaling af nye marginer og en finansiel sikkerhedsstillelse.
18.      Iulicris afviste disse betingelser, mindede Ibanfirst om størrelsen af de marginindbetalingskrav, der allerede var opfyldt, og gentog sin anmodning om forlængelse af kontrakterne med et år.
19.      Ibanfirst meddelte den 21. november 2022 Iulicris, at de fleksible futures var udløbet, og opfordrede Iulicris til at betale den aftalte valuta.
20.      Den 28. februar 2023 meddelte Iulicris Ibanfirst, at de fleksible futures var indgået i strid med grundlæggende retsprincipper og var ugyldige i det hele. Iulicris fremsatte et krav mod Ibanfirst om tilbagebetaling af de beløb, der var betalt i margen.
21.      Efter at alle forsøg på mægling var endt uden resultat, anlagde Iulicris sag mod Ibanfirst den 25. maj 2023, hvori førstnævnte nedlagde følgende påstande:
–        De oprindelige finansielle instrumenter, der er baseret på de tre fleksible futures af september 2021, og alle de finansielle instrumenter, som efterfølgende har erstattet dem, kendes ugyldige.
–        Ibanfirst tilpligtes at tilbagebetale de beløb på 894 724 USD og 1 498 000 RON, som blev betalt i margen.
22.      På denne baggrund har Tribunal de l’entreprise francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i handels- og erhvervsretlige sager i Bruxelles, Belgien) forelagt Domstolen nedenstående præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 18, stk. 1, litra a), i [PSD2] fortolkes således, at valutafutures for at kunne betragtes som nært tilknyttede accessoriske tjenester, som betalingsinstitutter har ret til at udbyde, skal:
a)      opfylde den undtagelsesbetingelse, der er fastsat i artikel 10, stk. 1, litra b) (undtagelsen for betalinger), i [den delegerede MiFID II-forordning], eller
b)      frembyde en lejlighedsvis karakter som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra c), i [MiFID II-direktivet] og dermed opfylde de betingelser, der er fastsat i artikel 4 i [den delegerede MiFID II-forordning]?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
23.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 17. maj 2025.
24.      Iulicris, Ibanfirst, den belgiske og den tjekkiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
25.      Domstolen har ikke fundet det nødvendigt at afholde et retsmøde.
IV.    Bedømmelse
A.      Formaliteten
26.      Ibanfirst har gjort gældende, at det præjudicielle spørgsmåls litra a) ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom det ikke er nødvendigt for at træffe afgørelse i hovedsagen. Ibanfirst har anført følgende:
–        Denne del af spørgsmålet ville kun være relevant, hvis den forelæggende ret forudgående havde fastslået, at de omtvistede aftaler udgør derivatkontrakter vedrørende valuta som omhandlet i MiFID II-direktivet og den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b).
–        De i sagen omtvistede aftaler er imidlertid ikke omfattet af anvendelsesområdet for MiFID II-lovgivningen.
27.      Den belgiske regering har anført, at eftersom den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), på visse betingelser udelukker, at derivatkontrakter vedrørende valuta kvalificeres som finansielle instrumenter, er der ikke grund til at undersøge, om den ved MiFID II-direktivet indførte kontrolordning finder anvendelse. Uden at tage direkte stilling til formaliteten vedrørende det præjudicielle spørgsmåls litra a) har den belgiske regering i sit indlæg blot besvaret samme spørgsmåls litra b).
28.      Efter min opfattelse kan det præjudicielle spørgsmål antages til realitetsbehandling i sin helhed. På den ene side er det omfattet af formodningen for, at spørgsmål om EU-retten er relevante, som Domstolen anvender på præjudicielle spørgsmål, der er blevet forelagt af nationale retter (12). På den anden side hænger den formalitetsindsigelse, som Ibanfirst har rejst, uløseligt sammen med realitetsbehandlingen af spørgsmålet.
29.      Selv om den forelæggende ret ikke udtrykkeligt tager stilling til kvalificeringen af de omtvistede aftaler, vedrører det tvivlsspørgsmål, der fremgår af [det første præjudicielle spørgsmåls litra a)], fortolkningen af en bestemmelse i den delegerede MiFID II-forordning, som omhandler »Karakteristika for andre derivatkontrakter vedrørende valuta«.
30.      Dette tvivlsspørgsmål indebærer imidlertid ifølge den forelæggende ret, at det er mindre sandsynligt, at de omtvistede aftaler kan kvalificeres som futures, som eventuelt er omfattet af bestemte undtagelser, der er fastlagt i MiFID II-lovgivningen.
31.      Den forelæggende ret har i samme retning opsummeret tvisten og anført, at »[a]fgørelsen af den foreliggende tvist afhænger dermed af, om det er nødvendigt, at betalingsinstitutter, som ønsker regelmæssigt og på erhvervsmæssigt grundlag at tilbyde valutaderivater i forbindelse med en accessorisk valutavekslingstjeneste, sikrer sig, at disse instrumenter er omfattet af undtagelsen [i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1] og dermed ikke udgør finansielle instrumenter som omhandlet i [MiFID II-direktivet]« (13).
32.      På denne baggrund er jeg af den opfattelse, at det præjudicielle spørgsmål i sin helhed kan antages til realitetsbehandling.
B.      Realiteten
1.      Indledningsvist: de omtvistede aftalers karakter
33.      Den forelæggende ret skal afgøre, om Ibanfirsts tilladelse til at fungere som betalingstjenesteudbyder i Belgien gav dette selskab ret til at indgå aftaler om fleksible valutafutures med Iulicris.
34.      Ibanfirst har gjort gældende, at selskabets retsforhold til Iulicris alene er underlagt PSD2’s artikel 18, også med hensyn til de fleksible valutafutures. Den tjekkiske regering (14) og Kommissionen (15) har givet udtryk for samme opfattelse. Den belgiske regering har indtaget et forsonende synspunkt, idet den har anført, at ordningen i PSD2 er tilstrækkelig i sig selv, men er af den opfattelse, at der også kan tages hensyn til kriterierne for undtagelse i MiFID II-lovgivningen.
35.      Iulicris har derimod anført, at disse aftaler udgør finansielle instrumenter, der er omfattet af MiFID II-lovgivningen (16). For at indgå disse aftaler skulle Ibanfirst have haft en tilladelse som en virksomhed, der yder investeringsservice.
36.      Den præjudicielle forelæggelse kræver en afklaring af forholdet mellem PSD2 og MiFID II-lovgivningen i en situation, som EU-lovgiver indtil nu ikke udtrykkeligt har reguleret. Den nuværende lovgivningsmæssige ramme indeholder ingen klare regler om muligheden for, at en betalingstjenesteudbyder yder investeringsservice uden at have en tilladelse i henhold til MiFID II-direktivet.
37.      Der er imidlertid fastlagt en sådan regel for kreditinstitutter, som har tilladelse i henhold til direktiv 2013/36/EU (17) og udfører en eller flere investeringsaktiviteter, hvilket fremgår af MiFID II-direktivets artikel 1, stk. 3 og 4.
38.      Det må således afklares, om det er nødvendigt, at en betalingstjenesteudbyder opnår en yderligere administrativ tilladelse, i egenskab af investeringsselskab, for at udbyde en tjeneste, der eventuelt er omfattet af MiFID II-ordningen, herunder hvis dette selskab udbyder denne tjeneste accessorisk i forhold til sit hovederhverv som betalingstjenesteudbyder.
39.      PSD2, som er vedtaget i henhold til artikel 114 TEUF, fastsætter regler for »gennemsigtighed i betingelser for og oplysningskrav til betalingstjenester« og »betalingstjenestebrugeres og betalingstjenesteudbyderes respektive rettigheder og forpligtelser, hvad angår udbud af betalingstjenester som fast beskæftigelse eller forretningsaktivitet« [artikel 1, stk. 2, litra a) og b)]. Dette direktiv finder således anvendelse på betalingstjenester.
40.      MiFID II-direktivet, som er vedtaget i henhold til artikel 53 TEUF, fastsætter derimod krav vedrørende »meddelelse af tilladelse til investeringsselskaber og disses drift« og »tredjelandsselskabers ydelse af investeringsservice eller udførelse af investeringsaktiviteter gennem oprettelse af en filial« [artikel 1, stk. 2, litra a) og b)].
41.      MiFID II-direktivets anvendelsesområde afhænger af begrebet »finansielt instrument«, for så vidt som de »investeringsservice og ‑aktiviteter«, som dette direktiv finder anvendelse på, skal vedrøre de instrumenter, der er opregnet i afsnit C i bilag I til dette direktiv, som bl.a. omfatter futures.
42.      På trods af forskellene mellem de retlige rammer, der gælder for betalingstjenester og investeringsservice, sker der ofte vekselvirkninger i praksis: Betalingstjenesteudbydere markedsfører finansielle instrumenter, der er forbundet med deres hovederhverv, til deres kunder (hvilket i princippet er accessorisk i forhold til dette hovederhverv).
43.      Dette er tilfældet her. Ibanfirst, som er en betalingstjenesteudbyder, har tilbudt en kunde (Iulicris) et supplerende finansielt instrument (fleksible valutafutures), som potentielt kan være omfattet af anvendelsesområdet for MiFID II-direktivet.
44.      Efter min opfattelse kan de aftaler om fleksible valutafutures, som Ibanfirst og Iulicris har indgået, kvalificeres som finansielle instrumenter, dvs. instrumenter, der i princippet er omfattet af MiFID II-direktivet.
45.      MiFID II-direktivet indeholder ikke en generel definition af begrebet »finansielt instrument«, men fastlægger derimod i bilag I hertil det katalog over instrumenter, som det finder anvendelse på. I afsnit C, punkt 4, i dette bilag kvalificeres optioner, futures og andre derivataftaler som finansielle instrumenter.
46.      EU-retten definerer heller ikke futures, men Domstolen har fastslået, at betydningen af dette begreb følger af den »[...] sædvanlige betydning i finansret« (18).
47.      På dette grundlag har Domstolen bemærket, at »futures [er] en form for derivataftale, hvorved to parter forpligter sig – den ene til at købe og den anden til at sælge – på et senere tidspunkt, et såkaldt »underliggende« aktiv, til en pris, der fastsættes ved aftalens indgåelse« (19).
48.      Selv om denne definition vedrørte direktiv 2004/39/EF (20), som var forløberen for MiFID II-direktivet, kan den, eftersom katalogerne over finansielle instrumenter er ens, anvendes med henblik på fortolkningen af MiFID II-direktivet.
49.      Aftalerne mellem Ibanfirst og Iulicris, som er omtvistede i hovedsagen, benævnes som futures (hvilket i sig selv er meget væsentligt) og er efter min opfattelse, som nævnt, omfattet af den definition af futures, som Domstolen benytter, på følgende grundlag:
–        Ved disse aftaler, som tilsyneladende anvender FX-modellen (Forex- eller Foreign Exchange-derivater), forsøger parterne at nedbringe den risiko, der er forbundet med ændringer i valutakursen, navnlig den risiko, som Iulicris er udsat for, eftersom denne virksomhed opererer i RON, men foretager mange af sine handler og transaktioner i USD.
–        I løbet af det kontraktforhold, som de omtvistede aftaler skabte, har Ibanfirst fremsat to marginindbetalingskrav (margin calls) mod Iulicris og dermed anmodet sidstnævnte om at indbetale yderligere midler, fordi saldoen på kontoen var blevet mindre end mindstedepositummet som følge af tab, der skyldtes ændringer i vekselkursen mellem USD og RON.
50.      Alt tyder således på, at de i hovedsagen omtvistede fleksible valutafutures er finansielle instrumenter i MiFID II-direktivets forstand.
51.      På dette grundlag må det undersøges, om Ibanfirst ved disse aftaler leverede en tjeneste til Iulicris, som kunne betegnes som en investeringsaktivitet, selv om den blev ydet accessorisk i forhold til Ibanfirsts hovederhverv (eftersom det hovederhverv, som Ibanfirst udøvede, var online-betalingstjenester med valutaveksling).
52.      Denne undersøgelse kræver en fortolkning af PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), isoleret set og, eventuelt, sammenholdt med MiFID II-direktivets artikel 2 og den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4 og 10.
2.      Fortolkningen af PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a)
53.      Den forelæggende ret har nærmere bestemt anmodet Domstolen om at fortolke PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a).
54.      Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om valutafutures »for at kunne betragtes som nært tilknyttede accessoriske tjenester, som betalingsinstitutter har ret til at udbyde«, skal:
–        opfylde den undtagelsesbetingelse, der er fastsat i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b)
–        frembyde en lejlighedsvis karakter som omhandlet i MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), og dermed opfylde de betingelser, der er fastsat i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4.
55.      PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), bestemmer, at »[u]d over at udbyde betalingstjenester har betalingsinstitutter ret til at [...] udbyde nært tilknyttede accessoriske tjenester som f.eks. [...] valutaveksling [...]«.
56.      Begrebet »nært tilknyttede accessoriske tjenester« i forhold til udbuddet af betalingstjenester indeholder ingen henvisninger til medlemsstaternes nationale lovgivninger. Det følger af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele EU (21).
57.      Da PSD2 ikke definerer begrebet »nært tilknyttede accessoriske tjenester« i forhold til udbuddet af betalingstjenester, bør dette fortolkes i overensstemmelse med dets sædvanlige betydning i almindelig sprogbrug, idet der skal tages hensyn til den kontekst, hvori det anvendes, og de mål, der forfølges med den lovgivning, som det udgør en del af (22).
a)      Ordlydsfortolkning
58.      PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), nævner specifikt valutaveksling blandt de accessoriske tjenester med nær tilknytning til leveringen af betalingstjenester (23).
59.      Hovedsagen indeholder et eksempel på en sådan accessorisk tjeneste. Den enhed, der leverer tjenesterne (Ibanfirst), tilbyder også sin kunde (Iulicris) en nært tilknyttet accessorisk tjeneste i form af valutaveksling, eftersom denne kunde modtager betalinger i USD og operer i RON.
60.      Således kan valutaveksling uden vanskeligheder kvalificeres som en accessorisk tjeneste med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester.
61.      Denne undersøgte bestemmelse i sig selv gør det imidlertid ikke muligt at afklare, om denne kvalificering også gælder, når valutavekslingen er forbundet med en futureskontrakt, som er indgået mellem parterne med henblik på at forvalte dækningen af den risiko, der følger af udviklingen i vekselkurserne.
62.      Ud fra et ordlydsmæssigt perspektiv kan PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), således ikke hjælpe med at afgøre, hvornår en futureskontrakt, som i sig selv er et finansielt instrument, kan kvalificeres som en accessorisk tjeneste med nær tilknytning til betalingstjenesteudbydernes hovederhverv.
63.      Følgende gælder for PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a):
–        Denne bestemmelse hverken nævner eller henviser til betingelserne for undtagelsen i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10.
–        Den nævner heller ikke bestemmelserne om den accessoriske karakter af markedsføringen af bestemte finansielle instrumenter, der fremgår af MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), og den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4. Omvendt indeholder disse to sidstnævnte bestemmelser, der regulerer investeringsservice, ingen udtrykkelig henvisning til PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a).
64.      Sammenfattende er der for så vidt angår ordlyden i dette tilfælde ikke grundlag for at slå til lyd for en samlet fortolkning af PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), MiFID II-direktivet og den delegerede MiFID II-forordning. Forslaget om ændring af PSD2 (24) indeholder i øvrigt en bestemmelse, der er identisk med artikel 18, som ikke henviser til MiFID II-direktivet.
b)      Systematisk fortolkning
65.      Ud fra et systematisk synspunkt kan der anlægges en fortolkning af PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), der er i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i MiFID II-direktivet og i den delegerede MiFID II-forordning.
66.      Dette forsøg på en samlet fortolkning giver imidlertid anledning til en række problemer. MiFID II-bestemmelserne er blevet vedtaget i forbindelse med ydelse af investeringsservice og støtter sig dermed på en anden logik og finder anvendelse på andre situationer.
67.      Den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), bestemmer, at med henblik på afsnit C, punkt 4, i bilag I til MiFID II-direktivet »[...] anses andre derivatkontrakter vedrørende en valuta ikke for et finansielt instrument, hvis kontrakten [...]«
er et betalingsmiddel, som opfylder visse betingelser (25).
68.      Hovedformålet med de kontrakter, der er omfattet af denne undtagelse, er at skabe et betalingsmiddel, der sikrer vekselkursen mellem to forskellige valutaer. Investering er ikke deres hovedformål, men de er derimod et supplement til en betalingstransaktion, i hvilken forbindelse der anvendes forskellige valutaer.
69.      Denne type derivatkontrakter vedrørende valuta betragtes som nævnt ikke som finansielle instrumenter inden for MiFID II, selv hvis de egentlig har denne karakter. Enheder, der markedsfører sådanne kontrakter, skal således ikke indhente en administrativ tilladelse som investeringsselskab i henhold til MiFID II-direktivet.
70.      Den undtagelse, som jeg netop har beskrevet, adskiller sig imidlertid fra den undtagelse, der er fastsat i PSD2’s artikel 18: Den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), nævner en specifik type kontrakt vedrørende valuta, mens PSD2’s artikel 18 henviser til alle valutavekslingstjenester uden undtagelse. Dermed ville en samlet anvendelse af begge bestemmelser føre til en ubegrundet begrænsning af anvendelsesområdet for PSD2’s artikel 18 (26).
71.      Undtagelsen i MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c) (27), kan heller ikke anvendes til at fortolke PSD2’s artikel 18. Denne undtagelse i MiFID II-direktivet er ikke sammenlignelig med bestemmelsen i PSD2’s artikel 18 af to grunde:
–        Selv om disse to bestemmelsers ordlyd minder om hinanden, omfatter anvendelsesområdet for PSD2 i henhold til dette direktivs artikel 18 for det første bestemte accessoriske tjenester med nær tilknytning til betalingstjenester. Derimod udelukker MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1 litra c), investeringsservice, der ydes lejlighedsvist af virksomheder, hvis sædvanlige erhverv eller virksomhed ikke består i at yde investeringsservice, fra dette direktivs anvendelsesområde.
–        At gøre anvendelsen af PSD2’s artikel 18 betinget af MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), ville for det andet medføre en begrænsning af anvendelsesområdet for PSD2: Alene investeringsservice ville kunne udgøre accessoriske tjenester med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester. PSD2’s artikel 18 opregner som nævnt specifikt tjenester, der ikke nødvendigvis omfatter finansielle instrumenter, som f.eks. lagring og behandling af data, som accessoriske tjenester med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester.
c)      Formålsfortolkning
72.      PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), der nævner accessoriske tjenester med nær tilknytning til de betalingstjenester, som betalingstjenesteudbydere leverer til deres kunder, tilsigter, at udbuddet af disse tjenester skal omfattes og dækkes af de administrative tilladelser, som betalingstjenesteudbyderne opererer under.
73.      I samme retning præciserer PSD2’s artikel 18, stk. 4, der fastlægger betingelserne for, at betalingstjenesteudbydere kan yde kredit, at denne kredit skal være forbundet med de betalingstjenester, der leveres til kunden, og desuden, at »kreditten [skal være] accessorisk og [...] udelukkende [ydes] i forbindelse med gennemførelse af en betalingstransaktion« (28).
74.      Meningen med disse bestemmelser i PSD2 er at fremme og ikke vanskeliggøre betalingstjenesteudbydernes virksomhed. Deres formål var beskrevet i direktiv 2007/64/EF (29) på en måde, som fortsat gælder for PSD2, som erstattede førnævnte direktiv og tilpassede dets indhold til de ændringer, der havde fundet sted på området for betalingstjenester som følge af den teknologiske udvikling og den finansielle innovation (30).
75.      Formålet med PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), er, gentager jeg, at sikre, at tilladelsen til at operere som betalingstjenesteudbyder er tilstrækkelig, og at det ikke er nødvendigt at opnå en særskilt tilladelse, når betalingstjenester kræver forretningsmæssige transaktioner med valutaer.
76.      I overensstemmelse med dette formål er det logisk at fortolke PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), således, at »valutaveksling« ikke blot omfatter transaktioner, der i snæver forstand indebærer veksling af et pengebeløb fra én valuta til en anden, men også de yderligere transaktioner, der dækker den fremtidige risiko ved ændringer i valutakursen.
77.      Hvis valutaveksling fortolkes således (som accessoriske tjenester med nær tilknytning til betalingstjenesteudbydernes aktivitet), kan betalingstjenesteudbyderne tilbyde deres kunder adgang til en bedre levering af betalingstjenester: Valutavekslingen vil blive forstærket med en yderligere dækning af risikoen ved ændringer i valutakursen.
78.      Jeg er sammenfattende af den opfattelse, at formålskriteriet er afgørende for, at anvendelsesområdet for PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), kan omfatte såvel valutatransaktioner, der netop er nævnt, som futures, der sikrer dækning af disse transaktioner med hensyn til risikoen for valutakursændringer.
79.      Samtidig giver tilladelsen til at operere som betalingstjenesteudbyder indehaveren heraf ret til at levere valutavekslingstjenester og eventuelt supplere disse med futures, der dækker risikoen for ændringer i de kurser, som denne transaktion anvender, idet det ikke er nødvendigt at afkræve den pågældende betalingstjenesteudbyder en særskilt tilladelse til dette formål.
80.      Hvis det forholder sig således, er det unødvendigt at undersøge formålene med MiFID II-direktivet (31), som er anderledes end formålene med PSD2 for så vidt angår investeringsselskaber. Bestemmelserne i disse to direktiver skal for så vidt angår deres formål gøres til genstand for en særskilt fortolkning.
d)      Delkonklusion
81.      På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at valutaveksling, der omfatter futures, for at kunne blive betegnet som accessoriske tjenester med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester, skal opfylde de betingelser, der er fastsat i den nævnte bestemmelse. I denne henseende er det ikke nødvendigt, at de overholder de krav, der er fastlagt i MiFID II-lovgivningen.
3.      MiFID II-lovgivningens betydning for betalingstjenesteudbydernes markedsføring af fleksible valutafutures
82.      Det ovenstående er i princippet tilstrækkeligt til at besvare det præjudicielle spørgsmål: PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), giver betalingstjenesteudbydere ret til at udbyde futures som de i hovedsagen omtvistede, uden at det er nødvendigt at opnå en (ny) administrativ tilladelse til at yde investeringsservice, der er omfattet af MiFID II-lovgivningen.
83.      Imidlertid ville dette svar, henset til indholdet af anmodningen om præjudiciel afgørelse, sandsynligvis være ufuldstændigt, hvis jeg undlod at undersøge den eventuelle indvirkning på hovedsagen af de bestemmelser i MiFID II-direktivet og i den delegerede MiFID II-forordning, som er nævnt i forelæggelsesafgørelsen.
84.      Det må således vurderes, om betingelserne for at udelukke den tjeneste, som Ibanfirst leverer til Iulicris, fra anvendelsesområdet for MiFID II-direktivet og den delegerede MiFID II-forordning er opfyldt i denne sag.
85.      Dette er tilfældet, hvis denne tjeneste efter at være blevet kvalificeret som en »investeringsservice« (for så vidt som den omfatter et finansielt instrument som f.eks. en futureskontrakt):
–        er ydet lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art [MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c)], eller
–        omfatter derivatkontrakter vedrørende valuta, som har de kendetegn, der er nævnt i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1.
86.      Henset til den præjudicielle forelæggelses opbygning vil jeg først behandle spørgsmålet om den eventuelle indvirkning af den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1.
a)      Derivatkontrakter vedrørende valuta, som ikke anses for finansielle instrumenter i henhold til den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1
87.      Når der indgås en derivatkontrakt vedrørende valuta, og indholdet heraf opfylder betingelserne i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), følger det af denne bestemmelse, at denne kontrakt ikke anses for et finansielt instrument.
88.      Betingelserne for anvendelsen af denne bestemmelse indebærer, at en derivatkontrakt vedrørende valuta »skal være« et betalingsmiddel, som skal i) afvikles fysisk, ii) indgås af mindst én person, som ikke er en finansiel modpart, iii) indgås med henblik på at lette betaling for identificerbare varer, tjenesteydelser eller direkte investeringer, og iv) ikke handles på en markedsplads.
89.      Jeg har allerede anført, hvorfor jeg er af den opfattelse, at PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), i sig selv giver betalingstjenesteudbydere ret til at levere tjenester til deres kunder i form af valutaveksling (også hvis dette omfatter en futureskontrakt). Det er således ikke nødvendigt, at kravene i den delegerede MiFID II-forordning er opfyldt i denne henseende.
90.      Såfremt den modsatte løsning vælges, må den forelæggende ret, som er i besiddelse af alle bestemmelserne i de omtvistede kontrakter i denne sag, vurdere, om de fire specifikke betingelser, som den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), kræver opfyldt for at udelukke, at der er tale om et finansielt instrument, er opfyldt. Forelæggelsesafgørelsen indeholder ikke tilstrækkelige oplysninger i denne henseende.
b)      MiFID II-direktivets manglende anvendelse på investeringsservice, der ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed
91.      Direktiv 2004/39, forgængeren til MiFID II-direktivet, indeholdt en tilsvarende bestemmelse som sidstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, litra c), som blev fortolket af Domstolen.
92.      Dommen i sagen Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl. (32) omhandlede finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, som ydes inden for rammerne af en forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring. Domstolen fastslog, at denne aktivitet var omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92/EF (33) og ikke for direktiv 2004/39/EF.
93.      Af denne dom kan der drages konsekvenser, der er nyttige med henblik på denne sag, for så vidt som:
–        En finansiel rådgivning kunne i princippet være omfattet af det materielle anvendelsesområde for direktiv 2004/39, eftersom den udgør en »investeringsservice«. En forsikringsformidler kan betegnes som et »investeringsselskab«, idet han yder en sådan rådgivning som et fast erhverv eller virksomhed.
–        Artikel 2, litra c), i direktiv 2004/39 udelukkede imidlertid personer, der yder »investeringsservice, hvis denne service ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov eller fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art«, fra dette direktivs anvendelsesområde.
–        Den erhvervsmæssige virksomhed for en forsikringsformidler i henhold til artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92 består i forsikringsformidling. For så vidt som en sådan formidler blandt de forsikringsprodukter, der stilles til rådighed, tilbyder et produkt såsom kapitalforsikring, må det fastslås, at rådgivning om placering af kapital omfattet af dette produkt ydes lejlighedsvist, idet den ydes i forbindelse med en formidlingsvirksomhed vedrørende indgåelse af en forsikringsaftale, idet denne virksomhed er underlagt bestemmelserne i EU-retten, nemlig bestemmelserne i direktiv 2002/92 (34).
94.      Ved at følge den samme logik fra dommen i sagen Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl. kan følgende udledes:
–        Hovederhvervet for en betalingstjenesteudbyder (som f.eks. Ibanfirst) er udbud af betalingstjenester, i henhold til PSD2’s artikel 1, hvis bestemmelser finder anvendelse på udøvelsen af denne aktivitet. I henhold til dette direktivs artikel 18 kan betalingsinstitutter udbyde accessoriske tjenester med nær tilknytning til betalingstjenester, som f.eks. valutaveksling, på de betingelser, som jeg har nævnt ovenfor.
–        Selv om de futureskontrakter, der supplerer leveringen af betalingstjenesten, i princippet kan kvalificeres som investeringsaktiviteter, undtager MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), investeringsservice, der ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, der er reguleret ved lov, fra dette direktivs anvendelsesområde.
–        Den lejlighedsvise karakter af investeringsservice er blevet præciseret i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4, som fastsætter tre betingelser for, at undtagelsen i MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), kan finde anvendelse.
95.      I henhold til den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4 »[...] anses investeringsservice for at være ydet lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, hvis følgende betingelser er opfyldt:
a)      der eksisterer et tæt og faktuelt forhold mellem den erhvervsmæssige virksomhed og ydelsen af investeringsservice til den samme kunde, således at den pågældende investeringsservice kan betragtes som accessorisk i forhold til den erhvervsmæssige hovedvirksomhed
b)      ydelsen af investeringsservice til kunderne inden for den erhvervsmæssige hovedvirksomhed sker ikke med det formål at tilvejebringe en systematisk indkomstkilde til den person, som udfører den erhvervsmæssige virksomhed, og
c)      personen, som udfører den erhvervsmæssige virksomhed, markedsfører ikke og fremmer ikke på anden måde sin evne til at yde investeringsservice, medmindre det over for kunder oplyses, at denne er accessorisk i forhold til den erhvervsmæssige hovedvirksomhed.«
96.      Jeg må atter gentage de betragtninger, som jeg tidligere har anført med hensyn til den selvstændige karakter af PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), hvis anvendelse ikke kræver, at MiFID II-bestemmelserne er opfyldt.
97.      Hvis denne præmis ikke accepteres, tilkommer det den forelæggende ret, som råder over alle oplysningerne desangående, at afklare, om de tre betingelser i den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4 er opfyldt i hovedsagen. Jeg vil blot fremhæve nedenstående:
–        Der eksisterer et tæt og faktuelt forhold mellem den erhvervsmæssige virksomhed hos Ibanfirst, som er betalingstjenesteudbyder, og ydelsen af investeringsservice, som består i at supplere betalingstjenesten gennem valutaveksling (den erhvervsmæssige hovedvirksomhed) med en futureskontrakt. Ud fra dette perspektiv udgør de fleksible valutafutures en tjeneste med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester.
–        I denne sag er det mere tvivlsomt, om ydelsen af investeringsservice til kunderne inden for den erhvervsmæssige hovedvirksomhed ikke udgør en systematisk indkomstkilde for en betalingstjenesteudbyder som Ibanfirst.
–        Der kan ligeledes herske tvivl om, hvorvidt Ibanfirst markedsfører eller fremmer sin evne til at yde investeringsservice, og, i så fald, om dette selskab over for sine kunder oplyser, at denne er accessorisk i forhold til den erhvervsmæssige hovedvirksomhed som betalingstjenesteudbyder.
98.      Selv hvis disse tre betingelser (eller nogen af dem) ikke er opfyldt, og den omtvistede tjeneste ikke kan kvalificeres som en investeringsservice, der ydes lejlighedsvist, som omhandlet i MiFID II-direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), som præciseret ved den delegerede MiFID II-forordnings artikel 4, er jeg under alle omstændigheder af den opfattelse, at dette ikke betyder, at PSD2’s artikel 18 ikke finder anvendelse på hovedsagen.
V.      Forslag til afgørelse
99.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen svarer Tribunal de l’entreprise francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i handels- og erhvervsretlige sager i Bruxelles, Belgien) således:
»Artikel 18, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF
skal fortolkes således, at
de enheder, der har den fornødne tilladelse til at fungere som betalingstjenesteudbydere, har ret til at udbyde accessoriske tjenester med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester som f.eks. valutaveksling, som omfatter fleksible valutafutures.
I denne henseende finder følgende bestemmelser ikke anvendelse:
–        artikel 2, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15. maj 2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU
–        artikel 4 og artikel 10, stk. 1, litra b), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2017/565 af 25. april 2016 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU for så vidt angår de organisatoriske krav til og vilkårene for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv.«
1 –      Originalsprog: spansk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35). Herefter »PSD2«.
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 15.5.2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU (EUT 2014, L 173, s. 349). Herefter »MiFID II-direktivet«.
4 –      Kommissionens delegerede forordning af 25.4.2016 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU for så vidt angår de organisatoriske krav til og vilkårene for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv (EUT 2017, L 87, s. 1). Herefter »den delegerede MiFID II-forordning«.
5 –      Loi relative à la surveillance du secteur financier et aux services financiers du 2 août 2002 (Moniteur belge af 4.9.2002, s. 39121).
6 –      Loi relative à l’accès à l’activité de prestation de services d’investissement et au statut et au contrôle des sociétés de gestion de portefeuille et de conseil en investissement du 25 octobre 2016 (Moniteur belge af 18.11.2016, s. 76915).
7 –      Loi relative au statut et au contrôle des établissements de paiement et des établissements de monnaie électronique, à l’accès à l’activité de prestataire de services de paiement, et à l’activité d’émission de monnaie électronique, et à l’accès aux systèmes de paiement du 11 mars 2018 (Moniteur belge af 26.3.2018, s. 29444).
8 –      SEPA er det engelske akronym for Single Euro Payment Area (det fælles eurobetalingsområde). SEPA er det område, hvor borgere, virksomheder og andre økonomiske aktører kan foretage og modtage betalinger i euro i Europa, inden og uden for de nationale grænser, på de samme betingelser og med de samme rettigheder og forpligtelser, uanset hvor de befinder sig. Det er et afgørende element i det indre marked for betalinger.
9 –      I forelæggelsesafgørelsen, som er affattet på fransk, betegnes disse aftaler som »contrats à terme flexible«. De finansielle instrumenter, der er nævnt i afsnit C, punkt 4, i bilag I til MiFID II-direktivet, omfatter »contrats à terme«.
10 –      Jf. fodnote 11 med hensyn til begrebet margin call.
11 –      I forbindelse med futures er initialmarginen eller marginindskuddet det mindstebeløb, der skal indbetales for at åbne en position. Denne margen fungerer som en sikring mod tab, ikke som en samlet betaling. Minimumsdepositummet er den mindstesaldo, der skal stå på kontoen, mens positionen er åben. Hvis denne saldo bliver mindre end mindstedepositummet, fremsættes et marginindbetalingskrav (margin call) for at opkræve yderligere midler, indtil initialmarginen er opnået. Ved et marginindbetalingskrav adviseres den pågældende om, at saldoen skal genoprettes, og at operationen vil blive lukket automatisk, såfremt der ikke tilføres midler (eller lukkes positioner), for at dække risikoen. Et marginindbetalingskrav fungerer som en kritisk risikoadvarsel og udgør et middel til at sikre likviditeten og stabiliteten i markedet, idet det gør det muligt at operere med gearing.
12 –      Dom af 13.11.2025, Inteligo Media (C-654/23, EUC:2025:871, præmis 71), og af 15.6.2021, Facebook Ireland m.fl. (C-645/19, EU:C:2021:483, præmis 115).
13 –      Forelæggelsesafgørelsens del III (Debat) in fine. Min fremhævelse.
14 –      Den tjekkiske regering har i sit skriftlige indlæg (punkt 5 og 12) anført, at valutafutures ikke skal opfylde andre betingelser end dem, der er fastsat i PSD2’s artikel 18, stk. 1. Kun såfremt disse betingelser ikke opfyldes, kan de undtagelser, der er fastlagt i MiFID II-lovgivningen, finde anvendelse.
15 –      Kommissionen har i sit skriftlige indlæg (punkt 82) anført, at det for at afklare, om den tilladelse, som et betalingsinstitut er blevet tildelt i henhold til PSD2, kan omfatte indgåelse af aftaler om fleksible futures, er nødvendigt at tage betingelserne i PSD2’s artikel 18, og ikke MiFID II-lovgivningen, i betragtning.
16 –      Punkt 33 i Iulicris’ skriftlige indlæg.
17 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338).
18 –      Dom af 3.12.2015, Banif Plus Bank (C-312/14, EU:C:2015:794, præmis 69).
19 –      Dom af 3.12.2015, Banif Plus Bank (C-312/14, EU:C:2015:794, præmis 69).
20 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 21.4.2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF, og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (EUT 2004, L 145, s. 1).
21 –      Dom af 30.3.2023, Hauptpersonalrat der Lehrerinnen und Lehrer (C-34/21, EU:C:2023:270, præmis 40), og af 2.6.2022, HK mod Danmark og HK/Privat (C-587/20, EU:C:2022:419, præmis 25).
22 –      Dom af 30.3.2023, Hauptpersonalrat der Lehrerinnen und Lehrer (C-34/21, EU:C:2023:270, præmis 41), og af 2.6.2022, HK mod Danmark og HK/Privat (C-587/20, EU:C:2022:419, præmis 26).
23 –      Ud over valutaveksling nævner PSD2’s artikel 18, stk. 1, litra a), udtrykkeligt »sikkerhed for gennemførelse af betalingstransaktioner [...], depottjenester samt lagring og behandling af data« som accessoriske tjenester med nær tilknytning til udbuddet af betalingstjenester.
24 –      Artikel 10, stk. 1, i Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betalingstjenester og elektroniske pengetjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 98/26/EF og om ophævelse af direktiv (EU) 2015/2366 og 2009/110/EF, dokument COM(2023) 366 final af 28.6.2023.
25 –      Dette betalingsmiddel skal i) afvikles fysisk af anden grund end misligholdelse eller anden opsigelseshændelse, ii) indgås af mindst én person, som ikke er en finansiel modpart, jf. artikel 2, nr. 8), i forordning nr. 648/2012, iii) indgås med henblik på at lette betaling for identificerbare varer, tjenesteydelser eller direkte investeringer og iv) ikke handles på en markedsplads.
26 –      Som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg (punkt 63 og 64), begrænser den delegerede MiFID II-forordnings artikel 10, stk. 1, litra b), undtagelsen til derivatkontrakter vedrørende valuta, der indgås af mindst én person, som ikke er en finansiel modpart, jf. artikel 2, nr. 8), i forordning nr. 648/2012. Dette ville indebære en udelukkelse af aftaler om valutatransaktioner, der er indgået mellem to finansielle institutioner, fra PSD2’s artikel 18, selv om denne udelukkelse på ingen måde fremgår af sidstnævnte bestemmelse.
27 –      I henhold til denne bestemmelse finder MiFID II-direktivet ikke anvendelse på »personer, der yder investeringsservice, hvis denne service ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov eller fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art«.
28 –      Det fremgår af 44. betragtning til PSD2, at dette direktiv regulerer »[...] betalingsinstitutters ydelse af kredit, nemlig ydelse af kreditlinjer og udstedelse af kreditkort, hvis de er kædet tæt sammen med betalingstjenester«. Det tilføjes i den nævnte betragtning, at »[d]et er hensigtsmæssigt at tillade betalingsinstitutter at yde kredit med hensyn til deres grænseoverskridende aktiviteter, forudsat at den ydes for at lette betalingstjenester, at den er af kortfristet art, og at den ydes for en periode, der ikke overstiger 12 måneder, herunder med indbygget automatisk forlængelse, samt at den fortrinsvis refinansieres med betalingsinstituttets egne midler samt midler fra kapitalmarkederne, og ikke med midler, som betalingsinstituttet ligger inde med for kunder med henblik på betalingstjenester [...]«.
29 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s. 1).
30 –      Det fremgår af fjerde betragtning til direktiv 2007/64, at der var tale om »[...] [indførelse på EU-niveau af] moderne og sammenhængende retlige rammer for betalingstjenester, [...] som er neutral[e] og sikrer ensartede vilkår for alle betalingssystemer, således at forbrugerne fortsat har en valgmulighed, hvilket bør betyde et vigtigt skridt fremad, når det gælder forbrugernes udgifter, sikkerhed og effektivitet i forhold til de nuværende nationale systemer«.
31 –      I tredje betragtning til MiFID II-direktivet anføres det, at dette direktiv har til formål at sikre »[...] den grad af harmonisering, der er nødvendig for at give investorer en udstrakt beskyttelse og gøre det muligt for investeringsselskaber at levere tjenesteydelser i hele Unionen, som et indre marked, på grundlag af tilsyn i hjemlandet [...]«.
32 –      Dom af 31.5.2018, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl. (C-542/16, EU:C:2028:369).
33 –      Europa-Parlamentet og Rådets direktiv af 9.12.2002 om forsikringsformidling (EFT 2003, L 9, s. 3), ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20.1.2016 om forsikringsdistribution (EUT 2016, L 26, s. 19).
34 –      Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse af 21.11.2017, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl. (C-542/16, EU:C:2017:879, punkt 96, 104 og 105), er risikoniveauet højere ved investeringsservice end ved forsikringsydelser, og myndighederne fører derfor strengere kontrol med investeringsselskaber end med forsikringsformidlere.