61998TO0178_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-178/98 DEP
Fresh Marine Co. A/S, Trondheim (Norge), ved avocats J.-F. Bellis og B. Servais, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Kreuschitz et T. Scharf, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger som følge af Rettens dom af 24. oktober 2000 i sagen Fresh Marine mod Kommissionen (sag T-178/98, Sml. II, s. 3331),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi, og dommerne M. Jaeger og O. Czúcz,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1. Ved dom af 24. oktober 2000, Fresh Marine mod Kommissionen (sag T-178/98, Sml. II, s. 3331, herefter »dommen i hovedsagen«), tilpligtede Retten Kommissionen at betale et beløb på 431 000 norske kroner (NOK) til sagsøgeren i erstatning for det tab, selskabet havde lidt som følge af de af Kommissionen begåede retsstridige forhold i forbindelse med indførelsen af midlertidig told på importen af opdrættede atlanterhavslaks til Fællesskabet. Retten tilpligtede ligeledes Kommissionen at bære sine egne omkostninger og betale tre fjerdedele af de af sagsøgeren afholdte omkostninger.
2. Ved skrivelse af 29. november 2000 meddelte sagsøgeren Kommissionen, at de samlede omkostninger, der skal erstattes i hovedsagen, udgjorde 2 200 000 belgiske franc (BEF). Sagsøgeren anmodede Kommissionen om på selskabets bankkonto at indbetale et beløb på 1 650 000 BEF, svarende til tre fjerdedele af disse omkostninger.
3. Den 13. december 2000 anmodede Kommissionen sagsøgeren om at fremsende en opgørelse over de udgifter, der kan kræves erstattet. Den 20. december 2000 fremsendte sagsøgeren til Kommissionen en opgørelse over de arbejdstimer, der var faktureret af selskabets advokater, og krævede betaling af selskabets omkostninger som fastsat i dommen i hovedsagen.
4. Den 29. december 2000 indgav Kommissionen en appel til prøvelse af dommen i hovedsagen. Den 11. januar 2001 tilbød Kommissionen at betale et beløb på 18 592,01 EUR for omkostninger i hovedsagen. Sagsøgeren er imidlertid af den opfattelse, at selskabet ikke har modtaget dette tilbud, inden det på ny blev fremsendt af Kommissionen den 9. september 2003. Ved dom af 10. juli 2003, Kommissionen mod Fresh Marine (sag C-472/00 P, Sml. I, s. 7541), forkastede Domstolen den af Kommissionen indgivne appel og tilpligtede på den ene side Kommissionen til at betale omkostningerne i forbindelse med appellen og på den anden side Fresh Marine til at betale omkostningerne i forbindelse med kontraappellen. Den 28. juli 2003 anmodede sagsøgeren Kommissionen om i form af omkostninger i forbindelse med hovedsagen til selskabet at betale et beløb på 40 902,43 EUR (dvs. ca. 1 650 000 BEF) med tillæg af renter på 7 444,24 EUR beregnet på grundlag af en lovbestemt rentesats på 7% p.a. fra afsigelsen af dommen i hovedsagen, dvs. for en periode på to år, syv måneder og ni dage.
5. Ved skrivelse af 1. september 2003 afviste Kommissionen at betale samtlige de omkostninger og renter, sagsøgeren havde krævet, da den ikke fandt, at disse var godtgjort, og henviste til det tilbud om betaling af et beløb på 18 592,01 EUR, der var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 11. januar 2001. Ved skrivelse af 10. september 2003 trak sagsøgeren sit krav på renter tilbage, men fastholdt kravet om betaling af 40 902,43 EUR.
6. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 15. september 2003 indgav sagsøgeren en begæring om fastsættelse af sagsomkostninger i medfør af artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement.
7. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 5. november 2003 fremlagde Kommissionen sine bemærkninger til begæringen.
Parternes påstande
8. Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Retten fastsætter størrelsen af de omkostninger, Kommissionen skal betale, til 41 791,96 EUR.
9. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Retten fastsætter størrelsen af de udgifter, der kræves erstattet, til 18 592,01 EUR.
Retlige bemærkninger
Parternes argumenter
10. Sagsøgeren har med henvisning til selskabets fax af 20. december 2000 specificeret de omkostninger, der kræves erstattet, som følger:
– til stævningen: i alt 61 timer og 45 min., heraf 18 timer og 30 min. til J.-F. Bellis a en timeløn på 15 000 BEF, 6 timer til B. Servais a en timeløn på 12 000 BEF og 37 timer og 15 min. til R. Granberg a en timeløn på 8 000 BEF
– til replikken: i alt 76 timer, heraf 14 timer og 30 min. til J.-F. Bellis a en timeløn på 15 000 BEF, 15 timer til B. Servais a en timeløn på 12 000 BEF og 46 timer og 30 min. til R. Granberg a en timeløn på 8 000 BEF
– til forberedelsen af retsmødet og retsmødet: i alt 73 timer og 15 min., heraf 17 timer og 45 min. til J.-F. Bellis a en timeløn på 15 000 BEF, 24 timer og 15 min. til B. Servais a en timeløn på 12 000 BEF og 31 timer og 15 min. til T. Louko a en timeløn på 8 000 BEF.
11. Ifølge sagsøgeren har hovedsagen således krævet 211 arbejdstimer, og de omkostninger, der kræves erstattet, udgør i alt 2 224 250 BEF. Dette beløb er blevet afrundet til 2 200 000 BEF, hvoraf Kommissionen i overensstemmelse med dommen i hovedsagen er blevet afkrævet tre fjerdedele, dvs. 1 650 000 BEF eller 40 902,43 EUR.
12. Sagsøgeren har i forbindelse med denne sag desuden anmodet om at få tildelt et yderligere beløb på 889,53 EUR til dækning af selskabets rejseudgifter mellem Bruxelles og Luxembourg og selskabets opholdsudgifter i Luxembourg forud for retsmødet den 10. maj 2000.
13. Sagsøgeren har efter at have opregnet de principper, der finder anvendelse på de udgifter, der kan kræves erstattet (Rettens kendelse af 30.10.1998, sag T-290/94 DEF, Kaysersberg mod Kommissionen, Sml. II, s. 4105, præmis 17), og oplyst, at selskabet ikke på daværende tidspunkt havde modtaget Kommissionens skrivelse af 11. januar 2001, fremført adskillige argumenter til støtte for sin påstand.
14. Sagsøgeren har først henvist til hovedsagens formål og karakter og understreget dens betydning efter fællesskabsretten. Selskabet har påpeget, at sagen var den første på området for antidumpingforanstaltninger, som fastslog Kommissionens ansvar uden for kontrakt, og som fastsatte den grad af forsigtighed og god forvaltningsskik, Kommissionen skal udvise, når den overvejer at vedtage antidumpingforanstaltninger. Hovedsagens karakter af præcedens, de kommentarer, den var genstand for fra fremtrædende forfattere, og dens indvirkning på institutionernes fremtidige praksis vidner om dens betydning.
15. Sagsøgeren er ligeledes af den opfattelse, at hovedsagen vedrører komplekse retsprincipper og har rejst vanskelige og nye spørgsmål, som medførte en betydelig arbejdsmængde.
16. Sagsøgeren har særligt henvist til, at der ikke forelå retspraksis angående lignende omstændigheder, til udviklingen i retspraksis vedrørende den grad af forsigtighed og god forvaltningsskik, Kommissionen skal udvise i forbindelse med vedtagelsen af retsakter, og endelig til længden af selskabets påstande vedrørende erstatningssøgsmålets antagelse til realitetsbehandling og vedrørende opgørelsen af det lidte tab.
17. Desuden retfærdiggjorde hovedsagens komplicerede karakter ifølge sagsøgeren, at der arbejdede flere advokater på denne sag. Sagsøgeren har i denne forbindelse oplyst, at det fremgår af retspraksis, at den første faktor, der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, er det samlede antal arbejdstimer, som objektivt set har været nødvendigt for at gennemføre sagen for Retten, uanset antallet af advokater, som har leveret de pågældende tjenester (kendelsen i sagen Kaysersberg mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 13, præmis 20). I øvrigt er det sagsøgerens opfattelse, at den tid, der er brugt på forberedelsen af retsmødet, var berettiget af hensyn til nødvendigheden af at have indgående kendskab til de i Kommissionens processkrifter rejste problemer og nødvendigheden af at tage højde for eventuelle spørgsmål fra Retten.
18. Endelig har sagsøgeren anført, at selskabet havde en vital interesse i at anlægge hovedsagen. Sagsøgeren har navnlig henvist til selskabets betydelige økonomiske tab som følge af den af Kommissionen indførte midlertidige told, til selskabets tilbagetrækning fra fællesmarkedet, så længe denne told blev opretholdt, og til, at selskabets forretningsforbindelser med dets kunder i Fællesskabet blev bragt i fare.
19. Kommissionen har indledningsvis påpeget dels, at Kommissionen den 11. januar 2001 fremsendte en skrivelse, hvori den anfægtede rigtigheden af samtlige de af sagsøgeren krævede omkostninger og foreslog en erstatning på 18 592,01 EUR, dels at sagsøgeren uden rimelig grund afslog Kommissionens to efterfølgende tilbud om erstatning af et højere beløb, nemlig et tilbud af 1. september 2003 på det dobbelte af beløbet på 18 592,01 EUR for de omkostninger, der vedrørte henholdsvis hovedsagen for Retten og appellen for Domstolen, og et andet tilbud af 24. september 2003 om et beløb på 50 000 EUR for omkostningerne vedrørende såvel sagen for Retten som sagen for Domstolen.
20. Kommissionen har ikke benægtet hovedsagens betydning efter fællesskabsretten, eftersom der er tale om den første sag på området for antidumpingtold, hvori konstateringen af Kommissionens ansvar uden for kontrakt gav anledning til tilkendelse af en erstatning. Kommissionen har imidlertid bestridt, at alle de af sagsøgeren krævede omkostninger er omkostninger, som er nødvendige, og som derfor kan kræves erstattet.
21. Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet er stødt på særlige vanskeligheder i hovedsagen. Efter Kommissionens opfattelse har Retten i denne sag blot anvendt fast retspraksis vedrørende ansvar uden for kontrakt på de foreliggende omstændigheder, herunder den grad af forsigtighed og god forvaltningsskik, der kræves af Kommissionen. Desuden finder Kommissionen, at nødvendigheden af en udførlig argumentation vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling og opgørelsen af det lidte tab gælder for ethvert erstatningssøgsmål. Endelig har Kommissionen anført, at den kortfattede karakter af de udvekslede processkrifter vidner om, at hovedsagen ikke var specielt kompliceret.
22. Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at sagsøgeren ikke har godtgjort, hvorledes hovedsagen har nødvendiggjort 209 arbejdstimer udført af specialiserede advokater. Ifølge Kommissionen krævede behandlingen af denne sag hverken større efterforskning end andre antidumpingsager, brug af tre advokater under hele den skriftlige forhandling eller indtræden af en fjerde advokat eller en stedfortræder for den tredje advokat med henblik på forberedelsen af retsmødet. Ifølge Kommissionen kunne forberedelsen af retsmødet ikke kræve 72 arbejdstimer udført af tre advokater, hvoraf to var erfarne partnere og specialister i antidumpingret (nemlig J.-F. Bellis og B. Servais), under påskud af, at det var nødvendigt at have et indgående kendskab til de spørgsmål, Kommissionen rejste i sine processkrifter, og forberede svarene på eventuelle spørgsmål fra Retten. Disse skridt udgjorde ifølge Kommissionen kun den normale og nødvendige forberedelse til ethvert retsmøde. Hertil kommer ifølge Kommissionen, at de honorartariffer, der anvendes af sagsøgerens advokater, uden at være urimelige dog er betragtelige, hvilket vidner om nævnte advokaters erfaring. Erfarne advokater ville derfor stadig ifølge Kommissionen have været i stand til at behandle denne sag meget hurtigt, i modsætning til det af sagsøgeren påståede.
23. Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at sagsøgeren ikke har godtgjort, hvorledes anlæggelsen af hovedsagen var af væsentlig økonomisk interesse eller endog af vital interesse for selskabet. Selskabet har ikke opgjort eller godtgjort dets reelle økonomiske interesse.
24. Kommissionen finder desuden, at påstanden om yderligere omkostninger vedrørende et beløb på 889,53 EUR, som blev rejst for første gang for Retten, bør afvises fra realitetsbehandling, og at det er grundløst. Dette beløb har ikke kunnet være »omtvistet«. Kommissionen har med henvisning til artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement og til retspraksis vedrørende artikel 74 i Domstolens procesreglement, hvis formulering svarer til formuleringen af artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement (Domstolens kendelse af 26.5.1967, sag 25/65, Simet m.fl. mod EKSF’s Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 333, org.ref.: Rec. s. 145), hævdet, at alene en »omtvistet« anmodning om omkostninger kan være genstand for en procedure for Retten. Kommissionen er som følge heraf af den opfattelse, at denne påstand bør afvises fra realitetsbehandling. Endvidere finder Kommissionen, at denne supplerende påstand under alle omstændigheder er ubegrundet, henset til, at der ikke foreligger nogen specificering af disse udgifter og der ikke foreligger dokumentation vedrørende de reelt afholdte beløb. Såfremt det antages, at disse beløb vedrører udgifter afholdt af flere advokater, er det Kommissionens opfattelse, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at det var nødvendigt, at flere advokater deltog i retsmødet.
25. Endelig har Kommissionen henvist til, at Retten i dom af 29. januar 1998 i sagen Sinochem mod Rådet (sag T-97/95, Sml. II, s. 85), som var særlig betydningsfuld og kompliceret, fandt, at beløbet på 23 673,02 EUR (ca. 953 515 BEF) udgjorde et rimeligt skøn over de udgifter, der kunne kræves erstattet af Rådet (Rettens kendelse af 22.3.2000, sag T-97/95 DEP II, Sinochem mod Rådet, Sml. II, s. 1715, præmis 33 og 35). Følgelig har Kommissionen anført, at fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, til 18 592,01 EUR, i det foreliggende tilfælde er rimelig.
Rettens bemærkninger
26. I henhold til procesreglementets artikel 91, litra b), kan »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«, kræves erstattet. Det fremgår af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, både er begrænset til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, og til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (Rettens kendelse af 24.1.2002, sag T-38/95 DEP, Groupe Origny mod Kommissionen, Sml. II, s. 217, præmis 28, og af 6.3.2003, forenede sager T-226/00 DEF og T-227/00 DEF, Nan Ya Plastics mod Kommissionen, Sml. II, s. 685, præmis 33).
27. Det følger af fast retspraksis, at Retten, da der ikke findes fællesskabsbestemmelser om fastsættelse af salærer, er frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad, såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede eller advokater har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen (Rettens kendelse af 8.3.1995, sag T-2/93 DEP, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 533, præmis 16, og af 19.9.2001, sag T-64/99 DEF, UK Coal mod Kommissionen, Sml. II, s. 2547, præmis 27). I denne forbindelse afhænger Rettens mulighed for at bedømme værdien af det udførte arbejde af, hvor præcise de fremlagte oplysninger er (Rettens kendelse af 8.11.1996, sag T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 1547, præmis 31, og af 15.3.2000, sag T-337/94 DEP, Enso-Gutzeit mod Kommissionen, Sml. II, s. 479, præmis 16).
28. Det følger ligeledes af fast retspraksis, at Fællesskabets retsinstanser ikke er kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Når Retten tager stilling til en begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, skal den ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater (kendelsen i sagen Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 27, præmis 27, og kendelsen i sagen UK Coal mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 27, præmis 26).
29. De udgifter, der kan kræves erstattet, skal bedømmes efter disse kriterier.
30. Hvad først angår størrelsen af de advokatsalærer, der kan kræves erstattet, bemærkes indledningsvis, at hovedsagen var af særlig betydning efter fællesskabsretten.
31. Det bemærkes i denne forbindelse blot, at det i dommen i hovedsagen blev præciseret, at selv om fællesskabsinstitutionernes retsakter under en procedure med henblik på en eventuel vedtagelse af antidumpingforanstaltninger ganske vist i princippet må betragtes som generelle retsakter, der bygger p å et økonomisk-politisk valg, således at Fællesskabet kun ifalder ansvar på grund af sådanne retsakter, når der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private, vil konstateringen af en retsstridighed, som en almindeligt forsigtig og påpasselig forvaltning ikke ville have begået under tilsvarende omstændigheder, give mulighed for at konkludere, at der foreligger et retsstridigt forhold af en sådan karakter, at Fællesskabet ifalder ansvar i henhold til artikel 288 EF, når de pågældende forvaltningshandlinger kun er administrative, ikke indebærer et økonomisk-politisk valg og kun giver mulighed for et yderst begrænset skøn, hvis der overhovedet kan udøves et skøn.
32. I denne dom blev Kommissionen desuden for første gang tilpligtet at betale en erstatning til en virksomhed, der blev berørt af Kommissionens retsstridige vedtagelse og opretholdelse af antidumpingforanstaltninger over for denne.
33. Hvad angår hovedsagens sværhedsgrad må det erkendes, at den manglende retspraksis vedrørende tilsvarende omstændigheder for sagsøgeren medførte en større usikkerhed med hensyn til sagens udfald og således har kunnet medføre en mere indgående efterforskning og gennemgang end almindeligvis. Endvidere vidner den fælles gennemgang af den kompleksitet, der er karakteristisk dels for en sag vedrørende antidumpingforanstaltninger, dels for anlæggelsen af et søgsmål vedrørende ansvar uden for kontraktforhold, også om vanskelighederne i hovedsagen.
34. Imidlertid må der også tages hensyn til, at hovedsagen med undtagelse af disse betragtninger rejste en række spørgsmål, der svarede til spørgsmålene i enhver anden sag vedrørende antidumping eller ansvar uden for kontrakt.
35. Hvad dernæst angår den arbejdsbyrde, sagsøgerens advokater har båret i forbindelse med hovedsagen, bemærkes, at selv om det principielt er vederlaget til en enkelt advokat, der kan kræves erstattet, kan det alt efter hver enkelt sags særlige kendetegn, heriblandt især dennes kompleksitet, forekomme, at vederlaget til flere advokater kan anses for at falde ind under begrebet nødvendige udgifter (Domstolens kendelse af 6.1.2004, sag C-104/89 DEP, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 62). Der må imidlertid først og fremmest tages hensyn til, om det antal arbejdstimer, der samlet er medgået, kan anses for objektivt nødvendigt af hensyn til sagens behandling ved Retten, uanset hvor mange advokater arbejdet har været delt mellem (kendelsen i sagen Kaysersberg mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 13, præmis 20).
36. I det foreliggende tilfælde synes de 211 arbejdstimer, som sagsøgerens advokater har brugt på hovedsagen, ikke at være objektivt nødvendige. Navnlig fremgår det, at den samlede tid, som to erfarne og specialiserede advokater samt en mindre erfaren advokat har anvendt til udfærdigelsen af processkrifterne, er uforholdsmæssig lang. Endvidere er de 73 timer, der er brugt på forberedelsen af retsmødet og på retsmødet af to erfarne og specialiserede advokater samt af en tredje, mindre erfaren advokat, der endnu ikke havde arbejdet på sagen, med den begrundelse, at det var nødvendigt at have et indgående kendskab til de problemer, Kommissionen rejste i sine processkrifter, og forberede de eventuelle spørgsmål fra Retten, udtryk for en uforholdsmæssig tidsanvendelse.
37. Parternes økonomiske interesse i sagen må imidlertid ligeledes bedømmes. Det fremgår i denne forbindelse af dommen i hovedsagen først, at sagsøgeren, som først og fremmest var aktiv på fællesskabsmarkedet, midlertidigt måtte trække sig tilbage fra dette marked som følge af Kommissionens pålægning af antidumpingforanstaltningerne, og at selskabets forretningsmæssige aktivitet i denne periode var yderst beskeden. Desuden er det af sagsøgeren lidte økonomiske tab i dommen i hovedsagen opgjort til 431 000 NOK. Som følge heraf kan hovedsagens økonomiske betydning for sagsøgeren ikke bestrides.
38. Under hensyntagen til samtlige særlige omstændigheder ved den pågældende sag finder Retten, at det samlede antal arbejdstimer, som sagsøgerens advokater har brugt på hovedsagen, er for højt. Under disse omstændigheder bør de samlede udgifter til advokatsalærer i denne sag fastsættes til 30 000 EUR.
39. Hvad dernæst angår rejse- og opholdsudgifterne bemærkes, at Retten i henhold til artikel 92, stk. 1, i procesreglementet træffer afgørelse om, hvilke udgifter der kan kræves erstattet, hvis der opstår tvist.
40. I det foreliggende tilfælde blev sagsøgerens anmodning om betaling af sagsomkostninger bestridt af Kommissionen den 11. januar 2001 og den 1. september 2003. Selv om anmodningen oprindeligt ganske vist kun vedrørte advokatsalærerne og i forbindelse med nærværende begæring om fastsættelse af sagsomkostningerne blev udvidet til at inkludere rejseudgifter, var der imidlertid tvist mellem parterne vedrørende de udgifter, der kan kræves erstattet, på tidspunktet for indgivelsen af nærværende begæring. På tidspunktet for indgivelsen af sidstnævnte begæring var anmodningen om tilbagebetaling af sagsøgerens advokatsalærer nemlig bestridt af Kommissionen. Kommissionen har således med urette påberåbt sig dommen i sagen Simet m.fl. mod EKSF’s Høje Myndighed, nævnt ovenfor i præmis 24. I denne dom var der ingen tvist mellem parterne vedrørende størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, eller vedrørende betalingen af disse, mens den af sagsøgeren indgivne begæring om betaling af de udgifter, der kan kræves erstattet, i det foreliggende tilfælde var bestridt af Kommissionen. Som følge heraf kan sagsøgerens anmodning om tilbagebetaling af rejse- og opholdsudgifter antages til realitetsbehandling.
41. Som det er tilfældet med de øvrige udgifter, kan rejse- og opholdsudgifter vedrørende hovedsagen for Retten anses for at være udgifter, der kan kræves erstattet, for så vidt som de har været nødvendige. I mangel af nærmere oplysninger med hensyn til anvendelsen og fordelingen af disse rejse- og opholdsudgifter på 889,53 EUR anslår Retten imidlertid efter billighed disse udgifter, der kan kræves erstattet, til 150 EUR.
42. På baggrund af ovenstående finder Retten det passende at fastsætte de udgifter, der kan kræves erstattet af sagsøgeren i hovedsagen, til 30 150 EUR. For så vidt som Retten i dommen i hovedsagen tilpligtede Kommissionen at betale tre fjerdedele af de sagsøgeren afholdte omkostninger, udgør det beløb, Kommissionen skal tilbagebetale, 22 612,5 EUR.
43. Da dette beløb tager hensyn til alle sagens omstændigheder indtil tidspunktet for afsigelsen af nærværende kendelse, skal der ikke træffes særskilt afgørelse om de udgifter, parterne har afholdt med henblik på nærværende sag om fastsættelse af sagsomkostninger (jf. i denne retning Rettens kendelse af 10.1.2002, sag T-80/97 DEP, Starway mod Rådet, Sml. II, s. 1, præmis 39).
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
Det samlede omkostningsbeløb, som Kommissionen skal erstatte Fresh Marine Co. A/S, fastsættes til 22 612,5 EUR.
Således bestemt i Luxembourg den 15. september 2004.