61995CC0066_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Med de i denne sag forelagte spoergsmaal anmoder High Court of Justice, Queen's Bench Division, Domstolen om endnu en gang at tage stilling til anvendelsen af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (1).
Retten oensker i det vaesentlige oplyst, hvorvidt faellesskabsretten foreskriver, at en borger skal kunne faa tilkendt renter af efterbetalinger af sociale sikringsydelser, naar den for sene udbetaling af ydelserne skyldes en forskelsbehandling, der ifoelge direktiv 79/7 ikke maa finde sted.
2 Jeg vil gennemgaa de forelagte spoergsmaal efter en kort redegoerelse for sagens baggrund.
De relevante retsforskrifter
De relevante faellesskabsbestemmelser: direktiv 79/7
3 Direktiv 79/7 tilsigter en gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar social sikring (artikel 1).
4 Med hensyn til direktivets personelle anvendelsesomraade, der er fastlagt i artikel 2, omfatter dette hele den erhvervsaktive befolkning, »... herunder selvstaendige erhvervsdrivende, arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, der midlertidigt er uden arbejde paa grund af sygdom, ulykke eller ufrivillig arbejdsloeshed, og personer, der soeger arbejde, samt ... arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, der er fratraadt med alderdoms- eller invalidepension«.
5 Hvad angaar det saglige anvendelsesomraade finder direktiv 79/7 ifoelge dets artikel 3, stk. 1, anvendelse paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod sygdom, invaliditet, alderdom, arbejdsulykker og erhvervssygdomme, arbejdsloeshed, samt paa bestemmelserne om social bistand, i det omfang disse er bestemt til at supplere eller traede i stedet for ovennaevnte ordninger.
6 Princippet om ligebehandling, saaledes som det er fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 - som Domstolen tillaegger direkte virkning (2) - indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte, under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse, bidragspligt og beregning af bidrag, beregningen af ydelserne og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.
7 Ifoelge artikel 5 skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger til ophaevelse af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling.
8 Ifoelge artikel 6 er medlemsstaterne ligeledes forpligtet til »i deres nationale retsordener [at] indfoere de noedvendige bestemmelser for, at enhver person, der mener sig kraenket ved, at princippet om ligebehandling tilsidesaettes, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser«.
9 Endelig fastsaettes i artikel 7, stk. 1, litra a), at direktivet ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesomraade kan undtage »fastsaettelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophoerspensioner og eventuelle foelger heraf for andre ydelser«.
De nationale bestemmelser
10 I Det Forenede Kongerige er der i section 37(1) i Social Security Act (lov om social sikring, herefter »loven«) fastsat mulighed for under visse betingelser at yde en »Invalid Care Allowance« (plejevederlag, herefter »ICA«) til personer, som uden vederlag regelmaessigt og overvejende er beskaeftiget med pleje af en alvorligt invalideret slaegtning.
11 I henhold til lovens section 37(5) har en person, der har naaet pensionsalderen (som ved section 27(1) er fastsat til 60 aar for kvinder og 65 aar for maend), dog ikke ret til ydelsen, medmindre han havde ret hertil eller i hvert fald i henhold til gaeldende regler anses for at have vaeret berettiget hertil, umiddelbart inden han naaede pensionsalderen.
Faktiske omstaendigheder
12 Det var netop under henvisning til sidstnaevnte bestemmelse, at den kompetente nationale myndighed, Adjudication Officer, naegtede at yde Eunice Sutton, der er sagsoeger i hovedsagen, ICA, som hun havde ansoegt om den 19. februar 1987.
13 Sutton havde siden 1968 plejet sin invalide datter, men hun havde overskredet pensionsalderen paa det tidspunkt, hvor hun indgav sin ansoegning (hun var da 63 aar), og hun kunne ikke anses for at have vaeret berettiget til at modtage ICA, inden hun naaede denne alder.
14 Sutton anlagde herefter sag til proevelse af denne afgoerelse ved Social Security Appeal Tribunal (herefter »Tribunal«), idet hun gjorde gaeldende, at lovens section 37(5) indebaerer en ulovlig forskelsbehandling paa grundlag af koen, som strider mod direktiv 79/7, idet bestemmelsen var til hinder for, at en kvinde i hendes situation kunne oppebaere ICA, mens en ansoegning fra en mand paa samme alder ville vaere blevet imoedekommet.
15 Den 9. maj 1988 frifandt Tribunal sagsoegte af to grunde. Tribunal fandt for det foerste ikke, at section 37(5) var uforenelig med direktiv 79/7, for saa vidt som naegtelsen af at tilkende ICA-ydelsen var en foelge af fastsaettelsen af pensionsalderen, saaledes at afslaget var tilladt i henhold til artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7. Tribunal fandt endvidere, at Sutton under alle omstaendigheder ikke var omfattet af det personelle anvendelsesomraade for direktiv 79/7, som fastsat i artikel 2, idet hun var holdt op med at arbejde, laenge foer hun begyndte at pleje datteren paa fuldtidsbasis.
16 Sutton indbragte denne afgoerelse for Social Security Commissioner (herefter »Commissioner«). Da Commissioner afventede udfaldet af en raekke sager, der verserede for andre nationale retsinstanser og for Domstolen (3), forelaa denne instans' afgoerelse foerst den 24. januar 1994.
17 Commissioner ophaevede Tribunal's afgoerelse. Det maatte saaledes paa grundlag af nye beviser - hvorved det var blevet godtgjort, at Sutton havde loennet beskaeftigelse paa deltidsbasis, da hun begyndte at hjaelpe sin datter - antages, at Sutton tilhoerte »den erhvervsaktive befolkning«, som forudsat i artikel 2 i direktiv 79/7. Paa grundlag af dommen i sagen Thomas m.fl. (4) antog Commissioner i oevrigt, at artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 ikke kunne goeres gaeldende over for Sutton som begrundelse for at naegte at yde ICA til kvinder, der som hende havde overskredet pensionsalderen, dvs. 60 aar, naar maend, der har samme alder, men som ikke har naaet pensionsalderen, dvs. 65 aar for deres vedkommende, har krav paa ICA.
18 Foelgelig fik sagsoegeren i hovedsagen tilkendt ICA med virkning fra den 19. februar 1986 i henhold til den befoejelse, som Commissioner efter national ret har til at tilkende ICA med tilbagevirkende gyldighed i et aar forud for tidspunktet for ansoegningen herom. ICA blev udbetalt efter modregning af de beloeb, som Sutton havde modtaget som »Income Support« (indkomststoette, herefter »IS«) i naevnte periode, beloeb, som hun ikke ville have haft ret til, saafremt hun behoerigt havde oppebaaret ICA. Efterbetalingerne androg i alt 5 588,60 UKL; de udbetalinger af ICA, der ikke er efterbetalinger, er i oevrigt i overensstemmelse med de gaeldende regler med virkning fra juni 1994 tilgaaet sagsoegeren.
19 Commissioner lod i sin afgoerelse udtrykkeligt det spoergsmaal staa aabent, som Sutton havde rejst under henvisning til Domstolens dom af 2. august 1993 i sagen Marshall II (5), nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt der maatte bestaa en ret til renter af de efterbetalinger, der saaledes skete.
20 Child Poverty Action Group har paa Sutton's vegne rejst krav om udbetaling af saadanne renter, hvilket krav blev afvist den 19. februar 1994 af Secretary of State for Social Security under henvisning til, at der i henhold til national ret ikke betales renter af efterbetalinger af ICA.
21 Det er denne afvisning af rentekravet, der er genstand for den ved den forelaeggende ret anlagte sag. Paa grund af de faellesskabsretlige spoergsmaal, der er rejst af parterne, finder den forelaeggende ret ikke at kunne traeffe afgoerelse i sagen uden foerst at have faaet besvaret foelgende spoergsmaal:
»Naar en ansoeger har krav paa en national social sikringsydelse, fordi vedkommende er omfattet af anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 79/7/EOEF, foelger det da af faellesskabsretten, at den paagaeldende under omstaendigheder som i denne sag har krav paa renter af ydelsen, og i bekraeftende fald:
i) Fra hvilket tidspunkt?
ii) Efter hvilken rentesats?
iii) Skal der kun beregnes renter af det skyldige beloeb, som fremkommer efter modregning i overensstemmelse med nationale antikumulationsregler af andre ydelser, som er blevet udbetalt for samme periode?«
22 Ud over sagsoegeren i hovedsagen har Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen samt den svenske og den tyske regering indgivet skriftlige indlaeg.
Droeftelse
23 Efter min opfattelse maa der foerst ske en fastlaeggelse af raekkevidden af High Court's spoergsmaal. Naermere bestemt oensker jeg at fremkomme med to praeciseringer.
Ingen inddragelse af spoergsmaalet om staternes ansvar
24 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen og af ordlyden af High Court's spoergsmaal, at genstanden for hovedsagen, som ligger til grund for anmodningen til Domstolen, er betaling af »renter« af efterbetalinger af sociale sikringsydelser paa baggrund af direktiv 79/7.
25 Sagsoegeren i hovedsagen gaar imidlertid uden for de saaledes fastlagte rammer og paaberaaber sig (6) - tilsyneladende som et subsidiaert anbringende for det tilfaelde, at Domstolen ikke tager hendes argumenter om rentebetaling, som bygger paa Domstolens ovennaevnte dom i Marshall II-sagen, til foelge - anvendelsen af de principper, der kan udledes af dommen i sagen Francovich m.fl. (7) vedroerende staternes ansvar for tab, der forvoldes borgerne paa grund af overtraedelser af faellesskabsretten, som kan tilskrives staterne. Sagsoegeren i hovedsagen har herved gjort gaeldende, at Det Forenede Kongeriges regering har misligholdt sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten ved ikke at gennemfoere bestemmelserne i direktiv 79/7 korrekt, hvoraf foelger en ret for hende til kompensation og til at faa udbetalt en erstatning.
26 Som indledningsvis anfoert af Kommissionen (8), har den forelaeggende ret ikke forelagt Domstolen noget spoergsmaal om tilkendelse af erstatning under henvisning til dommen i sagen Francovich m.fl.
27 Jeg bemaerker herved, at saavel ordlyden som indholdet af de praejudicielle spoergsmaal henhoerer under den nationale rets enekompetence. Dette har Domstolen med styrke fastslaaet paa et meget tidligt tidspunkt:
»Efter ordlyden af traktatens artikel 177 tilkommer det den nationale ret og ikke parterne i hovedsagen at forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal;
da retten til at bestemme, hvilke spoergsmaal der skal forelaegges Domstolen, saaledes alene tilkommer den nationale retsinstans, kan parterne hverken aendre deres indhold ...« (9).
Dette foelger af beskaffenheden af den procedure med praejudicielle spoergsmaal, der er indfoert ved traktatens artikel 177, hvorved forfatterne ville indfoere »... et direkte samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der indebaerer en fortolkning af praejudicielle spoergsmaal, [idet] de paagaeldende parter ikke kan gribe ind i denne sagsbehandling, under hvilken de alene opfordres til at indgive indlaeg inden for de af den nationale ret fastlagte retlige rammer« (10).
28 Den rolle, der tilkommer parterne i hovedsagen under den praejudicielle sag, er noeje afgraenset, og de har ikke mulighed for at aendre eller udvide raekkevidden af spoergsmaalene fra den forelaeggende ret.
29 Derfor vil jeg, da Domstolen ikke »... paa anmodning fra parterne i hovedsagen [kan] besvare spoergsmaal, der ikke er forelagt den ...« (11), i det foelgende undlade at tage stilling til det spoergsmaal, der er rejst af sagsoegeren i hovedsagen, om tilkendelse af erstatning paa grundlag af princippet om medlemsstaternes ansvar for tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og strengt holde mig til de af High Court forelagte spoergsmaal.
Manglende grundlag for de argumenter, der bygger paa Marshall II-dommen
30 Jeg bemaerker herefter, at for saa vidt hovedsagen ikke angaar nogen anden form for erstatning, kan jeg tilsvarende heller ikke tilslutte mig den argumentation, som sagsoegeren i hovedsagen har fremlagt til stoette for det af hende anfoerte, nemlig at der er en parallel mellem hendes situation og den situation, der gav anledning til Marshall II-dommen. Inden jeg gaar videre, vil jeg minde om baggrunden for denne dom.
31 I en foerste dom af 26. februar 1986, nemlig Marshall I-dommen (12), fortolkede Domstolen artikel 5, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (13) saaledes, »at generelle afskedigelsesvilkaar, hvorefter en kvinde afskediges alene med den begrundelse, at hun har naaet eller overskredet den alder, som giver hende ret til en pension fra staten, og som efter national ret er forskellig for maend og kvinder, er en i henhold til direktivet forbudt forskelsbehandling paa grundlag af koen« (14).
32 Ved endnu en praejudiciel anmodning i samme sag anmodede House of Lords Domstolen om at undersoege de bestemmelser i national lovgivning (Sex Discrimination Act 1975), som vedroerte erstatning for tab som foelge af en saadan diskriminatorisk afskedigelse, i henseende til artikel 6 i direktiv 76/207, hvorefter medlemsstaterne skal indfoere de noedvendige bestemmelser for, at enhver person, der mener sig kraenket paa grund af forskelsbehandling, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser.
33 Domstolen skulle herved tage stilling til, om nationale regler, hvorved der paa forhaand fastsaettes et maksimum for den erstatning, der kan opnaas, er forenelige med artikel 6, og om det efter samme bestemmelse kan kraeves, at erstatningen for den lidte skade skal omfatte renter af det erstatningsbeloeb, der kan kraeves, fra det tidspunkt, da den retsstridige forskelsbehandling fandt sted, til det tidspunkt, hvor erstatningen udbetales.
34 Efter at have bemaerket, at »... artikel 6 ikke foreskriver en bestemt sanktion i tilfaelde af overtraedelse af forbuddet mod forskelsbehandling, men overlader det til medlemsstaterne frit at traeffe deres valg blandt de forskellige loesninger, der kan virkeliggoere direktivets formaal, alt afhaengig af de enkelte situationer, der kan opstaa«, fastslog Domstolen foelgende: »Formaalet er dog at naa frem til en reel lighed for saa vidt angaar muligheder, og det kan derfor ikke opnaas, saafremt der mangler hensigtsmaessige foranstaltninger til at genskabe ligheden i tilfaelde, at den er blevet kraenket ... Sanktionen [skal] vaere egnet til, at domstolene kan sikre en faktisk og effektiv beskyttelse, og sanktionen skal endvidere have en reelt afskraekkende virkning paa arbejdsgiveren« (15).
For saa vidt angaar en afskedigelse, som er udtryk for forskelsbehandling, og i forbindelse med hvilken »... ligebehandlingen ikke [kan] genoprettes uden enten at genansaette den person, der har vaeret udsat for forskelsbehandling, i sin tidligere stilling, eller at tilkende en oekonomisk erstatning for det paafoerte tab«, fastslog Domstolen, at medlemsstaterne, saafremt de vaelger oekonomisk erstatning frem for genansaettelse, skal drage omsorg for, at erstatningen »[er] tilstraekkelig i den forstand, at den skal genoprette det tab, der reelt er paafoert som foelge af en afskedigelse, som er udtryk for forskelsbehandling, og i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, der finder anvendelse« (16).
Foelgelig fastslog Domstolen som svar paa de to forelagte spoergsmaal dels, at fastsaettelsen af et maksimumsbeloeb ikke kan sikre en tilstraekkelig erstatning for den lidte skade (17), dels »... at fuld erstatning for det paafoerte tab som foelge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, ikke kan udelade faktorer som f.eks. den tid, der er gaaet, hvorved vaerdien af erstatningen reelt kan blive reduceret. Tilkendelse af renter i overensstemmelse med de relevante nationale bestemmelser skal derfor anses for et vaesentligt element i erstatningen med henblik paa at genoprette en reel ligebehandling« (18).
35 Sutton har gjort gaeldende, at hendes situation ikke afviger fra situationen for sagsoegeren i hovedsagen i ovennaevnte dom.
36 Den omstaendighed, at der den gang var tale om anvendelsen af direktiv 76/207, og ikke direktiv 79/7, er ifoelge hende uden betydning, da begge direktiver er led i bestraebelserne paa at gennemfoere ligebehandlingsprincippet, og da ordlyden af de bestemmelser, der er mest relevante (artikel 6 i begge direktiver), er praktisk taget identiske i alle henseender. Sutton finder, at en person, som indgiver en ansoegning vedroerende social sikring paa grundlag af direktiv 79/7, boer tilkendes samme ret til renter og indroemmes samme beskyttelse mod tilsidesaettelser af ligebehandlingsprincippet som en person, der baserer sit erstatningskrav paa direktiv 76/207 (19).
37 Jeg finder imidlertid ligesom Det Forenede Kongerige (20), at genstanden for den foreliggende sag afviger vaesentligt fra genstanden for Marshall II-sagen, selv om der uomtvisteligt er en sammenhaeng mellem direktiv 76/207 og direktiv 79/7.
38 Det i sidstnaevnte sag forelagte spoergsmaal vedroerte ifoelge den forelaeggende rets egen formulering »erstatning« for en afskedigelse, der var udtryk for forskelsbehandling.
39 Om dette noeje afgraensede spoergsmaal antog Domstolen, at naar afhjaelpningen af en forskelsbehandling i form af en afskedigelse ifoelge gaeldende national lovgivning skal ske i form af en oekonomisk erstatning, skal denne erstatning vaere passende og udgoere en fuldstaendig afhjaelpning, idet der ved fastsaettelsen af den erstatning, der skal udbetales af arbejdsgiveren, skal tages hensyn til den tid, der er forloebet. Domstolen anvendte i denne forbindelse det princip, som den tidligere havde fastlagt i dommen af 10. april 1984 i sagen Von Colson og Kamann (21), hvori det hedder: »... hvis en medlemsstat vaelger at give krav paa erstatning som sanktion i tilfaelde af en overtraedelse af det naevnte forbud [mod forskelsbehandling efter direktiv 76/207], skal erstatningens effektivitet og afskraekkende virkning sikres ved, at den i hvert fald skal modsvare det lidte tab ...« (22).
40 Herved er der ikke tale om, at Domstolen har opstillet et generelt princip om, at enhver genoprettelse af ligebehandlingen indebaerer udbetaling af renter under hensyntagen til den tid, der er gaaet. Domstolen har alene opstillet et saadant krav i tilfaelde, hvor genoprettelsen skal ske i form af en oekonomisk erstatning, der skal vaere en sanktion. Og Domstolen har under alle omstaendigheder fremhaevet noedvendigheden af, at »de saerlige omstaendigheder i forbindelse med hver enkelt overtraedelse af princippet om ligebehandling skal tages i betragtning« (23).
41 Den tvist, der ligger til grund for den foreliggende sag, angaar herved ikke »erstatning« for et tab, og i spoergsmaalet fra den forelaeggende ret findes ingen henvisning til nogen kompensation i form af oekonomisk erstatning. Til forskel fra ovennaevnte sager er der her ikke tale om et sanktionssystem, som er indfoert ved national lovgivning.
42 Det Forenede Kongeriges ICA-efterbetalinger til sagsoegeren i hovedsagen kan saaledes ikke sidestilles med oekonomisk erstatning for et tab. Efterbetalingerne har alene vaeret et middel til at genindsaette sagsoegeren i hendes rettigheder, nemlig den ret til administrativ tilkendelse af en ydelse, som hun har i henhold til en social sikringsordning, der har til formaal at yde bistand til personer, som opfylder kriterierne for at faa tilkendt de paagaeldende ydelser.
43 Ganske vist befandt sagsoegeren i hovedsagen sig foer sit soegsmaal, fordi ICA-ydelserne var blevet naegtet hende, i en situation, der er udtryk for forskelsbehandling i strid med det i direktiv 79/7 fastsatte princip, men denne situation er blevet afhjulpet i overensstemmelse med national lovgivning. I modsaetning til, hvad der ville have vaeret tilfaeldet, saafremt der havde vaeret tale om en diskriminerende afskedigelse, har denne afhjaelpning ikke haft form af en erstatning, men har blot bestaaet i en genindsaettelse i retten til at oppebaere en social sikringsydelse.
44 Skal man endelig drage paralleller til Marshall II-sagen, kan det anfoeres, at tilkendelsen med tilbagevirkende gyldighed af en social sikringsydelse i overensstemmelse med direktiv 79/7 saetter sagsoegeren i hovedsagen i en situation, som kan sammenlignes med situationen for en person, der er blevet udsat for en diskriminerende afskedigelse i strid med direktiv 76/207, og som er blevet genindsat i sine rettigheder, ikke ved en erstatning for det lidte tab, men ved en genansaettelse i den tidligere stilling.
45 Men det krav om rentebetaling, som Domstolen har opstillet, omfatter ikke sidstnaevnte hypotese.
46 Foelgelig finder jeg ikke, at Domstolens konklusion i Marshall II-dommen kan overfoeres til den foreliggende sag.
47 Paa grundlag af disse foerste overvejelser kan der ske en noejere afgraensning af genstanden for spoergsmaalene fra den forelaeggende ret. Der skal ikke tages stilling til, om Det Forenede Kongerige maatte have paadraget sig et ansvar, som ville kunne foere til tilkendelse af erstatning efter retspraksis i medfoer af dommen i sagen Francovich m.fl., ligesom der ikke er spoergsmaal om en anvendelse af principperne i Marshall II-dommen vedroerende tilkendelse af renter af det beloeb, der ydes som erstatning for et lidt tab, og som generaladvokat Van Gerven har betegnet som »godtgoerelse« (24).
Spoergsmaalet om tilkendelse af renter af efterbetalinger af ydelser
48 Jeg kan herefter gaa over til at droefte High Court's spoergsmaal, som nu er klart formuleret: Foelger det af faellesskabsretten, at en borger skal kunne faa tilkendt renter af efterbetalinger af ydelser, naar den for sene udbetaling af disse skyldes en forskelsbehandling, som ifoelge direktiv 79/7 ikke maa finde sted. De »renter«, der er tale om, er dem, som generaladvokat Van Gerven har betegnet som »morarenter«, dvs. renter »tilkendt paa grund af den tid, der er gaaet« (25).
49 Der kan herved blive tale om to forskellige loesninger.
50 Den foerste, der er i overensstemmelse med det synspunkt, som sagsoegeren i hovedsagen har forfaegtet, er begrundet i hensynet til, at ligebehandlingsprincippet faar fuld effekt. Denne loesning gaar ud paa foelgende:
51 Siden dommen af 15. juni 1978, Defrenne III-dommen (26), har Domstolen generelt antaget, at »... fjernelsen af forskelsbehandling paa grundlag af koen hoerer til [de] grundlaeggende rettigheder« (27), hvis overholdelse skal sikres af Domstolen.
52 Naermere bestemt skal princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, saaledes som det er fastsat i direktiv 79/7, betragtes som et overordnet faellesskabsretligt princip, som Domstolen tillaegger en ganske saerlig betydning. Dette er grunden til, at Domstolen f.eks. har fastslaaet, at »... i betragtning af den grundlaeggende betydning af princippet om ligebehandling ... maa de i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 fastsatte undtagelser fra forbuddet mod forskelsbehandling paa grundlag af koen fortolkes snaevert« (28).
53 Derfor er det i strid med dette princip, hvis en kvinde paa grund af sit koen naegtes en ydelse, som en mand i samme situation ville have ret til. Det skal i oevrigt bemaerkes, at det er ud fra denne betragtning, at sagsoegeren i hovedsagen i den foreliggende sag til slut fik tilkendt ICA.
54 Princippet kraever imidlertid ligeledes - ud over at samme ret skal tilkendes - at den saaledes tilkendte ydelse har samme stoerrelse, uanset om der er tale om en mand eller en kvinde.
55 Ifoelge dette raesonnement er den reelle oekonomiske vaerdi af den ICA-ydelse, som Sutton har modtaget, mindre end vaerdien af den ydelse, en mand i samme situation ville have modtaget. Ganske vist andrager efterbetalingerne et beloeb svarende til det samlede beloeb, hun ville have modtaget aar efter aar, saafremt hendes ansoegning var blevet imoedekommet allerede ved indgivelsen, men det kan ikke benaegtes, at beloebet, som blev udbetalt i 1994, ikke har samme vaerdi som den, der ville have vaeret tale om, saafremt ydelsen var kommet behoerigt til udbetaling fra 1987. 5 588,60 UKL udbetalt i 1994 har ikke samme vaerdi som 5 588,60 UKL udbetalt mellem 1987 og 1994.
56 Skal ligebehandlingsprincippet have fuld virkning, kraeves det derfor, at der mindst tages hensyn til pengeforringelsen.
57 Det maa af dette raesonnement foelge, at faellesskabsretten for at sikre den fulde virkning af ligebehandlingsprincippet kraever, at en borger kan opnaa renter af efterbetalinger af ydelser, saafremt den forsinkede udbetaling af ydelsen skyldes en forskelsbehandling, som ifoelge direktiv 79/7 ikke maa finde sted.
58 Dermed har man ikke fastlagt et generelt faellesskabsretligt princip, hvorefter det forudsaettes, at der skal betales renter af for sent udbetalte sociale sikringsydelser, og som skal gaelde i de nationale retsordener. Der ville alene vaere tale om en anvendelse af dette princip i situationer, hvor den forsinkede udbetaling af ydelser skyldes tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.
59 Jeg kan dog ikke tilslutte mig raesonnementet.
60 Ganske vist er der overhovedet ingen tvivl om, at princippet om ligebehandling af maend og kvinder er et faellesskabsretligt princip, men det maa ikke glemmes, at retningslinjerne for princippets praktiske gennemfoerelse ikke er naermere fastlagt.
61 Man leder forgaeves efter bestemmelser herom i direktiv 79/7. Dette skyldes, som Kommissionen har medgivet i retsmoedet, at der i Faellesskabet endnu ikke er indfoert harmoniseringsregler, der konkret skal sikre princippets effektivitet, herunder for saa vidt angaar spoergsmaalet om tilkendelse af renter.
62 Jeg bemaerker herefter, at den kraevede sociale ydelse nu er blevet tilkendt sagsoegeren i hovedsagen. Den situation, der er udtryk for forskelsbehandling, er saaledes allerede fjernet efter de retningslinjer, der er fastsat i den nationale retsorden, og man kan sige, at denne nationale retsorden faktisk har sikret princippets effektivitet. Spoergsmaalet om, hvorvidt Sutton derudover har ret til renter af ydelserne, kan efter min mening ikke besvares paa grundlag af faellesskabsretten, som ikke indeholder saerlige bestemmelser herom. Det tilkommer de enkelte medlemsstater at tage stilling hertil i overensstemmelse med de nationale bestemmelser.
63 Domstolens praksis stoetter min opfattelse, som ogsaa den svenske og den tyske regering har gjort sig til talsmaend for i deres indlaeg til stoette for Det Forenede Kongeriges indlaeg.
64 Domstolen har af det »princip om loyalt samarbejde« mellem medlemsstaterne og faellesskabsinstitutionerne, som er fastsat i traktatens artikel 5, og som ifoelge Domstolen »... indebaerer ... at medlemsstaterne skal traeffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre faellesskabsrettens gennemslagskraft« (29), udledt, at naar der ikke findes harmoniseringsforanstaltninger, »... maa de rettigheder [for borgerne], som foelger af faellesskabsretten, indtales for de nationale retsinstanser i henhold til de regler, som den nationale lovgivning fastsaetter« (30).
65 Domstolen har generelt endvidere fastslaaet foelgende: »I overensstemmelse med de almindelige principper, som ligger til grund for opbygningen af Faellesskabets institutioner, og som finder anvendelse paa forbindelserne mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, paahviler det i henhold til traktatens artikel 5 medlemsstaterne at sikre gennemfoerelse af faellesskabsbestemmelserne paa deres omraader ... For saa vidt som faellesskabsretten, herunder dens almindelige principper, ikke indeholder faelles forskrifter herom, foelger de nationale myndigheder i forbindelse med gennemfoerelsen af faellesskabsbestemmelserne de formelle og materielle bestemmelser i deres nationale ret, hvorved det imidlertid forudsaettes ... at denne regel skal vaere forenelig med kravet om en ensartet anvendelse af faellesskabsretten ...« (31).
66 Inden for rammerne af denne generelle forpligtelse overlader traktatens artikel 189, stk. 3, det desuden til medlemsstaterne at vaelge de fremgangsmaader og midler, der skal sikre direktivers gennemfoerelse (32).
67 Staternes forpligtelse til at give de faellesskabsprincipper, for hvilke der ikke er fastsat harmoniseringsregler, fuld gennemslagskraft, skal saaledes efter retspraksis opfyldes under iagttagelse af princippet om institutionel autonomi, som indebaerer, at de foranstaltninger, der er noedvendige til gennemfoerelse af faellesskabsbestemmelserne, traeffes inden for rammerne af de statslige ordninger og af nationale institutioner ifoelge de fremgangsmaader og befoejelser, som disse ordninger indebaerer.
68 Under retsforhandlingen er de tyske og svenske regler med hensyn til betaling af renter af efterbetalinger af sociale sikringsydelser blevet fremdraget som eksempler paa de mange forskellige maader, paa hvilke ligebehandlingsprincippet i henhold til direktiv 79/7 kan gennemfoeres paa nationalt plan. I Sverige er det saaledes ligesom i Det Forenede Kongerige ikke muligt at opnaa renter af saadanne efterbetalinger. Forbundsrepublikken Tyskland har derimod indfoert en anden ordning, hvorefter der kan udbetales renter efter en ensartet sats paa 4% for de perioder paa 30 dage, der ligger mellem ydelsens forfaldsdato og datoen for udbetalingen.
69 Medlemsstaterne overlades saaledes et vist skoen, som dog kun kan udoeves inden for visse graenser, da faellesskabsretten ellers ville miste sin gennemslagskraft.
70 Hvad naermere angaar direktiv 79/7, som den foreliggende sag vedroerer, har Domstolen i oevrigt haft lejlighed til at fremhaeve, at »selv om det er rigtigt, at [traktatens artikel 189, stk. 3] overlader det til medlemsstaterne at vaelge de fremgangsmaader og midler, der skal sikre direktivets gennemfoerelse, beroerer denne adgang imidlertid ikke forpligtelsen for hver medlemsstat, som direktivet retter sig til, til inden for sin nationale retsorden at traeffe alle foranstaltninger, der er noedvendige for at sikre direktivets fulde virkning i overensstemmelse med dets formaal« (33).
71 De nationale bestemmelser kan saaledes helt aabenbart ikke anvendes paa en maade, som fuldstaendigt fjerner grundlaget for udoevelsen af en faellesskabsretlig rettighed. Derfor har Domstolen f.eks. fastslaaet, at »indtil direktivet [79/7] er korrekt gennemfoert, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke paaberaabe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt« (34). Domstolen har ligeledes bemaerket, at »... en medlemsstat ... derfor ikke [kan] opretholde en bestemmelse [dvs. en national bestemmelse, som fratager kvinder retten til at kraeve en ydelse, som maend fortsat oppebaerer i samme situation], der ... forskelsbehandler maend og kvinder, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7« (35).
72 Men Domstolen har navnlig fastsat to betingelser, som hver enkelt medlemsstats nationale retsorden mindst skal opfylde, naar den i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet fastsaetter processuelle regler for soegsmaal til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning affoeder for borgerne: »... disse regler [kan dog] ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal, og [maa ikke] vaere udformet saaledes, at de i praksis umuliggoer haevdelse af rettigheder, som hjemles ved Faellesskabets retsorden« (36).
73 Disse betingelser er dog efter min opfattelse opfyldt her.
74 For saa vidt angaar det foerste krav sondres der saaledes efter britisk ret ikke mellem, om en borger har sin ret til en social ydelse ifoelge nationale bestemmelser eller faellesskabsbestemmelser. I Det Forenede Kongerige omfatter sociale sikringsydelser aldrig renteelementer ifoelge de oplysninger, der er fremlagt under retsforhandlingerne. Uanset hvilken situation en ansoeger til en social sikringsydelse befinder sig i, er der paa nationalt plan ikke fastsat nogen regulering for at tage hoejde for inflationen. En mand, der ligesom Sutton faar tilkendt sociale sikringsydelser, som han har ret til, med forsinkelse paa grund af tilsidesaettelse eller forkert anvendelse af de nationale regler, kan lige saa lidt som sagsoegeren i hovedsagen paaberaabe sig denne forsinkelse for at kraeve renter, der skal kompensere for den udvikling, der med tiden finder sted for saa vidt angaar vaerdien af det saaledes tilkendte beloeb.
75 Hvad angaar det andet krav viser den af Sutton anlagte sag, at den gaeldende nationale ordning ikke i praksis umuliggoer Sutton's udoevelse af sine rettigheder i henhold til faellesskabsretten. Den diskriminerende situation, i hvilken den oprindelige naegtelse af at tilkende hende ICA havde stillet hende i begyndelsen, og som var i strid med det ligebehandlingsprincip, som hun er omfattet af i henhold til direktiv 79/7, blev der i sidste instans raadet bod paa, idet Sutton fik tilkendt ydelsen efter de nationale bestemmelser.
76 Tillad mig en sidste bemaerkning, en bemaerkning, der allerede i retsmoedet blev fremsat af repraesentanten for den svenske regering. Saafremt mit synspunkt ikke laegges til grund, og det antages, at faellesskabsretten i situationer som den, sagsoegeren i hovedsagen befinder sig i, kraever betaling af renter af efterbetalinger af sociale sikringsydelser, er der fare for, at resultatet bliver en diskriminerende ordning med, hvad man kan betegne som »omvendt forskelsbehandling«. I de medlemsstater, der som Det Forenede Kongerige eller Sverige ikke foreskriver tilkendelse af saadanne renter, ville der eksistere to parallelle ordninger ved siden af hinanden. En borger, hvis ret til en ydelse anerkendes paa grundlag af faellesskabsretten, ville kunne faa tilkendt renter af det udbetalte beloeb, saafremt denne ret anerkendes med forsinkelse. Borgere, hvis ret ikke bygger paa faellesskabsbestemmelser, men paa en national retsorden, ville derimod, i de lande, hvor der ikke er fastsat en saadan ret, ikke faa udbetalt renter af de tilkendte beloeb.
77 Min konklusion goer det ufornoedent at behandle de tre oevrige spoergsmaal fra den forelaeggende ret, som forudsaetter, at det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende. Saavel spoergsmaalet om fastsaettelsen af det tidspunkt, fra hvilket de renter, der i givet fald er hjemlet paa nationalt plan, skal udbetales, samt spoergsmaalet om fastsaettelsen af rentesatsen og af beregningsgrundlaget er to aspekter, der er undergivet de nationale bestemmelser.
Forslag til afgoerelse
78 Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer spoergsmaalene fra den forelaeggende ret saaledes:
»Naar en ansoeger har krav paa en national social sikringsydelse, fordi vedkommende er omfattet af anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, foelger det ikke af faellesskabsretten, at den paagaeldende under omstaendigheder som i denne sag har krav paa renter af ydelsen.«
(1) - EFT 1979 L 6, s. 24.
(2) - Den saakaldte »FNV«-dom af 4.12.1986, sag 71/85, Federatie Nederlandse Vakbeweging, Sml. s. 3855, praemis 21.
(3) - Heriblandt de sager, der foerte til dom af 27.6.1989, forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88, Achterberg-te Riele m.fl., Sml. s. 1963, og af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247. Foerstnaevnte dom angaar begrebet »den erhvervsaktive befolkning« i artikel 2 i direktiv 79/7. I den anden dom fastslaas det, at de i section 37(5) i den britiske lov fastsatte betingelser for at naegte at tilkende ICA ikke kan begrundes med henvisning til artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7.
(4) - Jf. ovenfor, note 3.
(5) - Sag C-271/91, Sml. I, s. 4367.
(6) - Afsnit 2.3 i indlaegget.
(7) - Dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Sml. I, s. 5357. Repraesentanten for sagsoegeren i hovedsagen har ligeledes i retsmoedet paaberaabt sig de domme, der er afsagt efter indgivelsen af hans skriftlige indlaeg, nemlig dom af 5.3.1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du pêcheur og Factortame, Sml. I, s. 1029, og af 26.3.1996, sag C-392/93, British Telecommunications, Sml. I, s. 1631, som bringer kriterierne i dommen i sagen Francovich m.fl. i anvendelse og praeciserer dem.
(8) - Kapital II, afsnit 1.3, i Kommissionens indlaeg.
(9) - Dom af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, paa s. 139 (org. ref.: Rec. s. 1191, paa s. 1198 f.).
(10) - Kendelse af 18.10.1979, sag 40/70, Sirena, Sml. s. 3169, praemis 3.
(11) - Generaladvokat Gand's forslag til afgoerelse ad ovennaevnte Singer-dom, s. 143.
(12) - Sag 152/84, Sml. s. 723.
(13) - EFT L 39, s. 40.
(14) - Praemis 38.
(15) - Praemis 23 og 24 i Marshall II-dommen.
(16) - Praemis 25 og 26.
(17) - Praemis 30.
(18) - Praemis 31.
(19) - Punkt 2.1 i hendes indlaeg.
(20) - Punkt 27 ff. i indlaegget.
(21) - Sag 14/83, Sml. s. 1891.
(22) - Praemis 28.
(23) - Praemis 25 i Marshall II-dommen.
(24) - Punkt 27 i generaladvokatens forslag til afgoerelse ad Marshall II-dommen.
(25) - A.st., note 45.
(26) - Sag 148/77, Sml. s. 1365.
(27) - Praemis 27.
(28) - Ovennaevnte dom i sagen Thomas m.fl., praemis 8; se ligeledes ovennaevnte Marshall I-dom, praemis 36, og dom af 26.2.1986, sag 262/84, Beets-Proper, Sml. s. 773, praemis 38.
(29) - Kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm, Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, praemis 17.
(30) - Dom af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, praemis 5, femte afsnit. Se ligeledes dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Emmott, Sml. I, s. 4269, praemis 16.
(31) - Dom af 21.9.1983, forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., Sml. s. 2633, praemis 17.
(32) - Se f.eks. ovennaevnte domme i sagen Von Colson og Kamann, praemis 15, og i sagen Marshall II, praemis 17.
(33) - Ovennaevnte Emmott-dom, praemis 18; se ligeledes ovennaevnte dom i sagen Von Colson og Kamann, praemis 15.
(34) - Ovennaevnte Emmott-dom, praemis 23.
(35) - Dom af 27.10.1993, sag C-338/91, Steenhorst-Neerings, Sml. I, s. 5475, praemis 33.
(36) - Ovennaevnte Emmott-dom, praemis 16. Se ligeledes ovennaevnte Rewe-dom, praemis 5, tredje og sjette afsnit; dom af 9.11.1983, sag 199/92, San Giorgio, Sml. s. 3595, praemis 12; ovennaevnte Steenhorst-Neerings-dom, praemis 15, og dom af 6.12.1990, sag C-410/92, Johnson II, Sml. I, s. 5483, praemis 21.