Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 5. marts 2026 (1)
Sag C-716/24 [Ponner] (i)
EJ
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EU) nr. 655/2014 – procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender – artikel
2, stk. 2, litra
c) – ottende betragtning – anvendelsesområde – indledning af en insolvensbehandling i et tredjeland – udelukkelse «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse udspringer af en sag, hvor sagsøgeren i hovedsagen, der er bosiddende i Tyskland, anmoder dels om oplysninger om de bankkonti, som et selskab, der er stiftet i henhold til lovgivningen i Curaçao, og som driver virksomhed med pengespil og hasardspil, potentielt har i Cypern, dels om sikring af disse konti i henhold til forordning (EU) nr. 655/2014 (2) med henblik på fuldbyrdelse af en retsafgørelse om tilbagebetaling af de tab, som sagsøgeren har lidt i forbindelse med disse onlinespil. Under denne procedure har sagsøgeren i hovedsagen bl.a. anført, at der ifølge dette tredjelands handelsregister var indledt en insolvensbehandling af dette selskabs aktiver.
2.        I denne sammenhæng er det centrale juridiske spørgsmål i den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland) har forelagt, at fastslå, hvilke retlige virkninger anerkendelsen af en insolvensbehandling, der er indledt over for et debitorselskab i en tredjestat, har for kontosikringsforordningens anvendelsesområde (3). Det fremgår nemlig af artikel
2, stk. 2, litra
c), i denne forordning, at forordningen ikke finder anvendelse på fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt insolvensbehandling (4). Nærmere bestemt spørger den forelæggende ret Domstolen, om den insolvenbehandling, som denne bestemmelse henviser til, udelukkende omfatter insolvensbehandling, der er indledt i en medlemsstat, og som falder ind under anvendelsesområdet for den omarbejdede insolvensforordning, eller om denne bestemmelse også omfatter insolvensbehandling, der er indledt mod debitor i et tredjeland, og som anerkendes af en medlemsstat. For så vidt som anerkendelsen i sidstnævnte tilfælde ikke henhører under EU-retten, men under medlemsstaternes nationale ret, vedrører vanskeligheden ved denne sag nemlig bl.a. spørgsmålet om det eventuelle behov for at undgå, at national ret fører til en fragmentering af anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen, og for at forene dette krav med anerkendelsen af afgørelser om indledning af insolvensbehandling i et tredjeland i en medlemsstats nationale ret.
3.        I overensstemmelse med Domstolens anmodning er dette forslag til afgørelse begrænset til en analyse af det første af de to præjudicielle spørgsmål, hvorved den forelæggende ret ønsker oplyst, om indledningen af en insolvensbehandling i et tredjeland, der er anerkendt i den nationale lovgivning i en EU-medlemsstat, i det foreliggende tilfælde tysk ret, er til hinder for vedtagelsen af en kendelse til sikring af bankindeståender (herefter »kontosikringskendelsen« eller »kendelsen«) i denne medlemsstat. Dette spørgsmål vedrører således fortolkningen af kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), sammenholdt med ottende betragtning hertil, og dermed afgrænsningen af forholdet mellem denne forordning og den omarbejdede insolvensforordning.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        Ud over artikel
2, stk. 1, og
artikel 2,
stk. 2, litra
c), artikel
4, nr. 6), artikel
46, stk. 1 og 2, artikel
7, stk. 1, i samt femte og ottende betragtning til kontosikringsforordningen er artikel
1, stk. 1, tredje afsnit, artikel
2, nr. 4) og 6), artikel
19, stk. 1, artikel
20, stk. 1, i samt 5., 9., 22., 23., 63. og 65. betragtning til den omarbejdede insolvensforordning relevante i forbindelse med den foreliggende sag.
B.      National ret
5.        § 343 i Insolvenzordnung (insolvensloven) af 5. oktober 1994 (BGBl. I, s. 2866), som ændret ved lov af 14. marts 2003 (BGBl. I, s. 345), med overskriften »Anerkendelse« bestemmer i stk. 1:
»Indledningen af en udenlandsk insolvensbehandling anerkendes. Denne forskrift gælder ikke,
1.      hvis retterne i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, ikke har kompetence i henhold til tysk ret
2.      hvis anerkendelsen fører til et resultat, der er åbenbart uforeneligt med væsentlige principper i tysk ret, navnlig hvis den er uforenelig med grundlæggende rettigheder.«
C.      Curaçaos ret
6.        Artikel
29, stk. 1, i Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931, konkursdekret af 1931) bestemmer, at indledningen af insolvensbehandlingen indebærer, at enhver retslig fuldbyrdelse straks ophører, og at en dom ikke kan tvangsfuldbyrdes fra dette tidspunkt.
III. Tvisten i hovedsagen, det første præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
7.        DX
N.V. er et selskab med begrænset ansvar, der er stiftet i henhold til lovgivningen i Curaçao, og hvis virksomhed består i drift af pengespil og hasardspil. Sagsøgeren i hovedsagen, EJ, har bopæl i Tyskland. Hun opnåede ved Landgericht Frankfurt am Main (den regionale ret i første instans i Frankfurt am Main, Tyskland) en endelig og eksigibel udeblivelsesdom mod DX vedrørende tilbagebetaling af tab i forbindelse med onlinespil på 57 364
EUR med tillæg af omkostninger og renter.
8.        Ved processkrift af 29. maj 2024 og under anvendelse af formularerne i kontosikringsforordningen indgav EJ en anmodning om indhentelse af oplysninger vedrørende de bankkonti, som hun mente, at DX rådede over i Cypern, i henhold til denne forordnings artikel
14 samt en anmodning om sikring af disse bankkonti i overensstemmelse med forordningens artikel
7. Til støtte for sine anmodninger har EJ gjort gældende, for det første,
at hun havde grund til at tro, at DX havde en eller flere konti i Cypern, eftersom indsatserne blev overført til dette selskab via cypriotiske selskaber, og, for det andet, at det nævnte selskab ikke havde aktiver i Curaçao, som kan gøres til genstand for sikring, eftersom der var tale om det,
hun betegnede som et »postkasseselskab«.
9.        Ved kendelse af 5. juni 2024 afviste Landgericht Frankfurt am Main (den regionale ret i første instans i Frankfurt am Main) anmodningen om indhentelse af kontooplysninger for DX’ bankkonti. Retten fandt nemlig, at den omstændighed, at dette selskab havde modtaget betalinger via cypriotiske selskaber, ikke indikerede, at selskabet selv havde en konto i Cypern. Samtidig meddelte denne ret ved skrivelse af 5. juni 2024 EJ, at anmodningen om sikring af selskabets bankkonti skulle afslås med den begrundelse dels, at der ikke var fremlagt beviser for, at debitor ikke har nogen formue i Curação, der kan gøres til genstand for sikring, dels at der ikke var angivet nogen bankkonto, der kunne gøres til genstand for sikring.
10.      Den 20. juni 2024 iværksatte EJ en tidsbestemt kæring (»sofortige Beschwerde«) af kendelsen af 5. juni 2024 til Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main), som er den forelæggende ret. Til støtte for sit kæremål har EJ gjort gældende, at der ifølge Curaçaos handelsregister blev indledt insolvensbehandling mod DX den 10. juni 2024, hvorfor der nu er risiko for, at en fuldbyrdelse aldrig bliver mulig, eller at den bliver væsentligt vanskeligere som omhandlet i kontosikringsforordningens artikel
7, stk. 1. EJ er af den opfattelse, at denne insolvensbehandling bør anerkendes efter tysk lovgivning. Hun har desuden gjort gældende, at ifølge de oplysninger, som en foged i Curaçao har fremlagt, er de udbydere af hasardspil, der er etableret på øen, generelt »postkasseselskaber« uden aktiver i Curaçao.
IV.    De præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
11.      Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main) ved afgørelse af 10. oktober 2024, indgået til Domstolen den 22. oktober 2024, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 2, [stk. 2,] litra
c), i [kontosikringsforordningen], sammenholdt med ottende betragtning [hertil], fortolkes således, at indledningen af en insolvensbehandling, der ikke er omfattet af [den omarbejdede insolvensforordning], men finder sted i et tredjeland, udelukker, at der udstedes en kontosikringskendelse i henhold til artikel
7, stk. 1, i [kontosikringsforordningen], eller at anmodningen om kontooplysninger fremsendes i henhold til artikel
14, stk. 3, i [kontosikringsforordningen], når den nationale lovgivning i den medlemsstat, der har kompetence til at udstede kontosikringskendelsen, anerkender insolvensbehandlingen i det pågældende tredjeland?
2)      Skal artikel
14, stk. 1, første afsnit, og artikel
14, stk. 3, i [kontosikringsforordningen] – navnlig kravet om, at kreditor skal angive sin »grund til at tro, at debitor har en eller flere konti i en bank i en bestemt medlemsstat«, og at anmodningen skal være »velbegrundet« – fortolkes således, at der også skal tages hensyn til forhold, der ikke konkret peger i retning af, at en sådan konto findes i den pågældende medlemsstat, men som generelt gør det muligt at fastslå, at debitor har stærke økonomiske forbindelser til den pågældende medlemsstat, f.eks. betalinger til debitor via en betalingstjenesteudbyder med hjemsted i den pågældende medlemsstat, som er debitors datterselskab, eller at debitor har et agentur eller en filial med hjemsted i denne medlemsstat?«
12.      Der er kun indgivet skriftligt indlæg af Europa-Kommissionen. Kun sidstnævnte deltog i retsmødet den 3. december 2025.
V.      Analyse af det første præjudicielle spørgsmål
13.      Med det første spørgsmål, som er det eneste spørgsmål, der i overensstemmelse med Domstolens anmodning vil blive behandlet i dette forslag til afgørelse, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), sammenholdt med ottende betragtning hertil, skal fortolkes således, at denne bestemmelse udelukker udstedelsen af en kontosikringskendelse i henhold til denne forordnings artikel
7, stk. 1, og fremsendelsen af en anmodning om kontooplysninger i henhold til nævnte forordnings artikel
14, stk. 3, hvis den nationale lovgivning i den medlemsstat, der har kompetence til at udstede kontosikringskendelsen, anerkender den insolvensbehandling, der er gennemført i det pågældende tredjeland.
14.      Den forelæggende ret har for det første fremhævet, at der i henhold til kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), sammenholdt med ottende betragtning hertil, ikke kan udstedes en kontosikringskendelse mod en debitor, når der er indledt insolvensbehandling mod denne debitor som defineret i insolvensforordningen (erstattet af den omarbejdede insolvensforordning). Den forelæggende ret har præciseret, at den omarbejdede insolvensforordning ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, eftersom den forudsætter, at insolvensbehandlingen er blevet indledt i en medlemsstat. Dette er imidlertid ikke tilfældet for Curaçao, der i henhold til EU-retten anses for et tredjeland.
15.      Den forelæggende ret har for det andet anført, at det er den tyske insolvenslovgivning, der finder anvendelse. Den har tilføjet, at indledningen af en udenlandsk insolvensbehandling i henhold til insolvenslovens § 343, stk. 1, anerkendes i tysk ret, hvis denne behandling i det væsentlige forfølger de samme formål som en insolvensbehandling i henhold til den tyske retsorden (5). I det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret af den opfattelse, at dette er tilfældet, bl.a. for så vidt som den insolvensbehandling, der er fastsat i Curaçaos ret, i det væsentlige svarer til den insolvensbehandling, der er fastsat i Nederlandenes retsorden, og som er anerkendt ved den omarbejdede insolvensforordning.
16.      I forbindelse med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret ligeledes oplyst, om det i henhold til artikel
46, stk. 1, i kontosikringsforordningen tilkommer medlemsstaterne at afgøre, om og med hvilke virkninger de vil anerkende en insolvensbehandling, der ikke er omfattet af den omarbejdede insolvensforordnings anvendelsesområde, og om eksistensen af en insolvensbehandling i et tredjeland kan medføre, at anvendelsen af kontosikringsforordningen udelukkes.
17.      Den forelæggende ret har således anført, at den udtrykkelige henvisning til den omarbejdede insolvensforordning i ottende betragtning til kontosikringsforordningen taler imod, at denne forordning anerkender insolvensbehandlinger, der er indledt i tredjelande. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at den omstændighed, at kontosikringsforordningens artikel
46, stk. 1, henviser til lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen finder sted, med henblik på at afgøre alle processuelle spørgsmål, der ikke specifikt er reguleret ved denne forordning, derimod taler for anerkendelse af insolvensbehandlinger, der er indledt i et tredjeland, når disse er indledt i henhold til denne medlemsstats lovgivning.
18.      Kommissionen har anlagt en bred fortolkning af kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c). I denne henseende har den i sit skriftlige indlæg først fremhævet, at udelukkelsen af fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt insolvensbehandling, har til formål at undgå, at en kontosikringskendelse griber ind i den korrekte afvikling af en sådan insolvensbehandling. Dernæst har Kommissionen taget hensyn til insolvensbehandlingens formål, idet den har henvist til princippet om, at alle kreditorer skal behandles ens. Den forelæggende ret har bl.a. præciseret, at selv om den omarbejdede insolvensforordnings kapitel II indeholder en ordning om anerkendelse af insolvensbehandlinger, der er indledt i medlemsstaterne, vedrører denne ordning imidlertid ikke anerkendelse af insolvensbehandlinger i tredjelande, som fortsat henhører under national ret. Kommissionen er endelig af den opfattelse, at det derfor synes berettiget at fortolke kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), således, at bestemmelsen
også omfatter insolvensbehandlinger, der er indledt i tredjelande, når disse er anerkendt i den medlemsstat, hvor der anmodes om sikring af bankkonti. Hvis indledningen af insolvensbehandlingen derimod ikke anerkendes i denne medlemsstat, vil der ikke være nogen gyldig grund til at nægte at udstede en kontosikringskendelse.
19.      Med henblik på at besvare den forelæggende rets spørgsmål skal det nærmere bestemt afgøres, om kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), udelukkende vedrører insolvensbehandlinger, der er indledt i medlemsstaterne, og dermed ikke er til hinder for udstedelsen af en kontosikringskendelse i en medlemsstat, hvis nationale ret anerkender indledningen af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland, eller om denne bestemmelse skal fortolkes således, at indledningen af en sådan insolvensbehandling i et tredjeland, der er anerkendt i en medlemsstats nationale ret, udelukker udstedelsen af en sådan kontosikringskendelse i sidstnævnte medlemsstat (den udstedende medlemsstat).
20.      I de følgende punkter vil jeg komme ind på en række generelle betragtninger, herunder for det første den manglende universelle rækkevidde af anerkendelsen af en afgørelse om indledning af insolvensbehandling i et tredjeland og de særlige virkninger af en sådan anerkendelse (som er reguleret i national ret) i forhold til virkningerne af indledningen af en insolvensbehandling som omhandlet i bilag A til den omarbejdede insolvensforordning (afsnit A). For det andet vil jeg undersøge omfanget af udelukkelsen af fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt en insolvensbehandling, fra det materielle anvendelsesområde for forordningen om kontosikringskendelser. Med henblik herpå vil jeg foretage en fortolkning af ordlyden af, konteksten for og formålet med denne forordnings artikel
2, stk. 2, litra
c), for at afgøre, om fortolkningen af denne bestemmelse gør det muligt (eller ikke) at udelukke et krav mod en debitor, der er under insolvensbehandling i et tredjeland, og som er anerkendt i en medlemsstats nationale ret, fra forordningens anvendelsesområde (afsnit B). For det tredje og sidste vil jeg supplere min analyse med en afsluttende overvejelse (afsnit C).
A.      Generelle betragtninger
21.      Jeg påpeger indledningsvis, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at DX har hjemsted i Curaçao. Curaçao tilhører de »lande og territorier«, der i henhold til bilag II til EUF-traktaten er omfattet af den associeringsordning, der er fastsat i artikel
198 ff. TEUF (6). Disse territorier betragtes imidlertid som tredjelande
i forhold til Den Europæiske Union, da de i henhold til artikel
355, stk. 2, første afsnit, TEUF er udelukket fra traktaternes anvendelsesområde (7). Det skal desuden erindres, at reglerne og procedurerne for associeringen er fastsat i Rådets afgørelse (EU) 2021/1764 (8). Hverken traktaterne eller denne afgørelse fastsætter imidlertid, at kontosikringsforordningen og den omarbejdede insolvensforordning, der har erstattet den ottende betragtning til kontosikringsforordningen omhandlede insolvensforordning, finder anvendelse på oversøiske territorier.
1.      Den manglende universelle rækkevidde af anerkendelsen i en medlemsstats nationale ret af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland
22.      Det skal her erindres, at den omarbejdede insolvensforordning, ligesom dens forgænger, insolvensforordningen, ikke er baseret på en model, der er udformet på grundlag af princippet om insolvensbehandlingens universalitet, men på en model med nedsat eller ændret universalitet. Som det fremgår af 23. betragtning til denne forordning, giver denne mulighed for at indlede hovedinsolvensbehandlingen i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig (9), idet denne behandling har universel virkning, for så vidt som den omfatter skyldnerens aktiver i alle medlemsstaterne (10). For at beskytte de forskellige interesser, der er på spil, giver den omarbejdede insolvensforordning imidlertid mulighed for at indlede sekundære insolvensbehandlinger sideløbende med hovedinsolvensbehandlingen i den medlemsstat, hvor debitoren har et forretningssted (11). Som det fremgår af 22. betragtning til denne forordning, »accepterer [den], at det som følge af store forskelle i den materielle ret ikke er hensigtsmæssigt at indføre en fælles procedure for insolvensbehandling med generel gyldighed i hele Unionen«. Forordningen tager således udgangspunkt i en universel model, der er baseret på anvendelsen af loven i den stat, hvor insolvensbehandlingen indledes, på denne behandling og dens virkninger (12), samtidig med at den indeholder en række særlige regler, der fungerer som undtagelser og korrigerer eller begrænser dens universalitet (13).
23.      Med henblik på at sikre effektiviteten af hovedinsolvensbehandlingens universalitet, der er omfattet af den omarbejdede insolvensforordnings anvendelsesområde, fastsætter denne navnlig en »umiddelbar« eller »automatisk« anerkendelse af afgørelser om indledning, gennemførelse og afslutning af disse insolvensbehandlinger samt af afgørelser, der har en direkte forbindelse med de nævnte insolvensbehandlinger (14). Ved denne automatiske anerkendelse »[udvides] de virkninger, der tillægges en [sådan] insolvensbehandling af lovgivningen i den medlemsstat, hvor [denne insolvensbehandling] indledes, [...] til alle de øvrige medlemsstater. Anerkendelsen af de afgørelser, der træffes af medlemsstaternes retter, bør bygge på princippet om gensidig tillid« (15). I henhold til forordningens artikel
19, stk. 1, med overskriften »Princip« anerkendes »[e]nhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en ret i en medlemsstat, som har kompetence i henhold til artikel
3, […] i alle de øvrige medlemsstater, så snart den får virkning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt«. Artikel
20 i denne forordning med overskriften »Anerkendelsens virkninger« bestemmer i stk. 1, at »[a]fgørelsen om indledning af insolvensbehandling som nævnt i artikel
3, stk. 1, har umiddelbart de samme virkninger i enhver anden medlemsstat, som den har efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, medmindre andet er fastsat i denne forordning, og så længe en kompetent ret i denne anden medlemsstat ikke har indledt en insolvensbehandling som nævnt i artikel 3, stk. 2« (16). Som Virgós/Schmit-rapporten vidner om, styrker ordningen for automatisk anerkendelse og modellen for udvidelse af virkningerne hovedinsolvensbehandlingens universalitet. Fra det tidspunkt, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes (lex concursus), har indledningsafgørelsen virkning »med samme styrke i alle [medlemsstater]« (17).
24.      Derimod nyder indledningen af en insolvensbehandling i en tredjestat ikke godt af en sådan automatisk anerkendelse, da princippet om gensidig tillid, som er et af de principper, der ligger til grund for den omarbejdede insolvensforordning, ikke finder anvendelse (18). Mere præcist regulerer denne forordning hverken en sådan procedure eller betingelserne for en sådan anerkendelse, således at disse på det nuværende stadium i udviklingen af EU-retten er omfattet af national ret og/eller international privatret, der finder anvendelse i medlemsstaterne (19).
25.      En afgørelse om indledning af insolvensbehandling i et tredjeland kan nemlig ikke anses for en afgørelse i den omarbejdede insolvensforordnings forstand. Ligeledes kan ingen ret i et tredjeland anses for at være en ret i henhold til denne forordning (20). Den manglende anvendelse af nævnte forordning på sådanne afgørelser følger direkte af, at de er udelukket fra dens anvendelsesområde, som er begrænset til insolvensbehandlinger, der er indledt i medlemsstaterne og opført i bilag A til den omarbejdede insolvensforordning (21). Med andre ord opfylder en afgørelse om indledning af en insolvensbehandling, der er truffet af en domstol i et tredjeland, ikke betingelsen om at være »[truffet] af en kompetent ret i en medlemsstat, der har kompetence [...]«, og kan derfor ikke anerkendes i de øvrige medlemsstater i henhold til artikel
19, stk. 1, i denne forordning.
26.      I forbindelse med disse generelle betragtninger finder jeg det ligeledes relevant kort at henvise til Domstolens praksis vedrørende forbuddet mod dobbelt anerkendelse og/eller dobbelt eksekvatur.
2.      Forbuddet mod dobbelt anerkendelse og dets indvirkning på anerkendelsen af en afgørelse om indledning af insolvensbehandling i et tredjeland
27.      Indledningsvis nævnes, at generaladvokat Lenz for så vidt angår fortolkningen af Bruxelleskonventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (22), i sit forslag til afgørelse i Owens Bank-sagen understregede, at »hvis man tillod et sådant »dobbelt eksekvatur«, ville der være fare for, at en domhaver kunne omgå de betingelser, der i en kontraherende stat stilles for anerkendelse af domme fra det pågældende tredjeland«, idet han fandt, at »det ikke har været formålet med [denne konvention] at muliggøre en sådan forum shopping« (23).
28.      I Owens Bank-dommen (24) fastslog Domstolen, uden direkte at forholde sig til spørgsmålet om dobbelt eksekvatur, at denne konvention og navnlig dens artikel
21, 22 og 23 (25) hverken finder anvendelse på procedurer eller på stridsspørgsmål, der opstår under procedurer, i kontraherende stater vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i borgerlige sager, herunder handelssager, i tredjelande (26). Siden denne dom synes grundsætningen »exequatur sur exequatur ne vaut« (27), hvorefter kun afgørelser, der direkte vedrører realiteten i parternes rettigheder og forpligtelser, kan anerkendes og/eller fuldbyrdes, i overvejende grad at være blevet anerkendt i retslitteraturen (28).
29.      Det er korrekt, at Domstolen med hensyn til fortolkningen af Bruxelles Ia-forordningens artikel
2, litra
a), og artikel
39 i H Limited-dommen (29), i modsætning til generaladvokatens forslag til afgørelse i denne sag (30), fastslog, at ingen bestemmelse i denne forordning og ingen af de formål, der forfølges med denne forordning, er til hinder for, at en kendelse med betalingspåbud, der er afsagt af en ret i en medlemsstat på grundlag af endelige domme afsagt i et tredjeland, falder ind under forordningens anvendelsesområde (31). Denne løsning er imidlertid blevet stærkt kritiseret i retslitteraturen. Nogle forfattere har navnlig fremhævet, at princippet om gensidig tillid forudsætter en grundlæggende enighed om de nationale retssystemers opbygning og retsakters indbyrdes udskiftelighed. Ifølge disse forfattere ville det derfor være i strid med den grundlæggende betingelse for princippet om berettiget forventning at give medlemsstaterne mulighed for at beslutte, hvilke retsakter de ønsker at inddrage i systemet for fri bevægelighed for retsafgørelser (32). I denne henseende er det min opfattelse, at H Limited-dommen ikke kan forstås som en anfægtelse af princippet om forbud mod dobbelt eksekvatur i henhold til EU-retten, og at den skal læses i sammenhæng med og under de særlige omstændigheder i den sag, der gav anledning til denne dom (33).
30.      Selv om insolvensbehandlinger er udelukket fra Bruxelles Ia-forordningens anvendelsesområde (34), kan jeg dog ikke se nogen indvendinger mod, at forbuddet mod dobbelt anerkendelse finder anvendelse for så vidt angår en medlemsstats nationale rets anerkendelse af insolvensbehandlinger, der er indledt i et tredjeland. Det følger i princippet heraf, at der i andre medlemsstater ikke er nogen ekstraterritoriale virkninger forbundet med en medlemsstats anerkendelse af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland. Anerkendelsen af en afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der er truffet i et tredjeland, har derfor ikke virkning uden for den medlemsstat, der har anerkendt den. Det er derfor fuldt ud tænkeligt, at en afgørelse om indledning af insolvensbehandling anerkendes og får disse virkninger i nogle medlemsstater, men ikke i andre.
31.      Det er i lyset af disse betragtninger, at jeg vil behandle analysen af rækkevidden af den undtagelse, der er fastsat i kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c).
B.      Omfanget af udelukkelsen af fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt insolvensbehandling, fra det materielle anvendelsesområde for kontosikringsforordningen
32.      Der skal indledningsvis henvises til Domstolens faste praksis, hvorefter det er nødvendigt ved fortolkning af en fællesskabsregel ikke blot at tage hensyn til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (35).
33.      For at afgøre, om kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), gør det muligt at udelukke fordringer på en debitor, der er under insolvensbehandling i et tredjeland, fra forordningens anvendelsesområde, skal denne bestemmelse fortolkes.
1.      Ordlyden og konteksten
34.      For det første erindrer jeg om, at i henhold til artikel
2, stk. 2, litra
c), i kontosikringsforordningen »finder [denne forordning] ikke anvendelse på:« »fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt konkurs, likvidationsbehandling af insolvente selskaber eller andre juridiske personer, akkord eller andre lignende ordninger«. Jeg påpeger, at det ikke fremgår af denne bestemmelses ordlyd, om begreberne »fordringer på en debitor, mod hvem der er indledt konkurs, likvidationsbehandling af insolvente selskaber eller andre juridiske personer, akkord eller andre lignende ordninger« ligeledes omfatter tilsvarende procedurer i tredjelande.
35.      Hvad for det andet angår den interne eller systemiske sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, vil jeg indledningsvis fremhæve, at der i ottende betragtning til kontosikringsforordningen udtrykkeligt henvises til [den omarbejdede] insolvensforordning[en]. Det fremgår af denne betragtning, at denne forordning »bør især ikke finde anvendelse på fordringer mod en debitor i forbindelse med insolvensbehandling«, og at »[d]ette bør betyde, at der ikke kan udstedes en kontosikringskendelse over for debitor, når der er indgivet begæring om insolvensbehandling som defineret i [insolvensforordningen] mod ham«. Den omarbejdede insolvensforordnings artikel
1 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer nemlig i stk. 1, tredje afsnit, at »[d]e [i dette stykke] omhandlede procedurer er opført i bilag A«. Endvidere definerer forordningens artikel
2, nr. 4), »insolvensbehandling« som »de i bilag A opførte procedurer«, og dette bilag opregner for hver medlemsstat de insolvensprocedurer, der er omhandlet i sidstnævnte bestemmelse. Det følger således heraf, at en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland, og som er anerkendt i en medlemsstats nationale ret, hverken er omfattet af den omarbejdede insolvensforordnings anvendelsesområde eller berører anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen.
36.      Dernæst minder jeg om, at det fremgår af første betragtning til kontosikringsforordningen, at denne er en del af Unionens mål »om at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer«, og at »[m]ed henblik på gradvis at etablere et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, navnlig når det er nødvendigt for det indre markeds funktion«.
37.      Med henblik herpå fremgår det af artikel
1 i kontosikringsforordningen med overskriften »Formål«, at der ved denne forordning indføres en EU-procedure, der gør det muligt for kreditor at opnå en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender som et alternativ til de sikrende retsmidler i den nationale lovgivning, som forhindrer, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav skades ved, at der op til det i kendelsen fastsatte beløb overføres eller hæves midler, som besiddes af eller på vegne af debitor på en bankkonto i en medlemsstat. Som det fremgår af femte betragtning til denne forordning, sikrer denne, at der fastsættes bindende bestemmelser, der er umiddelbart gældende, og som indfører en ensartet europæisk procedure for sikring af bankindeståender i grænseoverskridende tilfælde, som gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på bankkonti (36).
38.      Endelig bestemmer artikel
2 i kontosikringsforordningen med overskriften »Anvendelsesområde« i stk. 1, at »[denne forordning] finder anvendelse på pengekrav på det civil- og handelsretlige område i grænseoverskridende tilfælde som defineret i artikel
3, uanset arten af den pågældende retsinstans« (37). På det materielle plan omfatter denne forordnings anvendelsesområde således »alle spørgsmål på det civil- og handelsretlige område, bortset fra visse velafgrænsede spørgsmål«, der er anført i forordningens artikel
2, stk. 2 (38). Som jeg allerede har fremhævet, fremgår det navnlig af ordlyden af denne bestemmelses litra
c), at forordningen ikke finder anvendelse på fordringer mod en debitor, der er genstand for en insolvensbehandling.
39.      Jeg vil dog kort minde om, at kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), ikke udelukker enhver udstedelse af en kontosikringskendelse i forbindelse med en insolvensbehandling. Det fremgår således af ottende betragtning hertil, at »udelukkelsen [bør] gøre det muligt at anvende kontosikringskendelsen til at sikre inddrivelsen af skadelige betalinger, som en sådan debitor har foretaget til tredjeparter« (39).
40.      Derudover er situationer, hvor kontosikringskendelsen er blevet udstedt før indledningen af insolvensbehandlingen af debitor, i princippet omfattet af kontosikringsforordningen. I disse situationer bestemmer forordningens artikel
46 med overskriften »Forholdet til national procesret« i stk. 2, at det tilkommer lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt (lex concursus), at fastlægge »[d]e virkninger, som indledningen af insolvensbehandling har på individuelle sager om fuldbyrdelse, som f.eks. fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse«. Lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, kan imidlertid bl.a. regulere udsættelse eller ophævelse af fuldbyrdelsen af denne kendelse (40). Det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at den udelukkende henviser til insolvensbehandlinger, der er indledt i en medlemsstat, og som derfor er omfattet af den omarbejdede insolvensforordnings anvendelsesområde.
41.      Artikel
46, stk. 1, i kontosikringsforordningen bestemmer endvidere, at »[a]lle processuelle spørgsmål, som ikke specifikt er behandlet i denne forordning, reguleres af lovgivningen i den medlemsstat, hvor proceduren [for sikring af bankindeståender] finder sted« (lex fori). Det skal i denne henseende nævnes, at ud over den omstændighed, at anerkendelsen af indledningen af en insolvensbehandling i et tredjeland ikke er et rent processuelt spørgsmål, regulerer denne bestemmelse ikke virkningerne af indledningen af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland. Det er nemlig vigtigt for den foreliggende sag, at den nævnte bestemmelse ikke har til formål at fastlægge anvendelsesområdet for forordningen i sin helhed. Med andre ord gælder kontosikringsforordningens artikel
46, stk. 1, kun umiddelbart for situationer, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde. Jeg kan derfor ikke tilslutte mig det forslag, som Kommissionen fremsatte i retsmødet, hvorefter denne bestemmelse »indirekte finder anvendelse« i den foreliggende sag.
42.      Jeg skal ligeledes nævne, at ordlyden af kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), ligger meget tæt op ad ordlyden i Bruxelles Ia-forordningen, hvis artikel
1, stk. 2, litra
b), udelukker »konkurs, akkord og andre lignende ordninger« fra forordningens anvendelsesområde (41). Denne udelukkelse er altid blevet fortolket af Domstolen i forbindelse med den omarbejdede insolvensforordning på en sådan måde, at det ikke kun undgås, at de retsregler, der er fastsat heri, overlapper hinanden, men også således, at et juridisk tomrum undgås (42).
43.      Det fremgår følgelig af den interne eller systemiske sammenhæng, hvori kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), indgår, at dette retlige instrument kun henviser til insolvensbehandlinger, der er indledt i medlemsstaterne, og at anerkendelsen i en medlemsstat af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland, ikke kan have til virkning, at anvendelsen af denne forordning udelukkes.
44.      Hvad for det tredje og sidste angår den eksterne sammenhæng, dvs. forarbejderne, vil jeg kort tilføje, at der, som Kommissionen har bekræftet som svar på et spørgsmål fra Domstolen, ikke er elementer fra lovgivningsprocessen, der gør det muligt at underbygge en anden fortolkning.
45.      Denne fortolkning kan efter min opfattelse heller ikke drages i tvivl af formålet med denne bestemmelse.
2.      Formål
46.      Hvad angår formålet med kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), sammenholdt med ottende betragtning hertil, skal det nævnes, at denne bestemmelse har til formål at undgå, at en kontosikringskendelse griber ind i den korrekte afvikling af en insolvensbehandling som defineret i den omarbejdede insolvensforordning.
47.      Eftersom denne forordning er baseret på den automatiske anerkendelse af enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling (43) og dermed på udvidelsen af virkningerne af lex concursus til alle medlemsstaterne, risikerer udstedelsen af en kontosikringskendelse vedrørende en fordring på en debitor, mod hvem der er indledt en insolvensbehandling, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, at muliggøre en individuel inddrivelse af gæld. En sådan inddrivelse ville således ske på bekostning af ligebehandlingen af kreditorerne (44) og ville uundgåeligt gribe ind i en korrekt afvikling af insolvensbehandlingen. Jeg erindrer om, at uanset i hvilken medlemsstat en sådan insolvensbehandling indledes, gør virkningerne af denne indledning i henhold til den omarbejdede insolvensforordning det nemlig ikke muligt at fuldbyrde kontosikringskendelsen i nogen anden EU-medlemsstat, hvis en sådan fuldbyrdelse ikke er tilladt i henhold til lex concursus (45).
48.      Henset til dette formål om at undgå, at en kontosikringskendelse griber ind i den korrekte afvikling af en insolvensbehandling, har Kommissionen i sine skriftlige og mundtlige indlæg gjort gældende, at eftersom tysk ret er baseret på princippet om ligebehandling af kreditorer, kan udstedelsen af en sådan kendelse efter anerkendelsen af en insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland, være i strid med dette princip.
49.      Jeg er ganske vist enig med Kommissionen i, at det er nødvendigt at sikre ligebehandling af kreditorerne i den medlemsstat, der har anerkendt den insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland, hvilket endog udgør begrundelsen for en sådan anerkendelse. Derfor er et forbud mod at anlægge individuelle søgsmål eller procedurer samt suspension af individuelle fuldbyrdelsesforanstaltninger mod debitors aktiver en iboende konsekvens af denne anerkendelse (46).
50.      Spørgsmålet er imidlertid dels, om de samme virkninger skal knyttes til proceduren for en europæisk kontosikringskendelse, der i de fleste tilfælde, som i den foreliggende sag, vedrører fuldbyrdelsen af denne kendelse i en anden medlemsstat (47), dels om udelukkelsen af fordringer på en på en debitor, mod hvem der er indledt en insolvensbehandling,
fra anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen i realiteten ville sikre et sådant formål (48). Det drejer sig i sidste ende om at afveje dette formål og de ulemper, der følger af en eventuel opdeling af anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen, afhængigt af om en insolvensbehandling i et tredjeland anerkendes eller ej i henhold til en medlemsstats nationale ret.
51.      For det første er det, som jeg netop har anført ovenfor, korrekt, at den korrekte afvikling af insolvensbehandlingen i sidste ende har til formål at undgå individuel fuldbyrdelse ved at sikre ligebehandling af kreditorerne i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på denne insolvensbehandling (lex concursus). Jeg minder imidlertid om, at den situation, hvor en insolvensbehandling er blevet indledt i et tredjeland og anerkendt i en medlemsstat, ikke er omfattet af den omarbejdede insolvensforordnings anvendelsesområde. Da anerkendelsen af insolvensbehandlinger, der er indledt i et tredjeland, afhænger af den pågældende nationale lovgivning, er det muligt, at en sådan insolvensbehandling anerkendes i én medlemsstat og ikke i en anden.
52.      I denne særlige sammenhæng kan jeg ikke se, hvordan den manglende udstedelse af en kontosikringskendelse i den udstedende medlemsstat (i det foreliggende tilfælde Tyskland) på grund af anerkendelsen af en insolvensbehandling i et tredjeland kan bidrage til overholdelsen af princippet om ligebehandling i fuldbyrdelsesmedlemsstaten (eventuelt Cypern), hvor virkningerne af indledningen af denne insolvensbehandling muligvis ikke anerkendes. Uden anerkendelse kan den individuelle fuldbyrdelse i aktiver tilhørende en debitor, der er erklæret insolvent i et tredjeland, rent faktisk finde sted i de medlemsstater, der ikke anerkender indledningen af insolvensbehandling, uden at en europæisk kreditor (49) kan drage fordel af den procedure for en europæisk kontosikringskendelse, der er indført for at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse. Beskyttelsen af ligebehandlingen af kreditorer er under sådanne omstændigheder rent hypotetisk og uden nogen håndgribelig virkning, hvilket vil være til skade for den grænseoverskridende kreditor.
53.      I det foreliggende tilfælde er den omstændighed, at udstedelsen af en kontosikringskendelse, der er indgivet i overensstemmelse med kontosikringsforordningen, kan udelukke visse af virkningerne af insolvensbehandlingen i Curaçao, der er overført til Tyskland ved anerkendelsen af indledningen af denne insolvensbehandling (50), blot den logiske konsekvens af det system, der følger af samspillet mellem kontosikringsforordningen og den omarbejdede insolvensforordning, og som ikke omfatter insolvensbehandlinger, der er indledt i et tredjeland. Selv om udstedelsen af en kontosikringskendelse i henhold til national ret og udstedelsen af en kontosikringskendelse i henhold til kontosikringsforordningen begge skal overholde princippet om ligebehandling af kreditorer inden for rammerne af deres respektive ordninger, finder disse to typer procedurer ikke anvendelse på de samme situationer. Den omstændighed, at den kontosikringskendelse, der er afsagt i overensstemmelse med denne forordning, udgør et alternativ til de sikrende retsmidler, der er fastsat i national ret (51), betyder imidlertid ikke, at betingelserne for deres udstedelse skal være identiske. Dette bekræftes af dens anvendelsesområde (52) og af betingelserne for dens udstedelse (53), som er defineret selvstændigt og uden henvisning til medlemsstaternes lovgivning.
54.      For det andet erindres der om, at kontosikringsforordningen sikrer, at der fastsættes bindende og umiddelbart gældende bestemmelser, som indfører en ensartet EU-procedure til sikring af bankindeståender, som i grænseoverskridende tvister gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på bankkonti (54). Fortolkningen af formålet med denne forordnings artikel
2, stk. 2, litra
c), fører således til, at der tages hensyn til lovgivers henvisning til insolvensbehandlinger som defineret i den omarbejdede insolvensforordning, hvorved anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen begrænses (55).
55.      I denne sammenhæng sikrer en sådan henvisning ensartet anvendelse af sidstnævnte forordning i alle medlemsstater ved at undgå en opsplitning af dens anvendelsesområde, afhængigt af om det anerkendes i de forskellige medlemsstater, at der er indledt en insolvensbehandling i et tredjeland. Dette ville nemlig medføre, at det ville være muligt at opnå en kontosikringskendelse i en medlemsstat, der ikke anerkender den udenlandske retssag, men ikke i en medlemsstat, der anerkender denne (56).
56.      Som jeg netop har redegjort for i det foregående, følger det af ordlyden af, konteksten for og formålet med kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), at denne artikel skal fortolkes således, at den ikke udelukker udstedelsen af en kontosikringskendelse i en medlemsstat, hvis den nationale lovgivning i den medlemsstat, der har kompetence til at udstede kontosikringskendelsen, anerkender en insolvensbehandling, der gennemføres i et tredjeland.
C.      Afsluttende bemærkninger
57.      For fuldstændighedens skyld vil jeg gerne nævne et sidste punkt som en afsluttende bemærkning.
58.      Som jeg har anført (57), er jeg enig med Kommissionen i, at det er nødvendigt at sikre ligebehandling af kreditorerne i den medlemsstat, der har anerkendt den insolvensbehandling, der er indledt i et tredjeland.
59.      Jeg er imidlertid af den opfattelse, at beskyttelsen af ligebehandling af kreditorer kan sikres tilstrækkeligt på tidspunktet for fuldbyrdelsen af kontosikringskendelsen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten (58) snarere end på tidspunktet for udstedelsen af denne kendelse (59), hvilket samtidig gør det muligt at undgå en fragmentering af anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen.
60.      I denne henseende regulerer artikel
46, stk. 2, i kontosikringsforordningen, som jeg allerede har forklaret (60), fasen for fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse og underkaster dens fuldbyrdelse lex concursus i situationer, hvor kontosikringskendelsen er udstedt før indledningen af en insolvensbehandling mod debitoren. På trods af dette tidsmæssige element og uanset dets ordlyd, der henviser til lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, er jeg enig med Kommissionen i, at de samme konsekvenser bør gælde i tilfælde af anerkendelse af en insolvensbehandling i et tredjeland. Da der ikke er mulighed for at tage hensyn til lex concursus, herunder en eventuel suspension af den individuelle fuldbyrdelse af en kontosikringskendelse i den medlemsstat, der har anerkendt indledningen af insolvensbehandlingen i et tredjeland, ville enhver anerkendelse af denne behandling nemlig miste sin berettigelse. Til forskel fra tidspunktet for udstedelsen af kontosikringskendelsen i den udstedende medlemsstat ville indgreb i ligebehandlingen af kreditorer være konkrete og håndgribelige (61).
61.      Denne overvejelse er under alle omstændigheder uden betydning for den omstændighed, at formålet med kontosikringsforordningens artikel
2, stk. 2, litra
c), kun vedrører den ordning, der er indført ved den omarbejdede insolvensforordning. Det er åbenlyst, at EU-lovgiver ikke har overvejet anerkendelsen af en insolvensbehandling i et tredjeland som noget, der begrænser anvendelsesområdet for kontosikringsforordningen.
62.      Problematikken vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en kontosikringskendelse griber ind i den korrekte afvikling af en insolvensbehandling, og behovet for at sikre den effektive virkning af en sådan anerkendelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, såfremt denne medlemsstats nationale ret anerkender, at der indledes insolvensbehandling i et tredjeland, kan være baseret på fortolkningen af kontosikringsforordningens artikel
46, stk. 2. Dette udelukker heller ikke, at denne problematik i givet fald kan undersøges nærmere af EU-lovgiver, navnlig i tilfælde af, at denne har til hensigt at underlægge insolvensbehandlinger, der er indledt i et tredjeland og anerkendt i en medlemsstat, et af de EU-retlige instrumenter.
VI.    Forslag til afgørelse
63.      På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål, som Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland) har forelagt, således:
»Artikel
2, stk. 2, litra
c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med ottende betragtning hertil,
skal fortolkes således, at
bestemmelsen ikke udelukker udstedelsen af en kontosikringskendelse i henhold til denne forordnings artikel
7, stk. 1, og fremsendelsen af en anmodning om oplysninger vedrørende bankindeståender i henhold til nævnte forordnings artikel
14, stk. 3, hvis den nationale lovgivning i den medlemsstat, der har kompetence til at udstede kontosikringskendelsen, anerkender insolvensbehandlingen i det pågældende tredjeland.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 15.5.2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område (EUT 2014, L 189, s. 59) (herefter »kontosikringsforordningen«).
3 –      Gennem denne forordning indførte EU-lovgiver en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (kontosikringskendelsen) med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område. I ottende betragtning til denne forordning henvises til insolvensbehandling »som defineret« i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29.5.2000 om konkurs (EFT 2000, L 160, s. 1, herefter »konkursforordningen«). Forordning nr. 1346/2000 blev ophævet ved artikel 91 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/848 af 20.5.2015 om insolvensbehandling (EUT 2015, L 141, s. 19, herefter »den omarbejdede insolvensforordning«). Det fremgår af denne bestemmelse, at »[h]envisninger til den ophævede forordning betragtes som henvisninger til [forordning 2015/848]«. I sidstnævnte forordning henviser udtrykket »insolvensbehandling« til de procedurer, der er defineret i forordningens artikel 1, stk. 1, og som er omhandlet i bilag A.
4 –      I artikel 4, nr. 7), i kontosikringsforordningen defineres »debitor« som »en fysisk eller en juridisk person eller enhver anden enhed med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, mod hvem eller hvilken kreditor søger at opnå eller allerede har opnået en kontosikringskendelse, der vedrører et krav«.
5 –      Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at virkningerne af insolvensbehandlingen i Curaçao overføres til Tyskland ved anerkendelsen af indledningen af insolvensbehandlingen i Curaçao, således at disse virkninger skal vurderes i lyset af artikel 29 i Faillissementsbesluit 1931 (konkursdekretet af 1931), som kodificerede Curaçaos insolvenslovgivning. Ifølge sidstnævnte bestemmelse bevirker indledningen af insolvensbehandlingen, at enhver retslig fuldbyrdelse straks ophører, og at en dom ikke kan tvangsfuldbyrdes fra dette tidspunkt.
6 –      Artikel 198, stk. 1, TEUF bestemmer, at »[m]edlemsstaterne er enige om at associere de ikke-europæiske lande og territorier, der opretholder særlige forbindelser med Danmark, Frankrig, Nederlandene og Det Forenede Kongerige, med Unionen. Disse lande og territorier, i det følgende benævnt »lande og territorier«, er opregnet i listen i bilag II«.
7 –      Artikel 355, stk. 2, første afsnit, TEUF bestemmer, at »[p]å de oversøiske lande og territorier, der er opregnet i listen i bilag II, anvendes den særlige associeringsordning, som er nærmere fastlagt i fjerde del«.
8 –      Rådets afgørelse af 5.10.2021 om associering af de oversøiske lande og territorier med Den Europæiske Union, herunder forbindelserne mellem Den Europæiske Union på den ene side og Grønland og Kongeriget Danmark på den anden side (afgørelse om oversøisk associering, herunder Grønland) (EUT 2021, L 355, s. 6).
9 –      Jf. den omarbejdede insolvensforordnings artikel 3 og 4, der henholdsvis har overskriften »International kompetence« og »Prøvelse af kompetencen«.
10 –      Jf. i denne forbindelse bl.a. dom af 22.11.2012, Bank Handlowy og Adamiak (C-116/11, EU:C:2012:739, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. i denne henseende den forklarende rapport fra M. Virgós og E. Schmit af 8.7.1996 om konventionen om konkurs af 3.5.1996 (herefter »Virgós/Schmit-rapporten«), dokument fra Rådet for Den Europæiske Union, 6500/96, DRS 8 (CFC), punkt 5.
12 –      Jf. den omarbejdede insolvensforordnings artikel 7 med overskriften »Lovvalg«.
13 –      Jf. den omarbejdede insolvensforordnings artikel 8-18.
14 –      Jf. vedrørende dette aspekt bl.a. dom af 22.11.2012, Bank Handlowy og Adamiak (C-116/11, EU:C:2012:739, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
15 –      Jf. 65. betragtning til den omarbejdede insolvensforordning. Min fremhævelse.
16 –      Der er tale om en sekundær insolvensbehandling. Min fremhævelse.
17 –      Jf. Virgós/Schmit-rapporten, punkt 154. Jf. ligeledes G. Moss, I.F. Fletcher og S. Isaacs, The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3. udg., Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 128-130.
18 –      Jf. 65. betragtning til den omarbejdede insolvensforordning. Jf. ligeledes punkt 23 i dette forslag til afgørelse.
19 –      Visse medlemsstater (Grækenland, Polen og Rumænien) har indarbejdet UNCITRAL’s modellovgivning om international insolvens af 30.5.1997 i deres nationale retsordener, De Forenede Nationer, marts 2014, findes på følgende adresse: https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Andre medlemsstater regulerer dette spørgsmål på grundlag af specifikke bestemmelser om anerkendelse af indledning af insolvensbehandling (navnlig Tyskland) eller på grundlag af almindelige civile retsplejeregler (f.eks. Litauen). Jf. i denne henseende INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on »How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country«, januar 2022. Desuden deltager nogle medlemsstater i internationale konventioner om insolvens sammen med tredjelande eller har indgået aftaler om gensidig retshjælp i civilretlige spørgsmål, som også omfatter insolvenssager.
20 –      Den omarbejdede insolvensforordnings artikel 2, nr. 6), der har overskriften »Definitioner«, henviser til »en retsinstans i en medlemsstat« [nr. i)] og til »en retsinstans eller en anden kompetent myndighed i en medlemsstat« [nr. ii)].
21 –      Jf. artikel 1, stk. 1, tredje afsnit, i den omarbejdede insolvensforordning. Jf. i denne henseende punkt 35 i dette forslag til afgørelse.
22 –      Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (undertegnet den 27.9.1968) (EFT 1978, L 304, s. 17, herefter »Bruxelleskonventionen af 1968«).
23 –      Jf. forslag til afgørelse Owens Bank (C-129/92, EU:C:1993:363, punkt 20-23).
24 –      Dom af 20.1.1994 (C-129/92, EU:C:1994:13).
25 –      Jf. artikel 29-31 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxelles Ia-forordningen«).
26 –      Dom af 20.1.1994, Owens Bank (C-129/92, EU:C:1994:13, præmis 37 og domskonklusionen).
27 –      Denne grundsætning tilskrives A. Gavalda, Clunet, 1935, s. 113. Vedrørende denne grundsætning jf. P. Malaurie, Clunet, 1970, s. 941, og G. Kegel, »Exequatur sur exequatur ne vaut«, A. Dieckmann m.fl. (red.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels (1. udg., Nomos), 1986, s. 377.
28 –      Jf. bl.a. L. Merret, »Article 2«, U. Magnus og P. Mankowski, European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. udg., Otto Schmidt, Köln, bind 1, 2023, s. 86-102, navnlig punkt 12, og M. Brosch og M. Mantovani, »Article 2«, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, M. Requejo Isidro (red.), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, s. 36-52, navnlig s. 45, punkt 2.29. For et mere nuanceret synspunkt jf. H. Muir Watt, »Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement«, Revue critique de droit international privé, nr. 1, 2023, s. 135-152, og P. Hay, »Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I«, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29 –      Dom af 7.4.2022 (C-568/20, EU:C:2022:264).
30 –      Generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, punkt 32-36).
31 –      Dom af 7.4.2022, H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, præmis 39).
32 –      Jf. B. Hess, »Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art.
39 ff.«, EuGVVO: zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C-568/20, J./H. Limited, Praxis des internationalen Privat – und Verfahrensrechts, 2022, s. 349-351.
33 –      Domstolen tog bl.a. hensyn til den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede kendelse om betalingspåbud udstedt af High Court of Justice (England & Wales) (ret i første instans (England og Wales), Det Forenede Kongerige) »er blevet afsagt efter en i det mindste summarisk, kontradiktorisk sagsbehandling i domsstaten, således at den udgør en retsafgørelse som omhandlet i artikel 2, litra a), i [Bruxelles Ia-forordningen]«. Jf. dom af 7.4.2022, H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, præmis 32).
34 –      Artikel 1, stk. 2, litra b), i Bruxelles Ia-forordningen.
35 –      Jf. dom af 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, præmis 12), og af 25.2.2025, BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2025:108, præmis 27).
36 –      Jf. dom af 7.11.2019, K.H.K.
(Sikring af bankindeståender) (EU:C:2019:937, præmis 31 og 32).
37 –      Med hensyn til det territoriale anvendelsesområde for kontosikringsforordningen definerer artikel 3, stk. 1, et grænseoverskridende tilfælde som »et tilfælde, hvor den eller de bankkonti, der skal sikres ved kontosikringskendelsen, føres i en anden medlemsstat end: a) den medlemsstat, hvis ret der er indgivet anmodning om kontosikringskendelse til, jf. artikel 6, eller b) den medlemsstat, hvor kreditor har bopæl«.
38 –      Jf. ottende betragtning til kontosikringsforordningen.
39 –      I denne forbindelse kan en kurator eller likvidator bl.a. anmode om, at der udstedes en sådan kendelse i kreditorernes interesse med henblik på at inddrive en betaling, som debitoren har foretaget inden datoen for indledningen af insolvensbehandlingen, med henblik på at lette forfølgelsen af en insolvent debitors fordringer eller fordringer, der beskytter kreditorernes interesser. Desuden kan en insolvent debitor også opnå en sådan kendelse, hvis han ikke bliver frataget sine aktiver efter indledningen af insolvensbehandlingen.
40 –      Jf. ligeledes den omarbejdede insolvensforordnings artikel 7, stk. 2, litra f).
41 –      Dette fremgår også af forgængeren til Bruxelles Ia-forordningen, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1) og Bruxelleskonventionen af 1968.
42 –      Jf. navnlig dom af 14.11.2024, Oilchart International (C-394/22, EU:C:2024:952, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
43 –      Jf. punkt 23 i dette forslag til afgørelse.
44 –      Der erindres om, at dette princip anerkendes i 63. betragtning til den omarbejdede insolvensforordning.
45 –      Jf. artikel 7, stk. 2, litra f), i den omarbejdede insolvensforordning.
46 –      Jf. til illustration artikel 20 i UNCITRAL’s modellovgivning om international insolvens.
47 –      Selv om den europæiske kontosikringskendelse kan fuldbyrdes i den udstedende medlemsstat, er hovedformålet hermed fortsat at lette inddrivelsen af fordringer i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvis ret der er indgivet anmodning om kontosikringskendelse til.
48 –      Jf. punkt 46 i dette forslag til afgørelse.
49 –      Som en påmindelse definerer artikel 4, nr. 6), i kontosikringsforordningen »kreditor« som »en fysisk person med bopæl i en medlemsstat eller en juridisk person, der er hjemmehørende i en medlemsstat, eller enhver anden enhed, der er hjemmehørende i en medlemsstat, med rets- og handleevne til at optræde som part i en retssag i henhold til en medlemsstats lovgivning, som anmoder om eller allerede har opnået en kontosikringskendelse, der vedrører et krav«.
50 –      Jf. punkt 15 i dette forslag til afgørelse.
51 –      Jf. artikel 1, stk. 2, i kontosikringsforordningen.
52 –      Jf. artikel 2 i kontosikringsforordningen.
53 –      Jf. artikel 7 i kontosikringsforordningen.
54 –      Jf. femte betragtning til kontosikringsforordningen. Jf. i denne henseende punkt 37 i dette forslag til afgørelse.
55 –      Jeg erindrer desuden om, at udelukkelsen i denne bestemmelse i kontosikringsforordningen udgør en undtagelse fra den ordning, der er fastsat i denne forordning, og i sin egenskab af en undtagelsesbestemmelse skal fortolkes strengt. Jf. analogt dom af 6.6.2019, Weil (C-361/18, EU:C:2019:473, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
56 –      En sådan situation ville endog være befordrende for forum shopping, bl.a. når kreditor påtænker at udstede en kontosikringskendelse, inden han anlægger hovedsagen, og at retterne i flere medlemsstater ville have kompetence til at afgøre denne tvist.
57 –      Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse.
58 –      Afhængigt af anerkendelse eller ikke-anerkendelse af indledningen af insolvensbehandling i et tredjeland.
59 –      Hvis den udstedende medlemsstat er den samme som fuldbyrdelsesmedlemsstaten, bør sidstnævnte element tages i betragtning ved fastlæggelsen af virkningerne af anerkendelsen af en insolvensbehandling i et tredjeland.
60 –      Jf. punkt 40 i dette forslag til afgørelse.
61 –      Jf. punkt 52 i dette forslag til afgørelse.