61996CJ0401_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-401/96 P,
Somaco SARL, Fort-de France (Frankrig), ved advokat Jean-Claude Fourgoux, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Pierrot Schiltz, 4, rue Béatrix de Bourbon,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 18. september 1996 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) i sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Berend Jan Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Hervé Lehman, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann (refererende dommer), og dommerne M. Wathelet, D.A.O. Edward, P. Jann og L. Sevón,
generaladvokat: G. Tesauro
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 18. december 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. december 1996, har Somaco SARL (herefter »Somaco«) i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dommen afsagt af Retten i Foerste Instans den 18. september 1997 (sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, herefter »den appellerede dom«), ved hvilken Retten dels afviste at annullere Kommissionens beslutning af 13. oktober 1994 (herefter »den anfaegtede beslutning«), der afviste en klage indgivet af Somaco den 5. juni 1990, dels afviste Somaco's paastand erstatningspaastand.
Sagens faktiske omstaendigheder og behandling ved Retten
2 Det fremgaar af den appellerede dom, at Asia Motor France og tre andre selskaber, der driver virksomhed med import og salg i Frankrig af japanske biler, der er i fri omsaetning i andre af Faellesskabets medlemsstater, og som ansaa sig for offer for en ulovlig aftale indgaaet mellem fem franske importoerer af japanske biler (nemlig Sidat Toyota France, Mazda France Motors, Honda France, Mitsubishi Sonauto og Richard Nissan SA), den 18. november 1985 og den 29. november 1988 indgav klage til Kommissionen for overtraedelse af isaer EOEF-traktatens artikel 85.
3 Virksomhederne gjorde i denne klage mere praecist gaeldende, at de fem ovennaevnte importoerer over for de franske myndigheder havde paataget sig en forpligtelse til paa det franske marked ikke at saelge et antal biler, der oversteg 3% af det antal biler, der var indregistreret paa det samlede franske omraade i loebet af det foregaaende kalenderaar. De naevnte importoerer skulle endvidere vaere blevet enige om at opdele denne kvote mellem sig i henhold til forud fastlagte regler under udelukkelse af de konkurrerende virksomheder, der oenskede at saelge biler i Frankrig af japansk oprindelse og af andre maerker end dem, der blev solgt af deltagerne i den paastaaede aftale.
4 Som svar paa disse klager udbad Kommissionen sig ved skrivelse af 9. juni 1989 en raekke oplysninger fra de paagaeldende importoerer. Ved skrivelse af 20. juli 1989 paalagde Generaldirektoratet for Industri under Ministeriet for Industri og Fysisk Planlaegning de naevnte importoerer ikke at svare paa de af Kommissionen stillede spoergsmaal, idet det i skrivelsen konstateredes, at »Kommissionen [har anmodet] Dem om at meddele den oplysninger vedroerende de franske myndigheders politik i forhold til import af japanske biler« og at »De [ikke] har ... befoejelse til at svare Kommissionen i myndighedernes sted.«
5 Paa denne baggrund udbad Kommissionens tjenestegrene sig oplysninger hos de franske myndigheder. Den 28. november 1989 svarede de franske myndigheder paa denne anmodning om oplysninger ved i det vaesentlige at anfoere, at de paagaeldende virksomheder ikke havde nogen selvstaendig indflydelse paa forvaltningen af reguleringen.
6 Efter at de paagaeldende fire sagsoegere den 20. marts 1990 havde anlagt et passivitets- og erstatningssoegsmaal, meddelte Kommissionen ved skrivelse af 8. maj 1990 de paagaeldende i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), at den havde til hensigt ikke at tage deres klage til foelge og opfordrede dem til at fremkomme med deres eventuelle bemaerkninger i denne forbindelse. Den 29. juni 1990 tilsendte disse sagsoegere Kommissionen deres bemaerkninger, hvori de paa ny gjorde gaeldende, at deres klager var begrundede.
7 I mellemtiden havde Somaco den 5. juni 1990 indgivet en tilsvarende klage til Kommissionen paa grundlag af traktatens artikel 85 over handlinger foretaget af virksomhederne CCIE, SIGAM, SAVA, SIDA og Auto GM, der alle har saede i Lamentin (Martinique), og som er forhandlere af henholdsvis maerkerne Toyota, Nissan, Mazda, Honda og Mitsubishi og importerer disse maerker til oeen.
8 Ved skrivelse af 9. august 1990, der henviste til skrivelse af 8. maj 1990 til de oevrige fire klagere, meddelte Kommissionen Somaco, at den ikke havde til hensigt at tage virksomhedens klage til foelge og opfordrede den i overensstemmelse med reglerne i artikel 6 i forordning nr. 99/93 til at fremkomme med sine bemaerkninger. Ved skrivelse af 28. september 1990 gjorde Somaco paa ny gaeldende, at klagen var begrundet.
9 I skrivelse af 5. december 1991 meddelte Kommissionen de fem paagaeldende virksomheder (herefter »klagerne«), at den afviste deres klager. Denne afvisning havde to begrundelser. Ifoelge den foerste begrundelse var de fem importoerers handlinger en integrerende del af de franske offentlige myndigheders politik vedroerende import af japanske biler til Frankrig. Inden for rammerne af denne politik fastsatte de offentlige myndigheder ikke alene det totale antal biler, der kunne indfoeres til Frankrig hvert aar, men ogsaa den maade, hvorpaa bilerne blev fordelt. Ifoelge den anden begrundelse var der ikke nogen forbindelse mellem klagernes interesse og den paastaaede overtraedelse, idet en eventuel anvendelse af artikel 85 ikke kunne antages at ville afhjaelpe klagernes situation.
10 Kommissionens beslutning af 5. december 1991 blev gjort til genstand for et annullationssoegsmaal anlagt ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 4. februar 1992. Ved dom af 29. juni 1993 (sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, herefter »Asia Motor France II-dommen«) annullerede Retten beslutningen, for saa vidt den vedroerte traktatens artikel 85. Idet Retten saerligt analyserede referatet af et interministerielt moede den 19. oktober 1987, i hvilket de indklagede forhandlere paa Martinique deltog, og den aftale, der var bilagt referatet, fastslog Retten, at den foerste begrundelse for afvisning hvilede paa en faktisk og retlig vildfarelse med hensyn til de forhold, som Kommissionen skulle bedoemme. For saa vidt angaar den anden begrundelse for afvisning udtalte Retten, at den var behaeftet med en retlig mangel.
11 Som foelge af denne dom fremsatte Kommissionen den 25. august 1993 til de franske myndigheder og de forhandlere i Martinique, som Somaco's klage af 5. juni 1990 var rettet imod, begaering om yderligere oplysninger.
12 Den 10. januar 1994 fremsendte Kommissionen en meddelelse til klagerne i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63. Den fremsendte ligeledes kopi af svarene paa de ovenfor anfoerte anmodninger om oplysninger og gav klagerne adgang til at undersoege de dokumentbeviser, den havde faaet forelagt. Ved skrivelse af 9. marts 1994 fremsendte klagerne bemaerkninger til denne skrivelse.
13 Ved skrivelse af 13. oktober 1994 meddelte Kommissionen klagerne den anfaegtede beslutning. I denne beslutning henviste Kommissionen for det foerste til sin beslutning af 5. december 1991. Endvidere konstaterede den, at Retten i Asia Motor France II-dommen havde draget de konklusioner i tvivl, som den var kommet frem til hovedsagelig paa grundlag af dokumenter, der stammede fra departementet Martinique. Det var disse dokumenter, som gav anledning til de yderligere anmodninger om oplysninger, som blev rettet til de franske myndigheder og importoererne paa Martinique.
14 Endvidere konstaterede Kommissionen, at undersoegelsen af svarene paa de yderligere anmodninger om oplysninger bekraeftede, at de franske myndigheder allerede i 1977 havde indfoert en statslig ordning for import af koeretoejer fra tredjelande. I denne sammenhaeng havde Industriministeriet godkendt fem importoerer som enerepraesentanter for henholdsvis de fem bilmaerker Honda, Toyota, Mazda, Mitsubishi og Nissan, og hver af disse modtog saaledes hvert aar en meddelelse fra ministeriet om det samlede maksimale antal koeretoejer af den paagaeldende importoers maerke, som det var tilladt at importere (for det franske hovedland 3% af markedet og for departementet Martinique 15%).
15 Kommissionen har forklaret, at der i denne forbindelse, at der blev afholdt et moede paa Martinique den 19. oktober 1987, der gav anledning til et referat ledsaget af en »aftale«, der blev fremlagt for Retten i forbindelse med Asia Motor France II-dommen. Kommissionen har gjort gaeldende, at dette moede i virkeligheden blev afholdt paa grundlag af indkaldelse fra praefekten, og det havde som eneste emne det tilgraensende spoergsmaal om den maade, hvorpaa den lokale Toyota-repraesentant, CCIE, skulle »tilbagelevere« 487 koeretoejer, som virksomheden havde solgt for meget siden 1982 i forhold til det antal indfoersler, som virksomheden havde faaet tildelt, en tilbagelevering, som forvaltningen havde kraevet. Kommissionen har derfor anfoert, at disse dokumenter anbragt i deres rette sammenhaeng intet aendrede ved den rent statslige karakter af importordningen og dennes naermere udformning.
16 Kommissionen har tilfoejet, at det forholdt sig paa tilsvarende maade med andre dokumenter naevnt i Asia Motor France II-dommen, som i tilstraekkelig grad har bekraeftet, at de indklagede importoerer, og navnlig importoererne paa Martinique, ikke havde nogen som helst handlefrihed i forbindelse med ivaerksaettelsen af den paagaeldende importordning. Paa dette grundlag fastholdt Kommissionen sin afvisning af anmodningerne, for saa vidt som disse havde til formaal at opnaa en konstatering af en aftale i artikel 85's forstand.
17 Det er under disse omstaendigheder, at klagerne anlagde et nyt annullations- og erstatningssoegsmaal og erstatning ved Retten. De nedlagde paastand om annullation af den anfaegtede beslutning samt om at Faellesskabet tilpligtedes at erstatte dem det tab, de havde lidt. De gjorde to anbringender gaeldende, herunder at der forelaa et aabenbart urigtigt skoen, og at beslutningen var utilstraekkeligt begrundet.
Den appellerede dom
18 For saa vidt angaar klagernes anbringende om, at der forelaa et aabenbart urigtigt skoen, har Retten i praemis 58 besluttet saerskilt at undersoege dels den adfaerd, hvorover der var klaget vedroerende indfoersler til det franske hovedland, dels den adfaerd, hvorover der var klaget vedroerende indfoersler til Martinique.
19 Hvad angaar klagerne mod importoererne i det franske hovedland, har Retten i praemis 60 henvist til retspraksis vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt en virksomheds adfaerd kan vaere undtaget fra traktatens artikel 85, stk. 1, paa grund af virksomhedens manglende autonomi. Den har i praemis 61 navnlig udtalt, at naar en bindende retsregel, som kan oeve indflydelse paa konkurrencen inden for faellesmarkedet og paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne, ikke har nogen forbindelse med en virksomheds adfaerd som beskrevet i traktatens artikel 85, stk. 1, finder artikel 85, stk. 1, ikke anvendelse paa det forhold, at de naevnte virksomheder blot foelger en saadan regel. I et saadant tilfaelde foreligger der ikke den handlefrihed for virksomhederne, som artikel 85, stk. 1, forudsaetter.
20 Retten har endvidere i praemis 62 konstateret, at i det foreliggende tilfaelde havde de franske myndigheder i deres besvarelse paa Kommissionens anmodning om yderligere oplysninger bekraeftet, at de i 1977 havde besluttet at traeffe foranstaltninger til at begraense indfoerselsmaengden af japanske koeretoejer til 3% af hovedlandets marked, og at de i denne forbindelse havde besluttet at fordele den tilladte importmaengde mellem de fem godkendte importoerer, som dengang fandtes paa markedet, i forhold til de markedsandele, som disse havde paa dette tidspunkt. De franske myndigheder havde ligeledes bekraeftet, at de med henblik paa at gennemfoere denne politik hvert aar gav hver importoer meddelelse om den noejagtige maengde biler svarende til importoerens kvote, idet man gav den paagaeldende anvisning om ikke at indfoere biler ud over disse maengder.
21 Herudover har Retten i praemis 63 undersoegt, hvorvidt den anfaegtede beslutning giver stoette for den konklusion, at de franske myndigheder har paanoedet de indklagede virksomheder importordningen paa en saadan maade, at myndighederne havde frataget virksomhederne enhver handlefrihed. I denne henseende har den foerst konstateret i praemis 64, at de franske myndigheder selv havde bekraeftet, at ingen regel i fransk ret havde paalagt importoererne af japanske koeretoejer til det franske hovedland den adfaerd, hvorover der var klaget. Retten har i praemis 65 udtalt, at Kommissionen i mangel af en bindende retsregel, der paalagde den adfaerd, hvorover der var klaget, kun kunne afvise klagerne med henvisning til de indklagede virksomheders manglende autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgik, at adfaerden ensidigt var blevet paanoedet virksomhederne af de nationale myndigheder gennem udoevelsen af et uimodstaaeligt pres, saasom truslen om at traeffe statslige foranstaltninger, som var egnede til at paafoere virksomhederne vaesentlige tab.
22 I denne forbindelse har Retten i praemis 66 udtalt, at Kommissionen grundede den anfaegtede beslutning, for saa vidt den angik klagerne vedroerende importen af japanske koeretoejer til det franske hovedland, paa de samme elementer, som blev lagt til grund for konklusionen i Kommissionens tidligere afgoerelse af 5. december 1991 om, at de indklagede virksomheder ikke havde nogen autonomi eller »handlefrihed«. De omstaendigheder, som Kommissionen kvalificerede som »nye omstaendigheder«, vedroerte saaledes alene situationen paa Martinique. Hertil kom, at de franske myndigheders svar paa den nye anmodning om oplysninger ikke anfoerte nogen omstaendighed, som kunne give stoette for eller forklare antagelsen om, at der ikke kunne rejses bebrejdelser mod de indklagede importoerer, som blot skal have bragt de foranstaltninger i anvendelse, som fulgte af det offentliges beslutninger, uden at have nogen handlefrihed.
23 Under disse omstaendigheder har Retten i praemis 68 konstateret, at ingen oplysning i sagen gjorde det muligt at fastslaa, at saadanne former for pres faktisk var blevet udoevet over for importoererne, og at dette spoergsmaal ikke var blevet gjort til genstand for nogen form for efterproevelse hos de franske myndigheder eller hos importoererne til det franske hovedland under den administrative procedure.
24 Retten har herefter fastslaaet i praemis 70, at den anfaegtede beslutning, af de grunde, som Retten har anfoert i praemis 55 i Asia Motor France II-dommen, i mangel af nye oplysninger om importordningen anvendt i det franske hovedland ikke hvilede paa objektive, relevante og samstemmende indicier, som viste, at de franske myndigheder ensidigt havde udoevet et uimodstaaeligt pres over for de paagaeldende virksomheder, for at de skulle udvise den adfaerd, hvorover der var klaget. Som foelge af det anfoerte konstaterede Retten i praemis 71, at Kommissionen havde udoevet et aabenbart urigtigt skoen, og Retten annullerede herefter i praemis 72 den anfaegtede beslutning, for saa vidt den afviste klagerne vedroerende det franske hovedland
25 Hvad angaar klagen af 5. juni 1990 fra Somaco over forhandlerne paa Martinique, har Retten i praemis 73 udtalt, at ifoelge oplysningerne i klagen blev Somaco oprettet i juni 1988 med henblik paa til Martinique at importere japanske og koreanske koeretoejer af maerkerne Daihatsu, Isuzu, Hyundai, Suzuki og Subaru. I klagen gjorde Somaco gaeldende, at virksomheden var offer for en ulovlig aftale mellem forhandlerne af de japanske maerker Toyota, Honda, Mazda, Mitsubishi og Nissan, og at disse forhandlere »del[te] markedet, som af forvaltningen [var] fastsat til 15% af indregistreringerne, til skade for firmaet Somaco, der [var] udelukket fra markedet«. Til stoette for sin klage fremlagde Somaco to dokumenter, nemlig referatet af det interministerielle moede afholdt den 19. oktober 1987 og den »aftale«, der var bilagt referatet.
26 Retten i har praemis 75 anfoert, at for saa vidt angaar indfoersel af japanske koeretoejer til Frankrig, hvoraf Martinique udgoer et departement, havde de franske myndigheder i deres besvarelse af 11. november 1993 af Kommissionens anmodning om oplysninger af 25. august 1993 oplyst, at kun fem importoerer, der repraesenterer maerkerne Toyota, Honda, Mitsubishi, Mazda og Nissan, var godkendt i Frankrig. Retten har i oevrigt i praemis 76 bemaerket, at det var ubestridt, at disse godkendte importoerer havde enekompetence til at udstede typeattester til forhandlerne paa Martinique, og at en typeattest var en noedvendig betingelse for indregistrering paa Martinique af et importeret koeretoej.
27 Retten har i praemis 77 anfoert, at denne ordning, forhindrer - uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt den ensidigt er blevet paalagt af de franske myndigheder, eller hvorvidt den hviler paa en aftale indgaaet mellem de fem godkendte importoerer og de franske myndigheder - at virksomheder, som til Frankrig (hovedlandet eller Martinique) vil importere andre japanske koeretoejer end koeretoejer af maerkerne Toyota, Honda, Mazda, Mitsubishi og Nissan, faar adgang til markedet. Under alle omstaendigheder foelger det forhold, at firmaet Somaco ikke kunne saelge koeretoejer af maerkerne Daihatsu, Isuzu, Suzuki og Subaru paa Martinique, saaledes ikke af tilstedevaerelsen af en eventuel aftale mellem de forhandlere paa Martinique, der var anfoert i klagen.
28 Retten har i praemis 78 konstateret, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning havde undersoegt de klagepunkter, der var anfoert i klagen, selv om Kommissionen kunne have rejst spoergsmaal om firmaet Somaco's interesse i at opnaa en konstatering af den paastaaede overtraedelse. Saaledes havde Kommissionen efter annullationen af afgoerelsen af 5. december 1991 indledt en ny undersoegelse, og efter at have gennemgaaet besvarelserne af anmodningerne om yderligere oplysninger, afviste Kommissionen denne klage under henvisning ligeledes til forhandlernes manglende autonomi i forbindelse med gennemfoerelsen af den omhandlede importordning.
29 Retten har hertil i praemis 79 bemaerket, at den i praemis 55 i Asia Motor France II-dommen havde konstateret, at denne begrundelse for forkastelse hvilede paa et aabenbart urigtigt skoen vedroerende de faktiske omstaendigheder. Den har herefter besluttet at undersoege, om de nye oplysninger, som var indhentet efter den naevnte dom, kunne kaste nyt lys over de dokumenter, som Retten efter en foerste undersoegelse havde tillagt stor bevisvaerdi i henseende til den sandsynlige tilstedevaerelse af en viljesmaessig overensstemmelse.
30 Imidlertid har Retten i praemis 80 konstateret, at ingen retsregel havde paalagt forhandlerne af japanske biler paa Martinique den adfaerd, hvorover der klagedes, og den har i praemis 81 anfoert, at det herefter skulle undersoeges, om det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgik, at de nationale myndigheder ensidigt havde udoevet et uimodstaaeligt pres over for de paagaeldende forhandlere, for at de skulle udvise den adfaerd, hvorover der var klaget.
31 Retten har saaledes i praemis 84 undersoegt de dokumenter, som Kommissionen betegnede som »nye omstaendigheder«, og konstateret, at det fremgik af sagen og navnlig af skrivelsen af 19. august 1982 fra statssekretaeren for Ministeriet for Oversoeiske Departementer og Territorier, at den samlede kvote paa 15% af koeretoejer indregistreret paa Martinique ensidigt var paalagt de lokale importoerer af de franske myndigheder, at forhandlernes manglende autonomi i oevrigt stoettedes yderligere af den omstaendighed, at importbegraensningen vedroerende japanske koeretoejer til 15% af markedet paa Martinique beskar forhandlernes marked med 50%, samt at det var ubestridt, at andelen af japanske koeretoejer paa Martinique laa i naerheden af 30% foer indfoerelsen af den importordning, hvorover der klagedes.
32 Herudover har Retten i praemis 85 konstateret, at det fremgik af dokumenter fremlagt af Kommissionen, at de offentlige myndigheder i samme periode fordelte den samlede kvote paa 15% mellem de maerker, som de fem indklagede forhandlere repraesenterede, og at de af de offentlige myndigheder fastsatte individuelle kvoter for hver forhandler yderligere bestyrkedes af en skrivelse af 3. september 1986 til praefekten paa Martinique, fra Nissan-forhandleren, hvori denne besvaerede sig over, at »den [ham] tildelte kvote [var] for lille og [gav] ikke mulighed for en normal udvikling i hans virksomhed, der endog [var] i konstant tilbagegang«.
33 Retten har i praemis 86 videre konstateret, at vandtaetheden af det system, som de offentlige myndigheder saaledes havde gennemfoert, sikredes ved, at de fem godkendte importoerer i det franske hovedland af japanske koeretoejer, som fulgte de anvisninger, der blev givet af de nationale myndigheder, kun sendte det antal typeattester til forhandleren af »deres« maerke paa Martinique, der svarede noejagtigt til den kvote, som var fastsat for ham. Retten har i praemis 87 bemaerket, at naar henses til, dels at de godkendte importoerer af de fem japanske maerker havde enekompetence til af udlevere typeattester til forhandlerne paa Martinique, dels at en typeattest var en noedvendig betingelse for indregistrering af et koeretoej paa Martinique, havde forhandlerne paa Martinique ingen anden mulighed end at acceptere konsekvenserne af det arrangement, der var indfoert af de godkendte importoerer og de franske myndigheder.
34 Retten har saaledes i praemis 88 konstateret, at Kommissionens konklusion, hvorefter de indklagede forhandlere paa Martinique »ikke havde nogen som helst handlefrihed i forbindelse med ivaerksaettelsen af den paagaeldende importordning«, ud fra en umiddelbar betragtning hvilede paa objektive, relevante og samstemmende indicier.
35 I praemis 89 har Retten anfoert, at det maatte undersoeges, om klagerne havde tilvejebragt »uoverensstemmende« oplysninger, som kunne vise tilstedevaerelsen af en vis autonomi hos forhandlerne af japanske koeretoejer for saa vidt angaar fordelingen af den samlede kvote, som de franske myndigheder havde fastsat til 15% for importen af japanske koeretoejer til Martinique.
36 I denne forbindelse har Retten for det foerste undersoegt referatet af det interministerielle moede den 19. oktober 1987 og den »aftale«, som var optaget som bilag hertil. Den har i praemis 91 bemaerket, at selve de benyttede udtryk i disse dokumenter kunne give anledning til at antage, at de indklagede forhandlere af japanske koeretoejer havde indgaaet en aftale om fordelingen af den kvote paa 15%, der var fastsat af den franske forvaltning, og at Retten paa grundlag af dokumenternes ordlyd i Asia Motor France II-dommen havde antaget, at disse dokumenter »[ud] fra en umiddelbar betragtning [udgjorde] et vigtigt indicium for tilstedevaerelsen af en reel handlefrihed« for de paagaeldende virksomheder.
37 Retten har imidlertid i praemis 92 anfoert, at Kommissionen i den anfaegtede afgoerelse i lyset af de nye oplysninger, der var blevet bragt til dens kundskab under den undersoegelse, den havde foretaget efter afsigelsen af Asia Motor France II-dommen, havde givet udtryk for, at referatet af det interministerielle moede den 19. oktober 1987 og »aftalen« bilagt dette anbragt i deres rette sammenhaeng intet aendrede ved den rent statslige karakter af importordningen.
38 Retten har i praemis 93 konstateret, at Toyota-forhandleren paa Martinique mellem 1982 og 1986 i betydelig grad havde overskredet den kvote, der var blevet tildelt den paagaeldende, ved at indregistrere koeretoejer, der overskred kvoten, paa foreloebige nummerplader (»WW«-plader). Retten har endvidere i praemis 94 bemaerket, at det ligeledes fremgik af sagens dokumenter, at de franske myndigheder, efter at have konstateret, at denne forhandler havde misbrugt reglerne om foreloebig registrering, senest i marts 1987 havde besluttet for fremtiden at tilskrive udleveringen af midlertidige registreringsattester (WW) de kvoter, som blev tildelt hvert maerke.
39 Under disse omstaendigheder har Retten i praemis 95 anfoert, at Kommissionen med rimelighed havde kunnet naa til det resultat, at moedet den 19. oktober 1987 afholdt paa initiativ af praefekten for Martinique-regionen ligeledes var udtryk for det offentliges vilje til at soerge for, at importordningen, som det offentlige havde indfoert ensidigt, blev overholdt. Selv om det er rigtigt, at aftalen anfoerte et loft paa 15% og en fordelingsnoegle vedroerende disse 15%, fulgte det ikke noedvendigvis heraf, at forhandlerne havde indgaaet en aftale omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1. De dokumenter, som var blevet tilvejebragt i forbindelse med den nye undersoegelse, gav nemlig stoette for den antagelse, at forhandlerne ansaa det for noedvendigt at »kodificere« den uskrevne importpolitik, som havde vaeret paalagt ensidigt af de offentlige myndigheder siden 1982, med henblik paa i fremtiden at undgaa problemer magen til dem, der havde vaeret med forhandleren af maerket Toyota.
40 Som foelge heraf har Retten i praemis 96 udtalt, at klagerne ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde udoevet et aabenbart urigtigt skoen. I praemis 97 har Retten endvidere undersoegt visse andre dokumenter, som klagerne havde paaberaabt sig, og har konstateret, at ingen af disse kunne afsvaekke Kommissionens antagelse om, at forhandlerne paa Martinique »ikke havde nogen som helst handlefrihed i forbindelse med ivaerksaettelsen af den paagaeldende importordning«. Retten har herefter i praemis 100 konkluderet, at anbringendet vedroerende et aabenbart urigtigt skoen savnede grundlag, for saa vidt anbringendet vedroerte Kommissionens beslutning om at afvise Somaco's klage af 5. juni 1990.
41 Endelig har retten i praemis 107 for saa vidt angaar erstatningspaastanden saerligt bemaerket, at det fremgik af retspraksis, at for at sagen kan antages til realitetsbehandling, skal en staevning, hvori der nedlaegges paastand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en faellesskabsinstitution, indeholde de elementer, der goer det muligt at identificere den adfaerd, som sagsoegeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der bestaar en aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det tab, han haevder at have lidt, samt karakteren og stoerrelsen af dette tab.
42 Retten har i praemis 109 i denne henseende i den foreliggende sag konstateret, at den argumentation, som klagerne havde anfoert i staevningen til stoette for deres paastand om erstatning, i sin helhed lyder saaledes:
»Virksomhederne, som har indbragt klagen, sondrer mellem den skade, der skyldes den holdning, som virksomheder, der er omfattet af aftalen, samt den franske regering har indtaget, og den skade, der direkte er Kommissionens ansvar.
Virksomhedernes samlede tab som foelge af aftalen kan i dag opgoeres til:
Asia Motor France:
259 552 000 ECU Cesbron:
244 292 000 ECU Monin Automobiles:
82 231 000 ECU EAS:
76 177 000 ECU Somaco:
2 153 500 ECU
Det tab, med tillaeg af procesrenter, som Kommissionen er ansvarlig for som foelge af forsinkelser og retsstridige afgoerelser, kan med rimelighed opgoeres til den rente af de naevnte beloeb, som saedvanligvis benyttes af Faellesskabet (9,75%), for tiden mellem tidspunktet for afgoerelsen af 5. december 1991 om at henlaegge sagen og indtil dommens afsigelse.«
43 Retten har i praemis 110 udtalt, at hverken den af klagerne saaledes fremfoerte argumentation eller staevningen betragtet i sin helhed gav mulighed for med den noedvendige klarhed og praecision at identificere hverken de skadegoerende handlinger, som blev tillagt Kommissionen, eller karakteren af det haevdede tab. Som foelge heraf har Retten i praemis 111 afvist erstatningspaastanden.
Appelsagen
44 I appelsagen har Somaco nedlagt foelgende paastande:
1) Den appellerede dom ophaeves, for saa vidt som appellanten ikke gives medhold i sin paastand om annullation og om erstatning,
2) i medfoer af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen:
- den anfaegtede beslutning annulleres for saa vidt angaar afvisningen af Somaco's klage.
- Kommissionen tilpligtes i medfoer af EF-traktatens artikel 178 og 215 at yde klageren erstatning for den skade, denne institution har paafoert Somaco, og erstatningen fastsaettes til et beloeb svarende til rente 9,75% af de beloeb, som det lidte tab ansaettes til, at regne fra tidspunktet for beslutningen af 5. december 1991 om at henlaegge sagen og indtil dommens afsigelse.
3) Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger, saavel i forbindelse med naervaerende sag som i forbindelse med den sag, der foerte til afsigelsen af den appellerede dom.
45 Kommissionen har over for Domstolen nedlagt paastand om forkastelse af appellen og frifindelse for samtlige Somaco's paastande samt om, at Somaco skal tilpligtes at betale sagens omkostninger. For saa vidt angaar Somaco's paastand om annullation, har den endvidere nedlagt afvisningspaastand.
Rettens bemaerkninger
Formaliteten
46 Kommissionen har i sit svarskrift gjort gaeldende, at den paastand om annullation, som Somaco har fremsat under appelsagen, maa afvises, idet paastanden ikke opfylder de krav, som er opstillet i Domstolens praksis.
47 Kommissionen har for det foerste anfoert, at denne del af appelsagen ikke indeholder en praecis fremstilling af de anbringender, der goeres gaeldende, og henviser til de anbringender, der er fremfoert under sagens behandling ved Retten. For det andet har den anfoert, at Somaco's argumentation sigter mod at anfaegte Rettens vurdering af faktum. Den har bl.a. praeciseret, at Retten i henhold til Somaco's appelskrift ikke i begrundelsen til den appellerede dom har taget de omstaendigheder, som er kendetegnende for et uimodstaaeligt pres, der kunne retfaerdiggoere en forskelsbehandling af adfaerden hos virksomhederne paa det martiniquanske marked i forhold til adfaerden hos virksomhederne i hovedlandet, i betragtning. Kommissionen har ligeledes anfoert, at ved at goere gaeldende, at Retten har gengivet beviserne, som er blevet forelagt den, forkert, har Somaco reelt begaeret, at Domstolen skal vurdere de bevismidler, som blev forelagt Retten.
48 Det bemaerkes, at i henhold til artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen er appel begraenset til retsspoergsmaal og kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten (jf. kendelse af 5.12.1997, sag C-218/97 P, Raadet mod Leite Mateus, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 20). I henhold til artikel 112, afsnit 1, litra c) i procesreglementet for Domstolen skal appelskriftet indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes.
49 I henhold til fast retspraksis foelger det af disse bestemmelser, at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, og de argumenter, der saerligt stoetter denne paastand. En appel, der blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund, opfylder ikke dette krav (jf. kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka- Floridi mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml. I, s. 2041, praemis 9 og 10, dom af 24.10.1996, sag C-73/95 P, Viho mod Kommissionen, Sml. I, s. 5457, praemis 25 og 26, og kendelse af 16.9.1997, sag C-59/96 P, Koelman mod Kommissionen, Sml. I, s. 4809, praemis 52).
50 Det bemaerkes for det foerste, at den af Somaco nedlagte annullationspaastand ikke begraenser sig til at gentage de anbringender og argumenter, der allerede er gjort gaeldende for Retten, men derimod paa en tilstraekkelig klar maade angiver de elementer i den appellerede dom, der kritiseres, samt de juridiske anbringender, der er fremfoert til stoette for annullationspaastanden. Som generaladvokaten har anfoert i punkt 16 i forslaget til afgoerelse, indeholder appelskriftet to saerskilte anbringender, selv om disse ikke specifikt er fremhaevet.
51 Det foerste anbringende vedroerer begrundelsen for den appellerede dom, som angives at vaere selvmodsigende eller utilstraekkelig, idet Retten har udtalt, dels at det uimodstaaelige pres, der skulle vaere udoevet over for de godkendte forhandlere i det franske hovedland, ikke eksisterede, dels at begrundelsen for den anfaegtede beslutning var korrekt, for saa vidt som den fastslog et saadant pres med hensyn til forhandlerne paa Martinique, som var afhaengige af de samme importoerer. Det andet anbringende vedroerer forkert gengivelse af de bevismidler, som haevdes at vaere anvendt af Retten ved konstateringen af eksistensen af et uimodstaaeligt pres mod forhandlerne paa Martinique.
52 Paa dette grundlag maa det konstateres, at Kommissionens foerste klagepunkt, hvorefter Somaco's appelskrift ikke paa en tilfredsstillende maade har angivet de paaberaabte anbringender, ikke kan tages til foelge.
53 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt de to anbringender, der er fremfoert af Somaco, har til formaal at rejse tvivl om den vurdering af sagens faktum, som Retten har foretaget, maa det konstateres, at spoergsmaalet om, hvorvidt begrundelsen for en dom afsagt af Retten er selvmodsigende eller utilstraekkelig, er et retsspoergsmaal, der kan rejses under en appelsag (jf. dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 29, og af 20.11.1997, sag C-188/96 P, Kommissionen mod V, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 24).
54 Endelig skal det med hensyn til anbringendet om forkert gengivelse af beviserne bemaerkes, at selv om det alene er Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt (dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 66), har Domstolen imidlertid udtalt, at anbringendet om, at beviserne er gengivet forkert, kan proeves (jf. dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42, af 16.9.1997, sag C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 4775, praemis 29, samt kendelse af 6.10.1997, sag C-55/97 P, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, Sml. I, s. 5383, praemis 25, og af 16.10.1997, sag C-140/96 P, Dimitriadis mod Revisionsretten, Sml. I, s. 5635, praemis 35).
55 Det foelger af det ovenstaaende, at den af Kommissionen nedlagte afvisningspaastand ikke kan tages til foelge.
Realiteten
Annullationspaastanden
56 Med sit foerste anbringende bebrejder Somaco Retten, at den har sondret mellem situationen i hovedlandet og paa Martinique. Retten kunne dels ikke anse det for godtgjort, at der forelaa en aftale henhoerende under traktatens artikel 85 mellem de importoerer, der var godkendt for saa vidt angaar det franske hovedland, og samtidig konkludere, at der forelaa et uimodstaaeligt statsligt pres mod forhandlerne paa Martinique, som var afhaengige af disse importoerer. Imidlertid har Retten ikke i sin begrundelse taget de omstaendigheder, der kendetegnede et uimodstaaeligt pres, som kunne begrunde en forskellig behandling af adfaerden for virksomhederne paa det martiniquanske marked i forhold til adfaerden hos virksomhederne i hovedlandet, af hvem de var afhaengige, i betragtning. Hvis der var et pres, havde dette vaeret udoevet i forholdet mellem virksomhederne, dvs. mellem forhandlerne og importoererne i hovedlandet.
57 Det bemaerkes, at Retten i den appellerede doms praemis 70 har konstateret, at den anfaegtede beslutning for saa vidt angaar klagerne mod importoererne i det franske hovedland i mangel af andre oplysninger om den anvendte importordning end dem, der var grundlag for Kommissionens foerste beslutning om afvisning, ikke hviler paa objektive, relevante og samstemmende indicier, som viste, at de franske myndigheder ensidigt havde udoevet et uimodstaaeligt pres over for de paagaeldende virksomheder, for at de skulle udvise den adfaerd, hvorover der var klaget. Retten har i praemis 71 med hensyn til manglen paa oplysninger, der viser eksistensen et saadant pres, anfoert, at adfaerden hos importoerer, som under hensyn til samtlige relevante risici og fordele rettede sig efter den franske forvaltnings oensker, maatte anses for at udgoere et forretningsmaessigt valg, og i praemis 72 blev den anfaegtede beslutning herefter annulleret.
58 For saa vidt angaar Somaco's klage over forhandlerne paa Martinique har Retten imidlertid i praemis 88 konstateret, at paa grundlag af de nye oplysninger, som blev indhentet gennem den undersoegelse, som Kommissionen foretog efter Rettens annullation af den foerste beslutning, hvilede Kommissionens konklusion, hvorefter de indklagede forhandlere paa Martinique ikke havde nogen som helst handlefrihed i forbindelse med ivaerksaettelsen af importordningen, paa objektive, relevante og samstemmende indicier, og Retten har i praemis 97 konstateret, at intet andet dokument, som klagerne havde paaberaabt sig, kunne afsvaekke denne antagelse.
59 Det foelger heraf, at begrundelsen for den appellerede dom ikke er selvmodsigende eller utilstraekkelig. I modsaetning til, hvad der er anfoert af Somaco, har Retten ikke fastslaaet, at der forelaa en aftale, der er forbudt i henhold til artikel 85 mellem de godkendte importoerer i det franske hovedland, men har derimod begraenset sig til at fastslaa, at den begrundelse, som Kommissionen har angivet for at afvise klagerne - nemlig at de indklagede importoerer ikke havde nogen selvstaendig indflydelse eller »handlefrihed« - ikke blev stoettet paa tilstraekkelige beviser. Retten har konstateret, at de omstaendigheder, som Kommissionen kvalificerede som »nye omstaendigheder« i forhold til sagen, som denne var blevet forelagt i Asia-Motor France II-sagen, kun vedroerte situationen paa Martinique, og det er netop undersoegelsen af disse omstaendigheder, der har foert Retten til en anden konklusion for saa vidt angaar situationen paa Martinique i forhold til den, Retten var kommet frem til, for saa vidt angaar det franske hovedland, nemlig at forhandlerne paa Martinique ikke havde nogen selvstaendig indflydelse ved ivaerksaettelsen af den paagaeldende importordning.
60 I denne sammenhaeng giver det forhold, at forhandlerne paa Martinique var afhaengige af de i det franske hovedland godkendte importoerer, hvilket Retten bl.a. har konstateret i den appellerede doms praemis 87, ikke anledning til betvivle Rettens afgoerelse paa grundlag af de beviser, der blev forelagt den, om, at den importordning, der gjaldt paa Martinique, alene var statslig.
61 Som foelge heraf maa det foerste anbringende forkastes.
62 Med sit andet anbringende har Somaco gjort gaeldende, at Retten har gjort sig skyldig i en forkert gengivelse af de bevismidler, som er fremlagt for den, og i saerdeleshed af referatet af moedet den 19. oktober 1987 og »aftalen« undertegnet af virksomhederne samme dag.
63 Ifoelge Somaco havde moedet den 19. oktober 1987 ikke som eneste formaal at droefte Toyota's tilbagelevering i forbindelse med overskridelsen af en kvote. Der blev ligeledes droeftet andre emner. Somaco henviser i den forbindelse saerligt til de formuleringer, der er anvendt i referatet, i henhold til hvilket »I forbindelse med en diskussion mellem deltagerne blev det besluttet af de tilstedevaerende forhandlere ... at acceptere en selvbegraensning af alle maerker tilsammen paa 15% af det globale marked og ubetinget at respektere denne selvbegraensning ...«.
64 Somaco har ligeledes understreget, at det fremgaar af referatet, at deltagerne »goer de tvister, der bestaar mellem dem, til deres personlige sag«, og der heri var taget hoejde for indgaaelsen af en aftale mellem forhandlerne. Denne aftale er endvidere klar og utvetydig, idet den stipulerer, at »Underskriverne i deres egenskab af forhandlere er enige om ...« og at »I tilfaelde af en hvilken som helst parts overtraedelse af en af de ovennaevnte bestemmelser, bortfalder denne aftale«. Selve teksten i referatet og »aftalen« er saaledes uforenelig med Rettens fortolkning, i henhold til hvilken moedet alene havde til formaal at droefte Toyota's tilbagelevering i forbindelse med overskridelsen af en kvote.
65 Det bemaerkes, at Retten i den appellerede dom har undersoegt de to dokumenter, der er paaberaabt af Somaco, for at fastslaa, om klagerne havde tilvejebragt »uoverensstemmende« oplysninger, som kunne vise tilstedevaerelsen af en vis autonomi hos forhandlerne af japanske koeretoejer for saa vidt angaar fordelingen af den samlede kvote, som de franske myndigheder havde fastsat til 15% for importen af japanske koeretoejer til Martinique.
66 Retten har i denne forbindelse udtalt, at de udtryk, der blev anvendt i referatet af det interministerielle moede den 19. oktober 1987 og i den »aftale«, som var optaget som bilag hertil, kunne give anledning til at antage, at forhandlerne havde indgaaet en aftale, og at Retten netop paa grundlag af dokumenternes ordlyd i Asia Motor France II-dommen havde antaget, at der ud fra en umiddelbar betragtning forelaa et vigtigt indicium for tilstedevaerelsen af en reel handlefrihed for de paagaeldende virksomheder.
67 Retten har dog i den appellerede dom fastslaaet, at de dokumenter, som var fremkommet under Kommissionens nye undersoegelse, kunne forklare de udtryk, der var anvendt i referatet og »aftalen«, uden at det dermed maatte konkluderes, at der forelaa en aftale.
68 Det foelger heraf, at Retten ikke har foretaget en fejlagtig gengivelse af de to dokumenter, som er paaberaabt af Somaco. Den har derimod udtrykkeligt anerkendt, at de udtryk, der er anvendt i de to dokumenter, taler for eksistensen af en aftale som anfoert i klagen, men Retten har dog fastholdt, at de to dokumenter, naar de placeres i en stoerre sammenhaeng, kunne forklares paa en anden maade, og at det i lyset af andre beviser fremlagt af Kommissionen, ikke kunne svaekke antagelsen om, at administrationen foretog fastlaeggelse af importkvoterne uden nogen aktiv medvirken fra forhandlerne.
69 Heraf foelger, at Retten ikke har aendret betydningen af de to dokumenter, der er paaberaabt af Somaco, og at det fremsatte anbringende herom saaledes maa afvises.
Erstatningspaastanden
70 For saa vidt angaar erstatningspaastanden har Somaco gjort gaeldende, at Retten har foretaget en aabenbar urigtig retsanvendelse ved at konstatere, at staevningen ikke gjorde det muligt at identificere den paaklagede adfaerd, eller at denne culpoese adfaerd ikke klart og praecist kunne identificeres. Disse to bemaerkninger er modstridende, og i hvert fald er det noedvendigt at faa fastslaaet, om Kommissionens adfaerd, som har udloest flere paa hinanden foelgende retssager ved Retten, og som har blokeret sagen i elleve aar, kan udgoere en fejl, der har paadraget den et ansvar indebaerende pligt til at erstatte det tab, som der klart er redegjort for, og hvis oprindelse klart skyldes selve den paaklagede adfaerd.
71 Det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis paahviler det i oevrigt i foerste raekke den part, som goer gaeldende, at Faellesskabet har paadraget sig ansvar, at fremlaegge afgoerende beviser for det paaberaabte tabs eksistens og omfang, og at godtgoere, at der er en aarsagsforbindelse mellem dette tab og faellesskabsinstitutionernes paaklagede adfaerd (jf. bl.a. dom af 21.5.1976, sag 26/74, Roquette frères mod Kommissionen, Sml. s. 677, praemis 22 og 23, og i sagen Blackspur DIY m.fl. mod Raadet og Kommissionen, a.st., praemis 31).
72 Retten har imidlertid i praemis 110 i den appellerede dom udtalt, at hverken den af klagerne fremfoerte argumentation eller staevningen betragtet i sin helhed gav mulighed for med den noedvendige klarhed og praecision at identificere hverken de skadegoerende handlinger, som blev tillagt Kommissionen, eller karakteren af det haevdede tab.
73 Det maa derfor konstateres, at Retten med foeje har fastslaaet, at staevningen ikke opfyldte gaeldende krav. Det fremgaar af praemis 109 i den appellerede dom, at de af klagerne fremsatte anbringender var begraenset til at naevne de anslaaede tal, der skulle udgoere »virksomhedernes samlede tab som foelge af aftalen«, og til at haevde, at »det tab med tillaeg af procesrenter, som Kommissionen er ansvarlig for som foelge af forsinkelse og retsstridige afgoerelser kan med rimelighed opgoeres til den rente af de naevnte beloeb, som saedvanligvis benyttes af Faellesskabet (9,75%), for tiden mellem tidspunktet for afgoerelsen af 5. december 1991 om at henlaegge sagen og indtil dommens afsigelse«. Somaco har saaledes hverken redegjort for den culpoese adfaerd, som kan tilregnes Kommissionen, eller godtgjort det paastaaet lidte tab.
74 Denne paastand i appelsagen kan derfor ikke tages til foelge.
75 Det fremgaar af alle de ovenfor anfoerte betragtninger, at samtlige anbringender fremsat af Somaco er grundloese, hvorfor appellen maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
76 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der finder anvendelse i appelsager i henhold til artikel 118, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Somaco har tabt sagen, doemmes det til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
77 Appellen forkastes.
78 Somaco betaler sagens omkostninger.