62001CC0311_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. I den foreliggende sag har Kommissionen anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 69 og 71 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (herefter »forordningen«) (2) .
2. Kommissionens klagepunkter vedrører de nederlandske arbejdsmarkedsmyndigheders afvisning af at give grænsearbejdere med bopæl i Nederlandene, der er helt arbejdsløse, mulighed for at rejse til en anden medlemsstat for at søge beskæftigelse dér samtidig med, at retten til ydelser ved arbejdsløshed bevares. Den nederlandske højesteret har i øvrigt fundet denne afvisning berettiget.
II – Forordning nr. 1408/71
3. Den 14. og 25. betragtning til forordningen er affattet således:
»Det er nødvendigt at fastsætte særlige regler, navnlig med hensyn til sygdom og arbejdsløshed, for grænsearbejdere og sæsonarbejdere på grund af deres særlige situation.
[…]
For at gøre det lettere at søge beskæftigelse i de enkelte medlemsstater bør der især for et begrænset tidsrum ydes arbejdsløse understøttelse efter den medlemsstats lovgivning, som de pågældende senest har været omfattet af.«
Artikel 1 bestemmer i uddrag således:
»Definitioner
[…]
o) betyder udtrykket »den kompetente institution«:
[…]
ii) den institution, hvorfra den pågældende er berettiget eller ville være berettiget til at modtage ydelser, såfremt han eller et eller flere af hans familiemedlemmer var bosat i den medlemsstat, på hvis område denne institution befinder sig […].
[…]
q) betyder udtrykket »den kompetente stat« den medlemsstat, på hvis område den kompetente institution befinder sig.«
Forordningens artikel 69, stk. 1 og 2, bestemmer:
»Betingelser og grænser for bevarelse af ret til ydelser
1. En helt arbejdsløs arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der opfylder de i en medlemsstats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, og som rejser til en eller flere andre medlemsstater for at søge beskæftigelse dér, bevarer sin ret til disse ydelser under følgende betingelser og inden for følgende grænser:
a) Han skal før sin afrejse have været tilmeldt som arbejdssøgende og have stået til rådighed for arbejdsformidlingen i den kompetente stat i mindst fire uger, efter at han blev arbejdsløs. Det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution kan dog give samtykke til, at han rejser inden udløbet af denne frist.
b) Han skal tilmelde sig som arbejdssøgende ved arbejdsformidlingen i hver af de medlemsstater, han rejser til, og underkaste sig den dér bestående kontrol. Denne betingelse anses for opfyldt for tidsrummet forud for tilmeldingen, såfremt denne sker inden syv dage efter det tidspunkt, da den pågældende er ophørt med at stå til rådighed for arbejdsformidlingen i den stat, han har forladt; i undtagelsestilfælde kan det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution forlænge denne frist.
c) Retten til ydelser bevares i et tidsrum af højst tre måneder, regnet fra det tidspunkt, da den pågældende er ophørt med at stå til rådighed for arbejdsformidlingen i den stat, han har forladt, dog således at det samlede tidsrum, for hvilket der tilkendes ydelser, ikke kan overstige det tidsrum, for hvilket den pågældende har ret til ydelser i medfør af den nævnte stats lovgivning; hvor det drejer sig om en sæsonarbejder, er dette tidsrum yderligere begrænset til den resterende del af den sæson, for hvilken han er ansat.
2. Såfremt den pågældende vender tilbage til den kompetente stat inden udløbet af den periode, i hvilken han efter bestemmelserne i stk. 1, litra c), har ret til ydelser, er han forsat berettiget til ydelser efter denne stats lovgivning; såfremt han ikke vender tilbage til den kompetente stat inden udløbet af nævnte periode, mister han enhver ret til ydelser efter denne stats lovgivning. I undtagelsestilfælde kan det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution forlænge denne frist.«
Artikel 70, stk. 1, er affattet således:
»I de i artikel 69, stk. 1, omhandlede tilfælde udbetales ydelserne af institutionen i hver af de stater, hvor den arbejdsløse søger beskæftigelse.
Det påhviler den kompetente institution i den medlemsstat, af hvis lovgivning lønmodtageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet under sin seneste beskæftigelse, at refundere disse ydelser.«
Artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), bestemmer:
»1. Arbejdsløse arbejdstagere, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter følgende regler:
a) […]
ii) Grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, modtager ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, som om de under deres seneste beskæftigelse havde været omfattet af denne lovgivning; disse ydelser udbetales af bopælsstedets institution for denne institutions regning.«
III – De faktiske omstændigheder, den administrative procedure og den retslige procedure
4. I Nederlandene nægtes helt arbejdsløse grænsearbejdere, der som følge af deres bopæl har krav på at modtage ydelser ved arbejdsløshed (herefter »ydelser«) i Nederlandene, fortsat ret til ydelser, når de opholder sig i en anden medlemsstat med henblik på at søge beskæftigelse dér. De nederlandske myndigheders administrative praksis blev ved dom fra den nationale højesteret anset for at være i overensstemmelse med forordningen.
5. Kommissionen, der var af den opfattelse, at forordningen ikke blev behørigt anvendt i Kongeriget Nederlandene, fremsendte den 29. maj 1998 en åbningsskrivelse til den nederlandske regering, hvori den opfordrede regeringen til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder.
6. Eftersom den nederlandske regerings svarskrivelse af 2. oktober 1998 ifølge Kommissionens opfattelse ikke fjernede mistanken om traktatbrud, fremsendte Kommissionen den 30. juli 1999 en begrundet udtalelse til Kongeriget Nederlandene, i hvilken den gjorde gældende, at den nederlandske praksis, hvorefter helt arbejdsløse grænsearbejdere, der som følge af deres bopæl har krav på at modtage ydelser ved arbejdsløshed i Nederlandene, nægtes fortsat ret til ydelser, når de opholder sig i en anden medlemsstat med henblik på at søge beskæftigelse dér, var i strid med forordningens artikel 69 og 71, og opfordrede Kongeriget Nederlandene til inden for en frist på to måneder at træffe de nødvendige foranstaltninger. Den nederlandske regering besvarede den begrundede udtalelse ved skrivelse af 8. oktober 1999.
7. Da Kommissionen var af den opfattelse, at Kongeriget Nederlandene havde tilsidesat sine forpligtelser, anlagde den i medfør af artikel 226 EF sag mod Kongeriget Nederlandene ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. august 2001.
8. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
1) Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i medfør af forordningens artikel 69 og 71, idet det ikke giver grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, mulighed for at benytte sig af den ved forordningens artikel 69 foreskrevne mulighed for, på de i denne artikel fastsatte betingelser, at rejse til en eller flere andre medlemsstater for at søge beskæftigelse dér samtidig med, at retten til ydelser ved arbejdsløshed bevares.
2) Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.
IV – Om traktatbruddet
A – Parternes argumenter
9. Kommissionen mener, at forordningen giver de kompetente institutioner i den medlemsstat, hvor den pågældende arbejdstager har bopæl (herefter »bopælsstaten«), mulighed for kumulativt at anvende bestemmelserne i forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 69 [herefter » artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og artikel 69«].
10. Kommissionen har for det første påberåbt sig ordlyden af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), af hvilken det fremgår, at grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, er fuldstændig integrerede i bopælsstatens arbejdsløshedsordning og har en oprindelig ret (»een originaire aanspraak«) til ydelser i denne stat. Den eneste kompetente institution i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 1, litra o), nr. ii), er derfor bopælsstaten. Dette gælder også ved anvendelsen af artikel 69.
11. Endvidere har Kommissionen påberåbt sig ordlyden af artikel 69, stk. 1, som i litra a) anvender udtrykket »den kompetente stat«, og som i litra b) og c) omtaler »den stat, han har forladt«. Eftersom den stat, som en helt arbejdsløs grænsearbejder forlader, er bopælsstaten, er det også denne stat, der er kompetent i forbindelse med tildelingen af de rettigheder, der følger af artikel 69.
12. Kommissionen har anfægtet en henvisning til Cochet- (3) og Huijbrechts-dommen (4), af hvilke den nederlandske regering generelt udleder, at den stat, hvori grænsearbejderen senest har været beskæftiget (herefter »beskæftigelsesstaten«), forbliver den kompetente stat for helt arbejdsløse grænsearbejdere. Domstolen har i de nævnte domme kun fastslået, at beskæftigelsesstatens generelle kompetence i henhold til forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), ganske vist fortrænges af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), men atter bliver virksom, hvis den helt arbejdsløse grænsearbejder efterfølgende flytter til beskæftigelsesstaten. Det fremgår af disse to domme, sammenholdt med Domstolens domme i Miehte-sagen, de Laat-sagen samt Grisvard og Kreitz-sagen (5), at det for så vidt angår helt arbejdsløse grænsearbejdere principielt kun er bopælsstaten, der er kompetent i forbindelse med disse ydelser.
13. Ifølge Kommissionen beror artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), på en retlig fiktion hvad angår vilkårene for at opnå ydelserne. Forordningens artikel 67 indeholder en tilsvarende fiktion, hvorefter der skal tages hensyn til forsikrings- eller beskæftigelsesperioder. Arbejdsløse, der modtager ydelser alene på grundlag af denne fiktion, kan imidlertid uden tvivl påberåbe sig anvendelsen af artikel 69. Artikel 69 bør altså også gælde for ydelser, der ydes i medfør af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii).
14. Kommissionen har desuden påberåbt sig den 25. betragtning til forordningen samt Domstolens faste praksis (6) . Heraf fremgår navnlig, at forordningen forbyder, at man med udgangspunkt i grænsearbejdernes særlige situation, hindrer dem i at søge og opnå beskæftigelse eller anvender forordningen på en sådan måde, at den medfører en ulempe for grænsearbejderne.
15. Kommissionen har henvist til Van Gestel-dommen (7) for så vidt angår den nederlandske regerings argument, hvorefter institutionen i bopælsstaten i sidste ende bærer den samlede byrde ved ydelserne, selv om den ikke modtager noget bidrag. Det blev i denne dom fastslået, at denne byrdefordeling er tilsigtet af fællesskabslovgiver, som har villet give de arbejdsløse de største muligheder for at vende tilbage til arbejdslivet i bopælsstaten.
16. Det ændringsforslag til artikel 69, som Kommissionen fremlagde i 1980, og som den nederlandske regering har påberåbt sig, er ifølge Kommissionen 20 år gammelt, og Domstolens relevante praksis i forbindelse med fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), forelå således ikke på tidspunktet for ændringsforslagets fremlæggelse. I øvrigt blev hele det daværende ændringsforslag trukket tilbage, og det pågældende forslag om ændring af artikel 69, som den nederlandske regering har henvist til, var ikke længere indeholdt i det seneste forslag om ændring af forordningen (8) .
17. Den nederlandske regering mener, at helt arbejdsløse grænsearbejdere, der modtager ydelser fra bopælsstaten i medfør af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), ikke samtidig kan påberåbe sig ret til i medfør af artikel 69 fortsat at modtage ydelserne i den periode, hvor de søger beskæftigelse i en anden medlemsstat.
18. Bopælsstaten er ikke den kompetente stat ved anvendelsen af artikel 69, stk. 1. Det fremgår af ordlyden af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og af Cochet-dommen, Huijbrechts-dommen (9), Bonaffini m.fl.-dommen (10) samt Testa m.fl.-dommen (11), at det udelukkende er beskæftigelsesstaten, der er den kompetente stat før og under arbejdsløsheden.
19. Der findes ingen oprindelig ret til at modtage ydelser i bopælsstaten. Ydelserne beregnes derimod blot i henhold til bopælsstatens bestemmelser og for dennes regning. En sådan situation er ikke usædvanlig for forordningen. Som Domstolen allerede har fastslået i Rebmann-sagen (12), er det højst tænkeligt, at en helt arbejdsløs grænsearbejder, som modtager ydelser i medfør af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), på én og samme tid er underlagt bestemmelserne såvel i bopælsstaten som i beskæftigelsesstaten.
20. Af hensyn til retssikkerheden bør den kompetente stat i artikel 69’s forstand udelukkende betyde beskæftigelsesstaten. Begrebet »den kompetente stat« ville nemlig i modsat fald have to betydninger inden for den samme bestemmelse, afhængigt af om udtrykket blev anvendt på helt arbejdsløse grænsearbejdere eller på helt arbejdsløse, der har bopæl i beskæftigelsesstaten.
21. Også den 25. betragtning til forordningen taler imod, at helt arbejdsløse grænsearbejdere kan eksportere ydelserne fra bopælsstaten, når de søger beskæftigelse. I betragtningen er der udtrykkelig tale om understøttelse »efter den medlemsstats lovgivning, som de pågældende senest har været omfattet af», dvs. ydelser fra beskæftigelsesstaten.
22. Overskriften i forordningens kapitel 6, afdeling 2, som artikel 69 er indeholdt i, taler udtrykkelig om begrebet »arbejdsløse«, der rejser til en anden stat end »den kompetente stat«. Det fremgår imidlertid af Cochet-dommen og Huijbrechts-dommen (13), at beskæftigelsesstaten er den kompetente stat.
23. Forordningens artikel 1, litra q), definerer i øvrigt begrebet »den kompetente stat« som den medlemsstat, på hvis område de kompetente institutioner befinder sig. Hvorledes begrebet »kompetent institution« defineres, reguleres ikke i denne forordning, men derimod i forordning (EØF) nr. 574/72 (14) (herefter »gennemførelsesforordningen«). Det er ud over bestemmelserne om andre sociale sikringsydelser (15) kun i artikel 84 i gennemførelsesforordningen, at bopælsstatens institution udtrykkeligt anses for at være den »kompetente institution« med hensyn til arbejdsløshedsydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere. Denne artikel vedrører imidlertid udelukkende gennemførelsesbestemmelserne for sammenlægningen af forsikringsperioder (artikel 80 i gennemførelsesforordningen om anvendelse af forordningens artikel 67) og altså ikke anvendelsen af artikel 69.
24. Det fremgår af dommen i de forenede sager Testa m.fl. (16), at artikel 69 indeholder en særlig bestemmelse, som indebærer fordele for de berørte. Disse fordele udgør en undtagelse og må således kun ydes i henhold til de i artikel 69 mere snævert fastsatte betingelser. Dette fremgår ligeledes af Bonaffini m.fl.-dommen (17) .
25. Dertil kommer, at det kan udledes af Bastos Moriana-dommen (18), at artikel 69 kun kan anvendes på arbejdsløse, der har en umiddelbar ret til ydelser i medfør af de nationale bestemmelser, og ikke på helt arbejdsløse grænsearbejdere, hvis ret er begrundet i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii).
26. Det er heller ikke i strid med formålet med bestemmelserne om den frie bevægelighed (artikel 39 EF ff.) ikke at anvende artikel 69 på helt arbejdsløse grænsearbejdere.
27. Det fremgår nemlig af Domstolens praksis, at artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), har til formål at gøre det muligt for en helt arbejdsløs grænsearbejder at søge beskæftigelse i bopælsstaten, fordi chancerne synes at være størst dér. Ved at udøve rettighederne efter artikel 69, ville disse arbejdsløse imidlertid netop opfylde de betingelser, der gør det muligt for dem at søge beskæftigelse med størst muligt held.
28. Samtidig ville de berørte heller ikke miste de rettigheder med hensyn til social sikring, som de ville have haft, såfremt de ikke havde udøvet deres ret til fri bevægelighed. Domstolen har i Petroni-dommen (19) fastslået, at det er i strid med formålet med den frie bevægelighed, hvis den arbejdsløse mister ydelser, som han har krav på i henhold til national ret. I den foreliggende sag erhverves retten til ydelser imidlertid i medfør af forordningen.
29. Kommissionens retsopfattelse er desuden i strid med forordningens artikel 70, stk. 1, andet punktum, idet denne bestemmelse indeholder reglerne om refusion af de ydelser, som den arbejdsløse har modtaget fra institutionen i den medlemsstat, hvor han, under udøvelse af sine rettigheder i medfør af artikel 69, søger beskæftigelse. Det bestemmes udtrykkeligt i denne bestemmelse, at det påhviler den kompetente institution i den medlemsstat, af hvis lovgivning lønmodtageren har været omfattet »under sin seneste beskæftigelse«, at refundere disse ydelser. I henhold til forordningens artikel 13, stk. 2, er denne medlemsstat beskæftigelsesstaten. I modsat fald ville institutionen i bopælsstaten ved anvendelse af artikel 69 være forpligtet til at bære samtlige omkostninger i forbindelse med en helt arbejdsløs grænsearbejder, selv om den pågældende arbejdsløse muligvis aldrig har indbetalt bidrag til denne institution.
30. Den nederlandske regering har endelig henvist til den historiske baggrund. Den forudgående forordning indeholdt ingen bestemmelse, der svarer til artikel 69, som først efter vanskelige forhandlinger blev indført i 1971. Kommissionens ændringsforslag fra 1980 indeholdt et forslag om, at der skulle indsættes et nyt stk. 4 i artikel 69, der skulle foreskrive, at artikel 69 også skulle finde anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere, som modtager ydelser fra bopælsstaten. Det betyder, at dette ikke er indeholdt i den gældende version. Det er på grundlag af senere ændringer af forordningen udelukkende bopælsstatens retsordning, der finder anvendelse ikke blot på helt arbejdsløse grænsearbejdere, men også på ydelser ved alderdom, sygdom, invaliditet og familieydelser. Fællesskabslovgiver har imidlertid ikke indført tilsvarende bestemmelser i forbindelse med anvendelsen af artikel 69.
B – Bemærkninger
31. Selv om det ikke udtrykkeligt fremgår af parternes anbringender, giver deres argumentation anledning til to retsspørgsmål, der skal besvares i denne sag. Skal forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), fortolkes således, at bopælsstatens lovgivning vedrørende ydelser ved arbejdsløshed også finder anvendelse i stedet for beskæftigelsesstatens lovgivning, når en helt arbejdsløs grænsearbejder søger beskæftigelse i en anden medlemsstat? Skal forordningens artikel 69
i bekræftende fald også fortolkes på en sådan måde, at den finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere, der søger beskæftigelse, og derfor har forrang i forhold til bopælsstatens bestemmelser, der finder anvendelse i henhold til forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii)?
1. Vedrørende fortolkningen af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii)
a) Generelt om medlemsstatens kompetence i forbindelse med ydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere
32. Parterne undersøger først og fremmest spørgsmålet om fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), med udgangspunkt i bopælsstatens kompetence.
33. En medlemsstats kompetence til at udbetale sociale sikringsydelser inden for forordningens anvendelsesområde reguleres ikke, således som den nederlandske regering har gjort gældende, i forordningens artikel 1, litra q). Denne bestemmelse henviser nemlig udelukkende til forordningens artikel 1, litra o), nr. ii), hvorefter den medlemsstat, på hvis område den kompetente institution befinder sig, er den kompetente medlemsstat. Forordningens artikel 1 angiver ikke, hvilken institution der er den kompetente institution.
34. Kompetencen reguleres heller ikke i medfør af gennemførelsesforordningens angivelse af den kompetente institution, eftersom den kun konkretiserer forordningens bestemmelser.
35. Medlemsstatens kompetence fremgår udelukkende af afsnit II og III i selve forordningen. Heri findes først og fremmest de almindelige bestemmelser og dernæst de særlige bestemmelser for de enkelte former for sociale sikringsydelser. Kompetencen for visse særtilfælde, som bl.a. grænsearbejdere, reguleres ved de særlige bestemmelser.
36. Principbestemmelsen vedrørende kompetencen for arbejdstagere findes i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a). Ifølge disse er beskæftigelsesstaten generelt den kompetente stat.
37. Hvad angår ydelser ved arbejdsløshed til helt arbejdsløse grænsearbejdere udgør artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), en undtagelse fra de principielle bestemmelser, i henhold til hvilken de berørte kun kan modtage ydelser fra bopælsstaten og i henhold til bopælsstatens lovgivning. Denne bestemmelse nævner dog intet om bopælsstatens »kompetence«, men derimod, at grænsearbejdere modtager ydelser, »efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat«.
38.
Parterne er således ikke enige om bopælsstatens rolle i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii).
b) Fortolkning af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), med udgangspunkt i, hvilken funktion der skal tillægges bopælsstatens lovgivning
39. Kommissionen mener tilsyneladende, at helt arbejdsløse grænsearbejderes ret til ydelser i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), beror direkte på bopælsstatens lovgivning. I så fald er der altså tale om en lovkonflikt med skiftende gældende lovgivning, og bopælsstatens lovgivning udgør både retsgrundlaget og kriteriet for ydelserne (herefter »teorien om et lovgivningsskift«).
40. Den nederlandske regering mener derimod, at helt arbejdsløse grænsearbejdere inden for rammerne af anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), er omfattet af såvel bopælsstatens som beskæftigelsesstatens lovgivning. Ud fra dette synspunkt drejer det sig om eksport af ydelser, hvor retten til ydelser støtter på beskæftigelsesstatens lovgivning, mens bopælsstatens lovgivning kun anvendes som kriterium for bevilling af ydelserne (herefter »eksportteorien«).
41. Det kan udledes af parternes anbringender, at disse tillægger forskellen i deres synspunkter følgende betydning:
42. Ifølge teorien om et lovgivningsskift er det udelukkende bopælsstatens lovgivning, der er gældende, men anvendelsen heraf hindres af artikel 69, som har forrang og er umiddelbart anvendelig (20) .
43. Ifølge eksportteorien medfører anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), at helt arbejdsløse grænsearbejdere på en og samme tid er omfattet af såvel bopælsstatens som beskæftigelsesstatens lovgivning. Bopælsstatens lovgivning overlapper således kun beskæftigelsesstatens lovgivning med henblik på bevillingen af ydelserne. Bopælsstatens lovgivning finder kun anvendelse for så vidt dette tjener til at søge beskæftigelse i bopælsstaten. Finder arbejdssøgningen derimod sted i en anden medlemsstat end bopælsstaten, bortfalder grundlaget for at eksportere ydelsen, og det er således kun beskæftigelsesstatens lovgivning, der finder anvendelse. Set ud fra denne synsvinkel er spørgsmålet om anvendelsen af artikel 69 ikke længere relevant for bopælsstaten.
i) Fortolkning af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), med udgangspunkt i de væsentlige partsanbringender
– Vedrørende ordlyden i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii)
44. Begge parter har til støtte for deres respektive opfattelse påberåbt sig ordlyden i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii). Formuleringen » modtager
ydelser efter lovgivningen
i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, som om
[…]« (21) indeholder dog kun et meget vagt udsagn om den rolle, som bopælsstatens lovgivning spiller. Formuleringen gør det ikke muligt med tilstrækkelig tydelighed at fastslå, at bopælsstatens lovgivning udgør retsgrundlaget for ydelserne, eller at den kun skal anvendes som kriterium for ydelsernes udbetaling. De øvrige sprogversioner af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), som eksempelvis den nederlandske, der er processproget, og formuleringerne i den engelske, franske og spanske version, giver heller ikke anledning til at drage en endegyldig konklusion til fordel for enten den ene eller den anden opfattelse.
– Vedrørende ordlyden af andre af forordningens bestemmelser
45. Den nederlandske regering har endvidere påberåbt sig ordlyden af artikel 70, stk. 1, andet punktum, der bestemmer, at »det påhviler den kompetente institution i den medlemsstat, af hvis lovgivning lønmodtageren har været omfattet under sin seneste beskæftigelse, at refundere« de ydelser, der er forbundet med anvendelsen af artikel 69. Denne ordlyd synes at bekræfte den eksportteori, som den nederlandske regering har gjort gældende, i det omfang at beskæftigelsesstatens lovgivning skal anvendes, når der søges beskæftigelse i en anden medlemsstat, og altså også, når der er tale om helt arbejdsløse grænsearbejdere.
46. Artikel 70, stk. 1, andet punktum, regulerer imidlertid kun spørgsmålet om, hvilken medlemsstats institution der i sidste ende skal bære de omkostninger, der er forbundet med ydelserne i den periode, hvor der søges beskæftigelse i en anden medlemsstat (22) . Det er imidlertid ikke muligt alene heraf at udlede nogen generelle konklusioner om den rolle bopælsstatens lovgivning spiller i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii).
47. Ifølge min opfattelse kan der heller ikke drages nogen konklusion på det i denne sag relevante spørgsmål ud fra ordlyden af overskriften til artikel 69 og de efterfølgende artikler, der lyder således: »Arbejdsløse, der rejser til en anden medlemsstat end den kompetente stat«. Bopælsstaten ville nemlig således kun være den »kompetente stat«, såfremt det antages, at forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), skal fortolkes i overensstemmelse med teorien om et lovgivningsskift – hvilket netop er uklart (23) .
48. Til støtte for eksportteorien har den nederlandske regering endelig påberåbt sig ordlyden af den 25. betragtning til forordningen, der begrunder formålet med artikel 69. Denne betragtning indeholder imidlertid heller ikke nogen anvisning på en løsning af spørgsmålet om, hvad artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), siger om den rolle, bopælsstatens lovgivning spiller. I den 25. betragtning er der nemlig blot helt generelt tale om, at de arbejdsløse får udbetalt ydelser »efter den medlemsstats lovgivning, som de pågældende senest har været omfattet af«. Med dette kan der både være tale om den lovgivning, der blev anvendt af beskæftigelsesstaten under den pågældendes seneste beskæftigelsesperiode, men også den lovgivning, som blev anvendt af bopælsstaten, efter den pågældende blev arbejdsløs, og umiddelbart inden denne påbegyndte sin arbejdssøgning i en anden medlemsstat end bopælsstaten. Det kan således på ingen måde udledes af den 25. betragtning, at fællesskabslovgiver – i den i eksportteorien forudsatte betydning – har lagt til grund, at det fortsat udelukkende er beskæftigelsesstatens lovgivning, der finder anvendelse, når der søges beskæftigelse i en anden medlemsstat end bopælsstaten.
– Vedrørende ændringsforslagene til forordningen
49. For så vidt som den nederlandske regering i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), til støtte for eksportteorien har påberåbt sig forordningens tilblivelse, Kommissionens ændringsforslag fra 1980, som er blevet trukket tilbage, samt det seneste ændringsforslag fra 1996 (24), skal følgende bemærkes: Vedtagelsen af artikel 69 kan meget vel have været genstand for uenighed blandt medlemsstaterne, men i betragtning af den ovennævnte vage formulering af den 25. betragtning, kan det vel næppe konkluderes heraf, at fællesskabslovgiver har lagt til grund, at forordningens artikel 69 ikke skal finde anvendelse på ydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere.
50. Formålet med at indføre den pågældende bestemmelse om den udtrykkelige anvendelighed af artikel 69 på ydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere, der var indeholdt i ændringsforslaget fra 1980, men som ikke var indeholdt i det seneste ændringsforslag, var muligvis blot at foretage en præcisering. Uden nærmere oplysninger om Kommissionens bevæggrunde i forbindelse med udarbejdelsen og den efterfølgende tilbagetrækning af forslaget fra 1980 er det derfor ikke muligt alene ud fra ovenstående at foretage en konklusion til fordel for eksportteorien. Bortset herfra kan indholdet i et ændringsforslag fra Kommissionen vel rent principielt ikke tillægges nogen betydning i forbindelse med fortolkningen af en forordning, hvis affattelse er godkendt af Rådet.
– Vedrørende Domstolens retspraksis
51. Hovedvægten i denne retlige strid ligger i fortolkningen af Domstolens domme i Cochet-sagen og Huijbrechts-sagen (25) . I begge sager var der tale om helt arbejdsløse grænsearbejdere, som efter at have modtaget ydelser fra bopælsstaten, skiftede bopæl til den medlemsstat, hvor de senest var beskæftiget. Her har Domstolen fastslået, at det for den fortsatte oppebæring af ydelser kun er beskæftigelsesstatens lovgivning, der finder anvendelse, fordi »artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), […] ikke medfører, at den seneste beskæftigelsesstat […] fratages den principielle kompetence« (26), henholdsvis »at princippet om, at den kompetente stat er den, hvor arbejdstageren senest har haft beskæftigelse, opretholdes ifølge [..] artikel 71« (27) .
52. Domstolen anvender altså udtrykket »princippet« om beskæftigelsesstatens kompetence. Dette fremgår imidlertid allerede af den kendsgerning, at bopælsstatens kompetence i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), ubestridt udgør en særbestemmelse i forhold til beskæftigelsesstatens generelle kompetence efter forordningens artikel 13, stk. 2, litra a). Særbestemmelser har imidlertid kun forrang, når samtlige faktiske betingelser for deres anvendelse er opfyldt. Dette var ikke (længere) tilfældet i de to hovedsager, eftersom de pågældende var flyttet fra bopælsstaten. På det relevante tidspunkt var det kun beskæftigelsesstaten, der (fortsat) var den »principielt kompetente stat«, da der (atter) var sammenfald mellem bopælsstaten og den stat, hvor de pågældende senest var beskæftiget.
53. Da de pågældende helt arbejdsløse grænsearbejdere, hvis rettigheder er genstand f or det foreliggende traktatbrudsøgsmål, imidlertid bevarer deres bopæl i bopælsstaten, er det i henhold til artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), uden tvivl dennes lovgivning, der skal anvendes. De ovennævnte domme besvarer således heller ikke spørgsmålet om, hvorvidt den rolle bopælsstatens lovgivning skal spille i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), skal afgøres ud fra teorien om et lovgivningsskift eller eksportteorien.
54. Dette gør sig ligeledes gældende i forbindelse med den nederlandske regerings påberåbelse af Domstolens domme i Bonaffini m.fl.-sagen og Testa m.fl.-sgen (28) . Ingen af disse sager drejede sig om grænsearbejdere, hvorfor fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i det omfang den er relevant her, slet ikke var genstand for disse sager.
55. Den nederlandske regering har desuden påberåbt sig Rebmann-dommen (29), i hvilken Domstolen ifølge den nederlandske regering har bekræftet, at det for helt arbejdsløse grænsearbejdere i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og i overensstemmelse med eksportteorien, er muligt at være omfattet af såvel bopælsstatens som beskæftigelsesstatens lovgivning på samme tid.
56. Denne sag rejste spørgsmålet om, hvorvidt beskæftigelsesstatens lovgivning med hensyn til alderdomsydelser fortrænges ved anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), der imidlertid udelukkende vedrører ydelser ved arbejdsløshed. Domstolen har besvaret dette spørgsmål benægtende under påberåbelse af, at det ikke er muligt at udvide de særlige bestemmelser for grænsearbejdere med hensyn til ydelser ved arbejdsløshed til også at omfatte bestemmelser om andre sociale ydelser, i dette tilfælde alderdomsydelser. Sådanne tilfælde medfører ganske vist, at der anvendes to nationale lovgivninger, men disse kan dog ikke sammenlignes med den i den foreliggende sag omtvistede retsstilling (30) .
57. Kommissionen har til støtte for sin teori om et lovgivningsskift påberåbt sig Miethe-dommen, de Laat-dommen samt Grisvard og Kreitz-dommen (31) . I denne forbindelse skal det fastslås, at Domstolen heller ikke i disse tre sager skulle undersøge, hvilken rolle bopælsstatens lovgivning spiller ved anvendelsen af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii).
58. I Miethe-sagen og de Laat-sagen drejede det sig blot om at fastslå, hvilken bestemmelse i artikel 71, stk. 1, der skulle finde anvendelse [litra a) eller litra b) henholdsvis litra a), nr. i), på den ene side eller litra a), nr. ii), på den anden side], og ikke om indholdet i bestemmelsens litra a), nr. ii).
59. Grisvard og Kreitz-sagen drejede sig om beregningen af ydelserne ved anvendelse af forordningens artikel 68. Her har Domstolen ganske vist fastslået, at (32) : »artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii) […] klart [foreskriver], at der alene skal anvendes lovgivningen i bopælsstaten, og dermed [udelukker] anvendelse af beskæftigelsesstatens lovgivning, herunder eventuelle regler om maksimumsgrænser«. Denne passage i dommen er imidlertid kun tilsyneladende til støtte for teorien om et lovgivningsskift. Dommen skal nemlig ses i lyset af hovedsagen, der drejede sig om beregningen af ydelsernes størrelse. Grisvard og Kreitz-sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt beskæftigelsesstatens lovgivning med støtte i Fellinger-dommen (33) også skulle finde anvendelse på eventuelle øvre grænser for den støtteberettigede ydelse. Kun i denne sammenhæng har Domstolen fastslået, at artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), »[klart] foreskriver […], at der alene skal anvendes lovgivningen i bopælsstaten« (34) .
– Foreløbig konklusion
60. Eftersom hverken ordlyden af forordningens relevante bestemmelser, Kommissionens ændringsforslag eller Domstolens anførte praksis giver tilstrækkelig klarhed med hensyn til fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), hvad angår den rolle bopælsstatens lovgivning spiller, skal begge fortolkningsteorier herefter undersøges ud fra forordningens formål, navnlig bestemmelsen om grænsearbejdere.
ii) Vedrørende fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), ud fra bestemmelsens formål
61. Begge parter anerkender, at forordningen generelt har til formål at gøre det lettere for arbejdstagere at udøve deres ret til fri bevægelighed og derfor ikke kan fortolkes således, at den vanskeliggør eller fratager arbejdstagernes ret til sociale sikringsydelser, som de ville have modtaget, såfremt forordningens bestemmelser ikke havde fundet anvendelse (35) . Det centrale spørgsmål i denne sag kræver efter min opfattelse ikke nogen detaljeret undersøgelse af parternes anbringender i denne henseende. Fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), kan for så vidt angår funktionen af bopælsstatens lovgivning vel nemlig næppe blot forklares ud fra ønsket om at undgå ulemper eller om at fremme den frie bevægelighed.
62. Således kan artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), generelt set vel ikke anses for blot at være en socialretlig bestemmelse. Bestemmelsen afspejler snarere en af fællesskabslovgiver tilsigtet afbalancering mellem flere modsatrettede interesser (hos de helt arbejdsløse grænsearbejdere, de berørte institutioner og medlemsstaternes forskellige nationale arbejdsmarkeder).
63. Som Domstolen også allerede har fastslået, har artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), (36) nemlig også til formål at gøre det lettere
for helt arbejdsløse grænsearbejdere at søge beskæftigelse, eftersom det i princippet synes at være i bopælsstaten, at der er størst chance for at finde beskæftigelse.
64. Dette giver imidlertid kun delvist en forklaring på det dermed forbundne krav om, at den pågældende i den periode, hvor han søger arbejde, udelukkende (37) skal stå til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsstaten. Helt arbejdsløse grænsearbejdere er nemlig i første omgang principielt forpligtet til at stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsstaten, selv når udsigten til at finde beskæftigelse synes at være begrænset som følge af situationen på arbejdsmarkedet i bopælsstaten (38) . Dette betyder, at bopælsstatens arbejdsmarked
under alle omstændigheder har »førsteret« til den arbejdssøgende. Omvendt kan arbejdstageren således ikke ubetinget vælge den arbejdsformidling, der tilbyder de bedste chancer.
65. Bestemmelsen om byrdefordeling i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), kan vel heller ikke alene forklares ud fra ønsket om at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed eller forhindre, at der opstår ulemper for denne. For arbejdstagere, der gør eller har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, er det i reglen uden betydning, hvem der i tilfælde af arbejdsløshed skal bære omkostningerne i forbindelse med arbejdsløshedsydelsen. Fordelingen af de enkelte omkostninger beror i øvrigt – som Domstolen har fastslået (39) – på fællesskabslovgivers skøn.
66. Hvis formålet med artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i overensstemmelse dermed består i at afbalancere forskellige interesser, er det spørgsmålet, hvilke af disse interesser der taler for teorien om et lovgivningsskift, og hvilke der taler for eksportteorien.
67. Det er oplagt, at fordelen ved teorien om et lovgivningsskift består i klarheden omkring den retlige situation, der såvel tjener til den helt arbejdsløse grænsearbejders som til de berørte institutioners fordel.
68. Derimod synes eksportteorien kun at være til fordel for bopælsstatens institution, idet den stiller spørgsmålstegn ved disse institutioners anvendelse af artikel 69 på helt arbejdsløse grænsearbejdere (administrativ afvikling, omkostningsbæring). Artikel 69 vedrører ganske vist kun en særlig situation (arbejdssøgning i en anden medlemsstat); dog kan det ikke udelukkes, at eksportteorien i sig selv kan have indvirkning på fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i sin helhed. Ved at anvende denne teori kan det for helt arbejdsløse grænsearbejderes vedkommende generelt diskuteres, om de har ret til visse sociale ydelser, som ifølge national ret faktisk er en forudsætning for udbetalingen af ydelser ved arbejdsløshed i henhold til deres egen lovgivning (eksempelvis boligstøtte, rabatordninger i forbindelse med offentlig lokaltransport). Eftersom retten til at modtage ydelser ifølge eksportteorien nemlig ikke har hjemmel i bopælsstatens lovgivning, men derimod i beskæftigelsesstatens, kunne der herske uklarhed om, hvorvidt forudsætningerne for retten til sådanne sociale ydelser ville være opfyldt i henhold til national ret. Denne retsusikkerhed, som er til ulempe for helt arbejdsløse grænsearbejdere, kan efter min opfattelse ikke begrundes alene ud fra ovennævnte afbalancering mellem modsatrettede interesser.
69. Der findes altså ikke nogen grunde, der entydigt taler for den eksportteori, som den nederlandske regering repræsenterer. Teorien om et lovgivningsskift, som Kommissionen repræsenterer, indebærer derimod en række fordele i form af enkelthed og retssikkerhed.
70. Det bør altså lægges til grund, at retten til ydelser har hjemmel i bopælsstatens lovgivning og udbetales efter de i denne lovgivning fastsatte betingelser, såfremt samtlige faktiske betingelser i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), er opfyldt.
71. Hvis en helt arbejdsløs grænsearbejder derfor rejser til en anden medlemsstat end bopælsstaten med henblik på at søge beskæftigelse, er det altså fortsat bopælsstatens lovgivning, der finder anvendelse på ydelserne. Dette gælder så længe de faktiske betingelser i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii),
(40) er opfyldt.
2. Vedrørende anvendeligheden af forordningens artikel 69 på helt arbejdsløse grænsearbejdere
72. Hvis det således i princippet fortsat er bopælsstatens lovgivning, der finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere, også når disse søger beskæftigelse i en anden medlemsstat, skal det dog fortsat fastslås, om forordningens artikel 69
skal fortolkes på en sådan måde, at den også er anvendelig på helt arbejdsløse grænsearbejdere, de søger beskæftigelse.
73. I denne henseende skal det indledningsvist undersøges, om det af artikel 69 selv kan udledes, at denne ikke finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere, der søger beskæftigelse. Det fremgår dog hverken af ordlyden af overskriften til forordningens kapitel 6, afdeling 2, eller af ordlyden af artikel 69, stk. 1, at denne artikel ikke finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere.
74. Som redegjort for ovenfor, udgør bopælsstatens lovgivning ved anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), desuden det eneste retsgrundlag for ydelsernes udbetaling, idet det også er i denne lovgivning de relevante betingelser for udbetalingen fastsættes.
75. Endelig kan det lægges til grund, at også artikel 69 støtter på en interesseudligning mellem arbejdstageren, de pågældende medlemsstaters arbejdsmarkeder og de respektive institutioner, der skal udbetale ydelserne ved arbejdsløshed (41) . Denne interesseudligning taler for, at artikel 69 finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere.
76. Formålet med at udøve rettighederne i artikel 69 består for det første i at gøre det lettere for helt arbejdsløse grænsearbejdere at finde beskæftigelse, eftersom den åbner mulighed for at finde beskæftigelse i en anden medlemsstat. Samtidig tjener anvendelsen af artikel 69 på helt arbejdsløse grænsearbejdere også til at udligne de forskellige nationale arbejdsmarkeders interesser. Denne udligning kan ganske vist resultere i, at bopælsstatens arbejdsmarked mister den fordel, som den i medfør af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), har i forhold til andre medlemsstater. På den anden side foreskriver artikel 69, stk. 1, litra a), at den pågældende skal stå til rådighed for arbejdsformidlingen i mindst 4 uger uden resultat, før han påbegynder arbejdssøgningen i en anden medlemsstat.
77. Der tegner sig følgende billede med hensyn til omkostningsfordelingen : Hvis man forhindrer helt arbejdsløse grænsearbejdere i at udøve deres rettigheder i medfør af artikel 69, vil det som hovedregel medføre, at disse giver afkald på at søge beskæftigelse i en anden medlemsstat, fordi det indebærer et tab af ydelser. Hvis de arbejdsløse imidlertid forbliver i bopælsstaten, skal ydelserne fortsat udbetales af de kompetente institutioner i bopælsstaten som følge af den generelle kompetence inden for rammerne af artikel 71, artikel 1, litra a), nr. ii). Dette betyder, at omkostningsfordelingen i tilfælde af, at artikel 69 ikke anvendes på helt arbejdsløse grænsearbejdere, ikke i nævneværdig grad vil blive påvirket på en sådan måde, at det er til ulempe for bopælsstatens institution. Dertil kommer, at artikel 69 netop har til formål at forkorte perioden, hvor der oppebæres ydelser, idet den udvider mulighederne for at søge beskæftigelse i andre medlemsstater (42) .
78. Herefter må det således konstateres, at der ikke synes at foreligge hensyn, der berettiger, at artikel 69 ikke skal finde anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere.
V – Sammenfatning
79. Det kan altså konstateres, at anvendelsen af forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), indebærer et »lovgivningsskift«, hvorfor det udelukkende er bopælsstatens lovgivning, der danner retsgrundlag og indeholder betingelser for udbetaling af ydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere. Bopælsstatens lovgivning finder derfor også anvendelse, når helt arbejdsløse grænsearbejdere midlertidig opholder sig i en anden medlemsstat med henblik på at søge beskæftigelse dér.
80. Artikel 69 finder anvendelse på helt arbejdsløse grænsearbejdere, og en medlemsstat skal i overensstemmelse med denne bestemmelse, og såfremt vilkårene heri er opfyldt, udbetale arbejdsløshedsydelse, når arbejdssøgningen finder sted i en anden medlemsstat.
81. En medlemsstat, som nægter at udbetale arbejdsløshedsydelser til helt arbejdsløse grænsearbejdere, når disse under overholdelse af betingelserne i forordningens artikel 69 udøver deres ret til at begive sig til en anden medlemsstat for dér at søge beskæftigelse, eller hvis en kompetent institution i denne medlemsstat undlader at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på udøvelsen af rettighederne i henhold til forordningens artikel 69, tilsidesætter derfor forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), samt artikel 69.
VI – Forslag til afgørelse
82. Af ovenstående grunde foreslår jeg derfor Domstolen følgende afgørelse:
1) Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 69 og 71 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, idet det ikke giver grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, mulighed for at benytte sig af den ved forordningens artikel 69 foreskrevne mulighed for, på de i denne artikel fastsatte betingelser, at rejse til en eller flere andre medlemsstater for at søge beskæftigelse dér samtidig med, at retten til ydelser ved arbejdsløshed bevares.
2) Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.
(1) .
(2)
–	EFT 1971 II, s. 366.
(3)
–	Dom af 7.3.1985, sag 145/84, Sml. s. 801.
(4)
–	Dom af 13.3.1997, sag C-131/95, Sml. I, s. 1409.
(5)
–	Dom af 12.6.1986, sag 1/85, Sml. s. 1837, af 15.3.2001, sag C-444/98, Sml. I, s. 2229, og af 1.10.1992, sag C-201/91, Sml. I, s. 5009.
(6)
–	Dom af 9.6.1964, sag 92/63, Nonnenmacher, Sml. 1954-1964, s. 491, org. ref.: Rec. s. 557, af 15.12.1976, sag 39/76, Mouthaan, Sml. s. 1901, af 27.5.1982, sag 227/81, Aubin, Sml. s. 1991, af 29.6.1988, sag 58/87, Rebmann, Sml. s. 3467, af 21.2.2002, sag C-215/00, Rydergård, Sml. I, s. 1817, samt Miethe-dommen, de Laat-dommen og Grisvard og Kreitz-dommen (alle tre nævnt i fodnote 5).
(7)
–	Dom af 29.6.1995, sag C-454/93, Sml. I, s. 1707.
(8)
–	CNS 96/0004, EFT C 68, s. 11.
(9)
–	Nævnt i fodnote 3 og 4.
(10)
–	Dom af 10.7.1975, sag 27/75, Sml. s. 971.
(11)
–	Dom af 19.6.1980, forenede sager 41/79, 121/79 og 796/79, Sml. s. 1979.
(12)
–	Nævnt i fodnote 6.
(13)
–	Nævnt henholdsvis i fodnote 3 og 4.
(14)
–	Rådets forordning af 21.3.1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, EFT 1972 I, s. 149.
(15)
–	Artikel 19 A, stk. 2, artikel 23, andet punktum, artikel 31, stk. 2, samt artikel 93, stk. 2.
(16)
–	Nævnt i fodnote 11.
(17)
–	Nævnt i fodnote 10.
(18)
–	Dom af 27.2.1997, sag C-59/95, Sml. I, s. 1071.
(19)
–	Dom af 21.10.1975, sag 24/75, Sml. s. 1149.
(20)
–	Medmindre det ikke fremgår af artikel 69 selv, at bestemmelsen ikke gælder for helt arbejdsløse grænsearbejdere, jf. punkt 73 ff.
(21)
–	Ikke fremhævet i den originale version.
(22)
–	Bestemmelserne regulerer imidlertid ikke medlemsstaternes forpligtelser over for den arbejdsløse i henhold til artikel 69 (f.eks. udstedelse af de nødvendige attestationer E 303/0-E 303/5 i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 83).
(23)
–	Jf. punkt 39.
(24)
–	Nævnt i fodnote 8.
(25)
–	Nævnt henholdsvis i fodnote 3 og 4.
(26)
–	Dom nævnt i fodnote 4, præmis 26.
(27)
–	Dom nævnt i fodnote 3, præmis 15.
(28)
–	Nævnt henholdsvis i fodnote 10 og 11.
(29)
–	Nævnt i fodnote 6.
(30)
–	I øvrigt fremgår det af forordningen selv, at eksport af ydelser, der resulterer i en samtidig anvendelse af to nationale lovgivninger, i princippet er mulig. Den normale anvendelse af artikel 69 er et eksempel herpå. Lovgivningen i den stat, som en arbejdstager forlader, udgør det retlige grundlag for ydelsen, mens lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdstageren søger beskæftigelse, i et vist omfang udgør målestokken for ydelserne.
(31)
–	Alle nævnt i fodnote 5.
(32)
–	Nævnt i fodnote 5, præmis 16.
(33)
–	Dom af 28.2.1980, sag 67/79, Sml. s. 535. Domstolen har i denne dom fastslået, at ydelsens størrelse i tilfælde af helt arbejdsløse grænsearbejdere, hvis rettigheder i henhold til forordningens artikel 67 beregnes ud fra de samlede forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, som en undtagelse fra artikel 68 skal beregnes på grundlag af den seneste aflønning i beskæftigelsesstaten.
(34)
–	Grisvard og Kreitz-dommen (nævnt i fodnote 5), præmis 16.
(35)
–	Petroni-dommen, nævnt i fodnote 19, og Bastos Moriana m.fl.-dommen, nævnt i fodnote 18.
(36)
–	Mouthaan-dommen, nævnt i fodnote 6.
(37)
–	Til forskel fra de her berørte »ægte« grænsearbejdere har »uægte« grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, en valgmulighed i denne henseende [forordningens artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og Miethe-dommen, nævnt i fodnote 5].
(38)
–	Det må antages, at arbejdstagere i reglen netop arbejder som grænsearbejdere, hvis det udenlandske arbejdsmarked virker mere attraktivt.
(39)
–	Van Gestel-dommen, nævnt i fodnote 7, præmis 26: »Der er dog her tale om en konsekvens, der er tilsigtet af fællesskabslovgiver, som har villet give arbejdstageren de største muligheder for at vende tilbage til arbejdslivet«.
(40)
–	Navnlig den normale bopæl i betydningen dér, hvor man er bosat, jf. Aubin-dommen, nævnt i fodnote 6.
(41)
–	Jf. punkt 61 ff.
(42)
–	Det skal påpeges, at de berørte i henhold til artikel 69, stk. 2, mister enhver ret til ydelser, hvis de ikke inden udløbet af tre måneder atter stiller sig til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsstaten.