62014TO0819
RETTENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
20. april 2016 (
*1
)
»Annullationssøgsmål — kontrakt om finansiel EU-støtte til et projekt, der har til formål at styrke effektiviteten af lovgivning til bekæmpelse af forskelsbehandling (GendeRace-projektet) — debetnota — retsakt, der ikke kan gøres til genstand for søgsmål — akt, der alene indgår i en kontrakt, som den ikke kan adskilles fra — afvisning«
I sag T-819/14,
Fondatsia »Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia«, Sofia (Bulgarien), ved advokat H. Hristev,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen ved L. Di Paolo og V. Soloveytchik, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
angående et søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF om annullation af dels den retsakt fra Kommissionen, der var indeholdt i skrivelse af 22. august 2014, hvorved der blev givet meddelelse om, at revisionsproceduren vedrørende en støtteaftale med henblik på at yde støtte til et projekt, var afsluttet, og om, at opkrævningen af erstatning blev udsat, dels den debetnota, der var vedlagt denne skrivelse, og som Kommissionen udstedte med henblik på at inddrive det beløb på 34070,16 EUR, som sagsøgeren havde modtaget i forbindelse med dette projekt,
har
RETTEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, S. Frimodt Nielsen, og dommerne F. Dehousse og A.M. Collins (refererende dommer),
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Kontraktmæssige rammer og tvistens baggrund
1
Sagsøgeren, Fondatsia »Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia« (stiftelsen »det internationale center for minoritetsstudier og kulturel interaktion«), er en bulgarsk stiftelse, der arbejder uden gevinst for øje, og som udøver aktiviteter inden for forskningsområdet.
2
Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 18. december 2006 afgørelse nr. 1982/2006/EF om Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013) (EUT 2006, L 412, s. 1). På denne baggrund blev der indgået en støtteaftale nr. 217237 vedrørende GendeRace-projektet (herefter »støtteaftalen«) mellem Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og et konsortium, som bl.a. sagsøgeren deltog i. Projektet blev påbegyndt den 1. februar 2008 og sluttede den 31. juli 2010. Kommissionen udbetalte i forbindelse med dette projekt et samlet beløb på 159570,78 EUR i finansiel EU-støtte til sagsøgeren.
3
Ved skrivelse af 26. marts 2013 gav Kommissionen sagsøgeren meddelelse om, at tre projekter ville blive underkastet en revision, herunder GendeRace-projektet. Revisionen blev foretaget i perioden fra den 27. til den 31. maj 2013.
4
Den 31. maj 2013 blev der afholdt et møde mellem revisorerne og sagsøgeren. Revisorerne fremlagde deres konklusioner, hvortil sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger.
5
Ved en skrivelse af 8. august 2013, som Kommissionen modtog den 13. september 2013, og som havde overskriften »Bemærkninger og indsigelser [vedrørende] revisionsrapporten til Europa-Kommissionen«, fremsatte sagsøgeren over for Kommissionen en række kritikpunkter vedrørende den revisionsmetode og de konklusioner, der fremgik af udkastet til revisionsrapporten.
6
Den 28. november 2013 blev den endelige revisionsrapport fremlagt for Kommissionen. Det fremgik af denne rapports punkt 2.1, der vedrørte GendeRace-projektet, at revisorerne havde noteret sig, at der skulle ske en justering til fordel for Kommissionen svarende til et beløb på 45426,88 EUR.
7
Ved skrivelse af 16. december 2013, der var vedlagt den endelige revisionsrapport, underrettede Kommissionen sagsøgeren om, at revisionen var afsluttet, og at Kommissionen var enig i de konklusioner, der fremgik af denne rapport.
8
Ved skrivelse af 10. marts 2014 fremsatte sagsøgeren over for Kommissionen sine bemærkninger til revisionens konklusioner og til de afgørelser, der var truffet som følge heraf.
9
Ved skrivelse af 27. juni 2014 med overskriften »Gennemførelse af resultaterne af revision BAEA210022 (B210-22) og erstatning« oplyste Kommissionen, at den i medfør af artikel II.21 i de almindelige betingelser for støtteaftalen ved to debetnotaer ville inddrive et beløb på 34070,16 EUR svarende til det beløb, der var uretmæssigt udbetalt til sagsøgeren, og et beløb på 11967,81 EUR i erstatning.
10
Ved skrivelse af 23. juli 2014, som Kommissionen modtog den 1. august 2014, gav sagsøgeren Kommissionen meddelelse om, at stiftelsen ikke var enig i revisionsresultaterne, og anmodede bl.a. om at få oplyst, hvilke retsmidler stiftelsen kunne anvende med henblik på at anfægte, begrænse eller opnå en afdragsordning vedrørende betalingen af det krævede beløb.
11
Ved skrivelse af 22. august 2014, som blev sendt den 1. september 2014 (herefter »den anfægtede afgørelse«) fremsendte Kommissionen en debetnota på 34070,16 EUR (herefter »debetnotaen«) til sagsøgeren. Kommissionen noterede sig i denne skrivelse sagsøgerens indsigelser og oplyste, at der allerede var taget hensyn hertil i den endelige revisionsrapport. Kommissionen udsatte imidlertid inddrivelsen af det beløb, der var krævet i erstatning, indtil der var truffet endelig afgørelse herom.
12
Efter at det bulgarske postvæsen havde oplyst, at den skrivelse, der var sendt den 1. september 2014, ikke var kommet frem til modtageren, genfremsendte Kommissionen den 30. september 2014 til sagsøgeren denne skrivelse og den derved vedlagte debetnota både som e-mail og som anbefalet skrivelse (den anbefalede skrivelse var dateret den 2.10.2014). I denne skrivelse fremhævede Kommissionen over for sagsøgeren den frist, inden for hvilken debetnotaen skulle betales, og den beskrev de tiltag, som Kommissionen kunne iværksætte, såfremt dens konto ikke var blevet krediteret på forfaldsdatoen, herunder iværksættelsen af tvangsfuldbyrdelse i henhold til artikel 299 TEUF. Den 6. oktober 2014 modtog sagsøgeren den anbefalede skrivelse.
13
Ved skrivelse af 9. oktober 2014 besvarede sagsøgeren denne skrivelse, idet stiftelsen anførte, for det første, at den var under konkursbehandling og derfor ikke var i stand til at betale det krævede beløb, for det andet, at stiftelsen havde anfægtet revisionsresultaterne under hele proceduren, og at den ikke havde modtaget oplysninger om mulige retsmidler, for det tredje, at stiftelsen var af den opfattelse, at dens rettigheder var blevet krænket, og, for det fjerde, at stiftelsen ville anlægge sag ved Unionens retsinstanser.
14
Ved e-mail af samme dato underrettede Kommissionen sagsøgeren om, at alle anmodninger om at få ændret tilbagebetalingsvilkårene skulle rettes til den regnskabsansvarlige i Generaldirektoratet for Budget.
15
Ved skrivelse af 13. oktober 2014 henvendte sagsøgeren sig til Generaldirektoratet for Budget for at få annulleret eller ændret vilkårene for betalingen af det i debetnotaen krævede beløb.
16
Ved skrivelse af 24. december 2014 svarede Generaldirektoratet for Budget sagsøgeren, at det ikke var muligt at annullere fordringen, og foreslog sagsøgeren, at gælden kunne tilbagebetales i rater på de betingelser, der er fastsat i artikel 89 i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 1268/2012 af 29. oktober 2012 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget (EUT 2012, L 362, s. 1).
17
Det fremgår af støtteaftalens artikel 9, stk. 1, at denne aftale »[er] undergivet de [i denne aftale nævnte] bestemmelser […], de fællesskabsretsakter[, der vedrører det syvende rammeprogram], finansordningen vedrørende fællesskabsbudgettet og gennemførelsesbestemmelserne hertil samt andre fællesskabsretlige bestemmelser, og, subsidiært, […] belgisk ret«. Det fremgår endvidere af samme artikels stk. 3, at Retten, og Domstolen i tilfælde af appel, har enekompetence til at afgøre enhver tvist mellem Unionen på den ene side og medlemmerne af konsortiet på den anden side vedrørende gyldigheden, anvendelsen eller fortolkningen af støtteaftalen.
18
Det fremgår af den eneste betragtning til støtteaftalen, at de for støtteaftalen gældende almindelige betingelser udgør en integrerende del af denne aftale. Artikel II.21 i disse betingelser har overskriften »Tilbagebetaling og inddrivelse«. Det fremgår af denne bestemmelses stk. 1, andet afsnit, at »[i] tilfælde af, at støttemodtageren skal tilbagebetale et beløb til [Den Europæiske] Union som følge af, at en støtteaftale i henhold til [syvende rammeprogram] er blevet opsagt eller afsluttet, anmoder Kommissionen om tilbagebetaling af det skyldige beløb ved at udstede et påkrav om tilbagebetaling til den berørte støttemodtager«, og at »[s]åfremt betalingen ikke sker inden for den fastsatte frist, kan de beløb, der tilkommer [Den Europæiske] Union, inddrives ved at foretage fradrag i de beløb, som [Den Europæiske] Union skal udbetale til den berørte støttemodtager«. Det fremgår af samme bestemmelses stk. 5, at »[s]åfremt betaling ikke sker inden for den af Kommissionen fastsatte frist, påløber der renter til den sats, der er fastsat i [artikel] II.5«.
19
Afsnit 3 i del 2 i de almindelige betingelser, der udgøres af artikel II.22-II.25, har overskriften »Kontrol og sanktioner« og vedrører finansielle bestemmelser, kontrol, revision, tilbagebetaling og sanktioner. Det fremgår af artikel II.22, stk. 1, at »Kommissionen til enhver tid, mens projektet løber, og indtil fem år efter dets afslutning, kan beslutte at lade eksterne revisorer eller Kommissionens egne tjenestegrene, herunder OLAF […], foretage finansielle revisioner. Sådanne revisioner kan vedrøre finansielle, systemiske eller andre aspekter (såsom regnskabs- og driftsprincipper), der omhandler god gennemførelse af støtteaftalen«.
20
Det fremgår af samme bestemmelses stk. 6, at »Kommissionen på baggrund af revisionskonklusionerne træffer de foranstaltninger, som den anser for nødvendige, herunder udstedelsen af påkrav om tilbagebetaling vedrørende hele eller en del af de betalinger, som den har gennemført, og pålæggelsen af enhver anden anvendelig sanktion«.
Retsforhandlinger og parternes påstande
21
Sagsøgeren har anlagt nærværende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. december 2014.
22
Den 14. april 2015 indgav Kommissionen svarskrift til Rettens Justitskontor.
23
Replikken og duplikken er blevet indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 28. maj og den 17. juli 2015.
24
Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 89, stk. 3, i Rettens procesreglement har Retten (Sjette Afdeling) stillet parterne skriftlige spørgsmål, som de har besvaret inden for den fastsatte frist.
25
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse og debetnotaen annulleres.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og, subsidiært, såfremt der ikke gives medhold i søgsmålet, tilpligtes Kommissionen at betale sagsøgerens omkostninger i henhold til artikel 87, stk. 3, andet afsnit, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991.
26
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Afvisning eller under alle omstændigheder frifindelse.
—
Sagsøgerens begæring i henhold til artikel 87, stk. 3, andet afsnit, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 tages ikke til følge.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
27
I henhold til fast retspraksis er betingelserne for antagelse til realitetsbehandling af søgsmål ufravigelige procesforudsætninger, som Unionens retsinstanser i givet fald skal efterprøve af egen drift (jf. dom af 10.7.1990, Automec mod Kommissionen, T-64/89, EU:T:1990:42, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis, og af 8.2.2011, Paroc mod KHIM (INSULATE FOR LIFE), T-157/08, EU:T:2011:33, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det fremgår af artikel 129 i Rettens procesreglement, at Retten til enhver tid af egen drift, efter at have hørt hovedparterne, kan beslutte at afsige begrundet kendelse om, hvorvidt sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt. I det foreliggende tilfælde har Retten, henset til sagsakterne og navnlig under hensyntagen til parternes besvarelse af Rettens spørgsmål vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling besluttet i medfør af denne artikel at afsige begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling, selv om en af parterne har anmodet om, at der indledes mundtlig forhandling.
29
Sagsøgeren har med henvisning til artikel 263 TEUF nedlagt påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og debetnotaen. Sagsøgeren har således i stævningens punkt 1 utvetydigt anført, at denne påstand støttes på den nævnte bestemmelse. Sagsøgeren har navnlig i de argumenter, der vedrører sagens antagelse til realitetsbehandling, og som fremgår af stævningens punkt 23-27, opfordret Retten til at fravige den »gældende retspraksis« om antagelse til realitetsbehandling af søgsmål, der er fastlagt på grundlag af denne bestemmelse vedrørende retsakter, der indgår et kontraktforhold.
30
Det bemærkes indledningsvis, at Retten, når der er tale om en tvist af kontraktmæssig karakter, kan ændre en påstand i medfør af artikel 263 TEUF til en påstand i medfør af artikel 272, såfremt den pågældende kontrakt indeholder en voldgiftsbestemmelse, således som det er tilfældet i den foreliggende sag for så vidt angår støtteaftalens artikel 9 (jf. i denne retning kendelse af 12.10.2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, T-353/10, EU:T:2011:589, præmis 33 og 34). Retten kan imidlertid ikke foretage en ændring af en sådan påstand, navnlig når en sådan ændring ikke er mulig som følge af sagsøgerens udtrykkelige tilkendegivelse om, at søgsmålsmålet ikke er baseret på artikel 272 TEUF (jf. dom af 17.6.2010, CEVA mod Kommissionen, T-428/07 og T-455/07, EU:T:2010:240, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis, og af 24.10.2014, Technische Universität Dresden mod Kommissionen, T-29/11, EU:T:2014:912, præmis 44). I det foreliggende tilfælde må det imidlertid fastslås, at sagsøgerens udtrykkelige tilkendegivelse om, at søgsmålet er baseret på artikel 263 TEUF, er til hinder for, at Retten kan ændre søgsmålet til at angå en kontraktretlig tvist. Eftersom forudsætningerne for at ændre søgsmålets karakter således ikke er opfyldt, skal det behandles som et annullationssøgsmål.
31
Følgelig skal det undersøges, om de retsakter, der er genstand for den foreliggende sag, kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.
32
Det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF kan anlægges til prøvelse af alle retsakter, der vedtages af institutionerne, uanset deres art eller form, og som er bestemt til at afføde bindende retsvirkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling (kendelse af 6.10.2008, Austrian Relief Program mod Kommissionen, T-235/06, ikke trykt i Sml., EU:T:2008:411, præmis 34, og dom af 10.4.2013, GRP Security mod Revisionsretten, T-87/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:161, præmis 29).
33
Et annullationssøgsmål skal sikre, at der værnes om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af EUF-traktaten, og det ville derfor stride herimod at fortolke betingelserne for adgangen til at rejse et sådant søgsmål indskrænkende og begrænse anvendelsesområdet til kun at omfatte de i artikel 288 TEUF nævnte retsakter (jf. dom af 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
34
Det foreholder sig ikke desto mindre således, at denne kompetence for Unionens retsinstanser til at fortolke og anvende bestemmelserne i traktaten ikke finder anvendelse, når sagsøgerens retsstilling indgår i forbindelse med kontraktmæssige forbindelser, hvis retlige ramme er reguleret af den nationale lovgivning, som de kontraherende parter har valgt (dom af 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 18; jf. ligeledes i denne retning dom af 17.6.2010, CEVA mod Kommissionen, T-428/07 og T-455/07, EU:T:2010:240, præmis 52, og af 10.4.2013, GRP Security mod Revisionsretten, T-87/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:161, præmis 29).
35
Såfremt Unionens retsinstanser anså sig kompetent til at træffe afgørelse om annullation af akter, der indgår i en udelukkende kontraktmæssig sammenhæng, vil der således ikke blot være en risiko for, at artikel 272 TEUF, hvorefter det ved en voldgiftsbestemmelse er muligt at tillægge Unionen retslig kompetence, vil miste sin betydning, men også, at disse retsinstansers kompetence i de tilfælde, hvor kontrakten ikke indeholder en tilsvarende bestemmelse, bliver udvidet i forhold til de begrænsninger, der følger af artikel 274 TEUF, som giver de nationale dømmende myndigheder en almindelig kompetence til at påkende tvister, hvor Unionen er part (jf. dom af 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
36
Det følger heraf, at når der foreligger en kontrakt mellem sagsøgeren og en af institutionerne, kan der kun anlægges sag ved Unionens retsinstanser på grundlag af artikel 263 TEUF, hvis den anfægtede akt har til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende institution i sin egenskab af administrativ myndighed (dom af 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 20).
37
Det skal i denne henseende fremhæves, at i det tilfælde, hvor en institution, og mere specifikt Kommissionen, vælger at tildele finansielle bidrag gennem kontrakter inden for rammerne af artikel 272 TEUF, er den forpligtet til at holde sig inden for disse rammer. Det påhviler den således i forbindelse med relationerne med sine medkontrahenter bl.a. at undgå at anvende tvetydige formuleringer, der kan opfattes af medkontrahenterne som henhørende under de ensidige beslutningsbeføjelser, der overskrider kontraktvilkårene (dom af 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 21).
38
Det er i lyset af disse principper, at det skal vurderes, om den foreliggende sag kan antages til realitetsbehandling.
39
Det bemærkes, at parterne er enige om den sammenhæng, som den foreliggende sag indgår i, og det kontraktretlige grundlag herfor. Sagsøgeren har nemlig anført, at annullationssøgsmålet er et af de retsmidler, som stiftelsen har mulighed for at anvende, uanset om der er tale om en kontraktmæssig tvist, og at den anfægtede debetnota har administrativ karakter.
40
Det fremgår af sagsakterne, at debetnotaen er omfattet af en aftale, der forbinder Kommissionen og sagsøgeren, idet den nævnte nota har til formål at inddrive en fordring, som Kommissionen mener at have krav på, og som udgøres af et beløb, der er udbetalt til sagsøgeren, og som efter Kommissionens opfattelse svarer til de omkostninger, der ikke var støtteberettigede i henhold til støtteaftalen, og som Kommissionen derfor ikke kunne godkende. Følgende elementer skal navnlig tages i betragtning:
—
For det første udbetalte Kommissionen et beløb på 159570,78 EUR til sagsøgeren på grundlag af støtteaftalen.
—
For det andet blev revisionsrapporten udfærdiget i overensstemmelse med artikel II.22 i de almindelige betingelser for denne aftale.
—
For det tredje forbeholdt Kommissionen sig retten til i henhold til de nævnte betingelsers artikel II.21 at kræve, at et konsortiemedlem skulle tilbagebetale hele det uberettiget modtagne beløb eller beløb, der kunne kræves tilbagebetalt i henhold støtteaftalen, hvilket Kommissionen gjorde ved den forhåndsmeddelelse af 27. juni 2014, hvorved sagsøgeren blev pålagt at tilbagebetale et beløb på 34070,16 EUR (jf. præmis 9 ovenfor). I denne skrivelse henviste Kommissionen udtrykkeligt til denne artikel i støtteaftalen og redegjorde for beregningen af det omtvistede beløb.
—
For det fjerde indeholdt debetnotaen under overskriften »Gennemførelse af resultaterne fra revision BAEA210022 (B210-22) [vedrørende] projekt [nr.] 217237 GendeRace« en henvisning til forhåndsmeddelelsen af 27. juni 2014 og til skrivelsen af 16. december 2013 om revisionens afslutning (jf. præmis 7 ovenfor). Det fremgik således af debetnotaen, at den vedrørte inddrivelse af en fordring i henhold til støtteaftalen.
41
På baggrund af disse oplysninger må det fastslås, at Kommissionen holdt sig inden for kontraktrammen, og at den bl.a. støttede sig på artikel 22, stk. 1 og 6, i de almindelige betingelser for støtteaftalen.
42
Der er endvidere ikke holdepunkter for fastslå, at Kommissionen gjorde brug af sine beføjelser som offentlig myndighed. Det fremgår således af præmis 40 og 41 ovenfor, at debetnotaen indgår i en sammenhæng med en aftale, der forbinder Kommissionen og sagsøgeren, idet den vedrører inddrivelse af en fordring, der har grundlag i støtteaftalens bestemmelser, og idet den har til formål at gøre de rettigheder gældende, som Kommissionen har i medfør af den nævnte aftale. Debetnotaen havde derimod ikke til formål at undergive sagsøgeren retsvirkninger, der skulle hidrøre fra Kommissionens udøvelse af sine beføjelser som offentlig myndighed i henhold til EU-retten. Denne debetnota skal derfor anses for at udgøre en uadskillelig del af det kontraktforhold, der består mellem Kommissionen og sagsøgeren.
43
Det følger heraf, at hverken den henvisning til EU-retten, der fremgår af støtteaftalens artikel 9, stk. 1, eller den eventuelle lighed, som sagsøgeren har hævdet foreligger, mellem støtteaftalens bestemmelser og visse regelfastsættende retsakter, kan begrunde, at de i den foreliggende sag anfægtede retsakter skal anses for retsakter, som Kommissionen har vedtaget i dens egenskab af offentlig myndighed. Under alle omstændigheder bemærkes, at de kontraktlige bestemmelser sammen med den nationale lovgivning, der finder anvendelse, og inden for denne lovgivnings rammer, udgør de bestemmelser, der finder anvendelse på kontraktforholdet, og at det kun er begrundet at fortolke en kontrakt i lyset af bestemmelserne i den ret, der finder anvendelse, såfremt der består tvivl med hensyn til kontraktens indhold eller betydningen af visse af dens bestemmelser (jf. analogt dom 19.11.2008, Kommissionen mod Premium, T-316/06, ikke trykt i Sml., EU:T:2008:514, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
44
Sagsøgeren har til støtte for sit argument om, at debetnotaen skaber bindende retsvirkninger for stiftelsen, bl.a. henvist til de oplysninger, der fremgår under overskriften »Betalingsbetingelser«, som har følgende ordlyd:
»1.
Samtlige bankomkostninger påhviler Dem […]
2.
Kommissionen forbeholder sig ret til efter forudgående meddelelse at foretage modregning, hvis der foreligger gensidige fordringer, der er sikre, opgjorte og forfaldne til betaling.
3.
Hvis Kommissionens konto ikke er blevet krediteret på forfaldsdatoen, tilskrives der den fordring, som Unionen har fastslået, renter med den sats, som Den Europæiske Centralbank anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner som offentliggjort i C-udgaven af Den Europæiske Unions Tidende, og som er gældende den første kalenderdag i forfaldsmåneden, dvs. oktober 2014, forhøjet med 3,5%.
4.
Hvis Kommissionens konto ikke er blevet krediteret på forfaldsdatoen, kan Kommissionen:
—
gøre brug af de økonomiske sikkerhedsstillelser, der måtte være givet på forhånd
—
iværksætte tvangsfuldbyrdelse enten ved at vedtage et fuldbyrdelsesgrundlag i henhold til [artikel 299 TEUF] eller ved at anlægge en retssag
—
lade den manglende betaling registrere i en database, hvortil Unionens anvisningsberettigede har adgang, indtil det fulde beløb er betalt
—
offentliggøre navnet på den debitor, som ved en retsafgørelse er blevet pålagt at foretage betalingen.«
45
Det må konstateres, at disse oplysninger i høj grad er identiske med de oplysninger, der var genstand for Domstolens vurdering i dom af 9. september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen (C-506/13 P, EU:C:2015:562), der blev afsagt, mens nærværende sag verserede, og angående hvilken Retten har stillet parterne spørgsmål som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse. Da Domstolen blev anmodet om at tage stilling til i princippet det samme argument som det argument, der er fremsat i den foreliggende sag, fastslog den, at denne form for oplysninger ikke kunne føre til, at debetnotaen skulle anses for en endelig retsakt (dom 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 25 og 26).
46
Det er korrekt, således om sagsøgeren har anført i sit svar på Rettens skriftlige spørgsmål, at Domstolen i dom af 9. september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen (C-506/13 P, EU:C:2015:562), kritiserede Kommissionen for at have anvendt en tvetydig formulering i debetnotaen. Som Retten har fastslået, kan sådanne oplysninger om de renter, der påløber den konstaterede fordring i tilfælde af, at betaling ikke sker inden forfaldsdatoen, om modregning eller om opkrævning af eventuelle sikkerhedsstillelser, der tidligere er blevet givet, om eventuel tvangsfuldbyrdelse og registrering i en database, som Unionens anvisningsberettigede har adgang til, selv om disse oplysninger er formuleret på en måde, der kan efterlade det indtryk, at der er tale om en endelig retsakt fra Kommissionen, under alle omstændigheder ved deres beskaffenhed imidlertid ikke være andet end forberedelse af en retsakt fra Kommissionen vedrørende den konstaterede fordring, eftersom Kommissionen i debetnotaen ikke har taget stilling til, hvilke midler den planlægger at iværksætte for at inddrive nævnte fordring, forhøjet med morarenter at regne fra udløbet af fristen for betaling fastsat i debetnotaen (jf. i denne retning dom af 17.4.2008, Cestas mod Kommissionen, T-260/04, EU:T:2008:115, præmis 74-76, og kendelse af 12.10.2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, T-353/10, EU:T:2011:589, præmis 30).
47
Det samme gør sig gældende for så vidt angår de mulige inddrivelsesmidler, såsom dem, der er nævnt i det sidste afsnit i Kommissionens skrivelse af 27. juni 2014 (jf. præmis 9 ovenfor). Sagsøgeren har som svar på Rettens skriftlige spørgsmål anført, at vedtagelsen af de foranstaltninger, som er nærmere beskrevet i denne skrivelse, kun er undergivet en enkelt betingelse om, at det omtvistede beløb ikke er betalt inden for forfaldsdatoen. Det bemærkes, at Kommissionen ikke har taget endelig stilling i sagen, men blot har fremhævet, at den har mulighed for at inddrive sin fordring ved modregning eller tvangsfuldbyrdelse. Tilsvarende overvejelser gør sig gældende for så vidt angår skrivelsen af 30. september 2014 (jf. præmis 12 ovenfor), som sagsøgeren også har henvist til i sit svar på Rettens skriftlige spørgsmål.
48
Når der henses til debetnotaens forberedende karakter, kan sagsøgerens argument om, at kun to af de fire alternativer, der er angivet i debetnotaens punkt 4 under overskriften »Betalingsbetingelser«, var praktisk mulige under de i sagen foreliggende omstændigheder, herunder truslen om tvangsfuldbyrdelse, ikke tages til følge (jf. præmis 44 ovenfor).
49
Det følger af det ovenstående, at det foreliggende søgsmål ikke gyldigt kan indbringes for Retten på grundlag af artikel 263 TEUF, fordi debetnotaen indgår i en rent kontraktmæssig sammenhæng, som debetnotaen ikke kan adskilles fra, og ikke tilsigter at have bindende retsvirkninger, der går ud over dem, der følger af støtteaftalen, og som indebærer en udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som Kommissionen er tillagt i sin egenskab af administrativ myndighed.
50
Det samme gør sig gældende for så vidt angår den anfægtede afgørelse, der indgår i den samme sammenhæng, og hvis væsentligste funktion er at videresende debetnotaen. Hvad angår den parallelle procedure vedrørende opkrævning af erstatning følger det af den anfægtede afgørelse, at denne procedure blev udsat indtil det tidspunkt, hvor der måtte blive truffet en endelig afgørelse. Den anfægtede afgørelse kan således i lyset af de principper, der fremgår af den i præmis 32 og 35 ovenfor anførte retspraksis, ikke gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.
51
Det følger heraf, at annullationssøgsmålet i det hele skal afvises.
52
Under alle omstændigheder indebærer den omstændighed, at det foreliggende søgsmål ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, ikke, at sagsøgeren fratages retten til en effektiv domstolsprøvelse, idet det tilkommer stiftelsen, såfremt den måtte anse dette for begrundet, at forsvare sine synspunkter inden for rammerne af et søgsmål, der er baseret på et kontraktmæssigt grundlag og anlagt i henhold til artikel 272 TEUF.
53
Under disse omstændigheder er det ikke fornødent at tage stilling til den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har fremsat i svarskriftet.
Sagens omkostninger
54
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Kommissionen i henhold til artikel 87, stk. 3, andet afsnit, i procesreglementet af 2. maj 1991 tilpligtes at betale sagens omkostninger, også selv om sagsøgeren ikke får medhold i sine påstande. Sagsøgeren har anført, at stiftelsen var tvunget til at anlægge sag, dels på grund af, at Kommissionens debetnota var upræcis og tvetydig, dels på grund af, at Kommissionen ikke gav sagsøgeren nogen vejledning om, hvilke retsmidler stiftelsen kunne anvende med henblik på at anfægte inddrivelsen af det omtvistede beløb. Kommissionen har således bevidst påført sagsøgeren de med den foreliggende sag forbundne omkostninger.
55
Kommissionen har heroverfor anført, at den ikke unødvendigt eller af ond vilje har påført sagsøgeren udgifter, og at sagsøgerens påstand derfor bør forkastes. Kommissionen har anført, at den har givet sagsøgeren opklarende svar på alle procedurespørgsmål. Det fremgår endvidere af sagsøgerens skriftlige indlæg, at sagsøgeren havde tilstrækkeligt kendskab til retspraksis vedrørende betingelserne for at antage et annullationssøgsmål til prøvelse af en debetnota til realitetsbehandling. Sagsøgeren har således taget en bevidst risiko ved at anlægge den foreliggende sag.
56
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Det følger imidlertid af samme reglements artikel 135, stk. 1, at Retten kan beslutte at fordele omkostningerne, hvor der foreligger ganske særlige grunde.
57
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren tabt sagen. Sagsøgeren har i øvrigt ikke godtgjort, at Kommissionen unødvendigt eller af ond vilje i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i procesreglementets artikel 135, stk. 2, har påført sagsøgeren udgifter.
58
Der skal imidlertid tages hensyn til den adfærd, som Kommissionen udviste ved at anvende oplysninger i debetnotaen, som Retten allerede havde anset for tvetydige i andre sager (jf. i denne retning kendelse af 12.10.2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, T-353/10, EU:T:2011:589, præmis 30, og dom af 9.7.2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, T-552/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:349, præmis 29). Følgelig findes det rimeligt under hensyn til de foreliggende omstændigheder, at hver part bærer sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
Sagen afvises.
2)
Hver part bærer sine egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 20. april 2016.
E. Coulon
Justitssekretær
S. Frimodt Nielsen
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.