TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1974 m. liepos 11 d.(*)Byloje 8/74dėl Briuselio tribunal de première instance
pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto
prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl EEB sutarties 30–33, 36 ir
85 straipsnių išaiškinimo šio teismo nagrinėjamoje baudžiamojoje
byloje Procureur du RoipriešBenoît ir Gustave Dassonvilleir civilinėje byloje tarpSA Ets FourcroySA Breuval ir CieirBenoît ir Gustave Dassonville_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas R. Lecourt, kolegijų pirmininkai
A. M. Donner ir M. Sørensen, teisėjai R. Monaco,
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher, C. Ó Dálaigh,
A. J. Mackenzie Stuart (pranešėjas)_generalinis advokatas A. Trabucci_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        1974 m.
sausio 11 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo
1974 m. vasario 8 d., Briuselio tribunal de première instance
pagal EEB sutarties 177 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio
sprendimo priėmimo, pateikdamas du klausimus dėl EEB sutarties 30, 31,
32, 33, 36 ir 85 straipsnių išaiškinimo, susijusius su reikalavimu
pateikti oficialų eksportuotojo valstybės vyriausybės išduotą dokumentą
produktams, turintiems kilmės vietos nuorodą.2        Pirmuoju
klausimu klausiama, ar nacionalinės teisės akto nuostata, draudžianti
importuoti prekę, turinčią kilmės vietos nuorodą, jeigu prie šios prekės
nėra pridėtas oficialus eksportuojančios valstybės išduotas dokumentas,
patvirtinantis jos teisę į šią nuorodą, pagal Sutarties
30 straipsnį gali būti laikoma priemone, savo poveikiu lygiaverte
kiekybiniam apribojimui.3        Šis
klausimas buvo iškeltas Belgijoje pradėtoje baudžiamojoje byloje prieš
prekybininkus, kurie teisėtai įsigijo Prancūzijoje laisvai parduodamo Scotch whisky partiją
ir importavo ją į Belgiją neturėdami Britanijos muitinės išduoto kilmės
vietos sertifikato, taip pažeisdami nacionalinės teisės aktus.4        Iš
bylos medžiagos ir teisminių ginčų darytina išvada, kad prekybininkui,
norinčiam importuoti į Belgiją Scotch whisky, kuris laisvai
parduodamas Prancūzijoje, tokį sertifikatą gauti labai sunku, skirtingai
nei importuotojui, įvežančiam prekes tiesiogiai iš valstybės
gamintojos.5        Bet
kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar
netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus
prekybą, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams
apribojimams.6        Nesant
nustatytų Bendrijos taisyklių, užtikrinančių vartotojams produkto
kilmės vietos nuorodos autentiškumą, jeigu valstybė narė imasi priemonių
užkirsti kelią nesąžiningiems veiksmams šioje srityje, tai tik su
sąlyga, kad šios priemonės būtų pagrįstos; ir kad reikalaujamos įrodymo
priemonės nesudarytų kliūčių valstybių narių tarpusavio prekybos ir būtų
prieinamos visiems jų nacionaliniams subjektams.7        Net
nenagrinėjant, ar tokios priemonės susijusios su 36 straipsniu, ar
ne, jos bet kuriuo atveju pagal šio straipsnio antrajame sakinyje
išreikštą principą neturi tapti savavališka diskriminacijos priemone ar
užslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu.8        Toks
gali būti atvejis, kai valstybė narė reikalauja formalumų pateisinti
produkto kilmės vietą, kuriuos be didelių sunkumų praktiškai galėtų
įvykdyti tik tiesioginiai importuotojai.9        Todėl
vienos valstybės narės reikalavimas pateikti autentiškumo sertifikatą,
kurį sunkiau gauti autentiško produkto, teisėtai laisvai parduodamo
kitoje valstybėje narėje, importuotojams, negu to paties produkto
importuotojams, įvežantiems produktą tiesiogiai iš jo kilmės šalies, yra
priemonė, savo poveikiu lygiavertė kiekybiniam apribojimui ir
nesuderinama su Sutartimi.10      Antruoju
klausimu klausiama, ar susitarimas, kuriuo ribojama konkurencija ir
paveikiama valstybių narių tarpusavio prekyba, kai jis taikomas kartu su
nacionalinės teisės aktu dėl kilmės vietos sertifikato, yra
negaliojantis, nes sutartis leidžia pasinaudoti šiais teisės aktais tik
išimtiniam importuotojui, kad būtų sutrukdyta lygiagrečiam importui,
arba nedraudžia jam to daryti.11      85 straipsnis
draudžia išimtinių teisių sutartį, jeigu ji teisiškai arba faktiškai
trukdo kitiems nei išimtinis importuotojas asmenims importuoti
aptariamus produktus iš kitų valstybių narių į saugomą teritoriją.12      Konkrečiau
kalbant, išimtinių teisių sutartis gali paveikti valstybių narių
tarpusavio prekybą, ir jos padarinys gali būti kliūtys konkurencijai,
jei išimtinių teisių turėtojas gali trukdyti lygiagrečiam importui iš
kitų valstybių narių į koncesijos apimamą teritoriją dėl bendro
sutarties ir nacionalinių įstatymų pasekmių poveikio, kai išimtinai
reikalaujama tam tikros autentiškumo įrodymo priemonės.13      Norint
nuspręsti, ar tai yra toks atvejis, reikia atsižvelgti ne tik į iš
susitarimo sąlygų kylančias teises bei pareigas, bet ir į ekonominį bei
teisinį sutarties kontekstą, o būtent į galimas panašias sutartis, to
paties gamintojo sudarytas su išimtinių teisių turėtojais,
įsisteigusiais kitose valstybėse narėse.14      Šiuo
klausimu dėl vienoje valstybėje narėje palaikomų gerokai aukštesnių
kainų negu kitoje valstybėje narėje gali prireikti išnagrinėti, ar
išimtinių teisių sutartis nėra naudojama, siekiant sutrukdyti
importuotojams įsigyti aptariamo produkto autentiškumo įrodymo
priemonių, kurių reikalauja tokios rūšies, kaip nurodyta klausime,
nacionalinės teisės aktai.15      Bet
kuriuo atveju vien to fakto, kad susitarimas apsiriboja leidimu
naudotis tokiais nacionalinės teisės aktais arba tam neprieštarauja,
nepakanka, jis taptų savaime negaliojantis. Dėl bylinėjimosi išlaidų16      Belgijos
ir Jungtinės Karalystės Vyriausybių bei Europos Bendrijų Komisijos,
kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra
atlygintinos.17      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų Briuselio tribunal de première instance nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis nacionalinis teismas.Remdamasis šiais motyvais_Teisingumo Teismas_atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1974 m. sausio 11 d. sprendimu pateikė Briuselio tribunal de première instance, nusprendžia:1.      Vienos
valstybės narės reikalavimas pateikti autentiškumo sertifikatą, kurį
sunkiau gauti autentiško produkto, teisėtai laisvai parduodamo kitoje
valstybėje narėje, importuotojams, negu to paties produkto
importuotojams, įvežantiems produktą tiesiogiai iš jo kilmės šalies, yra
priemonė, savo poveikiu lygiavertė kiekybiniam apribojimui ir
nesuderinama su Sutartimi.2.      Vien
to fakto, kad susitarimas apsiriboja leidimu naudotis tokiais
nacionalinės teisės aktais arba tam neprieštarauja, nepakanka, jog jis
taptų savaime negaliojantis.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de Wilmars      PescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie Stuart Paskelbta
1974 m. liepos 11 d. viešajame posėdyje
Liuksemburge.             Kancleris
PirmininkasA. Van Houtte       R. Lecourt* Proceso kalba: prancūzų.