GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2025 m. kovo 27 d.(1)
Byla C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
prieš
Commissioner for Environmental Information (informacijos apie aplinką komisaras, Airija),
dalyvaujant:
nežinomam (‑iems) asmeniui (‑ims), taip pat žinomam (‑iems) kaip John ir (arba) Jane Doe,
Airijai,
Attorney General (generalinis prokuroras, Airija),
Right to Know CLG
(High Court (Aukštasis teismas, Airija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aplinka – Orhuso konvencija – Direktyva 2003/4/EB – Visuomenės galimybė susipažinti su informacija apie aplinką – Galimybė susipažinti su informacija apie aplinką pateikus prašymą – Sąvokos „pareiškėjas“ ir „prašymas“ – Anoniminis arba slapyvardžiu pasirašytas prašymas – Reikalavimas pareiškėjams nurodyti savo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir dabartinį fizinį adresą – Prašymo negaliojimas – Prašymo atmetimas, kai jis yra akivaizdžiai nepriimtinas “
I.      Įvadas
1.        Teisė susipažinti su informacija apie aplinką yra pirmasis iš trijų Orhuso konvencijos(2) ramsčių (kartu su teise į visuomenės dalyvavimą ir teise kreiptis į teismus)(3). Pagrindinis šių teisių tikslas – sudaryti galimybes kiekvienam piliečiui „ginti“ „teisę gyventi tinkamoje jo sveikatai bei gerovei aplinkoje [ir atlikti pareigą] ir individualiai, ir kartu su kitais saugoti aplinką ir gerinti jos būklę dėl dabartinių ir būsimų kartų gerovės“(4). Orhuso konvencijai būdinga „dvejopa tapatybė“(5), susiejant aplinkosaugos teises ir žmogaus teises(6). Jos „ramsčiai“ yra „vienas kitą papildantys“(7); teisė susipažinti su informacija apie aplinką yra būtina naudojimosi kitomis teisėmis sąlyga(8).
2.        Direktyvos 2003/4(9) 1 konstatuojamoji dalis atspindi teisės gauti informaciją svarbą ir joje išreikštas siekis, kad „[p]adidintos visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir tokios informacijos platinimas pad[ėtų] geriau suvokti aplinkosaugos klausimus <…> ir galiausiai, pagerinti aplinką“.
3.        Šioje byloje siekiama išsiaiškinti, ar galimybė susipažinti su informacija apie aplinką paprastai gali būti siejama su reikalavimu pareiškėjams nurodyti savo vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą. Šioje byloje taip pat keliamas klausimas dėl apsaugos priemonių, kurias valdžios institucijos gali taikyti nagrinėdamos prašymus, kuriuos jos laiko nerimtais arba nepagrįstais.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Tarptautinė teisė
4.        Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:
„1.      Kiekviena Šalis užtikrina, kad, laikantis šio straipsnio nuostatų, valstybės institucijos, atsakydamos į prašymą suteikti informaciją apie aplinką ir vadovaudamosi nacionaliniais įstatymais, suteiktų tokią informaciją, įskaitant, esant paklausimui bei atsižvelgus į b punktą, ir dokumentų kopijas, kuriuose yra arba kurie apima tokią informaciją:
a)      neprašydamos paaiškinti, kam tokia informacija reikalinga.“
B.      Europos Sąjungos teisė
5.        Pagal Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punktą „[p]areiškėjas“ – tai informacijos apie aplinką prašantis fizinis arba juridinis asmuo“.
6.        Direktyvos 2003/4 3 straipsnio „Galimybė susipažinti su informacija pateikus prašymą“ 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad būtų reikalaujama, jog valdžios institucijos, laikydamosi šios direktyvos nuostatų pareiškėjo prašymu pateiktų jų turimą arba joms skirtą informaciją apie aplinką, nereikalaudamos pareiškėjo nurodyti intereso.“
C.      Airijos teisė
7.        European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 to 2014 (2007–2014 m. Europos Bendrijų nuostatai dėl galimybės susipažinti su informacija apie aplinką; toliau – GSIA nuostatai) 6 straipsnyje įtvirtinta:
„6.      (1)      Prašyme pateikti informaciją apie aplinką turi būti:
<…>
c)      nurodytas pareiškėjo vardas, pavardė (pavadinimas), adresas ir bet kokie kiti svarbūs kontaktiniai duomenys <…>
<…>
(2)      Iš pareiškėjo nereikalaujama nurodyti intereso, kuriuo remiantis teikiamas prašymas.“
III. Glaustas pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo pristatymas ir prejudiciniai klausimai
8.        2022 m. kovo 13 d.–gegužės 30 d. vienas arba daugiau prašytojų (greičiausiai jis buvo vienas, bet galbūt ir daugiau nei vienas) nuolat raštu kreipėsi į Coillte (Airijos pusiau valstybinę miškininkystės bendrovę), pateikdami labai daug tapačių arba beveik tapačių tikriausiai anoniminių arba slapyvardžiais pasirašytų prašymų suteikti galimybę susipažinti su informacija apie aplinką. Fizinių adresų nebuvo nurodyta. Buvo nurodyti filmų personažų įkvėpti vardai ir pavardės.
9.        Ankstesnius prašymus, kuriuose buvo nurodyti kai kurie pareiškėjų šioje byloje naudojami vardai ir pavardės, Coillte išnagrinėjo įprasta tvarka, nes tuo metu atrodė, kad tai – vienkartiniai prašymai. Vis dėlto, kai nuo 2022 m. kovo 20 d. Coillte pradėjo gauti panašaus stiliaus ir pobūdžio panašiai suformuluotus anoniminius prašymus, jai tapo aišku, kad tai, ko gero, yra organizuotos kampanijos dalis, ir ji ėmėsi priemonių prašytojų tapatybei patikrinti.
10.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Coillte pagrįstai manė, kad šie prašymai nėra teikiami siekiant gauti informaciją apie aplinką ir kad jie, ko gero, yra platesnės kampanijos, kurią abejotinais motyvais vykdo nežinomi asmenys, dalis. Kampanija labai paveikė Coillte veiklą ir jai buvo eikvojamas tikriems prašymams dėl informacijos apie aplinką skirtas laikas bei ištekliai – tai lėmė delsimą išnagrinėti tikrus prašymus dėl informacijos apie aplinką ir šiuos prašymus pateikusių pareiškėjų nusivylimą.
11.      Coillte atsakė į šiuos prašymus, prašydama nurodyti pareiškėjų (dabartinį) adresą ir patvirtinti, kad vardai ir pavardės yra tikrieji pareiškėjų (asmens tapatybės dokumentuose nurodyti) vardai ir pavardės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad Coillte susidarė esant nagrinėjamoms aplinkybėms pagrįstą nuomonę, jog kyla prima facie abejonių dėl pareiškėjų nurodytų tapatybės duomenų tikrumo. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad, atsižvelgiant į pateiktų prašymų skaičių, atitinkama valdžios institucija, siekdama nustatyti, ar prašymai buvo akivaizdžiai nepriimtini, elgėsi pagrįstai, atsižvelgdama į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą.
12.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro išvadą, kad, nesant priešingų įrodymų, Coillte prašė patvirtinti tikrąjį pareiškėjo vardą ir pavardę ir (arba) dabartinį fizinį adresą tam, kad galėtų patikrinti pareiškėjo tapatybę, o ne nustatyti pareiškėjo interesą.
13.      Kadangi nebuvo pateikta jokios Coillte paprašytos informacijos, ši atmetė prašymus kaip negaliojančius pagal GSIA nuostatų 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
14.      Tuomet prašytojai pateikė Coillte prašymą atlikti vidaus peržiūrą. Coillte paprašė prašytojų patvirtinti savo tikruosius asmens tapatybės dokumentuose nurodytus vardus ir pavardes, taip pat nurodyti dabartinius adresus. Kadangi į šiuos prašymus dėl patvirtinimo taip pat nebuvo atsižvelgta, prašymai dėl vidaus peržiūros buvo atmesti kaip negaliojantys.
15.      Keletas įvairių atsisakymų patenkinti prašymus pateikti informaciją buvo apskųsti Commissioner for Environmental Information (informacijos apie aplinką komisaras, Airija; toliau – komisaras). 2022 m. rugpjūčio 29 d. komisaras priėmė sprendimą (toliau – ginčijamas sprendimas), jame konstatavo savo jurisdikciją nagrinėti skundus ir kad Coillte neturėjo pagrindo pripažinti anoniminių arba slapyvardžiu pasirašytų prašymų negaliojančiais pagal GSIA nuostatų 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
16.      Coillte pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kasacinį skundą dėl ginčijamo sprendimo.
17.      Airijai ir Attorney General (generalinis prokuroras) buvo leista įstoti į bylą, o Right to Know CLG (toliau – Right to Know) buvo įtraukta kaip amicus curiae.
18.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 2003/4 6 straipsnio 1 dalyje vartojamą sąvoką „prašymas“ ir šios direktyvos 2 straipsnio 5 punkte pateiktą sąvoką „pareiškėjas“.
19.      Dėl sąvokos „prašymas“ prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal GSIA nuostatų 6 straipsnį prašymas pateikti informaciją apie aplinką turi atitikti tam tikrus formalius reikalavimus, įskaitant vardo, pavardės (pavadinimo) ir adreso nurodymą. Šių formalumų neatitinkantis prašymas turi būti laikomas negaliojančiu. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sąvoka „prašymas“ gali reikšti tik galiojantį prašymą, atitinkantį Direktyvą 2003/4 ir teisės aktus, kuriais ji perkelta į nacionalinę teisę.
20.      Dėl sąvokos „pareiškėjas“ prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ji reiškia fizinį arba juridinį asmenį, kurio tapatybė nustatoma pagal jo dabartinį asmens tapatybės (steigimo) dokumentuose nurodytą vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą, o ne anonimiškai arba nurodant slapyvardį veikiantį asmenį. Jis teigia, kad pagal Direktyvą 2003/4 suteikiamos teisės fiziniams ir juridiniams asmenims reiškia, kad pareiškėjas turi nurodyti tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą tam, kad galėtų įrodyti, jog turi teisę būti laikomas pareiškėju. Nesant šios informacijos, taip pat gali kilti nepageidaujamų pasekmių ginčą perdavus nagrinėti teismui, kaip suinteresuotųjų šalių atveju: šių šalių tapatybė negali būti nustatyta pagal minimalią informaciją, reikalingą norint dalyvauti procese.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad „pareiškėjo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/4, tapatybės nustatyti nereikia, šiai direktyvai prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias reikalaujama, kad pareiškėjai, norėdami pateikti prašymą, nurodytų savo vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, valstybė narė, laikydamasi nacionalinės procesinės autonomijos principo, gali nuspręsti perkelti Direktyvą 2003/4 į nacionalinę teisę taip, kad prašytojai privalėtų nurodyti savo tapatybę tam, kad valdžios institucija galėtų patikrinti, ar jie yra fiziniai arba juridiniai asmenys, kuriems suteiktos pareiškėjų teisės.
22.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Direktyvai 2003/4 prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias reikalaujama nustatyti pareiškėjų tapatybę, valdžios institucija vis dėlto gali prašyti patvirtinti pareiškėjo vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, jei turi pagrįstų priežasčių įtarti, kad pateikta informacija yra klaidinga arba neišsami. Tai, kad pateikus tokią informaciją galbūt gali būti spėliojama, koks yra prašytojo interesas, neturi reikšmės.
23.      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nėra tikras, ar institucija gali prašyti informacijos apie pareiškėjo tapatybę, siekdama nustatyti, ar konkretus prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atsižvelgdama į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą.
24.      Šiomis aplinkybėmis High Court (Aukštasis teismas, Airija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 2003/4 6 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „prašymas“, siejama su [Orhuso konvencijos] 4 straipsnio 1 dalimi, reiškia tik tokį prašymą, kuris galioja pagal šią direktyvą ir atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis ji perkelta į nacionalinę teisę?
2.      Ar Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkte pateikta sąvoka „pareiškėjas“, siejama su, be kita ko, [Orhuso konvencijos] 4 straipsnio 1 dalies b punktu ir (arba) 6 straipsnio 1 ir (arba) 2 dalimi ir (arba) 2 straipsnio 5 punktu ir 4 straipsnio 1 dalimi bei 3 dalies b punktu, reiškia fizinį ar juridinį asmenį, kurio tapatybę galima nustatyti pagal jo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, o ne anonimiškai besikreipiantį arba slapyvardžiu pasirašiusį asmenį ir (arba) pareiškėją, kurio nurodyti kontaktiniai duomenys yra tik elektroninio pašto adresas?
3.      Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, ar Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 daliai ir (arba) 5 dalies c punktui, siejamiems su [Orhuso konvencijos] 4 straipsnio 1 dalimi, prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią reikalaujama, kad pareiškėjas, norėdamas pateikti prašymą, nurodytų savo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą?
4.      Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, o atsakymas į trečiąjį klausimą apskritai yra teigiamas, ar pagal Direktyvą 2003/4, siejamą su [Orhuso konvencijos] 4 straipsniu, tuo atveju, kai valdžios institucija pagrįstai mano, jog yra prima facie abejonių dėl pareiškėjo pateiktos informacijos apie jo tapatybę tikrumo, valdžios institucijai draudžiama prašyti patvirtinti tikrąjį pareiškėjo vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, siekiant patikrinti pareiškėjo tapatybę, o ne nustatyti pareiškėjo interesą, net jeigu nurodžius pareiškėjo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą galėtų būti netiesiogiai sudarytos prielaidos valdžios institucijai daryti išvadas, spėlioti ar kitaip numanyti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą pareiškėjo interesą, jeigu toks interesas yra?
5.      Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, o atsakymas į trečiąjį klausimą apskritai yra teigiamas, ar pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalies b punktą, siejamą su [Orhuso konvencijos] 4 straipsnio 3 dalies b punktu, valdžios institucija negali prašyti patvirtinti pareiškėjo tikrojo vardo, pavardės (pavadinimo) ir (arba) dabartinio fizinio adreso, siekdama nustatyti, ar konkretus prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atsižvelgiant į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą, o ne siekdama nustatyti pareiškėjo interesą, net jeigu nurodžius pareiškėjo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą galėtų būti netiesiogiai sudarytos prielaidos valdžios institucijai daryti išvadas, spėlioti ar kitaip numanyti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą pareiškėjo interesą, jeigu toks interesas yra?“
25.      Coillte, komisaras, Čekijos ir Italijos vyriausybės, Airija ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas.
IV.    Vertinimas
A.      Įžanginės pastabos
26.      Pirmiausia primintina, kad pasirašiusi Orhuso konvenciją Europos Sąjunga Sąjungos teisės taikymo srityje iš esmės įsipareigojo užtikrinti galimybę susipažinti su valstybės institucijų turima informacija apie aplinką(10).
27.      Kaip patvirtina Direktyvos 2003/4 5 konstatuojamoji dalis, priimdamas šią direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti, kad Sąjungos teisė būtų suderinta su šia konvencija, prie kurios Europos Sąjunga ketino prisijungti, ir numatė bendrąją sistemą, skirtą užtikrinti, kad bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, nenurodydamas savo intereso, turėtų teisę susipažinti su valdžios institucijų turima arba joms skirta informacija apie aplinką(11).
28.      Vadinasi, aiškinant Direktyvą 2003/4 reikia atsižvelgti į Orhuso konvencijos tekstą ir tikslą, kurį šia direktyva siekiama įgyvendinti Sąjungos teisėje(12).
29.      Be to, Teisingumo Teismo suformuotoje jurisprudencijoje nurodyta, kad Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas gali būti laikomas aiškinamuoju dokumentu, į kurį, aiškinant šią konvenciją, prireikus galima atsižvelgti greta kitų reikšmingų dalykų, net jeigu jame esanti analizė neturi jokios privalomosios galios ir tokios norminės reikšmės, kokią turi konvencijos nuostatos(13).
B.      Pirmasis klausimas
30.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/4 6 straipsnio 1 dalies sąvoka „prašymas“, siejama su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia tik tokį prašymą, kuris galioja pagal šią direktyvą ir atitinkamos valstybės narės teisės nuostatas, kuriomis ji perkelta į nacionalinę teisę.
31.      Pagal Direktyvos 2003/4 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi užtikrinti, kad bet kuris „pareiškėjas, manantis, kad į jo prašymą gauti informaciją nebuvo atsižvelgta, jis neteisingai atmestas <…>, į jį nepilnai atsakyta arba jis kitaip neišnagrinėtas laikantis 3, 4 arba 5 straipsnių nuostatų, turėtų galimybę naudotis procedūra, pagal kurią atitinkamus valdžios institucijos veiksmus arba pareigų nevykdymą iš naujo išnagrinėja ta pati arba kita valdžios institucija, arba administracine tvarka peržiūri įstatymu nustatytos savarankiškos ir nepriklausomos įstaigos“.
32.      Komisija iš esmės pažymėjo, kad iš Direktyvos 2003/4 struktūros matyti, jog šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „prašymas gauti informaciją“ yra susijusi su „prašymu“, pateiktu pagal šios direktyvos 3 straipsnį.
33.      Pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalį valdžios institucijos turi pateikti jų turimą informaciją apie aplinką „pareiškėjo prašymu <…> nereikalaudamos pareiškėjo nurodyti intereso“.
34.      Direktyvoje 2003/4 neapibrėžta sąvoka „prašymas“ ir jos 3 straipsnyje nenustatyta konkrečių pareiškėjo teikiamo prašymo galiojimo reikalavimų.
35.      Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją Direktyva 2003/4 garantuojama teisė susipažinti su informacija svarbi tik tiek, kiek prašoma informacija susijusi su šioje direktyvoje nustatytomis taisyklėmis dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija, o tam, be kita ko, reikia, kad tai būtų „informacija apie aplinką“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį(14).
36.      Taigi tam, kad būtų galima taikyti teisę susipažinti su informacija, prašymas turi atitikti 3 straipsnyje nustatytus bendruosius reikalavimus, pagal kuriuos „pareiškėjas“ turi pateikti prašymą „valdžios institucijai“ ir juo turi būti siekiama gauti valdžios institucijos „turimą arba [jai] skirtą“ „informaciją apie aplinką“. Šių sąvokų reikšmės apibrėžtos Direktyvos 2003/4 2 straipsnyje.
37.      Kitais atžvilgiais nei Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkte, nei 3 straipsnio 1 dalyje nenustatyta prašymo pateikimo formos arba galiojimo sąlygų. Sąvoka „prašymas“ turi būti suprantama plačiai kaip bet koks prašymas, pateiktas pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.
38.      Būtinybę plačiai suprasti sąvoką „prašymas“ patvirtina Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalis, kuri įpareigoja šalis užtikrinti, kad jos, atsakydamos į prašymą suteikti informaciją apie aplinką, vadovaudamosi nacionaliniais įstatymais, suteiktų tokią informaciją visuomenei. Pagal Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovą „prašymas“ gali būti bet koks visuomenės nario pranešimas valdžios institucijai, kuriame prašoma informacijos apie aplinką“(15). Vadove taip pat pažymėta, kad „konvencijoje nenurodyta prašymo forma, o tai reiškia, kad bet koks žodinis arba rašytinis prašymas, atitinkantis 4 straipsnio reikalavimus, laikomas tokiu prašymu pagal Konvenciją“(16).
39.      Pirmuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar valstybės narės gali nustatyti teikiamo prašymo galiojimo reikalavimus ir ar jos gali taikyti šiuos reikalavimus Direktyvos 2003/4 6 straipsnyje numatytai teisei kreiptis į teismą.
40.      Pirmiausia pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalies c punktą valstybės narės, siekdamos pasinaudoti teise susipažinti su informacija apie aplinką pateikus prašymą, turi užtikrinti, kad „būtų nustatytos praktinės priemonės“, garantuojančios veiksmingą naudojimąsi šia teise. Tokių „praktinių priemonių“ pavyzdžiai yra informacijos pareigūnų paskyrimas, priemonių prašomai informacijai išnagrinėti sukūrimas ir išlaikymas, taip pat valdžios institucijų turimos informacijos apie aplinką registrai arba sąrašai, arba informacijos punktai. Šios direktyvos 15 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[š]ios priemonės užtikrina, kad informacija būtų veiksmingai ir lengvai prieinama ir kad palaipsniui visuomenei būtų sudaroma galimybė naudotis šia informacija“. 3 straipsnio 5 dalies a ir b punktuose kalbama apie valstybių narių pareigą užtikrinti, kad pareigūnai padėtų visuomenei siekiant galimybės susipažinti su informacija ir kad valdžios institucijų sąrašai būtų paviešinti. Be to, 3 straipsnio 5 dalies paskutinėje pastraipoje nustatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, kad valdžios institucijos atitinkamai praneštų visuomenei apie jiems suteikiamas teises ir, kiek reikia, teiktų su tuo susijusias gaires ir patarimus.
41.      Kiek tai susiję su Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalimi, pareiga užtikrinti „praktines priemones“ tam, kad būtų galima veiksmingai naudotis teise susipažinti su informacija apie aplinką, yra valdžios institucijų pareigos sudaryti visuomenei palankesnes sąlygas naudotis savo teisėmis dalis(17).
42.      Taigi Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalyje numatyta pareiga nustatyti „praktines priemones“, kad būtų galima pasinaudoti teise prašyti informacijos, skiriasi nuo bet kokių galiojimo reikalavimų nustatymo. Iš tiesų „praktinėmis priemonėmis“ siekiama sudaryti palankesnes sąlygas susipažinti su informacija, o galiojimo reikalavimai yra formalumai arba išankstinės sąlygos, kurių pareiškėjas turi laikytis tam, kad galėtų susipažinti su atitinkama informacija.
43.      Nors nacionalinės teisės aktuose gali būti nustatyta prašymo pateikimo ir nagrinėjimo sistema, atitinkamos taisyklės negali viršyti to, kas būtina siekiant Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalyje nustatyto tikslo, t. y. užtikrinti paprastą ir veiksmingą galimybę susipažinti su informacija apie aplinką.
44.      Antra, iš Direktyvos 2003/4 6 straipsnio matyti, kad turi būti galimybė kreiptis dėl valdžios institucijos veiksmų ar pareigų nevykdymo peržiūros administracine ir teismine tvarka, jeigu „į <…> prašymą gauti informaciją nebuvo atsižvelgta, jis neteisingai atmestas (visiškai arba iš dalies), į jį nepilnai atsakyta arba jis kitaip neišnagrinėtas laikantis 3, 4 arba 5 straipsnių nuostatų“.
45.      Taigi naudojimasis teise kreiptis į teismą nepriklauso nuo to, ar valdžios institucija mano, kad prašymas yra pagrįstas arba kad tenkinamos nacionalinėje teisėje nustatytos teisės į informaciją apie aplinką įgyvendinimo sąlygos. Tai, ar pateiktas „prašymas“ pagal Direktyvą 2003/4, kaip ir visos kitos esminės teisės susipažinti su informacija apie aplinką atsiradimo sąlygos, yra klausimas, kurį turi būti galima išnagrinėti administracine ir teismine tvarka pagal šios direktyvos 6 straipsnį. Atsakinga institucija turi patikrinti, ar prašymas pateikti informaciją apie aplinką atitinka šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas.
46.      Jeigu taip nėra, teisė kreiptis į teismą ir Direktyvos 2003/4 6 straipsniu pagal įstatymą nustatytoms nepriklausomoms ir nešališkoms institucijoms bei teismams suteikta jurisdikcija priklausytų nuo to, kaip nacionalinės valdžios institucijos aiškina susipažinimo su informacija apie aplinką sąlygas. Komisaras nurodė, kad teisės kreiptis į teismą užtikrinimo mechanizmui gali pakenkti paprastas valdžios institucijos veiksmas, kuriuo ji pripažįsta prašymą negaliojančiu.
47.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2003/4 6 straipsnio 1 dalies sąvoka „prašymas“, siejama su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia prašymą, pateiktą pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Klausimą, ar prašymas patenka į pastarosios nuostatos taikymo sritį, turi būti galima peržiūrėti administracine ir teismine tvarka pagal Direktyvos 2003/4 6 straipsnį.
C.      Antrasis klausimas
48.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkto sąvoka „pareiškėjas“, siejama su Orhuso konvencijos 2 ir 4 straipsniais, reiškia fizinį arba juridinį asmenį, kurio tapatybę galima nustatyti pagal jo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, o ne anonimiškai besikreipiantį arba slapyvardžiu pasirašiusį asmenį ir (arba) pareiškėją, kurio nurodyti kontaktiniai duomenys yra tik elektroninio pašto adresas.
49.      Pagal 2 straipsnio 5 punktą „pareiškėjas“ yra „informacijos apie aplinką prašantis fizinis ar juridinis asmuo“.
50.      Pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad valdžios institucijos pateiktų jų turimą arba joms skirtą informaciją apie aplinką „pareiškėjo prašymu <…> nereikalaudamos pareiškėjo nurodyti intereso“.
51.      Kyla klausimas, ar sąvoka „pareiškėjas“ reiškia, kad turi būti galima nustatyti fizinių ar juridinių asmenų tapatybę pagal jų tikrąjį vardą ir pavardę (pavadinimą), ar ši sąvoka gali apimti ir anonimiškai besikreipiančius arba slapyvardžiu pasirašiusius pareiškėjus.
52.      Primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, jog Sąjungos teisės nuostatos, kurioje nėra jokios aiškios, šios nuostatos prasmei ir reikšmei nustatyti skirtos nuorodos į valstybių narių teisę, sąvokos visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos savarankiškai ir vienodai(18).
53.      Aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(19).
54.      Kiek tai susiję su 2 straipsnio 5 punkto tekstu, pažymėtina, kad šioje nuostatoje prie pareiškėjų priskiriamas bet kuris „fizinis arba juridinis asmuo“. Joje nenurodyta, kad tokių fizinių arba juridinių asmenų tapatybė turi būti nustatoma pagal jų tikrąjį asmens tapatybės (steigimo) dokumentuose nurodytą vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą.
55.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kadangi fiziniams ir juridiniams asmenims suteiktos teisės, pareiškėjas turi nurodyti tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) fizinį adresą tam, kad galėtų įrodyti savo teisę būti laikomam pareiškėju.
56.      Coillte, Čekijos ir Italijos vyriausybės, taip pat Airija pritaria šiai nuomonei. Jos teigia, kad prašymą suteikti informaciją apie aplinką gali pateikti tik asmuo, kurio tapatybę galima nustatyti pagal jo vardą, pavardę (pavadinimą) ir adresą. Taip yra todėl, kad valdžios institucijos turi turėti galimybę patvirtinti prašymą pateikusio asmens statusą, o tam paprasčiausias ir akivaizdžiausias mechanizmas yra reikalavimas nurodyti tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą.
57.      O komisaras ir Right to Know tvirtina, kad sąvoka „pareiškėjas“, nesant jokios nuorodos į pareiškėjo tapatybę, nereiškia, kad reikia nustatyti jo tapatybę.
58.      Komisija teigia, kad Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkte vartojama sąvoka „asmuo“ reiškia, kad toks asmuo iš tikrųjų yra, ir užkerta kelią fiktyviam asmeniui pateikti prašymą pagal šią direktyvą ir pasinaudoti jos nuostatomis. Komisija siūlo taip pat atsižvelgti į tuos informacijos apie aplinką pateikimo būdus, kuriuos taikant ne visada reikia nustatyti pareiškėjo tapatybę.
59.      Mano nuomone, reikalavimas nustatyti pareiškėjo tapatybę nėra neatsiejamas nuo sąvokos „pareiškėjas“. Kaip iš esmės pažymėjo Komisija, tai, kad pagal 2 straipsnio 5 punktą gali būti nustatyta asmens tapatybė, nereiškia, kad pagal šią nuostatą reikalaujama nustatyti tapatybę. Iš tiesų viena yra sutikti, kad pareiškėjas turi būti tikras asmuo, o ne automatinis robotas ar tariamas asmuo. Visai kas kita manyti, kad pareiškėjas, norėdamas pasinaudoti 3 straipsnio 1 dalyje numatyta teise, paprastai privalo pateikti jo tapatybę patvirtinančią informaciją ir jo tapatybė turi būti sistemingai tikrinama.
60.      Taigi, kaip teigia Komisija, kiek tai susiję su Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkte pateikta sąvokos „pareiškėjas“ apibrėžtimi, vien fizinio ar juridinio asmens buvimo pakanka tam, kad tas asmuo galėtų naudotis šioje direktyvoje numatytomis teisėmis.
61.      Tai, kas išdėstyta, nepažeidžia valstybių narių diskrecijos laisvės numatyti situacijas, kai būtina nustatyti pareiškėjo tapatybę, kaip išsamiai aptarsiu toliau, nagrinėdama trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį klausimus.
62.      Orhuso konvencijoje taip pat nenurodyta, jog tam, kad informacijos apie aplinką prašantys pareiškėjai galėtų pasinaudoti teise susipažinti su šia informacija, turi būti nustatyta jų tapatybė. Orhuso konvencijoje nepateikta sąvokos „pareiškėjas“ apibrėžties. Pagal šios konvencijos 4 straipsnio 1 dalį valdžios institucijos suteikia informaciją apie aplinką visuomenei atsakydamos į prašymą suteikti tokią informaciją. Pagal 2 straipsnio 4 punktą „visuomenė“ – tai „vienas arba daugiau fizinių ar juridinių asmenų ir pagal nacionalinius įstatymus ar praktiką jų asociacijos, organizacijos arba grupės“. Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadove plati sąvokos „visuomenė“ apibrėžtis aiškinama kaip taikanti principą „bet kuris asmuo“(20).
63.      Kaip pažymėta doktrinoje(21), tai, kad Orhuso konvencijoje nenumatyta reikalavimo teikiant prašymą pateikti asmens tapatybės informaciją ir reikalavimo nurodyti interesą, reiškia, kad valdžios institucijos turi laikytis požiūrio, pagal kurį pareiškėjas neturi reikšmės (anglų k. „applicant- blind approach“). Pagal šį požiūrį „jokiems privatiems asmenims, nevyriausybinėms organizacijoms ar kitiems subjektams, prašantiems informacijos apie aplinką, nereikia nurodyti savo tapatybės arba pagrįsti savo prašymo“(22).
64.      Viena iš priežasčių, dėl kurių, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, gali prireikti nustatyti tapatybę, yra ta, kad tai leidžia patikrinti, ar pareiškėjai yra fiziniai arba juridiniai asmenys, kuriems suteiktos pareiškėjų teisės, priešingai nei, be kita ko, juridinio asmens statuso neturintys dariniai. Šiai nuomonei pritaria Coillte, taip pat kelios suinteresuotosios šalys, įskaitant Čekijos vyriausybę, kuri teigia, kad Direktyva 2003/4 ir Orhuso konvencija teisę gauti informaciją apie aplinką sieja su pareiškėjo teisiniu subjektiškumu.
65.      Šiuo aspektu pažymėtina, kad iš Direktyvos 2003/4 2 konstatuojamosios dalies matyti, jog ši direktyva „išplečia Direktyva 90/313/EEB[(23)] suteiktą esamą galimybę susipažinti su informacija“. Galiojant Direktyvai 90/313, doktrinoje buvo pabrėžiama, kad teisės gauti informaciją apie aplinką taikymo ratione personae sritis yra plati ir turi būti suprantama kaip apimanti „praktiškai kiekvieną“, nereikalaujant konkrečios teisinės formos(24). Platus teisės gauti informaciją apie aplinką taikymo ratione personae srities suvokimas grindžiamas visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką tikslais, kurie, remiantis Direktyvos 2003/4 1 konstatuojamąja dalimi, yra „pad[ėti] geriau suvokti aplinkosaugos klausimus, laisvai pasikeisti nuomonėmis, veiksmingiau visuomenei dalyvauti priimant su aplinkos apsauga susijusius sprendimus ir galiausiai pagerinti aplinką“. Doktrinoje yra pažymėta, kad Direktyva 2003/4 „galimybę susipažinti su informacija įdėjo į žmogaus teisės kontekstą“ ir kad dėl to „teisė suteikta ne tik Sąjungos piliečiams, bet visiems, įskaitant asociacijas“(25).
66.      Be to, pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalies a punktą pareigūnai privalo padėti „visuomenei siekiant galimybės susipažinti su informacija“. Šios direktyvos 2 straipsnio 6 punkte sąvoka „visuomenė“ apibrėžta kaip „vienas arba keli fiziniai arba juridiniai asmenys ir jų asociacijos, organizacijos arba grupės pagal nacionalinės teisės aktus arba praktiką“. Šias dvi nuostatas siejant tarpusavyje matyti, kad fiziniai ar juridiniai asmenys ir jų asociacijos, organizacijos arba grupės pagal nacionalinės teisės aktus arba praktiką turi turėti galimybę siekti susipažinti su informacija apie aplinką.
67.      Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalies a punkte numatytas reikalavimas, kad pareigūnai padėtų visuomenei siekiant galimybės susipažinti su informacija, taptų beprasmis, jeigu iš tam tikrų „visuomenės“ kategorijų, be kita ko, juridinio asmens statuso neturinčių asociacijų, būtų atimta bet kokia teisė prašyti leisti susipažinti su informacija apie aplinką pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.
68.      Be to, kaip nurodyta šios išvados įžanginėse pastabose, aiškinant Direktyvą 2003/4 reikia atsižvelgti į Orhuso konvencijos tekstą ir tikslą, kurį šia direktyva siekiama įgyvendinti Sąjungos teisėje(26). Šiuo atžvilgiu primintina, kad Orhuso konvencijoje vadovaujamasi principu „bet kuris asmuo“, kiek tai susiję su teise susipažinti su informacija apie aplinką(27). Pagal Orhuso konvenciją sąvoka „visuomenė“ apima konkrečiai „pagal nacionalinius įstatymus ar praktiką“ fizinių ar juridinių asmenų „asociacijas, organizacijas arba grupes“. Visi nacionalinėje teisėje nustatyti reikalavimai turi atitikti Orhuso konvencijos tikslą užtikrinti „plačią galimybę naudotis“ joje numatytomis teisėmis(28). Aiškinimas, kuris leistų valdžios institucijoms atsisakyti suteikti teisę į informaciją apie aplinką vien dėl pareiškėjų teisinio subjektiškumo, galėtų pažeisti šį principą.
69.      Bet kuriuo atveju akivaizdu, kad pavieniai fiziniai asmenys, kurie yra juridinio asmens statuso (dar) neturinčios asociacijos nariai, turi teisę prašyti leisti susipažinti su informacija(29).
70.      Taigi tiek, kiek kiekvienas subjektas turi teisę susipažinti su informacija apie aplinką, vien „pareiškėjo“ teisinio statuso patikrinimas negali būti pagrindas reikalauti nustatyti pareiškėjo tapatybę.
71.      Dėl sąvokos „pareiškėjas“ konteksto primintina, kad pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalį valdžios institucijos, laikydamosi šios direktyvos, privalo pateikti informaciją apie aplinką „pareiškėjo prašymu <…>, nereikalaudamos pareiškėjo nurodyti intereso“. Iš šios direktyvos 8 konstatuojamosios dalies matyti, kad bet kuris fizinis arba juridinis asmuo turi teisę susipažinti su informacija apie aplinką, nenurodydamas domėjimosi priežasties.
72.      „Bet kurio“ pareiškėjo teisė prašyti informacijos apie aplinką ir atitinkama valdžios institucijų pareiga pateikti šią informaciją papildo iš Direktyvos 2003/4 7 straipsnio kylančią valdžios institucijų pareigą aktyviai teikti informaciją. Pagal šios direktyvos 1 straipsnio b punktą pareiga aktyviai veikti nustatyta siekiant užtikrinti, kad „laikui bėgant informacija apie aplinką palaipsniui būtų pateikiama ir platinama visuomenei taip, kad būtų galima pasiekti, jog informacija apie aplinką būtų kuo plačiau sistemiškai prieinama ir platinama visuomenei“. Be to, pagal šios direktyvos 9 konstatuojamąją dalį valdžios institucijos turi sudaryti galimybę „kuo plačiau“ naudotis ir platinti informaciją apie aplinką plačiajai visuomenei, „ypač naudodamos informacijos ir telekomunikacijų technologijas“.
73.      Iš Direktyvos 2003/4 7 straipsnio, siejamo su 1 straipsnio b punktu, atsižvelgiant į jos 9 konstatuojamąją dalį, matyti, kad informacija apie aplinką turi būti „laikui bėgant“ „pateikiama“ visuomenei „kuo plačiau“, taigi visuomenei net nereikėtų prašyti šios informacijos. Sąvoka „pateikiama“ yra pakankamai plati, kad apimtų įvairius informacijos pateikimo būdus. Right to Know tvirtino, kad informacija apie aplinką pareiškėjui gali būti pateikta valdžios institucijos patalpose (pateikiant ją susipažinti arba išsinešti), interneto svetainėje arba suteikiant galimybę ją gauti atstovui. Nė vienoje iš šių situacijų nėra jokios akivaizdžios priežasties, dėl kurios fiziniai ar juridiniai asmenys, norintys pasinaudoti teise susipažinti su informacija apie aplinką, pirmiausia turėtų nurodyti savo tapatybę. Be to, Direktyvoje 2003/4 nenurodytas būdas, kuriuo informacija turi būti „pateikta“. Taigi informacija gali būti siunčiama, pavyzdžiui, pareiškėjo elektroninio pašto adresu, jei pareiškėjas kreipėsi į administravimo instituciją šiuo būdu.
74.      Bendroji valdžios institucijų pareiga aktyviai platinti informaciją visuomenei patvirtina aiškinimą, pagal kurį, kai visuomenės narys, pateikęs prašymą, siekia susipažinti su informacija apie aplinką, nėra konkretaus reikalavimo pateikti tapatybės duomenis.
75.      Coillte, Airija ir Čekijos vyriausybė teigia, kad Direktyvos 2003/4 6 straipsnis patvirtina išvadą, jog sąvoka „pareiškėjas“ reiškia, kad turi būti nustatyta pareiškėjo tapatybė. Jų nuomone, kadangi pareiškėjas gali prašyti atlikti sprendimo, kuriuo atsisakyta patenkinti prašymą pateikti informaciją, peržiūrą administracine tvarka pagal 6 straipsnio 1 dalį, taip pat peržiūrą teisme pagal 6 straipsnio 2 dalį, turi būti nustatyta informacijos apie aplinką prašančio pareiškėjo tapatybė.
76.      Manęs neįtikina reikalavimų, keliamų naudojimuisi teise į informaciją apie aplinką, ir procedūros, reglamentuojančios skundo pateikimą administracinei institucijai arba ieškinio dėl teisminės peržiūros pareiškimą, sugretinimas. Reikalavimai, nustatyti naudojimuisi kiekviena iš šių teisių, turi būti nagrinėjami atskirai. Vis dėlto galimybės pateikti anoniminį prašymą pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalį pripažinimas nepažeistų taisyklių, kurias valstybės narės gali nustatyti dėl teisės į administracinę arba teisminę peržiūrą įgyvendinimo. Valstybių narių nustatytoms teisės susipažinti su informacija apie aplinką įgyvendinimo taisyklėms taikomas procesinės autonomijos principas, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų bei teisės į veiksmingą teisinę gynybą nešališkame teisme pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį(30).
77.      Manęs taip pat neįtikina Komisijos nubrėžta paralelė tarp nagrinėjamos tvarkos ir tvarkos, taikomos visuomenės galimybei susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą (EB) Nr. 1049/2001(31). Pirma, subjektų, galinčių pasinaudoti teise susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą Nr. 1049/2001, ratas yra siauresnis už asmenų, galinčių pasinaudoti Direktyvoje 2003/4 numatyta teise gauti informaciją apie aplinką, ratą. Iš tiesų pagal Reglamento Nr. 1049/2001 2 straipsnio 1 dalį teisė susipažinti su dokumentais taikoma „[b]et kuri[am] Sąjungos pilie[čiui] ir bet kuri[am] fizini[am] ar juridini[am] asm[eniui], gyvenan[čiam] ar turin[čiam] registruotą buveinę valstybėje narėje“. Tokių sąlygų nenustatyta subjektų, galinčių pasinaudoti teise susipažinti su informacija apie aplinką, ratui. Antra, visuomenės galimybei susipažinti su Sąjungos institucijų turima informacija apie aplinką taikomas Reglamentas (EB) Nr. 1367/2006(32). Doktrinoje(33) pažymėta, kad šiame reglamente „išplėstas teise susipažinti su informacija galinčių pasinaudoti subjektų ratas“, numatytas Reglamento Nr. 1049/2001 2 straipsnyje, pripažįstant, kad pareiškėjas turi teisę susipažinti su informacija apie aplinką „nediskriminuojant dėl jo pilietybės, tautybės ar nuolatinės gyvenamosios vietos, o juridinio asmens atveju – nediskriminuojant dėl jo registruotos buveinės ar pagrindinės veiklos vietos“(34).
78.      Taigi, atsižvelgiant į naudos gavėjų rato skirtumus, netikslinga nustatyti reikalavimo, kad pareiškėjų pagal Direktyvą 2003/4 tapatybė būtų nustatoma remiantis Reglamente Nr. 1049/2001 įtvirtintais reikalavimais.
79.      Dėl Direktyvos 2003/4 tikslų pažymėtina, kad ši direktyva, vadovaujantis jos 1 straipsnio a punktu, siekia užtikrinti teisę susipažinti su valdžios institucijų turima arba joms skirta informacija apie aplinką. Kaip matyti iš šios direktyvos 1 konstatuojamosios dalies ir kaip jau buvo pažymėta šios išvados 65 punkte, ši teisė padeda „visuomenei veiksmingiau dalyvauti priimant su aplinkos apsauga susijusius sprendimus ir galiausiai pagerinti aplinką“. Be to, iš šios direktyvos 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad teisė į galimybę susipažinti su informacija apie aplinką yra „požiūrio į viešumą ir skaidrumą pokyčio proces[as]“(35). Iš šios direktyvos 16 konstatuojamosios dalies taip pat matyti, kad informacijos atskleidimas tarnauja visuomenės interesui. Taigi teisė susipažinti su informacija, įgalinanti atskleidimą, tarnauja visuomenės intereso tikslui ir nepriklauso nuo konkretaus asmens, prašančio atskleisti informaciją, intereso. Dėl šios priežasties, kaip aiškiai numatyta Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalyje, pareiškėjai neprivalo nurodyti intereso.
80.      Sudarant galimybę pareiškėjams prašyti informacijos apie aplinką neatskleidžiant savo tapatybės prisidedama prie tikslo užtikrinti platesnes galimybes susipažinti su informacija apie aplinką ir skaidrumą. Kaip iš esmės nurodė komisaras ir Right to Know, tam tikriems pareiškėjams gali būti ypač svarbu išsaugoti anonimiškumą, jeigu atskleidus jų asmens tapatybės (steigimo) dokumentuose nurodyta vardą, pavardę (pavadinimą) ir adresą gali būti netiesiogiai atskleistas jų interesas pateikti prašymą(36). Reikalavimo nustatyti tapatybę nebuvimas taip pat atitinka visuomenės intereso turėti teisę į informaciją tikslą(37).
81.      Coillte ir kelios suinteresuotosios šalys įspėja apie dirbtinio intelekto automatiškai generuojamų ir siunčiamų prašymų dėl galimybės susipažinti su informacija pavojų. Neatrodo, kad toks pavojus, nors jis ir gali būti didelis, kyla dėl anoniminių prašymų. Jis veikiau susijęs su informacinės visuomenės priemonių naudojimu bendraujant su valdžios institucijomis (kitaip nei fiziškai teikiant prašymus). Siekdama išvengti šio pavojaus, valstybė narė privalo įgyvendinti būtinas tinkamas technines apsaugos priemones ir užtikrinti, kad institucijos nagrinėtų tik tuos prašymus, kuriuos pateikia asmuo, o ne automatinis robotas(38).
82.      Rašytines pastabas pateikusios vyriausybės ir Airija taip pat įspėjo apie piktnaudžiavimo pavojų, kylantį dėl anoniminių ar slapyvardžiu pasirašytų prašymų. Primintina, kad pagal Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės gali nepatenkinti prašymo pateikti informaciją apie aplinką, jei „akivaizdu, kad prašymas nepriimtinas“. Šis prašymo nepatenkinimo pagrindas yra pakankamai platus, kad valdžios institucija galėtų atsisakyti patenkinti prašymą, kuris yra nepagrįstas arba kuriuo siekiama priekabiauti ar trikdyti veiklą. Kaip bus aptarta toliau nagrinėjant penktąjį klausimą, taikydamos šią išimtį valdžios institucijos gali prašyti atskleisti tapatybę.
83.      Taigi piktnaudžiavimas teise į informaciją gali lemti atsisakymą tenkinti prašymą, tačiau tai nepateisina siauro sąvokos „pareiškėjas“ aiškinimo.
84.      Darytina išvada, kad iš Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkto teksto, konteksto ir tikslo matyti, jog sąvoka „pareiškėjas“ nereikalauja, kad būtų nustatyta informacijos apie aplinką pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį prašančio fizinio arba juridinio asmens tapatybė.
85.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkto sąvoka „pareiškėjas“, siejama su Orhuso konvencijos 2 ir 4 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia ne tik fizinį ar juridinį asmenį, kurio tapatybę galima nustatyti pagal jo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, bet apima ir anonimiškai besikreipiantį arba slapyvardžiu pasirašiusį asmenį ir (arba) pareiškėją, kurio nurodyti kontaktiniai duomenys yra tik elektroninio pašto adresas.
D.      Trečiasis ir ketvirtasis klausimai
86.      Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalį, siejamą su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalimi, reikia aiškinti taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią reikalaujama, kad pareiškėjas, norėdamas pateikti prašymą dėl informacijos apie aplinką, nurodytų savo vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą, o valdžios institucijai draudžiama patikrinti jo tapatybę, net jeigu kyla abejonių dėl pareiškėjo pateiktos informacijos apie jo tapatybę tikrumo.
87.      Į šį klausimą reikės atsakyti, jeigu Teisingumo Teismas pritars mano siūlomam atsakymui į antrąjį klausimą.
88.      Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalis, kurioje, kaip jau nurodyta šioje išvadoje, nustatyta valdžios institucijų pareiga „pareiškėjo prašymu pateikt[i] jų turimą arba joms skirtą informaciją apie aplinką, nereikalau[jant] pareiškėjo nurodyti intereso“, atitinka Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalį. Pastaroji nuostata įpareigoja valdžios institucijas pateikti visuomenei informaciją apie aplinką, atsakant į tokios informacijos prašymą.
89.      Kaip nurodyta atsakyme į antrąjį klausimą, Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalyje iš esmės neįtvirtinta reikalavimo pareiškėjui pateikti tapatybės duomenis.
90.      Kyla klausimas, ar valstybės narės gali savo nacionalinės teisės nuostatose įtvirtinti tokį reikalavimą nurodyti tapatybę.
91.      Iš SESV 288 straipsnio matyti, kad perkeldamos direktyvą valstybės narės turi plačią diskreciją pasirinkti būdus ir priemones, skirtus jos įgyvendinimui užtikrinti. Ši laisvė neturi jokios įtakos kiekvienos valstybės narės, kuriai skirta direktyva, pareigai imtis visų būtinų priemonių atitinkamos direktyvos veiksmingumui užtikrinti, atsižvelgiant į ja siekiamą tikslą(39).
92.      Dėl teisės susipažinti su informacija apie aplinką įgyvendinimo Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalyje konkrečiai nurodyta, kad valstybės narės turi nustatyti „praktines priemones“, užtikrinančias „veiksmingą [šios teisės] naudojimąsi“. Kaip pažymėta šioje išvadoje(40), šių praktinių priemonių tikslas – sudaryti palankesnes sąlygas naudotis šia teise.
93.      Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valdžios institucijos turi teikti informaciją apie aplinką, „vadovaudamosi nacionaliniais įstatymais“. Pagal Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovą tai reiškia, kad „nacionaliniuose įstatymuose turėtų būti nustatyta atsakymų į prašymus pateikti informaciją pagal [Orhuso] konvenciją teikimo procedūros sistema“(41). Įgyvendinant teisę į informaciją apie aplinką, Sąjungos teisė, ypač Direktyva 2003/4, laikoma valstybių narių nacionalinės teisės dalimi(42).
94.      Iš Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalies ir Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalies matyti, kad nustatant praktines veiksmingo naudojimosi teise susipažinti su informacija apie aplinką priemones valstybės narės turi diskreciją nustatyti prašymų dėl informacijos apie aplinką pateikimo ir atsakymo į juos procedūros sistemą.
95.      Esant šioms aplinkybėms, visų pirma gali prireikti nustatyti pareiškėjo tapatybę tam, kad valdžios institucijos galėtų atsakyti į prašymą. Pavyzdžiui, valdžios institucijos gali reikalauti nurodyti pareiškėjo vardą, pavardę (pavadinimą) ir pašto adresą, jeigu pareiškėjas nepateikia kitų kontaktinių duomenų.
96.      Pareiškėjo tapatybės duomenų taip pat gali prireikti, kai informacija teikiama už (priimtino dydžio) mokestį pagal Direktyvos 2003/4 5 straipsnio 2 dalį(43).
97.      Antra, tapatybės duomenų gali prireikti, kai prašymas pateikti informaciją patenka į vieną iš Direktyvos 2003/4 4 straipsnyje numatytų išimčių.
98.      Šios direktyvos 4 straipsnyje konkrečiai išvardytos išimtys, kurias valstybės narės gali nustatyti teisei susipažinti su informacija apie aplinką. Jeigu tokios išimtys iš tikrųjų buvo perkeltos į nacionalinę teisę, viešosios valdžios institucijos gali jomis remtis, atsisakydamos tenkinti gautus prašymus suteikti informaciją(44).
99.      Šios išimtys, be kita ko, apima akivaizdžiai nepriimtiną prašymą, prašymą, susijusį su dar nagrinėjama medžiaga, vidaus ryšiais ir situacijomis, kai informacijos atskleidimas neigiamai paveiktų valdžios institucijų procesinių veiksmų konfidencialumą, tarptautinius santykius, visuomenės saugumą arba krašto apsaugą, komercinės arba pramoninės informacijos, taip pat asmens duomenų konfidencialumą.
100. Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad kiekvienu konkrečiu atveju visuomenės interesas dėl informacijos atskleidimo turi būti palygintas su atsisakymo ją pateikti interesu. Taigi atsisakymas leisti susipažinti su informacija apie aplinką remiantis 4 straipsnyje nurodytais pagrindais visada turi būti pagrįstas esamų interesų palyginimu.
101. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šie interesai turi būti palyginami atliekant konkretų kiekvieno kompetentingoms valdžios institucijoms pateikto atvejo, nagrinėjant pagal Direktyvą 2003/4 pateiktą prašymą leisti susipažinti su informacija apie aplinką, faktinį vertinimą(45).
102. Kadangi nagrinėjant prašymą leisti susipažinti su dokumentais reikia atsižvelgti į kiekvienu konkrečiu atveju esamus konkrečius interesus, valdžios institucija taip pat privalo išnagrinėti prašymą pateikusio asmens galimai pateiktą informaciją apie priežastis, galinčias pateisinti prašomos informacijos atskleidimą(46).
103. Be to, pagal Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 5 dalį, jei prašymas buvo pateiktas raštu arba jei pareiškėjas to prašo, apie atsisakymą pateikti informaciją pareiškėjui turi būti „pranešama“ raštu arba elektroninėmis priemonėmis. Pranešime turi būti nurodytos atsisakymo priežastys. Kai pranešama apie atsisakymą, valdžios institucija nebeleidžia susipažinti su informacija. Vietoj to ji priima administracinį sprendimą, kuriam priimti gali prireikti pareiškėjo tapatybės duomenų(47).
104. Akivaizdu, kad taikant teisės susipažinti su informacija išimtį institucija turi bendradarbiauti su pareiškėju kitaip nei tuo atveju, kai tik sudaroma galimybė susipažinti su informacija. Tokiais atvejais valstybės narės gali manyti, kad būtina reikalauti nurodyti pareiškėjo tapatybę(48).
105. Vis dėlto, jeigu pareiškėjas prašo informacijos apie aplinką ir nurodo kontaktinius duomenis, o valdžios institucija gali pateikti informaciją individualiai nebendraudama su pareiškėju ir netaikydama išimties, neatrodo, kad norint pasinaudoti teise susipažinti su informacija, būtina nurodyti pareiškėjo tapatybę. Nėra jokios akivaizdžios priežasties, kodėl, pavyzdžiui, asmuo, norintis susipažinti su pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 5 dalį sukurtais ir tvarkomais informacijos apie aplinką registrais ar sąrašais arba esantis vietoje, skirtoje informacijai apie aplinką nagrinėti, pirmiausia turėtų nurodyti savo tapatybę. Tas pats pasakytina, pavyzdžiui, apie asmenį, kuris siunčia slapyvardžiu pasirašytą elektroninį laišką, prašydamas informacijos apie aplinką(49).
106. Kaip iš esmės nurodė komisaras ir Right to Know, sistemingas reikalavimas, kad visi pareiškėjai, prašantys informacijos apie aplinką, nurodytų savo tapatybę, gali atgrasyti tam tikrus asmenis nuo bandymų gauti informaciją. Kaip nurodyta šioje išvadoje pateiktame atsakyme į pirmąjį klausimą, iš kai kurių pareiškėjų vardo ir pavardės (pavadinimo) gali paaiškėti jų interesas ir reikalavimas juos atskleisti gali prilygti reikalavimui nurodyti interesą, o tai prieštarauja Direktyvai 2003/4 ir Orhuso konvencijai. Šios suinteresuotosios šalys ypač akcentavo priekabiavimo riziką, kylančią asmenims, kurie naudojasi teise į informaciją apie aplinką; ši rizika nėra teorinė arba abstrakti, ypač kiek tai susiję su ekonominiais interesais. Požiūris, pagal kurį pareiškėjas neturi reikšmės, taip pat požiūris, pagal kurį motyvas neturi reikšmės (anglų k. „motive blind approach“), gali užkirsti kelią kilti Orhuso konvencijos 3 straipsnio 8 dalyje nurodyto keršto pavojui(50).
107. Kadangi pareiškėjo tapatybės nustatymo negali būti reikalaujama kaip bendrojo reikalavimo norint pasinaudoti teise į galimybę susipažinti su informacija apie aplinką, abejonės dėl pareiškėjo pateiktos identifikavimo informacijos tikrumo nėra tinkamas pagrindas, kuriuo remdamasi administravimo institucija galėtų norėti patvirtinti pareiškėjo tapatybę. Vis dėlto tai – kaip bus aptarta toliau, nagrinėjant penktąjį klausimą – neturi įtakos situacijai, kai patvirtinimo prašoma siekiant nustatyti, ar prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, kaip nurodyta Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punkte.
108. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalis, siejama su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią bendrai reikalaujama, kad pareiškėjai, norėdami pateikti prašymą dėl informacijos apie aplinką, nurodytų savo vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą, net jeigu kyla abejonių dėl pareiškėjo pateiktos informacijos apie jo tapatybę tikrumo. Tai taikoma, jeigu atsakant į prašymą nėra būtina nustatyti tapatybę ir pagal šios direktyvos 4 straipsnį netaikoma jokia nukrypti leidžianti nuostata.
E.      Penktasis klausimas
109. Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punktas, siejamas su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 3 dalies b punktu, turi būti aiškinamas taip, kad valdžios institucijai draudžiama prašyti patvirtinti pareiškėjo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, siekiant nustatyti, ar konkretus prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atsižvelgiant į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą.
110. Pagal suformuotą jurisprudenciją Direktyvoje 2003/4 numatyta teisė susipažinti su informacija apie aplinką reiškia, kad šios informacijos atskleidimas turėtų būti bendra taisyklė ir kad valdžios institucijoms turėtų būti leidžiama netenkinti prašymo dėl informacijos apie aplinką tik nedaugeliu konkrečių ir aiškiai apibrėžtų atvejų. Taigi teisės susipažinti su dokumentais išimtys turi būti aiškinamos siaurai, siekiant palyginti visuomenės interesą atskleisti informaciją su atsisakymo ją atskleisti interesu(51).
111. Kaip jau nurodžiau(52), šios direktyvos 4 straipsnyje konkrečiai išvardytos išimtys, kurias valstybės narės gali nustatyti teisei susipažinti su informacija apie aplinką. Jeigu tokios išimtys iš tikrųjų buvo perkeltos į nacionalinę teisę, viešosios valdžios institucijos gali jomis remtis, atsisakydamos tenkinti joms pateiktus prašymus suteikti informaciją(53).
112. Taigi valstybės narės pagal Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punktą gali numatyti, kad prašymas pateikti informaciją apie aplinką netenkinamas, jeigu „akivaizdu, kad prašymas nepriimtinas“.
113. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai klausia, ar, taikydamos šią išimtį, valdžios institucijos gali prašyti patvirtinti pareiškėjo tapatybę, o nustatydamos prašymo priimtinumą – atsižvelgti į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą.
114. Pirmiausia pažymėtina, kad kai kuriose minėtos nuostatos kalbinėse versijose prašymui apibūdinti vartojama sąvoka „nepriimtinas“ („nepagrįstas“)(54), o kitose kalbinėse versijose – sąvoka „piktnaudžiaujamojo pobūdžio“(55). Vis dėlto nė vienoje kalbinėje versijoje nenurodyta konkrečių prašymo akivaizdaus nepriimtinumo arba piktnaudžiaujamojo pobūdžio kriterijų.
115. Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad, jei valstybė narė numato išimtis, ji gali sudaryti visuomenei prieinamą kriterijų sąrašą, pagal kurį atitinkama institucija gali nustatyti, kaip nagrinėti prašymus(56).
116. Taigi valstybės narės turi diskreciją nustatyti šio netenkinimo pagrindo taikymo veiksnius.
117. Vis dėlto, kadangi prašymo netenkinimas dėl jo akivaizdaus nepriimtinumo yra bendrosios taisyklės, pagal kurią informacija turi būti teikiama, išimtis, prašymai ir toliau gali būti netenkinami tik išimtiniais atvejais.
118. Šiuo požiūriu prašymo kvalifikavimo kaip akivaizdžiai nepriimtino reikalavimai turi būti aukšti.
119. Visų pirma, kiek tai susiję su prašomos informacijos apimtimi, pagal Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 2 dalies b punktą šis veiksnys (taip pat prašomos informacijos sudėtingumas) pateisina vieno mėnesio termino, per kurį administravimo institucija turi pateikti atsakymą, pratęsimą. Iš Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 2 dalies b punkto, siejamo su šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies b punktu, matyti, kad vien dėl prašomos informacijos apimties prašymas netampa akivaizdžiai nepriimtinas(57).
120. Dėl prašymų dažnumo primintina, kad teise susipažinti su informacija apie aplinką siekiama bendro tikslo – padėti geriau suvokti aplinkosaugos klausimus. Pareiškėjas turi teisę prašyti informacijos apie aplinką iš įvairių institucijų arba iš tos pačios institucijos neribojant prašymų skaičiaus. Nustačius absoliučią skaičiais išreikštą ribą, kurią viršijus prašymas galėtų būti laikomas akivaizdžiai nepriimtinu, galėtų būti pažeista teisė gauti informaciją apie aplinką(58).
121. Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisėje yra bendrasis teisės principas, pagal kurį teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis Sąjungos teisės normomis(59). Šio bendrojo teisės principo turi laikytis teisės subjektai(60), įskaitant pareiškėjus, įgyvendinančius teisę gauti informaciją apie aplinką.
122. Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta išimtis atspindi šią Teisingumo Teismo jurisprudenciją ir patvirtina, kaip nurodė Airija, kad svarbu išvengti piktnaudžiavimo šia direktyva suteikiamomis teisėmis.
123. Norėdama konstatuoti, kad prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atitinkama institucija turi atsižvelgti į visas kiekvienu atveju svarbias aplinkybes, įskaitant prašymo pobūdį ir jo šaltinį. Kaip iš esmės pažymėjo Čekijos vyriausybė, tai ypač pasakytina tais atvejais, kai iš bylos aplinkybių matyti, kad prašymas yra nepagrįstas arba nerimtas, kai jis gali lemti priekabiavimą arba sukelti trikdžių, arba kai jis atskleidžia pareiškėjo ar pareiškėjų ketinimą paralyžiuoti valdžios institucijos veiklą užverčiant ją prašymais(61).
124. Esant šioms aplinkybėms gali prireikti patvirtinti pareiškėjo vardą, pavardę (pavadinimą) ir adresą tam, kad valdžios institucijos galėtų pranešti pareiškėjui atsisakymo sudaryti galimybę susipažinti su visa prašoma informacija ar jos dalimi priežastis, kaip numatyta Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 5 dalyje.
125. Vadinasi, nustatant, ar prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, reikia atsižvelgti ne atskirai į prašymų skaičių, pobūdį ar dažnumą, bet į visas kiekvienu atveju susiklosčiusias aplinkybes. Tarp tokių aplinkybių gali būti akivaizdžiai nerimto arba trikdančio slapyvardžio naudojimas.
126. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punktas, siejamas su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 3 dalies b punktu, turi būti aiškinamas taip, kad valdžios institucijai nedraudžiama prašyti patvirtinti pareiškėjo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, siekiant nustatyti, ar konkretus prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atsižvelgiant į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą, jeigu į šiuos kriterijus atsižvelgiama ne atskirai, o bendrai vertinant kiekvienu atveju susiklosčiusias aplinkybes. Taip yra ypač tais atvejais, kai iš konkrečių bylos aplinkybių matyti, kad prašymas nepagrįstas arba nerimtas, kai jis gali lemti priekabiavimą ar sukelti trikdžių arba kai jis atskleidžia pareiškėjo ar pareiškėjų ketinimą paralyžiuoti valdžios institucijos veiklą.
V.      Išvada
127. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į High Court (Aukštasis teismas, Airija) pateiktus klausimus:
1.      2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/4/EB dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir panaikinančios Tarybos direktyvą 90/313/EEB 6 straipsnio 1 dalies sąvoka „prašymas“, siejama su Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, pasirašytos 1998 m. birželio 25 d. Orhuse ir Europos bendrijos vardu patvirtintos 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB, 4 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia prašymą, pateiktą pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Klausimą, ar prašymas patenka į pastarosios nuostatos taikymo sritį, turi būti galima peržiūrėti administracine ir teismine tvarka pagal Direktyvos 2003/4 6 straipsnį.
2.      Direktyvos 2003/4 2 straipsnio 5 punkto sąvoka „pareiškėjas“, siejama su Orhuso konvencijos 2 ir 4 straipsniais,
turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia ne tik fizinį ar juridinį asmenį, kurio tapatybę galima nustatyti pagal jo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, bet apima ir anonimiškai besikreipiantį arba slapyvardžiu pasirašiusį asmenį ir (arba) pareiškėją, kurio nurodyti kontaktiniai duomenys yra tik elektroninio pašto adresas.
3.      Direktyvos 2003/4 3 straipsnio 1 dalis, siejama su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią bendrai reikalaujama, kad pareiškėjai, norėdami pateikti prašymą dėl informacijos apie aplinką, nurodytų savo vardą, pavardę (pavadinimą) ir fizinį adresą, net jeigu kyla abejonių dėl pareiškėjo pateiktos informacijos apie jo tapatybę tikrumo. Tai taikoma, jeigu atsakant į prašymą nėra būtina nustatyti tapatybę ir pagal šios direktyvos 4 straipsnį netaikoma jokia nukrypti leidžianti nuostata.
4.      Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punktas, siejamas su Orhuso konvencijos 4 straipsnio 3 dalies b punktu,
turi būti aiškinamas taip, kad valdžios institucijai nedraudžiama prašyti patvirtinti pareiškėjo tikrąjį vardą, pavardę (pavadinimą) ir (arba) dabartinį fizinį adresą, siekiant nustatyti, ar konkretus prašymas yra akivaizdžiai nepriimtinas, atsižvelgiant į kitų to paties pareiškėjo pateiktų prašymų skaičių, pobūdį ir dažnumą, jeigu į šiuos kriterijus atsižvelgiama ne atskirai, o bendrai vertinant kiekvienu atveju susiklosčiusias aplinkybes. Taip yra ypač tais atvejais, kai iš konkrečių bylos aplinkybių matyti, kad prašymas yra nepagrįstas arba nerimtas, kai jis gali lemti priekabiavimą ar sukelti trikdžių arba kai jis atskleidžia pareiškėjo ar pareiškėjų ketinimą paralyžiuoti valdžios institucijos veiklą.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Konvencija dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, pasirašyta 1998 m. birželio 25 d. Orhuse ir Europos bendrijos vardu patvirtinta 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, 2005, p. 1; toliau – Orhuso konvencija).
3      Žr. Ebbesson, J. ir kt., The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2nd edition, United Nations, Geneva, 2014, p. 19 (toliau – Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas).
4      Orhuso konvencijos preambulės septinta ir aštunta konstatuojamosios dalys.
5      Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention, London, Hart Publishing, 2020, p. 5.
6      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas, p. 15.
7      Whittaker, S., Reid, C. T. ir Mendel, J., Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Cambridge, 2023, p. 38.
8      Galimybę gauti informaciją apie aplinką ir jos teikimą taip pat galima pagrįsti, pavyzdžiui, būtinybe remti darnų vystymąsi ir gerinti aplinkos teisės aktų vykdymą. Žr. Bell, S. ir kt., Environmental Law, 9th ed., Oxford University Press, Oxford, 2024, p. 248.
9      2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/4/EB dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir panaikinanti Tarybos direktyvą 90/313/EEB (OL L 41, 2003, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 375).
10      2021 m. balandžio 15 d. Sprendimas Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
11      2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Fish Legal ir Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
12      2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Fish Legal ir Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
13      Šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Deutsche Umwelthilfe (Motorinių transporto priemonių tipo patvirtinimas) (C‑873/19, EU:C:2022:857, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      2021 m. balandžio 15 d. Sprendimas Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
15      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas, p. 79 (išskirta mano).
16      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas, p. 79.
17      Žr. Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovą, p. 62.
18      Šiuo klausimu žr. 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimą Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      2025 m. sausio 16 d. Sprendimas Banco de Santander (Individualių vartotojų atstovavimas) (C-346/23, EU:C:2025:13, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas, p. 55 (išskirta mano).
21      Whittaker, S. ir kt., op. cit., 7 išnaša__ p. 49.
22      Ten pat.
23      1990 m. birželio 7 d. Tarybos direktyva dėl laisvo prieinamumo prie informacijos apie aplinką (OL L 158, 1990, p. 56; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 402).
24      Žr. Krämer, L., „La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement: genèse et perspectives d’application“, leidinyje Pallemaerts, M. (red.), Het recht op informatie inzake leefmilieu – Le droit à l’information en matière d’environnement – The right to environmental information, E. Story‑Scientia, Brussels, 1991, p. 17–39, būtent p. 32 (išskirta mano); Klein, D. R., „Kapitel 3 Reaktive Umweltinformationspflichten“, leidinyje Umweltinformation im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, p. 320 ir paskesnės nuorodos į doktriną.
25      Krämer, L. ir Badger, C., Krämer’s ES Environmental Law, 9th ed., Hart Publishing, Oxford, 2024, p. 139 (išskirta mano). Bendrai žr. Boer, B. (red.), „Environmental Law Dimensions of Human Rights“, Oxford University Press, Oxford, 2015.
26      Žr. šios išvados 28 punktą. Tai atspindi aplinkos teisės srityje suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią Sąjungos teisės aktus reikia aiškinti kiek įmanoma atsižvelgiant į tarptautinę teisę, ypač kai tokiais teisės aktais siekiama įgyvendinti Sąjungos sudarytą tarptautinį susitarimą. Žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimą EIB ir Komisija / ClientEarth (C‑212/21 P ir C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 66 punktas). Žr. Krämer, L., „The Aarhus Convention and the European Union“, leidinyje Banner, C. (red.), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, London, 2015, Bloomsbury, p. 79.
27      Žr. šios išvados 62 punktą.
28      Žr. Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovą, p. 55. Taip pat žr. mano išvadą byloje Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD (C‑252/22, EU:C:2023:592, 37 ir 38 punktai).
29      Žr. Klein, D. R., 24 išnaša, op. cit., p. 321.
30      Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
31      2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331).
32      2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl Orhuso konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (OL L 264, 2006, p. 13).
33      Etemire, U., „Access to Environmental Information under ES Law“, leidinyje Peeters, M. ir Eliantonio, M. (red.), Research Handbook on ES Environmental Law, Edgard Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, p. 117–132, būtent p. 120.
34      Reglamento Nr. 1367/2006 3 straipsnis.
35      Dėl teisėmis grindžiamo požiūrio į skaidrumą aplinkos teisės srityje žr., be kita ko, Hunter, B. D., „The emerging norm of transparency in international environmental governance“ in Ala’i, P. ir Vaughn, G. R. (red.) Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Cheltenham, United Kingdom, 2014.
36      Komisaras pateikia tokius pavyzdžius: asmuo, anksčiau išreiškęs prieštaravimus valdžios institucijai dėl projekto poveikio aplinkai, arba asmuo, prašantis informacijos apie priemonę ar veiklą, turinčią poveikį aplinkai jo gyvenamojoje vietovėje, arba kai informacijos prašo organizacija, siekianti konkrečių aplinkosaugos tikslų.
37      Žr. Whittaker, S. ir kt., 7 išnaša, op. cit., p. 49, kuris pažymi, kad „nesvarbu, kas pateikia prašymą (prašymus) suteikti informaciją apie aplinką, nes bet kuris tai darantis turėtų tai daryti dėl tikslo saugoti ir gerinti aplinką dabartinei ir ateities kartoms“.
38      Vienas iš pavyzdžių gali būti elektroninių prašymų pateikimas naudojant formą, kai norint pateikti tokią formą reikia patvirtinti, kad pareiškėjas nėra robotas.
39      Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Komisija / Austrija (Geležinkelių saugos institucija) (C‑796/19, EU:C:2020:920, 60 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40      Žr. šios išvados 41 punktą.
41      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovas, p. 79.
42      Žr. Atitikties Orhuso konvencijai komitetas, Komunikatas ACCC/C/2006/18 Danija.
43      Dėl sąvokos „priimtino dydžio“ mokesčiai reikšmės žr. 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑217/97, EU:C:1999:395, 48 punktas).
44      2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimas Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 35 punktas).
45      Šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 20 d. Sprendimą Land Baden‑Württemberg (Vidaus pranešimai) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 59 punktas).
46      Žr. 2021 m. sausio 20 d. Sprendimą Land Baden‑Württemberg (Vidaus pranešimai) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 63 punktas).
47      Žr. Karg, M., „Informationszugang auf Antrag – §4 Antrag und Verfahren – B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)“, leidinyje Gersdorf, H. ir Paal, B. P. (red.), BeckOK, Informations‑ und Medienrecht, 45th ed., C. H. Beck, Munich, 2021, 5 punktas.
48      Pavyzdžiui, pagal Švedijos įstatymą, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2003/4 (Lag (2005:181) om miljöinformation hos vissa enskilda organ, (Įstatymas (2005:181) dėl tam tikrų individualių subjektų informacijos apie aplinką)), kiekvienas asmuo gali prašyti sudaryti galimybę susipažinti su informacija apie aplinką. Iš šio įstatymo 3 straipsnio matyti, kad informacijos prašantys asmenys neprivalo nurodyti savo vardo, pavardės (pavadinimo) arba prašymo motyvų. Tačiau tapatybės nustatymas gali būti reikalingas tam, kad administravimo institucija patikrintų, ar nėra kliūčių informacijai atskleisti. Kliūtys iš esmės yra tokios pačios, kokios nurodytos Direktyvos 2003/4 4 straipsnyje. Suomijoje Direktyvą 2003/4 į nacionalinę teisę perkeliantis įstatymas yra Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.01.2005/54 (Įstatymas 2005/54, kuriuo iš dalies keičiamas Aprūpinimo vandeniu įstatymo 16 straipsnis). Vis dėlto nacionalinės teisės aktai faktiškai jau atitiko Direktyvos 2003/4 reikalavimus, kiek tai susiję su reikšmingomis Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (Įstatymas 1999/621 dėl galimybės susipažinti su informacija) nuostatomis. Pagal pastarojo įstatymo 13 straipsnį prašantys leisti susipažinti su informacija asmenys neprivalo nurodyti savo tapatybės arba prašymo motyvų, išskyrus atvejus, kai tai būtina valdžios institucijos diskrecijai įgyvendinti arba siekiant nustatyti, ar prašantis susipažinti su informacija asmuo turi teisę susipažinti su dokumentu. Graikijos teisės akte, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta Direktyva 2003/4 (Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon (ministro sprendimas HP 11764/653, Visuomenės galimybė susipažinti su informacija apie aplinką, FEK B’327/17.03.2006), kodifikuotas Proedriko Diatagma 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (Prezidento dekretas 28/2015, Nuostatų, kuriomis reglamentuojama galimybė susipažinti su viešais dokumentais ir vieša informacija, kodifikavimas (FEK A’34/23.03.2015)), konkrečiai nenurodyta, ar prašymas gali būti anonimiškas. Vis dėlto verta atkreipti dėmesį į tai, kad nuo 2025 m. sausio 1 d. Kodikas Dioikitikis Diadikasias (Graikijos administracinio proceso kodeksas, Įstatymas 2690/1999, FEK A‘ 45/9.3.1999), taikomame visoms valdžios institucijoms, jei nenumatyta kitaip, aiškiai leidžiama teikti anoniminius prašymus. Nepaisant to, institucija neprivalo pateikti atsakymo, jei atsisakoma patenkinti anoniminį prašymą arba prašymą, kuris yra akivaizdžiai neaiškus ar teikiamas pakartotinai.
49      Vis dėlto, jeigu naudojamas slapyvardis atskleidžia pareiškėjo ketinimus piktnaudžiauti, prašymui gali būti taikoma Direktyvos 2003/4 4 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta išimtis.
50      Žr. Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadovą, p. 71, kuriame nurodyta, kad: „kaip ir daugelyje situacijų, susijusių su atvirumu ir skaidrumu, kai kyla pavojus ekonominiams interesams, gali prireikti apsaugoti asmenis, kurie rizikuoja reikalaudami laikytis taisyklių ir tinkamų procedūrų, nuo keršto“.
51      2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimas Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 34 punktas).
52      Šios išvados 98 punktas.
53      2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimas Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, 35 punktas).
54      Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie versijas bulgarų („неоснователно“), čekų („nepřiměřená“), latvių („nepamatots“), ispanų („irrazonable“), nyderlandų („onredelijk“) ir graikų („παράλογη“) kalbomis.
55      Pavyzdžiui, ji vartojama versijose prancūzų („abusive“), vokiečių („missbräuchlich“) ir portugalų („abusivo“) kalbomis.
56      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadove, p. 84, nurodyta, kad jei (Orhuso konvencijos) Šalis nusprendžia numatyti šią išimtį, „ji turi apibrėžti, kada yra „akivaizdu, kad prašymas nepriimtinas“, tam, kad padėtų valdžios institucijoms nustatyti, kada prašymas yra toks nepriimtinas, kad gali būti nepatenkintas pagal šią išimtį, ir apsaugoti visuomenės interesą, kad šis kriterijus nebūtų taikomas savavališkai“.
57      Orhuso konvencijos įgyvendinimo vadove šis požiūris patvirtintas 84 puslapyje, pažymint, kad, „nors konvencijoje tiesiogiai nenurodyta, kaip apibrėžti, kada „akivaizdu, kad prašymas nepriimtinas“, aišku, kad ši sąvoka turi [būti susijusi] ne tik su prašomos informacijos apimtimi ir sudėtingumu“.
58      Pagal analogiją žr. 2025 m. sausio 9 d. Sprendimą Österreichische Datenschutzbehörde (Pertekliniai prašymai) (C‑416/23, EU:C:2025:3, 47 punktas).
59      2024 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, 51 punktas).
60      Ten pat, 52 punktas.
61      Pagal analogiją žr. 2025 m. sausio 9 d. Sprendimą Österreichische Datenschutzbehörde (Pertekliniai prašymai) (C‑416/23, EU:C:2025:3, 57 punktas).