62001CC0502_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Sozialgericht Hannover
(Vokietija) ir Sozialgericht Aachen
(Vokietija) prašo Teisingumo Teismo atsakyti į kelis panašius klausimus.
2. Šie teismai iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar Bendrijos teisė, reglamentuojanti asmenų judėjimo laisvę ir socialinę apsaugą, draudžia Vokietijos socialinio draudimo įstaigoms atsisakyti išmokėti tam tikras socialinio draudimo išmokas asmenims, gyvenantiems kitoje valstybėje narėje nei Vokietija, tačiau teikiantiems neprofesionalią priežiūrą slaugos reikalingiems asmenims, gyvenantiems Vokietijoje, arba bet kuriuo atveju apdraustiems draudimu nuo slaugos rizikos Vokietijoje.
II – Teisinis pagrindas
A – Taikomos Bendrijos teisės nuostatos
3. Kaip žinoma, pagal EB 39 straipsnį „Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė“ ir tai „reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo bei užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės“.
4. 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 1612/68(2) buvo priimtas siekiant sukonkretinti judėjimo laisvę ir valstybių narių darbuotojų diskriminacijos draudimą.
5. Reglamento 7 straipsnis nustato:
„1. Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o nedarbo atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2. Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.“
6. 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71)(3), nustato nuostatas, skirtas nacionalinėms socialinės apsaugos nuostatoms derinti.
7. 1 straipsnis nustato, kad taikant šį reglamentą:
„a) pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo atitinkamai reiškia:
i) bet kurį asmenį, apdraustą privalomuoju arba neprivalomuoju nuolatiniu draudimu nuo rizikos, kurią apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos sritys;
< ... >
b) pasienio darbuotojas reiškia bet kurį pagal darbo sutartį dirbantį asmenį ar savarankiškai dirbantį asmenį, kuris dirba vienos valstybės narės teritorijoje ir gyvena kitos valstybės narės teritorijoje, į kurią paprastai grįžta kasdien arba bent kartą per savaitę; < ... >
< ... >
j) teisės aktai reiškia kiekvienos atskiros valstybės narės statutus, reglamentus ir kitas nuostatas bei visas kitas įgyvendinimo priemones, esamas ar būsimas, susijusias su socialinės apsaugos sritimis ir sistemomis, kurioms taikomos 4 straipsnio 1 ir 2 dalys; < ... >
Šis terminas netaikomas esamų ir būsimų kolektyvinių susitarimų nuostatoms, neatsižvelgiant į tai, ar jos valdžios sprendimu patvirtintos kaip privalomos, ar išplėstas jų taikymas. Tačiau tiek, kiek pagal šias nuostatas:
i) įvedamas privalomasis draudimas, nustatytas įstatymais ir kitais teisės aktais, nurodytais ankstesniame papunktyje, arba
ii) < ... >
termino apibrėžimas gali būti bet kuriuo metu panaikintas atitinkamos valstybės pranešimu, konkrečiai nurodant sistemas, kurioms taikomas šis reglamentas. < ... >
< ... >
t) išmokos ir pensijos reiškia visas išmokas ir pensijas, įskaitant visas jų dalis, išmokamas iš valstybinių fondų, periodiškus padidinimus beir priemokas pagal III skyriaus nuostatas, vienkartines išmokas, kurios gali būti išmokamos vietoje pensijų, ir mokėjimus, susijusius su įmokų kompensavimu;
< ... > “
8. 2 straipsnio 1 dalis nustato, kad šis reglamentas taikomas „pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, arba studentams, kuriems buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai < ... > bei jų šeimų nariams ir jų išlaikytiniams“.
9. Kalbant apie materialinę taikymo sritį, pagal 4 straipsnį reglamentas, kiek tai susiję su šia byla, taikomas:
„1. < ... > visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a) ligos ir motinystės išmokas;
< ... >
c) senatvės išmokas;
< ... >
2. < ... > visoms bendrosioms ir specialiosioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios, ar ne su įmokų mokėjimu, bei sistemoms, susijusioms su darbdavio ar laivo savininko atsakomybe mokant 1 dalyje nurodytas išmokas.
< ... > “
10. To paties reglamento 3 straipsnio 1 dalis įtvirtina vienodo požiūrio principą, nustatydama, kad:
„Laikantis šio reglamento specialiųjų nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės, ir jie naudojasi tomis pačiomis išmokomis kaip ir tos valstybės piliečiai.“
11. Reglamento 13 straipsnis nurodo kriterijus, kuriais vadovaujantis nustatoma į reglamento taikymo sritį patenkančioms socialinės apsaugos šakoms taikoma teisė. Tiek, kiek tai yra svarbu šioje byloje, jis nustato:
„1. Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tokie teisės aktai nustatomi remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.
2. Laikantis 14 ir 17 straipsnių:
a) vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės, kurioje jis dirba, buveinė juridiškai įregistruota ar veiklos vieta arba jį nusamdęs asmuo yra kitos valstybės narės teritorijoje;
b) vienos valstybės narės teritorijoje savarankiškai dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai net ir tuo atveju, jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje;
< ... > “
12. III skyriaus nuostatos nustato „specialiąsias nuostatas, susijusias su įvairiomis išmokų rūšimis“.
13. Konkrečiai 18 ir paskesni straipsniai reglamentuoja ligos ir motinystės išmokas.
14. Šiai bylai yra svarbu paminėti 19 straipsnį, kuris nustato:
„1. Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, gyvenantis valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas įgyti teisę gauti išmokas < ... > toje valstybėje, kurioje jis gyvena, gauna:
a) išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga pagal tos įstaigos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų joje apdraustas;
b) išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus. Tačiau kompetentingos įstaigos ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tas išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.
2. 1 dalies nuostatos analogiškai taikomos šeimos nariams, gyvenantiems valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, jeigu jie neturi teisės į tokias išmokas pagal valstybės, kurios teritorijoje jie gyvena, teisės aktus.
< ... > “
15. Galiausiai reglamento 20 straipsnis, nustatantis specialias nuostatas pasienio darbuotojams ir jų šeimos nariams, numato:
„Pasienio darbuotojas taip pat gali gauti išmokas kompetentingos valstybės teritorijoje. Kompetentinga įstaiga tokias išmokas moka pagal tos valstybės teisės aktų nuostatas, tartum atitinkamas asmuo toje valstybėje gyventų.
Jo šeimos nariai išmokas gauna pagal tas pačias sąlygas; tačiau šių išmokų gavimo sąlygos, išskyrus neatidėliotinus atvejus, gali būti nustatytos atitinkamų valstybių arba tų valstybių kompetentingų valdžios institucijų susitarimais, arba, – jeigu jų nėra, gavus išankstinį kompetentingos įstaigos sutikimą.“
B – Nacionalinė teisė
16. Sozialgesetzbuch
(Socialinės apsaugos kodeksas) XI knyga (toliau – SGB XI) reglamentuoja Soziale Pflegeversicherung
(socialinis slaugos draudimas, toliau – slaugos draudimas).
17. Pagal šias nuostatas bet kuris asmuo, priklausantis įstatyminei sveikatos draudimo sistemai, privalo mokėti slaugos draudimo įmokas (SGB XI 20 straipsnis).
18. Be to, pagal SGB XI 23 straipsnį asmenys, nepriklausantys įstatyminei ligos draudimo sistemai, bet apsidraudę privataus draudimo polisu arba priklausantys specialiajai valstybės tarnautojų socialinės apsaugos sistemai, privalo apsidrausti papildomai, sudarydami privalomojo papildomo draudimo sutartį pasirinktoje įstaigoje. Papildomam draudimui narystės bei išmokų atžvilgiu įstatymas nustato tokias pačias sąlygas kaip ir slaugos draudimui (SGB XI 110 straipsnis).
19. Slaugos draudimas, greta kitų socialinės apsaugos išmokų, numato apdraustajam, jo sutuoktiniui ir vaikams, jei jie yra „slaugos reikalingi asmenys“(4), mėnesinę išmoką, skirtą trečiųjų asmenų teikiamos slaugos namuose išlaidoms padengti (slaugos pašalpa).
20. Kitoms išmokoms – o tai yra svarbu šiai bylai – priskiriamos apdraustąjį asmenį slaugančio trečiojo asmens pensijos draudimo įmokos, kaip nustato SGB XI 44 straipsnio 1 dalis, numatanti:
„Siekiant pagerinti slaugančių asmenų (SGB XI) 19 straipsnio prasme socialinę apsaugą, slaugos draudimo kasos ir privačios draudimo įmonės, su kuriomis sudarytas privatus slaugos draudimas, < … > moka įmokas atitinkamam įstatyminiam pensijos draudimui. < … > Detalesnės nuostatos išdėstytos < … > ( Sozialgesetzbuch ) VI knygos < … > 3 < ... > straipsnyje.“
21. Kaip matyti iš šios nuostatos ir iš nutarčių dėl prejudicinių klausimų pateikimo paaiškinimų, įmokos mokamos tik tuomet, jei išpildomos dvi sąlygos. Pirma, slaugančio asmens veikla turi atitikti SGB XI 19 straipsnyje nustatytus reikalavimus ir, antra, tai turi būti tokia veikla, už kurią pagal SGB VI knygos 3 straipsnį Gesetzliche Rentenversicherung (5) (toliau – SGB VI) privaloma mokėti pensijos draudimo įmokas.
22. Kalbant apie pirmą sąlygą, pažymėtina, kad pagal SGB XI 19 straipsnį „slaugantys asmenys“ – tai asmenys, bent 14 valandų per savaitę neprofesionaliai slaugantys slaugos reikalingą asmenį jo namuose.
23. Antros sąlygos klausimu pasakytina, kad asmenims, bent 14 valandų per savaitę teikiantiems neprofesionalią priežiūrą slaugos reikalingam asmeniui jo namuose, jei toks asmuo turi teisę gauti slaugos draudimo išmokas, SGB VI 3 straipsnio 1 dalies 1a punktas nustato prievolę mokėti senatvės ir invalidumo pensijų draudimo bei draudimo mirties atveju įmokas .
24. Be to, antrosios sąlygos atžvilgiu primintinas SGB IV knygos Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung )(6) (toliau – SGB IV) 3 straipsnis, pagal kurį:
„Nuostatos, reglamentuojančios draudimo prievolę ir teisę į draudimą, taikomos:
1. Jeigu jos gali būti taikomos tik darbo pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo atveju, – visiems šio kodekso taikymo srityje pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims.
2. Jeigu jos gali būti taikomos ne tik darbo pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo atveju, – visiems asmenims, kurių nuolatinė arba įprastinė gyvenamoji vieta prapatenka į šio kodekso taikymo sritį.“
III – Faktinės aplinkybės ir procedūra
Procesai nacionaliniuose teismuose
Byla C‑502/01 Gaumain-Cerri
25. S. Gaumain-Cerri yra Vokietijos pilietė, su savo vyru, Prancūzijos piliečiu, gyvenanti Prancūzijoje. Abu sutuoktiniai Vokietijoje esančioje įmonėje dirba ne visą darbo dieną dėl to, kad likusią dienos dalį galėtų skirti savo neįgaliojo nepilnamečio sūnaus slaugai. Kadangi jie dirba Vokietijoje, šioje šalyje yra apdrausti sveikatos draudimu, o socialinės apsaugos draudimu jie apdrausti socialinio draudimo kasoje – Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse
– KKH (toliau – KKH). Nuo 1997 m. jų sūnus iš KKH gaudavo mėnesinę slaugos pašalpą.
26. 2000 m. šie sutuoktiniai paprašė KKH pagal SGB XI 44 straipsnį mokėti už juos privalomąsias savanoriškai slaugančių asmenų pensijos draudimo įmokas kompetentingai socialinio draudimo įstaigai. 2000 m. gegužės 16 d. sprendimu KKH atmetė šį prašymą, motyvuodama tuo, kad sutuoktiniai Gaumain-Cerri gyvena užsienyje, ir todėl neturi pareigos draustis SGB IV 3 straipsnio 2 dalies prasme. 2000 m. liepos 17 d. sprendimu KKH atmetė ieškovų protestą dėl pirmojo sprendimo.
27. Manydama, kad ginčijamas sprendimas diskriminuoja ją ir jos vyrą kaip pasienio darbuotojus, S. Gaumain-Cerri 2000 m. liepos 26 d. pateikė ieškinį Sozialgericht Hannover, prašydama panaikinti KKH sprendimą ir nurodyti mokėti pensijos draudimo įmokas.
28. Bylą nagrinėjantis teismas sustabdė jos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„a) Ar ir kokiomis sąlygomis Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio sąvokos „ligos išmoka“ ir „senatvės išmoka“ apima sumas, kurias viena įstaiga turi sumokėti kitai, jei apdraustasis asmuo iš to gauna tik abstrakčią ir netiesioginę naudą (slaugos draudimo kasos mokamos senatvės draudimo įmokos už neatlygintinai slaugantį asmenį)?
b) Ar pagal iš pirminės ir antrinės teisės kylantį nediskriminavimo principą reikalaujama, kad pirmajame klausime nurodytos įmokos būtų mokamos neatsižvelgiant į tai, ar veikla, kuria jos grindžiamos, vykdoma Vokietijoje, ar kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje ir neatsižvelgiant į apdraustojo asmens ar tiesioginio šių įmokų gavėjo gyvenamąją vietą?“
Byla C‑31/02 Barth
29. Byla C‑31/02 susijusi su tam tikrų Vokietijos draudimo įstaigų atsisakymu mokėti senatvės draudimo įmokas už Vokietijos pilietės, gyvenančios kitoje valstybėje narėje, t. y. Belgijoje, Vokietijoje teikiamą slaugą.
30. Byloje keliamas klausimas, ar M. Barth, kuri 18 valandų per savaitę už 400 eurų mėnesinį atlyginimą prižiūri išėjusį į pensiją Vokietijos valstybės tarnautoją, turi teisę į tai, kad draudimo įstaiga, kurioje pacientas apsidraudęs slaugos draudimu, mokėtų už ją privalomojo pensijos draudimo įmokas.
31. Šios draudimo įstaigos – tai už Vokietijos valstybės tarnautojų socialinę apsaugą atsakinga draudimo įstaiga Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen
(toliau – Landesamt ) ir privati draudimo bendrovė ( PAX Familienfürsorge Krankenversicherung, toliau – PAX), su kuria pacientas sudarė privalomojo papildomo slaugos draudimo sutartį pagal SGB XI 23 straipsnį kartu su SGB XI 110 straipsniu (žr. šios išvados 18 punktą).
32. Iš pradžių šios įstaigos mokėjo SGB XI 44 straipsnyje numatytas senatvės draudimo įmokas už M. Barth Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
(toliau – LVR), kur M. Barth yra apdrausta. Tačiau vėliau LVR nusprendė, kad M. Barth neprivalo mokėti draudimo įmokų, nes gyvena užsienyje, todėl ir Landesamt, ir PAX nutraukė įmokų mokėjimą.
33. M. Barth apskundė LVR sprendimą Sozialgericht Aachen, patraukdama Landesamt ir PAX papildomais atsakovais.
34. Teismas, nagrinėjantis šį ginčą, sustabdė bylos nagrinėjimą, kad galėtų pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar Reglamento EEB Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, nuostatos taip pat taikomos Vokietijos slaugos draudimo sistemai, jei pagal SGB XI 23 straipsnį kartu su SGB XI 110 straipsniu < … > apsidraudimas nuo slaugos rizikos (tam tikrais atvejais ar iš dalies) priklauso nuo privačios slaugos draudimo sutarties sudarymo?
2. Ar privalomos pensijos draudimo įmokos, kurias pagal SGB XI 44 straipsnį kartu su SGB VI < ... > 3 straipsnio 1 sakinio 1a punktu slaugos draudimo įstaigos turi mokėti už asmenis, neprofesionaliai slaugančius slaugos reikalingus asmenis, yra „ligos išmoka“ Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme? Jei atsakymas yra teigiamas, ar tokios įmokos gali būti pervedamos už asmenis, slaugančius slaugos reikalingus asmenis kompetentingos socialinio draudimo įstaigos šalyje, tačiau gyvenančius kitoje valstybėje narėje?
3. Ar slaugantys asmenys SGB XI 19 straipsnio prasme yra darbuotojai EB 39 straipsnio prasme? Jei atsakymas yra teigiamas, ar galima atsisakyti mokėti už juos „pensijos draudimo įmokas“ motyvuojant tuo, kad jie kompetentingos valstybės teritorijoje neturi nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos?“
Procesas Teisingumo Teisme
35. 2003 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šios dvi bylos dėl jų tarpusavio sąryšio buvo sujungtos.
36. Byloje C‑502/01 pastabas pateikė KKH ir Komisija, o byloje C‑31/02 savo pastabas taip pat pateikė Vokietijos ir Graikijos vyriausybės.
37. Nagrinėdamas bylą Teisingumo Teismas pateikė Vokietijos vyriausybei klausimą raštu, prašydamas atsakyti, ar Vokietijos Federacinė Respublika ir Prancūzijos Respublika yra sudariusios susitarimus Reglamento Nr. 1408/71(7) 20 straipsnio prasme. Savo atsakyme Vokietijos vyriausybė pažymėjo, kad tokių susitarimų nėra nei slaugos draudimo, nei sveikatos draudimo srityse.
IV – Teisinis vertinimas
Įvadas
38. Abiejose nacionaliniuose teismuose nagrinėjamose bylose iš esmės sprendžiamas klausimas, ar Bendrijos teisė draudžia valstybei narei taikyti tokias nuostatas, pagal kurias nuo gyvenamosios vietos toje valstybėje narėje priklauso, ar bus mokamos socialinio draudimo įmokos už asmenis, neprofesionaliai slaugančius slaugos reikalingus asmenis, priklausančius nacionalinei slaugos draudimo sistemai.
39. Vis dėlto pastebėtina, kad Teisingumo Teismui pateiktų klausimų tekstas ir eiliškumas skiriasi. Todėl nusprendus sujungti šias bylas, šiuos klausimus reikia atitinkamai išdėstyti ir tam tikra prasme performuluoti taip, kad juos būtų galima kuo nuosekliau išnagrinėti.
40. Todėl, mano nuomone, pirmiausia reikėtų nustatyti, ar nagrinėjamas pensijos draudimo įmokų mokėjimas patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį. Tam būtina iškelti klausimą, ar ieškovės pagrindinėse bylose yra „darbuotojos“ šio reglamento prasme, ir tada nustatyti, ar įmokų už slaugančius asmenis mokėjimas, esant šių bylų faktinėms aplinkybėms, gali būti laikomas „senatvės išmoka“ arba „ligos išmoka“ šio reglamento prasme (pirmas klausimas byloje C‑502/01 ir antro klausimo pirmoji dalis byloje C‑31/02).
41. Išsiaiškinus Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, būtina išnagrinėti, ar jo nuostatos neužkerta kelio tokių nacionalinių nuostatų taikymui, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėse bylose ir kurios aptartų pensijų draudimo įmokų mokėjimui kelia gyvenamosios vietos reikalavimą (dalis antro klausimo byloje C‑502/01 ir antro klausimo antroji dalis byloje C‑31/02).
42. Tik po to įmanoma tinkamai išnagrinėti pirmą klausimą byloje C‑31/02 bei nustatyti, ar reglamento nuostatos taip pat taikomos tais atvejais, kai socialinio draudimo sistemoje valstybinė įstaiga slaugos draudimą dengia tik iš dalies, o likusią dalį dengia privalomasis papildomas draudimas, sudarytas su privačiu draudiku iš esmės panašiomis sąlygomis, kurios taikomos socialiniam draudimui.
43. Galiausiai reikės išnagrinėti, ar EB 39 straipsnis arba kitos EB sutarties nuostatos, reglamentuojančios laisvą asmenų judėjimą bei įtvirtinančios diskriminacijos pilietybės pagrindu draudimą, neužkerta kelio tokių nacionalinės teisės nuostatų taikymui, kurios nagrinėjamos pagrindinėse bylose (dalis antro klausimo byloje C‑502/01 ir trečias klausimas byloje C‑31/02).
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas byloje C‑31/02, Barth
44. Prieš pradedant svarstyti performuluotus klausimus, būtina išnagrinėti Vokietijos vyriausybės prieštaravimą, kuriuo ji ginčija viso prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑31/02 priimtinumą.
45. Šios vyriausybės nuomone, Sozialgericht Aachen
pateikti klausimai nėra būtini ginčui išspręsti, nes, priešingai teismo nuomonei, pakanka tinkamai pritaikyti atitinkamas Sozialgesetzbuch
nuostatas, kad būtų patenkintas M. Barth ieškinys bei pripažinta jos teisė į pensijos draudimo įmokų mokėjimą pagal SGB XI 44 straipsnį.
46. Nors ir gali būti, kad Vokietijos vyriausybės siūlomas nacionalinės teisės išaiškinimas yra teisingesnis, akivaizdu, kad šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliko kitokį vertinimą ir, tuo remdamasis, nusprendė, jog būtina pateikti nagrinėjamus klausimus Teisingumo Teismui prejudiciniam sprendimui priimti.
47. Gerai žinoma, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką „aiškinti nacionalinės teisės nuostatas nėra Teisingumo Teismo užduotis; vis dėlto, laikydamasis kompetencijos tarp Bendrijos ir nacionalinių teismų pasiskirstymo, jis privalo atsižvelgti į faktinių aplinkybių bei teisinį kontekstą, kuriame iškilo toks prejudicinis klausimas, kaip jis yra suformuluotas “(8) .
48. Todėl, mano nuomone, nėra jokio pagrindo pritarti Vokietijos vyriausybės prieštaravimui dėl priimtinumo.
Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritis
49. Dabar, laikydamasis pirmiau pateiktos schemos, pereinu prie nacionalinių teismų pateiktų klausimų, siekdamas pirmiausia apibrėžti Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį. Pirma, ypač svarbu nustatyti, ar reglamentas ratione personae
taikomas asmenims, esantiems ieškovių situacijoje, ir, antra, ar nagrinėjamos pensijos draudimo įmokos patenka į reglamento ratione materiae (pirmas klausimas byloje C‑502/01 ir antro klausimo pirmoji dalis byloje C‑31/02).
50. Siekiant dėstymo aiškumo, šie punktai pirmiau nurodyta tvarka bus nagrinėjami atskirai.
Ratione personae apimtis
51. Pirmiausia norėčiau priminti, kad pagal 2 straipsnį Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas „pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims“. Todėl reikia išnagrinėti, ar slaugantis asmuo SGB XI 19 straipsnio prasme yra „darbuotojas“ reglamento prasme.
52. Graikijos vyriausybė ir KKH primygtinai siūlo neigiamai atsakyti į šį klausimą. KKH tokiai išvadai pagrįsti pateikė vienintelį argumentą, kad Vokietijos teisėje slaugos veikla SGB XI 19 straipsnio prasme negali būti laikoma nei darbu pagal darbo sutartį, nei savarankišku darbu.
53. Komisija savo ruožtu pažymi, kad „darbuotojo“ sąvoka yra aiškiai apibrėžta 1 straipsnio a punkte ir apima visus asmenis, priklausančius reglamente nurodytoms socialinės apsaugos sistemoms. Jos nuomone, slaugantys asmenys SGB XI 19 straipsnio prasme tikrai išpildo tokį reikalavimą, todėl darytina išvada, kad ieškovės yra darbuotojos Reglamento Nr. 1408/71 prasme.
54. Visiškai pritariu Komisijos pozicijai.
55. Iš tiesų Bendrijos teismų praktikoje seniai nustatyta, kad Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtinta „darbuotojo“ sąvoka yra Bendrijos teisės sąvoka(9), reiškianti „bet kurį vienoje iš 1 straipsnio a punkte nurodytų socialinės apsaugos sistemų nuo šioje nuostatoje įvardytų rizikų nurodytomis sąlygomis apdraustą asmenį“(10) .
56. Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad slaugos draudimas patenka į pirmiau paminėtų sistemų sąrašą(11), nes jis „iš esmės skirtas papildyti sveikatos draudimo išmokas“(12) .
57. Todėl galima tvirtai konstatuoti, kad slaugos draudimu apsidraudęs asmuo, pavyzdžiui, S. Gaumain-Cerri ir jos sūnus byloje C‑502/01, yra „darbuotojas“ Reglamento Nr. 1408/71 prasme, nes toks asmuo yra apsidraudęs vienoje iš socialinės apsaugos sistemų pagal reglamento 1 straipsnio a punktą.
58. Esant tokioms aplinkybėms galima konstatuoti, kad šioje byloje iš Teisingumo Teismo praktikos paimta (žr. šios išvados 55 punktą) „darbuotojo“ sąvoka būtinai apima apdraustuosius asmenis slaugančius asmenis, pavyzdžiui, M. Barth byloje C‑31/02, neatsižvelgiant į tai, ar jų veikla atlygintina, ir koks yra galimas atlyginimas.
59. Iš tiesų Vokietijos socialinės apsaugos sistemoje asmenys, bent 14 valandų per savaitę neprofesionaliai teikiantys slaugos paslaugas, remiantis SGB VI 3 straipsnio 1 dalies 1a punktu, privalo – jei nekreiptume dėmesio į gyvenamosios vietos reikalavimą – prisijungti prie vienos iš senatvės ir invalidumo draudimo bei prie draudimo mirties atveju sistemų.
60. Tačiau, kaip yra gerai žinoma, Reglamentas Nr. 1408/71, remiantis jo 4 straipsniu, taikomas senatvės ir invalidumo draudimui bei draudimui mirties atveju.
61. Todėl asmenys, teikiantys slaugos paslaugas nagrinėjamos bylos aplinkybėmis, yra „darbuotojai“ Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto prasme, nes jie apdrausti vienoje iš reglamente įvardytų sistemų.
62. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusių teismų klausimus taip, kad asmuo, apdraustas slaugos draudimu pagal SGB XI, atitinka „darbuotojo“ sąvoką Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio prasme; slaugantis asmuo SGB XI 19 straipsnio prasme taip pat atitinka šią sąvoką, ir todėl yra apdraustas vienoje iš Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkte nurodytų socialinės apsaugos sistemų.
Ratione materiae apimtis
63. Dabar būtina išnagrinėti, ar pagal SGB XI 44 straipsnį slaugos draudimo įstaigos mokamos pensijos draudimo įmokos už slaugančius asmenis patenka į reglamento ratione materiae, nustatytą šio reglamento 4 straipsnyje (žr. šios išvados 9 punktą).
64. KKH nuomone, į šį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai, nes nagrinėjamos įmokos nėra nei ligos išmokos, nei senatvės išmokos reglamento 4 straipsnio prasme.
65. KKH mano, kad iš tikrųjų klausimas keliamas ne dėl „išmokų“, o dėl įmokų, kurias slaugantysis asmuo privalo mokėti sveikatos ar pensijos draudimo sistemai, kad įgytų teisę į šios socialinio draudimo sistemos išmokas.
66. KKH nuomone, aplinkybės, kad tokias įmokas padengia slaugos reikalingo asmens draudimo įstaiga, nepakanka tam, kad jas būtų galima laikyti socialinės apsaugos išmokomis kito asmens naudai. Iš tokio mokėjimo atsirandanti nauda slaugos reikalingam asmeniui yra pernelyg netiesioginė.
67. KKH taip pat teigia, kad priešingos nuomonės neįmanoma pateisinti net ir cituojama Teisingumo Teismo praktika slaugos draudimo srityje.
68. KKH tvirtina, kad nors sprendime Molenaar (13) Teisingumo Teismas slaugos pašalpas pripažino ligos išmokomis, tai buvo padaryta tik todėl, kad jos išmokamos tiesiogiai
slaugos reikalingam asmeniui sveikatos draudimo išmokoms papildyti.
69. Tačiau šioje byloje įmokos mokamos ne slaugos reikalingam asmeniui, o slaugančio asmens pensijos draudimui. KKH teigia, kad toks mokėjimas nėra sveikatos draudimo išmokų papildymas, ir todėl negali būti priskiriamas ligos išmokoms reglamento 4 straipsnio prasme.
70. Turiu iš karto pažymėti, kad tokiam požiūriui nepritariu.
71. Pirmiausia norėčiau pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka, „jei ji išmokama gavėjams, remiantis teisės aktuose apibrėžta situacija, neatliekant individualaus ir diskrecija pagrįsto asmeninių poreikių vertinimo, ir jei tokia išmoka susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai įvardytų rizikų“(14) .
72. KKH neginčija, kad slaugos draudimo išmokos – įskaitant ir įmokų mokėjimą pagal SGB XI 44 straipsnį – teikiamos gavėjams be jokios administracijos diskrecijos, remiantis tik objektyvia, teisės aktuose apibrėžta situacija.
73. Be to, niekas neginčija, kad, kaip sprendime Molenaar (15) nustatė Teisingumo Teismas, slaugos draudimo išmokos apskritai
gali būti priskiriamos „ligos išmokoms“ (ypač piniginėms sveikatos draudimo išmokoms) Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme.
74. Iš tikrųjų ginčas vyksta tik dėl to, ar šioje byloje nagrinėjamas įmokų mokėjimas, palyginti su kitomis slaugos draudimo išmokomis, turi ypatumų, reikalaujančių jį klasifikuoti kitaip.
75. Man, kaip ir Graikijos vyriausybei bei Komisijai, atrodo, kad šioje byloje nėra pagrindo išbraukti nagrinėjamą įmokų mokėjimą iš „ligos išmokų“ apdraustojo naudai pagal minėtą sprendimą Molenaar
sąrašo.
76. Visų pirma sutinku su Komisija, kad Teisingumo Teismas, sprendime Molenaar tiesiogiai nurodydamas tik slaugos pašalpą, iš tiesų suformulavo bendrąjį principą, numatantį, jog slaugos draudimo sistemos kontekste visos išmokos, esančios „finansine parama, leidžiančia apskritai pagerinti slaugos reikalingų asmenų gyvenimo lygį kompensuojant papildomas išlaidas, patiriamas dėl jų būklės“, yra „piniginės sveikatos draudimo išmokos“(16) .
77. Šioje byloje nagrinėjamas įmokų mokėjimas visų pirma padeda pagerinti slaugos reikalingo asmens gyvenimo kokybę, nes leidžia šiam asmeniui – kaip parodo bylos C‑502/01 aplinkybės – likti namuose, nemokamai gaunant jam reikalingą priežiūrą iš šeimos nario, kuris, nepaisant sumažėjusių darbo apimties ne namuose bei šeimos pajamų, neturėtų atsisakyti savo teisės į pensiją.
78. Be to, kaip pažymėjo Sozialgericht Aachen
nutartyje dėl prejudicinių klausimų pateikimo, žvelgiant atidžiau, pirmiau paminėtų įmokų mokėjimas iš tiesų yra finansinė parama slaugos reikalingam asmeniui, nes sudaro jam sąlygas gauti asmens, teikiančio neprofesionalią priežiūrą, paslaugas be būtinybės tiesiogiai ar netiesiogiai mokėti privalomojo pensijos draudimo įmokas.
79. Todėl, kiek tai susiję su nagrinėjama byla, pensijos draudimo įmokų mokėjimas už slaugantį asmenį pagal Teisingumo Teismo minėtame sprendime Molensaar nustatytus kriterijus gali būti laikomas pinigine sveikatos draudimo išmoka slaugos reikalingo asmens naudai.
80. Šios išvados negalima ginčyti tuo, kad nagrinėjamos įmokos nėra išmokamos slaugomam asmeniui ar jį slaugančiam trečiajam asmeniui, o mokamos tiesiogiai pensijos įstaigai, kurioje trečiasis asmuo yra apsidraudęs pensijos draudimu.
81. Kaip teisingai pažymėjo Graikijos vyriausybė ir Komisija, pagal Teisingumo Teismo praktiką mokėjimai, kuriais įstaiga, veikdama tam tikroje socialinės apsaugos sistemoje, tiesiogiai padengia įmokas, kurias kitoje socialinės apsaugos sistemoje kitai įstaigai turėtų sumokėti darbuotojas taikant Reglamentą Nr. 1408/71, gali būti laikomi išmokomis, kurias pirmoji įstaiga moka darbuotojo naudai(17), neatsižvelgiant į tai, kad šias įmokas pirmoji socialinės apsaugos įstaiga tiesiogiai moka antrai įstaigai.
82. Remdamasis tuo, darau išvadą, kad slaugos draudimo įstaigos mokamos pensijos įmokos už slaugantįjį asmenį pagal SGB XI 44 straipsnį yra piniginė sveikatos draudimo išmoka slaugos draudimu apdraustojo asmens naudai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies prasme.
Antras klausimas byloje C‑502/01 ir antro klausimo antroji dalis byloje C‑31/02
83. Antru klausimu byloje C‑502/01 ir antro klausimo antrąja dalimi byloje C‑31/02 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės klausia, ar Reglamentas Nr. 1408/71 prieštarauja SGB IV 3 straipsnio 2 punkto nuostatos, nesuteikiančios užsienyje gyvenantiems asmenims teisės mokėti pensijos draudimo įmokas pagal SGB XI 44 straipsnį, taikymui.
Šalių argumentai
84. Dėl bylos C‑502/01 KKH nurodo, kad ir slaugantysis asmuo (ieškovė), ir slaugos reikalingas asmuo (jos sūnus) gyvena Prancūzijoje, taigi ne toje valstybėje narėje, kurioje (Vokietijoje) veikia įstaiga, kompetentinga mokėti ginčijamas įmokas. Tačiau, atsakovės pagrindinėje byloje teigimu, ieškovė ir sūnus traktuojami lygiai taip pat, kaip ir bet kuris kitas asmuo, nemokamai slaugantis ar slaugomas Prancūzijoje ir gyvenantis toje šalyje.
85. KKH nuomone, aplinkybė, kad jiems nesuteikiama teisė gauti ginčijamas išmokas Vokietijoje dėl to, kad jie gyvena užsienyje, nėra diskriminacija ir kitaip nepažeidžia Reglamentu Nr. 1408/71 sukurtos harmonizuotos sistemos.
86. KKH mano, kad nėra reikalo remtis aplinkybe, jog ieškovė pagrindinėje byloje yra ir slaugantysis asmuo, ir apdraustas darbuotojas, turintis teisę gauti slaugos draudimo išmokas kompetentingos įstaigos valstybėje. KKH nuomone, tokia situacija susiklostė visiškai atsitiktinai, ir todėl niekaip negali paveikti ieškovės, kaip slaugančio asmens, teisinės padėties.
87. KKH teigimu, skirtinga teisinė apdraustojo darbuotojo ir slaugančiojo asmens padėtis Reglamento Nr. 1408/71 atžvilgiu iš esmės turėtų būti vertinama skirtingai. Asmuo, pagal reglamento nuostatas turintis teisę į pinigines sveikatos draudimo išmokas kaip apdraustas darbuotojas, neatsižvelgiant į gyvenamosios vietos reikalavimą, negali remtis šiuo statusu siekdamas gauti kitas išmokas, į kurias tam tikromis aplinkybėmis jis įgytų teisę, turėdamas kitokį, t. y. slaugančiojo asmens, statusą .
88. Komisija savo ruožtu visų pirma pažymi, kad pagal reglamento 13 straipsnio 2 dalies a ir b punktus asmens, valstybėje narėje dirbančio pagal darbo sutartį ar savarankiškai, socialinės apsaugos sistemą nustato valstybės narės, kurioje asmuo dirba, teisės aktai, jei pats reglamentas nenurodo kitaip. Todėl ir byloje C‑502/01, ir byloje C‑31/02 taikytina Vokietijos teisė kaip asmens, priklausančio slaugos draudimo sistemai, įsidarbinimo valstybės teisė.
89. Be to, Komisija nurodo, kad reglamente įtvirtintos ne tik koordinuojančios nuostatos dėl taikytinos teisės, bet ir specialios nuostatos dėl materialinės teisės normų suderinimo.
90. Visų pirma joms priskirtinas 19 straipsnis, kuriuo remiantis, pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo, gyvenantis ne kompetentingoje valstybėje narėje, turi teisę į šios valstybės narės įstaigų pagal joms taikomus teisės aktus išmokamas pinigines sveikatos draudimo išmokas.
91. Kaip Teisingumo Teismas yra išaiškinęs sprendime Molenaar, nuostata, draudžianti mokėti slaugos draudimo išmokas valstybėje narėje, kurioje gyvena pasienio darbuotojas, prieštarauja reglamento 19 straipsniui(18) .
92. Kadangi šioje byloje nagrinėjamas įmokų mokėjimas taip pat yra piniginė slaugos draudimo išmoka, darytina prielaida, kad Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis draudžia taikyti tokią nuostatą, kaip SGB IV 3 straipsnio 2 punktas, kuri užsienyje gyvenantiems asmenims neleidžia pasinaudoti teise į pensijos įmokų mokėjimą pagal SGB XI 44 straipsnį.
93. Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad tas pats tikrai taikytina byloje C‑502/01, ir tokia pati išvada darytina byloje C‑31/02, nes ypatingos šios bylos aplinkybės negali pateisinti kitokios prielaidos.
94. Komisijos nuomone, šioje byloje ginčijama išmoka iš tikrųjų patenka į reglamento taikymo sritį, nes ji mokama slaugos reikalingo asmens naudai, o 19 straipsniu remiamasi dėl diskriminacijos slaugančiojo asmens nenaudai.
95. Tačiau Komisija pažymi, kad šiuo atveju kalbama apie „asmenų pasikeitimą“, kuris visiškai priimtinas šiame kontekste; jos teigimu, Teisingumo Teismas savo praktikoje jau yra pritaikęs Reglamentą Nr. 1408/71 byloje, kurioje darbuotojas bei išmokos gavėjas nebuvo vienas ir tas pats asmuo(19) .
96. Taigi bylos C‑31/02 atžvilgiu taip pat būtų galima teigti, kad Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis, esant šios bylos faktinėms aplinkybėms, draudžia taikyti gyvenamosios vietos reikalavimą.
97. Tačiau tai dar ne viskas. Komisijos nuomone, tokio reikalavimo taikymas taip pat prieštarauja reglamento 3 straipsnio 1 dalyje suformuluotam vienodo požiūrio principui.
98. Teisingumo Teismas yra aiškiai pažymėjęs, kad „Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta vienodo požiūrio taisyklė draudžia ne tik atvirą socialinės apsaugos sistemų išmokų gavėjų diskriminaciją, bet ir visas užslėptos diskriminacijos formas, kai, taikant kitus atskyrimo kriterijus, iš tikrųjų yra pasiekiamas tas pats rezultatas“(20) .
99. Komisija teigia, kad, siekiant panaikinti bet kokią diskriminacijos formą bei užtikrinti visiškai vienodą požiūrį, reikalaujamą pagal 3 straipsnį, valstybės narės privalo „prilyginti“ tam tikras aplinkybes, susiklostančias kitoje valstybėje narėje, atitinkamoms šioje valstybėje susiklostančioms aplinkybėms. Šioje byloje Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnis reikalauja „prilyginti“ faktinę slaugančiojo asmens gyvenamąją vietą užsienyje fiktyviai gyvenamajai vietai Vokietijoje ir laikyti, SGB IV 3 straipsnio reikalavimą išpildytą.
Vertinimas
100. Savo ruožtu manyčiau, kad abiejose pagrindinėse bylose šio klausimo negalima išspręsti vienodai, nes, mano nuomone, abiejose bylose yra esminių skirtumų, reikalaujančių atskiro vertinimo.
– Byla C‑502/01
101. Pirmiausia pastebėtina, kad šioje byloje nagrinėjamos išmokos patenka į reglamento ratione materiae
kaip sveikatos draudimo išmokos darbuotojui, priklausančiam slaugos draudimo sistemai (žr. šios išvados 79 punktą).
102. Todėl ieškovė byloje C‑502/01, turėdama būtent tokio darbuotojo, priklausančio slaugos draudimo sistemai, statusą, gali remtis reglamento nuostatomis, ginčydama atsakovės atsisakymą mokėti nagrinėjamas išmokas.
103. Tad turiu pritarti Komisijos nuomonei, kad Teisingumo Teismas tokį klausimą iš esmės jau išnagrinėjo bei išsprendė byloje Molenaar .
104. Toje byloje Teisingumo Teismas aiškiai pasakė, kad nacionalinė nuostata, „draudžianti išmokėti „piniginę“ slaugos draudimo išmoką valstybėje narėje, kurioje gyvena pasienio darbuotojas“, prieštarauja reglamento 19 straipsniui.
105. Kadangi įmokų mokėjimas, nagrinėjamas šioje byloje, yra piniginė slaugos draudimo išmoka ieškovo pagrindinėje byloje naudai, gyvenamosios vietos reikalavimo taikymas pagal SGB IV 3 straipsnį šios bylos aplinkybėmis prieštarauja reglamento 19 straipsniui.
106. Todėl darau išvadą, kad esant bylos C‑502/01 faktinėms aplinkybėms Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis draudžia kompetetingai socialinės apsaugos įstaigai atsisakyti mokėti SGB XI 44 straipsnyje nustatytą išmoką motyvuojant ieškovo gyvenamąja vieta.
– Byla C‑31/02
107. Mano nuomone, byla C‑31/02 turėtų būti vertinama kitaip.
108. Prieštaraudamas Komisijos nuomonei, manau, kad šiuo atveju reglamentas neužkerta kelio ginčijamų nacionalinės teisės aktų nuostatų taikymui, nes nemanau, kad nagrinėjamas įmokų pervedimas galėtų būti priskiriamas „ligos išmokoms“ ieškovės naudai
reglamento, ypač jo 19 straipsnio, prasme.
109. Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, reikėtų skirti sumas draudimo įmokoms ir socialinės apsaugos draudimo išmokas tikrąja to žodžio prasme, nes sumos draudimo įmokoms nėra mokamos tada, kai atsiranda draudimo rizika, o veikiau padeda įgyti teisę gauti socialinio draudimo išmokas tokiai rizikai atsiradus(21) .
110. Nekyla jokių abejonių, kad ginčijamos įmokos M. Barth naudai mokamos ne
atsiradus vienai iš rizikų, nuo kurių ji buvo apsidraudusi sveikatos ar pensijos draudimu. Šis mokėjimas tik padeda atsirasti būsimai teisei į socialinės apsaugos draudimo išmokas, be to, jo negalima priskirti „piniginėms ligos ar senatvės išmokoms“ ieškovės naudai, kurioms gauti ieškovė įgyja teisę pagal 19 straipsnį.
111. Nemanau, kad reglamento 3 straipsnio pagrindu būtų įmanoma prieiti prie kitokios išvados, kaip teigia Komisija.
112. Šiuo požiūriu norėčiau priminti, kad pagal šį straipsnį asmenims, „kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus
priklauso tos pačios prievolės, ir jie naudojasi tomis pačiomis išmokomis kaip ir tos valstybės piliečiai“(22) .
113. Kaip yra gerai žinoma, taikant reglamentą, sąvoka „teisės aktai“ kiekvienos valstybės narės atveju reiškia nacionalinės teisės sistemos nuostatas, „susijusias su socialinės apsaugos sritimis ir sistemomis, kurioms taikomos 4 straipsnio 1 ir 2 dalys“,(23) kitaip tariant, tiek, kiek tai susiję su nagrinėjama byla, tai yra „socialinės apsaugos sritys (susijusios su) < … > ligos (ar) senatvės išmokomis“.
114. Tai reiškia, kad šioje byloje ieškovė, gindamasi nuo diskriminacinių veiksmų nesuteikiant jai teisės į „ligos išmokas“ ar „senatvės išmokas“, kurias ji turėtų gauti kitomis aplinkybėmis, gali remtis tik reglamento 3 straipsniu.
115. Vis dėlto dėl pirmiau nurodytų priežasčių (žr. 109 ir 110 punktus) nemanau, kad šioje byloje ginčijamas pensijos draudimo įmokų mokėjimas galėtų būti priskiriamas „ligos išmokoms“ arba „senatvės išmokoms“ slaugančiojo asmens naudai. Todėl manyčiau, kad ieškovė negali grįsti savo reikalavimo reglamento 3 straipsniu.
116. Todėl darytina išvada, kad esant bylos C‑31/02 faktinėms aplinkybėms, nei 3, nei 19 Reglamento Nr. 1408/71 straipsniai nedraudžia kompetetingai socialinio draudimo įstaigai atsisakyti išmokėti SGB XI 44 straipsnyje nurodytą išmoką, motyvuojant ieškovo gyvenamąja vieta užsienyje.
Pirmasis klausimas byloje C‑31/02
117. Sozialgericht Aachen
pirmu klausimu byloje C‑31/02 iš esmės klausia, ar Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas ir tai draudimo daliai, kurią pagal SGB XI 20 straipsnį padengia ne valstybinė slaugos draudimo sistema, o privati draudimo įstaiga pagal SGB XI 23 ir 110 straipsnius.
118. Šiuo klausimu savo pastabas Teisingumo Teismui pateikė tik Graikijos vyriausybė ir Komisija.
119. Graikijos vyriausybė mano, kad reglamentas netaikomas sutartims, sudarytoms pagal privatinę teisę. Jos nuomone, tokia išvada darytina vadovaujantis reglamento 1 straipsnio j punktu, kuris, apibūdindamas sąvokos „teisės aktai“ taikymo sritį šio reglamento prasme, neįtraukia į apibrėžimą „esamų ir būsimų kolektyvinių susitarimų nuostatų“.
120. Tačiau, Komisijos nuomone, kadangi nuostatos, reglamentuojančios papildomą draudimą, visiškai prilygsta valstybinio socialinio slaugos draudimo nuostatoms, reikėtų daryti išvadą, kad šis reglamentas visas taikytinas „privataus“ papildomojo draudimo išmokoms.
121. Kadangi bylos C‑31/02 atžvilgiu priėjau prie išvados, kad Reglamentas Nr. 1408/71 šios bylos aplinkybėmis nedraudžia kompetentingai socialinio draudimo įstaigai atsisakyti išmokėti SGB XI 44 straipsnyje nurodytą išmoką, motyvuojant ieškovo gyvenamąja vieta užsienyje, manyčiau, kad Teisingumo Teismas neturėtų nagrinėti šio klausimo.
Dėl pagal EB sutartį draudžiamos diskriminacijos
Įžanga
122. Antru klausimu byloje C‑502/01 ir trečiu klausimu byloje C‑31/02 prašymus priimti prejudicinius sprendimus pateikę teismai iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar EB 39 straipsnis arba kitos EB sutarties nuostatos, reglamentuojančios laisvą asmenų judėjimą ir draudžiančios diskriminaciją pilietybės pagrindu, užkerta kelią tokios nuostatos, kurią įtvirtina SGB IV 3 straipsnis, taikymui, pagal kurią pensijos draudimo įmokų mokėjimui pagal SGB XI 44 straipsnį taikomas gyvenamosios vietos reikalavimas.
123. Atsižvelgdamas į savo pasiūlytus atsakymus į pirmesnius klausimus, manyčiau, kad šį klausimą reikėtų nagrinėti tik bylos C‑31/02, Barth, atžvilgiu.
Šalių argumentai
124. Graikijos vyriausybės nuomone, gyvenamosios vietos reikalavimo taikymas šioje byloje pažeidžia EB 39 straipsnį. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, asmuo, dirbantis ribotą valandų skaičių per savaitę, gaudamas ribotą atlyginimą, vis tiek yra „darbuotojas“ EB 39 straipsnio prasme, jeigu jo veikla „reali ir tikra“(24) .
125. Komisija savo ruožtu pastebi, kad SGB IV 3 straipsnio taikymas lemia, jog iš ieškovės pagrindinėje byloje atimama teisė į pensijos įmokų mokėjimą. Komisijos nuomone, ši teisė prarandama vien dėl to, kad ieškovė, iš pradžių gyvenusi Vokietijoje, vėliau persikėlė gyventi į kitą valstybę narę; tačiau asmuo, kuris būtų pasilikęs gyventi Vokietijoje, išlaikytų savo teisę į tokių įmokų mokėjimą.
126. Komisijos teigimu, tokios nuostatos taikymas taip pat gali diskriminuoti asmenis, kurie naudojasi judėjimo laisve, ir todėl yra nesuderinamas su EB 18, 39 ir 42 straipsniais.
Vertinimas
127. Visų pirma norėčiau pastebėti, kad, siekiant aiškumo, atsakymas į šį klausimą turėtų būti suskirstytas į dvi dalis. Pirmiausia svarbu nustatyti, ar asmuo, esantis tokioje situacijoje kaip ieškovė byloje C‑31/02, yra „darbuotojas“ EB 39 straipsnio prasme. Jei atsakymas būtų teigiamas, reikėtų iškelti klausimą, ar gyvenamosios vietos reikalavimo taikymas šios bylos aplinkybėmis yra diskriminacija, draudžiama pagal EB 39 straipsnio 2 dalį.
Dėl darbuotojo sąvokos EB 39 straipsnio prasme
128. Šiuo požiūriu pirmiausia pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, kadangi „asmenų judėjimo laisvė yra vienas iš pagrindinių Bendrijos principų, sąvoka „darbuotojas“ 48 straipsnio (po pakeitimo – EB 39 straipsnis) prasme < … > yra Bendrijos sąvoka“(25), kuri negali būti aiškinama siaurai(26) . Todėl ši sąvoka apima bet kurį asmenį, kuris „per tam tikrą laikotarpį < … > teikia paslaugas kitam asmeniui, vykdydamas to asmens nurodymus, už kurias jam mokamas atlygis“(27) .
129. Teisingumo Teismas yra konkrečiai išaiškinęs, kad „darbuotojo“ sąvoka taip pat apima ne visą darbo dieną dirbantį asmenį, kuris negauna atlygio, galinčio užtikrinti jam padorų pragyvenimo lygį (t. y. „minimalų pragyvenimo lygį“)(28), jei toks asmuo vykdo „realią ir tikrą“ veiklą, ir neatsižvelgiama tik į „tokią smulkią veiklą, kuri gali būti vertinama kaip nereikšminga ir pagalbinė“(29) .
130. Šioje byloje nagrinėjama slaugos veikla, atliekama 18 valandų per savaitę už 400 eurų mėnesinį atlygį, be jokios abejonės, yra „reali ir tikra“ veikla minėtos teismo praktikos prasme.
131. Todėl galima tvirtinti, kad asmuo, kuris realiai ir tikrai teikia slaugos paslaugas kitam asmeniui vadovaudamasis jo nurodymais, kaip ir ieškovė byloje C‑31/02, yra darbuotojas EB 39 straipsnio prasme.
Dėl pagal EB 39 straipsnio 2 dalį draudžiamos diskriminacijos
132. Šiuo klausimu taip pat pastebėtina, kad tokios nuostatos, kaip SGB IV 3 straipsnis, faktinėmis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis potencialiai gali riboti asmenų judėjimo laisvę, sumažindamos jos „patrauklumą“, nes nesuteikia migruojantiems darbuotojams tokių pačių lengvatų, kuriomis paprastai naudojasi vietiniai darbuotojai.
133. Todėl reikėtų iškelti klausimą, ar tokia lengvata yra „socialinė lengvata“, į kurią teisę užtikrina Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis, įgyvendindamas judėjimo laisvę, nustatytą EB 39 straipsnyje. Pabrėžtina, kad 7 straipsnio 1 dalis nustato, jog „darbuotojui, jeigu jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo bei darbo sąlygos kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės“, o 2 dalis numato, kad jis turi naudotis tomis pačiomis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
134. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką „Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje minima socialinės lengvatos sąvoka < ... > reiškia < ... > visas su darbo sutartimi susijusias ir nesusijusias lengvatas, kurios vietiniams darbuotojams pirmiausia suteikiamos dėl jų objektyvaus darbuotojo statuso arba dėl to, kad jie gyvena šios valstybės teritorijoje, ir kurių suteikimas darbuotojams iš kitos valstybės narės galėtų palengvinti jų judėjimą Bendrijoje“(30) .
135. Slaugos draudimo įstaigų mokamos pensijos draudimo įmokos būtent ir yra viena tokių teisių, kuri paprastai suteikiama vietiniams darbuotojams „dėl jų objektyvaus darbuotojo statuso“: nagrinėjamoje byloje – dėl objektyvaus asmens, daugiau kaip 14 valandų per savaitę slaugančio slaugos reikalingą asmenį, statuso. Be to, nekyla jokių abejonių, kad tokios teisės suteikimas kitų valstybių narių piliečiams „galėtų palengvinti jų judėjimą Bendrijoje“.
136. Taigi konstatuotina, kad šiuo atveju kalbama apie socialinę lengvatą Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme, kuriai dėl to taikomas diskriminacijos draudimas, įtvirtintas šio reglamento 7 straipsnio 1 dalyje, įgyvendinant EB 39 straipsnio 2 dalį.
137. Tokiu atveju taikomas nusistovėjęs principas, pagal kurį „vienodo požiūrio nuostatos draudžia ne tik atvirą diskriminaciją pilietybės pagrindu, bet ir visas kitas užslėptos diskriminacijos formas, kai taikant kitus skiriamuosius kriterijus faktiškai pasiekiamas tas pats rezultatas“(31) . Kaip žinoma, tai yra tokios „nacionalinės teisės nustatytos sąlygos < ... >, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, iš esmės < ... > arba didžiąja dalimi < ... > susijusios tik su migruojančiais darbuotojais; bei vienodai taikomos sąlygos, kurias vietiniai darbuotojai išpildo lengviau nei migruojantys darbuotojai < ... > arba, kai iškyla pavojus, kad jos turės neigiamą poveikį visų pirma pasienio darbuotojams“(32), jei toks skirtingas požiūris nėra objektyviai pateisinamas(33) .
138. Akivaizdu, kad gyvenamosios vietos sąlyga, kuri yra būtina teisei į SGB XI 44 straipsnyje nurodytą pensijos draudimo įmokų mokėjimą įgyti, nepaisant to, kad ji taikoma visiems, turi ypatingos neigiamos įtakos tam tikrai migruojančių darbuotojų kategorijai, t. y. darbuotojams, dirbantiems kaimyninėje valstybėje.
139. Be to, iš bylos dokumentų nėra matyti nė vienos objektyvios aplinkybės, kuri, kalbant apie teisę į pensijos draudimo įmokas pagal SGB XI 44 straipsnį, galėtų pateisinti nevienodą požiūrį į nacionalinius ir užsienio subjektus.
140. Todėl tokią nuostatą reikėtų laikyti netiesiogine diskriminacija, prieštaraujančia EB 39 straipsnio 2 daliai ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsniui.
141. Todėl darau išvadą, kad atsižvelgiant į faktines bylos C‑31/02 aplinkybes EB 39 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis draudžia taikyti tokias nuostatas kaip SGB IV 3 straipsnis, pagal kurias teisė į SGB XI 44 straipsnyje nurodytų pensijos draudimo įmokų mokėjimą priklauso nuo to, ar asmuo gyvena Vokietijos teritorijoje.
V – Išvada
142. Atsižvelgdamas į tai, kas pirmiau išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Sozialgericht Hannover
byloje C‑502/01 ir Sozialgericht Aachen
byloje C‑31/02 pateiktus klausimus atsakyti taip:
1) 1. Asmuo, apdraustas pagal SGB XI knygoje nurodytą draudimo nuo slaugos rizikos sistemą, atitinka „darbuotojo“ sąvoką Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio prasme; asmuo, teikiantis slaugos paslaugas SGB XI 19 straipsnio prasme, ir todėl apdraustas viena iš socialinės apsaugos sistemų, nurodytų Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkte, taip pat atitinka šią sąvoką.
2) 2. Slaugos draudimo įstaigos mokamos pensijos įmokos slaugančiųjų asmenų naudai pagal SGB XI 44 straipsnį yra piniginė ligos išmoka asmens, apdrausto slaugos draudimu, naudai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies prasme.
3) 3. Esant bylos C‑502/01 faktinėms aplinkybėms, Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnis draudžia kompetentingai socialinio draudimo įstaigai atsisakyti mokėti SGB XI 44 straipsnyje nurodytą išmoką, motyvuojant ieškovo gyvenamąja vieta užsienyje.
4) 4. Esant bylos C‑31/02 faktinėms aplinkybėms, nei Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnis, nei jo 19 straipsnis nedraudžia kompetentingoms socialinio draudimo įstaigoms atsisakyti mokėti išmokas, nurodytas SGB XI 44 straipsnyje, motyvuojant ieškovo gyvenamąja vieta užsienyje.
5) 5. Asmuo, realiai ir tikrai teikiantis slaugos paslaugas kitam asmeniui vadovaudamasis to asmens nurodymais, kaip ieškovė byloje C‑31/02, yra darbuotojas EB 39 straipsnio prasme.
6) 6. Esant bylos C‑31/02 faktinėms aplinkybėms, EB 39 2 dalis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis draudžia taikyti tokias nuostatas kaip SGB IV 3 straipsnis, pagal kurias teisė į SGB XI 44 straipsnyje nurodytų pensijos draudimo įmokų mokėjimą priklauso nuo to, ar asmuo gyvena Vokietijos teritorijoje.
(1) .
(2)
–	OL L 257, p. 2.
(3)
–	OL L 149, p. 2; naujausia suvestinė redakcija paskelbta OL L 28, 1997, p. 1.
(4)
–	Kaip apibrėžta SGB XI 14 straipsnyje.
(5)
–	Įstatyminis pensijos draudimas.
(6)
–	Bendrosios socialinio draudimo nuostatos.
(7)
–	Žr. 15 punktą.
(8)
–		Žr. visų pirma Teisingumo Teismo 2001 m. spalio 25 d. Sprendimą Ambulanz Glöckner (C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 10 punktas) ir 2003 m. gegužės 23 d. Sprendimą Connect Austria (C‑462/99, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 71 punktas). Išskirta mano.
(9)
–	Žr. 1990 m. gegužės 3 d. Sprendimą Kits van Heijningen
(C‑2/89, Rink. p. I‑1755, 8–10 punktai), 1997 m. birželio 12 d. Sprendimą Merino García
(C‑266/95. Rink. p. I‑3279, 22 punktas); Tarybos reglamento Nr. 3/64/EEB dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos galiojimo metu tuo pačiu klausimu žr. sprendimą Unger
(75/63, Rink. p. 351, 1 punktas).
(10)
–	Minėto sprendimo Kits van Heijningen
9 punktas. Taip pat žr. generalinio advokato G. Tesauro išvadą šioje byloje (15 ir 16 punktai).
(11)
–	1998 m. kovo 5 d. Sprendimas Molenaar
(C‑160/96, Rink. p. I‑843, 20–25 punktai).
(12)
–	Minėto sprendimo Molenaar
24 punktas.
(13)
–	Minėto sprendimo Molenaar
20–25 punktai.
(14)
–	1992 m. liepos 16 d. Sprendimas Hughes
(C‑78/91, Rink p. I‑4839, 15 punktas) ir minėto sprendimo Molenaar
20 punktas. Taip pat žr. atitinkamus ankstesnius 1985 m. kovo 27 d. Sprendimus Hoeckx (249/83, Rink. p. 973, 12–14 punktai) ir Scrivner ir Cole (122/84, Rink. p. 1027, 19–21 punktai).
(15)
–	Minėto sprendimo Molenaar 35 punktas.
(16)
–	Minėto sprendimo Molenaar
35 punktas.
(17)
–	2000 m. liepos 6 d. Sprendimas Movrin
(C‑73/99, Rink. p. I‑5625).
(18)
–	Minėto sprendimo Molenaar
39 punktas.
(19)
–	2002 m. vasario 5 d. Sprendimas Humer
(C‑255/99, Rink. p. I‑1205).
(20)
–	1979 m. liepos 12 d. Sprendimas Toia (237/78, Rink. p. 2645, 12 punktas) ir 1997 m. birželio 25 d. Sprendimas Mora Romero (C‑131/96, Rink. p. I‑3659, 32 punktas).
(21)
–	1976 m. gegužės 26 d. Sprendimas Aulich (103/75, Rink. p. 697, 7 punktas), šiuo klausimu taip pat žr. minėto sprendimo Movrin 41 punktą.
(22)
–	Išskirta mano.
(23)
–	Reglamento 1 straipsnio j punktas.
(24)
–	1982 m. kovo 23 d. Sprendimas Levin (53/81, Rink. p. 1035, 17 punktas).
(25)
–	Inter alia, 1986 m. liepos 3 d. Sprendimas Lawrie-Blum
(66/85, Rink. p. 2121, 16 punktas).
(26)
–	Ten pat. Taip pat žr. 1986 m. birželio 3 d. Sprendimą Kempf
(139/85, Rink. p. 1741, 13 punktas).
(27)
–	Minėto sprendimo Lawrie-Blum
17 punktas.
(28)
–	Minėto sprendimo Kempf
14 punktas.
(29)
–	Minėto sprendimo Levin
17 punktas; panašiai nustatyta minėto sprendimo Kempf
13–16 punktuose.
(30)
–	1998 m. gegužės 12 d. Sprendimas Martínez Sala
(C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 25 punktas); panašiai nustatyta minėto sprendimo Hoeckx
20 punkte.
(31)
–	Žr. 1974 m. vasario 12 d. Sprendimą Sotgiu
(152/73, Rink. p. 153, 11 punktas), 1986 m. sausio 15 d. Sprendimą Pinna
(41/84, Rink. p. 1, 23 punktas), 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Le Manoir
(C‑27/91, Rink. p. I‑5531, 10 punktas), 1994 m. vasario 23 d. Sprendimą Scholz
(C‑419/92, Rink. p. I‑505, 7 punktas), 1995 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑151/94, Rink. p. I‑3685, 14 punktas), 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą O'Flynn (C‑237/94, Rink. p. I‑2617, 17 punktas), 1996 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑278/94, Rink. p. I‑4307, 27 punktas), 1997 m. birželio 12 d. Sprendimą Merino García
(C‑266/95, Rink. p. I‑3279, 33 punktas) ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą Ferlini
(C‑411/98, Rink. p. I‑8081, 57 punktas).
(32)
–	Minėto sprendimo O'Flynn
18 punktas. Panašiai nustatyta minėtų sprendimų Pinna
23 punkte ir Merino García
33 punkte.
(33)
–	Inter alia, žr. minėto sprendimo Ferlini
59 punktą.