62016CC0572
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2017 m. lapkričio 23 d. (
1
)
Byla C‑572/16
INEOS Köln GmbH
prieš
Bundesrepublik Deutschland
(Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2003/87/EB – Aplinka – Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema Europos Sąjungoje – 10a straipsnis – Sprendimas 2011/278/ES – Pereinamojo laikotarpio taisyklės dėl nemokamų apyvartinių taršos leidimų suteikimo – Valstybės narės teisės aktas, kuriuo nustatomas paraiškos dėl apyvartinių taršos leidimų pateikimo naikinamasis terminas – Galimybės papildyti arba patikslinti paraišką pasibaigus šiam terminui nebuvimas – Išsamaus suderinimo nebuvimas – Procesinė autonomija – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“
I. Įžanga
1.
2016 m. lapkričio 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. lapkričio 14 d., Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas, Vokietija) pateikė Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 2003/87/EB (
2
) 10a straipsnio ir sprendimo 2011/278/ES išaiškinimo (
3
).
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant INEOS Köln GmbH (toliau –INEOS) ir Bundesrepublik Deutschland (Vokietijos Federacinė Respublika), atstovaujamos Umweltbundesamt (Federalinė aplinkos agentūra, Vokietija), ginčą dėl atsisakymo leisti šiai bendrovei patikslinti jos paraišką nemokamai suteikti leidimus dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų trečiam prekybos laikotarpiui (2013–2020 m.), motyvuojant pasibaigusiu naikinamuoju terminu, kuris nacionalinės teisės aktuose nustatytas tokioms paraiškoms pateikti.
3.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia klausimą Teisingumo Teismui dėl tokio naikinamojo termino atitikties Direktyvos 2003/87 10a straipsniui ir Sprendimui 2011/278.
4.
Siūlau Teisingumo Teismui į šį klausimą atsakyti, kad šios nuostatos, siejamos su lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais, turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatytas toks naikinamasis terminas ir kuriais taip užkertamas kelias, kad veiklos vykdytojas galėtų patikslinti arba papildyti savo paraišką dėl nemokamų leidimų suteikimo pasibaigus šiam terminui, tačiau būtina, kad ši procedūrinė sąlyga nebūtų mažiau palanki nei panašių vidinių skundų teikimo sąlygos.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Direktyva 2003/87
5.
Direktyvos 2003/87 1 straipsnyje „Direktyvos turinys“ nurodyta:
„Ši direktyva nustato šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų leidimų sistemą [Sąjungoje], siekiant, kad būtų skatinamas taupus ir ekonomiškai efektyvus išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimas.“
<…>“
6.
Direktyvos 2003/87 10a straipsnyje „Nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pereinamuoju laikotarpiu Bendrijos taisyklės“ numatyta:
„1.   Ne vėliau kaip 2010 m. gruodžio 31 d. Komisija priima visai Bendrijai taikomas ir visiškai suderintas įgyvendinimo priemones dėl apyvartinių taršos leidimų paskirstymo <…>.“
<…>
5.   Didžiausias metinis apyvartinių taršos leidimų skaičius, pagal kurį apskaičiuojamas leidimų skaičius įrenginiams, kurių neapima 3 dalis ir kurie nėra nauji rinkos dalyviai, negali viršyti šios sumos:
a)
viso metinio [Sąjungos] apyvartinių taršos leidimų kiekio, nustatyto pagal 9 straipsnį, padauginto iš bendros vidutinės patikrintos šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos 2005–2007 m. iš įrenginių, įtrauktų į Bendrijos sistemą 2008–2012 m., dalies, kurią išmetė įrenginiai, kurių neapima 3 dalis;
b)
bendros vidutinės patikrintos šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos 2005–2007 m. iš įrenginių, kurie į Bendrijos sistemą įtraukti tik nuo 2013 m. ir kurių neapima 3 dalis, pakoreguoto taikant 9 straipsnyje nurodytą linijinį koeficientą.
Prireikus taikomas bendras, įvairius sektorius apimantis pataisos koeficientas.
<…>.“
7.
Šios direktyvos 11 straipsnyje „Nacionalinės įgyvendinimo priemonės“ numatyta:
„1.   Iki 2011 m. rugsėjo 30 d. kiekviena valstybė narė paskelbia ir pateikia Komisijai jos teritorijoje esančių įrenginių, kuriems taikoma ši direktyva, sąrašą ir kiekvienam jos teritorijoje esančiam įrenginiui nemokamai suteikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičių, apskaičiuotą pagal 10a straipsnio 1 dalyje ir 10c straipsnyje nurodytas taisykles.
<…>.“
2. Sprendimas 2011/278
8.
Kaip nurodyta Sprendimo 2011/278 1 straipsnyje, šiuo sprendimu nustatomos suderinto nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pagal Direktyvą 2003/87 nuo 2013 m. pereinamojo laikotarpio Sąjungos taisyklės.
9.
Šio sprendimo 7 straipsnyje „Bazinių duomenų rinkimas“ nustatyta:
„1.   Apie kiekvieną esamą įrenginį, atitinkantį nemokamo ATL suteikimo pagal Direktyvos [2003/87] 10a straipsnį reikalavimus <…> valstybės narės iš veiklos vykdytojų surenka 2005 m. sausio 1 d.–2008 m. gruodžio 31 d. laikotarpio, arba, jei taikytina, 2009 m. sausio 1 d.–2010 m. gruodžio 31 d. laikotarpio kiekvienų metų, kuriais įrenginys veikė, visus IV priede išvardytų parametrų duomenis ir atitinkamą informaciją.
<…>
7.   Valstybės narės reikalauja, kad veiklos vykdytojai pateiktų nuoseklius visus turimus duomenis ir užtikrintų, kad tarp įrenginio technologinio proceso dalių nėra jokio dubliavimosi ir dvigubo skaičiavimo. Visų pirma, valstybės narės užtikrina, kad veiklos vykdytojai deramai tikrintų ir pateiktų pačius tiksliausius (kiek tai įmanoma) duomenis, kad būtų priimtinai užtikrinamas duomenų patikimumas.
Tuo tikslu valstybės narės užtikrina, kad kiekvienas veiklos vykdytojas taip pat pateiktų metodinę ataskaitą, kurioje visų pirma būtų pateikiamas įrenginio apibūdinimas, taikyta kompiliacijos metodika, nurodomi įvairūs duomenų šaltiniai, skaičiavimo etapai ir, jei taikytina, padarytos prielaidos ir taikyta metodika siekiant priskirti išmetamąsias ŠESD atitinkamai įrenginio technologinio proceso daliai pagal 6 dalį.
8.   Jei duomenų trūksta, valstybė narė pareikalauja, kad veiklos vykdytojas bet kokį duomenų trūkumą deramai pagrįstų.
Valstybės narės reikalauja, kad prieš tikrintojui pradedant tikrinti duomenis, o vėliausiai – tikrinimo metu vietoje visų trūkstamų duomenų veiklos vykdytojas pateiktų konservatyvius įverčius, visų pirma pagrįstus geriausia sektoriaus praktika ir naujomis mokslinėmis bei techninėmis žiniomis.
<…>.“
10.
Minėto sprendimo 8 straipsnyje „Patikra“ numatyta:
„1.   Rinkdamos duomenis pagal 7 straipsnį valstybės narės priima tik tuos duomenis, kuriuos deramai patikrino tikrintojas. Patikros procesas apima metodinės ataskaitos ir pateiktų parametrų, nurodytų 7 straipsnyje bei IV priede, tikrinimą. Patikros metu tikrinama veiklos vykdytojo pateiktų duomenų tikrumas, patikimumas ir tikslumas, o pabaigus patikrą pateikiama patikros išvada, kurioje priimtinai užtikrinama, ar pateiktuose duomenyse nėra esminių neteisingų pareiškimų.
<…>
4.   Valstybės narės nesuteikia nemokamų ATL įrenginiui, kurio duomenys nebuvo pripažinti tinkamais.
<…>.“
11.
Sprendimo 2011/278 10 straipsnyje „ATL suteikimas įrenginiams“ nurodyta:
„1.   Remdamosi pagal 7 straipsnį surinktais duomenimis, valstybės narės pagal 2–8 dalis apskaičiuoja, kokį ATL skaičių jos kiekvienais metais nuo 2013 m. nemokamai suteiks kiekvienam esamam įrenginiui savo teritorijoje.
2.   Kad galėtų tai apskaičiuoti, pirmiausia valstybės narės nustato preliminarų metinį kiekvienai įrenginio technologinio proceso daliai atskirai suteiktinų nemokamų ATL skaičių <…>.
<…>
4.   Įgyvendinant Direktyvos [2003/87] 10a straipsnio 11 dalį, preliminariam metiniam nemokamų ATL, suteiktinų kiekvienai įrenginio technologinio proceso daliai atitinkamais metais pagal šio straipsnio 2 dalį, skaičiui turi būti pritaikyti VI priede nurodyti koeficientai, jei tose įrenginio technologinio proceso dalyse vykdomi procesai yra skirti sektoriams ar jų pošakiams, kuriems didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika nebūdinga, kaip nustatyta Sprendimu 2010/2/ES.
<…>
9.   Galutinis bendras metinis kiekvienam esamam įrenginiui, išskyrus įrenginius, kuriems taikoma Direktyvos [2003/87] 10a straipsnio 3 dalis, suteikiamų nemokamų ATL skaičius yra preliminarus bendras metinis kiekvienam įrenginiui suteiktinų nemokamų ATL skaičius, nustatytas pagal 7 dalį, padaugintas iš visus sektorius apimančio pataisos koeficiento, nustatyto pagal 15 straipsnio 3 dalį.
<…>.“
12.
Šio sprendimo 15 straipsnyje „Nacionalinės įgyvendinimo priemonės“ nustatyta:
„1.   Pagal Direktyvos 2003/87/EB 11 straipsnio 1 dalį valstybės narės iki 2011 m. rugsėjo 30 d., naudodamosi Komisijos pateiktu elektroniniu šablonu, jai pateikia savo teritorijoje esančių įrenginių, kuriems taikoma Direktyva [2003/87], įskaitant pagal 5 straipsnį nustatytus įrenginius, sąrašą.
<…>
3.   Gavusi šio straipsnio 1 dalyje nurodytą sąrašą, Komisija įvertina kiekvieno įrenginio įtraukimą į tą sąrašą ir su kiekvienu įrenginiu susijusius preliminarius bendrus metinius nemokamų ATL skaičius.
Gavusi visų valstybių narių pranešimus, kuriuose nurodyti preliminarūs bendri metiniai 2013–2020 m. laikotarpiu suteiktinų nemokamų ATL skaičiai, Komisija nustato bendrą visiems sektoriams taikomą pataisos koeficientą, kaip nurodyta Direktyvos [2003/87] 10a straipsnio 5 dalyje.<…>
4.   Jei Komisija neprieštarauja įrenginio, įskaitant preliminarų jam suteiktiną bendrą metinį nemokamų ATL skaičių, įrašymui į tą sąrašą, atitinkama valstybė narė po to nustato galutinį metinį 2013–2020 m. laikotarpiu suteiktinų nemokamų ATL skaičių pagal šio sprendimo 10 straipsnio 9 dalį.
<…>.“
B.
Vokietijos teisė
13.
2011 m. liepos 21 d.Gesetz über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen (Treihausgas-Emissionshandelgesetz) (Įstatymas dėl prekybos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartiniais taršos leidimais) (BGBl. I p. 1475, toliau – TEHG) 9 straipsnio 1–4 dalys suformuluotos taip:
„1.   Įrenginį eksploatuojantiems veiklos vykdytojams nemokamai suteikiami apyvartiniai taršos leidimai pagal principus, įtvirtintus atitinkamos redakcijos Direktyvos 2003/87 <…> 10a straipsnyje <…> ir Sprendime 2011/278 <…>
2.   Leidimai suteikiami kompetentingai institucijai gavus paraišką. Paraiška dėl nemokamų leidimų suteikimo turi būti pateikta per terminą, apie kurį kompetentinga institucija paskelbia nacionaliniame oficialiajame leidinyje Bundesanzeiger likus ne mažiau kaip trims mėnesiams iki šio termino pabaigos. Terminas paskelbiamas ne anksčiau kaip įsigaliojus Nutarimui dėl leidimų dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų paskirstymo pagal 10 straipsnį. Prie paraiškos turi būti pridedami dokumentai, būtini nagrinėjant paraišką. Jei nutarime pagal 10 straipsnį nėra nurodyta kitaip, faktinę informaciją paraiškoje dėl leidimų suteikimo pagal 21 straipsnį turi patikrinti tikrintojas.
3.   Kompetentinga institucija apskaičiuoja preliminarų leidimų skaičių, paskelbia visų į šio įstatymo taikymo sritį patenkančių įrenginių sąrašą ir preliminarų suteiktų leidimų skaičių Bundesanzeiger ir pateikia sąrašą Europos Komisijai. Apskaičiuojant preliminarų suteiktų leidimų skaičių atsižvelgiama tik į tokius veiklos vykdytojo duomenis, kurių teisingumas pakankamai užtikrinamas. <…>
4.   Prieš prekybos laikotarpio pradžią kompetentinga institucija sprendžia dėl nemokamų leidimų suteikimo įrenginį eksploatuojantiems veiklos vykdytojams, kurie pateikė paraišką per 2 dalies antrame sakinyje nurodytą terminą. Be to, leidimų suteikimo procedūrai taikomos Verwaltungsverfahrensgesetz (Administracinio proceso įstatymas) nuostatos.“
14.
Skelbimu Vokietijos elektroniniame teisiškai privalomų skelbimų leidinyje (elektronischer Bundesanzeiger, eBAnz AT118 2011 B1, 2011 m. spalio 20 d.) Deutsche Emissionshandelsstelle (Vokietijos prekybos apyvartiniais taršos leidimais institucija, toliau – DEHSt) nustatė, kad TEHG 9 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas baigsis 2012 m. sausio 23 d.
15.
2011 m. rugsėjo 26 d.Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas-Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Zuteilungsverordnung 2020) (Vokietijos nutarimas dėl leidimų dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų paskirstymo 2013–2020 m. prekybos laikotarpiu, toliau – ZuV 2020) (BGBl. I 2011, p. 1921) 5 straipsnio „Bazinių duomenų rinkimas“ 1 dalyje nustatyta, kad įrenginį eksploatuojantis veiklos vykdytojas paraiškoje dėl nemokamo leidimų suteikimo turimiems įrenginiams privalo pateikti, be kita ko, bendro pobūdžio informaciją apie įrenginį, papildomą informaciją apie įrenginį, bendrą informaciją apie kiekvieną elementą, kuriam suteiktas leidimas, ir išskirtiniais atvejais – papildomą informaciją apie elementus, kuriems suteiktas leidimas.
III. Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
16.
INEOS eksploatuoja krekingo įrenginį cheminiams produktams gaminti naudojant pirminio benzino terminį krekingą esant aukštai temperatūrai. Nuo 2008 m. sausio 1 d. šiam įrenginiui taikoma pareiga prekiauti apyvartiniais taršos leidimais.
17.
2012 m. sausio 23 d. INEOS pateikė paraišką DEHSt, kad pagal TEHG 9 straipsnio 1 dalį šiam įrenginiui būtų nemokamai suteikti apyvartiniai taršos leidimai 2013–2020 m. prekybos laikotarpiui remiantis 2005–2008 m. baziniu laikotarpiu. Pagal minėto straipsnio 2 dalį buvo nustatytas tos pačios dienos šios paraiškos pateikimo terminas. Minėtą paraišką patikrino atitinkamas tikrintojas. INEOS nurodė, kad jai preliminariai reikėtų 547635 leidimų per metus.
18.
2014 m. vasario 17 d. sprendimu DEHSt suteikė INEOS 3867032 apyvartinių taršos leidimų aptariamo įrenginio emisijoms šiuo prekybos laikotarpiu, nurodydama, kad leidimai suteikti remiantis INEOS paraiškoje dėl leidimų suteikimo pateiktais duomenimis.
19.
2014 m. kovo 11 d. INEOS administracine tvarka pateikė DEHSt prieštaravimą dėl šio sprendimo, teigdama, kad apskaičiuodama tiesiogines emisijas 2006 m. ir 2007 m. ji privalo atsižvelgti į tam tikrus papildomus duomenis.
20.
2015 m. rugsėjo 3 d.DEHSt atmetė šį prieštaravimą, motyvuodama visų pirma tuo, kad į naujus duomenis negali būti atsižvelgta priimant sprendimą suteikti leidimus, nes INEOS juos pateikė tik 2015 m. balandžio mėn. prieštaravimo nagrinėjimo procedūros metu, t. y. praėjus daugiau kaip trejiems metams po paraiškos pateikimo termino pabaigos – 2012 m. sausio 23 d. Ji nurodė, kad TEHG 9 straipsnio 2 dalyje nustatytas naikinamasis terminas ir kad didelė nacionalinės procedūros sąsaja su leidimų suteikimo europiniu lygmeniu procedūra neleidžia keisti jokių paraiškoje pateiktų duomenų.
21.
2015 m. rugsėjo 29 d. INEOS apskundė šį sprendimą Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas), argumentuodama, be kita ko, tuo, kad per klaidą ji nepateikė tam tikrų duomenų dėl tiesioginių emisijų 2006 m. ir 2007 m., klaidingai darydama prielaidą, kad šiuos duomenis DEHSt jau turi nors aptariamam įrenginiui šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų leidimų sistema pradėta taikyti tik nuo 2008 m. sausio 1 d. INEOS teigimu DEHSt turėjo jai pasiūlyti papildyti arba pataisyti paraiškoje dėl leidimų suteikimo pateiktus duomenis.
22.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsižvelgiant į tai, jog Europos teisės aktuose nėra numatytų aiškių taisyklių apie teisines pasekmes, atsirandančias pateikus informaciją po to, kai pagal nacionalinės teisės nuostatas pasibaigė įrenginį eksploatuojančio veiklos vykdytojo paraiškai dėl leidimų suteikimo taikomas terminas, reikia išaiškinti klausimą, ar TEHG 9 straipsnio 2 dalyje esanti nuostata, pagal kurią pavėlavus pateikti paraišką prarandama teisė gauti nemokamus leidimus, suderinama su Direktyvos 2003/87 ir Sprendimo 2011/278 nuostatomis.
23.
Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar direktyvos [2003/87] 10a straipsnio nuostatoms ir sprendimo [2011/278] nuostatoms neprieštarauja valstybės narės teisės aktas, pagal kurį 2013–2020 m. prekybos laikotarpiu numatomas materialinis naikinamasis terminas, taikomas pavėluotai pateiktoms paraiškoms dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo esamiems įrenginiams ir atmetama galimybė taisyti klaidas arba papildyti (neišsamią) informaciją paraiškoje, jei klaidos ar informacija buvo nustatytos tik pasibaigus valstybės narės nustatytam terminui?“
IV. Procesas Teisingumo Teisme
24.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo užregistruotas 2016 m. lapkričio 14 d.
25.
Rašytines pastabas pateikė INEOS, Vokietijos vyriausybė ir Komisija.
26.
2017 m. rugsėjo 14 d. vykusiame posėdyje buvo išklausytos INEOS, Umweltbundesamt, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos atstovų pastabos.
V. Analizė
27.
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo teiraujasi, ar Direktyvos 2003/87 10a straipsnį ir Sprendimą 2011/278 reikia aiškinti taip, kad jie draudžia valstybės narės teisės aktą, pagal kurį 2013–2020 m. prekybos laikotarpiu numatomas paraiškų dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pateikimo naikinamasis terminas, ir pagal kurį taip pat atmetama galimybė veiklos vykdytojui patikslinti arba papildyti šią paraišką pasibaigus šiam terminui.
28.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šis klausimas pateiktas tokiomis aplinkybėmis, kai, pirma, veiklos vykdytojas, teikdamas paraišką nemokamai suteikti leidimus, padarė klaidą ir, antra, veiklos vykdytojas nori ištaisyti savo klaidą tam, kad gautų daugiau nemokamų leidimų (
4
).
29.
Toliau nagrinėsiu tik šį atvejį. Todėl nenagrinėsiu nei galimo atvejo, kai klaida būtų padaryta kompetentingos valdžios institucijos, nei atvejo, kai patikslinimais siekiama sumažinti nemokamai suteiktų leidimų skaičių. Neatsižvelgiant į suinteresuotumą jais, šie atvejai nepatenka į pagrindinės bylos apimtį.
30.
Vėliau turėsiu išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas naikinamasis terminas pažeidžia pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį suteiktų teisių veiksmingumo principą (
5
). Analizuojant šį klausimą manau, yra tikslinga pirmiausia aprašyti pagrindinius Direktyva 2003/87 nustatytos sistemos bruožus.
A.
Dėl Direktyvoje 2003/87 nustatytos sistemos
31.
Direktyvoje 2003/87 nustatytą sistemą galima aprašyti per jos tikslus, tris pagrindines veiklos vykdytojams nustatytas pareigas ir tris apyvartinių taršos leidimų gavimo būdus.
1. Direktyvos 2003/87 tikslai
32.
Nemanau, kad nepaisant itin didelio reikšmingumo, reikia aprašyti Direktyva 2003/87 siekiamus tikslus, nes šie tikslai aiškiai nustatyti Sąjungos teisės aktuose ir jurisprudencijoje.
33.
Iš Direktyvos 2003/87 3–5 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja siekiama sukurti šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą, leidžiančią padėti veiksmingiau vykdyti Sąjungos įsipareigojimus pagal Jungtinių Tautų bendrąją konvenciją dėl klimato kaitos (
6
), kuria siekiama sumažinti šias emisijas į atmosferą, kad klimato sistema būtų apsaugota nuo pavojingo antropogeninio poveikio (
7
).
34.
Šis tikslas mažinti antropogeninės kilmės šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas prisideda kovojant su klimato kaita, kuri SESV 191 straipsnio 1 dalyje yra aiškiai nurodyta kaip vienas iš Sąjungos politikos tikslų aplinkosaugos srityje.
35.
Kaip matyti, be kita ko, iš Direktyvos 2009/29 (
8
) 3 ir 5 konstatuojamųjų dalių, Direktyva 2003/87 siekiama ekonomiškai efektyviai iki 2020 m. bendrą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį Sąjungoje sumažinti bent 20 %, palyginti su 1990 m. lygiu (
9
).
36.
Kaip patvirtina Direktyvos 2003/87 1 straipsnis ekonominis veiksmingumas yra dar vienas ja siekiamas tikslas. Tai yra šioje direktyvoje nustatytos „cap and trade“ sistemos pagrindas. Iš tiesų galimybė parduoti apyvartinius taršos leidimus („trade“), kurių skaičius yra apribotas bendrai visiems veiklos vykdytojams, kuriems taikoma ši sistema („cap“), turėtų padėti sumažinti įrenginių emisijas, kur jos gali būti sumažintos mažesnėmis išlaidomis (
10
).
37.
Taigi pagal apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos ekonominę logiką šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisija turi sumažinta tiek, kiek būtina numatytam aplinkos apsaugos rezultatui pasiekti. Leidžiant parduoti suteiktus leidimus, pagal šią sistemą visi jos dalyviai skatinami išmesti mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų, nei turi teisę pagal pirma suteiktus leidimus, kad galėtų juos perleisti kitiems dalyviams, kurių emisija viršija jiems suteiktų leidimų skaičių (
11
).
2. Trys pagrindinės Direktyva 2003/87 veiklos vykdytojams nustatytos pareigos
38.
Siekiant gerai suprasti, kaip praktiškai veikia Direktyva 2003/87 nustatyta sistema, reikia aprašyti tris pagrindines pareigas, kurios yra nustatytos veiklos vykdytojams, patenkantiems į Direktyvos 2003/87 taikymo sritį, kaip ji apibrėžta jos 2 straipsnio 1 dalyje.
39.
Pirma, pagal Direktyvos 2003/87 4 straipsnį stacionarius įrenginius eksploatuojantys veiklos vykdytojai privalo turėti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų leidimą, kuris turi būti suteiktas laikantis šios direktyvos 5–8 straipsniuose nustatytų sąlygų (
12
).
40.
Antra, veiklos vykdytojai privalo stebėti ir pranešti apie savo emisijas pagal Direktyvos 2003/87 14 straipsnį (
13
). Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad paraiškoje suteikti leidimą turi būti aprašytos priemonės, numatytos savo emisijoms stebėti ir pranešti apie jas (
14
), ir kad kompetentinga valdžios institucija leidimą gali suteikti tik tuo atveju, jeigu ji mano, kad veiklos vykdytojas gali stebėti ir pranešti apie savo emisijas (
15
).
41.
Pagal šios direktyvos 15 straipsnį veiklos vykdytojų ataskaitas turi patikrinti nepriklausomas tikrintojas (
16
).
42.
Trečia, pagal Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 2a ir 3 dalis veiklos vykdytojai privalo ne vėliau kaip kiekvienų metų balandžio 30 d. atsisakyti tokio leidimų skaičiaus, kuris atitiktų bendrą per ankstesnius kalendorinius metus iš to įrenginio išmestų šiltnamio efektą skatinančių dujų kiekį, patikrintą pagal šios direktyvos 15 straipsnio nuostatas. Leidimus, kurių atsisakyta, valstybės narės vėliau panaikina.
43.
Ši pareiga yra Direktyva 2003/87 sukurtos sistemos pagrindas (
17
). Apyvartinių taršos leidimų atsisakymas iš veiklos vykdytojų pusės buvo būtent aprašytas kaip konkretus „skolos aplinkai apmokėjimas“ (
18
), t. y. veiklos vykdytojo skolos aplinkai, susidariusios per pasibaigusius kalendorinius metus. Tiksliau, veiklos vykdytojas privalo atisakyti apyvartinių taršos leidimų už kiekvieną toną anglies dioksido ekvivalento, išmesto šiuo laikotarpiu (
19
).
44.
Dabar reikia paaiškinti, kaip praktiškai veiklos vykdytojas gali gauti apyvartinių taršos leidimų, kurių jam reikia, kad įvykdytų savo metinę atsisakymo pareigą.
3. Trys apyvartinių taršos leidimų gavimo būdai siekiant įvykdyti metinio atsisakymo pareigą
45.
Anksčiau aprašyta metinė atsisakymo pareiga sukuria apyvartinių taršos leidimų paklausą veiklos vykdytojams, kuriems taikoma Direktyva 2003/87 nustatyta sistema (
20
), tačiau leidimų pasiūlą galima suskirstyti į tris atskirus šaltinius. Iš tikrųjų yra trys apyvartinių taršos leidimų gavimo būdai, kurių pirmaisiais dviem gali naudotis visi veiklos vykdytojai, o trečiuoju – tik kai kurie iš jų.
46.
Pirmasis būdas yra kai apyvartiniai taršos leidimai gaunami iš bet kurio kito asmens, turinčio tokių leidimų (
21
). Tokie sandoriai gali būti sudaryti tik dėl apyvartinių taršos leidimų, kuriuos anksčiau yra išdavusios valstybės narės. Šia prasme šiais sandoriais sukuriama „antrinė apyvartinių taršos leidimų rinka“.
47.
Kita vertus, kiti du gavimo atvejai yra susiję su dviem būdais, kuriais valstybės narės suteikia apyvartinius taršos leidimus pagal Direktyvą 2003/87, t. y. leidimų suteikimas per aukcioną (kurį galima vadinti „pirmine rinka“) ir leidimų suteikimas nemokamai. Šioje direktyvoje ir aktuose, priimtuose ją įgyvendinant, šie du leidimų suteikimo būdai yra pakankamai išsamiai ir labai techniškai reglamentuoti, o bendrus principus galima reziumuoti kaip aprašyta toliau.
48.
Pirma, yra nustatytas maksimalus apskaičiuotas kasmet Sąjungoje suteikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičius (
22
). Tai vienas iš pagrindinių pagal Direktyvą 2003/87 sukurtų „cap and trade“ sistemos aspektų. Realiai kiekvienam veiklos vykdytojui, kuriam taikoma ši sistema, nurodymas sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas priklausys nuo šių maksimalių ribų (
23
).
49.
Vadovaujantis Direktyvos 2003/87 9 straipsniu 2013 m. maksimalus stacionariems įrenginiams išduodamų apyvartinių taršos leidimų skaičius buvo kiek daugiau nei du milijardai leidimų (
24
). Ši maksimali riba kasmet mažėja 1,74 % linijiniu koeficientu, kuris buvo apskaičiuotas siekiant įvykdyti Sąjungos prisiimtus įsipareigojimus iki 2020 m. sumažinti bendrą emisijų kiekį ne mažiau kaip 20 % palyginti su 2005 m. (
25
)
50.
Antra, toks nustatytas per metus suteikiamų apyvartinių taršos leidimų maksimalus skaičius turi būti paskirstytas tarp per aukcioną parduodamų leidimų ir leidimų, suteikiamų nemokamai. Pagal Direktyvos 2003/87 10 straipsnio 1 dalį nuo 2013 m. valstybės narės per aukcioną parduoda visus apyvartinius taršos leidimus, kurie nesuteikiami nemokamai. Todėl aukcionuose parduodamų apyvartinių taršos leidimų skaičius priklauso nuo nemokamai suteiktų apyvartinių taršos leidimų skaičiaus (
26
).
51.
Trečia, lieka aprašyti „bendrąją“ nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo sistemą (
27
), numatytą Direktyvos 2003/87 10a straipsnyje, kuri ko gera yra sudėtingiausias pagal šią direktyvą sukurtos sistemos aspektas. Šio straipsnio analizė gali iš tikrųjų atgrasinti labiausiai patyrusius juristus.
52.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad nemokamu apyvartinių taršos leidimų suteikimu buvo siekiama ne suteikti atitinkamiems gamintojams subsidijas, bet sušvelninti Sąjungos staigiai ir vienašališkai sukurtos apyvartinių taršos leidimų rinkos ekonominį poveikį siekiant, kad tam tikri gamybos sektoriai, kuriems taikoma ši direktyva, neprarastų konkurencingumo (
28
).
53.
Be to, nemokamas apyvartinių taršos leidimų suteikimas visiškai nepanaikina paskatos jų gavėjams mažinti išmetamų teršalų kiekį. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad paskatos mažinti kiekvieno įrenginio išmetamų teršalų kiekį esmė yra nauda, kurią galima gauti sumažinus reikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičių; šie ekonominę vertę įgyja juos pardavus, neatsižvelgiant į tai, ar jie buvo suteikti nemokamai (
29
).
54.
Vis dėlto nemokamai suteikiami apyvartiniai taršos leidimai sumažina paskatos imtis priemonių lygį, siekiant sumažinti išmetamų teršalų kiekį, nes veiklos vykdytojai, kurie juos gauna, neturi pirkti dalies arba visų apyvartinių taršos leidimų, kurių kasmet turi atsisakyti. Todėl, kaip tą pažymėjo generalinė advokatė J. Kokott, nemokamai suteikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičiaus sumažinimas didina paskatą mažinti išmetamų teršalų kiekį, taigi tai padeda saugoti aplinką ir kovoti su klimato kaita, kaip reikalaujama pagal SESV 191 straipsnį (
30
).
55.
Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 11 dalyje numatyta, kad 2027 m. bus panaikintas nemokamas leidimų suteikimas, taigi visi apyvartiniai taršos leidimai, skirti stacionariems įrenginiams, bus parduodami aukcionuose. Vis dėlto reikia pažymėti, kad Komisija, regis, atsisakė šio sveikintino tikslo, nustatyto Direktyvoje 2009/29, nes pasiūlyme dėl iš dalies keičiančios direktyvos ketvirtajam laikotarpiui (2021–2030 m.) nustatoma, kad 57 % visų apyvartinių taršos leidimų bus parduodami aukcionuose (
31
).
56.
Be to, neatsižvelgiant į tai, kad galiausiai nemokamai suteikiami leidimai bus panaikinti, Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 3 dalyje numatyta, kad bet kuriuo atveju tam tikriems stacionariems įrenginiams, visų pirma elektros energijos gamintojams, negali būti suteikti šie leidimai. Todėl šiems įrenginiams turi būti perkami visi apyvartiniai taršos leidimai pirminėje arba antrinėje rinkoje, reikalingi jų metinio atsisakymo pareigai įvykdyti (
32
).
57.
Kalbant apie įrenginius, kuriems nemokamai suteikiami apyvartiniai taršos leidimai pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį, procedūrą, kuria remiantis nustatomas šių suteikiamų leidimų skaičius, galima suskirstyti į tris etapus: bazinį leidimų suteikimą, preliminarų leidimų suteikimą ir galutinį leidimų suteikimą (
33
).
58.
Pirma, bazinis suteikiamų leidimų skaičius priklauso ne nuo realių gavėjo teršalų išmetimo (kaip, pavyzdžiui, atsisakymo pareiga (
34
)), bet nuo teorinių „santykinių taršos rodiklių“, Komisijos apskaičiuotų remiantis 10 % pažangiausių įrenginių išmetamų teršalų kiekiu pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 2 dalį (
35
). Taigi kiekvienam įrenginiui arba įrenginio technologinio proceso daliai baziniai leidimai suteikiami sudauginus taikomą santykinį taršos rodiklį ir ankstesnio laikotarpio gamybos lygį, o pastarasis nustatomas remiantis baziniais duomenimis, kuriuos veiklos vykdytojai pateikė pagal Sprendimo 2011/278 7 ir 9 dalis. Šiuos skaičiavimus turi atlikti valstybės narės pagal šio sprendimo 10 straipsnio 1 ir 2 dalis (
36
).
59.
Antra, preliminarus suteikiamų leidimų skaičius apskaičiuojamas baziniam leidimų skaičiui pritaikant sumažinimo koeficientą pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 11 dalį. Šis sumažinimo koeficientas, kuris 2013 m. yra 0,8 (sumažinimas 20 %), kasmet mažėja vienodu dydžiu kol 2020 m. pasieks 0,3 (sumažinimas 70 %) (
37
).
60.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad šis sumažinimas netaikomas visiems įrenginiams, kuriems suteikiami nemokami apyvartiniai taršos leidimai. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 12 dalį sumažinimas netaikomas kai leidimai nemokamai suteikiami sektoriuose, kuriuose yra didelė vietos perkėlimo į trečiąją šalį rizika dėl šioje direktyvoje nustatytų pareigų aplinkosaugos srityje. Kitaip tariant, šiuose sektoriuose buvo sumažinti įsipareigojimai aplinkosaugos srityje dėl vietos pakeitimo rizikos, švelniai vadinamos „didele anglies dioksido nutekėjimo rizika“. Pagal šios direktyvos 10a straipsnio 13–18 punktus Komisija sudarė ilgą veiklos sektorių ar jų pošakių, kuriuose kyla tokia vietos pakeitimo rizika, sąrašą (
38
).
61.
Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 1 dalyje ir Sprendimo 2011/278 15 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta pareiga kiekvienai valstybei narei paskelbti ir Komisijai pateikti jų teritorijoje esančių įrenginių ir įrenginių technologinio proceso dalių, kuriems ši direktyva taikoma, sąrašą, nurodant kiekvieno jų bazinių leidimų ir preliminarių leidimų skaičius (
39
) visam trečiajam laikotarpiui (2013–2020 m.).
62.
Trečias ir paskutinis apskaičiavimo etapas yra antrojo sumažinimo mechanizmo, numatyto Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 5 dalyje, pritaikymas. Galutinis leidimų suteikimas prilygs arba preliminariam leidimų suteikimui (jeigu šis mechanizmas neturi būti taikomas), arba preliminariam sumažintam leidimų suteikimui (priešingu atveju).
63.
Iš tikrųjų remdamasi valstybių narių pateiktais sąrašais Komisija privalo įsitikinti, kad bendras bazinių suteikiamų leidimų – o ne preliminarių suteikiamų leidimų (
40
) – skaičius, apskaičiuotas atsižvelgiant į Sąjungos teritorijoje esančius įrenginius, neviršija tarpinės maksimalios ribos, nustatytos šios Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 5 dalyje (
41
), kuri atitinka dalį bendro leidimų skaičiaus, nustatyto minėtos direktyvos 9 straipsnyje (
42
).
64.
Jeigu ši maksimali riba iš tiesų viršijama, Komisija privalo proporcingai sumažinti valstybėms narėms numatytų leidimų skaičių taikydama „visus sektorius apimantį pataisos koeficientą“, kuris atitinka santykį tarp minėtos maksimalios ribos ir bazinių suteikiamų leidimų skaičiaus (
43
).
65.
Reikia pažymėti, kad Komisija tikrai turėjo nustatyti visus sektorius apimantį pataisos koeficientą trečiajam laikotarpiui (2013–2020 m.) (
44
). Priėmus šį sprendimą valstybės narės galėjo suteikti galutinius leidimus, pritaikydamos šį pataisos – arba, tiksliau sakant, sumažinimo – koeficientą preliminariai suteikiamiems leidimams, kurių neatmetė Komisija (
45
).
B.
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto klausimo
66.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismui pateiktas klausimas (
46
) susijęs ne su veiklos vykdytojams tenkančia pareiga pateikti metinį išmetamų teršalų kiekį pagal Direktyvos 2003/87 14 straipsnį (
47
), bet su bazinių duomenų, kuriuos renka valstybės narės, surinkimu iš veiklos vykdytojų pagal Sprendimo 2011/278 7 straipsnį, siekiant nustatyti ankstesnio laikotarpio veiklos lygį, nurodytą šio sprendimo 9 straipsnyje, kuris bus naudojamas apskaičiuojant bazinius suteikiamus leidimus (
48
).
67.
Problema, su kuria nagrinėjant pagrindinę bylą susidūrė INEOS, kilo dėl to, kad ji nebuvo pateikusi visų bazinių duomenų už 2006 m. ir 2007 m., todėl sumažėjo kompetentingos valdžios institucijos apskaičiuojama bazinių suteikiamų leidimų skaičius, taigi sumažėjo ir nemokamai INEOS suteiktų apyvartinių taršos leidimų skaičius (
49
).
68.
Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal Direktyvą 2003/87 ir Sprendimą 2011/278 neatliekama išsamaus procedūrinių paraiškos dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo sąlygų suderinimo. Antra, pateiksiu argumentus, kuriais remdamasis manau, kad naikinamasis terminas ir galimybės atlikti patikslinimus šiam terminui pasibaigus nebuvimas, kurie nagrinėjami pagrindinėje byloje, nepažeidžia veiksmingumo principo, kaip jis aiškinamas suformuotoje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
1. Dėl išsamaus procedūrinių paraiškos dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo sąlygų suderinimo nebuvimo
69.
INEOS tvirtino, kad Sąjungos teisės aktuose išsamiai suderinami visi aspektai, įskaitant procedūrinius, susiję su paraiška dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo, todėl šiuo požiūriu valstybės narės neturi jokios diskrecijos. Vokietijos vyriausybė ir Komisija ginčijo šią nuomonę.
70.
Pritariu Vokietijos vyriausybei ir Komisijai. Žinoma, pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 1 dalį Komisija priima „visai Bendrijai taikomas ir visiškai suderintas įgyvendinimo priemones dėl apyvartinių taršos leidimų paskirstymo pagal 4, 5, 7 ir 12 dalis“ (išskirta mano). Šiuo pagrindu Komisija priėmė Sprendimą 2011/278, ir manau, nekyla abejonių, kad šiuo sprendimu, siejamu su šios direktyvos 10a straipsniu, vykdomas išsamus materialių nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo aspektų suderinimas (
50
), kurio pagrindinius principus aprašiau šioje išvadoje (
51
).
71.
Kita vertus, šiuose dokumentuose nėra jokių nuostatų, kuriomis būtų tiesiogiai reglamentuojami procedūriniai šio suteikimo aspektai, be kita ko, terminas, per kurį turi būti pateikta paraiška dėl nemokamo leidimo suteikimo arba numatyta galimybė ją patikslinti pasibaigus tokiam terminui.
72.
Visų pirma Sprendimo 2011/278 7 straipsnyje, kuris susijęs su valstybių narių atliekamu bazinių duomenų rinkimu, nėra jokių paaiškinimų šiuo klausimu. Šio sprendimo 7 straipsnio 8 dalyje nurodyta, kad veiklos vykdytojas turi pagrįsti bet kokį „trūkumą“ ir vietoje „dalinių duomenų“ pateikti konservatyvius įverčius, tačiau nenumatyta procedūra, kuri leistų pataisyti arba papildyti surinktus duomenis. Be to, šio sprendimo 8 straipsnis draudžia valstybėms narėms priimti duomenis, kurių deramai nepatikrino tikrintojas, tačiau nenumato jokio termino ar procedūros nepatikrintiems duomenims patikslinti.
73.
Pagal suformuotą jurisprudenciją nesant suderintų taisyklių, remiantis valstybių narių procesinės autonomijos principu taikytinas procedūrines taisykles kiekviena valstybė narė nustato savo nacionalinėje teisinėje sistemoje su sąlyga, kad ji nebūtų mažiau palanki nei ta, kuri taikoma panašioms vidaus teisės situacijoms (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jos Sąjungos teisinės sistemos suteiktų teisių įgyvendinimas netaptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (
52
).
74.
Kalbant apie lygiavertiškumo principą, pažymėtina, jog iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti ir Teisingumo Teismo posėdyje nebuvo teigta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas naikinamasis terminas prieštarautų šiam principui. Bet kuriuo atveju, kaip pagrįstai pažymėjo Komisija, šiuo klausimu spręsti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (
53
).
75.
Taigi toliau daugiausia dėmesio skirsiu pagrindinėje byloje nagrinėjamo naikinamojo termino atitikties veiksmingumo principui klausimui.
76.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, manau, jog nėra galimybių pritarti INEOS pozicijai „tiesiogiai“ vertinti pagrindinėje byloje nagrinėjamo naikinamojo termino atitikties kai kurioms Direktyvos 2003/87 arba Sprendimo 2011/278 nuostatoms.
77.
Iš cituotos jurisprudencijos matyti, kad valstybių narių priimtų procedūrinių nuostatų atitiktį Sąjungos teisei reikia vertinti atsižvelgiant į lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus. Todėl nagrinėjant pagrindinėje byloje aptariamo naikinamojo termino atitiktį veiksmingumo principui reikia atsižvelgti į Direktyvos 2003/87 ir Sprendimo 2011/278 nuostatų turinį (
54
).
2. Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo naikinamojo termino atitikties
78.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija siūlė atskirai nagrinėti valstybių narių galimybę paraiškos dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pateikimo atžvilgiu nustatyti naikinamąjį terminą pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį ir galimybę veiklos vykdytojams pataisyti paraišką pasibaigus šiam terminui.
79.
Manau, kad vis dėlto šie du aspektai yra neatsiejami (
55
). Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju INEOS negali papildyti arba patikslinti savo paraiškos dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo, atsižvelgdama į pagal nacionalinės teisės aktus nustatytą tokių paraiškų pateikimo naikinamąjį, o ne rekomendacinį terminą. Todėl šiuos du aspektus nagrinėsiu kartu toliau.
80.
Reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją kiekvieną atvejį, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės proceso normos Sąjungos teisės taikymas tampa neįmanomas ar pernelyg sudėtingas, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šios normos svarbą visam procesui, proceso eigą ir jo ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose (
56
). Žvelgiant iš šios perspektyvos, prireikus būtina, be kita ko, atsižvelgti į teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą.
81.
Kalbant konkrečiai apie galimybę valstybei narei nustatyti naikinamąjį terminą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas seniai yra nusprendęs, kad veiksmingumo principas nedraudžia tokių terminų, jeigu jie „pagrįsti“ (
57
).
82.
Dėl naikinamųjų terminų, kiek tai susiję su nacionalinės teisės normomis, patenkančiomis į Sąjungos teisės taikymo sritį, pagrįstumo Teisingumo Teismas taip pat yra nurodęs, kad valstybės narės turi nustatyti terminus, pirmiausia atsižvelgdamos į tai, kokią svarbą suinteresuotiesiems asmenims turės būsimi sprendimai, į procedūros ir taikytinų teisės aktų sudėtingumą, asmenų, kuriems jie gali būti skirti, skaičių ir kitus svarbius viešus ar privačius interesus, į kuriuos būtina atsižvelgti (
58
).
83.
Taikydamas šiuos principus Teisingumo Teismas yra realiai linkęs pakankamai trumpai nagrinėti gana ilgus terminus (
59
) ir pakankamai ilgai nagrinėti gana trumpus terminus (
60
). Iš principo tik dėl pastarųjų naudojimasis Sąjungos teisės sistemoje nustatytomis teisėmis gali tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, kaip tai suprantama pagal šios išvados 73 punkte nurodytą jurisprudenciją, o tai suteikia pakankamą pagrindą atlikti išsamią jų pagrįstumo analizę.
84.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų paraiškų dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pateikimo terminas buvo 2012 m. sausio 23 d., ir kad ši data buvo oficialiai paskelbta 2011 m. spalio 20 d. (
61
) Be to, iš Vokietijos vyriausybės pateiktų pastabų matyti, kad apie šią datą taip pat buvo pranešta 2011 m. spalio 20 d. elektroniniu laišku įrenginį eksploatuojantiems veiklos vykdytojams ir tos pačios dienos pranešime spaudai. Darytina išvada, kad veiklos vykdytojams nustatytas paraiškos dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo terminas buvo kiek ilgesnis nei trys mėnesiai.
85.
Remiantis minėta jurisprudencija trijų mėnesių terminas yra pakankamai trumpas (
62
), todėl jo pagrįstumą reikia išnagrinėti detaliau.
86.
Pirma, Sąjungos teisinėje sistemoje nustatyta teisė, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra teisė pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį ir Sprendimą 2011/278 nemokamai gauti apyvartinių taršos leidimų. Todėl reikia išnagrinėti, ar dėl tokio trijų mėnesių naikinamojo termino kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje naudojimasis tokia teise gali tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
87.
Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra informacijos, kuri leistų manyti, kad dėl tokio termino, būtent dėl jo trumpumo, naudojimasis teise nemokamai gauti apyvartinių taršos leidimų galėtų tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Primenu, kad norėdamas pateikti tokią paraišką veiklos vykdytojas, kaip antai INEOS, turi pateikti bazinius duomenis, nurodytus Sprendimo 2011/278 7 straipsnyje, be to, pagal šio sprendimo 8 straipsnį šie duomenys turi būti patikrinti (
63
).
88.
Kaip pagrįstai pažymėjo Vokietijos vyriausybė, INEOS net netvirtino, kad šis terminas buvo per trumpas paraiškai pateikti. Iš tikrųjų iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ji per klaidą nepateikė kai kurių duomenų už 2006 m. ir 2007 m., klaidingai darydama prielaidą, kad DEHSt jau turėjo šiuos duomenis (
64
). INEOS kritikuoja ne pagrindinėje byloje nagrinėjamo termino trukmę, bet būtent tai, kad šiam terminui pasibaigus nėra galimybės su pirmine paraiška pateiktus bazinius duomenis patikslinti.
89.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas daug kartų pažymėjo, kad naikinamasis terminas iš principo atitinka veiksmingumo principą nepaisant to, kad tokio termino pasibaigimas gali, atsižvelgiant į jo pobūdį, sutrukdyti atitinkamiems asmenims pasinaudoti visomis arba dalimi jų teisių (
65
). Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes reikia pridurti, kad suteikus veiklos vykdytojams galimybę ištaisyti klaidas paraiškoje arba ją pakeisti pasibaigus nagrinėjamam naikinamajam terminui, jiems būtų leista apeiti šio termino naikinamąjį pobūdį.
90.
Antra, INEOS pateikė argumentą, kildinamą iš valstybėms narėms tenkančios pareigos remtis tiksliausiais ir pilniausiais baziniais duomenimis, laikantis Direktyvos 2003/87 ir Sprendimo 2011/278. INEOS manymu, ši pareiga reiškia, kad kompetentingos valdžios institucijos privalo netaikyti visų procedūrinių sąlygų, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje nagrinėjamo naikinamojo termino, neleidžiančių pataisyti neteisingus duomenis arba juos papildyti trūkstama informacija, siekiant užtikrinti veiksmingą Sąjungos teisės taikymą.
91.
Šiuo klausimu tiesa, kad Sprendimo 2011/278 7 straipsnio 7 dalis įpareigoja valstybes nares rinkti „nuoseklius visus“ ir bazinius duomenis ir „pateikti pačius tiksliausius (kiek tai įmanoma) duomenis“. Be to, šio sprendimo 7 straipsnio 8 dalyje ir 8 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatomos kelios pareigos, sugriežtinančios reikalavimą dėl duomenų, naudojamų nemokamiems apyvartiniams taršos leidimams apskaičiuoti, tikslumo.
92.
Vis dėlto reikia priminti, kad vertinant atitiktį veiksmingumo principui, kaip jis suprantamas pagal šios išvados 73 punkte nurodytą jurisprudenciją, reikia nustatyti, ar dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo naikinamojo termino naudojimasis tokiam veiklos vykdytojui Koks yra INEOS suteikta teise tampa neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
93.
Ne visos pareigos, kurias Sąjungos teisė nustato valstybėms, sukuria asmenims teises (
66
). Manau, kad toks yra ir atvejis dėl valstybėms narėms nustatytos pareigos surinkti tiksliausius (kiek tik įmanoma) bazinius duomenis. Priešingai, manau, jog iš minėtų Sprendimo 2011/278 nuostatų formuluotės matyti, kad už reikalavimo dėl bazinių duomenų saugumo įvykdymą atsakingos bendrai valstybės narės ir veiklos vykdytojai.
94.
Taigi toks veiklos vykdytojas koks yra INEOS neturi pagrindo iš nacionalinių kompetentingų valdžios institucijų reikalauti tariamos teisės į bazinių duomenų tikslumą siekdamas užginčyti pasibaigusį naikinamąjį terminą. Kadangi tokios teisės nėra, reikia atmesti INEOS argumentą, kuriuo remiantis negalėjimas pataisyti pirminės paraiškos po naikinamojo termino pabaigos yra nesuderinamas su veiksmingumo principu.
95.
Trečia, manau, kad galimybės veiklos vykdytojams suteikimas papildyti arba pataisyti bazinius duomenis, siekiant gauti papildomų nemokamų apyvartinių taršos leidimų, realiai galėtų pernelyg apsunkinti naudojimąsi teise gauti tokius leidimus dėl teisinio netikrumo, kurį sukurtų tokia galimybė.
96.
Kaip jau paaiškinau šioje išvadoje (
67
), tam, kad iš preliminaraus leidimų suteikimo stadijos būtų pereita į galutinio leidimų suteikimo stadiją, reikalinga Komisijos patikra, kuria siekiama užtikrinti, kad nemokamai suteikti apyvartiniai taršos leidimai neviršija maksimalios ribos, nustatytos Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 5 dalyje. Viršijus šią ribą Komisija privalo nustatyti visus sektorius apimantį pataisos koeficientą, kuris leis proporcingai sumažinti visus preliminarius valstybių narių suteiktus leidimus ir taip nustatyti galutinį suteiktų leidimų skaičių kiekvienam juos gaunančiam įrenginiui Sąjungoje.
97.
Jeigu Teisingumo Teismas laikytųsi INEOS nuomonės, po kiekvieno papildomo apyvartinių taršos leidimo, suteikto veiklos vykdytojui pataisius savo bazinius duomenis, Komisijai reikėtų iš naujo atlikti patikrinimą ir prireikus, pakeisti pataisos koeficientą (
68
). Be to, kadangi tokio pakeitimo nenumatyta Direktyvos 2003/87 ir Sprendimo 2011/278 nuostatose, jis lemtų galutinių paskirtų apyvartinių taršos leidimų skaičiaus sumažėjimą kiekvienam gavėjui. Kitaip tariant, nemokamų apyvartinių taršos leidimų gavėjas niekada negalėtų laikyti galutiniu leidimų skaičiumi, kuris jam buvo suteiktas.
98.
Kaip teisingai pažymėjo Vokietijos vyriausybė ir Komisija, tokia padėtis būtų sunkiai suderinama su teisinio tikrumo principu. Dėl to naudojimasis teise nemokamai gauti apyvartinių taršos leidimų būtų pernelyg apsunkintas. Tokiomis aplinkybėmis tokio naikinamojo termino kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje pasekmė būtent yra užtikrinti teisinį tikrumą visiems susijusiems asmenims. Kaip tai daug kartų pažymėjo Teisingumo Teismas, naikinamojo termino nustatymas iš esmės atitinka veiksmingumo reikalavimą, nes taip taikomas pagrindinis teisinio saugumo principas, kuriuo saugomas ir suinteresuotasis asmuo, ir atitinkama valdžios institucija (
69
).
99.
Ketvirta, nemanau, kad galimybės pakeisti paraišką dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo suteikimas veiklos vykdytojams yra suderinamas su Direktyvos 2003/87 10a straipsnyje ir Sprendime 2011/278 nustatyta procedūra, siekiant nustatyti, ar yra teisė gauti tokius leidimus, ir jos apimtį.
100.
Kaip jau paaiškinau šioje išvadoje (
70
), ši procedūra vyksta laipsniškai, nes kiekvienas apskaičiavimo etapas turi būti užbaigtas prieš pradedant kitą etapą. INEOS siūlomas požiūris, pagal kurį veiklos vykdytojams būtų leista pataisyti ar papildyti jų bazinius duomenis niekaip neatsižvelgiant į terminą, iš esmės reikštų, kad pirmas apskaičiavimo etapas, t. y. bazinio suteikiamų leidimų nustatymas, pradedamas remiantis ankstesnio laikotarpio veiklos lygiu ir santykiniu taršos rodikliu (
71
). Preliminaraus leidimų suteikimo (antras etapas) ir galutinio leidimų suteikimo (trečias etapas) etapuose turėtų būti atliekami nauji skaičiavimai kiekvieno bazinių duomenų patikslinimo metu.
101.
Manau, kad toks požiūris būtų nesuderinamas su tinkamu šios procedūros vykdymu, nes tai lemtų neproporcingą administracinę naštą valstybėms narėms ir Komisijai (
72
).
102.
Penkta, prireikus būtina pažymėti, kad mano siūlomas išaiškinimas atitinka pagrindinį tikslą, kurio siekiama Direktyvoje 2003/87 nustatyta sistema, t. y. apsaugoti aplinką sumažinant šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetamą kiekį.
103.
Iš tikrųjų vadovaujantis šiuo išaiškinimu atmetama galimybė veiklos vykdytojams pataisyti ar papildyti jų bazinius duomenis, siekiant gauti papildomų apyvartinių taršos leidimų. Realiai šis aiškinimas reikštų, kad būtų suteikiama „nepakankamai“ leidimų veiklos vykdytojams, kurie būtų galėję gauti daugiau nemokamų apyvartinių taršos leidimų, jeigu jų paraiška būtų buvusi užpildyta teisingai. Todėl veiklos vykdytojai turės įsigyti daugiau apyvartinių taršos leidimų, kad įvykdytų pareigą atsisakyti leidimų, o tai juos labiau paskatins sumažinti jų išmetamų teršalų kiekį (
73
).
VI. Išvada
104.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87/EB, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 96/61/EB, iš dalies pakeistos 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/29/EB, 10a straipsnis ir 2011 m. balandžio 27 d. Komisijos sprendimas, kuriuo nustatomos suderinto nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį pereinamojo laikotarpio Sąjungos taisyklės, iš dalies pakeistas 2012 m. rugpjūčio 17 d. Komisijos sprendimu 2012/498/ES, siejami su lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais, turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia valstybės narės teisės akto, pagal kurį 2013–2020 m. prekybos laikotarpiu numatomas naikinamasis terminas paraiškoms dėl nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pateikti ir atmetama galimybė veiklos vykdytojui pataisyti arba papildyti šią paraišką pasibaigus šiam terminui, jeigu ši procedūrinė sąlyga nėra mažiau palanki nei panašių vidinių skundų teikimo sąlygos.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, nustatanti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, 2003, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), iš dalies pakeista 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/29/EB (OL L 140, 2009, p. 63; toliau – Direktyva 2003/87).
(
3
)	2011 m. balandžio 27 d. Komisijos sprendimas, kuriuo nustatomos suderinto nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį pereinamojo laikotarpio Sąjungos taisyklės (OL L 130, 2011, p. 1), iš dalies pakeistas 2012 m. rugpjūčio 17 d. Komisijos sprendimu 2012/498/ES (OL L 241, 2012, p. 52) (toliau – Sprendimas 2011/278).
(
4
)	Žr. šios išvados 19–21 punktus.
(
5
)	Žr. šios išvados 78–103 punktus.
(
6
)	1993 m. gruodžio 15 d. Tarybos sprendimas 94/69/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos sudarymo (OL L 33, 1994, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 19 t., p. 167). Kioto protokolas buvo taikomas tik 2008–2012 m. laikotarpiu pagal jo 3 straipsnį. Žr. 2002 m. balandžio 25 d. Tarybos sprendimą 2002/358/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolo patvirtinimo Europos bendrijos vardu ir bendro jame numatytų įsipareigojimų vykdymo (OL L 130, 2002, p. 1; 2002 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 42 t., p. 24).
(
7
)	Šiuo klausimu žr. 2017 M. sausio 19 d. Sprendimą Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, 28 punktas).
(
8
)	2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/29/EB, iš dalies keičianti Direktyvą 2003/87/EB, siekiant patobulinti ir išplėsti Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (OL L 140, 2009, p. 63).
(
9
)	2016 m. balandžio 28 d. Sprendimas Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311, 81 punktas).
(
10
)	Žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Iberdrola ir kt. (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11, EU:C:2013:660, 49 punktas): „Kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio, paskatos mažinti išmetamų teršalų kiekį turi būti ekonomiškai efektyvios ir taupios, atsižvelgiant į tai, kad gamintojas, pasirinkdamas ekonomiškai naudingiausią galimybę, gali nuspręsti arba investuoti į efektyvesnes mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetančias technologijas, arba pasinaudoti didesniu apyvartinių taršos leidimų skaičiumi, arba net sumažinti savo gamybos apimtis“.
(
11
)	2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 32 punktas), 2017 m. sausio 19 d. Sprendimas Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, 29 punktas) ir 2017 m. kovo 8 d. Sprendimas ArcelorMittal Rodange et Schifflange (C‑321/15, EU:C:2017:179, 22 punktas).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Vattenfall Europe Generation (C‑457/15, EU:C:2016:613, 29 punktas). Pagal Direktyvos 2003/87 3h straipsnį 3 skyrius netaikomas aviacijos veiklai. Taigi ši pereiga suteikti leidimą, kuri nustatyta minėtame 3 skyriuje, nesusijusi su šios veiklos rūšimis.
(
13
)	Direktyvos 2003/87 14 straipsnyje numatyta, kad Komisija priima emisijų stebėjimo ir pranešimo rekomendacijas. Komisija priėmė 2012 m. birželio 21 d. Reglamentą (ES) Nr. 601/2012 dėl išmetamųjų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio stebėsenos ir ataskaitų teikimo pagal Direktyvą 2003/87 (OL L 181, 2012, p. 30), kuris pagal jo 77 straipsnį yra taikomas nuo 2013 m. sausio 1 d.
(
14
)	Direktyvos 2003/87 5 straipsnio pirmos pastraipos d punktas.
(
15
)	Direktyvos 2003/87 6 straipsnio 1 dalis.
(
16
)	Pagal Direktyvos 2003/87 15 straipsnį Komisija priėmė 2012 m. birželio 21 d. reglamentą (ES) Nr. 600/2012 dėl išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio ataskaitų ir tonkilometrių duomenų ataskaitų patikros ir vertintojų akreditavimo pagal Direktyvą 2003/87 (OL L 181, 2012, p. 1), kuris taikomas nuo 2013 m. sausio 1 d. pagal jo 78 straipsnį. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad teršalų išmetimo ataskaitų patikra yra būtina leidimų atsisakymo sąlyga. Iš tiesų veiklos vykdytojas, kurio ataskaita nebuvo patikrinta ir pripažinta tinkama, negali perleisti apyvartinių taršos leidimų, kol jo parengta ataskaita nepripažįstama tinkama (žr. 2015 m. balandžio 29 d. Sprendimą Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, 32 punktas).
(
17
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Billerud Karlsborg et Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 25 punktas), 2015 m. balandžio 29 d. Sprendimą Nordzucker (C‑148/14, EU:C:2015:287, 29 punktas) ir 2017 m. sausio 19 d. Sprendimą Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, 30 punktas).
(
18
)	C. Cheneviere, Le système d’échange de quotas d’émission de gaz à effet de serre. Lutter contre les changements climatiques sans sacrifier l’égalité et la libre concurrence dans le marché intérieur, daktarinė disertacija, Université Catholique de Louvain, Louvain-la-Neuve, 2017, p. 24.
(
19
)	Sąvoką „leidimas“ žr. Direktyvos 2003/87 3 straipsnio a punkte, siejamame su šios direktyvos 12 straipsnio 2a ir 3 dalimis.
(
20
)	Šią paklausą taip pat skatina visi kiti asmenys, norintys realizuoti finansines investicijas įsigyjant tokių leidimų.
(
21
)	Pagal Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 1 dalį apyvartiniai taršos leidimai Sąjungoje turi būti perleidžiami vienų asmenų kitiems.
(
22
)	Direktyvos 2003/87 3c ir 9 straipsniuose numatytos dvejos atskiros maksimalios ribos, skirtos aviacijos veiklai ir stacionariems įrenginiams. Aiškumo sumetimais toliau nagrinėsiu tik stacionarių įrenginių atvejus, nes aviacinė veikla nėra nagrinėjama pagrindinėje byloje.
(
23
)	Kadangi apyvartinių taršos leidimų yra nedaug, tai bus dar didesnė paskata sumažinti emisijas. Nuolatinių emisijų atžvilgiu, sumažėjus išduodamų apyvartinių taršos leidimų skaičiui, didės apyvartinių taršos leidimų kainos, o tai veiklos vykdytojus turėtų paskatinti sumažinti savo emisijas. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad poveikis aplinkai priklauso nuo to, kaip griežtai nustatomas visas suteiktų leidimų skaičius, kuriuo ribojama minėta sistema leidžiama bendra emisija (2013 m. spalio 17 d. Sprendimas Billerud Karlsborg et Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, 26 punktas).
(
24
)	2010 m. spalio 22 d. Komisijos sprendimas 2010/634/, kuriuo patikslinamas bendras Europos Sąjungos apyvartinių taršos leidimų, kurie 2013 m. turi būti išduoti pagal ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą, skaičius ir panaikinamas Sprendimas 2010/384/ES (OL L 279, 2010, p. 34), iš dalies pakeistas 2013 m. rugsėjo 5 d. Komisijos sprendimu 2013/448/ES (OL L 240, 2013, p. 27).
(
25
)	Žr. Direktyvos 2009/29 13 ir 14 konstatuojamąsias dalis. Vertinant absoliučiais skaičiais per metus numatyta sumažinti iki 38264246 apyvartinių taršos leidimų, todėl 2020 m. maksimali riba bus 1816452135 apyvartinių taršos leidimų. Žr. 2017 m. vasario 1 d. Komisijos ataskaitą Europos Parlamentui ir Tarybai dėl Europos anglies dioksido rinkos veikimo, COM(2017) 48 final, p. 10.
(
26
)	Nustačius aukciono būdu suteikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičių jie paskirstomi valstybėms narėms vadovaujantis trimis Direktyvos 2003/87 10 straipsnio 2 dalyje nustatytais kriterijais. Valstybės narės nustato, kaip bus panaudojamos iš šių aukcionų gautos pajamos, tačiau šiuo klausimu jų diskreciją riboja šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalis. 2015 m. 632725500 apyvartinių taršos leidimų buvo parduoti Sąjungos aukcionuose už bendrą 4,9 mlrd. EUR sumą. Žr. 2017 m. vasario 1 d. Komisijos ataskaitą Europos Parlamentui ir Tarybai dėl Europos anglies dioksido rinkos veikimo, COM(2017) 48 final, p. 16 ir 17.
(
27
)	Kadangi pagrindinėje byloje jie nenagrinėjami, nenagrinėsiu „specialių“ nemokamo apyvartinių taršos leidimų suteikimo tvarkos, numatytos Direktyvoje 2003/87; pavyzdžiui naujiems rinkos dalyviams numatyti apyvartiniai taršos leidimai (10a straipsnio 7 dalis), demonstraciniai projektai (10a straipsnio 8 dalis) arba elektros gamybos pajėgumų modernizavimas (10c straipsnis).
(
28
)	Žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Iberdrola ir kt. (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11, EU:C:2013:660, 39 ir 45 punktai).
(
29
)	2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Iberdrola ir kt. (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11, EU:C:2013:660, 55 punktas). Iš tikrųjų apyvartinių taršos leidimų, kuriuos nemokamai gauna veiklos vykdytojas, gali nepakakti metinei atsisakymo pareigai įvykdyti, todėl jam gali reikėti nusipirkti trūkstamą leidimų skaičių pirminėje arba antrinėje rinkoje. Kita vertus, veiklos vykdytojas gali perparduoti savo atliekamus apyvartinius taršos leidimus, įskaitant nemokamai gautus leidimus, antrinėje rinkoje.
(
30
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada byloje Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, 63 punktas).
(
31
)	Žr. 2015 m. liepos 15 d. pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/87/EB siekiant ekonomiškai efektyviai dar labiau sumažinti išmetamų teršalų kiekį ir paskatinti investicijas į mažo anglies dioksido kiekio technologijas, COM(2015) 337 final. Siūloma Direktyvos 2003/87 10 straipsnio 1 dalį papildyti tokia pastraipa: „Nuo 2021 m. valstybės narės aukcionuose parduoda 57 % apyvartinių taršos leidimų“ (p. 20). Be to, siūloma šios direktyvos 10a straipsnio 11 dalyje panaikinti žodžius „siekiant, kad 2027 m. nemokamų apyvartinių taršos leidimų visai nebūtų skiriama“ (p. 23). Šiuo klausimu žr. 6 konstatuojamoje dalyje pateiktus paaiškinimus (p. 15).
(
32
)	Direktyvos 2009/29 19 konstatuojamoje dalyje pažymėta, kad ši išimtis pateisinama galimybe elektros energijos gamintojams su apyvartiniais taršos leidimais susijusias išlaidas perkelti vartotojams net ir tuo atveju, kai leidimai buvo suteikti nemokamai. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad konkurencinis spaudimas nebuvo pakankamai stiprus, kad būtų apribotas apyvartinių taršos leidimų įtraukimas į elektros energijos kainą, dėl to elektros energijos gamintojai gavo nenumatyto pelno (2013 m. spalio 17 d. Sprendimas Iberdrola ir kt., C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11, EU:C:2013:660, 40 punktas). Vis dėlto Direktyvos 2003/87 10c straipsnyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos, kuriomis remiantis nemokamas apyvartinių taršos leidimų suteikimas leidžiamas elektros energijos gamybos pajėgumų modernizavimo atveju.
(
33
)	Šiuos terminus, be kita ko, naudojo Komisija dokumente „Guidance Document no2 on the harmonized free allocation methodology for the ES-ETS post 2012– Guidance on allocation methodologies“, 2011 m. birželio 29 d., p. 23, kurį galima rasti adresu https://ec.europa.eu/clima/sites/clima/files/ets/allowances/docs/gd2_allocation_methodologies_en.pdf.
(
34
)	Žr. šios išvados 42 ir 43 punktus.
(
35
)	Iš esmės „Santykinis taršos rodiklis yra tam tikras <…> emisijos kiekis, kurį Komisija pripažįsta būtinu tam tikram atitinkamo produkto kiekiui pagaminti“: žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, 40 punktas). Dėl šių santykinių taršos rodiklių naudojimo žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Borealis ir kt. (C‑180/15, EU:C:2016:647, 61–71 punktas).
(
36
)	Žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Borealis ir kt. (C‑180/15, EU:C:2016:647, 61 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą E.ON Kraftwerke (C‑461/15, EU:C:2016:648, 26 punktas).
(
37
)	Šie sumažinimo koeficientai yra nurodyti Sprendimo 2011/278 VI priede pagal šio sprendimo 10 straipsnio 4 dalį.
(
38
)	2009 m. gruodžio 24 d. Komisijos sprendimu 2010/2/ES, kuriuo pagal Direktyvą 2003/87 nustatomas sektorių ir jų pošakių, kuriems būdinga didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, sąrašas (OL L 1, 2010, p. 10). Šis sprendimas buvo panaikintas (panaikinimas įsigaliojo nuo 2015 m. sausio 1 d.) 2014 m. spalio 27 d. Komisijos sprendimu 2014/746/ES, kuriuo pagal Direktyvą 2003/87 nustatomas 2015–2019 m. laikotarpio sektorių ir jų pošakių, kuriems būdinga didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, sąrašas (OL L 308, 2014, p. 114).
(
39
)	Žr. Sprendimo 2011/278 15 straipsnio 2 dalies e ir f punktus.
(
40
)	Žr. Sprendimo 2011/278 15 straipsnio 3 dalies antra pastraipą („netaikant VI priede nurodytų koeficientų“). Be to, žr. „Guidance Document no2 on the harmonized free allocation methodology for the ES-ETS post 2012– Guidance on allocation methodologies“, p. 23: „Although [the basic allocation] does not necessarily reflect the preliminary amount allocated to installations, it should be included in the [national implementation measures] as it will be used for the determination of the cross-sectoral reduction factor“. Pastaba svarbi aritmetiniu požiūriu, nes preliminarių suteikiamų leidimų skaičius yra, kaip nustatyta, mažesnis už bazinių suteikiamų leidimų skaičių.
(
41
)	Žr. Sprendimo 2011/278 10 straipsnio 9 dalies pirmą pastraipą ir 15 straipsnio 3 dalį. Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, visų pirma 44–60 punktus) ir 2016 m. balandžio 28 d. Sprendimą Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311).
(
42
)	Žr. šios išvados 49 punktą.
(
43
)	Paprastas pavyzdys: jeigu bazinių suteikiamų leidimų skaičius yra 100, o maksimai riba – 90, Komisija privalo preliminariems valstybių narių planuojamiems suteikti leidimams pritaikyti visus sektorius apimantį pataisos koeficientą 0,9.
(
44
)	Pirmą kartą tai buvo nustatyta 2013 m. rugsėjo 5 d. Komisijos sprendime 2013/448/ES dėl nacionalinių įgyvendinimo priemonių, susijusių su nemokamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų suteikimu pereinamuoju laikotarpiu laikantis Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 3 dalies (OL L 240, 2013, p. 27). Šį pirmą koeficientą Teisingumo Teismas vis dėlto panaikino 2016 m. balandžio 28 d. Sprendimu Borealis Polyolefine ir kt. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ir C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311). Po šio sprendimo Komisija nustatė naują pataisos koeficientą priimdama 2017 m. sausio 24 d. Sprendimą (ES) 2017/126, kuriuo dėl bendro įvairius sektorius apimančio pataisos koeficiento nustatymo pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį iš dalies keičiamas Sprendimas 2013/448/ES (OL L 19, 2017, p. 93). Šis koeficientas 2013 m. yra 89,207101 %. Vėliau jis kasmet mažės – tai reiškia didesnį preliminariai suteikiamų leidimų sumažėjimą – ir 2020 m. sieks 78,009186 %.
(
45
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimo 2013/448 1 ir 2 straipsnius, taip pat I priedą.
(
46
)	Žr. šios išvados 27 punktą.
(
47
)	Žr. šios išvados 40–42 punktus. Atvejį, kai nurodomas per mažas išmetamų teršalų kiekis, Teisingumo Teismo nagrinėjo 2015 m. balandžio 29 d. Sprendime Nordzucker (C‑148/14, EU:C:2015:287, 27 punktas ir paskesni).
(
48
)	Žr. šios išvados 58 punktą.
(
49
)	Žr. šios išvados 19–21 punktus. Per mažas suteiktų leidimų skaičius gali padaryti žalos INEOS arba dėl to, kad ji turi nusipirkti daugiau apyvartinių taršos leidimų, kad įvykdytų savo metinę atsisakymo pareigą, arba dėl to, kad ji negali antrinėje rinkoje parduoti atliekamų leidimų, kuriuos ji būtų galėjusi gauti nemokamai.
(
50
)	Žr. 2016 m. birželio 22 d. Sprendimą DK Recycling und Roheisen / Komisija (C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 52–55 punktai).
(
51
)	Žr. šios išvados 51–65 punktus.
(
52
)	Pavyzdžiui, žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 67 punktas), 2015 m. lapkričio 26 d. Sprendimą MedEval (C‑166/14, EU:C:2015:779, 37 punktas) ir 2016 m. spalio 20 d. Sprendimą Danqua (C‑429/15, EU:C:2016:789, 29 punktas).
(
53
)	Šiuo klausimu žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, 33 ir 40 punktai) ir 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, 90 ir 91 punktai).
(
54
)	Žr. šios išvados 90–103 punktus.
(
55
)	Žr. šios išvados 23 punktą (visų pirma žodžius „ir atmetama galimybė“).
(
56
)	Pavyzdžiui, žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, 14 punktas), 2016 m. spalio 20 d. Sprendimą Danqua (C‑429/15, EU:C:2016:789, 42 punktas), ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, 97 punktas).
(
57
)	Žr. 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Rewe-Zentralfinanz et Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, 5 punktas), 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Comet (45/76, EU:C:1976:191, 17 punktas) ir 2015 m. spalio 29 d. Sprendimą BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, 28 punktas).
(
58
)	2009 m. spalio 29 d. Sprendimas Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 48 punktas), 2010 m. liepos 8 d. Sprendimas Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 36 punktas) ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimas TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, 98 punktas).
(
59
)	Pavyzdžiui, žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, 29 punktas), vienerių metų terminas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Edis (C‑231/96, EU:C:1998:401, 35 punktas), trejų metų terminas; 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, 24 punktas), ketverių penkerių metų terminas; 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Grundig Italiana (C‑255/00, EU:C:2002:525, 34 punktas), treju metų terminas; 2008 m. gegužės 8 d. Sprendimą Ecotrade (C‑95/07ir C‑96/07, EU:C:2008:267, 48 punktas), dvejų metų terminas; 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimą Barth (C‑542/08, EU:C:2010:193, 29 punktas), trejų metų terminas; 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Q-Beef et Bosschaert (C‑89/10 ir C‑96/10, EU:C:2011:555, 37 punktas), penkerių metų terminas; 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Astone (C‑332/15, EU:C:2016:614, 38 punktas), dvejų metų terminas.
(
60
)	Žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, 16–21 punktai), 60 dienų terminas; 2003 m. vasario 27 d. Sprendimą Santex (C‑327/00, EU:C:2003:109, 54–61), 60 dienų terminas; 2004 m. birželio 17 d. Sprendimą Recheio – Cash & Carry (C‑30/02, EU:C:2004:373, 19–22 punktai), 90 dienų terminas; 2009 m. spalio 29 d. Sprendimą Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 60–67 punktai), penkiolikos dienų terminas; 2010 m. liepos 8 d. Sprendimą Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 37–42 punktas), dviejų mėnesių terminas; 2012 m. liepos 12 d. Sprendimą EMS-Bulgaria Transport (C‑284/11, EU:C:2012:458, 52–64 punktai), trijų keturių mėnesių terminas; 2016 m. spalio 20 d. Sprendimą Danqua (C‑429/15, EU:C:2016:789, 43–49 punktai), penkiolikos dienų terminas, ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, 99–106 punktai), trijų mėnesių terminas.
(
61
)	Žr. šios išvados 14 punktą.
(
62
)	Žr. 60 išnašoje cituotą jurisprudenciją.
(
63
)	Tikrintojui pripažinus, kad baziniai duomenys yra tinkami, jie yra dauginami iš taikomo santykinio taršos rodiklio baziniam suteikiamų leidimų skaičiui apskaičiuoti. Žr. šios išvados 58 punktą.
(
64
)	Žr. šios išvados 21 punktą.
(
65
)	Šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimą Preston ir kt. (C‑78/98, EU:C:2000:247, 34 punktas), 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, 25 punktas), 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Pflücke (C‑125/01, EU:C:2003:477, 35 punktas) ir 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Q-Beef et Bosschaert (C‑89/10 ir C‑96/10, EU:C:2011:555, 36 punktas).
(
66
)	Šiuo klausimu dėl lojalaus bendradarbiavimo pareigos, nustatytos ES sutarties 4 straipsnio 3 dalyje, žr. 1986 m. sausio 15 d. Sprendimą Hurd (44/84, EU:C:1986:2, 46–49 punktai).
(
67
)	Žr. šios išvados 62–65 punktus.
(
68
)	Reikia pažymėti, kad, mano nuomone, Direktyvos 2003/87 10a straipsnio 5 dalies požiūriu neįmanoma taip papildomai suteikti leidimų, kad Komisijai nereikėtų tikrinti, ar šioje nuostatoje numatyta maksimali riba nėra viršyta, ir prireikus nereikėtų keisti visus sektorius apimančio pataisos koeficiento.
(
69
)	Pavyzdžiui, žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, 28 punktas), 2004 m. birželio 17 d. Sprendimą Recheio – Cash & Carry (C‑30/02, EU:C:2004:373, 18 punktas), 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Q-Beef et Bosschaert (C‑89/10 ir C‑96/10, EU:C:2011:555, 36 punktas) ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, 98 punktas).
(
70
)	Žr. šios išvados 57–65 punktus.
(
71
)	Žr. šios išvados 58 punktą.
(
72
)	Pavyzdžiui, remiantis Vokietijos pateiktais skaičiais, atlikus bet kokį visus sektorius apimančio pataisos koeficiento pakeitimą reikėtų pakeisti beveik 9000 sprendimų dėl leidimų suteikimo. Panašiai Teisingumo Teismas 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendime Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 64–69 punktai) nusprendė, kad kitoks juodosios metalurgijos sektoriaus – įtraukto į Direktyva 2003/87 sukurtą sistemą nuo jos sukūrimo – vertinimas, palyginti su chemijos sektoriumi – kuris iš pradžių nebuvo įtrauktas – buvo pagrįstas administracinės naštos ir grėsmės dėl sistemos tinkamo veikimo, kurias būtų sukūręs pastarojo sektoriaus įtraukimas į sistemą nedelsiant, požiūriu.
(
73
)	Žr. šios išvados 54 punktą.