62017CJ0377_RES
Byla C‑377/17
Europos Komisija
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
2019 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Paslaugos vidaus rinkoje – Direktyva 2006/123/EB – 15 straipsnis – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – Architektų ir inžinierių honoraras už planavimo paslaugas – Minimalūs ir maksimalūs tarifai“
Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Paslaugos vidaus rinkoje – Direktyva 2006/123 – Reikalavimai, kuriuos reikia įvertinti – Nacionalinės teisės aktai, įtvirtinantys architektų ir inžinierių planavimo paslaugų minimalių ir maksimalių tarifų sistemą – Pateisinimas – Valstybei narei tenkanti įrodinėjimo pareiga – Apimtis
(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123 15 straipsnis)
(žr. 64, 65 ir 85 punktus)
Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Paslaugos vidaus rinkoje – Direktyva 2006/123 – Reikalavimai, kuriuos reikia įvertinti – Nacionalinės teisės aktai, įtvirtinantys architektų ir inžinierių planavimo paslaugų minimalių ir maksimalių tarifų sistemą – Neleistinumas – Pateisinimas – Paslaugų kokybės užtikrinimas ir vartotojų apsauga – Proporcingumo principo pažeidimas
(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123 15 straipsnio 2 dalies g punktas ir 3 dalis)
(žr. 66–71, 76–82, 88, 89, 92–95 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Santrauka
2019 m. liepos 4 d. priimtame Sprendime Komisija / Vokietija (C‑377/17) Teisingumo Teismas pripažino, kad palikusi galioti privalomus tarifus už architektų ir inžinierių planavimo paslaugas Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 2006/123 (
1
).
Teisingumo Teismas turėjo išnagrinėti Vokietijos teisės aktus, įtvirtinančius minimalių ir maksimalių tarifų už architektų ir inžinierių planavimo paslaugas sistemą. Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, minimaliais tarifais, be kita ko, buvo siekiama įgyvendinti planavimo paslaugų kokybės ir vartotojų apsaugos tikslą, o maksimaliais tarifais – užtikrinti vartotojų apsaugą garantuojant skaidrius honorarus ir išvengiant pernelyg didelių tarifų.
Teisingumo Teismo nuomone, aptariami tarifai patenka į Direktyvos 2006/123 nuostatos, pagal kurią valstybės narės įpareigojamos patikrinti, ar pagal jų teisės sistemą taikomi reikalavimai, kad paslaugų teikėjas gali vykdyti veiklą, jei laikosi minimalių ir (arba) maksimalių tarifų, taikymo sritį (
2
). Tam, kad atitiktų šios direktyvos tikslus, tokie reikalavimai turi būti nediskriminaciniai, būtini ir proporcingi, t. y. tinkami privalomajam bendrojo intereso tikslui pasiekti (
3
).
Kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyti tikslai Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pripažįstami kaip privalomieji bendrojo intereso pagrindai, Teisingumo Teismas atliko Vokietijos tarifų sistemos tinkamumo ir proporcingumo analizę.
Pirma, dėl minimalių tarifų Teisingumo Teismas, remdamasis 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimu Cipolla ir kt. (C‑94/04 ir C‑202/04), pirmiausia konstatavo, kad minimalių tarifų už planavimo paslaugas buvimas, atsižvelgiant į Vokietijos rinkos požymius, iš esmės gali padėti užtikrinti aukštą šių paslaugų kokybę. Iš tiesų, atsižvelgiant į, viena vertus, labai didelį ūkio subjektų, veikiančių planavimo paslaugų rinkoje, skaičių ir, kita vertus, tai, kad šiai rinkai būdingi ypač dideli informuotumo skirtumai tarp paslaugų teikėjų ir vartotojų, gali kilti rizika, kad šie paslaugų teikėjai gali konkuruoti siūlydami paslaugas sumažintomis kainomis, tokia atvirkštinė nepalanki atranka netgi gali lemti, jog bus pašalinti ūkio subjektai, teikiantys kokybiškas paslaugas. Tokiomis aplinkybėmis minimalių tarifų nustatymas gali padėti apriboti tokią riziką, nes taip sudaroma kliūčių siūlyti paslaugas per mažomis kainomis, kad ilgainiui būtų galima užtikrinti tokių paslaugų kokybę.
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad minimalūs tarifai nėra tinkami siekiamų tikslų įgyvendinimui užtikrinti. Teisingumo Teismo nuomone, aplinkybė, kad planavimo paslaugas gali teikti ne tik tam tikros profesijos atstovai, kuriems taikoma privaloma priežiūra pagal profesinius teisės aktus, arba ją atlieka profesinės asociacijos, rodo Vokietijos teisės aktų nenuoseklumą atsižvelgiant į tikslą – išlaikyti aukštą kokybės lygį. Iš tiesų minimalūs tarifai negali būti tinkami tokiam tikslui pasiekti, jeigu pats paslaugų, kurioms jie taikomi, teikimas nėra susietas su minimaliomis garantijomis, kuriomis būtų užtikrinama minėtų paslaugų kokybė.
Antra, dėl maksimalių tarifų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nors tokie tarifai gali prisidėti prie vartotojų apsaugos, Vokietijos Federacinė Respublika nepagrindė priežasčių, kodėl klientams kainų už įvairių rūšių paslaugas gairių pateikimas, kaip mažiau ribojanti priemonė, yra nepakankama, kad tas tikslas būtų pasiektas tinkamai. Iš to matyti, kad reikalavimas nustatyti maksimalius tarifus negali būti laikomas proporcingu tam tikslui.
(
1
)	2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36).
(
2
)	Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 2 dalies g punktas.
(
3
)	Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 3 dalis.