62009CJ0305_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑305/09
dėl 2009 m. liepos 30 d. pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Komisija, atstovaujama L. Flynn ir V. Di Bucci bei E. Righini, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Italijos Respubliką,
atstovaujamą G. Palmieri, padedamos avvocati dello Stato D. Del Gaizo ir P. Gentili, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan (pranešėjas) ir M. Berger,
generalinė advokatė V. Trstenjak,
posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. gruodžio 16 d. posėdžiui,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų valstybės pagalbos schemai, 2004 m. gruodžio 14 d. Komisijos sprendimu 2005/919/EB dėl tiesioginių mokesčių lengvatos prekybos mugėse užsienyje dalyvaujančioms įmonėms (OL L 335, 2005, p. 39) pripažintai neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, panaikinti ir pagal šią schemą suteiktai pagalbai iš jos gavėjų susigrąžinti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį ir šio sprendimo 2–4 straipsnius.
Teisinis pagrindas
2. 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 13 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą“.
3. Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ įtvirtinta:
„1. Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo (toliau – „sprendimas išieškoti pagalbą“). Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
2. Pagalbą, kurią reikia išieškoti pagal sprendimą išieškoti pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo dienos.
3. Nepažeidžiant nei vieno Europos Bendrijų Teisingumo Teismo nurodymo pagal [EB 242] straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“
4. Pagal šio reglamento 23 straipsnio 1 dalį:
„Jeigu suinteresuotoji valstybė narė nevykdo sąlyginių arba jai nepalankių sprendimų ypač 14 straipsnyje nustatytais atvejais, Komisija spręsti klausimą gali tiesiogiai perduoti Europos Bendrijų Teisingumo Teismui pagal [EB 88 straipsnio 2 dalį].“
Ginčo aplinkybės
5. Pagal Sprendimo Nr. 2005/919 1 konstatuojamąją dalį:
„2003 m. rugsėjo 30 d. Italija priėmė Įstatyminį potvarkį Nr. 269 < ... > (toliau – Įstatyminis potvarkis Nr. 269/2003), kuriame išdėstomos skubios priemonės vystymuisi skatinti ir valstybės finansų tendencijoms pakeisti bei kurį paskelbė 2003 m. spalio 2 d. [GURI] Nr. 229. Įstatyminio potvarkio Nr. 269/2003 1 straipsnio 1 dalies b punkte numatomos konkrečios mokesčių lengvatos už dalyvavimą prekybos mugėse užsienyje ir šis punktas be pakeitimų buvo perkeltas į 2003 m. lapkričio 24 d. Įstatymą Nr. 326 < ... > [toliau – Įstatymas Nr. 326/2003], kuris buvo paskelbtas 2003 m. lapkričio 25 d. [GURI] Nr. 274.“
6. Kaip matyti iš minėto sprendimo, pagal nagrinėjamą pagalbos schemą bet kokios įmonės, mokančios įmonių pajamų mokestį Italijoje ir veikiančios 2003 m. spalio 2 d., galėjo iš savo apmokestinamųjų pajamų atskaityti išlaidas, tiesiogiai patirtas dėl įmonės dalyvavimo prekybos mugėse užsienyje. Šis atskaitymas buvo taikomas įmonių, kurių verslo ciklas vyksta pagal kalendorinius metus, 2004 m. apmokestinamosioms pajamoms.
7. Komisijai pradėjus formalų tyrimą Italijos valdžios institucijos viešai įspėjo potencialius pagalbos gavėjus apie galimas pasekmes, jei ši schema būtų pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka. Komisija, pripažinusi nagrinėjamą pagalbos schemą nesuderinama, nurodė, kad būtina susigrąžinti jau suteiktą gavėjams pagalbą.
8. Konkrečiai kalbant, Sprendimo Nr. 2005/919 1–4 straipsniuose nurodyta:
„ 1 straipsnis
Valstybės pagalbos schema, kuria suteikiamos mokesčių lengvatos prekybos mugėse užsienyje dalyvaujančioms įmonėms, numatyta 2003 m. rugsėjo 30 d. Įstatyminio potvarkio Nr. 269/2003 1 straipsnio 1 dalies b punkte, kurią Italija neteisėtai įgyvendino pažeisdama EB sutarties 88 straipsnio 3 dalį, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
Italija panaikina 1 dalyje minimą pagalbos schemą.
2 straipsnis
1. Italija imasi būtinų priemonių susigrąžinti 1 straipsnyje minimą pagalbą, neteisėtai suteiktą pagalbos gavėjams.
Pagalbos susigrąžinimas bus pradėtas nedelsiant ir laikantis nacionalinėje teisėje nustatytos tvarkos.
2. Kai pagalba jau buvo suteikta sumažinant mokesčius einamaisiais mokestiniais metais, Italija surenka visus mokėtinus mokesčius iki galutinio nustatyto mokėjimo 2004 metais.
Visais kitais atvejais Italija susigrąžina mokėtinus mokesčius vėliausiai iki pirmųjų mokestinių metų, prasidedančių po šio sprendimo paskelbimo, pabaigos.
3. Susigrąžintinos pagalbos sumos yra skaičiuojamos su palūkanomis už laikotarpį nuo pirmo neteisėtos pagalbos išmokėjimo pagalbos gavėjui iki faktinio jos susigrąžinimo dienos, apskaičiuojamos remiantis Reglamento (EB) Nr. 794/2004 9, 10 ir 11 straipsniais.
3 straipsnis
Per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo Italija, pasinaudodama šio sprendimo priede pateiktu klausimynu, informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi laikantis šio sprendimo.
Per pirmoje dalyje nurodytą laikotarpį Italija:
a) pareikalauja, kad 1 straipsnyje minimi pagalbos gavėjai sugrąžintų visą neteisėtą pagalbą su palūkanomis;
b) atsiunčia visus dokumentus, įrodančius, kad neteisėtos pagalbos gavėjų atžvilgiu pradėta susigrąžinimo procedūra.
4 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.“
Ikiteisminė procedūra
9. 2004 m. gruodžio 17 d. Italijos Respublikai buvo pranešta apie Sprendimą Nr. 2005/919.
10. Kad įvykdytų šį sprendimą, Italijos valdžios institucijos ėmėsi tam tikrų priemonių ir apie jas pranešė Komisijai. Taigi vykdymo procesas buvo toks:
– Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai, kad priėmė 2006 m. sausio 25 d. Įstatymą Nr. 29 (GURI, Nr. 32, 2006 m. vasario 8 d., toliau – Įstatymas Nr. 29/2006); šis įstatymas įsigaliojo 2006 m. vasario 23 d. ir jo nuostatose buvo numatyta, kad nagrinėjama pagalbos schema nutraukiama ir įtvirtintos neteisėtai gautos pagalbos nustatymo, apskaičiavimo ir susigrąžinimo sąlygos,
– Agenzia delle Entrate priėmė reikalavimų patenkinimo kodeksus nagrinėjamai pagalbai susigrąžinti, teritoriniams padaliniams perdavė nurodymus ir praktines priemones tam, kad būtų susigrąžinta ši pagalba, ir galiausiai patvirtino informacinę procedūrą, skirtą susigrąžinimo būklės eigai stebėti,
– Italijos teisės aktų leidėjas procedūrinę problemą, kilusią dėl nacionalinių teismų paskelbtų nurodymų susigrąžinti pagalbą vykdymo laikino sustabdymo, bandė išspręsti teisėkūros keliu ir priėmė 2008 m. balandžio 8 d. Dekretą įstatymą Nr. 59 (GURI, Nr. 84, 2008 m. balandžio 9 d., p. 3; toliau – Dekretas įstatymas Nr. 59/2008), jis įsigaliojo 2008 m. balandžio 9 d., o vėliau buvo pakeistas į įstatymą 2008 m. birželio 6 d. Įstatymu Nr. 101 (GURI, Nr. 132, 2008 m. birželio 7 d., p. 4).
11. Per visą ikiteisminę procedūrą Komisija reikalavo, kad Sprendimas Nr. 2005/919 būtų įgyvendintas nedelsiant ir veiksmingai. Be to, ji keletą kartų prašė papildomos informacijos apie nagrinėjamos pagalbos gavėjus, taip pat apie teisės aktų nuostatų dėl šios pagalbos susigražinimo priėmimo sąlygas ir paaiškinimų. Daugeliu vienas po kito išsiųstų laiškų Italijos valdžios institucijos informavo Komisiją apie Sprendimo Nr. 2005/919 vykdymo būklę ir sąlygas.
12. Komisija atkreipė Italijos Respublikos dėmesį į tai, kad pagalbos, pripažintos neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, susigrąžinimo procedūra nepakankama. Konkrečiau kalbant, 2007 m. gruodžio 11 d. laišku Komisija pabrėžė, kad Italijos valdžios institucijų susigrąžinta pagalba sudarė mažiau nei 50 % pagalbos, kuri, kaip galima manyti, buvo suteikta. Taigi manydama, kad ši pagalba nebuvo susigrąžinta neatsižvelgiant į teisėkūros priemones, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
13. Ieškinyje Komisija tvirtina, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas susigrąžinti neteisėtą pagalbą, pagal EB 249 straipsnį įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą.
14. Komisijos nuomone, pareiga susigrąžinti yra tikra rezultato pareiga. Be to, susigrąžinta turi būti ne tik veiksmingai, bet ir nedelsiant.
15. Dėl būtinumo priimti įstatymą ir atitinkamas administracines įgyvendinimo priemones, kad būtų įvykdytas Sprendimas Nr. 2005/919, Komisija kelis kartus priminė, kad teisėkūros priemonės pasirinkimas nėra pati tinkamiausia priemonė užtikrinti, kad šis sprendimas bus nedelsiant ir veiksmingai įvykdytas.
16. Be to, Komisija nurodo, kad vienintelis gynybos pagrindas, kuriuo Italijos Respublika gali remtis šioje byloje, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti Sprendimo Nr. 2005/919. Tačiau Italijos valdžios institucijos niekada nenurodė absoliutaus negalėjimo šiuo atžvilgiu.
17. Bet kokiu atveju sąlyga, susijusi su absoliučiu negalėjimu vykdyti, netenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša, kaip šioje byloje, Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su Sprendimo Nr. 2005/919 vykdymu.
18. Dėl nacionalinių teismų sprendimų dėl sustabdymo priemonių Komisija pažymi, kad iš esmės veiksmingumo principas taikytinas ir nacionaliniams teismams. Gavęs galimą pagalbos gavėjo prašymą laikinai sustabdyti susigrąžinimo priemonės vykdymą, nacionalinis teismas turėtų taikyti Teisingumo Teismo praktikoje numatytas sąlygas, kad sprendimas dėl susigrąžinimo neprarastų veiksmingumo. Taigi šioje byloje nacionalinių teismų taikytos sustabdymo priemonės neatitinka iš minėtos teismų praktikos išplaukiančių reikalavimų.
19. Nors remiantis šio sprendimo 10 punkte nurodytu Dekretu įstatymu Nr. 59/2008 laikino sustabdymo, grindžiamo pagrindais, susijusiais su sprendimo susigrąžinti neteisėtumu, atveju nacionalinis teismas iš principo turi nedelsdamas pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu, Komisija laikosi nuomonės, kad šis nacionalinės teisės aktas neturėjo didelės reikšmės procesinei nacionalinių teismų praktikai. Iš tikrųjų Komisija pažymi, kad praėjus daugiau nei ketveriems metams po Sprendimo 2005/919 priėmimo Italijos valdžios institucijos buvo susigrąžinusios tik 65 % pagalbos, dėl kurios buvo išsiųstas mokėjimo nurodymas.
20. Galiausiai dėl Italijos valdžios institucijų pareigos pateikti informaciją pagal Sprendimo Nr. 2005/919 3 straipsnį ir EB 10 straipsnį Komisija pažymi, kad nebuvo pateikta jokių duomenų apie nagrinėjamos pagalbos susigrąžinimą iš 104 naudos gavėjų, kuriems iš pradžių buvo neleista naudotis šia pagalbos schema. Ši padėtis yra minėtos pareigos pažeidimas.
21. Italijos Respublika nurodo, jog pagal Sąjungos teisę neprivaloma laikytis specialių procedūrų, kad būtų susigrąžinta valstybės pagalba, ir tik reikalaujama, kad taikant nacionalines procedūras būtų galima nedelsiant bei veiksmingai įvykdyti Sprendimą Nr. 2005/919.
22. Būtent siekdamos užtikrinti, kad Sprendimas Nr. 2005/919 būtų įvykdytas nedelsiant ir veiksmingai, Italijos valdžios institucijos nusprendė, jog būtina priimti Įstatymą Nr. 29/2006. Iš tiesų Italijos tiesės sistemoje norminis instrumentas yra tinkamiausia priemonė patenkinti iš veiksmingumo principo kylančius reikalavimus.
23. Italijos Respublika taip pat pažymi, kad gausybėje laiškų, kuriais pasikeitė Komisija ir Italijos valdžios institucijos, ji pranešė būtent apie sunkumus, susijusius su būtinybe apskaičiuoti susigrąžintinas sumas ir neįtraukti į nagrinėjamą susigrąžinimo procesą mažų ir vidutinių įmonių, kurių atžvilgiu pagalba turėjo būti laikoma suderinama su bendrąja rinka.
24. Kalbėdama apie Komisijos argumentą, pagrįstą procesų nacionaliniuose teismuose neveiksmingumu, Italijos Respublika pabrėžia įstatymų leidėjo ir nacionalinės mokesčių institucijos pastangas. Šiomis aplinkybėmis ši valstybė narė taip pat pabrėžia, kad negalima jai priekaištauti nesusigrąžinus nagrinėjamos pagalbos, nes jos susigrąžinimas priklauso nuo nacionalinio teismo sprendimo.
25. Dėl Komisijos pagrindo, pagrįsto pareigos pateikti informaciją pažeidimu, Italijos Respublika tvirtina, kad ji nurodė šiai institucijai, jog potencialių nagrinėjamos pagalbos gavėjų padėtis nėra reguliuojama Įstatymu Nr. 29/2006, bet jiems taikoma tvarka, susijusi su mokesčių vengimu. Be to, ši valstybė gindamasi papildomai apžvelgė susigrą žintų sumų, taip pat šiuo klausimu nagrinėjamo ginčo būklę.
Teisingumo Teismo vertinimas
26. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas susigrąžinti neteisėtą pagalbą, pagal EB 249 straipsnį įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą (žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑232/05, Rink. p. I‑10071, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
27. Valstybė narė turi privalomas sumokėti sumas susigrąžinti veiksmingai (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
42 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑304/09, Rink. p. I‑0000, 32 punktą). Pavėluotas susigrąžinimas pasibaigus nustatytam terminui neatitiktų sutarties reikalavimų (minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
28. Pagal Sprendimo Nr. 2005/919 2 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą Italijos Respublika turėjo nedelsdama susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą iš jos gavėjų. Konkrečiai kalbant, pagal to paties straipsnio 2 dalį, kai pagalba jau buvo suteikta einamaisiais mokestiniais metais sumažinant mokėtinus avansinius mokesčius, ši valstybė narė turėjo susigrąžinti visą šį mokėtiną mokestį su palūkanomis perskaičiavus 2004 m. mokestinių metų mokesčius. Visais kitais atvejais reikalaujamas mokestis su palūkanomis turi būti susigrąžintas vėliausiai pirmaisiais mokestiniais metais po dienos, kurią buvo pranešta apie šį sprendimą, t. y. 2004 m. gruodžio 17 diena.
29. Taigi šioje byloje neginčijama, kad kelerius metus po pranešimo Italijos Respublikai apie Sprendimą Nr. 2005/919 ir pasibaigus visiems juo nustatytiems terminams ši valstybė narė vis dar nebuvo susigrąžinusi dalies neteisėtos pagalbos. Tokia situacija akivaizdžiai nesuderinama su jos pareiga veiksmingai atgauti susigrąžintinas sumas ir yra pareigos nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą Nr. 2005/919 pažeidimas.
30. Šiuo teiginiu negalima abejoti, nors, kaip matyti iš bylos medžiagos, apie 90 % neteisėtos pagalbos ir buvo susigrąžinta iki posėdžio šioje byloje dienos. Be to, nebuvo ginčijama, kad nagrinėjama pagalba nebuvo visa susigrąžinta iki dienos, kai buvo pareikštas šis ieškinys.
31. Be to, iš bylos medžiagos nematyti, kad Italijos valdžios institucijos laikėsi Sprendimo Nr. 2005/919 2 straipsnyje įtvirtinto termino tam, kad susigrąžintų neteisėtą pagalbą iš jos gavėjų.
32. Kalbant apie atsiliepime į ieškinį pateiktus Italijos Respublikos argumentus, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į remiantis EB 88 straipsnio 2 dalimi Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti aptariamo sprendimo (žr., be kita ko, 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑177/06, Rink. p. I‑7689, 46 punktą; 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑214/07, Rink. p. I‑8357, 44 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 35 punktą).
33. Absoliutaus negalėjimo įvykdyti sąlyga netenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su sprendimo vykdymu, nesiimdama jokių realių veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų pagalbą, ir nesiūlydama Komisijai alternatyvių sprendimo įgyvendinimo formų, kurios leistų įveikti kliūtis (žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑485/03–C‑490/03, Rink. p. I‑11887, 74 punktą; 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 46 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 36 punktą).
34. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė, kuri vykdydama Komisijos sprendimą dėl valstybės pagalbos susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis kliūtimis arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, turi pranešti apie šias problemas, kad ši institucija jas įvertintų, siūlydama atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą. Tokiu atveju, remdamosi nuostata, kurioje numatytos valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms abipusės lojalaus bendradarbiavimo pareigos ir kuria grindžiamas EB 10 straipsnis, Komisija ir atitinkama valstybė narė turi sąžiningai bendradarbiauti tam, kad įveiktų kliūtis visiškai laikydamosi Sutarties nuostatų, visų pirma susijusių su pagalba (minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 37 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
35. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad bendraudama su Komisija ir per procesą Teisingumo Teisme Italijos Respublika nenurodė absoliutaus negalėjimo tinkamai vykdyti Sprendimą Nr. 2005/919. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad ši valstybė narė niekada nesiūlė Komisijai pakeisti Sprendimo Nr. 2005/919 tam, kad įveiktų kliūtis, susijusias su šio sprendimo veiksmingu vykdymu ir vykdymu nedelsiant.
36. Tačiau iš tikrųjų Italijos vyriausybė tik pranešė Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su šio sprendimo vykdymu.
37. Konkrečiai kalbant, Italijos Respublikos argumentui, pagrįstam sunkumais, susijusiais su būtinybe apskaičiuoti susigrąžintinas sumas ir neįtraukti į nagrinėjamą susigrąžinimo procesą mažų ir vidutinių įmonių, kurių atžvilgiu pagalba turėjo būti laikoma suderinama su bendrąja rinka, negalima pritarti. Tuo, kad nagrinėjama valstybė narė mano esant būtina išanalizuoti kiekvienos atitinkamos įmonės individualią padėtį atliekant išankstinį patikrinimą tam, kad būtų nustatyti Komisijos sprendime įtvirtintos pagalbos gavėjai, negalima pateisinti šio sprendimo nevykdymo (žr. 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑99/02, Rink. p. I‑3353, 23 punktą ir 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑207/05, 46 bei 50 punktus).
38. Tiesa tai, kad vykstant susigrąžinimo procedūrai Italijos teisės aktų leidėjas ėmėsi rimtų veiksmų, kad užtikrintų šio susigrąžinimo veiksmingumą, priimdamas, pirmiausia, Įstatymą Nr. 29/2006 ir vėliau Dekretą įstatymą Nr. 59/2008. Konkrečiai kalbant, iš bylos medžiagos matyti, kad šiame įstatyme buvo numatyta, kad pagalba nutraukiama ir įtvirtintos neteisėtai gautos pagalbos nustatymo, apskaičiavimo bei susigrąžinimo sąlygos. Be to, siekiant, kad būtų greičiau išspręsti jau kilę ginčai, šis dekretas įstatymas buvo skirtas nacionalinių teismų paskelbto nurodymų susigrąžinti pagalbą laikino vykdymo sustabdymo procedūrinei problemai išspręsti.
39. Vis dėlto priėmus pirmesniame punkte minėtas priemones nebuvo išvengta Sprendime Nr. 2005/919 numatytos pagalbos susigrąžinimo vėlavimo. Iš tiesų jos įsigaliojo vėliau, nei baigėsi minėtame sprendime numatytas terminas, ir daugelį metų po pranešimo apie Sprendimą Nr. 2005/919 iki šio ieškinio pateikimo buvo neveiksmingos, be to, pasibaigus visiems šiame sprendime nurodytiems terminams Italijos Respublika vis dar nebuvo susigrąžinusi dalies neteisėtos pagalbos.
40. Taigi reikia pažymėti, kad pavėluoti arba neveiksmingi teisėkūros veiksmai, skirti užtikrinti, kad nacionaliniai teismai vykdys Komisijos sprendimą, kuriuo valstybė narė įpareigojama susigrąžinti neteisėtą pagalbą, neatitinka reikalavimų, išplaukančių iš šio sprendimo 26 ir 27 punktuose nurodytos teismo praktikos (minėto 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 42 punktas).
41. Be to, Italijos Respublika nurodo, kad kai kurių nagrinėjamos pagalbos gavėjų padėtis nėra reguliuojama Įstatymu Nr. 29/2006, bet jiems taikoma tvarka, susijusi su mokesčių vengimu, ir kad šiuo atveju pareiga susigrąžinti neteisėtą pagalbą netaikoma.
42. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Italijos Respublikos nuoroda į Įstatymo Nr. 29/2006 taikymo sritį nėra svarbi nagrinėjamu atveju. Kaip matyti iš Sprendimo Nr. 2005/919 1 straipsnio ir iš jo 1 konstatuojamosios dalies, nagrinėjama pagalbos schema buvo iš esmės įgyvendinta remiantis Dekreto įstatymo Nr. 269/2003, kuris buvo perkeltas į 2003 m. lapkričio 24 d. Įstatymą Nr. 326/2003, 1 straipsnio 1 dalies b punktu. Taigi pagal Sprendimo Nr. 2005/919 2 straipsnio 1 dalį Italijos Respublika privalo susigrąžinti pagalbą, suteiktą remiantis Dekretu įstatymu Nr. 269/2003. Šiomis aplinkybėmis klausimas, ar suinteresuotosioms įmonėms suteikta pagalba atitiko vidaus teisės aktus, ar, atvirkščiai, yra mokesčių vengimo arba sukčiavimo mokesčių srityje atvejis, yra nesvarbus nagrinėjamos valstybės narės pareigos susigrąžinti pagalbą per nustatytą terminą atžvilgiu. Vien galimais sunkumais, susijusiais su būtinybe kontroliuoti mokesčių deklaracijas vykdant atitinkamas nacionalines procedūras, negalima pateisinti, kaip matyti iš šio sprendimo 33 ir 37 punktų, Sprendimo Nr. 2005/919 neįvykdymo per nustatytą terminą.
43. Be to, kalbant apie Komisijos argumentą, susijusį su nacionalinių teismų galimybe priimti laikino sustabdymo priemones vykdant pagalbos susigrąžinimą, reikia priminti, kad šios priemonės gali būti suteikiamos, tik jei patenkintos teismo praktikoje įtvirtintos sąlygos (žr., be kita ko, 1991 m. vasario 21 d. Sprendimą Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 ir C‑92/89, Rink. p. I‑415, ir 1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt. (I), C‑465/93, Rink. p. I‑3761).
44. Konkrečiai kalbant, nacionalinis teismas gali skirti laikino sustabdymo priemones, jei jis turi rimtų abejonių dėl Sąjungos akto galiojimo ir pats perduoda klausimą Teisingumo Teismui, jeigu šis ginčijamo akto galiojimo dar nenagrinėja. Tačiau šioje byloje Sąjungos teismai nepateikė klausimo dėl Sprendimo Nr. 2005/919 teisėtumo. Bet kokiu atveju per procesą Teisingumo Teisme Italijos Respublika neįrodė, kad pirmesniame punkte minėtoje teismo praktikoje įtvirtintos kitos sąlygos buvo įgyvendintos.
45. Iš tiesų tik šios bylos šalių prie bylos pridėtų nacionalinių sprendimų, susijusių su Sprendime Nr. 2005/919 nurodytu susigrąžinimu, t. y. 2007 m. liepos 2 d. Commissione tributaria provinciale di Treviso sprendimo ir 2008 m. gruodžio 15 d. Commissione tributaria regionale di Venezia-Mestre sprendimo, objektas, kaip per posėdį pripažino Italijos Respublika, buvo nacionalinio akto, kuriame numatytas neteisėtos pagalbos, suteiktos įmonei šios pagalbos gavėjai, susigąžinimas, teisėtumo kontrolė, tačiau juose nebuvo nagrinėjamas Sprendimo Nr. 2005/919 teisėtumas. Todėl minėti sprendimai Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest bei Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt. (I)
netaikomi, kiek tai susiję su šiais nacionaliniais sprendimais.
46. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors formali nacionalinio teismo nacionalinio akto, kuriame reguliuojamas neteisėtos valstybės pagalbos susigrąžinimas, kontrolė turi būti laikoma paprasta Sąjungos teisės bendrojo veiksmingos teisminės gynybos principo apraiška, vis dėlto reikia pažymėti, kad nacionaliniai teismai pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį turi užtikrinti sprendimo, kuriame nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip, kad jų sprendimas atitiktų minėtu sprendimu siekiamą tikslą (žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Scott ir Kimberly Clark, C‑210/09, Rink. p. I‑0000, 25 ir 29 punktus).
47. Iš tiesų nacionalinio akto, kuriuo įgyvendinamas Komisijos sprendimas, kuriame nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, ir kuriuo trukdoma nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti šį sprendimą, panaikinimas nesuderinamas su Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje numatytais reikalavimais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Scott ir Kimberly Clark 30 punktą).
48. Kalbant apie šio sprendimo 45 punkte nurodytus nacionalinius sprendimus, reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, įmonė neteisėtos pagalbos gavėja, kuri turėjo ją grąžinti pagal nacionalinį mokėjimo nurodymą, kurį ji apskundė, įvykdė mokėjimą tik po 2008 m. gruodžio 15 d. apeliacinio teismo sprendimo atmesti ieškinį dėl panaikinimo. Taip tuo, kas minėta, atskleidžiama, kad dėl nacionalinio mokėjimo nurodymo panaikinimo pirmojoje instancijoje buvo gerokai uždelsta susigrąžinti neteisėtą pagalbą. Tokia situacija nėra tinkama užtikrinti, kad nedelsiant ir veiksmingai būtų vykdomas Sprendimas Nr. 2005/919.
49. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šis ieškinys yra pagrįstas tiek, kiek Komisija kaltina Italijos Respubliką per nustatytą terminą nesiėmus priemonių, būtinų iš pagalbos gavėjų visai pagalbai, suteiktai pagal pagalbos schemą, Sprendimu Nr. 2005/919 pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, susigrąžinti.
50. Atsižvelgiant į pirmesniame punkte padarytą išvadą, nereikia nuspręsti dėl Komisijos reikalavimų, kuriais siekiama, kad būtų pripažinta, jog Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie tame punkte nurodytas priemones, nes ši valstybė narė nepradėjo vykdyti Sprendimo Nr. 2005/919 per nustatytą terminą (minėto 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 57 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
51. Taigi reikia pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi visų priemonių, būtinų visai pagalbai, suteiktai pagal pagalbos schemą, kuri Sprendimu Nr. 2005/919 pripažinta neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, iš pagalbos gavėjų susigrąžinti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 straipsnį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Per nustatytą terminą nesiėmusi visų priemonių, būtinų visai pagalbai, suteiktai pagal pagalbos schemą, kuri 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimu Nr. 2005/919 dėl tiesioginių mokesčių lengvatos prekybos mugėse užsienyje dalyvaujančioms įmonėms pripažinta neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, iš pagalbos gavėjų susigrąžinti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 straipsnį.
2. Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.