Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. balandžio 23 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Direktyva 2008/115/EB – Neteisėtai šalyje esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimas – 11 straipsnio 2 dalis – Draudimas atvykti – Trukmė – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos iš esmės reikalaujama tam tikrų kategorijų atvejais nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti į šalį ir joje gyventi – Terorizmo grėsmė “
Byloje C‑446/24
dėl Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno apeliacinis administracinis teismas, Vokietija) 2024 m. birželio 17 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. birželio 25 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Freie Hansestadt Bremen
prieš
DT
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. L. Arastey Sahún, teisėjai J. Passer, E. Regan (pranešėjas), D. Gratsias ir B. Smulders,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
posėdžio sekretorė M. Siekierzyńska, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. birželio 19 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Freie Hansestadt Bremen, atstovaujamo F. Müller,
–        DT, atstovaujamo professeur C. Graebsch,
–        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir R. Kanitz,
–        Danijos vyriausybės, atstovaujamos D. Elkan, M. Jespersen ir C. A.‑S. Maertens,
–        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos J. Olsson,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Katsimerou ir M. Wasmeier,
susipažinęs su 2025 m. spalio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98) 3 straipsnio 6 punkto ir 11 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Freie Hansestadt Bremen (Laisvasis Hanzos miestas Brėmenas, Vokietija) (toliau – Brėmeno žemė) ir DT ginčą dėl jam nustatyto draudimo atvykti į Vokietiją ir gyventi joje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 2008/115 2, 6 ir 14 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)      2004 m. lapkričio 4 ir 5 d. Briuselio Europos Vadovų Taryba paragino suformuoti efektyvią išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir kad būtų gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas.
<...>
(6)      Valstybės narės turėtų užtikrinti, kad neteisėtas trečiųjų šalių piliečių buvimas būtų nutrauktas vadovaujantis teisinga ir aiškia tvarka. Pagal bendruosius ES teisės principus sprendimai pagal šią direktyvą turėtų būti priimami dėl kiekvieno konkretaus atvejo atskirai ir vadovaujantis objektyviais kriterijais, t. y. nagrinėjant turėtų būti atsižvelgiama ne vien į neteisėto buvimo faktą. Naudodamos standartines sprendimų, susijusių su grąžinimu, t. y. sprendimų grąžinti ir, jei priimama, sprendimų uždrausti atvykti ir sprendimų dėl išsiuntimo, formas, valstybės narės turėtų atsižvelgti į tą principą ir visapusiškai laikytis visų taikytinų šios direktyvos nuostatų.
<...>
(14)      Nacionalinėms priemonėms, susijusioms su grąžinimu, turėtų būti suteiktas poveikis Europos mastu nustatant draudimą atvykti, kuriuo uždraudžiama atvykti į visų valstybių narių teritoriją ir būti joje. Draudimo atvykti laikotarpis turėtų būti nustatomas kiekvienu atveju tinkamai atsižvelgiant į visas susijusias aplinkybes ir paprastai neturėtų būti ilgesnis nei penkeri metai. <...>“
4        Šios direktyvos 1 straipsnyje „Objektas [Dalykas]“ numatyta:
„Šia direktyva nustatomi bendri standartai ir tvarka, taikomi valstybėse narėse, grąžinant neteisėtai esančius trečiųjų šalių piliečius, remiantis pagrindinėmis teisėmis kaip Bendrijos ir tarptautinės teisės bendraisiais principais, įskaitant pabėgėlių apsaugos ir žmogaus teisių reikalavimus.
5        Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokų apibrėžtys:
<...>
4)      „sprendimas grąžinti“ – administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios šalies piliečio buvimas yra neteisėtas, ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti;
<...>
6)      „draudimas atvykti“ – administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, uždraudžiantis nustatytą laiką atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje, priimamas kartu su sprendimu grąžinti;
<...>“
6        Tos pačios
direktyvos 11 straipsnyje „Draudimas atvykti“ įtvirtinta:
„1.      Sprendimai grąžinti priimami kartu su draudimu atvykti:
a)      jei laikotarpis savanoriškai išvykti nebuvo suteiktas, arba
b)      jei prievolė grįžti nebuvo įvykdyta.
Kitais atvejais sprendimai grąžinti gali būti priimami kartu su draudimu atvykti.
2.      Draudimo atvykti trukmė nustatoma kiekvienu atveju tinkamai atsižvelgiant į visas su konkrečiu atveju susijusias aplinkybes ir iš esmės neviršija penkerių metų. Ji vis dėlto gali viršyti penkerius metus, jei trečiosios šalies pilietis kelia rimtą grėsmę viešajai tvarkai, valstybės saugumui ar nacionaliniam saugumui.
3.      Valstybės narės apsvarsto, ar panaikinti arba sustabdyti draudimą atvykti tuo atveju, kai trečiosios šalies pilietis, kuriam taikomas draudimas atvykti, dėl kurio sprendimas priimtas pagal 1 dalies antrą pastraipą, gali įrodyti, kad jis išvyko iš valstybės narės teritorijos visiškai laikydamasis sprendimo grąžinti.
<...>
Valstybės narės atskirais atvejais dėl humanitarinių priežasčių gali nepriimti [nenustatyti] draudimo atvykti, jį panaikinti arba sustabdyti.
Valstybės narės gali panaikinti ar sustabdyti draudimą atvykti atskirais atvejais ar tam tikrų jų kategorijų atvejais dėl kitų priežasčių.
<...>“
Vokietijos teisė
7        Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 2004 m. liepos 30 d.
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Įstatymas dėl užsieniečių apsigyvenimo, įsidarbinimo ir integracijos federalinėje teritorijoje) (BGBl. 2004 I, p. 1950; toliau – AufenthG) 11 straipsnyje „Draudimas atvykti ir gyventi šalyje“ nustatyta:
„<...>
(4)      Draudimas atvykti į šalį ir joje gyventi gali būti panaikintas arba jo trukmė gali būti sutrumpinta siekiant apsaugoti užsieniečio teisėtai saugotinus interesus arba jei tai nebėra reikalinga atsižvelgiant į šio draudimo tikslą.
<...>
(5a)      <...> Draudimo atvykti į šalį ir joje gyventi laikotarpio sutrumpinimas ar panaikinimas paprastai netaikomas. Aukščiausioji federalinės žemės institucija atskirais atvejais gali leisti taikyti šio principo išimtis.
(5b)      Jei užsienietis išsiunčiamas iš federalinės teritorijos remiantis sprendimu, priimtu pagal 58a straipsnį, iš principo jam turi būti nustatytas neribotos trukmės draudimas atvykti į šalį ir joje gyventi. 5a dalyje nurodytais atvejais arba jei užsienietis buvo išsiųstas remiantis vienu iš 54 straipsnio 1 dalies 1, 2 arba 2a punkte nurodytų išsiuntimo pagrindų, neribotos trukmės draudimas atvykti į šalį ir joje gyventi gali būti nustatytas kiekvienu konkrečiu atveju. Šio straipsnio 5a dalies trečias ir ketvirtas sakiniai taikomi mutatis mutandis.
<...>“
8        AufenthG 58a straipsnio „Sprendimas išsiųsti“ 1 dalyje numatyta:
„Aukščiausioji žemės institucija, remdamasi faktiniais duomenimis grindžiamomis prielaidomis ir siekdama užkirsti kelią Vokietijos Federacinės Respublikos saugumui gresiančiam ypatingam pavojui arba terorizmo grėsmei, be išankstinio nurodymo išvykti iš šalies gali priimti sprendimą išsiųsti užsienietį. Sprendimas išsiųsti yra vykdytinas nedelsiant; įspėjimas dėl išsiuntimo nesiunčiamas.
<...>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
9        Pareiškėjas yra Rusijos pilietis, gyvenantis Brėmene (Vokietija) ir turintis leidimą gyventi šalyje.
10      2017 m. kovo 13 d.
Senator für Inneres der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno vidaus reikalų ministras), vadovaudamasis AufenthG 58a straipsniu, priėmė nurodymą išsiųsti DT į Rusijos Federaciją, nes, remiantis kompetentingų saugumo tarnybų išvadomis, kilo rizika, kad pareiškėjas Vokietijoje gali įvykdyti teroristinį išpuolį Vokietijoje.
11      Po nesėkmingų skundų, pateiktų Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas), Bundesverfassungsgericht (Federalinis Konstitucinis Teismas) ir Europos Žmogaus Teisių Teismui, 2017 m. rugsėjo 4 d. pareiškėjas buvo išsiųstas į Rusijos Federaciją. Ten jis dabar ir gyvena.
12      2017 m. gruodžio 1 d. sprendimu Ausländerbehörde der Stadtgemeinde Bremen (Brėmeno miesto imigracijos tarnyba, Vokietija) nusprendė, kad nurodymui išsiųsti pagal AufenthG 58a straipsnį nėra nustatyta konkretaus galiojimo termino.
13      Įsiteisėjusiu 2021 m. gruodžio 3 d. sprendimu Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno administracinis teismas, Vokietija) panaikino šį sprendimą, motyvuodamas tuo, kad pareiškėjui pagrindinėje byloje iki šiol nebuvo nustatyta jokio draudimo atvykti į valstybių narių teritoriją ir joje gyventi.
14      2022 m. vasario 1 d. sprendimu vidaus reikalų ministras uždraudė neribotą laiką pareiškėjui pagrindinėje byloje atvykti į Vokietiją ir gyventi joje. Šį sprendimą jis iš esmės motyvavo tuo, kad neribotos trukmės draudimas pagal AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmą sakinį paprastai turėtų būti taikomas asmenims, kurie buvo išsiųsti taikant išsiuntimo iš šalies priemonę, priimtą pagal šio įstatymo 58a straipsnį. Vidaus reikalų ministras teigė, kad nėra priežasčių šio pareiškėjo atveju išimties tvarka nukrypti nuo šios taisyklės, atsižvelgiant į atitinkamų saugumo tarnybų išvadas dėl minėto pareiškėjo elgesio po jo išsiuntimo ir jo socialinius bei šeiminius ryšius Vokietijoje. Vidaus reikalų ministras manė, kad vis dar yra pagrindo bijoti, kad, jei tas pats pareiškėjas atvyks į Vokietijos federacinės respublikos teritoriją, jis gali įvykdyti teroristinį išpuolį šioje valstybėje.
15      Gavęs pareiškėjo pagrindinėje byloje skundą dėl šio 2022 m. vasario 1 d. sprendimo, Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno administracinis teismas, Vokietija) panaikino šį sprendimą, motyvuodamas tuo, kad AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmas sakinys negali būti taikomas, nes draudimo atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje neribotą laiką nustatymas neatitinka Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkto ir 11 straipsnio 2 dalies.
16      Brėmeno žemė šį Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno administracinis teismas, Vokietija) sprendimą apskundė Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno apeliacinis administracinis teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
17      Pastarasis teismas pažymi, kad pareiškėjui pagrindinėje byloje pagal AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmą sakinį buvo nustatytas neribotos trukmės draudimas atvykti į Vokietiją ir gyventi joje. Vis dėlto Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkte „draudimas atvykti“ apibrėžiamas kaip administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, „uždraudžiantis nustatytą laiką“ atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje, o pagal šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalį šiam draudimui turi būti nustatyta „trukmė“. Taigi kyla klausimas, ar šios direktyvos nuostatos turi būti aiškinamos kaip draudžiančios nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti, kaip antai numatytą AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmame sakinyje kaip bendroji taisyklė, užsieniečiams, kurių teisė gyventi šalyje pagal AufenthG 58a straipsnį buvo panaikinta siekiant išvengti terorizmo grėsmės.
18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nes jis dar nėra priėmęs sprendimo šiuo klausimu, o nacionaliniai teismai, Vokietijos vyriausybė ir Vokietijos doktrina į jį atsako skirtingai.
19      Konkrečiai kalbant, dalis Vokietijos doktrinos patvirtina Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno administracinis teismas, Vokietija) sprendimą. Remiantis šia doktrinos dalimi, 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendime Filev ir Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569, 27 punktas) Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš Direktyvos 2008/115 11 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje vartojamos frazės „draudimo atvykti trukmė nustatoma“ matyti, kad egzistuoja valstybių narių pareiga riboti draudimo atvykti pasekmes laiko atžvilgiu, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkamas trečiosios šalies pilietis pateikė prašymą šiuo tikslu. Tokį aiškinimą patvirtina šios direktyvos 3 straipsnio 6 punkte pateikta sąvokos „draudimas atvykti“ apibrėžtis. Be to, 2017 m. lapkričio 16 d. Komisijos rekomendacijoje (ES) 2017/2338, kurioje pateikiamas bendras „Grąžinimo vadovas“, skirtas valstybių narių kompetentingoms institucijoms, vykdančioms su grąžinimu susijusias užduotis (OL L 339, 2017, p. 83), nėra nieko, kas leistų daryti priešingą išvadą; jame, be kita ko, nurodoma: „Neribotos trukmės draudimai atvykti nenustatomi. Draudimo atvykti trukmė yra vienas pagrindinių draudimo atvykti sprendimo elementų“.
20      Vis dėlto pagal kitą Vokietijos doktrinos dalį manoma, kad draudimas atvykti į šalį ir gyventi joje pagal AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmą sakinį atitinka Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punktą ir 11 straipsnio 2 dalį. Kai kurie autoriai, pritariantys tokiam aiškinimui, mano, kad minėtoje rekomendacijoje pateiktame grąžinimo vadove Europos Komisija laikėsi nuomonės, kad „sistemingas draudimų atvykti visą gyvenimą nustatymas <...>, neatsižvelgiant į kiekvieno atvejo aplinkybes“, prieštarauja šiai direktyvai. Jų nuomone, AufenthG 11 straipsnio 5b dalies pirmas sakinys atitinka minėtą direktyvą, nes susijęs tik su šio įstatymo 58 straipsnyje nurodytais atvejais, visų pirma įskaitant tuos, kurie siejami su teroristinę grėsmę keliančiais asmenimis. Galiausiai 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Filev ir Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569) 27 punktas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į prejudicinį klausimą, kuris buvo pateiktas Teisingumo Teismui byloje, dėl kurios priimtas tas sprendimas. Tas klausimas buvo susijęs tik su tuo, ar nacionalinė nuostata, pagal kurią draudimo atvykti trukmės apribojimas siejamas su sąlyga, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis pateiktų prašymą taikyti tokį apribojimą, atitinka Sąjungos teisę.
21      Šiomis aplinkybėmis Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Laisvojo Hanzos miesto Brėmeno apeliacinis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2008/115] 3 straipsnio 6 punktas ir 11 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmeniui, kurio teisė gyventi šalyje panaikinta ir dėl kurio buvo priimtas sprendimas grąžinti atsižvelgiant į tai, kad šis asmuo kelia terorizmo grėsmę, turi paprastai būti taikomas neribotos trukmės draudimas atvykti į šalį?“
Dėl prejudicinio klausimo
Pirminės pastabos
22      Pareiškėjas pagrindinėje byloje teigia, kad atsižvelgiant į laikotarpį, praėjusį nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamo sprendimo grąžinti priėmimo 2017 m. kovo 13 d. ir jam taikomo draudimo atvykti priėmimo 2022 m. vasario 1 d., šis draudimas negali būti laikomas susijusiu su šiuo sprendimu grąžinti, kaip to reikalaujama pagal Direktyvą 2008/115. Taigi savo argumentais pareiškėjas pagrindinėje byloje ginčija šios direktyvos taikymą tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
23      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkte „draudimas atvykti“ apibrėžiamas kaip administracinis ar teismo sprendimas arba aktas, uždraudžiantis nustatytą laiką atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje, „priimamas kartu su sprendimu grąžinti“, o pastarasis sprendimas šios direktyvos 3 straipsnio 4 punkte apibrėžiamas kaip administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios šalies piliečio buvimas yra neteisėtas, ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti.
24      Be to, šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sprendimai grąžinti priimami „kartu su“ draudimu atvykti, jei nesuteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti arba neįvykdyta pareiga grįžti. Kitais atvejais sprendimai grąžinti gali būti priimami „kartu su draudimu atvykti“.
25      Iš to, kas išdėstyta šio sprendimo 23 ir 24 punktuose, matyti, kad „draudimas atvykti“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 2008/115, turi papildyti sprendimą grąžinti, uždrausdamas atitinkamam asmeniui nustatytą laikotarpį po jo „grąžinimo“ – kaip jis apibrėžtas šios direktyvos 3 straipsnio 3 punkte – taigi, po jo išvykimo iš valstybių narių teritorijos, vėl atvykti į šią teritoriją ir joje būti. Taigi draudimas atvykti sukelia pasekmių tik nuo to momento, kai atitinkamas asmuo faktiškai išvyksta iš valstybių narių teritorijos (2021 m. birželio 3 d. Sprendimo Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      Iš jurisprudencijos matyti, kad draudimas atvykti nebūtinai turi būti priimtas nei kartu su sprendimu grąžinti, nei netrukus po tokio sprendimo priėmimo (šiuo klausimu žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Al Hoceima ir Boghni, C‑636/23 ir C‑637/23, EU:C:2025:603, 66 punktą). Pakanka, kad šis „draudimas atvykti“ būtų nustatytas po sprendimo, kuriuo priimančioji valstybė narė tokiu pačiu pagrindu panaikino trečiosios šalies piliečio teisę gyventi jos teritorijoje (pagal analogiją žr. 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimo M. D. (Draudimas atvykti į Vengriją), C‑528/21, EU:C:2023:341, 80 punktą).
27      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sprendimas uždrausti pareiškėjui pagrindinėje byloje atvykti į Vokietiją yra „susietas“ su sprendimu, priimtu remiantis tuo pačiu pagrindu, atimti iš jo teisę gyventi Vokietijoje ir jį išsiųsti, t. y. dėl to, kad, kompetentingų saugumo tarnybų nuomone, egzistavo pavojus, jog pareiškėjas pagrindinėje byloje įvykdys teroristinį išpuolį Vokietijoje.
28      Be to, atrodo, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas sprendimas grąžinti buvo priimtas nenumačius savanoriško išvykimo laikotarpio, todėl, kaip matyti iš šio sprendimo 24 punkto, pagal Direktyvos 2008/115 11 straipsnio 1 dalį Vokietijos kompetentinga institucija turėjo nustatyti draudimą atvykti pareiškėjui pagrindinėje byloje.
29      Tokiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad dėl laiko tarpo, praėjusio nuo sprendimo grąžinti priėmimo iki pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo atvykti, šis draudimas nepatenka į Direktyvos 2008/115 taikymo sritį.
Dėl esmės
30      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punktas ir 11 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos iš esmės privaloma nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti į valstybių narių teritoriją neteisėtai šalyje esančiam trečiosios šalies piliečiui, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti, kai tas sprendimas grindžiamas egzistuojančia terorizmo grėsme.
31      Remiantis suformuota jurisprudencija, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą, ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2025 m. vasario 13 d. Sprendimo Latvijas Sabiedriskais Autobuss, C‑684/23, EU:C:2025:90, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
32      Visų pirma, kalbant apie Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkto ir 11 straipsnio 2 dalies formuluotę, reikia priminti, kad šioje pirmojoje nuostatoje „draudimas atvykti“ apibrėžiamas kaip administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, uždraudžiantis „nustatytą laiką“ atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje, priimamas kartu su sprendimu grąžinti. Savo ruožtu šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad draudimo atvykti trukmė nustatoma „kiekvienu atveju“ tinkamai atsižvelgiant į „visas susijusias aplinkybes“ ir paprastai nėra ilgesnė nei penkeri metai, o antrame sakinyje patikslinama, kad draudimo atvykti trukmė „vis dėlto gali viršyti penkerius metus“, jei trečiosios šalies pilietis kelia didelę grėsmę viešajai tvarkai, valstybės saugumui ar nacionaliniam saugumui.
33      Pirmiausia iš paties 11 straipsnio 2 dalies pirmojo sakinio formuluotės matyti, kad draudimo atvykti trukmė iš principo neturi viršyti penkerių metų.
34      Vis dėlto nėra aiškiai nustatyta jokios maksimalios trukmės tuo atveju, kai trečiosios šalies pilietis kelia didelę grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės ar nacionaliniam saugumui, o Direktyvos 2008/115 11 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje tik numatyta, kad tokiu atveju draudimo atvykti trukmė „vis dėlto gali viršyti penkerius metus“. Taigi šios dalies pirmame sakinyje aiškiai nurodant, kad „paprastai“ maksimali trukmė negali viršyti penkerių metų, suteikiamas pagrindas manyti, kad, jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs nustatyti maksimalų laikotarpį ir tuo atveju, kai trečiosios šalies pilietis keltų didelę grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės ar nacionaliniam saugumui, jis tai būtų aiškiai nurodęs (pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Filev ir Osmani, C‑40/12, EU:C:2013:569, 30 punktą).
35      Taigi Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkte esanti nuoroda, kad draudimu atvykti neleidžiama atvykti į valstybių narių teritoriją ir joje būti „nustatytą“ laikotarpį, nebūtinai turi būti suprantama kaip įpareigojanti nacionalines valdžios institucijas kiekvienu atveju nustatyto draudimo atvykti trukmę apriboti laiko atžvilgiu; bet, kaip teigė Danijos ir Švedijos vyriausybės ir kaip savo išvados 25 punkte pažymėjo generalinis advokatas, taip pat gali būti aiškinama kaip reiškianti, kad kiekvienu atveju kompetentingos nacionalinės institucijos privalo sprendime, kuriuo nustatomas toks draudimas, tiksliai ir motyvuotai „nustatyti“ jo trukmę, neatsižvelgdamos į tai, ar jis yra ribotas, ar ne.
36      Antra, iš pačios Direktyvos 2008/115 11 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio formuluotės matyti, kad draudimo atvykti trukmė turi būti nustatyta tinkamai atsižvelgiant į visas kiekvieno atvejo aplinkybes. Kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, šios dalies antrame sakinyje valstybėms narėms numatyta galimybė viršyti minėtame pirmame sakinyje nurodytą paprastai taikomą penkerių metų laikotarpį, kai kyla didelė grėsmė viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui; vis dėlto šiame antrame sakinyje net ir tokiu atveju nenumatyta, kad išimtinai valstybės narės gali nesilaikyti pareigos tinkamai atsižvelgti į visas konkretaus atvejo aplinkybes.
37      Dėl Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkto ir 11 straipsnio 2 dalies konteksto visų pirma reikia priminti, kad Direktyvos 2008/115 11 straipsnio 3 dalyje numatytos aplinkybės, kuriomis valstybės narės, pirma, privalo apsvarstyti galimybę panaikinti draudimą atvykti arba sustabdyti jo taikymą, ir, antra, gali nenustatyti, nepanaikinti tokio draudimo ar nesustabdyti jo taikymo. Šios pareigos ir galimybės prireikus leistų užtikrinti šioje direktyvoje numatytų materialinių ir procesinių garantijų laikymąsi, taip pat tai, kad neribotos trukmės draudimas nebeturėtų poveikio po to, kai nebegalėtų būti laikomas būtinu ir proporcingu juo siekiamam tikslui.
38      Be to, Direktyvos 2008/115 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad sprendimai pagal šią direktyvą turėtų būti priimami „dėl kiekvieno konkretaus atvejo atskirai“, o šios direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje, kuria grindžiamas jos 11 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, numatyta, kad draudimo atvykti laikotarpis turėtų būti nustatomas „kiekvienu atveju tinkamai atsižvelgiant į visas susijusias aplinkybes“, taip patvirtinant pastarosios nuostatos aiškinimą, kad net egzistuojant terorizmo grėsmei, priimant sprendimą dėl draudimo atvykti trukmės, kaip ir priimant bet kokį sprendimą pagal šią direktyvą, turi būti atsižvelgiama į visas konkretaus atvejo aplinkybes.
39      Galiausiai dėl Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punktu ir 11 straipsnio 2 dalimi ir apskritai šia direktyva siekiamų tikslų reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalį stengiamasi, be kita ko, užtikrinti, kad draudimo atvykti trukmė neviršytų penkerių metų, nebent atitinkamas asmuo kelia didelę grėsmę viešajai tvarkai, valstybės ar nacionaliniam saugumui (2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Filev ir Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, 32 punktas).
40      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad draudimas atvykti yra priemonė, skirta Europos Sąjungos grąžinimo politikos veiksmingumui padidinti, užtikrinant, kad išsiųstas trečiosios šalies pilietis, kuris šalyje buvo neteisėtai, tam tikrą laiką negalės teisėtai grįžti į valstybių narių teritoriją Taigi ši priemonė atitinka pačios minėtos direktyvos tikslą, kuriuo, kaip matyti iš jos 2 konstatuojamosios dalies, siekiama suformuoti veiksmingą išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir būtų gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas (šiuo klausimu žr. 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimo M. D. (Draudimas atvykti į Vengriją), C‑528/21, EU:C:2023:341, 72 ir 77 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
41      Iš tiesų pats Direktyvos 2008/115 tikslas, kaip matyti iš jos 1 straipsnio, yra nustatyti bendrus standartus ir tvarką, taikytinus valstybėse narėse, grąžinant neteisėtai esančius trečiųjų šalių piliečius, remiantis pagrindinėmis teisėmis kaip bendraisiais Sąjungos ir tarptautinės teisės principais, įskaitant pabėgėlių apsaugos ir žmogaus teisių reikalavimus.
42      Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punkto ir 11 straipsnio 2 dalies aiškinimas taip, kad pagal juos kompetentingoms nacionalinėms institucijoms pripažįstama galimybė, atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes, nuspręsti, kad egzistuojanti terorizmo grėsmė pateisina neribotos trukmės draudimo atvykti nustatymą atitinkamam trečiosios šalies piliečiui, niekaip nekenkia šio sprendimo 39 punkte primintam šių nuostatų tikslui. Priešingai, toks aiškinimas leidžia užtikrinti, kad valstybės narės galėtų visapusiškai pasinaudoti veiksminga draudimo atvykti priemone, siekdamos užtikrinti savo teritorijos saugumą, kartu garantuodamos, kad šios priemonės taikymo trukmė pateisinama atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes ir paisant atitinkamų asmenų pagrindinių teisių.
43      Tokį aiškinimą patvirtina Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija, pagal kurią vien to, kad trečiosios šalies pilietis kelia didelę grėsmę viešajai tvarkai, kaip antai terorizmo grėsmę, gali pakakti, kad būtų galima manyti, jog kompetentingos nacionalinės institucijos, išnagrinėjusios visas reikšmingas šio asmens padėtį apibūdinančias aplinkybes, turi teisę ne tik taikyti šiam piliečiui išsiuntimo iš nacionalinės teritorijos priemonę, bet ir nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti, ir jų nebūtų galima kaltinti pažeidus 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnį, susijusį su teise į privatų ir šeimos gyvenimo gerbimą (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 25 d. EŽTT sprendimo Mutlag prieš Vokietiją, CE:ECHR:2010:0325JUD004060105, 60–63 punktus; 2021 m. lapkričio 30 d. EŽTT sprendimo Avci prieš Daniją, CE:ECHR:2021:1130JUD004024019, 35–39 punktus; 2022 m. kovo 22 d. EŽTT sprendimo Laraba prieš Daniją, CE:ECHR:2022:0322DEC002678119, 32–35 punktus ir 2023 m. rugsėjo 5 d. EŽTT sprendimo Al-Masudi prieš Daniją, CE:ECHR:2023:0905JUD003574021, 33–36 punktus).
44      Nagrinėjamu atveju Brėmeno žemė ir Vokietijos vyriausybė pirmiausia pabrėžia, kad, pirma, pagal pačią pagrindinėje byloje aptariamą taisyklę leidžiama atsižvelgti į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes, nes nustatydamas skirtumą pagal pažeidimų sunkumą ir grėsmių, kurioms turi būti užkirstas kelias, pobūdį ir rimtumą, nacionalinės teisės aktų leidėjas tam tikrų situacijų kategorijoms nustatė standartines taisykles, tačiau nenumatė, kad visais atvejais reikia nustatyti neribotos trukmės draudimus atvykti.
45      Antra, iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad pagrindinėje byloje „paprastai“ taikoma taisyklė turi išimčių, nes tam tikros išimtinės ir netipinės aplinkybės leidžia išnagrinėjus kiekvieną konkretų atvejį nukrypti nuo šios taisyklės. Konkrečiai kalbant, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nagrinėjamoje situacijoje vidaus reikalų ministras nusprendė, jog nėra priežasčių nukrypti nuo šios taisyklės pareiškėjo pagrindinėje byloje atveju, atsižvelgiant į kompetentingų saugumo tarnybų išvadas dėl jo elgesio po išsiuntimo, taip pat jo socialinius bei šeiminius ryšius Vokietijoje. Todėl reikia pažymėti, kad, nors egzistuoja bendroji taisyklė, taikytina tokioms situacijoms, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, galimybė nuo jos nukrypti reiškia, kad bent jau turi būti atsižvelgiama į visas konkretaus atvejo aplinkybes.
46      Trečia, Brėmeno žemė ir Vokietijos vyriausybė pabrėžia galimybę patikrinti, ar vis dar egzistuoja konkrečios aplinkybės, dėl kurių buvo nustatytas neribotos trukmės draudimas atvykti. Kai pakitęs trečiosios šalies piliečio elgesys yra ilgalaikis, AufenthG 11 straipsnio 4 ir 5b dalyse aiškiai numatyta, kad draudimas atvykti į šalį ir joje gyventi vėliau gali būti panaikintas arba sutrumpintas.
47      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus Vokietijos teisės aktus leidžiama veiksmingai atsižvelgti į visas reikšmingas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, kad būtų galima pagrįsti ne tik konstatavimą, kad egzistuoja teroro grėsmė, bet taip pat taisyklės, kuria iš principo nustatomas neribotos trukmės draudimas atvykti į valstybių narių teritoriją dėl tokios grėsmės buvimu grindžiamo sprendimo grąžinti priėmimo, taikymą.
48      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 6 punktas ir 11 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip: pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos iš esmės privaloma nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti į valstybių narių teritoriją neteisėtai šalyje esančiam trečiosios šalies piliečiui, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti, kai tas sprendimas grindžiamas egzistuojančia terorizmo grėsme, jeigu kompetentinga nacionalinė institucija gali tinkamai atsižvelgti į visas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, siekdama pagrįsti konstatavimą, kad egzistuoja tokia grėsmė, ir šių teisės aktų taikymą konkrečiu atveju
Dėl bylinėjimosi išlaidų
49      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 3 straipsnio 6 punktas bei 11 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos iš esmės privaloma nustatyti neribotos trukmės draudimą atvykti į valstybių narių teritoriją neteisėtai šalyje esančiam trečiosios šalies piliečiui, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti, kai tas sprendimas grindžiamas egzistuojančia terorizmo grėsme, jeigu kompetentinga nacionalinė institucija gali tinkamai atsižvelgti į visas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, siekdama pagrįsti konstatavimą, kad egzistuoja tokia grėsmė, ir šių teisės aktų taikymą konkrečiu atveju.
Parašai.
*      Proceso kalba: vokiečių.