62019CC0081
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2020 m. kovo 19 d. (
1
)
Byla C-81/19
NG,
OH
prieš
SC Banca Transilvania SA
(Curtea de Apel Cluj (Klužo apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Paskola užsienio valiuta – Sąlyga dėl valiutos keitimo kurso – 1 straipsnio 2 dalis – Sutarties sąlyga, išreiškianti teisės aktuose įtvirtintą bendrąjį principą – 6 straipsnio 1 dalis – Teisinės pasekmės – Nesąžiningos sąlygos panaikinimas – Sutarties negalėjimas toliau egzistuoti be nesąžiningos sąlygos – Nacionalinio teismo įgaliojimai“
I. Įvadas
1.
Šiame prejudicinio sprendimo priėmimo procese dar kartą nagrinėjama vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų sutartyse dėl paskolų užsienio valiuta.
2.
Pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą sąlygą reikalaujama, kad ieškovai grąžintų Šveicarijos frankais išreikštą paskolą būtent šia valiuta. Vis dėlto dėl didelio Rumunijos lėjos – valiutos, kuria ieškovai gauna savo pajamas – nuvertėjimo grąžintina suma per kelerius metus po paskolos sutarties sudarymo jiems beveik padvigubėjo.
3.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nebekeliamas principinis klausimas, ar paskolų užsienio valiuta suteikimas vartotojams apskritai gali būti laikomas atitinkančiu Sąjungos teisę. Nors iš ligšiolinės Teisingumo Teismo jurisprudencijos galima spręsti, kad su valiutos keitimo kursu susijusi rizika tokių paskolos sutarčių atveju negali automatiškai tekti vartotojui, iš šios jurisprudencijos taip pat matyti, jog tokia praktika pati savaime neprieštarauja Sąjungos teisei (
2
). Pagal jurisprudenciją lemiamą reikšmę turi aplinkybė, ar vartotojas buvo informuotas apie šią riziką aiškia, suprantama kalba (
3
).
4.
Pagrindinis klausimas šioje byloje veikiau susijęs su pasekmėmis, kurias nacionalinis teismas turi taikyti, jei nustato, kad sąlyga dėl su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos yra nesąžininga. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, visos ligi šiol jurisprudencijoje nurodytos teisinės nesąžiningumo pasekmės lemia nepagrįstą naštą vartotojui. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai mano esą susidūrę su panašiomis teisinėmis problemomis ir kitose trijose šiuo metu nagrinėjamose bylose (
4
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
Šios bylos teisinis pagrindas yra 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (toliau – Direktyva 93/13) (
5
).
6.
Direktyvos 93/13 dvyliktoje ir tryliktoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„[(12)] tačiau kadangi nacionaliniai įstatymai, kokie jie yra dabar, leidžia numatyti tik dalinį jų suderinimą; kadangi, visų pirma, ši direktyva apima tik tas sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi; kadangi valstybės narės turi turėti galimybę, deramai atsižvelgiant į Sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės už šios direktyvos nuostatas;
[(13)] kadangi daroma prielaida, jog valstybių narių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai nustato su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygas, nėra nesąžiningų sąlygų; kadangi dėl to, atrodo, kad nėra būtina kontroliuoti, kaip vykdomos tos sąlygos, kurios atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių valstybės narės arba Bendrija yra prisijungusios, principus ar nuostatas; kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip[.]“
7.
Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“
8.
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“
9.
Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
10.
Tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
11.
Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“
B.
Nacionalinės teisės aktai
12.
Nacionalinės teisės požiūriu nagrinėjamai bylai svarbūs sutarties sudarymo dieną galiojusios redakcijos Rumunijos Codul civil (Civilinis kodeksas) ir Codul comercial (Prekybos kodeksas).
13.
Civilinio kodekso 1578 straipsnis, kuriame įtvirtintas nominalumo principas, buvo suformuluotas taip:
„Dėl paskolos atsirandantys įsipareigojimai visais atvejais apima tą pačią sutartyje skaičiais išreikštą sumą. Jeigu valiutos vertė padidėja arba sumažėja nepasibaigus mokėjimo terminui, skolininkas turi grąžinti pasiskolintą gautą sumą ir privalo ją sugrąžinti tik valiuta, kurios kursas mokėjimo metu yra nustatytas teisės aktuose.“
14.
Prekybos kodekso 41 straipsnyje buvo nustatyta:
„Kai sutartyje nurodytos valiutos kursas nėra nustatytas šalies teisės aktuose arba komercinių įstaigų, mokėjimas gali būti atliekamas tos šalies valiuta, taikant mokėjimo termino pabaigos dieną mokėjimo vietoje galiojantį valiutų keitimo kursą, o jei toje vietoje nėra nustatyto valiutų keitimo kurso – taikant artimiausioje rinkoje galiojantį kursą, išskyrus atvejus, kai sutartyje yra nuostata, kad jis turi būti „faktinis“, arba kita panaši sąlyga.“
III. Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
15.
Kaip yra nustatęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ieškovai pagrindinėje byloje, kurie yra vartotojai, 2006 m. kovo 31 d. sudarė sutartį su SC Volksbank România SA (vėliau – Banca Transilvania) dėl 90000 Rumunijos lėjų (RON) paskolos.
16.
2006 m. kovo 31 d. sutarčiai refinansuoti šalys 2008 m. spalio 15 d. sudarė antrą paskolos sutartį. Sutartis buvo sudaryta dėl paskolos užsienio valiuta, kurios dydis siekė 65000 Šveicarijos frankų (CHF). Tai sudarė maždaug 159126 RON arba 33488 EUR (
6
). Ieškovai savo pajamas gauna Rumunijos lėjomis.
17.
Antrosios kredito sutarties standartinių sąlygų 4 skirsnio 1 punkte buvo nustatyta, kad „bet koks mokėjimas <…> bus atliekamas paskolos valiuta, išskyrus specialiosiose sąlygose arba standartinėse sąlygose numatytus atvejus“ (toliau – ginčijama sąlyga).
18.
Dėl lėjų nuvertėjimo ir Šveicarijos franko vertės padidėjimo 2008 m. spalio mėn. – 2017 m. balandžio mėn. grąžintina suma padidėjo 117760 RON (apie 24772 EUR).
19.
Ieškovai pareiškė ieškinį Tribunalul Specializat Cluj (Klužo specializuotas teismas, Rumunija). Jie teigia, kad bankas neįvykdė pareigos suteikti pakankamai informacijos apie su valiutos keitimo kursu susijusią riziką. Be to, prisiėmę šią riziką ieškovai atsiduria nederamai nepalankioje padėtyje. Todėl jie iš esmės siekia įšaldyti keitimo kursą, galiojusį sudarant sutartį.
20.
Atsakovė teigia, kad ginčijama sąlyga grindžiama Civilinio kodekso 1578 straipsnyje įtvirtintu nominalumo principu, todėl negali būti tikrinama dėl nesąžiningumo pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį.
21.
Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį. Tiesa, jis laikėsi nuomonės, kad ginčijamos sąlygos turinys turi būti patikrintas. Vis dėlto, jo manymu, bankas pakankamai įvykdė įsipareigojimus teikti informaciją. Jis negalėjo numatyti didelių valiutos keitimo kurso svyravimų.
22.
Byla, kurioje abi šalys pateikė apeliacinius skundus, nagrinėjama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme – Curtea de Apel Cluj (Klužo apeliacinis teismas). Šiam teismui kyla abejonių dėl Direktyvos 93/13 aiškinimo, kiek tai susiję su jos taikymo sritimi, pardavėjo ar tiekėjo pareigomis teikti informaciją ir teisinėmis galbūt nesąžiningo atitinkamos sąlygos pobūdžio pasekmėmis.
IV. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
23.
2018 m. gruodžio 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2019 m. vasario 1 d., Curtea de Apel Cluj (Klužo apeliacinis teismas) pagal SESV 267 straipsnį pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 93/13/EEB 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja nedraudžiama analizuoti, kiek nesąžininga yra sutarties sąlyga, kurioje nustatyta papildoma norma, nuo kurios šalys gali nukrypti, bet konkrečiu atveju nenukrypo, nes dėl jos nevyko jokios derybos, kaip atsitiko šioje byloje nagrinėjamu atveju taikant sutarties nuostatą, pagal kurią reikalaujama paskolą grąžinti ta užsienio valiuta, kuria ji buvo suteikta?
2.
Ar tokiomis aplinkybėmis, kai suteikiant paskolą užsienio valiuta vartotojui nebuvo pateikti apskaičiavimai ir (arba) prognozės, susiję su galimo valiutos kurso svyravimo ekonominiu poveikiu visoms pagal sutartį vykdytinoms mokėjimo pareigoms, būtų galima pagrįstai teigti, kad tokia sąlyga, pagal kurią visa su valiutos keitimo kursu susijusi rizika tenka vartotojui (pagal nominalumo principą), yra aiški ir suprantama ir kad pardavėjas ar tiekėjas (bankas) sąžiningai įvykdė įsipareigojimą informuoti kitą sutarties šalį, atsižvelgiant į tai, kad Rumunijos nacionalinio banko nustatytas didžiausias vartotojų įsiskolinimo lygis buvo apskaičiuotas taikant paskolos suteikimo dieną galiojusį keitimo kursą?
3.
Ar pagal Direktyvą 93/13/EEB ir ja grindžiamą jurisprudenciją bei veiksmingumo principą, nustačius, kad tam tikra sutarties sąlyga dėl su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos priskyrimo yra nesąžininga, draudžiama palikti sutartį nepakeistą? Kaip būtų galima pakeisti sutartį siekiant netaikyti nesąžiningos sąlygos ir paisyti veiksmingumo principo?“
24.
Per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą Teisingumo Teisme rašytines pastabas pateikė ieškovai, Vokietijos Federacinė Respublika, Rumunija ir Europos Komisija. 2020 m. vasario 6 d. posėdyje buvo atstovaujama ieškovams ir atsakovei pagrindinėje byloje, Rumunijai ir Europos Komisijai.
V. Teisinis vertinimas
25.
Trys prejudiciniai klausimai susiję su trimis vienas po kito einančiais nagrinėjimo etapais, kuriuos valstybės narės teismas pereina, vertindamas iš anksto suformuluotų sutarties sąlygų turinį pagal Direktyvą 93/13.
26.
Pirmasis prejudicinis klausimas susijęs su galimybe taikyti Direktyvą 93/13 (žr. A dalį).
27.
Toliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar ginčijama sąlyga pateikiama „aiškia, suprantama kalba“, kaip tai suprantama pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį. Teisingumo Teismas jau yra nustatęs tokio vertinimo kriterijus, atsižvelgdamas į labai panašią bylose Andriciuc (
7
) ir Lupean (
8
) nagrinėtą sąlygą, todėl šiuo atveju pakanka apsiriboti glausta nuoroda į esamą jurisprudenciją (žr. B dalį).
28.
Šios bylos esmė galiausiai yra teisinės pasekmės, kurių gali kilti konstatavus, kad ginčijama sąlyga yra nesąžininga (žr. C dalį).
A.
Dėl Direktyvos 93/13 taikymo srities (pirmasis prejudicinis klausimas)
29.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar sutarties sąlygai, kuri yra teisės aktuose įtvirtinto bendrojo principo išraiška, taikomos Direktyvos 93/13 nuostatos.
30.
Pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį ši direktyva netaikoma sutarčių sąlygoms, „atspindinčioms“„privalomąsias“ teisės aktų nuostatas. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis kompetentingas vertinti faktines aplinkybes (
9
), yra nusprendęs, kad ginčijama sutarties sąlyga yra Civilinio kodekso 1578 straipsnyje įtvirtinto nominalumo principo išraiška.
31.
Dėl šios priežasties teismas abejoja, ar minėtai sąlygai gali būti taikoma direktyva.
1. Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies tekstas
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visų pirma probleminė atrodo aplinkybė, kad Civilinio kodekso 1578 straipsnis nėra imperatyvioji norma, todėl galėtų būti nelaikoma „privalomąja“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu teismas atkreipia dėmesį į neaiškumus direktyvos versijoje rumunų kalba. Pavyzdžiui, direktyvos versijoje vokiečių kalba 1 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „bindend“, kuri gali apimti ir imperatyviąsias, ir dispozityviąsias normas, o versijoje rumunų kalba vartojama sąvoka „obligatorii“ Rumunijos teisėje, atrodo, reiškia tik imperatyviąsias teisės normas.
33.
Vis dėlto iš bendro direktyvos konteksto aiškiai matyti, kad sąvoka „privalomoji“ nėra grindžiama civilinėje teisėje įprastu „imperatyviųjų“ (taigi, „privalomųjų“) ir „dispozityviųjų“ (taigi, „neprivalomųjų“) nuostatų atskyrimu. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad Direktyvoje 93/13 vartojamos sąvokos yra Sąjungos teisės pobūdžio, todėl turi būti aiškinamos savarankiškai (
10
). Taigi, sąvokos „obligatorii“ reikšmė Rumunijos teisėje nėra svarbi aiškinant šią Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje vartojamą sąvoką. Kaip matyti iš direktyvos tryliktos konstatuojamosios dalies, ši sąvoka veikiau taip pat apima visas taisykles, kurios yra dispozityviosios, todėl taikomos susitariančiosioms šalims pagal įstatymą, jeigu nebuvo susitarta kitaip (
11
).
34.
Be to, tai, kad sudarant sutartį šalims faktiškai nebuvo suteikta galimybės susitarti kitaip, neturi reikšmės atsakant į prejudicinį klausimą. Ši aplinkybė yra Direktyvos 93/13 taikymo sąlyga, o ne jos netaikymo pagrindas. Priešingu atveju nebūtų sutarties sąlygos, kaip ji apibrėžta Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią nuostatą reikalaujama, kad atitinkama sąlyga būtų tokia, „dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi“.
35.
Taigi, darytina išvada, kad dispozityvioji teisė – pavyzdžiui, Civilinio kodekso 1578 straipsnis – iš principo taip pat gali būti laikoma „privalomąja“ nuostata, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį.
2. Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos taikymo išimties prasmė ir tikslas
36.
Vis dėlto tai dar nereiškia, kad tokia sutarties sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nepatenka į direktyvos taikymo sritį.
37.
Vertindamas, ar pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį turi būti tikrinamas tam tikros sutarties sąlygos turinys, Teisingumo Teismas suformuotoje jurisprudencijoje veikiau pasitelkia ir teleologinius aspektus.
38.
Pagal jurisprudenciją Direktyvos 93/13 taikymo srities išimtis pateisinama prielaida, kad nacionalinis teisės aktų leidėjas jau yra nustatęs tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą, todėl teisės aktų nuostatose paprastai nėra nesąžiningų sąlygų (
12
).
39.
Mano nuomone, tokia išvada grindžiama ne vien mintimi, kad nesąžiningumo kontrolė tokiais atvejais būtų perteklinė. Taip veikiau siekiama išvengti nepriimtino kišimosi į valstybių narių kompetenciją. Kaip matyti iš Direktyvos 93/13 dvyliktos konstatuojamosios dalies, ja nesiekiama suderinti nacionalinės civilinės teisės draudžiamų sandorių srityje. Dėl šios priežasties pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį negali būti iš esmės vertinamas nei pagrindinis sutarties dalykas, nei kainos ir atlygio adekvatumas. Šiuos klausimus paprastai reglamentuoja nacionalinis teisės aktų leidėjas civilinės teisės nuostatose dėl sandorių, kurios dėl savo turinio yra niekinės.
40.
Tiesa, tokia išvada galiausiai gali lemti tai, kad sutarties nuostata, kuri pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnyje nustatytus kriterijus turėtų būti laikoma nesąžininga, negalės būti ginčijama, jei nacionalinis teisės aktų leidėjas aiškiai leidžia taip formuluoti sutartis su vartotojais. Vis dėlto galiausiai tame slypi klausimas, ar nebūtų geriau apskritai apriboti ar net uždrausti skolinimo užsienio valiuta vartotojams visoje Sąjungoje. Pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę taip bet kuriuo atveju nėra (
13
).
41.
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad prielaida, jog teisės aktų leidėjas teisės aktų nuostatomis siekia nustatyti tinkamą pusiausvyrą tarp nagrinėjamų sutartinių santykių interesų, yra prezumpcija (
14
). Tokia prezumpcija iš esmės gali būti paneigta (
15
).
42.
Taigi, nevertinamas turinys tik tokių sąlygų, kurios yra grindžiamos teisės aktų nuostatomis, priimtomis konkrečiai tam tikrai sutarčių rūšiai ar taikytinomis jai remiantis nukreipiančiąja teisės norma. Taip yra todėl, kad nacionalinis teisės aktų leidėjas galėjo subalansuoti interesų pusiausvyrą tik tuo atveju, jei apskritai turėjo omenyje ypatingą šalių padėtį (
16
).
43.
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad bendro pobūdžio nuostatoms nėra besąlygiškai taikoma prezumpcija, jog teisės aktų leidėjas konkrečiai jas įvertino, atsižvelgdamas į tokios pusiausvyros nustatymą (
17
).
44.
Tiesa, taip netiesiogiai patikrinamas nacionalinės nuostatos reglamentavimo turinio sąžiningumas. Vis dėlto neteisėtas kišimasis į valstybių narių kompetenciją šiuo atveju neįžvelgtinas, nes atitinkama nuostata gali būti toliau taikoma kitose jos taikymo srityse. Direktyvoje 93/13 reglamentuojamas vertinimas taikomas tik sutartims su vartotojais.
45.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar teisės aktų leidėjas Civilinio kodekso 1578 straipsniu siekė nustatyti deramą interesų pusiausvyrą tarp pardavėjų ar tiekėjų ir vartotojų.
46.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Rumunijos vyriausybė per posėdį pabrėžė, jog ši nuostata nėra konkrečiai skirta vartojimo kredito sutartims. Taisyklė Civilinio kodekso 1578 straipsnyje yra grindžiama lygiateisių susitariančiųjų šalių modeliu. Rumunijos vyriausybės teigimu, naujajame Civiliniame kodekse tokios taisyklės nebėra, jame įtvirtintos konkrečios nuostatos dėl vartojimo kredito sutarčių.
47.
Tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atlikęs vertinimą pagal tai, kas išdėstyta, padarytų išvadą, kad minėta nuostata nesiekiama nustatyti interesų pusiausvyros tarp vartotojų ir pardavėjų ar tiekėjų, prezumpcija turėtų būti laikoma nuginčyta. Tokiu atveju netikrinti turinio būtų nepateisinama.
3. Tarpinė išvada
48.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, jog Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sutarties sąlygai, kuri išreiškia teisės aktuose įtvirtintą bendrąjį principą, taikomos šios direktyvos nuostatos, jei nacionalinis teisės aktų leidėjas, nustatydamas atitinkamą teisės normą, nesiekė užtikrinti visų atitinkamos sutarties rūšies šalių teisių ir pareigų pusiausvyros. Šiuo klausimu būtinas išvadas turi padaryti nacionalinis teismas.
B.
Dėl reikalavimo išdėstyti sutarties sąlygas „aiškia, suprantama kalba“ ir sąžiningumo reikalavimo (antrasis prejudicinis klausimas)
49.
Antruoju klausimu teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar sutarties sąlyga, dėl kurios su valiutos keitimo kursu susijusi rizika galiausiai tenka tik vartotojui, gali būti laikoma pateikta „aiškia, suprantama kalba“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, jei vartotojui nebuvo pateikti jokie skaičiavimai, rodantys galimas valiutų keitimo kursų svyravimo pasekmes vartotojo mokėtinoms įmokoms. Antra, teismas siekia išsiaiškinti, ar tokia sąlyga turi būti laikoma nesąžininga, jei didžiausias įsiskolinimo lygis, kuriuo grindžiamas kreditingumo vertinimas, apskaičiuojamas remiantis tik sutarties sudarymo metu galiojusiu valiutos keitimo kursu.
50.
Šis klausimas svarbus tik tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad Direktyva 93/13 yra taikytina. Tam, kad sąlyga būtų vertinama atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytus skaidrumo reikalavimus, bet kuriuo atveju būtina, kad direktyva būtų taikytina.
51.
Skaidrumo reikalavimų vertinimas ypač svarbus tokių sąlygų, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, atveju. Jurisprudencijoje šiuo klausimu matyti, kad sąlyga, pagal kurią užsienio valiuta išreikšta paskola turi būti grąžinta šia valiuta, tam tikromis aplinkybėmis susijusi su „pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį (
18
). Vis dėlto tokia sąlyga pagal šią nuostatą apskritai gali būti tikrinama dėl nesąžiningumo tik tuo atveju, jeigu ji nėra pateikta aiškia, suprantama kalba (
19
).
52.
Kriterijus, leidžiančius įvertinti, pirma, ar sąlyga turi būti laikoma pateikta aiškia, suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, Teisingumo Teismas jau yra nustatęs dėl sąlygų, panašių į nagrinėjamas šioje byloje.
53.
Pagal nustatytus kriterijus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma turi įvertinti, ar vartotojas, remdamasis pardavėjo ar tiekėjo pateikta informacija, galėjo įvertinti pasekmes, kurias gali sukelti didelis valiutos, kuria jis gauna pajamas, nuvertėjimas ir užsienio palūkanų normos padidinimas įmokoms. Konkrečiai kalbant, pardavėjas ar tiekėjas turi aiškiai informuoti vartotoją apie tai, kad, pasirašant kredito užsienio valiuta sutartį, jam tenka tam tikra su valiutos keitimo kursu susijusi rizika, kurią jam galbūt bus sunku prisiimti, jei valiuta, kuria jis gauna pajamas, nuvertėtų (
20
).
54.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pardavėjas arba tiekėjas informavo vartotoją apie visas reikšmingas aplinkybes, kurias jis galėjo žinoti tuo momentu ir kurios gali paveikti paskesnį sutarties vykdymą (
21
). Jurisprudencijoje reikalaujama atsižvelgti į visas pagrindinės bylos aplinkybes ir, be kita ko, į banko patirtį ir žinias, kiek tai susiję su valiutos keitimo kurso galimu svyravimu ir skolinimosi užsienio valiuta rizika (
22
).
55.
Tuo atveju, jei net ir šiame kontekste negalima tikėtis, kad pardavėjas ar tiekėjas numatys ar apskaičiuos vėliau iš tikrųjų įvykusį atitinkamos valiutos nuvertėjimą, ši aplinkybė neatleidžia jo nuo pareigos pateikti visą informaciją apie galimą valiutos kurso svyravimo riziką ir nurodyti, kad šią riziką turi prisiimti tik paskolos gavėjas.
56.
Antra, kiek tai susiję su klausimu, ar dėl tam tikros sąlygos, nepaisant sąžiningumo reikalavimo, atsiranda ryškus ir nepateisinamas neatitikimas vartotojo nenaudai, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad nacionalinis teismas visų pirma turi patikrinti, ar pardavėjas arba tiekėjas, dorai ir teisingai veikdamas vartotojo atžvilgiu, galėjo pagrįstai tikėtis, kad vartotojas būtų sutikęs su tokia sąlyga, jei dėl jos būtų atskirai derėtasi (
23
).
57.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, veikti dorai ir teisingai visų pirma reiškia visapusiškai informuoti vartotoją apie bet kokią riziką. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar nuoroda į didžiausią įsiskolinimo lygį šioje byloje galėjo paslėpti riziką. Iš tikrųjų, kadangi didžiausias įsiskolinimo lygis apskaičiuojamas pagal sutarties sudarymo metu galiojusį valiutos keitimo kursą, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vartotojas taip pat turi būti informuotas, kad šios ribos laikymasis neparodo, ar jis galės įvykdyti savo finansinius įsipareigojimus valiutos nuvertėjimo atveju.
58.
Jei tokia riba privalomai nustatyta nacionalinėje teisėje, šios ribos apėjimu galėtų būti laikomas netgi vien keitimo kursu suteikiant paskolą statiškai apribotas vertinimas.
59.
Taigi, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad dėl Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatyto reikalavimo aiškia, suprantama kalba išdėstyti sutarties sąlygą kredito užsienio valiuta sutartyje, pagal kurią su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos našta galiausiai tenka vartotojui, privaloma išsamiai informuoti vartotoją apie galbūt reikšmingas tokios sąlygos ekonomines pasekmes jo finansiniams įsipareigojimams. Tai taikoma neatsižvelgiant į aplinkybę, ar sutarties sudarymo metu jau buvo galima numatyti faktinį atitinkamos valiutos nuvertėjimą. Šiuo klausimu būtinas išvadas turi padaryti nacionalinis teismas.
C.
Dėl nesąžiningumo konstatavimo teisinių pasekmių (trečiasis prejudicinis klausimas)
60.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, kokias pasekmes turėtų taikyti teismas, siekdamas užtikrinti visišką vartotojų teisių veiksmingumą, jei nagrinėjamomis aplinkybėmis būtų konstatuota, kad sąlyga yra nesąžininga.
61.
Teismo nuomone, taikant visus iki šiol jurisprudencijoje nurodytus sprendimo būdus vartotojas nepagrįstai atsiduria nepalankioje padėtyje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tinkamas sprendimas galėtų būti įšaldyti valiutos keitimo kursą, galiojusį sudarant sutartį. Vis dėlto teismui kyla abejonių dėl to, ar tai neprieštarauja Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 daliai ir jurisprudencijai, kurioje aiškinama ši nuostata.
62.
Pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį nacionaliniai teismai iš esmės privalo pripažinti nesąžiningą sąlygą netaikytina ir palikti galioti likusią sutarties dalį. Teisingumo Teismas šiuo klausimu yra ne kartą pabrėžęs, kad nacionaliniai teismai neturi teisės patikslinti sutartį, pakeisdami tokios sąlygos turinį (
24
). Remiantis jurisprudencija, panaikinant nesąžiningą sąlygą formali sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyra pakeičiama realia pusiausvyra, ir taip atkuriama sutarties šalių lygybė (
25
).
63.
Tiesa, akivaizdu, kad nesąžininga sąlyga gali būti naikinama tik tuo atveju, jei sutartis, panaikinus sąlygą, lieka galioti, nepraradusi prasmės. Tačiau jei nacionalinis teismas, atlikęs vertinimą, padaro išvadą, kad panaikinti sąlygos, nepakeičiant jos kita, negalima, iš esmės jis turi pripažinti negaliojančia visą sutartį ir taikyti restituciją (
26
).
64.
Vis dėlto gali būti atvejų, kai dėl sutarties pripažinimo negaliojančia kiltų ypač neigiamų pasekmių vartotojui. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją taip visų pirma gali atsitikti paskolų sutarčių, kokia nagrinėjama šioje byloje, atveju. Tokios sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmė iš esmės yra ta, kad turi būti nedelsiant sumokėta negrąžinta paskolos suma, kuri gali viršyti finansinį vartotojų pajėgumą (
27
).
65.
Nagrinėjamu atveju nacionalinis teismas mano, kad negalima panaikinti ginčijamos sąlygos, nepakeičiant jos kita. Vis dėlto, teismo nuomone, pripažinti sutartį negaliojančia taip pat nėra tinkamas variantas, nes tokiu atveju kiltų ypač neigiamų pasekmių vartotojui. Tenka nuogąstauti, kad vartotojas turėtų iš karto grąžinti visą paskolą. Be to, kadangi grąžintinos skolos nominalioji vertė nurodyta Šveicarijos frankais, ji turėtų būti grąžinta pagal dabartinį valiutos kursą. Tai reikštų dvigubą bausmę vartotojui.
66.
Tokiais atvejais Teisingumo Teismas iki šiol priimtina laikė galimybę pakeisti nesąžiningą sąlygą dispozityviąja vidaus teisės nuostata arba atitinkamu šalių bendru sutarimu taikoma nuostata (
28
). Tokios teisės aktų ar kitos nuostatos taikymas paprastai leidžia atkurti šalių abipusių teisių ir pareigų pusiausvyrą (
29
).
67.
Vis dėlto atrodo, kad ir tai nėra tinkamas sprendimas šioje byloje. Ginčijama sąlyga negali būti pakeista Civilinio kodekso 1578 straipsniu, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laiko vienintele reikšminga nuostata.
68.
Pirma, Civilinio kodekso 1578 straipsnio nuostatos turinys iš esmės identiškas ginčijamos sąlygos turiniui. Todėl būtų paradoksalu ginčijamą sąlygą pakeisti šia nuostata. Antra, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, siekiant užpildyti spragą, bet kuriuo atveju svarstytinos tik tokios teisės aktų nuostatos, kurios atspindi nacionalinio teisės aktų leidėjo siektą tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą (
30
). Vis dėlto Rumunijos vyriausybė per posėdį teigė, kad teisės aktų leidėjas, rengdamas Civilinio kodekso 1578 straipsnį, nesiekė nustatyti vartojimo kredito sutarties šalių interesų pusiausvyros (
31
).
69.
Taigi, iš ligšiolinės jurisprudencijos matyti tik tai, ko negali daryti nacionalinis teismas, esant tokiai situacijai, kokia yra nagrinėjama: teismas negali preziumuoti, kad nesąžininga sąlyga yra privaloma vartotojui (
32
), tačiau taip pat negali pakeisti šios sąlygos tokia teisės akto nuostata, kaip Civilinio kodekso 1578 straipsnis, jei šia nuostata neužtikrinama tinkama pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo interesų pusiausvyra. Be to, teismas negali pakeisti sutarties, pakeisdamas nesąžiningos sąlygos turinį, ar pripažinti visos sutarties negaliojančia (
33
).
70.
Jurisprudencijoje neatsakoma į klausimą, ką, esant tokiai situacijai, gali padaryti nacionalinis teismas (
34
).
71.
Rumunijos vyriausybė per posėdį teigė, kad pagal Rumunijos teisę teisėjui iš esmės suteikiami įgaliojimai užpildyti sutarčių spragas papildomomis nuostatomis. Visų pirma sutartis gali būti taip koreguojama išnykus sutarties pagrindui.
72.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas suformuotoje jurisprudencijoje pabrėžia, jog nacionalinis teismas, konstatavęs, kad sąlyga yra nesąžininga, turi taikyti visas pasekmes, kurios pagal nacionalinę teisę siejamos su tokiu konstatavimu, kad galėtų būti tikras, jog ši sąlyga vartotojui yra neprivaloma (
35
).
73.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nacionaliniam teismui, esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama, vien dėl vienos iš sutarties šalių turimo vartotojo statuso negali būti draudžiama panaikinus nesąžiningą sąlygą atsiradusią spragą užpildyti papildoma nuostata, kuria būtų atkurta šalių abipusių teisių ir pareigų pusiausvyra. Nacionalinio teismo nuomone, tai būtų galima pasiekti įšaldžius sutarties sudarymo metu galiojusį valiutos keitimo kursą.
74.
Kaip paaiškinsiu toliau, nei Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis, nei jurisprudencija, kurioje aiškinama ši nuostata, nedraudžia pakeisti nesąžiningos sąlygos kita sąlyga, esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama.
75.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Sprendimas Banco Español de Crédito (
36
), kuris yra jurisprudencijos, susijusios su draudimu teismui pakeisti sutartį, atskaitos taškas, buvo priimtas byloje, kurioje sutartis galėjo būti palikta galioti net ir be nesąžiningos sąlygos. Tokiu atveju Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje aiškiai nustatyta, kad sąlyga turi būti paprasčiausiai netaikoma. Taigi, tokiu atveju negali būti taikomos jokios kitos teisinės pasekmės.
76.
Be to, reikia priminti, kad draudimas keisti sutartį jurisprudencijoje grindžiamas argumentu, jog galimybė pakeisti sutartį panaikintų atgrasomąjį poveikį, kurį pardavėjui ar tiekėjui sukelia aplinkybė, kad nesąžiningos sąlygos paprasčiausiai negalioja. Pardavėjai ar tiekėjai vis dar būtų linkę naudoti šias sąlygas, jeigu jiems reikėtų nuogąstauti tik dėl to, kad teismas pakeis sutartį tiek, kiek būtina (
37
). Tai prieštarauja Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje nustatytam ilgalaikiam tikslui užkirsti kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui.
77.
Vis dėlto šie motyvai, esant tokiai situacijai, kokia yra nagrinėjama, neįtikina.
78.
Taip yra todėl, kad, pirma, teismo pareiga, esant tokiai situacijai, yra panaikinti sąlygą ir užpildyti atsiradusią sutarties spragą nuostata, kuria užtikrinama tinkama interesų pusiausvyra. Taigi, nėra siekiama susiaurinti sąlygos aiškinant ją iki minimaliai priimtino turinio ir taip galiausiai kuo labiau atsižvelgti į pardavėjo ar tiekėjo interesus. Vis dėlto prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai įsivaizdavo būtent tokius veiksmus bylose, kuriose Teisingumo Teismas ligi šiol yra atmetęs sutarties pakeitimą (
38
). Kiekvienoje iš šių bylų teismas ketino palikti galioti nesąžiningą sąlygą iš dalies arba esant tam tikroms situacijoms.
79.
Vis dėlto šios bylos aplinkybėmis teismas turi tinkamai atsižvelgti į ypatingą būtinybę apsaugoti vartotoją. Užuot vienašališkai rėmęsis faktine iš anksto suformuluotos sąlygos naudotojo valia, teismas nustato, kaip būtų buvę sutarta veikiant sąžiningai (
39
). Taip formali sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyra pakeičiama realia pusiausvyra, ir atkuriama tų teisių ir pareigų lygybė. Pagal jurisprudenciją būtent tokia yra Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies nuostatos prasmė ir tikslas (
40
).
80.
Antra, reikia pažymėti, kad vienintele galima alternatyva, t. y. visos sutarties pripažinimu negaliojančia, būtų vienašališkai nubaustas vartotojas. Be to, būtų pasiektas nagrinėjamos sąlygos tikslas perkelti su valiutos keitimo kursu susijusią riziką vartotojui (
41
). Tai reiškia, kad visos sutarties pripažinimas negaliojančia neatgrasytų paskolos davėjo ir toliau įtraukti tokias sąlygas į savo siūlomas sutartis (
42
).
81.
Taigi, reikia konstatuoti, kad atgrasomasis poveikis vienintele galima alternatyva sutarties pakeitimui, t. y. sutarties pripažinimu negaliojančia, neužtikrinamas. Tai reiškia, kad tariamu atgrasomojo poveikio nebuvimu tuo pačiu metu negalima remtis kaip argumentu prieš sutarties pakeitimą. Tai dar labiau patvirtina aplinkybė, kad sutarties pakeitimas, kuriuo atsižvelgiama į vartotojo interesus, tikrai turėtų atgrasomąjį poveikį pardavėjui ar tiekėjui (
43
).
82.
Galiausiai, kategoriškai atmetus nacionalinio teismo teisę užpildyti spragas, nacionalinės teisės sistemose, kuriose iš esmės egzistuoja tokia teisė, vartotojų padėtis būtų blogesnė nei kitų sutarties šalių. Esant tokiai situacijai, kokia yra nagrinėjama, nacionalinis teismas dėl vienos iš šalių turimo vartotojo statuso turėtų panaikinti sutartį su visomis nurodytomis neigiamomis pasekmėmis, nors už vartotojų teisės taikymo srities ribų jis turėtų galimybę papildoma nuostata nustatyti tinkamą interesų pusiausvyrą. Toks sprendimas negali būti pageidaujamas nei vienodo požiūrio, nei vartotojų apsaugos požiūriu.
83.
Toks sprendimas, beje, iš esmės atitinka Teisingumo Teismo išvadą byloje Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (
44
).
84.
Teisingumo Teismas savo sprendime toje byloje pabrėžė, kad nacionalinis teismas negali palikti nesąžiningos sąlygos galioti iš dalies (
45
). Taip sąlyga būtų siaurinama iki minimaliai priimtino turinio ir vienašališkai atsižvelgiama į pardavėjo ar tiekėjo interesus (
46
). Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad teismas nesąžiningą sąlygą gali pakeisti teisės nuostata, įtvirtinta jau po sutarties sudarymo (
47
). Galiausiai tai vis dėlto reiškia, kad teismas pašalina panaikinus nesąžiningą sąlygą atsiradusią sutarties spragą.
85.
Darytina išvada, kad, esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama, Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir jurisprudencija, kuria ji aiškinama, nedraudžia tokios teismo teisės.
86.
Galiausiai reikia pažymėti, kad nacionalinis teismas turi įvertinti, kokia nuostata gali reikšti tinkamą interesų pusiausvyrą. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad taikant Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį svarbūs tiek vartotojų apsaugos, tiek sankcijų aspektai. Kartu Teisingumo Teismas pabrėžia realios pusiausvyros reikalavimą. Tai reiškia, kad nuostata turi būti proporcinga, atsižvelgiant į visas su konkrečiu atveju susijusias reikšmingas aplinkybes.
87.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį nacionaliniam teismui nedraudžiama panaikinti nesąžiningos sąlygos ir jos pakeisti papildoma nuostata, kuria formali sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyra pakeičiama realia pusiausvyra, ir taip atkuriama teisių ir pareigų lygybė, jeigu:
–
atitinkama sutartis negali būti palikta galioti po to, kai nesąžininga sąlyga buvo panaikinta, nepakeičiant jos kita,
–
sutarties pripažinimas negaliojančia turėtų ypač neigiamų pasekmių vartotojui ir
–
nėra nacionalinės teisės dispozityviosios nuostatos arba atitinkamu konkrečios sutarties šalių bendru sutarimu taikomos nuostatos, kuria gali būti pakeista panaikinta sąlyga.
VI. Išvada
88.
Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Curtea de Apel Cluj (Klužo apeliacinis teismas) prašymą priimti prejudicinį sprendimą:
1.
Direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sutarties sąlygai, kuri išreiškia teisės aktuose įtvirtintą bendrąjį principą, taikomos šios direktyvos nuostatos, jei nacionalinis teisės aktų leidėjas, nustatydamas atitinkamą teisės normą, nesiekė užtikrinti visų atitinkamos sutarties rūšies šalių teisių ir pareigų pusiausvyros. Šiuo klausimu būtinas išvadas turi padaryti nacionalinis teismas.
2.
Dėl Direktyvos 93/13/EEB 4 straipsnio 2 dalyje nustatyto reikalavimo aiškia, suprantama kalba išdėstyti sutarties sąlygą kredito užsienio valiuta sutartyje, pagal kurią su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos našta galiausiai tenka vartotojui, privaloma išsamiai informuoti vartotoją apie galbūt reikšmingas tokios sąlygos ekonomines pasekmes jo finansiniams įsipareigojimams. Tai taikoma neatsižvelgiant į aplinkybę, ar sutarties sudarymo metu jau buvo galima numatyti faktinį atitinkamos valiutos nuvertėjimą. Šiuo klausimu būtinas išvadas turi padaryti nacionalinis teismas.
3.
Direktyvos 93/13/EEB 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionaliniam teismui nedraudžiama panaikinti nesąžiningos sąlygos ir jos pakeisti papildoma nuostata, kuria formali sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyra pakeičiama realia pusiausvyra, ir taip atkuriama teisių ir pareigų lygybė, jeigu, pirma, atitinkama sutartis negali būti palikta galioti po to, kai nesąžininga sąlyga buvo panaikinta, nepakeičiant jos kita, antra, sutarties pripažinimas negaliojančia turėtų ypač neigiamų pasekmių vartotojui ir, trečia, nėra nacionalinės teisės dispozityviosios nuostatos arba atitinkamu konkrečios sutarties šalių bendru sutarimu taikomos nuostatos, kuria gali būti pakeista panaikinta sąlyga.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	Šis esminis klausimas buvo išaiškintas 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 41 punktas); šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:313, 2 punktas).
(
3
)	Žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 40 ir 41 punktai), 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 41 punktas), 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą OTP Bank ir OTP Faktoring (C-51/17, EU:C:2018:750, 68 punktas) ir 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Dunai (C-118/17, EU:C:2019:207, 48 punktas). Tai yra antrojo prejudicinio klausimo dalykas.
(
4
)	Žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadas byloje Gómez del Moral Guasch (C-125/18, EU:C:2019:695), byloje Banca B. (C-269/19, OL C 238, 2019, p. 7) ir byloje Credit Europe Ipotecar IFN ir Credit Europe Bank (C-346/19, OL C 288, 2019, p. 19).
(
5
)	OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288.
(
6
)	Valiutos kursas sutarties pasirašymo metu – 2008 m. kovo 31 d.
(
7
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703).
(
8
)	2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103).
(
9
)	Žr. 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimą Aqua Med (C-266/18, EU:C:2019:282, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
10
)	2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 37 punktas) ir 2015 m. vasario 26 d. Sprendimas Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, 50 punktas).
(
11
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 29 punktas).
(
12
)	2013 m. kovo 21 d. Sprendimas RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, 28 punktas) ir 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimas Aqua Med (C-266/18, EU:C:2019:282, 33 punktas). Taip pat žr. direktyvos tryliktą konstatuojamąją dalį.
(
13
)	Tai visų pirma rodo esama 2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/17/ES dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kurios 23 straipsnyje nustatytos taisyklės dėl minimalios vartotojų apsaugos skolinantis užsienio valiuta, kurias turi įgyvendinti valstybės narės. Ši direktyva ratione temporis pagrindinėje byloje netaikoma.
(
14
)	2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Dziubak (C-260/18, EU:C:2019:819, 61 punktas).
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimą RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, 27 ir 28 punktai) ir 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimą Aqua Med (C-266/18, EU:C:2019:282, 36 punktas).
(
16
)	Žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimą RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, 27 ir 29 punktai).
(
17
)	2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Dziubak (C-260/18, EU:C:2019:819, 61 punktas).
(
18
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 41 punktas) ir 2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 21 punktas).
(
19
)	Žr. 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą OTP Bank ir OTP Faktoring (C-51/17, EU:C:2018:750, 68 punktas) ir 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Dunai (C-118/17, EU:C:2019:207, 48 punktas).
(
20
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 50 punktas) ir 2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 25 punktas).
(
21
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 54 punktas) ir 2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 27 punktas).
(
22
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 56 punktas) ir 2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 29 punktas).
(
23
)	2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 57 punktas) ir 2018 m. vasario 22 d. Nutartis Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 30 punktas).
(
24
)	2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, 73 punktas), 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 77 punktas) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 53 punktas).
(
25
)	2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, 40 punktas), 2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, 45 punktas), 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 80 punktas) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C‑70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 56 ir 59 punktai).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Dunai (C-118/17, EU:C:2019:207, 48 ir 52 punktai) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Dziubak (C-260/18, EU:C:2019:819, 44 ir 45 punktai).
(
27
)	2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 83 ir 84 punktai) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C‑70/17 ir C‑179/17, EU:C:2019:250, 58 punktas).
(
28
)	Žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 80 punktas), 2019 m. kovo 26 d. Sprendimą Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 56 ir 59 punktai) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 58 punktas).
(
29
)	2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 82 punktas) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C‑70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 57 punktas).
(
30
)	2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Dziubak (C-260/18, EU:C:2019:819, 60 punktas).
(
31
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 43 ir 46 punktus ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, 61 punktas).
(
32
)	2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Dziubac (C-260/18, EU:C:2019:819, 68 punktas).
(
33
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 55 ir 56 punktai).
(
34
)	Tai iliustruoja visų pirma 2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Dziubak (C-260/18, EU:C:2019:819).
(
35
)	2012 m. kovo 15 d. Sprendimas Pereničová ir Perenič (C-453/10, EU:C:2012:144, 30 punktas), 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimas Jőrös (C-397/11, EU:C:2013:340, 48 punktas) ir 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimas Radlinger ir Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283, 101 punktas).
(
36
)	2012 m. birželio 14 d. sprendimas (C-618/10, EU:C:2012:349).
(
37
)	2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, 69 punktas), 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 79 punktas) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 54 punktas).
(
38
)	2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349), 2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250) ir 2019 m. spalio 24 d. Nutartis Topaz (C-211/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:906).
(
39
)	Dėl šio kriterijaus žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, 68 ir 69 punktai) ir 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C-186/16, EU:C:2017:703, 57 punktas), taip pat 2018 m. vasario 22 d. Nutartį Lupean (C-119/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:103, 30 punktas).
(
40
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 62 punktą.
(
41
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 65 punktą.
(
42
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, 83 ir 84 punktai) ir 2019 m. kovo 26 d. Sprendimą Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 58 punktas).
(
43
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 78 ir 79 punktus.
(
44
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250).
(
45
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 55 punktas).
(
46
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 78 punktą.
(
47
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas Abanca Corporación Bancaria ir Bankia (C-70/17 ir C-179/17, EU:C:2019:250, 59 punktas).