Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. spalio 30 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – 25 straipsnio 1 dalis – Susitarimas dėl jurisdikcijos – Turinio atžvilgiu niekinis susitarimas pagal valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi, teisę – Sąvoka “
Byloje C‑398/24 (Pome)(i)
dėl Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) 2024 m. birželio 5 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. birželio 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
A
prieš
B
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro šeštosios kolegijos pirmininko pareigas einantis pirmosios kolegijos pirmininkas F. Biltgen (pranešėjas), teisėjai
A. Kumin ir S. Gervasoni,
generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        A, atstovaujamo vandeadvokaat K. Tamm,
–        B, atstovaujamo vandeadvokaat J. Tehver,
–        Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Kriisa,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos S. Noë ir E. Randvere,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) 25 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant dviejų fizinių asmenų A ir B ginčą dėl Estijos teismų jurisdikcijos nagrinėti reikalavimą
sumokėti skolą.
Teisinis pagrindas
Reglamentas Nr. 1215/2012
3        Reglamento 1215/2012 4, 6, 15, 16, 19, 20 ir 22 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(4)      <...> Nuostatos dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą valstybėse narėse priimtų teismo sprendimų pripažinimą ir vykdymą, yra labai svarbios;
<...>
(6)      siekiant užtikrinti laisvą civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimą, reikia ir dera numatyti, kad jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą bei vykdymą reguliuojančias taisykles reglamentuotų privalomas ir tiesiogiai taikomas Sąjungos teisinis dokumentas;
<...>
(15)      jurisdikcijos taisyklės turėtų būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai nustatoma pagal atsakovo nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą. Todėl turėtų visada galioti ši jurisdikcijos nuostata, išskyrus keletą aiškiai nustatytų atvejų, kai ginčo objektas arba šalių autonomija pateisina kitą siejamąjį kriterijų. Juridinio asmens buveinės vieta turi būti apibrėžta autonomiškai, siekiant didesnio bendrų taisyklių skaidrumo ir norint išvengti jurisdikcijų kolizijos;
(16)      jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą. Glaudaus ryšio reikalavimas turėtų užtikrinti teisinį tikrumą ir padėti išvengti galimybės pareikšti atsakovui ieškinį valstybės narės, kurios jis negalėjo pagrįstai numatyti, teisme. <...>
<...>
(19)      atsižvelgiant į šiame reglamente nustatytus išimtinės jurisdikcijos pagrindus, turėtų būti paisoma sutarčių šalių autonomijos, išskyrus draudimo, vartojimo arba darbo sutarčių atvejus, kai laisvė nustatyti teismo jurisdikciją yra ribota;
(20)      tais atvejais, kai iškyla klausimas, ar susitarimas dėl jurisdikcijos, kuriuo pasirenkamas valstybės narės teismas ar teismai, yra niekinis turinio galiojimo atžvilgiu, tas klausimas turėtų būti sprendžiamas pagal susitarime nurodyto teismo ar teismų valstybės narės teisę, įskaitant tos valstybės narės kolizines normas;
<...>
(22)      tačiau, siekiant gerinti susitarimų dėl išimtinės jurisdikcijos veiksmingumą ir išvengti piktnaudžiavimo bylinėjimosi taktika, būtina numatyti bendros lis pendens taisyklės išimtį, kad būtų tinkamai išspręsti konkretūs atvejai, kai teismo procesai gali vykti vienu metu.“
4        Šio reglamento 15 straipsnyje numatyta:
„Šio skirsnio nuostatų galima nesilaikyti tik pagal susitarimą:
<...>
2)      pagal kurį draudėjui, apdraustajam arba naudos gavėjui leidžiama pareikšti ieškinį kituose teismuose, nei nurodyti šiame skirsnyje;
<...>“
5        Minėto reglamento 19 straipsnyje nustatyta:
„Šio skirsnio nuostatų galima nesilaikyti tik pagal susitarimą:
<...>
2)      pagal kurį vartotojui leidžiama pareikšti ieškinį kituose teismuose, nei nurodyti šiame skirsnyje; <...>
<...>“
6        To paties reglamento 23 straipsnis suformuluotas taip:
„Šio skirsnio nuostatų galima nesilaikyti tik pagal susitarimą:
<...>
2)      pagal kurį darbuotojui leidžiama pareikšti ieškinį kituose teismuose, nei nurodyti šiame skirsnyje.“
7        Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.      Jeigu šalys, neatsižvelgiant į jų nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti iš konkrečių teisinių santykių, tas teismas (tie teismai) turi jurisdikciją, išskyrus atvejus, kai pagal tos valstybės narės teisę susitarimas yra niekinis turinio galiojimo atžvilgiu. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nesusitarė kitaip. Susitarimas dėl jurisdikcijos:
a)      sudaromas arba paliudijamas raštu;
b)      priimamas tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką; arba
c)      tarptautinės prekybos arba komercijos srityje sudaromas papročius atitinkančia forma, kuri atitinka praktiką, apie kurią šalys žino arba turėjo žinoti, ir kurią tokioje prekybos arba komercijos srityje plačiai žino ir kurios nuolat laikosi sutarčių, susijusių su atitinkama konkrečia prekybos arba komercijos sritimi, šalys.
<...>
4.      Susitarimai dėl jurisdikcijos <...> neturi teisinės galios, jeigu jie prieštarauja 15, 19 ar 23 straipsniui arba jeigu teismai, kurių jurisdikcijos išvengiama, turi išimtinę jurisdikciją pagal 24 straipsnį.“
Estijos teisė
8        2005 m. balandžio 20 d.
tsiviilkohtumenetluse seadustik (Civilinio proceso kodeksas) (RT I 2005, 26, 197; 2024 03 22, 8; toliau – TsMS) 104 straipsnis suformuluotas taip:
„1. Teismas taip pat gali įgyvendinti savo jurisdikciją, jeigu tai numatyta šalių susitarime ir ginčas yra susijęs su abiejų šalių komercine ar profesine veikla arba jeigu sutartis susijusi su vienos šalies komercine ir profesine veikla, o kita šalis yra valstybė, vietos savivaldos institucija ar kitas viešasis juridinis asmuo, arba jeigu abi šalys yra viešieji juridiniai asmenys.
<...>
3. Nepaisant šio straipsnio 1 dalies nuostatų, susitarimas dėl jurisdikcijos taip pat galioja, jeigu:
1)      dėl jo susitarta po to, kai kilo ginčas;
2)      dėl jurisdikcijos susitarta tuo atveju, kai sudarius susitarimą atsakovas įsteigia savo nuolatinę gyvenamąją vietą užsienio valstybėje arba ten perkelia savo verslo vietą ar buveinę arba ieškinio pareiškimo metu nėra žinoma jo verslo vieta, nuolatinė gyvenamoji vieta ar buveinė.“
9        TsMs 106 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatyta:
„Susitarimas dėl jurisdikcijos yra niekinis, jeigu <...> prieštarauja šio kodekso 104 straipsnio 1 dalies nuostatoms. <...>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
10      Nuo 2020 m. A ir B kartu gyveno Portugalijoje, kur 2022 m. gegužės 3 d. bendrosios nuosavybės teise lygiomis dalimis įsigijo butą.
11      2022 m. rugpjūčio 27 d. A ir B sudarė sutartį, pagal ją A perleido B savo dalį – 50 %
jam bendrosios nuosavybės teise priklausančio
buto. Už tai B pripažino skolą A, kurios suma, be kita ko, atspindėjo tai, kad A prie šio buto įsigijimo ir renovacijos prisidėjo 150 000 EUR suma, o B šia suma praturtėjo, kai įgijo išimtinę to buto nuosavybės teisę.
12      Šalys susitarė, kad šiai sutarčiai taikoma Estijos materialinė teisė ir kad su ja susiję ginčai bus sprendžiami taikiai ir sąžiningai, o jeigu susitarti nepavyktų, visus tiesiogiai ar netiesiogiai su šia sutartimi susijusius ginčus spręs Harju Maakohus (Harju pirmosios instancijos teismas, Estija).
13      Remdamasis šiuo susitarimu dėl jurisdikcijos, A 2023 m. spalio 23 d. pareiškė Harju Maakohus (Harju pirmosios instancijos teismas) ieškinį B dėl skolos sumokėjimo.
14      2023 m. lapkričio 15 d. sprendimu Harju Maakohus (Harju pirmosios instancijos teismas) atmetė ieškinį,
motyvuodamas tuo, kad neturi teritorinės jurisdikcijos. Tas teismas rėmėsi Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, norėdamas patikrinti, ar susitarimas dėl jurisdikcijos yra niekinis turinio atžvilgiu pagal valstybės narės, kurios teismas buvo pasirinktas, teisę, t. y. pagal Estijos teisę. Kadangi pagal TsMS 106 straipsnio 1 dalį, siejamą su jo 104 straipsnio 1 dalimi, susitarimai dėl jurisdikcijos leidžiami tik tuo atveju, jeigu jie susiję su abiejų atitinkamos sutarties šalių ekonomine ar profesine veikla, o nagrinėjamu atveju taip nėra, minėtas teismas nusprendė, kad susitarimas dėl jurisdikcijos yra niekinis.
15      A šį sprendimą apskundė Tallinna Ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas, Estija). Tame teisme jis teigė, kad Reglamento Nr. 1215/2012
25 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į atitinkamos valstybės narės teisėje numatytą susitarimo dėl jurisdikcijos negaliojimo pagrindą „turinio atžvilgiu“ reiškia nuorodą į nacionalinę materialinę teisę, o ne į proceso teisę, kuriai priskiriami TsMS 104 ir 106 straipsniai.
16      2023 m. gruodžio 6 d. nutartimi Tallinna Ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas) šį skundą atmetė ir paliko galioti minėtą sprendimą. Anot jo, siekiant nustatyti, ar sąlyga dėl teismo pasirinkimo iš esmės galioja pagal Estijos teisę, reikia remtis ne tik jos materialinės teisės nuostatomis, bet ir TsMS 104 straipsnio 1 dalimi ir 106 straipsnio 1 dalimi, kuriose nurodyta
atitinkamo ginčo rūšis, o tai susiję su bylos esme ir nėra formos klausimas.
17      A šią nutartį apskundė Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. A manė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama jurisdikcijos išlyga galioja, nes TsMS 104 straipsnio 1 dalis negali būti taikoma kartu su Reglamentu Nr. 1215/2012 dėl to, kad jo 25 straipsnyje daroma nuoroda tik į nacionalinę materialinę teisę. B vadovavosi nuostata, kad ši sąlyga negalioja pagal TsMS 104 straipsnio 1 dalį ir 106 straipsnio 1 dalį.
18      Anot to teismo, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1215/2012 20 konstatuojamosios dalies, jo 25 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į visą valstybės narės teisę, įskaitant kolizines normas. Estijos teisės kolizinės normos neleidžia šalims netaikyti susitarimams dėl jurisdikcijos galiojančių teisės normų.
19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog tam, kad būtų galima priimti sprendimą pagrindinėje byloje, reikia atsakyti į klausimą, ar tai, kad pagal Estijos teisę susitarimo dėl jurisdikcijos galiojimas priklauso nuo aplinkybės, kad fiziniai asmenys, kurie yra šio susitarimo šalys, turi veikti vykdydami ekonominę ir profesinę veiklą, kaip to reikalaujama pagal TsMS 104 straipsnio 1 dalį ir 106 straipsnio 1 dalį, yra šio susitarimo galiojimo turinio atžvilgiu klausimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalį. To teismo teigimu, nei iš Sąjungos teisės nuostatos formuluotės, nei iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos negalima aiškiai nustatyti, ar sąvoka „niekinis turinio atžvilgiu“ apima ir šiame nacionalinės teisės akte numatytas sąlygas.
20      Šiomis aplinkybėmis Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar tai, kad susitarimas dėl jurisdikcijos yra galiojantis tik su sąlyga, jog jį sudarę fiziniai asmenys veikia vykdydami komercinę ar profesinę veiklą, kaip numatyta [TsMS]
106 straipsnio 1 dalies 1 punkte, pagal kurį fizinių asmenų sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos negalioja, jeigu juo pažeidžiama
[TsMS]104 straipsnio 1 dalies nuostata, kurioje nustatyta, kad fizinių asmenų ginčas, kurį teismas nagrinėja remdamasis susitarimu dėl jurisdikcijos, turi būti susijęs su abiejų šalių komercine ar profesine veikla, yra susitarimo dėl jurisdikcijos galiojimo turinio atžvilgiu klausimas, kaip tai suprantama pagal [Reglamento Nr. 1215/2012] 25 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio pabaigą („išskyrus atvejus, kai pagal tos valstybės narės teisę susitarimas yra niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“)?“
Dėl prejudicinio klausimo
21      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad teismo, dėl kurio jurisdikcijos susitarė susitarimo šalys, valstybėje narėje taikomoje nacionalinėje teisėje nustatyta sąlyga, pagal kurią fizinių asmenų sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos galioja tik tuo atveju, jeigu nagrinėjamas ginčas susijęs su šių šalių ekonomine ar profesine veikla, yra
pagrindas, pagal kurį susitarimas gali būti pripažintas „niekini[u] turinio galiojimo atžvilgiu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
22      Pirmiausia primintina, kad Reglamentu Nr. 1215/2012 buvo panaikintas ir pakeistas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 23 sk., 4 t., p. 42), kuris savo ruožtu pakeitė 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistą vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos, todėl Teisingumo Teismo pateiktas šių dviejų pastarųjų teisės aktų nuostatų išaiškinimas taikomas ir Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatoms, kai šias nuostatas galima laikyti „lygiavertėmis“ (2024 m. gegužės 16 d. Sprendimo Toplofikatsia Sofia (Atsakovo gyvenamosios vietos sąvoka), C‑222/23, EU:C:2024:405,
49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi Teisingumo Teismo pateiktas Briuselio konvencijos 17 straipsnio pirmos pastraipos ir Reglamento Nr. 44/2001 23 straipsnio 1 dalies išaiškinimas taikomas ir Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 daliai, nes pastarojoje nuostatoje panašiai ar net identiškai pakartotas šių pirmųjų nuostatų turinys.
23      Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą būtina atsižvelgti ne tik į atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos formuluotę, bet ir į jos kontekstą bei aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas ir 2025 m. spalio 9 d. Sprendimo Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Remiantis Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, jeigu šalys, neatsižvelgiant į jų nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti iš konkrečių teisinių santykių, tas teismas (tie teismai) turi jurisdikciją, išskyrus atvejus, kai pagal tos valstybės narės teisę susitarimas yra niekinis turinio galiojimo atžvilgiu.
25      Nors iš Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio formuluotės matyti, kad susitarimas dėl jurisdikcijos gali būti pripažintas niekiniu pagal valstybės narės, kurios teismas nurodytas tame
susitarime, teisę, nei šiame straipsnyje, nei jokioje kitoje šio reglamento nuostatoje sąvoka „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“ nėra apibrėžta.
26      Pagal įprastą reikšmę bendrinėje kalboje žodžių junginys „turinio atžvilgiu“ teismo sprendimuose ir procesiniuose dokumentuose vartojamas nusakant aspektus, priešingus „formos“ ir „priimtinumo“ sąvokoms, o pastarieji aspektai analizuojami prieš teismui pradedant nagrinėti bylą iš esmės, t. y. fakto ar teisės klausimus, kuriais grindžiami šalių reikalavimai (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 31 punktą).
27      Be to, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje tik įtvirtinta kolizinė norma, patikslinant, kokia nacionalinė teisė taikytina sprendžiant klausimą, ar – nepaisant to, kad įvykdytos visos šiame straipsnyje numatytos galiojimo sąlygos, – toks susitarimas gali būti pripažintas negaliojančiu dėl materialinių pagrindų pagal šią nacionalinę teisę (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 32 punktą).
28      Vis dėlto Reglamente Nr. 1215/2012 ne tik nurodyta sąvoka „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“, bet ir numatytos specialios susitarimų dėl jurisdikcijos galiojimo sąlygos, tarp kurių paminėtos materialinės teisinės ir įvairios formos sąlygos, kurių turi būti laikomasi pagal tokį susitarimą (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 7 d.
Sprendimo Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 33 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, EU:C:2025:120, C‑537/23, 35 punktą).
29      Taigi tam, kad būtų galiojantis, pagal Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalį susitarimas dėl jurisdikcijos turi būti sudarytas raštu ar paliudijamas raštu, arba sudarytas tokia forma, kuri atitinka šalių nustatytą praktiką, arba tarptautinės prekybos srityje – papročius atitinkančia forma, kuri atitinka praktiką, apie kurią šalys žino arba turėjo žinoti.
30      Reikalaudama, kad susitarimas dėl jurisdikcijos atitiktų joje nustatytas materialines ir formos sąlygas, Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalis leidžia užtikrinti, kad suinteresuotųjų asmenų sutikimas būtų realus, kad, siekiant apsaugoti silpnesnę sutarties šalį, būtų išvengta situacijos, kai nuostatos dėl jurisdikcijos, kurias į sutartį įtraukė viena šalis, lieka nepastebėtos (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 7 d. Sprendimo Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jurisdikcijos išlygos galiojimas gali priklausyti nuo konkrečios formos sąlygos laikymosi, tik jeigu ši sąlyga susijusi su Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio reikalavimais ir jeigu susitariančiosios valstybės neturėjo laisvės nustatyti kitų formos reikalavimų, nei numatyta šiame reglamente (šiuo klausimu žr. 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, 35 ir 37 punktus). Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad šiems reikalavimams nėra svarbūs argumentai dėl pasirinkto teismo ir ginčijamo santykio sąsajos arba dėl susitarimo dėl jurisdikcijos pagrįstumo (šiuo klausimu žr. 2024 m. vasario 8 d. Sprendimo Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, 34 punktą).
32      Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio paskutinėje dalyje vartojama sąvoka „niekinis turinio galiojimo atžvilgiu“, kiek ji neišvengiamai nurodo kitas galiojimo sąlygas nei tos, kurios būdingos šiame reglamente numatytiems susitarimams dėl jurisdikcijos, apima bendruosius negaliojimo pagrindus, kurie gali turėti įtakos sutartiniams santykiams, t. y. be kita ko, sutikimo trūkumus, kaip antai klaidą, apgaulę, smurtą ar sutartinį neveiksnumą, numatytus valstybės narės, kurios teismai pasirinkti, teisėje (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 36 punktą).
33      Šią išvadą patvirtina Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio paskutinės dalies genezė: šios dalies nebuvo nei Reglamento Nr. 44/2001 23 straipsnyje, nei Briuselio konvencijos 17 straipsnio pirmoje pastraipoje ir ja siekta įtraukti suderintą kolizinę normą dėl susitarimų dėl teismingumo materialinio galiojimo, taip užtikrinant panašų rezultatą šiuo klausimu, nesvarbu, kuriame teisme byla iškelta, ir atspindint 2005 m. birželio 30 d. sudarytoje Hagos konvencijoje dėl susitarimų dėl teismingumo įtvirtintus sprendimus (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 40 punktą). Profesorių T. Hartley ir M. Dogauchi parengto aiškinamojo rašto 125 ir 126 punktuose kaip „esminiai negaliojimo pagrindai“ nurodyti visuotinai pripažįstami negaliojimo pagrindai, kaip antai klaida, apgaulė, prievarta, sukčiavimas, jurisdikcijos nebuvimas ar neveiksnumas.
34      Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad Estijos teisėje nustatyta sąlyga, pagal kurią fiziniams asmenims taikomas susitarimas dėl jurisdikcijos galioja tik tuo atveju, jeigu jų ginčas yra susijęs su šių asmenų ekonomine ir profesine veikla, iš tiesų galėtų būti prilyginta šių asmenų sutartinio veiksnumo sąlygai. Vis dėlto ji neapima klasikinio nepilnamečio arba pilnamečio rūpintinio neveiksnumo atvejo, o faktiškai nurodo susitarimo šalių vykdomos neprivačios veiklos rūšį.
35      Be to, reikia pabrėžti (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad ši nacionalinė nuostata bendrai netaikoma sutartiniams santykiams, nes joje nustatyta galiojimo sąlyga yra konkrečiai taikoma susitarimams dėl jurisdikcijos. Taigi ši sąlyga nepriskiriama prie bendrųjų negaliojimo pagrindų, kaip antai nurodytų šio sprendimo 32 punkto pabaigoje, ir galėtų būti nebent viena iš šiems susitarimams būdingų galiojimo sąlygų, tačiau jos, kaip matyti iš šio sprendimo 28–31 punktų, išsamiai reglamentuojamos Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnyje.
36      Taigi tokia sąlyga, kuri nėra vienas iš bendrųjų negaliojimo pagrindų, darančių poveikį šalių sutartiniams santykiams, negali būti priskirta prie pagrindų, pagal kuriuos susitarimas gali būti pripažintas „niekini[u] turiniu galiojimo atžvilgiu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį.
37      Šio sprendimo 30–36 punktuose pateiktą aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsniu siekiami tikslai gerbti šalių autonomiją ir didinti susitarimų dėl išimtinės jurisdikcijos veiksmingumą, kai nurodyta šio reglamento 15, 19 ir 22 konstatuojamosiose dalyse (2025 m. spalio 9 d. Sprendimo Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
38      Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnis grindžiamas šalių valios autonomijos principu (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimo DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 38 punktą) ir būtent pagal šį principą šalių valios suderinimas leidžia pateisinti pirmenybės suteikimą pasirinktam teismui, o ne tam, kuriam byla galėtų būtų teisminga pagal Reglamentą Nr. 1215/2012 (šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 7 d.
Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, 26 punktą).
39      Vis dėlto sąlygos, pagal kurią susitarimas dėl jurisdikcijos negalioja, jeigu ginčas nesusijęs su susitarimo šalių ekonomine ir profesine veikla, nustatymas nacionalinėje teisėje prieštarautų šiai šalių valios autonomijai.
40      Be to, toks aiškinimas atitinka Reglamento Nr. 1215/2012 tikslą, juo, kaip matyti, be kita ko, iš jo 4, 6, 15 ir 16 konstatuojamųjų dalių, siekiama suvienodinti jurisdikcijos civilinėse ir komercinėse bylose kolizines normas viename privalomame ir tiesiogiai taikomame Sąjungos teisės akte, kuriuo Sąjungos teisės aktų leidėjas, siekdamas sustiprinti teisinį saugumą ir palengvinti gerą teisingumo vykdymą, norėjo priimti jurisdikcijos taisykles, kurios būtų ypač nuspėjamos ir skaidrios (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 38 punktą).
41      Šiuo aspektu Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad siekiant įgyvendinti šiuos tikslus, visų pirma tikslą, susijusį su teisiniu saugumu, reikia stiprinti Sąjungoje įsisteigusių asmenų teisinę apsaugą, sudarant sąlygas tiek ieškovui lengvai nustatyti teismą, į kurį jis galėtų kreiptis, tiek atsakovui pagrįstai numatyti teismą, kuriame jam gali būti pareikštas ieškinys (šiuo klausimu žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimo Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 39 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
42      Reglamentu Nr. 1215/2012 garantuojamam teisiniam saugumui būtų pakenkta, jeigu nacionalinės teisės aktų leidėjas galėtų nustatyti papildomas susitarimų dėl jurisdikcijos galiojimo sąlygas, be kita ko, dėl ryšio su atitinkamų šalių veiklos rūšimi.
43      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą prejudicinį klausimą atsakytina: Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad teismo, dėl kurio jurisdikcijos susitarė susitarimo šalys, valstybėje narėje taikomoje nacionalinėje teisėje nustatyta sąlyga, pagal kurią fizinių asmenų sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos galioja tik tuo atveju, jeigu nagrinėjamas ginčas susijęs su šių šalių ekonomine ar profesine veikla, nėra pagrindas, pagal kurį susitarimas gali būti pripažintas „niekini[u] turinio galiojimo atžvilgiu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 25 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
teismo, dėl kurio jurisdikcijos susitarė susitarimo šalys, valstybėje narėje taikomoje nacionalinėje teisėje nustatyta sąlyga, pagal kurią fizinių asmenų sudarytas susitarimas dėl jurisdikcijos galioja tik tuo atveju, jeigu nagrinėjamas ginčas susijęs su šių šalių ekonomine ar profesine veikla, nėra pagrindas, pagal kurį susitarimas gali būti pripažintas „niekini[u] turinio galiojimo atžvilgiu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Parašai.
*      Proceso kalba estų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.