Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sagerne C-496/23 P og C-497/23 P
Meta Platforms Ireland Ltd, tidligere Facebook Ireland Ltd
mod
Europa-Kommissionen
» Appel – konkurrence – artikel
102
TEUF – misbrug af dominerende stilling – datamarkedet – administrativ procedure – forordning (EF) nr. 1/2003 – artikel
18,
stk. 3 – afgørelse om anmodning om oplysninger – spørgsmålet, om de anmodede oplysninger er nødvendige – proportionalitet – ret til respekt for privatlivet – virtuelt datarum – princippet om god forvaltningsskik – tavshedspligt «
Indledning
1.        I appelskrifterne har Meta Platforms Ireland Ltd (herefter »appellanten«) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets domme af 24. maj 2023, Meta Platforms Ireland mod Kommissionen (T-452/20, herefter »den første appellerede dom«, EU:T:2023:277) og Meta Platforms Ireland mod Kommissionen (T-451/20, herefter »den anden appellerede dom«, EU:T:2023:276), hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i det søgsmål, som appellanten havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens afgørelser, der indeholdt anmodninger om oplysninger i henhold til artikel
18,
stk. 3, og artikel
24,
stk. 1, litra
d), i forordning (EF) nr. 1/2003 (2) vedrørende udlevering af appellantens interne dokumenter, som var i appellantens ansvarlige medarbejderes besiddelse og var blevet udarbejdet i løbet af flere år og identificeret på grundlag af de søgebegreber, der var angivet i disse afgørelser (herefter »de omtvistede afgørelser«) (3).
2.        Ved de foreliggende appeller anmodes Domstolen om at præcisere omfanget af Kommissionens beføjelse til at anmode virksomheder om oplysninger ved hjælp af elektroniske søgninger baseret på en kombination af søgebegreber, herunder personoplysninger eller fortrolige forretningsoplysninger.
Retsforskrifter
3.        Artikel
18 i forordning nr. 1/2003 med overskriften »Begæringer om oplysninger« fastsætter i stk. 1-3:
»1.      Med henblik på at udføre de opgaver, som den er betroet i henhold til denne forordning, kan Kommissionen i form af en anmodning eller ved beslutning pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger at stille alle nødvendige oplysninger til rådighed.
2.      Når Kommissionen fremsender en anmodning om oplysninger til en virksomhed eller en virksomhedssammenslutning, angiver den retsgrundlaget og formålet med anmodningen, præciserer, hvilke oplysninger der ønskes, og fastsætter fristen for udlevering af oplysningerne og de i artikel
23 omhandlede sanktioner for udlevering af urigtige eller forvanskede oplysninger.
3.      Når Kommissionen ved beslutning pålægger virksomheder eller virksomhedssammenslutninger at udlevere oplysninger, angiver den retsgrundlaget og formålet med begæringen, præciserer, hvilke oplysninger der kræves, og fastsætter fristen for udlevering af oplysningerne. Den henviser desuden til de sanktioner, der er omhandlet i artikel
23, og henviser til eller pålægger de sanktioner, der er omhandlet i artikel
24. Beslutningen indeholder endvidere oplysning om, at den kan indbringes for [Den Europæiske Unions Domstol].«
Tvistens baggrund og de appellerede domme
4.        Efter to indledende rækker af anmodninger om oplysninger, som appellanten havde besvaret i flere omgange (4), vedtog Kommissionen den 4.
maj 2020 de to oprindelige Facebook Marketplace- og Facebook Data-afgørelser, hvori appellanten blev pålagt at give de ønskede oplysninger, idet virksomheden ved undladelse af at udlevere fuldstændige og rigtige oplysninger ville blive pålagt en tvangsbøde (5).
5.        Den 15.
juli 2020 anlagde appellanten søgsmål til prøvelse af disse afgørelser for Retten og fremsatte ved separate retsakter anmodninger om foreløbige forholdsregler, hvorefter Rettens præsident, efter at have udsat fuldbyrdelsen af disse afgørelser indtil datoen for kendelserne om afslutning af sagen om foreløbige forholdsregler, ved kendelser af 29.
oktober 2020 navnlig anordnede udsættelse af gennemførelsen af de samme afgørelser, for så vidt som den forpligtelse, der var fastsat heri, vedrørte dokumenter, som ikke var forbundet med appellantens kommercielle aktiviteter, og som indeholdt følsomme personoplysninger (herefter »de beskyttede dokumenter«), og for så vidt som proceduren med et virtuelt datarum i henhold til disse kendelser ikke blev iværksat (6).
6.        Den 11.
december 2020 vedtog Kommissionen Facebook Marketplace- og Facebook Data-ændringsafgørelserne, som ud over at pålægge appellanten at fremlægge de ønskede oplysninger, idet appellanten ellers ville blive pålagt en tvangsbøde, også fastsatte proceduren med et virtuelt datarum som omhandlet i de nævnte kendelser om foreløbige forholdsregler med henblik på fremlæggelse af beskyttede dokumenter.
7.        Den 8.
februar 2021 tilpassede appellanten stævningen med støtte i artikel 86 i Rettens procesreglement for at tage hensyn til vedtagelsen af disse afgørelser.
8.        Ved de appellerede domme frifandt Retten Kommissionen i det hele i appellantens søgsmål og forkastede dermed de tre anbringender, som appellanten havde fremsat, og som for det første vedrørte manglende begrundelse, for det andet en tilsidesættelse af artikel
18 i forordning nr. 1/2003 samt af forsvarets rettigheder og magtmisbrug og for det tredje en tilsidesættelse af retten til respekt for privatlivet, proportionalitetsprincippet og retten til god forvaltningsskik.
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
9.        Den 3.
august 2023 har appellanten iværksat to appeller til prøvelse af de appellerede domme. Appellanten har nedlagt påstand om, at Domstolen for det første ophæver de appellerede domme, for det andet annullerer de omtvistede afgørelser eller subsidiært hjemviser sagerne til Retten, og for det tredje, at Kommissionen pålægges at betale sagsomkostningerne.
10.      Kommissionen har nedlagt påstand om stadfæstelse og om, at appellanten pålægges at betale sagsomkostningerne.
11.      Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Domstolen i retsmødet den 26.
november 2025.
Bedømmelse
12.      Appellanten har til støtte for sine to appeller gjort tre anbringender gældende, i det væsentlige om at Retten begik retlige fejl, for det første ved at fastslå, at visse søgebegreber var i overensstemmelse med nødvendighedsprincippet, for det andet ved ikke at kritisere Kommissionen for ikke at have foretaget en samlet vurdering af,
om nødvendighedsprincippet var overholdt,
og for det tredje ved at fastslå, at Kommissionen kunne anmode om dokumenter, der indeholdt både personoplysninger og oplysninger om appellantens kommercielle aktiviteter (i det følgende benævnt »de blandede dokumenter«), uden at der var fastsat sikkerhedsforanstaltninger eller foranstaltninger til beskyttelse af personoplysninger (7).
Indledende betragtninger
13.      Jeg påpeger for det første, at det fremgår af artikel
18,
stk. 1, i forordning nr. 1/2003, at Kommissionen med henblik på at udføre de opgaver, som den er betroet i henhold til denne forordning, i form af en anmodning eller ved afgørelse kan pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger at stille alle nødvendige oplysninger til rådighed (8). I henhold til den
nævnte forordnings artikel
18,
stk. 3, skal Kommissionen i afgørelsen bl.a. angive retsgrundlaget og formålet med anmodningen, præcisere, hvilke oplysninger der kræves, og fastsætte fristen for udlevering af oplysningerne.
14.      Ifølge Domstolens praksis indebærer forpligtelsen til at angive formålet med anmodningen om oplysninger, som er afgørende for at vurdere, om oplysningerne er nødvendige, at Kommissionen i sin anmodning skal angive formålet med sin undersøgelse og dermed identificere den angivelige overtrædelse af konkurrencereglerne. Kommissionen er imidlertid ikke forpligtet til at give adressaten for en sådan anmodning meddelelse om samtlige de oplysninger om de formodede overtrædelser, som den råder over, eller til at angive en nøjagtig retlig kvalificering af disse overtrædelser, hvis den klart angiver, hvilke formodninger den påtænker at efterprøve (9).
15.      Kommissionen kan i denne henseende kun begære oplysninger, som kan være til nytte ved undersøgelsen af de formodede overtrædelser, som dels er årsag til undersøgelsen, dels skal være angivet i anmodningen om oplysninger (10). Henset til det vide skøn, som Kommissionen er tillagt ved forordning nr. 1/2003, tilkommer det den imidlertid at vurdere, om en oplysning er nødvendig med henblik på at afsløre en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne (11).
16.      For det andet påpeger jeg, at Unionens retsinstansers prøvelse af Kommissionens vurdering af nødvendigheden af en anmodning om oplysninger må bedømmes i relation til det formål, der anføres i anmodningen om oplysninger, dvs. den mistanke om overtrædelser, som Kommissionen påtænker at undersøge. Kravet om en forbindelse mellem anmodningen om oplysninger og den formodede overtrædelse er opfyldt, hvis Kommissionen på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kan antage, at denne oplysning kan bidrage til at fastslå, at denne overtrædelse foreligger (12).
17.      Mere præcist skal Domstolen for det første vurdere, om sammenhængen mellem den formodede overtrædelse og de anmodede oplysninger er tilstrækkeligt tæt til at begrunde Kommissionens anmodning, og for det andet skal Domstolen, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, undersøge, om den indsats, der kræves af en virksomhed, er begrundet i et alment hensyn og ikke er uforholdsmæssig (13). Med henblik herpå bør der foretages en afvejning af på den ene side det almene hensyn, der ligger til grund for Kommissionens undersøgelse, og den forpligtelse, som denne institution har til at indhente oplysninger, der sætter den i stand til at udføre de opgaver, den er tillagt ved EUF-traktaten, og på den anden side den arbejdsbyrde, som en anmodning om oplysninger indebærer for en virksomhed (14).
18.      For det tredje og sidste påpeger jeg, at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder ikke udgør et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser (15), hvilket det påhviler appellanten at godtgøre ved nøjagtigt at angive de elementer, der er gengivet urigtigt af Retten, og ved at påvise de bedømmelsesfejl, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til at foretage denne urigtige gengivelse (16).
19.      Det er i lyset af denne retspraksis, at det skal undersøges, om der er grundlag for appellantens argumenter.
De første appelanbringender om bedømmelsen af, om de af Kommissionen ved de omtvistede afgørelser anmodede oplysninger var nødvendige
20.      De første anbringender i begge appeller (17) drejer sig om, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at de søgebegreber, der er nævnt i de appellerede domme, var i overensstemmelse med nødvendighedsprincippet som fastsat i artikel
18,
stk. 1 og 3, i forordning nr. 1/2003 (18). Disse anbringender består af henholdsvis tre og fire led (19).
Relevansen af de af Kommissionen anvendte søgebegreber
21.      Med det første anbringendes første og andet led i sag C-496/23 P samt med det første anbringendes første og tredje led i sag C-497/23 P har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at alle dokumenter, der indeholdt de undersøgte søgebegreber, som er identificeret i appelskriftet som henhørende under »sædvanligt sprogbrug«, kunne antages at være nødvendige for de undersøgelser, der førte til de omtvistede afgørelser
(herefter »de omtvistede undersøgelser«) (20).
22.      I de appellerede domme undersøgte Retten i det væsentlige det formål, der var angivet i anmodningen om oplysninger, nemlig de formodede overtrædelser, som Kommissionen påtænkte at efterprøve (21), og konkluderede, at denne institution, under hensyntagen til de omstændigheder, som den havde gjort gældende, og som appellanten ikke havde bestridt,
idet den anmodede appellanten om at fremlægge de dokumenter, der var fundet ved anvendelsen af de undersøgte søgebegreber, med rimelighed kunne antage, at disse oplysninger på datoen for de omtvistede afgørelser kunne hjælpe den med at afgøre, om adfærden havde fundet sted (22). Retten udelukkede endvidere, at det var muligt, at de undersøgte søgebegreber ikke var i overensstemmelse med nødvendighedsprincippet på grund af det store antal dokumenter, der blev identificeret ved anvendelsen af disse søgebegreber (23).
23.      I denne henseende minder jeg indledningsvis om, at Rettens vurdering af nødvendigheden af anmodningen om oplysninger ikke, jf. den retspraksis som er omhandlet i punkt
18 i dette forslag til afgørelse, udgør et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser. I den foreliggende sag forekommer det mig, at appellanten ikke har gjort gældende – og slet ikke påvist – at Retten gengav de faktiske omstændigheder eller bevismaterialet urigtigt, da den for det første fastslog, at søgebegreberne var blevet fastlagt af Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den havde til rådighed, og som havde tilknytning til de angivelige overtrædelser, der var genstand for de omtvistede undersøgelser, og for det andet, at den omstændighed, at anvendelsen af de undersøgte søgebegrebet fører til identifikationen af mange irrelevante dokumenter, ikke rejser tvivl om lovligheden af de omtvistede afgørelser.
24.      Under alle omstændigheder bør berettigelsen af appellantens argumenter undersøges med henblik på at oplyse Domstolen, selv om de kunne afvises alene på dette grundlag.
25.      Hvad for det første angår de undersøgte søgebegrebers nødvendighed, påpeger jeg, som appellanten har gjort gældende i henhold til den i punkt
16 i dette forslag til afgørelse nævnte praksis fra Domstolen, at selv om en simpel sammenhæng mellem et dokument og den angivelige overtrædelse ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at anmodningen er nødvendig, præciserer denne retspraksis også, at en sådan sammenhæng er fastslået, når Kommissionen på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kan antage, at de dokumenter, der svarer til de pågældende søgebegreber, var af en sådan art, at de kunne bidrage til at fastslå, at den formodede overtrædelse forelå, hvilket Retten bemærkede i den foreliggende sag, og appellanten ikke har bestridt (24).
26.      For det andet kan det konstateres, at appellantens argumenter i det væsentlige bygger på, at søgebegreberne på grund af deres generelle karakter uundgåeligt ville føre til identifikationen af et betydeligt antal dokumenter, der ikke var relevante for de omtvistede undersøgelser, hvilket appellanten anser for at være i strid med proportionalitetsprincippet (25).
27.      I denne henseende påpeger jeg for det første, at det, for at en anmodning om oplysninger baseret på søgebegreber opfylder de kriterier, der er fastsat i artikel
18,
stk. 1, i forordning nr. 1/2003, ikke kræves, at alle identificerede dokumenter – eller blot et betydeligt antal dokumenter – viser sig at være relevante for undersøgelsen (26). Den omstændighed, at nogle, eller størstedelen, af de identificerede dokumenter kan vise sig at være irrelevante for undersøgelsen, er derimod ikke i sig selv tilstrækkelig til at fastslå, at de omhandlede søgebegreber ikke har nogen forbindelse med den overtrædelse, som Kommissionen formoder, at der er begået (27). Undersøgelsen af nødvendigheden (og proportionaliteten) af anmodningen om oplysninger må ikke baseres på et rent kvantitativt eller statistisk kriterium (28).
28.      For det andet skal appellantens argumenter, der er baseret på konkrete eksempler på, at visse af de søgebegreber, som Kommissionen har anvendt, har frembragt et antal dokumenter, der ikke er relevante for undersøgelsen (29), hvilket Kommissionen ikke har bestridt, men hvilket ikke er tilstrækkeligt til at rejse tvivl om Rettens vurdering (30), forkastes som uvirksomme i betragtning af konklusionen i det foregående punkt i dette forslag til afgørelse.
29.      For det tredje kan den omstændighed, at Kommissionen kunne have anvendt mere specifikke søgebegreber (eller kombinationer af søgebegreber) eller mere forholdsmæssige søgninger eller kunne have formuleret sine anmodninger på en sådan måde, at de med rimelighed kunne være målrettet mod relevante dokumenter, eller endog kunne have indført filtre eller andre garantier, ikke rejse tvivl om denne konklusion. I betragtning af den i punkt
15 i dette forslag til afgørelse nævnte praksis fra Domstolen tilkommer det nemlig Kommissionen at fastlægge sine undersøgelsesmetoder og på baggrund af de foreliggende oplysninger beslutte, hvordan den kan indhente oplysninger, der er relevante for dens undersøgelse. Uanset muligheden for at formulere mere begrænsede anmodninger om oplysninger kan Kommissionens anmodning derfor ikke anfægtes, hvis det fastslås, at Kommissionen med rimelighed kunne antage, at de af anmodningen omfattede oplysninger kunne bidrage til undersøgelsen af den formodede overtrædelse (31).
30.      Tilsvarende påpeger jeg, som Kommissionen har gjort gældende, og uden at dette er blevet anfægtet af appellanten, at de appellerede domme henviser til de garantier, der gælder for anmodningen om oplysninger, i overensstemmelse med først ændringsafgørelserne (32), dernæst tavshedspligten (33) og endelig fortroligheden af korrespondancen mellem advokat og klienter samt Kommissionens bedste praksis (34).
31.      Det må derfor konkluderes, at appellanten ikke har godtgjort, at de af Kommissionen anvendte søgebegreber ikke var egnede til at frembringe dokumenter, der var relevante for undersøgelsen, hvilket ifølge Domstolens praksis er det afgørende kriterium for at fastslå en sammenhæng mellem anmodningen om oplysninger og den formodede overtrædelse. Disse søgebegreber opfylder således betingelserne i artikel
18,
stk. 1, i forordning nr. 1/2003, uanset at de kan generere et stort antal dokumenter, der ikke er relevante for undersøgelsen, hvilket ikke er tilstrækkeligt til at rejse tvivl om ovennævnte konklusion (35).
32.      Jeg foreslår derfor, at det første anbringendes første led i begge appeller samt det første anbringendes andet led i sag C-496/23 P og det første anbringendes tredje led i sag C-497/23 P afvises eller forkastes som ugrundede.
Manglende begrundelse med hensyn til nødvendigheden af at begrænse omfanget af anmodningen om oplysninger
33.      Med det første anbringendes andet led i sag C-497/23 P har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte sin begrundelsespligt, da den forkastede argumentet om, at Kommissionen burde have begrænset omfanget af sin anmodning (36).
34.      Det er imidlertid min opfattelse, at præmis
136 i den anden appellerede dom, i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende, ikke er afgørende. Rettens begrundelse er detaljeret beskrevet i denne
doms præmis
137 og 138, hvoraf det i det væsentlige følger, at appellanten ikke kunne gøre gældende, at Kommissionen burde have begrænset omfanget af sin anmodning, da denne for det første allerede var begrænset til to depositarer, og perioden var den samme som den, der var omfattet af undersøgelsen, og da Kommissionen for det andet på datoen for Facebook Data-afgørelsen med rimelighed kunne antage, at de ønskede oplysninger kunne være relevante for undersøgelsen (37).
35.      Jeg foreslår derfor, at det første appelanbringendes andet led i sag C-497/23 P forkastes som ugrundet.
Manglen på garantier svarende til dem, der indrømmes i forbindelse med kontrolundersøgelser
36.      Med det første anbringendes tredje led i sag C-496/23 P og det første anbringendes fjerde led i sag C-497/23 P har appellanten foreholdt Retten, at den i de appellerede domme forkastede appellantens argument om, at Kommissionen tilsidesatte nødvendighedsprincippet ved at anmode om fremlæggelse af dokumenter uden at fastlægge filtre eller garantier, som mindst svarer til dem, der indrømmes virksomheder i forbindelse med kontrolundersøgelser i henhold til artikel
20 i forordning nr. 1/2003 (38).
37.      I de appellerede domme fremhævede Retten, at det i forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om anmodning om oplysninger ikke tilkommer den at kontrollere lovligheden af denne afgørelse ved at sammenligne den med den retlige ramme, der gælder for afgørelser, der er truffet på et andet retsgrundlag, såsom afgørelser om kontrolundersøgelser. Retten nævnte desuden de garantier, som den anser for tilstrækkelige i forbindelse med en anmodning om oplysninger baseret på søgebegreber som i den foreliggende sag (39).
38.      Appellanten har imidlertid ikke bestridt, at de garantier, som Retten henviste til (40), er passende, og har heller ikke kunnet påvise, at Retten begik retlige fejl ved at fastslå, at den ikke var forpligtet til at kontrollere, om de garantier, der blev anvendt i den foreliggende sag, svarede til dem, der indrømmes i forbindelse med kontrolundersøgelser.
39.      Der er væsentlige forskelle mellem en anmodning om oplysninger i henhold til artikel
18 i forordning nr. 1/2003 og en kontrolundersøgelse på grundlag af artikel
20 i denne forordning. Selv om de berørte virksomheder under en kontrolundersøgelse, der i sagens natur anses for at være mere indgribende end en anmodning om oplysninger (41), nyder visse proceduremæssige garantier (42), er disse garantier ikke nødvendigvis identiske med dem, der finder anvendelse
i forbindelse med en anmodning om oplysninger.
40.      Navnlig har adressaten i forbindelse med en anmodning om oplysninger baseret på søgebegreber tilstrækkelig tid til at finde de identificerede dokumenter og gennemgå dem med hjælp fra sine advokater, inden de fremsendes til Kommissionen (43). Forud for denne anmodning er der normalt uformel kontakt mellem Kommissionen og adressaten eller dennes eksterne advokater (44). Kommissionen kan desuden fastlægge yderligere garantier for visse følsomme dokumenter, såsom proceduren med et virtuelt datarum, der anvendes i den foreliggende sag, eller fastsætte, at disse dokumenter skal fremsendes i en udgave, der er renset for navnene på de omhandlede personer og for alle oplysninger, der gør det muligt at identificere disse. Desuden giver fristen mellem meddelelsen af anmodningen om oplysninger og fristen for fremsendelse af dokumenterne adressaten for anmodningen mulighed for at indbringe denne for Retten og i god tid anmode om foreløbige forholdsregler, hvilket faktisk er sket i den foreliggende sag. Endelig kan den virksomhed, der er genstand for undersøgelsen, ikke blot nægte at fremlægge dokumenter, der er omfattet af tavshedspligten mellem en advokat og dennes klient, men også indgive en begrundet anmodning til Kommissionen om returnering af irrelevante dokumenter og, i tilfælde af afslag, anfægte denne afgørelse.
41.      Jeg foreslår derfor, at det første anbringendes tredje led i sag C-496/23 P og det første anbringendes fjerde led i sag C-497/23 P forkastes som ugrundede, og følgelig at de første anbringender i begge appeller derfor forkastes i det hele.
Det andet anbringende i begge appeller vedrørende den samlede vurdering af nødvendighedsprincippet
42.      Med det andet anbringende i begge appeller (45) har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at den begik to retlige fejl ved at fastslå dels, at en samlet vurdering af Kommissionens overholdelse af nødvendighedsprincippet ikke var hensigtsmæssig, forudsat at den var mulig, uden at begrunde, hvorfor en sådan vurdering ikke var gennemførlig (46), og dels at kun de søgebegreber, som appellanten specifikt havde anfægtet, kunne være genstand for Rettens prøvelse af overholdelsen af nødvendighedsprincippet. I sag C-497/23 P har appellanten desuden foreholdt Retten, at den som tredje retlige fejl ikke undersøgte nødvendigheden af visse søgebegreber, der er nævnt i stævningen i første instans.
43.      I de appellerede domme bemærkede Retten i det væsentlige, at en samlet vurdering af Kommissionens overholdelse af nødvendighedsprincippet ikke var hensigtsmæssig, selv om den var mulig, og at kun de søgebegreber, som appellanten specifikt havde anfægtet, kunne underkastes en prøvelse af, om Retten havde overholdt nødvendighedsprincippet (47).
44.      I denne henseende påpeger jeg, at appellanten kun har bestridt nogle få af de søgebegreber, som Kommissionen har anvendt, dvs. henholdsvis ca. 130 og 250 for de to rækker, som har givet anledning til næsten 590 og 2 500 kombinationer (48). Det forekommer mig imidlertid vanskeligt at hævde, at Retten på grundlag af disse få begreber kunne have foretaget den samlede vurdering af nødvendigheden, som appellanten havde anmodet om (49). Selv hvis de få søgebegreber, som appellanten har anfægtet, blev anset for at være for generelle eller ikke tilstrækkeligt målrettede, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag (50), er det med andre ord ikke muligt at antage, at samtlige søgebegreber, herunder dem, der ikke er bestridt, burde have været betragtet på samme måde (51).
45.      Der kan ikke rejses tvivl om en sådan konklusion ved den af appellanten fremhævede omstændighed, at Kommissionen havde anmodet om udlevering af alle de dokumenter uden undtagelse, som henholdsvis fem og tre depositarer samt deres forgængere og efterfølgere havde været i besiddelse af i en periode på henholdsvis fem og syv år, og som var blevet identificeret ved hjælp af søgninger på en række angiveligt almindelige eller meget udbredte begreber. For så vidt som Kommissionen på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kunne antage, at oplysningerne, baseret på de undersøgte søgebegreber, kunne bidrage til at fastslå, om der var begået en overtrædelse (52), synes antallet af depositarer (som i øvrigt er begrænset) og den relevante periode (som ikke er uforholdsmæssig i forhold til den gennemsnitlige varighed af undersøgelser på konkurrenceområdet) ikke at påvirke anmodningens nødvendighed, også i lyset af de indførte garantier, bl.a. proceduren med et virtuelt datarum (53).
46.      Hvad angår det anførte om, at Retten i den anden appellerede dom ikke undersøgte nødvendigheden af visse søgebegreber (54), fremgår det efter min opfattelse af stævningen i første instans, at appellanten ikke gjorde gældende, at søgebegreberne var for generelle og utilstrækkeligt målrettede, men blot påpegede, at de identificerede visse irrelevante dokumenter, hvilket i lyset af min bedømmelse i punkt
26 og 27 i dette forslag til afgørelse ikke er tilstrækkeligt til at anfægte lovligheden af de appellerede domme.
47.      Jeg foreslår derfor, at det andet anbringende i de to appelskrifter forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende i appelskrifterne om behandlingen af de blandede dokumenter
48.      Med det tredje anbringende i begge appelskrifter (55) har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen kunne anmode om blandede dokumenter uden at fastsætte garantier eller foranstaltninger til beskyttelse af personoplysninger (56). Disse anbringender består af tre led (57).
49.      Indledningsvis skal det anføres, at Kommissionens behandling af personoplysninger er nødvendig og uløseligt forbundet med dens funktion, når den udfører de opgaver, der er pålagt den i sin egenskab af offentlig myndighed med ansvar for håndhævelsen af EU’s konkurrenceregler. I henhold til artikel
5,
stk. 1, litra
a), i EUDPR
er behandling af personoplysninger lovlig, hvis og i det omfang den navnlig er nødvendig af hensyn til udførelse af en opgave, der udføres i samfundets interesse, eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den eller det pågældende af Unionens institutioner eller organer har fået pålagt (58).
Den omstændighed, at Rettens bedømmelse var begrænset til artikel 9 i GDPR og artikel 10 i EUDPR
50.      I det tredje anbringendes første led i begge appelskrifter har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at udelukkelsen af blandede dokumenter fra det virtuelle datarum var nødvendig og forholdsmæssig, idet den begrænsede sin undersøgelse til de blandede dokumenter, der var nævnt som eksempel, og til spørgsmålet om, hvorvidt disse dokumenter indeholdt »følsomme« personoplysninger, der er omfattet af artikel
9,
stk. 1, i GDPR
og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR, og ved at fastslå, at de ikke indeholdt sådanne oplysninger (59), uden at udvide sin undersøgelse til den angivelige tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder til beskyttelse af privatlivet, som er fastsat i artikel
7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og artikel
8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«) (60).
51.      I de appellerede domme vurderede Retten med henblik på undersøgelsen af de omtvistede afgørelsers forenelighed med chartrets artikel
7, om disse afgørelser opfyldte betingelserne i chartrets artikel
52,
stk. 1, herunder betingelsen om, at indgrebet i privatlivet skal være forholdsmæssigt (61). Med henblik herpå undersøgte Retten, om indgrebet var nødvendigt i forhold til navnlig udelukkelsen af visse kategorier af dokumenter fra proceduren med et virtuelt datarum (62). Efter at have bemærket, at det tilkom appellanten at vurdere, om et dokument, der indeholder følsomme personoplysninger,
var forbundet med appellantens kommercielle aktiviteter, fastslog Retten, at det var udelukket, at de dokumenter, der var nævnt i stævningen, havde indeholdt følsomme personoplysninger som omhandlet i artikel
9,
stk. 1, i GDPR og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR, inden den anførte, at appellanten ikke kunne udlede af vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, at fremlæggelsen af dokumenter, der ikke blev undersøgt i det virtuelle datarum, tilsidesatte appellantens og de berørte personers ret til respekt for privatliv (63).
52.      I denne henseende fremhæver jeg først og fremmest, at Retten i modsætning til det af appellanten anførte ikke fandt, at artikel
9,
stk. 1, i GDPR og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR omfatter en »udtømmende ordning for beskyttelse af retten til respekt for privatlivet«, men blot at disse bestemmelser var relevante for at vurdere, om de omtvistede afgørelser var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet som omhandlet i chartrets artikel
52,
stk. 1 (64).
53.      Dernæst minder jeg om, at Retten undersøgte, om de blandede dokumenter, der var anført som eksempel i stævningerne, indeholdt følsomme personoplysninger som defineret i artikel
9,
stk. 1, i GDPR og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR, og konkluderede, at disse dokumenter, i overensstemmelse med kendelserne om foreløbige forholdsregler (65), ikke skulle underkastes proceduren med et virtuel datarum, uden at dette blev bestridt af appellanten i de to appelskrifter (66).
54.      Endelig finder jeg ikke, at den omstændighed, at et dokument ikke indeholder følsomme personoplysninger, der er omfattet af artikel
9,
stk. 1, i GDPR og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR,
og at det ikke er underlagt proceduren med et virtuelt datarum, betyder, at dette dokument ikke nyder passende beskyttelse (67). Selv om kendelserne om foreløbige forholdsregler ikke udtrykkeligt præciserer dette, forekommer det mig i øvrigt ikke, at proceduren med et virtuelt datarum kun er berettiget for dokumenter, der i henhold til GDPR og EUDPR i princippet ikke skal behandles, dvs. dokumenter, der indeholder følsomme personoplysninger som omhandlet i disse forordninger. Det er derimod uundgåeligt, at Kommissionen har adgang til de blandede dokumenter på trods af den »dybt intime og private karakter af personoplysninger«, som de ifølge appellanten indeholder, i det omfang, disse dokumenter også formodes at indeholde oplysninger, der er relevante for undersøgelsen, og for så vidt som de behandles under overholdelse af de berørte personers rettigheder (68).
55.      Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af dom af 4.
oktober 2024,
Bezirkshauptmannschaft Landeck (Forsøg på adgang til personoplysninger lagret på en mobiltelefon) (69), eller af generaladvokat Medinas to forslag til afgørelse i sagen
Imagens Médicas Integradas m.fl. (70), som appellanten påberåbte sig i retsmødet. For det første mener jeg ikke, at den lære, der kan udledes af denne dom – som gør muligheden for at få adgang til personoplysninger lagret på en mobiltelefon i forbindelse med en strafbar handling betinget af en forudgående kontrol ved en domstol eller et uafhængigt forvaltningsorgan, medmindre der foreligger et behørigt begrundet hastetilfælde – kan overføres på undersøgelser på konkurrenceområdet (71). For det andet bekræfter disse konklusioner lovligheden af beslaglæggelse af e-mails udvekslet mellem ledere og medarbejdere i en virksomhed på grundlag af en afgørelse om en kontrolundersøgelse, der er truffet i forbindelse med en undersøgelse af en formodet overtrædelse af artikel
101 TEUF og 102 TEUF, for så vidt som denne afgørelse navnlig sikrer, at indsamlingen af og adgangen til personoplysninger, selv om det er af underordnet betydning for indhentningen af forretningsoplysninger, er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt for undersøgelsens formål, og udelukkende anvendes til dette formål (72).
56.      Jeg foreslår derfor, at det tredje anbringendes første led i begge appeller forkastes som ugrundet.
Spørgsmålet, om der foreligger blandede dokumenter, der indeholder beskyttede oplysninger
57.      I det tredje anbringendes andet led i begge appelskrifter har appellanten gjort gældende, at Retten anvendte et forkert retligt kriterium, da den udelukkede, at de blandede dokumenter, der blev undersøgt i de appellerede domme, kunne indeholde personoplysninger, der er beskyttet ved chartrets artikel
7 og EMRK’s artikel
8,
stk. 1 (73).
58.      I denne henseende må det medgives, at Retten i de appellerede domme ikke fandt, at de undersøgte dokumenter ikke indeholdt personoplysninger som omhandlet i de bestemmelser, som appellanten har påberåbt sig. Retten fandt derimod, at disse dokumenter ikke indeholdt følsomme personoplysninger som omhandlet i artikel
9,
stk. 1, i GDPR og artikel
10,
stk. 1, i EUDPR, og at de derfor var udelukket fra proceduren med et virtuelt datarum.
59.      I modsætning til hvad appellanten
har gjort gældende, synes det desuden at være indlysende, at Retten gik ud fra, at forpligtelsen til at fremlægge de blandede dokumenter udgjorde (eller i det mindste kunne udgøre) et indgreb i retten til respekt for privatlivet, hvilket fik den til at undersøge, om de omtvistede afgørelser var i overensstemmelse med chartrets artikel
7 og opfyldte betingelserne i chartrets artikel
52,
stk. 1 (74).
60.      Jeg foreslår derfor, at det tredje anbringendes andet led i begge appelskrifter forkastes som ugrundet.
Manglende garantier med hensyn til blandede dokumenter
61.      I det tredje anbringendes tredje led i begge appelskrifter har appellanten gjort gældende, at de omtvistede afgørelser ikke giver tilstrækkelige garantier for beskyttelsen af personoplysninger, der er indeholdt i de dokumenter, der er undersøgt i henholdsvis præmis
181-183 og præmis
229-237 i de appellerede domme, og at indgrebet i retten til respekt for privatlivet hverken var forholdsmæssigt eller nødvendigt for opfyldelsen af et legitimt mål (75).
62.      I denne henseende skal det påpeges dels, at det forhold, at Kommissionen kunne have gjort mere udstrakt brug af proceduren med et virtuelt datarum (eller at Retten kunne have pålagt en sådan mere udstrakt brug af denne procedure),
er uden betydning for spørgsmålet om, hvorvidt
de blandede dokumenter er tilstrækkeligt beskyttet (76), og dels at den omstændighed, at nogle, om ikke de fleste, af de dokumenter, der er identificeret på grundlag af Kommissionens anmodning, kan vise sig at være irrelevante for de omtvistede undersøgelser, ikke i sig selv påvirker denne anmodnings nødvendighed og forholdsmæssighed (77).
63.      Jeg foreslår derfor, at det tredje anbringendes tredje led i begge appelskrifter forkastes som ugrundet, og at det tredje anbringende i begge appelskrifter derfor forkastes i det hele.
Forslag til afgørelse
64.      På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen forkaster de to appeller.
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Rådets forordning af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [101 TEUF og 102 TEUF] (EFT 2003,
L 1, s. 1).
3 –      Det drejer sig for det første om afgørelse C(2020) 3013 af 4.5.2020 (sag AT.40684 – Facebook Marketplace) (herefter »den oprindelige Facebook Marketplace-afgørelse«), som ændret ved afgørelse C(2020) 9229 af 11.12.2020 (herefter »Facebook Marketplace-ændringsafgørelsen«) (herefter samlet »Facebook Marketplace-afgørelsen«), og for det andet om afgørelse C(2020) 3011 af 4.5.2020 (sag AT.40628 – Facebooks praksis vedrørende data) (herefter »den oprindelige Facebook Data-afgørelse«), som ændret ved afgørelse C(2020) 9231 af 11.12.2020 (herefter »Facebook Data-ændringsafgørelsen«) (herefter samlet »Facebook Data-afgørelsen«).
4 –      Disse anmodninger førte til vedtagelsen af to separate afgørelser, den ene i henhold til artikel 18,
stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og den anden i henhold til samme forordnings artikel 18,
stk. 2. Den første indeholdt over 100 spørgsmål om forskellige aspekter af appellantens aktiviteter og produktudbud, mens den anden indeholdt 83 spørgsmål om Facebook Marketplace, sociale netværk og udbydere af onlineannoncer.
5 –      Samme dag sendte generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat (GD) for Konkurrence skrivelser til appellanten, hvori generaldirektøren foreslog en særlig procedure for fremlæggelse af dokumenter, som ifølge appellanten kun indeholdt personoplysninger, der intet havde at gøre med dennes kommercielle aktiviteter. Generaldirektøren præciserede endvidere, at
disse dokumenter først skulle tilføres sagsakterne, efter at de var blevet undersøgt i et »virtuelt datarum«.
6 –      Kendelse Facebook Ireland mod Kommissionen (T-451/20 R, EU:T:2020:515) og kendelse Facebook Ireland mod Kommissionen (T-452/20 R, EU:T:2020:516) (herefter samlet »kendelserne om foreløbige forholdsregler«). Som led i proceduren med et virtuelt datarum, der var baseret på forslaget fra generaldirektøren for GD Konkurrence, som er nævnt i den foregående fodnote i dette forslag til afgørelse, identificerede appellanten de dokumenter, der indeholdt de omhandlede oplysninger, som blev fremsendt til Kommissionen på et særskilt elektronisk medium og efterfølgende placeret i et virtuelt datarum, som kun var tilgængeligt for et i videst muligt omfang begrænset antal af medlemmerne af den gruppe, der havde ansvaret for undersøgelsen, under (virtuel eller fysisk) tilstedeværelse af et tilsvarende antal advokater for appellanten. Medlemmerne af den gruppe, der havde ansvaret for undersøgelsen, gennemgik og udvalgte de pågældende dokumenter, idet de gav appellantens advokater mulighed for at kommentere disse, inden de dokumenter, der blev anset for relevante, blev føjet til sagsakterne. I tilfælde af uenighed om kvalificeringen af et dokument havde appellantens advokater ret til at forklare grundene til deres uenighed. I tilfælde af vedvarende uenighed kunne appellanten anmode direktøren med ansvar for information, kommunikation og medier i Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence om en voldgiftsafgørelse.
7 –      I modsætning til de beskyttede dokumenter, der er nævnt i punkt 5 i dette forslag til afgørelse, er de blandede dokumenter ikke omfattet af proceduren med et virtuelt datarum.
8 –      Som det fremgår af 23. betragtning til forordning
nr. 1/2003, skal Kommissionen have beføjelse til i hele Unionen at kræve de oplysninger forelagt, der er nødvendige for at afsløre praksis, som er forbudt efter artikel 101 TEUF og 102 TEUF.
9 –      Jf. i denne retning dom af 10.3.2016,
HeidelbergCement mod Kommissionen (C-247/14
P, EU:C:2016:149, præmis 20 og 21 og den deri nævnte retspraksis). Som Kommissionen har gjort gældende, gælder dette i endnu højere grad, når anmodningen om oplysninger, som i den foreliggende sag, vedtages på et tidligt stadium af proceduren, da det ikke kan pålægges Kommissionen, under den indledende procedure, ud over de formodninger for overtrædelse, som den har til hensigt at undersøge, at anføre indicierne, dvs. de omstændigheder, der gør, at den mener, at der er tale om en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF, da en sådan forpligtelse ville bringe den balance, som retspraksis har fastlagt mellem bevarelsen af undersøgelsens effektivitet og beskyttelsen af den pågældende virksomheds ret til forsvar, i fare (jf. i denne retning Rettens dom af 14.3.2014,
Cementos Portland Valderrivas mod Kommissionen, T-296/11, EU:T:2014:121, præmis 37).
10 –      Jf. i denne retning dom af 10.3.2016,
HeidelbergCement mod Kommissionen (C-247/14
P, EU:C:2016:149, præmis 23).
11 –      Selv om Kommissionen i forvejen er i besiddelse af visse indicier eller endog beviser for, at der foreligger en overtrædelse, kan den derfor med fuld ret skønne, at det er nødvendigt at anmode om supplerende oplysninger for bedre at kunne afgrænse overtrædelsen og fastslå dens varighed eller kredsen af implicerede virksomheder (jf. dom af 28.1.2021,
Qualcomm og Qualcomm Europe mod Kommissionen, C-466/19
P,
herefter »Qualcomm-dommen«,
EU:C:2021:76, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Jf. Qualcomm-dommen
(præmis 70 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen henviste navnlig til præmis 21 i dom af 19.5.1994, SEP mod Kommissionen (C-36/92
P, EU:C:1994:205), der henviser til punkt 21 i generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse, SEP mod Kommissionen (C-36/92
P, EU:C:1993:928), hvori det i det væsentlige præciseres, at blot en forbindelse mellem et dokument og den formodede overtrædelse ikke er tilstrækkelig til at berettige en anmodning om fremlæggelse af dokumentet, idet forbindelsen skal være således, at Kommissionen på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kan formode, at dokumentet vil hjælpe den til at fastslå, om den formodede overtrædelse har fundet sted.
13 –      Jf. i denne retning generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Buzzi Unicem mod Kommissionen (C-267/14
P, EU:C:2015:696, punkt 48).
14 –      Jf. i denne retning generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Buzzi Unicem mod Kommissionen (C-267/14
P, EU:C:2015:696, punkt 100). Generaladvokaten præciserede bl.a. med hensyn til det almene hensyn, at jo mere skadelig en formodet overtrædelse er for konkurrencen, jo mere bør Kommissionen kunne forvente, at en virksomhed yder en indsats for at udlevere de anmodede oplysninger og derved opfylder sin pligt til at medvirke aktivt, og jo større den pålagte arbejdsbyrde, som afleder virksomhedens personales opmærksomhed fra dets sædvanlige arbejdsopgaver og pålægger den ekstra omkostninger, er, jo mere uforholdsmæssig kan denne anmodning om oplysninger være.
15 –      I overensstemmelse med artikel 256 TEUF, artikel 58,
stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168,
stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement. Det følger af Domstolens faste retspraksis, at når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, er Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF alene kompetent til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som er blevet draget heraf (jf. bl.a. Qualcomm-dommen, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
16 –      Denne urigtige gengivelse skal endvidere fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (jf. bl.a. Qualcomm-dommen, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis). De krav, der følger af disse bestemmelser, er derfor ikke opfyldt, når appelskriftet, endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med, blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremsat for Retten, herunder anbringender og argumenter, der er støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har forkastet. En sådan appel har nemlig i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (jf. bl.a. Qualcomm-dommen, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
17 –      Disse anbringender svarer henholdsvis til anden del af det første appelanbringendes første led i sag C-496/23 P og til anden del af det andet appelanbringendes første led i sag C-497/23 P.
18 –      Jf. henholdsvis præmis 87-108 og præmis 132-155 i de appellerede domme.
19 –      Disse led vedrører i det væsentlige den manglende relevans af de søgebegreber, som Kommissionen har anvendt (det første anbringendes første og andet led i sag C-496/23
P samt det første anbringendes første og tredje led i sag C-497/23
P), en begrundelsesmangel for så vidt angår alternative, mere forholdsmæssige søgninger (det første anbringendes andet led i sag C-497/23
P), og det forhold, at Retten ikke fandt, at der gjaldt garantier for anmodninger om oplysninger svarende til dem, der indrømmes i forbindelse med kontrolundersøgelser (det første anbringendes tredje led i sag C-496/23
P og det første anbringendes fjerde led i sag C-497/23
P).
20 –      Det første anbringendes første led i begge sager drejer sig om, at Retten fejlagtigt fastslog, at Kommissionen med rimelighed kunne formode, at søgebegreberne kunne hjælpe den med at afgøre, om adfærden havde fundet sted, mens det første anbringendes andet led i sag C-496/23 P og det første anbringendes tredje led i sag C-497/23 P omhandler det forhold, at Retten fejlagtigt fastslog, at dokumenter først kan anses for irrelevante for undersøgelsen, efter at søgebegreberne er blevet anvendt i appellantens databaser. Appellanten har nærmere anført, at Retten begik en retlig fejl i den første appellerede doms præmis 92-95, 99 og 103 og den anden appellerede doms præmis 134, 138, 140, 143 og 146, da den i det væsentlige fastslog, at nødvendighedsprincippet var opfyldt, blot fordi Kommissionen med rimelighed kunne formode, at søgebegreberne kunne hjælpe den med at afgøre, om den adfærd, som denne institution har påtalt i de omtvistede afgørelser, havde fundet sted. Retten lagde ikke (eller i det mindste ikke tilstrækkelig) vægt på den omstændighed, at de urimeligt generelle søgebegreber, som Kommissionen havde valgt, når de blev anvendt på alle adressaternes dokumenter i hele perioden, nødvendigvis måtte give anledning til en meget stor overvægt af dokumenter, der ikke havde nogen forbindelse til de omtvistede undersøgelser (og hvoraf mange ville indeholde følsomme personlige eller kommercielt fortrolige oplysninger), under omstændigheder, hvor Kommissionen på forhånd var bekendt med, at dens tilgang nødvendigvis ville frembringe sådanne resultater.
21 –      Jf. præmis 89-97 i den første appellerede dom, der henviser til første og anden betragtning til Facebook Marketplace-afgørelsen, samt præmis 134-147 i den anden appellerede dom, der henviser til fjerde betragtning,
nr. i) og iii), til Facebook Data-afgørelsen. Nærmere bestemt beskrev Retten i den første appellerede dom i det væsentlige, hvordan de undersøgte søgebegreber ifølge Kommissionen var forbundet med Facebook Marketplace-undersøgelsen (jf. bl.a. præmis 89 i denne dom vedrørende søgebegreberne »marketplace + advertising«, »marketplace & grow*«, »marketplace + insight*«, »marketplace + advantage« og »marketplace + looked at«, »marketplace + quality« og »commerce + advantage« samt præmis 93 i denne dom vedrørende søgebegreberne »commerce + awareness«). På samme måde præciserede Retten i den anden appellerede dom, hvordan de omhandlede søgebegreber var forbundet med Facebook Data-undersøgelsen (jf. bl.a. præmis 134 i denne dom vedrørende søgebegrebet »big question« og den nævnte doms præmis 139-147 vedrørende søgebegreberne »for free«, »shut* down« og »not good for us«).
22 –      Jf. den første appellerede doms præmis 92, 95 og 96 og den anden appellerede doms præmis 138 (hvortil der også henvises i denne doms præmis 140, 143 og 146).
23 –      Jf. henholdsvis præmis 99 og 154 i de appellerede domme, hvori Retten navnlig præciserede, at den ene omstændighed, at anvendelsen af søgebegreber medfører, at der identificeres mange dokumenter, hvoraf nogle efterfølgende viser sig at være uden betydning for de omtvistede undersøgelser, ikke i sig selv er tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at de pågældende søgebegreber ikke havde nogen forbindelse med den overtrædelse, som Kommissionen formoder, at der er begået.
24 –      Omvendt har appellanten i det væsentlige medgivet, at det kriterium, der ifølge Domstolens faste retspraksis skal være opfyldt for at fastslå, at en anmodning om oplysninger er nødvendig, er, at Kommissionen på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kan antage, at oplysningerne vil bidrage til at fastslå, om den formodede overtrædelse har fundet sted, og ikke at alle de dokumenter, der fremkommer som følge af denne anmodning, er nødvendige for de omtvistede undersøgelser.
25 –      Desuden begik Retten en retlig fejl (i henholdsvis præmis 99 og 150 i de appellerede domme) ved at fastslå, at dokumenter først kunne anses for at være uden betydning for undersøgelsen, efter at søgebegreberne var blevet anvendt i appellantens databaser.
26 –      I modsætning til appellantens argumenter fremgår det i øvrigt ikke af de appellerede domme, at Retten vurderede, at alle de dokumenter, der indeholdt de søgebegreber, som Kommissionen havde anvendt, kunne antages at være nødvendige for de omtvistede undersøgelser. Som Kommissionen påpegede, bygger appellantens argument fejlagtigt på den antagelse, at en anmodning om oplysninger baseret på søgebegreber kun opfylder kravet om nødvendighed som omhandlet i artikel 18 i forordning nr. 1/2003, hvis det kan forventes, at alle de identificerede dokumenter (eller i det mindste flertallet eller et bestemt antal af dem) vil være relevante for Kommissionens undersøgelse.
27 –      Jf. den første appellerede doms præmis 99. Som Kommissionen gjorde gældende, er det, at nogle eller endog størstedelen af de identificerede dokumenter efterfølgende kan vise sig at være uden relevans for de omtvistede undersøgelser, et normalt kendetegn ved enhver undersøgelse. En anden tilgang ville uberettiget begrænse en undersøgelsesmyndigheds beføjelser. Som Kommissionen fremhævede i forbindelse med oplysninger til brug for skatteundersøgelser i henhold til Rådets direktiv 2011/16/EU af 15.2.2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF (EUT 2011,
L 64, s. 1, berigtiget i EUT 2013,
L 162, s. 15), som ændret ved Rådets direktiv 2014/107/EU af 9.12.2014 (EUT 2014,
L 359, s. 1), fastslog Domstolen eksempelvis, at begrebet »oplysninger, som kan forudses at være relevante« har til formål at gøre det muligt for den bistandssøgende myndighed at anmode om og indhente enhver oplysning, som den med rimelighed anser for relevant med henblik på sin undersøgelse, uden dog at tillade den klart at gå ud over rammerne for denne undersøgelse, idet det overlades til den nationale ret at fastslå, at de omhandlede oplysninger ikke forekommer åbenlyst blottet for enhver forventet relevans (jf. i denne retning dom af 6.10.2020,
État luxembourgeois (Ret til at anlægge søgsmål til prøvelse af en anmodning om oplysninger på skatteområdet), C-245/19 og C-246/19, EU:C:2020:795, præmis 110-116 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har desuden præciseret, at det forhold, at visse sandsynligvis relevante oplysninger, der er omfattet af en anmodning om oplysninger, i sidste ende viser sig at være uden relevans for undersøgelsen, ikke påvirker lovligheden af denne anmodning (jf. i denne retning denne doms præmis 121-123).
28 –      I retsmødet har appellanten desuden svaret, at det efter virksomhedens opfattelse ikke var muligt at fastlægge et kvantitativt kriterium for at afgøre, om en anmodning om oplysninger er forholdsmæssig.
29 –      Med disse eksempler har appellanten i sag C-496/23 P søgt at påvise, at det forhold, at Kommissionen har identificeret tre undersøgelser, der indeholder begrebet »insight«, ikke betyder, at ethvert dokument, der indeholder begreberne »marketplace + insight«, uanset emne eller dato, over en periode på fem år, kunne bidrage til at fastslå, om den formodede adfærd havde fundet sted, og at brugen af andre søgebegreber (nemlig »commerce + advantage« og »commerce + awareness«) også ville have frembragt et stort antal dokumenter, der ikke var relevante for undersøgelsen. I sag C-497/23 P har appellanten gjort gældende, at Retten for det første fejlagtigt anså søgebegrebet »big question« for nødvendigt, da de to depositarer var to offentlige personer, der beklædte meget vigtige poster i appellantens virksomhed, således at en søgning på dette begreb i alle deres dokumenter over flere år uundgåeligt ville føre til identificering af et stort antal irrelevante dokumenter (den anden appellerede doms præmis 137), og for det andet tilsidesatte beviser, der, før søgningen blev foretaget, viste, at søgebegrebet »big question« ville føre til identificering af et stort antal dokumenter.
30 –      I overensstemmelse med det i punkt 17 i dette forslag til afgørelse præciserede kræver afvejningen af på den ene side det almene hensyn, der ligger til grund for Kommissionens undersøgelse, og dens forpligtelse til at indhente oplysninger, der sætter den i stand til at udføre de opgaver, den er tillagt ved EUF-traktaten, og på den anden side den arbejdsbyrde, som en anmodning om oplysninger indebærer for virksomheden, en vurdering af de eventuelle vanskeligheder, som appellanten måtte have som følge af det uforholdsmæssigt store antal dokumenter, der skal fremlægges, hvilket appellanten ikke har påvist.
31 –      Desuden har appellanten ikke gjort gældende, at brugen af søgebegreber i sig selv er ulovlig, og har anerkendt, at det forhold, at brugen af sådanne søgebegreber uundgåeligt kan medføre, at der fremkommer dokumenter, der ikke er relevante for undersøgelsen, ikke udelukker, at der er en sammenhæng mellem anmodningen om oplysninger og den formodede overtrædelse.
32 –      Jf. henholdsvis præmis 159 og 217 i de appellerede domme. Ændringsafgørelserne fastsatte navnlig, at beskyttede dokumenter kan fremsendes til Kommissionen i en udgave, der er renset for navnene på de omhandlede personer og for alle oplysninger, der gør det muligt at identificere disse, via et virtuelt datarum, som kun er tilgængeligt for et i videst muligt omfang begrænset antal af medlemmerne af den gruppe, der har ansvaret for undersøgelsen, under (virtuel eller fysisk) tilstedeværelse af et tilsvarende antal advokater for appellanten.
33 –      Jf. henholdsvis præmis 200 og 255 i de appellerede domme. Tjenestemænd og øvrige ansatte ved Kommissionen er, selv efter udtrædelse af tjenesten, som hovedregel underlagt strenge regler om tavshedspligt, som forbyder dem at videregive oplysninger, som er undergivet tavshedspligt, og som er indhentet som svar på en anmodning om oplysninger, eller at anvende dem til andre formål end dem, hvortil de er indhentet.
34 –      Jf. henholdsvis præmis 107 og 154 i de appellerede domme. Den virksomhed, der er genstand for undersøgelsen, har således mulighed for at nægte at udlevere dokumenter, der er omfattet af tavshedspligten mellem en advokat og dennes klient. Desuden kan virksomheden også indgive en begrundet anmodning til Kommissionen om returnering af identificerede dokumenter uden relevans, i hvilket tilfælde Kommissionen er forpligtet til at behandle en sådan anmodning og i givet fald returnere de irrelevante dokumenter i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse om bedste praksis ved behandlingen af konkurrencesager efter artikel 101 TEUF og 102 TEUF (EUT 2011,
C 308, s. 6).
35 –      Jf. punkt 27 i dette forslag til afgørelse. Hvad angår appellantens argument om, at Retten i den første appellerede doms præmis 89 blot tilsluttede sig Kommissionens argumentation uden at have undersøgt argumentet om, at de af Kommissionen angivne søgebegreber uundgåeligt ville føre til identificering af et betydeligt antal dokumenter uden relevans for undersøgelsen, og uden at have givet nogen forklaring herom, skal det anføres, at Retten, som det fremgår af denne doms præmis 90, blot fastslog, at appellanten ikke havde bestridt Kommissionens udsagn om relevansen af de undersøgte søgebegreber. Hvad endvidere angår argumentet om, at Kommissionens forklaringer, der er sammenfattet i denne nævnte doms præmis 89 og ikke er blevet anfægtet af appellanten i første instans, først blev fremført i svarskriftet, er det tilstrækkeligt at erindre om, at selv om Kommissionen i forbindelse med en afgørelse om anmodning om oplysninger i henhold til artikel 18,
stk. 3, i forordning nr. 1/2003 er forpligtet til at angive formålet med sin undersøgelse og dermed identificere den formodede overtrædelse af konkurrencereglerne, er den dog ikke forpligtet til at meddele adressaten for en anmodning om oplysninger alle de oplysninger, den råder over vedrørende de formodede overtrædelser, eller til at foretage en streng juridisk kvalificering af disse overtrædelser, for så vidt som den klart angiver de formodninger, den agter at undersøge (jf. i denne retning den retspraksis, der er anført i punkt 16 i dette forslag til afgørelse).
36 –      Appellanten har henvist til den anden appellerede doms præmis 136 samt til præmis 140, 143 og 146 heri, som blot henviser til samme doms præmis 136.
37 –      Desuden henviste den anden appellerede doms præmis 140, 143 og 146 udtrykkeligt til denne doms præmis 137 og 138. Da appellanten i sin replik har gjort gældende, at nævnte doms præmis 137 og 138 ikke forklarer, hvorfor appellanten ikke kan hævde, at Kommissionen burde have begrænset sin anmodning til de e-mails, der henviste til eller havde tilknytning til den oprindelige e-mail, eller på anden måde begrænset sin anmodning væsentligt, må dette argument afvises, da det udgør et nyt anbringende,
fremsat af appellanten, som desuden ikke har anfægtet en manglende begrundelse, men snarere
begrundelsens berettigelse. Under alle omstændigheder kan det nævnte argument forkastes efter samme logik som det argument, der er anført i punkt 29 i dette forslag til afgørelse.
38 –      Jf. henholdsvis præmis 105 og 106 og præmis 152 og 153 i de appellerede domme.
39 –      Jf. henholdsvis præmis 107 og 154 i de appellerede domme.
40 –      Jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse.
41 –      I forbindelse med disse kontrolundersøgelser kommer Kommissionens tjenestemænd uanmeldt til virksomhedens lokaler og kan få adgang til et stort antal dokumenter, der kan være relevante, og i nogle tilfælde endda kopiere hele harddisken på visse medarbejderes computere i den pågældende virksomhed.
42 –      Et eksempel er, at dokumenter af ikke-erhvervsmæssig karakter er udelukket fra Kommissionens undersøgelsesområde, og at virksomheder, der er genstand for en kontrolundersøgelse, kan få juridisk bistand (jf. bl.a. kendelserne om foreløbige forholdsregler, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
43 –      Som anført i henholdsvis præmis 107 og 154 i de appellerede domme har virksomhedens advokater desuden mulighed for at nægte at udlevere dokumenter, der er omfattet af tavshedspligten mellem en advokat og dennes klient, uden at skulle gøre brug af den procedure med forseglet kuvert, der er fastsat i retspraksis som følge af Rettens dom af 17.9.2007, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen (T-125/03 og T-253/03, EU:T:2007:287, præmis 83 og 84).
44 –      Den pågældende virksomhed eller dens eksterne advokater kan bl.a. på forhånd drøfte anmodningens omfang og valget af søgebegreber med Kommissionen og ligeledes anmode denne institution om en forlængelse af svarfristen eller en senere ændring af afgørelsen.
45 –      Disse anbringender svarer til første del af første led i de første anbringender i de to sager i første instans, som blev behandlet i henholdsvis præmis 71-86 og præmis 116-131 i de appellerede domme.
46 –      Appellanten har navnlig gjort gældende, at det, i forbindelse med et annullationssøgsmål, der var begrænset til 50 sider (i henhold til de praktiske gennemførelsesbestemmelser til Rettens procesreglement), var umuligt at påvise, at hvert af søgebegreberne ville medføre fremlæggelse af unødvendige og irrelevante oplysninger.
47 –      Jf. henholdsvis præmis 75-79 og præmis 120-124 i de appellerede domme. Retten præciserede desuden, at den omstændighed, at visse søgebegreber kunne være for uklare, ikke havde nogen indvirkning på det forhold, at andre søgebegreber kunne være tilstrækkeligt præcise og målrettede, og kun kunne føre til en delvis annullation af de omtvistede afgørelser.
48 –      Desuden begrænsede appellanten sig i de argumenter, der blev fremført i forbindelse med første led i det første og andet anbringende i første instans, i det væsentlige til at gøre gældende, at den oprindelige afgørelse var i strid med artikel 18,
stk. 3, i forordning nr. 1/2003, for så vidt som den krævede fremlæggelse af en lang række dokumenter, der ikke var relevante for de omtvistede undersøgelser. De første appelanbringenders andet led, der vedrører en angiveligt manglende samlet vurdering, er blot en uddybning af disse argumenter som svar på henholdsvis præmis 71-79 og præmis 116-124 i de appellerede domme,
under overskriften »Rækkevidden af sagsøgernes argumenter og identificeringen af de omtvistede søgebegreber«, som ikke besvarer særlige klagepunkter, men udgør en slags forudsætning for Rettens svar på første led i det første og det andet anbringende.
49 –      Selv om appellanten i det væsentlige har gjort gældende, at det bør være tilladt at anfægte lovligheden af den fremgangsmåde, som Kommissionen har valgt som helhed, og ikke kun lovligheden af de specifikke søgebegreber, kan jeg ikke se, hvordan lovligheden af en sådan samlet fremgangsmåde kan anfægtes alene på grundlag af specifikt omtvistede søgebegreber, navnlig når Kommissionen, som Retten påpegede, på tidspunktet for anmodningen med rimelighed kunne antage, at de dokumenter, der svarede til de pågældende søgeord, kunne bidrage til at fastslå, om den formodede overtrædelse havde fundet sted (jf. punkt 25 i dette forslag til afgørelse). Efter min opfattelse kunne situationen kun være anderledes, hvis det blev påvist, at Kommissionen med rimelighed kunne forudse, at de anvendte søgebegreber ikke ville give noget resultat, der var relevant for de omtvistede undersøgelser.
50 –      Som det fremgår af bedømmelsen af de første anbringender i de foreliggende appelskrifter, har appellanten ikke påvist, at Retten begik en retlig fejl ved at forkaste disse anbringender for så vidt angår de søgebegreber, som appellanten havde bestridt.
51 –      Som Kommissionen har bemærket, er det desuden plausibelt, at appellanten har valgt at anfægte de søgebegreber, som denne anså for at være de mest generelle og mindst målrettede blandt alle søgebegreber. Hvad endelig angår den hindring, som appellanten har påpeget om begrænsningen af antallet af sider i forbindelse med et annullationssøgsmål, jf. punkt 105 i de praktiske gennemførelsesbestemmelser til Rettens procesreglement, der finder anvendelse ratione temporis (svarende til punkt 156 i den gældende tekst), skal det anføres, at denne begrænsning ikke er absolut, da punkt 106 i disse bestemmelser (svarende til punkt 157 i den gældende tekst) tillader, at det maksimale antal overskrides i sager, der retligt eller faktisk er særligt komplicerede.
52 –      Jf. punkt 16 i dette forslag til afgørelse.
53 –      Appellanten har desuden ikke gjort gældende, at anmodningen om oplysninger pålagde denne en uforholdsmæssigt stor arbejdsbyrde (jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse).
54 –      Der er nærmere bestemt tale om de søgebegreber, der er nævnt i fodnote 95, 97 og 99 i stævningen i første instans.
55 –      Disse anbringender svarer til en del af henholdsvis det andet og det tredje anbringendes første led i stævningerne i første instans.
56 –      Jf. henholdsvis præmis 177-185 og præmis 224-239 i de appellerede domme.
57 –      I disse led har appellanten i det første led gjort gældende, at Rettens bedømmelse var begrænset til artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679
af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016,
L 119, s. 1,
berigtiget i EUT 2018,
L 127, s. 2, herefter
»GDPR«)
og artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1725 af 23.10.2018 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af forordning (EF) nr. 45/2001 og afgørelse nr. 1247/2002/EF (EUT 2018,
L 295, s. 39, herefter »EUDPR«),
i det andet led, at der forelå blandede dokumenter, som indeholder beskyttede data, og i det tredje led, at der manglede garantier med hensyn til blandede dokumenter.
58 –      Som Retten mindede om i henholdsvis præmis 200 og 255 i de appellerede domme, skal det anføres, at tjenestemænd og øvrige ansatte ved Kommissionen er underlagt strenge regler om tavshedspligt i henhold til artikel 339 TEUF og artikel 28 i forordning nr. 1/2003 og er bundet af artikel 17 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, hvorefter de også efter udtrædelse af tjenesten skal afholde sig fra enhver uberettiget afsløring af oplysninger, som de har fået kendskab til i forbindelse med udøvelsen af deres arbejde, medmindre disse oplysninger allerede er offentliggjort, eller offentligheden har fået adgang hertil.
59 –      Jf. henholdsvis præmis 180-183 og præmis 228-232 i de appellerede domme.
60 –      Nærmere bestemt fremhævede
Retten i sine fem argumenter på den ene side (første og andet argument),
at der ikke er noget grundlag for at hævde, at der med artikel 9,
stk. 1, i GDPR og artikel 10,
stk. 1, i EUDPR er indført en udtømmende ordning for beskyttelse af retten til respekt for privatlivet, eller at GDPR eller EUDPR i overensstemmelse med chartrets artikel 52,
stk. 1, har til formål at begrænse omfanget af de rettigheder til respekt for privatlivet, der er beskyttet af chartret, og på den anden side (tredje til femte argument), at det fremgår af retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og Domstolen, at beskyttelsen af retten til respekt for privatlivet også gælder andre kategorier end de særlige kategorier af personoplysninger, der er omhandlet i artikel 9,
stk. 1, i GDPR, og at overholdelsen af reglerne om databehandling adskiller sig fra beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder.
61 –      Retten undersøgte for det første, om der var et retsgrundlag for indgrebet i privatlivet (henholdsvis præmis 137-147 og præmis 184-194 i de appellerede domme), for det andet forfølgelsen af mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen (henholdsvis præmis 148-151 og præmis 195-198 i disse domme), for det tredje overholdelsen af det væsentlige indhold af retten til respekt for privatlivet (henholdsvis præmis 152 og 199 i disse domme) og for det fjerde, om indgrebet i privatlivet var forholdsmæssigt (henholdsvis præmis 153-196 og præmis 200-251 i samme domme). Retten undersøgte endvidere, for det femte, appellantens argumenter vedrørende den mangelfulde eller utilstrækkelige tavshedspligt i forhold til at sikre en effektiv beskyttelse af privatlivet for de personer, der er berørt af de omtvistede undersøgelser, og af deres personoplysninger (henholdsvis præmis 197-209 og præmis 252-264 i de appellerede domme).
62 –      Hvad særligt angår spørgsmålet om, hvorvidt indgrebet var forholdsmæssigt, undersøgte Retten i første række indgrebets passende karakter (henholdsvis præmis 155 og 202 i de appellerede domme),
i anden række indgrebets nødvendige karakter – for det første i forhold til det utilstrækkelige beskyttelsesniveau for proceduren med et virtuelt datarum (henholdsvis præmis 157-176 og præmis 204-223 i disse domme), for det andet i forhold til udelukkelsen af visse kategorier af dokumenter fra proceduren med et virtuelt datarum (henholdsvis præmis 177-185 og præmis 224-239 i de nævnte
domme) og for det tredje i forhold til den angiveligt uforholdsmæssigt store arbejdsbyrde i forbindelse med det virtuelle datarum (henholdsvis præmis 186-190 og præmis 240-244 i samme domme) – og i tredje række den angiveligt manglende afvejning af undersøgelsesbehovet og beskyttelsen af appellantens rettigheder (henholdsvis præmis 191-196 og præmis 245-251 i de appellerede domme).
63 –      Jf. henholdsvis præmis 179-184 og præmis 226-238 i de appellerede domme.
64 –      Jf. henholdsvis præmis 166 og 213 i de appellerede domme.
65 –      Jf. henholdsvis præmis 180-183 og præmis 228-237 i de appellerede domme.
66 –      Appellanten har i øvrigt ikke appelleret
disse kendelser, der fastsætter anvendelse af proceduren med et virtuelt datarum.
67 –      Jf. henholdsvis præmis 184 og 238 i de appellerede domme. Derimod har appellanten taget udgangspunkt i den forudsætning, at hvis et dokument ikke placeres i det virtuelle datarum, vil det ikke nyde en tilstrækkelig beskyttelse med hensyn til respekten for privatlivet, uden overhovedet at anfægte (og endnu mindre godtgøre) Rettens bedømmelse (i henholdsvis præmis 197-210 og præmis 252-264 i de appellerede domme), hvorefter blandede dokumenter ligeledes nød tilstrækkelig beskyttelse i betragtning af den tavshedspligt, der påhviler Kommissionens tjenestemænd i henhold til artikel 339 TEUF og artikel 28,
stk. 1, i forordning nr. 1/2003.
68 –      For så vidt angår appellantens påstand om, at disse dokumenter er »fuldstændigt uden relevans for undersøgelsen«, skal det,
selv hvis dette forhold anses for påvist,
anføres, at det i overensstemmelse med vurderingen af de første anbringender i de to appelskrifter ikke er tilstrækkeligt til at påvise, at de omtvistede afgørelser er behæftet med retlige fejl, at nogle eller endog de fleste af de identificerede dokumenter måtte vise sig at være irrelevante for de omtvistede undersøgelser (jf. bl.a. punkt 27 i dette forslag til afgørelse). Det samme gælder appellantens argument om, at begrebet »privatliv« er bredere end begrebet »følsomme personoplysninger« og omfatter visse erhvervsmæssige eller kommercielle lokaler eller aktiviteter, hvilket ikke er til hinder for, at de anmodede oplysninger (for så vidt som de indeholder erhvervsmæssige eller kommercielle oplysninger, der er relevante for de omtvistede undersøgelser) kan undersøges af Kommissionens tjenestemænd i forbindelse med udøvelsen af deres funktioner.
69 –      C-548/21, EU:C:2024:830.
70 –      C-258/23 – C-260/23, EU:C:2024:537 og EU:C:2025:814.
71 –      Jeg er i denne henseende enig i generaladvokat Medinas bedømmelse i forslag til afgørelse Imagens Médicas Integradas m.fl. (C-258/23 –
C-260/23, EU:C:2025:814, punkt 39-44).
72 –      Jf. generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Imagens Médicas Integradas m.fl. (C-258/23 –
C-260/23, EU:C:2025:814, punkt 33 og den deri nævnte retspraksis). Generaladvokaten anførte ligeledes i samme punkt, at hvis undersøgelsen gennemføres ved hjælp af computerundersøgelsessoftware, skal den indekseringsprocedure, der går forud for søgningen efter kommercielle oplysninger, der er relevante for undersøgelsen, gennemføres ved hjælp af nøgleord, der er nøje defineret i forhold til det på forhånd fastlagte formål med undersøgelsen.
73 –      Jf. henholdsvis præmis 180-183 og præmis 228-237 i de appellerede domme.
74 –      Jf. henholdsvis præmis 136 og 183 i de appellerede domme samt bedømmelsen i henholdsvis præmis 137-210 og præmis 176-265 i disse domme.
75 –      Appellanten har for det første gjort gældende, at de blandede dokumenter ikke var omfattet af proceduren med et virtuelt datarum, som ville have givet en vis beskyttelse af de personoplysninger, der var indeholdt i disse dokumenter, og for det andet, at de fleste af de dokumenter, der svarede til de søgebegreber, som Kommissionen havde anvendt, vedrørte spørgsmål, der ikke var relevante for de omtvistede undersøgelser.
76 –      Appellanten har i øvrigt ikke bestridt Rettens bedømmelse vedrørende den angiveligt mangelfulde eller utilstrækkelige tavshedspligt (jf. henholdsvis præmis 197-209 og præmis 252-264 i de appellerede domme samt fodnote 58 i dette forslag til afgørelse).
77 –      Jf. punkt 27 i dette forslag til afgørelse.