61981C0052
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 27. MAJ 1982 (
1
)
Høje Domstol.
Denne sag vedrører et erstatningssøgsmål, der er anlagt af en tysk virksomhed, som jeg vil kalde »Faust«.
Faust er en af de ti virksomheder, som Taiwan Mushroom Packers United Export Corporation (herefter benævnt »T. M.«), en organisation af samtlige producenter af svampekonserves på Taiwan, har udpeget som agent til at varetage distributionen og markedsføringen af' svampekonserves i Tyskland, som normalt aftager mere end 95 °/o af den samlede import af svampekonserves til Fællesskabet. Faust er ikke selv importør, men får provision af de indførsler, der går gennem firmaet. Faust har gjort gældende, at det som følge af foranstaltninger, der er truffet af Kommissionen, og som efter firmaets opfattelse alle er retsstridige, har mistet den provision, det ville have tjent i 1979 og 1980, og at Fællesskabet er forpligtet til at erstatte firmaet dette tab. I flere år havde Taiwan været den næststørste eksportør af svampe til Fællesskabet med en gennemsnitlig eksport på 13000 tons om året mellem 1974 og 1978; men i 1979 fik Taiwan kun tilladelse til at udføre en ubetydelig mængde og i 1980 kun omkring 1286 tons; i 1979 fik Den kinesiske Folkerepublik (herefter benævnt: Kina) derimod tilladelse til at udføre 29000 tons, og i 1980 udførte Kina 28000 tons og republikken Korea (herefter benævnt: Sydkorea) 4800 tons.
Kommissionen synes med rette ikke at ville bestride, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
Som Domstolen for ganske nylig understregede i dommen af 17. december 1981 i de forenede sager 197-200, 243, 245 og 247/80, Ludwigshafener Waltzmiihle Erling KG m.fl. mod Rådet og Kommissionen (endnu utrykt), afhænger Fællesskabets ansvar uden for kontraktsforhold af tre betingelser: i) den sagsøgte institutions retsakter skal være retsstridige, ii) sagsøgeren skal have lidt det påståede tab, og iii) der skal foreligge en direkte årsagssammenhæng mellem den retsstridige akt og det lidte tab.
I denne sag har Faust navnlig gjort gældende, at Kommissionens forordninger nr. 3096/76 af 17. december 1976 (EFT L 348, s. 26), nr. 1102/78 af 25. maj 1978 (EFT L 139, s. 26) og nr. 1449/78 af 28. juni 1978 (EFT L 173, s. 25) er retsstridige. De vedrører alle beskyttelsesforanstaltninger, der blev indført af Kommissionen for at undgå alvorlige forstyrrelser af Fællesskabets marked for svampekonserves. Det er givet, at Kommissionen ved udøvelsen af sine beføjelser har et skøn med hensyn til, hvorvidt beskyttelsesforanstaltninger ud fra alle foreliggende omstændigheder skal indføres eller ophæves, og til at bestemme arten af de påkrævede beskyttelsesforanstaltninger. For at kunne støtte sine krav på de retsakter, Kommissionen har udstedt, må Faust derfor godtgøre, at Kommissionen ved udøvelsen af dette skøn har gjort sig skyldig i en »tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private« (jfr de forenede sager 83 og 94/76, 4, 15 og 40/77, HNL mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1978, s. 1209, i præmis 4, og generaladvokat Capotorti's forslag til afgørelse på s. 1229).
De relevante fællesskabsretlige bestemmelser
Faust hat henvist til de fællesskabsretlige bestemmelser, der ligger før og efter de anfægtede forordninger. Hovedpunkterne kan sammenfattes som følger.
Den 8. august 1974 udstedte Kommissionen (ifølge dens beføjelse i henhold til Rådets forordning nr. 1427/71 af 2. juli 1971 (EFT L 151, s. 5) om at træffe beskyttelsesforanstaltninger i tilfælde af alvorlig forstyrrelse af markedet) forordning nr. 2107/74 (EFT L 218, s 54); forordningen gjorde indførsel af svampekonserves til Fællesskabet betinget af, at der var udstedt en importlicens. Der krævedes ikke importlicenser i de tilfælde, hvor tredjelande var villige til at garantere, at prisen ved indførsel til Fællesskabet ikke lå under et vist minimum; dette krav blev senere erstattet med et krav om, at mængderne ikke måtte overskride visse maksimale mængder (artikel 2 i Kommissionens forordning nr. 1869/75 af 22. juli 1975, EFT L 190, s. 23).
Ved forordning nr. 2107/74 fik Kommissionen beføjelse til at begrænse den totale indførsel til en mængde svarendetil en vis procentdel af en »referencemængde«; denne svarede efter den 1. august 1975 til den mængde, der blev indført i den samme periode i 1973. Hver enkelt ansøger kunne tildeles importlicenser for mængder, der ikke oversteg den af Kommissionen fastsatte procentdel af referencemængden, på grundlag af den mængde, ansøgeren havde indført i 1973. Disse indførselsrestriktioner rettede sig ikke udtrykkeligt mod oprindelseslandet for indførslerne.
I 1976, hvor risikoen for en alvorlig forstyrrelse af markedet blev mindre, steg den tilladte procentdel til 100 %. Beskyttelsesforanstaltningerne blev endeligt ophævet ved udstedelsen af forordning nr. 3096/76, som ophævede forordning nr. 2107/74 med virkning fra den 1. januar 1977, eftersom der ikke længere var behov for dem. Derefter var indførslen af svampekonserves underkastet den importlicensordning, der blev indført ved Rådets forordning nr. 1927/75 af 22. juli 1975 (EFT L 198, s. 7) om visse produkter, der var omfattet af den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager. Denne licensordning pålagde ingen begrænsninger med hensyn til licensansøgningerne eller indførsel af varer, men blev kun indført for at varestrømmen af de produkter, den omfattede, kunne kontrolleres.
Der blev ikke fastsat beskyttelsesforanstaltninger i 1977. Men i det år blev de grundlæggende bestemmelser om den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager kodificeret i Rådets forordning nr. 516/77 af 14. marts 1977 (EFT L 73, s. 1). Denne forordning opretholdt den importlicensordning, der blev oprettet ved forordning nr. 1927/75 (jfr artikel 10) og bestemte i artikel 14, at der kunne træffes beskyttelsesforanstaltninger, såfremt markedet for et eller flere af de produkter, der var omfattet af den fælles markedsordning, blev ramt af eller truet af alvorlige forstyrrelser. Såfremt en sådan forstyrrelse opstod, kunne Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 2, vedtage »de nødvendige foranstaltninger«.
Nærmere regler for anvendelsen af beskyttelsesforanstaltninger blev fastsat i Rådets forordning nr. 521/77 af 14. marts 1977 (EFT L 73, s. 28). Den gav mulighed for stop for udstedelse af licenser, afvisning af nye ansøgninger om udstedelse af licenser og indførelse af en minimumsprisordning (artikel 2). I henhold til artikel 2, stk. 2, kan disse foranstaltninger »kun træffes i det omfang og for den varighed, som er strengt nødvendigt. De tager hensyn til den særlige situation for produkter, der er undervejs til Fællesskabet ... De kan begrænses til visse afsendelses- eller oprindelseslande ...«. Forordningens artikel 3 bestemmer, at den skal anvendes »under iagttagelse af de forpligtelser, som følger af aftaler, der binder Fællesskabet på internationalt plan«.
Den 3. april 1978 blev der indgået en handelsaftale mellem Fællesskabet og Kina (EFT L 123, s. 2); aftalen indeholdt bestemmelser, der skulle forøge samhandelen mellem de kontraherende parter, og artikel 5 bestemte, at parterne skulle indlede konsultationer med henblik på at finde frem til en løsning på de problemer, der måtte opstå i forbindelse med deres samhandel, og kunne træffe foranstaltninger til at imødegå sådanne problemer.
Lidt over en måned efter at handelsaftalen var indgået, suspenderede Kommissionen udstedelsen af importlicenser for svampekonserves. (Forordning nr. 1102/78, der var udstedt på grundlag af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 516/77). I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1102/78 suspenderedes udstedelsen af importlicenser ikke for produkter fra tredjelande, »som af Kommissionen godkendes som værende i stand til at sikre, at deres udførsel til Fællesskabet ikke overstiger en vis mængde, som kan godkendes af Kommissionen«. Artikel 3 bestemte, at »artikel 2 finder anvendelse for« Kina. Ordningen med »referencemængder« blev således ikke genindført.
Taiwan blev først omfattet af denne undtagelsesbestemmelse, da Kommissionens forordning nr. 1213/78 af 5. juni 1978 (EFT L 150, s. 5) blev udstedt. Denne forordning blev imidlertid ophævet tre uger senere ved forordning nr. 1449/78. Indførsel fra Taiwan var herefter forbudt indtil april 1980. For så vidt angår Sydkorea blev dette land først i november 1979 omfattet af undtagelsesbestemmelsen (Kommissionens forordning nr. 2447/79 af 7. 11. 1979, EFT L 279, s. 11). Denne forordning blev ophævet med virkning fra den 1. januar 1980 af Kommissionens forordning nr. 2908/79 (EFT L 326, s. 28); denne forordning bestemte, at importlicensansøgninger for svampekonserves med oprindelse i Kina eller Sydkorea kunne godkendes med op til 24 % af den mængde, der blev indført i 1977. Det hed i forordningens betragtninger, at da forhandlingerne med disse lande vedrørende, hvor store mængder de pågældendê lande forpligter sig til at udføre i 1980 endnu ikke er afsluttet, bør samhandelen med disse lande ikke afbrydes, så længe resultatet af disse forhandlinger ikke foreligger, og det bør midlertidigt fastsættes, at der kan udstedes importlicenser for begrænsede mængder af svampekonserves.
Forordning nr. 1102/78 blev ophævet ved Kommissionens forordning nr. 547/80 af 4. marts 1980 (EFT L 60, s. 16). Det hedder i betragtningerne til sidstnævnte forordning, at Kina og Sydkorea var Fællesskabets største leverandører, og at de kunne garantere, at deres udførsel til Fællesskabet ikke ville overstige de mængder, som kunne godkendes af Kommissionen; der burde derfor gives tilladelse til udstedelse af importlicenser for champignonkonserves fra disse lande fra den 1. marts 1980; desuden var markedssituationen forbedret, og det var muligt at lempe beskyttelsesforanstaltningerne ved på ny midlertidigt at tillade indførsel af begrænsede mængder fra lande, som i 1977 og 1978 udførte små mængder til Fællesskabet. Der blev ikke fastsat nogen begrænsninger af betydning for indførsel fra Kina og Sydkorea. Artikel 2 bestemte, at ansøgninger om licenser for svampekonserves fra andre lande kunne godkendes for op til 10 % af den samlede mængde, der blev indført i 1977 og 1978. Dette gjaldt udtrykkeligt »uanset bestemmelserne« i Kommissionens forordning nr. 548/80, der blev udstedt samme dag (EFT L 60, s. 18). Betragtningerne til denne forordning beskriver Taiwan som en »traditionel leverandør« til Fællesskabets marked, og anfører, at det endnu ikke har været muligt at fastslå, om Taiwan vil kunne begrænse sin udførsel. Artikel 1 suspenderede derfor udstedelsen af importlicenser for svampekonserves fra Taiwan.
Forordning nr. 548/80 blev ophævet ved Kommissionens forordning nr. 1002/80 af 24. april 1980 (EFT L 107, s. 25). Det hedder i betragtningerne, at »Taiwan kan nu garantere, at dets udførsel til Fællesskabet ikke vil overstige de mængder, som kan godkendes af Kommissionen«, hvorfor der kan gives tilladelse til udstedelse af importlicenser.
De anfægtede forordninger
1. Forordning nr. 3096/76
Den førte retsakt fra Kommissionen, som Faust har anfægtet, er forordning nr. 3096/76. Faust har navnlig fremført to argumenter til støtte for, at denne retsakt var retsstridig :
i)
der var ikke nogen markedsmæssig begrundelse for at fjerne beskyttelsesforanstaltningerne
ii)
ophævelsen af ordningen med indførselskontrol i form af referencemængder var i strid med lighedsgrundsætningen og forbudet mod forskelsbehandling.
Efter min opfattelse kan ingen af disse argumenter tages til følge. Faust har ikke forsøgt i enkeltheder at rejse tvivl om Kommissionens synspunkt, der er udtrykt i betragtningerne til forordningen, og som går ud på, at der næsten ikke længere bestod et behov for beskyttelsesforanstaltninger. De oplysninger, der har foreligget for Domstolen i denne sag, giver ikke noget holdepunkt for at betvivle Kommissionens synspunkt, og der kan kun drages den slutning, at Kommissionen ikke handlede retsstridigt ved at ophæve beskyttelsesforanstaltningerne. Hvis Kommissionen havde ret i, at der ikke længere var behov for dem, ville det nemlig have været ukorrekt af Kommissionen at lade dem forblive i kraft (artikel 1 i Rådets forordning nr. 1427/71).
Selv om man antog, at forordning nr. 3096/76 var retsstridig, kan jeg ikke se, hvorledes der kan påvises en direkte årsagssammenhæng mellem den og det tab, Faust påstår at have lidt i 1979 og 1980. Den direkte årsag til tabet var, at der blev indført et totalt indførselsforbud (bortset fra indførsel fra lande, der erklærede at ville begrænse deres udførsel til Fællesskabet) i 1978, men ikke, at importrestriktionerne på grundlag af referencemængder blev hævet med virkning fra begyndelsen af 1977.
2. Forordning nr. 1102/78
Med hensyn til forordning nr. 1102/78 har Faust for det førte bestridt, at der skulle være noget reelt grundlag for at indføre importforbudet. Det hedder i betragtningerne, at forbudet var berettiget, eftersom i) de importlicenser, der var udstedt eller som der var søgt om indtil den 23. maj 1978, vedrørte en samlet mængde på 40914 tons, mens der i hele 1977 kun blev indført 32900 tons, ii) tilbudspriserne for en betydelig del af indførslerne lå 20-30 % under fællesskabsindustriens kostpris, og iii) det er konstateret, at lagrene af svampekonserves, der er fremstillet i Fællesskabet, er 40-50 % større end i 1977.
Det er ikke bestridt, at det fremgik af de oplysninger, der forelå for Kommissionen på det tidspunkt, da forordning nr. 1102/78 blev udstedt, at der var søgt om importlicenser for 40914 tons. Dette var langt mere end den totale indførsel i hvert af de to foregående år, og ifølge de oplysninger om indførslen, som Faust har fremlagt for Domstolen, var indførslen i 1978 den højeste siden 1959, hvor opgørelserne starter. Faust har anført, at de tal, der kan udledes af ansøgningerne om importlicenser er vildledende og bevirker, at tallet for de faktiske indførsler bliver højt ansat. Det er ikke sikkert, at ansøgningerne var reelle, eller at de skulle gælde for svampe fra Taiwan. Selv om dette måtte være rigtigt, havde Kommissionen på det tidspunkt ikke nogen anden klar opgørelse over indførslernes sandsynlige størrelse. Selv om oplysningerne om den nøjagtige størrelse af indførslerne ikke var korrekt, var de mængder, for hvilke der var søgt om importlicenser, under alle omstændigheder et klart tegn på, at indførslen havde en sådan tendens, at de kunne ødelægge markedet.
Med hensyn til prisniveauet har Faust henvist til officielle tyske statistikker, hvoraf det fremgår, at priserne fra tredjelande i 1978 var væsentligt højere end fællesskabsindustriens priser. Statistikkerne sammenligner imidlertid tilsyneladende salgspriserne (inklusive told) for produkter fra tredjelande med Fællesskabets salgspriser. Kommissionen foretager i sin sagsfremstilling en anden sammenligning, nemlig mellem tilbudspriserne (uden told) fra tredjelande og de franske kostpriser; den ene sammenligning udelukker derfor ikke rigtigheden af den anden. Desuden er de officielle tyske statistikker, som Faust har lagt til grund, opgørelser for hele året, hvorimod Kommissionen har påpeget, at såfremt der foretages månedlige sammenligninger ud fra de tyske statistikker, vil det stadig vise sig, at bortset fra maj 1978 var de gennemsnitlige salgspriser fra tredjelande lavere end Fællesskabets salgspriser.
Faust har videre fastholdt, at lagrene ikke var 40-50 % højere end i 1977. Firmaet har i den forbindelse omtalt bilag II til Kommissionens indlæg i sag 126/81, Wünsche mod Tyskland_6. maj 1982 (endnu utrykt). Ifølge Faust udgjorde lagrene i Fællesskabet 5200 tons i maj 1977 og 5980 tons i maj 1978. Dette er vitterligt ikke en forøgelse på 40-50 %. Det ser imidlertid ud til, at disse opgørelser vedrører lagrene i Frankrig. Faust har derfor ikke godtgjort, at lagrene i Fællesskabet ikke steg som nævnt i betragtningerne.
Jeg er ikke enig i Faust's påstand om, at indførelsen af beskyttelsesforanstaltningerne reelt var uberettigede, og at forordning nr. 1102/78 derfor er retsstridig. Det blev antydet, at den omstændighed, at forordningen blev udstedt kun lidt over en måned efter underskrivelsen af handelsaftalen med Kina, tydede på at de givne begrundelser for beskyttelsesforanstaltningerne kun dækkede over en ændring af Fællesskabets handelspolitik over for tredjelande efter denne aftale, jeg er ikke enig i, at de anførte begrundelser blot var et påskud, eller i, at Kommissionen, selv om den havde taget den nye aftale i betragtning, ville have lagt omstændigheder til grund, som den ikke kunne lægge til grund i medfør af artikel 1 i forordning nr. 521/77 ved sin afgørelse af, om der skulle fastsættes beskyttelsesforanstaltninger.
Faust har også gjort gældende, at når pris og mængde tages i betragtning, er det tvivlsomt, om indførslerne fra Taiwan var årsag til forstyrrelsen på markedet; beskyttelsesforanstaltningerne burde derfor ikke have været anvendt over for denne indførsel, eller i det mindste ikke så strengt som tilfældet var. Ganske vist var priserne på indførslerne fra Taiwan for det meste højere end for indførslerne fra Kina, men alene stigningen i indførslerne fra Taiwan i 1978 taler for sig selv: til og med maj måned var der ansøgt om importlicenser for en mængde, der lå over den samlede indførsel fra Taiwan i 1977. Selv om størrelsen af indførslerne fra Taiwan ikke var den væsentligste årsag til, at der blev fastsat beskyttelsesforanstaltninger (relativt set var stigningen i indførslerne fra Sydkorea større), mener jeg ikke, der er holdepunkt for Faust's opfatttelse, hvorefter Kommissionen kun burde have fastsat beskyttelsesforanstaltninger over for indførsel fra de øvrige eksportlande.
Går vi herefter over til de faktiske omstændigheder, hævdes det, at den ordning, der blev indført i forordning nr. 1102/78, juridisk set er retsstridig. Problemet kan deles i to: a) hvorvidt det er retmæssigt at indføre et importforbud kombineret med undtagelsesbestemmelser i det tilfælde, hvor der opnås en aftale om en frivillig begrænsning af udførslen; b) hvorvidt det er retmæssigt at udelukke Taiwan og Sydkorea fra disse undtagelsesbestemmelser.
Først og fremmest må der foretages en gennemgang af forordningen på det tidspunkt, den blev udstedt. Det er for det første blevet gjort gældende, at i henhold til traktatens artikel 40, stk. 3, kan den fælles markedsordning » omfatte alle foranstaltninger, der er nødvendige for at nå de i artikel 39 fastsatte mål«, og »skal begrænses til at forfølge de [deri] anførte mål«; ved udøvelsen af sine beføjelser til at fastsætte beskyttelsesforanstaltninger giver ingen af disse mål Kommissionen mulighed for at tage udenrigshandelspolitiske hensyn eller at fastsætte foranstaltninger, der udelukkende står i forbindelse med en sådan politik. Det hævdes ikke desto mindre, at Kommissionen ved udstedelsen af forordning nr. 1102/78 havde til hensigt at udelukke traditionelle leverandører af svampekonserves fra Fællesskabet og begunstige samhandelen med Kina, og at Kommissionen følgelig havde overskredet sine beføjelser. Kommissionen har ikke benægtet, at den var påvirket af Fællesskabets handelspolitik over for tredjelande. Kommissionen har herom anført følgende: kravet om, at der skal tages handelspolitiske hensyn i forbindelse med fatsættelsen af beskyttelsesforanstaltninger, følger af traktatens artikel 39, stk. 2, c), (hvori det hedder: »landbruget i medlemsstaterne udgør en sektor, som er snævert forbundet med økonomien som helhed«) og af den næstsidste betragtning i forordning nr. 516/77 (hvori det hedder: »den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager skal på passende måde tage hensyn til de i traktatens artikel 39 og de i artikel 110 fastsatte mål«); artikel 3 i forordning nr. 521/77 bestemmer i realiteten, at beskyttelsesforanstaltninger skal fastsættes »under iagttagelse af de forpligtelser, som følger af aftaler, der binder Fællesskabet på internationalt plan«, og det hedder i artikel 3 i handelsaftalen med Kina, at »de to kontraherende parter bestræber sig på at fremme en harmonisk udvikling af deres samhandel ...«. Den handelspolitik, der anvendes over for landbrugsprodukter, kan derfor ikke udformes uafhængigt af den samlede udenrigshandel; Kommissionen har derfor handlet inden for sine beføjelser, da den indrømmede Kina gunstige vilkår.
Fællesskabets handelspolitik over for tredjelande er ikke et af de mål, der henvises til i artikel 39, men intet i artikel 39 eller 40 peger i retning af, at Fællesskabets handelspolitik ikke kan tages i betragtning ved valget af, hvorledes de i artikel 39 fastsatte mål skal nås. Når det kommer til stykket, tvivler jeg på, om gennemførelsen af en fælles markedsordning kan udskilles fra Fællesskabets handelspolitik over for tredjelande og dets internationale forpligtelser. I sag 40/72, Schroeder mod Tyskland, Sml. 1973, s. 125, tiltrådte Domstolen — i det mindste indirekte — at det ved fastsættelsen af beskyttelsesforanstaltninger ikke var retsstridigt at tage hensyn til Fællesskabets internationale forpligtelser. Samme resultat synes at være underforstået i de forenede sager 21-24/72, International Fruit Company mod Produktschap voor Groenten en Fruit, Sml. 1972, s. 1219 og sag 112/80, Dürbeck mod HTA Frankfurt-am-Main, Smi. 1981, s. 1095. Schroeder-s&gen vedrørte associeringsaftalen med Grækenland, der — som det fremgår af sag 181/73, Haegeman mod Belgien, Sml. 1974, s. 449 — naturligvis ikke kan sidestilles med en aftale som handelsaftalen med Kina, men forskellen mellem de to aftaler synes ikke at være afgørende i denne forbindelse. I denne sag behøver vi ikke overveje, hvorledes situationen ville være, såfremt der ikke forelå en relevant international aftale. Den økonomiske situation var af en sådan karakter, at den berettigede til, at der blev fastsat beskyttelsesforanstaltninger; ved at udstede forordning nr. 1102/78 var Kommissionen ved sin afgørelse af, hvilke beskyttelsesforanstaltninger, der skulle fastsættes, berettiget til at tage hensyn til Fællesskabets handelspolitik. Kommissionen har derfor handlet inden for sine beføjelser.
Sagsøgeren har videre hævdet, at den ordning, der blev indført i forordning nr. 1102/78, var i strid med proportionalitetsprincippet, eftersom den begunstigede de lande, der var indstillet på at begrænse deres udførsel til Fællesskabet. I henhold til artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 516/77 og artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 521/77 kan de nævnte foranstaltninger kun træffes i det omfang og for den varighed, som er strengt nødvendig. Hvis Kommissionen derfor overhovedet var indstillet på at tillade indførsel, burde den have gjort det ved at anvende en ordning med referencemængder, således at hver enkelt importør havde en reel chance, og hver af dem blev pålagt en byrde, der ikke var større, end hvad der var påkrævet for at undgå en alvorlig forstyrrelse af markedet. Når Kommissionen fuldstændigt udelukkede indførsel fra Taiwan, pålagde den i stedet de firmaer, der handler med dette land, en urimelig og unødvendig byrde.
I Dürbeck-sugen tiltrådte Domstolen, at det var foreneligt med proportionalitetsprincippet at forsøge at opnå aftaler med eksportørlandene om en frivillig begrænsning af deres udførsel til Fællesskabet inden indførelsen af tvangsforanstaltninger (jfr dommens præmisser 39 og 40). Det er klart, at hvis et eksportørland har accepteret at begrænse sin udførsel, er det ikke strengt nødvendigt at indføre beskyttelsesforanstaltninger for at undgå en alvorlig forstyrrelse af markedet. Det ville derfor være i strid med proportionalitetsprincippet at indføre en referencemængde- eller kvotaordning for så vidt de vedrørte produkter fra et sådant land. Den urimelige byrde, der i 1979 og 1980 blev pålagt de virksomheder, der plejede at importere fra Taiwan, opstod ikke som følge af den ordning, der blev indført i forordning nr. 1102/78, men som følge af, at Taiwan ikke havde opnået en aftale med Kommissionen om frivillig begrænsning.
Det egentlige indhold af Faust's påstand er følgelig ikke, at forordning nr. 1102/78 i sig selv var en krænkelse af proportionalitetsprincippet, men at den måde, Kommissionen administrerede den på, var det. Dette angår imidlertid ikke selve gyldigheden af den ordning, forordningen indførte.
Sagsøgeren har videre anført, at forordningen krænkede princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, eftersom virksomhederne måtte forvente, at eksisterende handelsforbindelser ville blive respekteret ved indførelsen af beskyttelsesforanstaltninger. Også dette argument må forkastes. Handelsaftalen med Kina, som blev offentliggjort i Tidende, henledte virksomhedernes opmærksomhed på, at grundlaget for handelsforbindelserne mellem Kina og Fællesskabet var af en anden karakter end mellem Fællesskabet og andre tredjelande, f.eks. Taiwan og Sydkorea, med hvem der ikke var indgået nogen aftale. Denne omstændighed i forbindelse med det forhold, at der ikke forelå en pligt til at indrømme tredjelandene ligebehandling (jfr. sag 55/75, Balkan Import Export mod HZA Berlin Packhof, Sml. 1976, s. 19, i dommens præmis 14) modbeviser, at der forelå en sådan berettiget forventning. Under alle omstændigheder kunne det næppe med rimelighed komme bag på en kyndig forretningsmand, at der ville blive truffet forholdsregler som følge af den betydelige stigning i indførsler fra lande uden for Fællesskabet.
Endelig har Faust gjort gældende, at forordning nr. 1102/78 er retsstridig, eftersom den indebærer en forskelsbehandling til skade for Taiwan. Faust har ikke fremlagt nogen folkeretlig grundsætning til støtte for dette argument. For så vidt angår fællesskabsretten fastslog Domstolen i Balkan Import Export-sagen, at »der ... ikke i traktaten [findes] noget almindeligt princip, hvorefter Fællesskabet i forholdet udadtil i enhver henseende skal indrømme tredjelandene ligebehandling, og de erhvervsdrivende har under ingen omstændigheder noget grundlag for at påberåbe sig et sådant almindeligt princip«. Faust har søgt at imødegå dette argument ved at henvise til traktatens artikel 40, stk. 3, andet punktum, der bestemmer, at fælles markedsordninger for landbrugsvarer »bør udelukke enhver form for forskelsbehandling af Fællesskabets producenter eller forbrugere«. Det er oplyst, at forskelsbehandlingen mellem Kina og Taiwan rammer importører og andre erhvervsdrivende inden for Fællesskabet, hvor nogen driver handel med Den kinesiske Folkerepublik og andre med Taiwan. Følgelig ligger der ikke i forordningen en forskelsbehandling af »Fællesskabets forbrugere«.
At en importør kan påberåbe sig artikel 40, stk. 3, andet punktum, fremgår f.eks. af Diirbeck-sagen. Det er mindre klart, om en agent for en leverandør fra et tredjeland som Faust med rette kan betegnes som producent eller forbruger inden for Fællesskabet. Efter min opfattelse kan Faust imidlertid påberåbe sig princippet om forbudet mod forskelsbehandling, eftersom Domstolen i de forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel mod HZA Hamburg-St. Annen, Sml. 1977, s. 1753, i dommens præmis 7 udtalte, at artikel 40, stk. 3, blot er »et konkret udtryk for det generelle lighedsprincip, som er et af de grundlæggende principper inden for fællesskabsretten«.
Selv om det er tilstrækkeligt til at være en tilsidesættelse af artikel 40, stk. 3, at forskelsbehandlingen af erhvervsdrivende inden for Fællesskabet følger direkte af forskelsbehandlingen af tredjelande, er en forskellig behandling kun en retsstridig forskelsbehandling, såfremt de pågældende landes situation er identisk eller sammenlignelig. Det forhold, at der foreligger en aftale om frivillig begrænsning af udførslerne, er en omstændighed, der indebærer, at der er tale om forskellig behandling i henhold til den ordning, der er gennemført i forordningen. Den undtagelse fra suspensionen af udstedelsen af importlicenser, der i et sådant tilfælde er berettiget, er ikke i sig selv udtryk for en retstridig forskelsbehandling, eftersom situationen for de lande, som har accepteret at begrænse deres udførsler til Fællesskabet, og de lande, der ikke har, er forskellig. Objektivt set er det berettiget at indføre restriktioner med hensyn til indførslen fra sidstnævnte lande, men ikke fra førstnævnte, idet det kun er indførslen fra lande, der har nægtet at begrænse deres udførsel, der fortsat er en trussel for markedet.
Det forhold, at visse importører handler med lande, som accepterer en begrænsning af deres udførsel, mens andre handler med lande, som ikke gør det, viser herefter, at deres situation hverken er den samme eller er sammenlignelig; desuden kan dette forhold for mig at se i hvert fald anses som en objektiv berettigelse for en forskelsbehandling mellem sådanne importører og som et bevis på, at forskelsbehandlingen ikke er vilkårlig. Jeg mener herefter ikke, at den behandling, som Faust har klaget over, med rette kan betegnes som en forskelsbehandling af forbrugere inden for Fællesskabet, som i henhold til traktaten er forbudt.
Herefter kan den ordning, der er gennemført i forordning nr. 1102/78, ikke anses at være retsstridig eller ugyldig.
Jeg vil herefter gå over til spørgsmålet om, hvorvidt det var retsstridigt at udelukke Taiwan fra undtagelsesbestemmelsen i forordningens artikel 1. Faust har gjort gældende, at Kommissionen ikke ønskede at opnå en aftale om en rimelig begrænsning af Taiwan's udførsel til Fællesskabet, og at dette skulle vise Kommissionens forudindtagelse over for Taiwan. Kommissionen har heroverfor nævnt, at forhandlingerne med T. M. først fandt sted i begyndelsen af juni 1978, og at de førte til en aftale om, at ingen yderligere varer ville blive udført til Fællesskabet. På det tidspunkt var forordning nr. 1102/78 naturligvis allerede udstedt, men ved forordning nr. 1213/78 ophævede Kommissionen beskyttelsesforanstaltningerne, for så vidt de fandt anvendelse over for Taiwan.
Det eneste bevismateriale, der har foreligget for Domstolen, findes i en række telexer, der er udvekslet mellem T. M. og dettes repræsentant i Europa, og som er forelagt af Faust. Disse telexer bekræfter, at Kommissionen forsøgte at opnå en begrænsning af Taiwan's udførsel til Fællesskabet i april. Den 17. april modtog T. M. en telex fra sin agent om, at Kommissionen havde konstateret, at der indtil den 7. april var ansøgt om importlicenser for svampekonserves fra Taiwan for hele 6796 tons, og at Kommissionen overvejede at indføre beskyttelsesforanstaltninger. Med henblik på en sådan afgørelse ønskede Kommissionen oplyst T. M.'s salgsbudgetter for 1978. Ved telex af 21. april meddeltes det T. M., at mængden nu var steget til 10170 tons, og at Kommissionen ønskede, at T. M. begrænsede udførslen. Den 25. april svarede T. M., at firmaet ønskede oplysning om Kommissionens forslag i den forbindelse. Den 17. maj telexede T. M.'s repræsentant, at indførelsen af beskyttelsesforanstaltninger var nært forestående, idet Taiwan's udførsel var steget til 11200 tons, og at Kommissionen havde foreslået, at T. M. helt undlod at udføre i perioden augustnovember. Repræsentanten anmodede om nærmere instrukser, således at der kunne indledes forhandlinger med Kommissionen.
Den 19. maj sendte T. M. et telex til sin repræsentant, hvorved det bad denne meddele Kommissionen, at firmaet oprindeligt havde ønsket at afsætte 200000 kasser fra august til november, men at dette afhang af markedet. Repræsentanten svarede den 21. maj, at Kommissionen ønskede en garanti for, at der ikke ville blive udført mere fra august; i modsat fald ville der blive indført beskyttelsesforanstaltninger. Telexet slutter med »venligst svar omgående«. Den 23. maj sendte T. M. et telex, hvori det bl.a. hed: »for at vise vores gode vilje til samarbejde med EF (Kommissionen) forsikrer vi, at der ikke på nuværende tidspunkt vil blive gennemført noget aktivt salgsarbejde i Vesttyskland, og vi lover at ville rådføre os med EF, hvis vi foretager os andet«. T. M. var i telexet enig i, at firmaet havde solgt 11711 tons til Fællesskabet.
Faust's advokat gjorde gældende, at T. M. i dette telex gav den af Kommissionen ønskede garanti. Eftersom telexet blev sendt til T. M.'s repræsentant og ikke direkte til Kommissionen, er det ikke bevist, at Kommissionen før sin udstedelse af forordningen var klar over, at garantien var givet, og ud fra det oplyste er jeg tilbøjelig til at antage, at Kommissionen i virkeligheden ikke havde kendskab til telexet. Herefter kan den omstændighed, at Taiwan ikke blev undtaget fra suspensionen af udstedelsen af importlicenser, efter min opfattelse ikke være retsstridig, idet det ikke fremgik af de oplysninger, der forelå for Domstolen, at Kommissionen skulle have handlet ud fra usaglige bevæggrunde, som f.eks. for helt at ville afbryde handelen med Taiwan og ikke for at undgå en alvorlig forstyrrelse af markedet; der er heller ikke noget afgørende bevis for, at Kommissionen under de forhandlinger, der fandt sted i 1978, forskelsbehandlede Taiwan eller søgte at lægge en uforholdsmæssig stor byrde på firmaer, der importerede fra Taiwan. Under retsmødet oplyste Faust's advokat f.eks., at det var aftalt, at T. M. i 1978 kunne udføre 12600 tons til Fællesskabet, en stigning på 21,7 % i forhold til udførslen i 1977. Ifølge Kommissionens befuldmægtigede begrænsede den aftale, der var indgået med Kina, udførslerne fra dette land til 18000 tons, en stigning på knap 19 % i forhold til udførslen til Fællesskabet i 1977.
Under retsmødet i sag 245/81, Edeka Zentrale mod Forbundsrepublikken Tyskland.erkendte Kommissionens befuldmægtigede imidlertid, at Kommissionen havde kendskab til telexet af 23. maj, inden den udstedte forordning nr. 1102/78. Kommissionens synspunkt var, at telexet var indkommet for sent, og at Kommissionen — såfremt den havde undladt at indføre beskyttelsesforanstaltninger — havde måttet give tilladelse til indførsel af alle de 17528 tons svampekonserves fra Taiwan, for hvilke der var ansøgt om importlicenser frem til den 25. maj. »For sent« betød tilsyneladende ikke, at det administrativt var umuligt at medtage Taiwan i forordningens artikel 3 på linje med Kina, men snarere, at Kommissionen på grund af de mange ansøgninger om importlicenser havde trukket det tilbud tilbage, som formentlig var blevet accepteret af de taiwanske producenter i telexet af 23. maj. Jeg er enig i, at undladelsen af at medtage Taiwan i artikel 3 er berettiget af begge grunde. Selv om den oprindelige udelukkelse af Taiwan fra artikel 3 i forordning nr. 1102/78 skulle være retsstridig, varede dette retsstridige forhold imidlertid kun halvanden uge, idet der blev rådet bod på forholdet ved udstedelsen af forordning nr. 1213/78 den 5. juni 1978, og der kan ikke være årsagssammenhæng mellem denne omstændighed og det tab, Faust påstår at have lidt i 1979 og 1980.
3. Forordning nr. 1449/78
Faust har gjort gældende, at forordning nr. 1449/78, som genindførte ophævelsen af udstedelsen af importlicenser tre uger efter udstedelsen af forordning nr. 1213/78, er retsstridig, idet
i)
den krænker forbudet mod forskelsbehandling;
ii)
den gav ingen begrundelser for ophævelsen af forordning nr. 1213/78;
iii)
den blev ikke udstedt på grundlag af en omhyggelig vurdering af situationen, men af politiske grunde.
I betragtningerne til forordning nr. 1449/78 hedder det, at som følge af det betydelige antal ansøgninger om importlicenser »må Kommissionen konstatere, at betingelserne for at undlade at anvende beskyttelsesforanstaltningerne ... ikke længere er til stede«. Der synes at være sket det, at efter ophævelsen af beskyttelsesforanstaltningerne ansøgte importørerne om importlicenser. Taiwan kunne ikke hindre dem i at søge, og under alle omstændigheder var der tilsyneladende på verdensmarkedet forsyninger af taiwansk svampekonserves, hvis indførsel til Fællesskabet Taiwan ikke kunne forhindre. Faktisk tyder intet på, at T. M. overtrådte det løfte, der var givet Kommissionen (selv om Kommissionen på det pågældende tidspunkt syntes at mene, at det var tilfældet). Men ud fra de indgivne ansøgninger om importlicenser kan man ikke sige, at Kommissionen ikke har været berettiget til på ny at indføre beskyttelsesforanstaltninger for at hindre yderligere indførsler, samtidig med at man undersøgte sagen nøje, uanset hvad der efter Kommissionens opfattelse lå bag denne stigning. For mig at se er der intet reelt holdepunkt for at antage, at denne specielle ændring fuldt ud blev gennemført af politiske grunde. På det tidspunkt havde kun Taiwan og Kina givet tilsagn til Kommissionen, og risikoen for nye indførsler bestod kun med hensyn til svampekonserves fra Taiwan.
Man kan højst sige, at situationen sandsynligvis ikke ville være opstået, hvis den importlicensordning, der var gældende, havde indeholdt de elementer, der blev indført senere, nemlig i 1980. I forordning nr. 547/80 blev udstedelsen af importlicenser for svampekonserves fra Sydkorea og Kina gjort betinget af, at der blev fremlagt et dokument, der er udstedt af eksportlandets regering eller under dens ansvar, og som giver tilladelse til udførsel af en bestemt mængde svampekonserves. Hvis denne enkle forholdsregel havde været indført i 1978, ville Kommissionen have kunnet få et nøjagtigt kendskab til, om aftalen om frivillig begrænsning blev overholdt eller ej. Som situationen var, var der ikke nødvendigvis nogen forbindelse mellem det forhold, at importører ansøgte om importlicenser, og den slutning, Kommissionen tilsyneladende drog, og som gik ud på at de taiwanske producenter havde accepteret at udføre større mængder svampekonserves.
At der ikke i den ordning, som Kommissionen arbejdede efter i 1978, var en bestemmelse, som kunne have gjort det muligt at fastslå en sådan sammenhæng med en rimelig og acceptabel grad af vished, er — hvis jeg skal være bagklog — særdeles uheldigt, men er ikke en omstændighed, der efter min opfattelse kan medføre, at hele ordningen bliver ugyldig.
Jeg er ikke enig i, at det er blevet godtgjort, at forordning nr. 1449/78 var retsstridig. Selv om dette var tilfældet, er der ikke nogen direkte årsagssammenhæng mellem denne retsstridighed og det tab, Faust påstår at have lidt i 1979 og 1980. Forordningen blev udstedt i lyset af T. M.'s forsikring om ikke at ville afsætte flere varer i 1978. Når der også i 1979 blev anvendt beskyttelsesforanstaltninger, hang det sammen med, at der ikke var opnået en aftale om begrænsning af udførsel fra Taiwan til Fællesskabet i det år. Det tab, Faust led i 1980, skyldtes tilsvarende den omstændighed, at forhandlingerne kun førte til en aftale om en ubetydelig udførsel til Fællesskabet i april.
Udviklingen efter 1978
Selv om det antages, at det ikke er godtgjort, at den ordning, der blev indført ved forordning nr. 1102/78, var ugyldig på det tidspunkt, den blev indført, kan det så alligevel gøres gældende, at forordningen ikke længere lovligt kunne anvendes (eller endog, at den automatisk ophørte med at have virkning i medfør af artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 516/77 og artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 521/77), når først markedssituationen i 1979 eller 1980 var af en sådan karakter, at det ikke længere var påkrævet at anvende beskyttelsesforanstaltninger for at undgå en alvorlig forstyrrelse af markedet? Det er hverken gjort gældende eller godtgjort, at der ikke reelt var noget grundlag for overhovedet at anvende beskyttelsesforanstaltninger i de pågældende to år. Efter min opfattelse er der heller ikke blevet fremført nogen omstændighed, der kan rejse tvivl om den oprindelige hensigt, når det tages i betragtning, hvad der er sket i de senere år. Faust's søgsmål retter sig mod Kommissionens forhandlinger med og behandling af Taiwan i 1979 og 1980. Når der ikke blev opnået nogen aftale om begrænsning om udførslen, var der ikke umiddelbart noget grundlag for at anvende artikel 2 i forordning nr. 1102/78 og gøre undtagelse for Taiwan, medmindre der i Kommissionens krav over for Taiwan — set i forhold til kravene over for andre lande — lå en fuldstændig urimelig anvendelse af ordningen.
I det meste af 1979 var Kina den eneste leverandør, der var fritaget for importforbudet. Kommissionens befuldmægtigede oplyste, at dette hang sammen med, at kun Kina var villig til at begrænse sin udførsel, nemlig til 20000 tons. Mod slutningen af året gik Sydkorea imidlertid med til at udføre 1500 tons, og dette land blev følgelig undtaget fra importforbudet for udførslen heraf. Det ser ud til, at de 1500 tons bestod af en eller flere leverancer, der oprindeligt var blevet udført til De forenede Stater, men som af sundhedsmæssige grunde blev afvist, og som siden har været oplagret i Bremen.
Det fremgår ikke af statistikkerne over indførslen for 1979, at disse varer blev indført i Fællesskabet, i det mindste ikke i det år. Det ser ud til, at Kommissionen var indstillet på at give tilladelse til indførsel af ikke over 1000 tons fra Taiwan, en mængde, Kommissionen ud fra markedsforholdene fandt passende. De taiwanske producenter afslog dette tilbud, og der blev ikke opnået nogen aftale i 1979. Til trods herfor gav Kommissionen af den ene eller anden grund Kina tilladelse til at udføre næsten 10000 tons mere end den aftalte mængde.
Der foregik næsten det samme i 1980. Taiwan fik atter tilbud om at udføre 1000 tons og accepterede omsider dette tilbud. Faust's advokat oplyste, at accepten ikke var helt frivillig, og under retsmødet bestred Kommissionens befuldmægtigede ikke dette.
I Edeka-sagen blev det oplyst for Domstolen, at der den 23. januar 1979 blev opnået en aftale med Kina om en begrænsning af dets udførsel til Fællesskabet til 20000 tons. Herved blev der taget hensyn til handelsaftalen, der blev indgået i 1978, og til handelsbalancen mellem Fællesskabet og Kina. Parterne var imidlertid enige om, at dette tal kunne forhøjes eller nedsættes, hvis markedet gjorde det muligt eller påkrævet. Forhandlingerne med Sydkorea fandt sted den 11. april. Sydkorea foreslog først en begrænsning til 6500 tons, men Kommissionen var kun villig til at godkende et maksimum på 4000 tons pr. år, hvis markedssituationen atter skulle blive normal. Der blev derfor ikke opnået nogen aftale på det tidspunkt. I juli fandt der yderligere forhandlinger sted med Kina, som førte, til, at den godkendte mængde blev forhøjet med 2500 tons. Dette skyldtes, at markedet efter Kommissionens opfattelse kunne aftage 4000 tons mere, uden at dette ville føre til yderligere forstyrrelser. Det er ikke klart, men muligt, at det var den mængde, der oprindelig blev tilbudt og afvist af Sydkorea. I august gav Kommissionen tilladelse til indførsel af yderligere 6500 tons fra Kina. Det drejede sig om svampekonserves, der var undervejs pr. skib til Fællesskabet. Ved udgangen af september blev der opnået en aftale med Sydkorea om at begrænse udførslen til 1500 tons, hvilket tilsyneladende er det kvantum, der var tilbage efter aftalen i juli måned med Kina. Det ser ikke ud som om Sydkorea fulgte aftalen op, og i slutningen af året indledte Kommissionen forhandlinger med Taiwan om en begrænsning af dets udførsel til 1000 tons. Tilsyneladende havde de taiwanske producenter foreslået at udføre 11000 tons til Fællesskabet, men syntes at være villige til at drøfte dette tal nærmere. Ud fra de oplysninger, der har foreligget for Domstolen, fremsatte Kommissionen imidlertid ikke inden årets udgang noget tilbud, idet den henviste til, at markedssituation ikke berettigede til yderligere indførsler på grund af de betydelige indførsler i det foregående år, og det kvantum, der var truffet aftale om med Kina og de kvanta, Kina faktisk havde leveret.
Det fremgår af de tal, der er fremlagt for Domstolen, at i 1979 udførte Kina omkring 29604,9 tons til Fællesskabet, Sydkorea 37,3 tons og Taiwan 55,3 tons.
For 1980 ser det ud til, at Kommissionen har truffet afgørelse om at begrænse indførslerne til 32000 tons. Den 4. februar blev Kommissionen enig med Sydkorea om en begrænsning af dette lands udførsel til 5000 tons, og denne aftale blev den 22. februar fulgt op af en lignende aftale med Kina om 23000 tons. Kommissionen havde besluttet at reservere omkring 3000 tons til leverancer fra andre tredjelande (bortset fra Kina, Sydkorea og Taiwan), og som følge heraf tilbød den kun Taiwan 1000 tons. Dette tilbud blev accepteret den 24. april, og beskyttelsesforanstaltningerne blev ophævet. I 1980 udførte Kina 27957,4 tons til Fællesskabet, Sydkorea 4408,6 tons og Taiwan 1286,7 tons.
Den eneste forklaring med hensyn til disse to år, som Kommissionen har givet, er, at som følge af den ændring i Fællesskabets handelspolitik, som handelsaftalen med Kina fra 1978 er et vidnesbyrd om, indtog Kommissionen det standpunkt, at den var bundet til at tilgodese handelen med Kina og følgelig tilbyde Kina den største del af den totale mængde svampekonserves, der efter Kommissionens opfattelse kunne indføres til Fællesskabet. Resultatet var, at der ikke var meget tilbage til andre lande. Dette er kun en del af forklaringen, idet Kommissionen også stillede sig meget imødekommende over for Sydkorea, men var meget tilbageholdende over for Taiwan. Den mængde, Kommissionen tilbød som grundlag for en eventuel aftale i 1979 (som ikke blev accepteret af Sydkorea), var omkring 35 °/o højere end den mængde Sydkorea udførte til Fællesskabet i 1977, og netop i 1977 var udførslerne fra Korea de højeste siden 1974, bortset fra 1978, hvor de kulminerede. I modsætning hertil svarede de tilbud, der blev fremsat til Taiwan i 1979 og 1980, til en nedskæring af dette lands udførsel med mere end 90 % (det eneste år siden begyndelsen af tresserne, hvor Taiwan udførte mindre end 10000 tons til Fællesskabet, var 1976).
Når jeg herefter skal se på den begrundelse for sin politik, som Kommissionen har fremført, er det for mig at se korrekt, at Kommissionen i forbindelse med sin forhandlingspolitik tog hensyn til de forpligtelser, der binder Fællesskabet på internationalt plan, ligesom det, som nævnt ovenfor, var korrekt at gøre det ved indførelsen af beskyttelsesforanstaltningerne.
Selv om artiklerne 1, 3 og 5 i handelsaftalen med Kina ikke ubetinget giver faste regler for, hvor gunstig behandlingen af Kina skal være, betyder dette ikke i sig selv, at Kommissionen har overskredet det skøn, den har i medfør af artikel 3 i forordning nr. 521/77.
De anførte tal, som viser, hvor voldsomt Taiwan's markedsandel faldt, rejser bestemt tvivl om, hvorvidt Taiwan blev behandlet retfærdigt og rimeligt af Kommissionen, selv når man går ud fra, at Kina skulle tildeles den største andel. Det er ikke nok blot at sige, at der ikke blev opnået nogen aftale om frivillig begrænsning. Taiwan's begrundelse for ikke at gå ind på en sådan aftale kan afhænge dels af mængderne, men navnlig af den tilbudte procentdel af det samlede marked, når den sammenlignes med den procentdel, Taiwan tidligere havde. Den forklaring, Kommissionen har givet med hensyn til den procentdel, der blev tildelt Taiwan i 1980, finder jeg stadig ikke overbevisende, ikke så meget set i forhold til Kina's andel som til Sydkorea's andel. Begrænsningen i forhold til Taiwan er efter min opfattelse imidlertid ikke i sig selv en krænkelse af proportionalitetsprincippet i streng forstand, hvorefter det skal sikres, at den byrde, der pålægges de erhvervsdrivende, ikke er større end hvad der er påkrævet for at nå det ønskede mål, idet den samlede overgænse, man søgte at pålægge, ikke var urimelig; snarere er begrænsningen en følge af den forskelsbehandling, Kommissionen har udøvet over for Taiwan i sine bestræbelser for at overholde denne grænse. Af de grunde, jeg allerede har anført, mener jeg ikke, at forskelsbehandling mellem tredjelande er en retsstridig handling, som Faust kan påberåbe sig.
Almindeligvis er situationen for de importører, der handler med tredjelande, som har accepteret en begrænsning af deres udførsel, og de importører, som ikke handler med tredjelande, ikke identisk eller sammenlignelig. En forskellig behandling er objektivt set forsvarlig på grund af truslen for markedet fra tredjelande, som ikke har accepteret at begrænse deres udførsel. Selv i de tilfælde, hvor en sådan manglende accept er en følge af en vilkårlig forskelsbehandling fra Kommissionens side, er der stadig ikke tale om en retsstridig forskelsbehandling af importører, eftersom Kommissionen ikke retligt er forpligtet til at behandle tredjelande lige. Der har naturligvis været mange sager, hvor Domstolen har fastslået, at reglerne om ligebehandling også finder anvendelse på skjult eller indirekte forskelsbehandling. Disse sager har i almindelighed drejet sig om retsakter, hvis følger udelukkende har vist sig inden for Fællesskabet. Resultatet af at overføre disse tilfælde på Fællesskabets handelsforbindelser med tredjelande, der er helt forskellig herfra, ville være, at Fællesskabet var forpligtet til generelt at behandle tredjelande lige, eftersom virkningerne af en forskellig behandling ifølge sagens natur ville ramme en eller anden gruppe af personer inden for Fællesskabet, enten importører, andre erhvervsdrivende eller forbrugere, og således altid kunne siges at være udtryk for en skjult eller indirekte forskelsbehandling af dem. I ingen af de nævnte domme er det standpunkt forfægtet, at den blotte virkning af en behandling, tredjelande er udsat for, og som er forskellig, men ikke retsstridig, i forhold til de erhvervsdrivende i sig selv uden videre er udtryk for en retsstridig forskelsbehandling.
Der er ingen tvivl om, at Faust har lidt et forretningsmæssigt tab, og at Fællesskabet ville være erstatningsansvarlig, såfremt der blev påvist en direkte årsagssammenhæng mellem dette tab og Kommissionens retsakter, og disse blev fundet retsstridige. Jeg er imidlertid ikke overbevist om, at de tal, Faust har fremlagt, er en korrekt opgørelse af tabet. Den markedsandel, som Faust påstår, at firmaet ville have haft, tager ikke hensyn til, at en eller anden form for beskyttelsesforanstaltninger ville have været påkrævet og ville være blevet indført. Hvis Domstolen derfor når frem til, at Faust har krav på erstatning, vil det være nødvendigt at foretage en nærmere undersøgelse angående tabets sandssynlige størrelse.
Af ovennævnte grunde er jeg imidlertid af den opfattelse, at sagsøgte bør frifindes, og at Faust bør afholde sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra engelsk.