Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 26. marts 2026 (1)
Sag C-736/23 P
ZF CV Systems Europe, tidligere Wabco Europe
mod
Europa-Kommissionen
» Appel – statsstøtte – støtteordning iværksat af Kongeriget Belgien – forhåndsafgørelse (tax ruling) – skattefritagelse for overskydende fortjeneste – standard for statsstøttekontrol i skatteretten – ulovlig administrativ praksis som støtte «
I.      Indledning
1.        Er Kommissionen og Unionens retsinstanser i forbindelse med statsstøttekontrollen af en praksis hos en medlemsstats skattemyndigheder bundet af medlemsstatens fortolkning af en national skatteretlig bestemmelse, hvis den ikke er forenelig med denne bestemmelses ordlyd?
2.        Dette spørgsmål er kernen i den appel, der er iværksat af ZF CV Systems Europe (herefter »appellanten«) til prøvelse af Rettens dom af 20. september 2023 (2) (herefter »den appellerede dom«). Denne appel indgår i en række appelsager, hvori jeg også fremsætter forslag til afgørelse i dag (3).
3.        Den appellerede dom vedrører Kommissionens afgørelse af 11. januar 2016 (4) (herefter »den omtvistede afgørelse«), hvori Kommissionen anså den såkaldte »ordning med skattefritagelse for overskydende fortjeneste«, som de belgiske skattemyndigheder anvendte i perioden 2004-2014 (herefter »den omtvistede skattepraksis«) som støtte, der er uforenelig med det indre marked. Den omtvistede skattepraksis gjorde det muligt at nedsætte det skattepligtige overskud for virksomheder i Belgien, der indgår i en international koncern, ved hjælp af skatteafgørelser (tax rulings) (undertiden også benævnt skattefritagelse af overskydende fortjeneste eller »excess profits«).
4.        De belgiske skattemyndigheder baserede denne praksis på en bestemmelse i den belgiske skattelovgivning, artikel 185, stk. 2, litra b), i code des impôts sur les revenus 1992 (lov om indkomstskat, herefter »CIR 92«). Ifølge ordlyden giver denne bestemmelse mulighed for en berigtigelse af virksomheders overskud i tilfælde, hvor aftaler, der ikke er i overensstemmelse med armslængdeprincippet, har påvirket overskuddet. Den vil sandsynligvis hovedsageligt finde anvendelse på aftaler om afregningspriser, der ikke er i overensstemmelse med armslængdeprincippet (5). Kommissionen konkluderede i den omtvistede afgørelse, ligesom Retten i den appellerede dom, at denne omtvistede skattepraksis udgjorde en afvigelse fra den belgiske selskabsskattelovgivning som helhed (som referenceramme).
5.        Den foreliggende appel giver Domstolen lejlighed til at afgøre, i hvilket omfang Kommissionen og Retten er bundet af den nationale fortolkning af en bestemmelse ved fastlæggelsen af »normal« national skattelovgivning som referenceramme for vurderingen af statsstøtte. Dette spørgsmål er navnlig vigtigt i den foreliggende sag, da den omtvistede skattepraksis, der var baseret på artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92, udgjorde en fast administrativ praksis i Belgien.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
6.        Artikel 107 TEUF og 108 TEUF udgør den EU-retlige ramme.
B.      Belgisk ret
7.        I Belgien er reglerne for indkomstbeskatning kodificeret i code des impôts sur les revenus 1992 (indkomstskatteloven af 1992, herefter »CIR 92«). I henhold til artikel 1, stk. 1, i CIR 92 opkræves der som indkomstskat bl.a. skat af den samlede indkomst for selskaber, der er hjemmehørende i Belgien, dvs. selskabsskat.
8.        Ved lov af 21. juni 2004 om ændring af CIR 92 og af lov af 24. december 2002 (6) indførte Belgien nye regler for koncernselskabers grænseoverskridende transaktioner, som giver mulighed for at korrigere overskud i forbindelse med aftaler, der ikke er i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
9.        Artikel 185, stk. 2, i CIR 92 bestemmer:
»[F]or to selskaber, som indgår i en multinational koncern af forbundne selskaber og vedrørende deres gensidige grænseoverskridende relationer:
a)      Når der i forholdet mellem de to selskaber er aftalt eller fastsat vilkår for deres kommercielle eller finansielle forbindelser, som afviger fra de vilkår, der ville være aftalt mellem uafhængige selskaber, kan overskud, som, hvis disse vilkår ikke havde foreligget, ville være tilfaldet et af disse selskaber, men som på grund af vilkårene ikke er tilfaldet dette, medregnes i dette selskabs overskud.
b)      Når der i et selskabs overskud medtages overskud, som også medtages i et andet selskabs overskud, og det således medtagne overskud, som ville være tilfaldet det andet selskab, hvis de vilkår, som var aftalt mellem de to selskaber, havde været de samme, som kunne have været aftalt mellem uafhængige selskaber, justeres det første selskabs overskud på passende vis.
Stk. 1 finder anvendelse ved forhåndsafgørelse uden at berøre anvendelsen af konventionen om ophævelse af dobbeltbeskatning.«
10.      Det fremgår af begrundelsen for loven, at formålet hermed er at gennemføre armslængdeprincippet i grænseoverskridende situationer (7).
11.      De belgiske skattemyndigheders opfattelse af fortolkningen af denne bestemmelse fremgår af et cirkulære af 4. juli 2006, der i det væsentlige gentager begrundelsen for loven (8).Desuden har den belgiske finansminister, navnlig som svar på flere parlamentariske forespørgsler, kommenteret anvendelsen af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 (9).
III. Sagens faktiske omstændigheder og hidtidige forløb
A.      Tvistens baggrund
12.      I perioden 2004-2014 foretog den myndighed, der var ansvarlig for at udstede forhåndsafgørelser, ved 66 forhåndsafgørelser nedsættelser af det skattepligtige overskud i Belgien for 55 virksomheder, der var hjemmehørende i Belgien, og som indgik i multinationale koncerner, på grundlag af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92.
13.      Herved lagde den kompetente myndighed efter anmodning fra de skattepligtige ikke interne afregningspriser til grund, men sammenlignede de belgiske selskabers fortjeneste med et sammenligneligt uafhængigt
selskabs gennemsnitlige fortjeneste (10). Resultatet af denne sammenlignende analyse var en procentdel, der udtrykte, hvor meget de skattepligtiges faktiske fortjeneste afveg fra et uafhængigt
selskabs hypotetiske gennemsnitlige fortjeneste. For denne procentdels vedkommende blev fortjenesten ikke beskattet i de næste fem år. På de skattepligtiges anmodning blev beregningsgrundlagets art og størrelse således ændret, da det ikke længere var den faktiske fortjeneste (som afspejler den faktiske skatteevne i henhold til den belgiske skattelov), men kun en nedsat fortjeneste, der tjente som beregningsgrundlag. I denne henseende er det absolut muligt at tale om beskatning af en hypotetisk gennemsnitlig fortjeneste (11).
14.      Ved den omtvistede afgørelse fastslog Kommissionen, at de nedsættelser af fortjenesten, som den kompetente belgiske myndighed havde indrømmet gennem denne skattepraksis, udgjorde en statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, som var uforenelig med det indre marked, og som var blevet gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF.
15.      Kommissionen besluttede desuden, at støtten, der således var ydet, skulle tilbagesøges fra støttemodtagerne, som derefter skulle opføres på en endelig liste, der senere skulle udarbejdes af Belgien. På baggrund af de af Belgien fremlagte oplysninger opførte Kommissionen til orientering 55 modtagere, herunder appellanten, i bilaget til den omtvistede afgørelse.
B.      Sagen for Retten og den appellerede dom
16.      Den 6. september 2016 anlagde appellanten søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, der blev registreret under sagsnr. T-637/16.
17.      I første instans fremsatte appellanten seks anbringender (12). Herved anfægtede appellanten i det væsentlige Kommissionens konstateringer om, at der forelå en støtteordning, og den omstændighed, at den omtvistede skattepraksis blev kvalificeret som selektiv fordel, og gjorde desuden gældende, at der var tale om en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik.
18.      Ved kendelse af 16. februar 2018 udsatte Retten bl.a. sag T-637/16, der gav anledning til den appellerede dom, indtil der var truffet afgørelse om afslutning af sagerne T-131/16 og T-263/16.
19.      Ved dom i sidstnævnte sager af 14. februar 2019 (13) annullerede Retten den omtvistede afgørelse med den begrundelse, at Kommissionen havde begået en fejl ved at antage, at der var tale om en støtteordning. Efter Kommissionens appel af den nævnte dom afsagde Domstolen dom af 16. september 2021 (14). Herved ophævede Domstolen Rettens dom med den begrundelse, at Kommissionens antagelse om, at der forelå en støtteordning, ikke kunne kritiseres, og hjemviste sagen til Retten. Under den oprindelige sag havde Retten ikke undersøgt, om forhåndsafgørelserne udgjorde statsstøtte, og om tilbagesøgningen af denne støtte var blevet pålagt med rette. Retten skulle tage stilling hertil ved en fornyet behandling af sagen (15).
20.      Den 26. april 2022 besluttede Retten i overensstemmelse med procesreglementets artikel 71, stk. 3, at genoptage sagen.
21.      Ved den appellerede dom af 20. september 2023 frifandt Retten Kommissionen.
IV.    Retsforhandlingerne for Domstolen
22.      Den 30. november 2023 har appellanten iværksat den foreliggende appel. De har nedlagt følgende påstande:
–      Den appellerede dom ophæves.
–      Den omtvistede afgørelse annulleres.
–      Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten.
23.      Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
24.      Samtlige procesdeltagere har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Domstolen har i henhold til procesreglementets artikel 76, stk. 2, besluttet ikke at afholde mundtlig forhandling.
V.      Retlig bedømmelse
25.      Appellanten har fremsat tre anbringender. Med sit første anbringende har appellanten kritiseret den prøvelsesstandard, som Retten lagde til grund ved fastlæggelsen af referencerammen. Med sit andet anbringende har appellanten anfægtet Rettens konstatering af, at Kommissionen havde fastlagt referencerammen korrekt og med rette havde anset den omtvistede skattepraksis for en afvigelse herfra. Eftersom de to første anbringender vedrører fastlæggelsen af referencerammen og en mulig afvigelse herfra, vil jeg behandle disse samlet (jf. afsnit A). Endelig har appellanten gjort gældende, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at den omtvistede skattepraksis var selektiv (jf. afsnit B om det tredje anbringende).
A.      De to første appelanbringender: fastlæggelse af referencerammen
26.      Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved fastlæggelsen af referencerammen. Appellanten har først og fremmest anfægtet den prøvelsesstandard, som Retten lagde til grund ved fastlæggelsen af referencerammen (jf. punkt 31 ff.). Appellanten har anført, at Rettens fortolkning af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 under alle omstændigheder er behæftet med en retlig fejl (jf. punkt 46), navnlig idet Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de belgiske skattemyndigheder ifølge artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92, inden de foretog en korrektion af overskuddet til fordel for den skattepligtige, var forpligtet til at undersøge, om et overskud svarende til den påtænkte korrektion allerede var indregnet i et andet selskabs overskud (jf. punkt 56 ff.).
1.      Fastlæggelsen af referencerammen som forudsætning for undersøgelsen af støtten
27.      Ifølge Domstolens faste praksis (16) skal der for det første være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, for at der kan være tale om »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. For det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater. For det tredje skal den give modtageren en selektiv fordel. For det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene.
28.      I den foreliggende sag er det kun spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en selektiv fordel, der er problematisk. Hvad angår skatteforanstaltninger skal selektiviteten ifølge Domstolens faste praksis (17) bestemmes i flere trin. I første trin
skal det identificeres, hvad der er den almindelige eller »normale« skatteordning i den pågældende medlemsstat (den såkaldte referenceordning). Med udgangspunkt i denne almindelige eller »normale« skatteordning skal det i næste trin bedømmes, om den omhandlede skatteforanstaltning udgør en afvigelse fra den almindelige ordning, for så vidt som den indfører en differentiering mellem erhvervsdrivende, der i forhold til det formål, der forfølges med denne almindelige ordning, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation. Hvis det konstateres, at der foreligger en afvigelse fra »normalbeskatningen«, skal det i sidste trin prøves, om denne afvigelse er begrundet.
2.      Rettens konstateringer
29.      Retten fulgte Kommissionens argumentation i den omtvistede afgørelse, hvorefter den omtvistede skattepraksis udgjorde en afvigelse fra den belgiske skattelovgivning som referenceramme (18). Retten anførte, at denne praksis ikke er fastsat i nogen bestemmelse i CIR 92 og navnlig ikke kan støttes på artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92. Retten fremhævede, at Kommissionen ikke udelukkede artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 i sig selv, men dens (ulovlige) anvendelse, fra referencerammen (19).
30.      De belgiske skattemyndigheder havde systematisk anvendt reglen contra legem ved at nedsætte overskuddet i forbindelse med skatteafgørelserne (20). På den ene side finder artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 ifølge sin ordlyd kun anvendelse, såfremt der foreligger en grænseoverskridende forbindelse mellem to forbundne selskaber, og hvis den fortjeneste, der skal korrigeres, ligeledes (21) indgår i det andet selskabs fortjeneste, og den således medregnede fortjeneste er den fortjeneste, som dette andet selskab ville have opnået på armslængdevilkår (22). På den anden side havde den praksis, der bestod i at fritage en procentdel af overskuddet for selskabsskat som overskydende fortjeneste, intet grundlag i lovens ordlyd (23).
3.      Rettens fastlæggelse af referencerammen
31.      Med henblik på at afgøre, om disse konstateringer fra Rettens side er uden retlige fejl, vil jeg først behandle appellantens indsigelse om, at Retten begik en retlig fejl ved at bekræfte Kommissionens fastlæggelse af referencerammen, idet den tilsidesatte den i Belgien anerkendte praksis for fortolkning af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 og i stedet lagde sin egen fortolkning til grund. I denne henseende vil jeg redegøre for de grænser, inden for hvilke Kommissionen og Unionens retsinstanser er bundet af medlemsstatens fortolkning af en national skattebestemmelse ved fastlæggelsen af referencerammen (og dermed også i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en afvigelse herfra) (jf. punkt 32 ff. og punkt 37 ff.) (24). Dernæst vil jeg undersøge, om Retten anvendte denne standard uden retlige fejl og med rette ikke kvalificerede den omtvistede skattepraksis som en del af referencerammen (jf. punkt 46 ff.).
a)      Princip: Medlemsstatens vurdering er bindende ved fastlæggelsen af referencerammen
32.      Ved fastlæggelsen af referencerammen er Kommissionen og Unionens retsinstanser i princippet bundet af medlemsstatens udformning og fortolkning af den nationale skattelovgivning (25). Denne binding til det nationale system har primært til formål at beskytte medlemsstaternes skattemæssige autonomi. Den er desuden et udtryk for det fiskale legalitetsprincip, som Domstolen har anerkendt som et generelt princip i Unionens retsorden (26).
33.      I overensstemmelse hermed har Domstolen i forbindelse med støtteordninger i form af generelle skattelove også med rette lagt til grund, at medlemsstaterne har en skønsbeføjelse, og at Kommissionen og Unionens retsinstanser tilsvarende skal sænke deres prøvelsesstandard (27). Den har fremhævet, at medlemsstaterne på EU-rettens nuværende udviklingstrin hvad angår den skatteretlige harmonisering frit kan vælge det skattesystem, de finder mest hensigtsmæssigt (28). Denne skønsbeføjelse for medlemsstaterne omfatter fastsættelse af de grundlæggende kriterier for den enkelte skat og gælder navnlig også for gennemførelsen og udformningen af armslængdeprincippet for transaktioner mellem forbundne foretagender (29).
34.      Det er således, at Domstolens domme i Amazon-sagen  og Engie-sagen (30) skal  forstås. I Engie-dommen præciserede Domstolen, at Kommissionen ved fastlæggelsen af referencerammen principielt er forpligtet til at acceptere den fortolkning af de relevante bestemmelser i national ret, som den pågældende medlemsstat har givet, for så vidt som denne fortolkning er forenelig med ordlyden af disse bestemmelser (31).I Amazon-dommen konkluderede Domstolen bl.a., at Kommissionen havde anvendt OECD’s retningslinjer for koncerninterne afregningspriser fejlagtigt uden at have godtgjort, at disse retningslinjer helt eller delvist var blevet udtrykkeligt overtaget i luxembourgsk ret (32).
35.      I fortsættelse af denne retspraksis fremhævede Domstolen i dommen i sagen
Prezydent Miasta Mielca medlemsstaternes skattemæssige autonomi. Ved fastlæggelsen af de grundlæggende kendetegn ved en skat kan medlemsstaterne således ud over et rent budgetmæssigt formål forfølge andre formål, som i så fald ligeledes er en del af den relevante referenceramme (33). Domstolen anså derfor en generel fritagelse for ejendomsskat for fast ejendom, der udgør en del af jernbaneinfrastrukturen og stilles til rådighed for andre jernbanetransportvirksomheder, for at være en del af referencerammen (34).
36.      I denne henseende er udgangspunktet for appellantens klagepunkt korrekt: Referencerammen skal i princippet fastlægges på grundlag af medlemsstatens udformning og fortolkning.
b)      Undtagelse: åbenbart usammenhængende udformning eller åbenbar anvendelse af loven contra legem
37.      Grænserne for dette skøn for medlemsstaterne ved fastlæggelsen af referencerammen er imidlertid overskredet, når skattelovgivningen enten er åbenbart usammenhængende i sin udformning (jf. punkt 41), eller når de nationale myndigheder åbenbart anvender skattelovgivningen contra legem (og dermed usammenhængende) (jf. punkt 42 ff.). Den prøvelsesstandard, der skal anvendes, er i denne forbindelse begrænset til en simpel plausibilitetskontrol (jf. punkt 38 ff.).
1)      Standard: plausibilitetskontrol
38.      Kommissionen og Unionens retsinstanser kan kun foretage en plausibilitetskontrol, når de vurderer, om de nationale skattelove er udformet på usammenhængende vis, eller om de nationale skattelove anvendes contra legem (35).
39.      Denne begrænsning til en plausibilitetskontrol forhindrer for det første, at Kommissionen og Unionens retsinstanser skal foretage en detaljeret korrekt fortolkning af 27 forskellige skattelovgivninger og derved kan blive »overbebyrdet« alene rent kvantitativt (36). For det andet forhindrer den, at Kommissionen de facto bliver den øverste skattemyndighed, mens Unionens retsinstanser i kraft af kontrollen med Kommissionens afgørelser nærmest bliver de øverste skattedomstole. I tilfælde af en kontrol, der er reduceret til plausibilitet, er det nemlig ikke enhver simpel retlig fejl i en skatteafgørelse, der anses for en afvigelse fra referencerammen. Kommissionen og Unionens retsinstanser er derfor ikke forpligtet til at undersøge dem alle med hensyn til deres lovlighed (37).
40.      På EU-plan skal det derfor kun undersøges, om den nationale skattelovgivning er udformet åbenbart usammenhængende, eller om dens anvendelse gennem de nationale skattemyndigheder er åbenbart contra legem. Dette er tilfældet, hvis udformningen og anvendelsen ikke kan forklares over for en udenforstående som Kommissionen eller Unionens retsinstanser på en plausibel måde (38).
2)      Åbenbart usammenhængende udformning
41.      Grænserne for medlemsstaternes skønsbeføjelse med hensyn til udformningen af deres skatteordning er nemlig overskredet, hvis medlemsstaterne misbruger deres skattelovgivning til at give enkelte virksomheder fordele, idet de »omgår« reglerne for statsstøtte (39).
Et sådant misbrug af autonomien på skatteområdet kan lægges til grund, hvis der foreligger en åbenbart usammenhængende udformning af skattelovgivningen (40).
Domstolen har i sin seneste retspraksis således anset almindelige skatteretlige afgørelser om skattebyrden for at være i strid med EU-retten, når disse afgørelser er udformet på en åbenbart diskriminerende måde for at omgå de krav, der følger af de EU-retlige bestemmelser på statsstøtteområdet (41). Generelle sondringer i den nationale skatteret er således ikke en del af referencerammen, såfremt de inden for referencerammen, dvs. den nationale skattelovgivning, ikke er baseret på et rationelt grundlag (42).
3)      Åbenbar anvendelse af loven contra legem
42.      Grænserne for medlemsstaternes skøn ved fastlæggelsen af referencerammen er imidlertid også overskredet, såfremt anvendelsen af den nationale skattelovgivning åbenbart er i strid med skattebestemmelsens ordlyd. Hvis de nationale myndigheder åbenbart anvender en skattebestemmelse i strid med dens ordlyd, er Kommissionen og Unionens retsinstanser derfor ikke bundet af denne praksis ved fastlæggelsen af referencerammen.
43.      I så fald handler de nationale myndigheder nemlig netop i strid med den »normale« nationale skattelovgivning, som den nationale lovgiver har vedtaget under udøvelsen af sin skattemæssige autonomi. Det følger ligeledes af det fiskale legalitetsprincip (43), at medlemsstatens skattemæssige autonomi primært udøves af den nationale lovgiver. Heraf følger, at den nationale lovgivning er det primære referencepunkt for fastlæggelsen af referencerammen. Som udgangspunkt er de nationale myndigheders anvendelse ganske vist afgørende. Hvis der imidlertid er en åbenbar uoverensstemmelse mellem lovens ordlyd og dens anvendelse, er lovens ordlyd fortsat afgørende for fastlæggelsen af referencerammen.
44.      Domstolen har således i sin seneste praksis præciseret, at Kommissionen ved fastlæggelsen af referencerammen principielt er forpligtet til at acceptere den fortolkning af de relevante bestemmelser i national ret, som den pågældende medlemsstat har givet, »for så vidt som denne fortolkning er forenelig med ordlyden af disse bestemmelser« (44).
45.      Det følger således på den ene side af den skattemæssige autonomi, at lovens ordlyd er referencepunktet for undersøgelsen af referencerammen. På den anden side er undersøgelsen af en afvigelse fra lovens ordlyd begrænset til en plausibilitetskontrol (45).
c)      Anvendelse af prøvelsesstandarden
46.      Hvis denne standard anvendes, begik Retten ikke en retlig fejl ved at bekræfte den af Kommissionen fastlagte referenceramme, idet Retten ikke anså artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92, men den åbenbart ulovlige anvendelse heraf for en afvigelse fra referencerammen, dvs. den belgiske selskabsskattelovgivning.
1)      Åbenbar manglende sammenhæng med artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92?
47.      Artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 er ikke åbenbart usammenhængende. Bestemmelsen passer tværtimod ind i sammenhængen i det belgiske skattesystem, idet den sigter mod at sikre en passende beskatning i det pågældende land. Samtidig kan økonomisk dobbeltbeskatning undgås ved justering af vilkår, der ikke er i overensstemmelse med armslængdeprincippet, og som har påvirket overskuddet (det vigtigste anvendelsesformål vil sandsynligvis være justeringer af interne afregningspriser (46)), inden for en multinational koncern.
48.      Ifølge ordlyden giver artikel 185, stk. 2, litra a) og b), i CIR 92 f.eks. den kompetente myndighed mulighed for skattemæssigt at justere priserne på grænseoverskridende transaktioner mellem to selskaber i en multinational koncern i overensstemmelse med armslængdeprincippet. Det betyder, at der i skattemæssig henseende for levering mellem to forbundne foretagender lægges en pris til grund, som uafhængige selskaber ville have aftalt med hinanden. Artikel 185, stk. 2, litra a), i CIR 92 gør det muligt til skattemæssige formål at henføre den fortjeneste, der er beregnet på grundlag af denne (hypotetiske) pris, til det »rette« selskab. Tilsvarende giver artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 mulighed for at reducere fortjenesten fra den grænseoverskridende transaktion (ved at prisen justeres efter armslængdeprincippet), hvis den også indgår i det anden selskabs overskud. På denne måde kan det undgås, at et og samme overskud undergives økonomisk dobbeltbeskatning af to skattekreditorer, idet der tages hensyn til den afregningspris, der er justeret i den anden stat.
2)      Åbenbart ulovlig anvendelse af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 i forbindelse med den omtvistede skattepraksis
49.      De belgiske myndigheder er derimod af den opfattelse, at artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 har til formål at sikre, at en belgisk virksomhed, der indgår i en multinational koncern, kun beskattes af fortjenester, som et uafhængigt
selskab også ville have opnået. Fortjenester ud over dette niveau skyldes synergier, stordriftsfordele eller andre fordele ved deltagelse i en multinational koncern. Disse fordele findes ikke for et sammenligneligt uafhængigt virksomhed og bør derfor fritages for skat (47). Derfor var det på anmodning af de skattepligtige selskaber kun den (hypotetiske) fortjeneste for et sammenligneligt uafhængigt
selskab, der blev beskattet.
50.      Denne fortolkning og den dermed forbundne omtvistede skattepraksis er åbenbart uforenelig med ordlyden af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 og udgør derfor ikke en del af referencerammen.
51.      Artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 forudsætter, at »de vilkår, som var aftalt mellem de to selskaber, var de samme, som kunne have været aftalt mellem uafhængige selskaber«. Som det fremgår af det indledende punktum i artikel 185, stk. 2, i CIR 92, finder denne bestemmelse desuden kun anvendelse på »gensidige grænseoverskridende forbindelser« mellem forbundne selskaber.
52.      Kriteriet om en specifik grænseoverskridende forretningsforbindelse og eventuelle vilkår, der er aftalt i denne sammenhæng, spiller derimod ikke en rolle i den omtvistede skattepraksis. Nedsættelsen af overskuddet blev indrømmet uafhængigt af grænseoverskridende forretningsforbindelser. Den vedrørte ikke anvendelsen af armslængdeprincippet på f.eks. interne afregningspriser, men en nedsættelse af den belgiske virksomheds samlede overskud til en hypotetisk fortjeneste. Det er ikke engang klart, i hvilket omfang appellanten i den pågældende periode noterede priser for koncerninterne ydelser (levering og tjenesteydelser) som følge af grænseoverskridende forbindelser.
53.      Denne anvendelse af bestemmelsen, der ikke er i overensstemmelse med ordlyden, kan ikke forklares meningsfuldt. Kravet om en specifik grænseoverskridende forretningsforbindelse og aftalen om vilkår mellem to selskaber fremgår lige så tydeligt af bestemmelsen, som det fremgår, at disse betingelser mangler i den omtvistede skattepraksis.
54.      Følgelig kan appellantens indsigelse om, at Retten undlod at undersøge, om den omtvistede skattepraksis åbenbart afveg fra referencerammen, heller ikke tiltrædes. Retten nævnte ganske vist ikke udtrykkeligt, at der var tale om åbenbare forhold, men anvendte dog den standard, der er foreslået her, idet den fastslog, at den omtvistede skattepraksis afveg fra lovens ordlyd i denne henseende.
d)      Foreløbig konklusion
55.      Det er åbenbart, at den omtvistede skattepraksis ikke kan støttes på bestemmelsen i artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92. Det var derfor med rette, at Retten tiltrådte Kommissionens fortolkning, hvorefter denne praksis ikke er en del af referencerammen, men afviger herfra.
4.      De belgiske skattemyndigheders forpligtelse til at undersøge, om det til fordel for det skattepligtige selskab korrigerede overskud allerede var indregnet i et andet selskabs overskud
56.      Følgelig er det ufornødent at tage stilling til appellantens indsigelse om, at Retten begik en retlig fejl ved fastlæggelsen af referencerammen, idet den lagde til grund, at de belgiske skattemyndigheder ifølge artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 var forpligtet til at undersøge, om det til fordel for det skattepligtige selskab korrigerede overskud allerede var indregnet i et andet selskabs overskud. Selv hvis Retten med urette lagde dette til grund som en betingelse, har det andet anbringende nemlig vist sig at være ugrundet. For fuldstændighedens skyld skal det anføres, at appellantens anbringende er baseret på en fejlagtig fortolkning.
57.      Appellanten har henvist til Rettens konstatering om, at en korrektion af overskuddet til fordel for den skattepligtige i henhold til artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 var betinget af, at det overskud, der skulle korrigeres, allerede var indregnet i et andet selskabs overskud. Appellanten har navnlig støttet sig på anvendelsen af udtrykket »allerede«, hvoraf appellanten udleder, at Retten lagde til grund, at den belgiske skattemyndighed havde pligt til at foretage en forudgående undersøgelse.
58.      Retten fastslog imidlertid ikke en sådan pligt i sin formulering. For så vidt som udgangspunktet for argumentationen er anvendelsen af begrebet »allerede«, er der tale om en oversættelsesfejl. Som det fremgår af den franske sprogversion af dommen (»également«) og Rettens yderligere bemærkninger, henviste Retten til begrebet »ligeledes«. Retten lagde således blot til grund, at et overskud svarende til den påtænkte korrektion også blev medregnet i et andet koncernselskabs overskud (48). Retten henviste dermed til den omstændighed, at artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 forudsætter en konkret forretningsforbindelse med et andet selskab (i samme koncern) (jf. herom punkt 51).
59.      Følgelig er appellantens argumenter om en eventuel efterfølgende kontrol og regulering foretaget af de belgiske skattemyndigheder heller ikke relevante. Det fremgår ikke og er ej heller blevet gjort gældende, hvordan en efterfølgende regulering af overskuddet – således som den fremgår af Kommissionens beskrivelse i den omtvistede afgørelse, der ikke er blevet bestridt af appellanten – kan føre til en skattepraksis, der er i overensstemmelse med ordlyden af artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 eller den belgiske selskabsskattelovgivning. Referencepunktet for en sådan efterfølgende regulering er nemlig den procentsats, der er beregnet på grundlag af en sammenligning af koncernselskabets skønnede fortjeneste på den ene side og den uafhængige virksomheds skønnede fortjeneste på den anden side. Også efter en sådan regulering foreligger der således fortsat en skattenedsættelse, der åbenbart ikke kan støttes på bestemmelsen i artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92.
5.      Konklusion for så vidt angår undersøgelsen af de to første anbringender
60.      Retten begik følgelig ikke en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen med rette ikke anså den omtvistede skattepraksis for at være en del af referencerammen for den belgiske selskabsbeskatning på grund af den åbenbare fortolkning contra legem. Appellantens to første anbringender er derfor ugrundede.
B.      Det tredje anbringende: kvalificering som selektiv foranstaltning
61.      Med det tredje anbringende har appellanten anfægtet Rettens konstatering, hvorefter Kommissionen uden at begå retlige fejl fastslog, at den omtvistede skattepraksis var selektiv.
62.      Denne indsigelse vedrører det spørgsmål, der skal undersøges i det andet trin, nemlig om den omhandlede skatteforanstaltning udgør en afvigelse fra den almindelige ordning, for så vidt som den indfører en differentiering mellem erhvervsdrivende, der i forhold til det formål, der forfølges med denne almindelige ordning, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation (jf. punkt 28 ovenfor).
63.      Ifølge appellanten godtgjorde ingen af de af Kommissionen fremførte grunde, som Retten tiltrådte, en sådan forskelsbehandling af sammenlignelige virksomheder som følge af den omtvistede skattepraksis. Eftersom de tre grunde uafhængigt af hinanden kan begrunde antagelsen om forskelsbehandling, kan appellantens anbringende kun tages til følge, hvis samtlige grunde viser sig at være forkerte. Hvis en af grundene derimod viser sig at være korrekt, skal det tredje anbringende forkastes.
1.      Forskelsbehandling af uafhængige selskaber og selskaber, som indgår i en koncern, der udelukkende opererer på nationalt plan
64.      Ifølge Rettens konstateringer fører ordningen med skattefritagelse for overskydende fortjeneste til selektive ulemper for virksomheder, der ikke er en del af en multinational koncern (49). Formålet med det belgiske selskabsskattesystem er nemlig at beskatte alle skattepligtige virksomheders overskud, uanset om de er uafhængige eller indgår i en multinational koncern (50). I denne henseende er formålet med artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 at sikre, at forbundne virksomheder og ikke-forbundne virksomheder beskattes ens (51).
65.      Den omtvistede skattepraksis gav derimod de begunstigede en skattenedsættelse, idet de fik mulighed for at fradrage en del af deres overskud i deres beskatningsgrundlag, uden at dette fritagne overskud indgik i overskuddet i et andet selskab i koncernen (52). Virksomheder, der indgik i en multinational koncern, blev derfor behandlet anderledes end andre virksomheder, der blev beskattet af deres samlede overskud i henhold til de normale belgiske selskabsskatteregler (53).
66.      Appellanten har gjort gældende, at selskaber, der indgår i en multinational koncern, ikke befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen for selskaber, der ikke indgår i en koncern eller i en koncern, der udelukkende opererer på nationalt plan.
67.      Det skal derfor undersøges, om selskaber i multinationale koncerner i forhold til det formål, der forfølges med referencerammen (ensartet beskatning af overskud på grundlag af den konkrete økonomiske formåen), befinder sig i en faktisk og retlig situation, der kan sammenlignes med uafhængige virksomheder og virksomheder i nationale koncerner.
68.      Appellanten har ganske vist med rette anført, at artikel 185, stk. 2, litra b), i CIR 92 udelukkende finder anvendelse på virksomheder i multinationale koncerner. Som Retten med føje bemærkede, sikrer bestemmelsen dermed en ensartet beskatning af overskud. I modsætning til virksomheder, der udelukkende opererer på nationalt plan, er multinationale koncerner nemlig udsat for den risiko for dobbeltbeskatning, der kan følge af justeringen af interne afregningspriser.
69.      Den omtvistede skattepraksis var imidlertid netop ikke knyttet til risikoen for en sådan dobbeltbeskatning, eftersom den ikke forudsatte en grænseoverskridende transaktion. Tværtimod var den omtvistede skattepraksis udformet på en sådan måde, at den gav de begunstigede mulighed for at vælge at skifte fra beskatning på grundlag af den faktiske fortjeneste (som afspejler den faktiske skatteevne) til beskatning på grundlag af en uafhængig virksomheds hypotetiske gennemsnitlige fortjeneste. Som følge heraf kunne skattepligtige selskaber, der indgik i en multinational koncern, vælge ikke at betale selskabsskat af en vis del af deres faktiske fortjeneste. En uafhængig virksomhed fik ikke denne valgmulighed.
70.      Følgelig kan risikoen for dobbeltbeskatning, henset til formålet om at beskatte virksomheders overskud på grundlag af deres skatteevne, ikke begrunde den forskellige behandling, der fulgte af den omtvistede skattepraksis. I denne forbindelse befinder virksomheder i multinationale koncerner sig i en faktisk og retlig situation, der er sammenlignelig med uafhængige virksomheder og virksomheder i nationale koncerner. Målet om ensartet beskatning af overskud bliver netop ikke opfyldt, når multinationale virksomheder kun beskattes af deres overskud svarende til et hypotetisk gennemsnitligt overskud, mens alle andre skattepligtige beskattes fuldt ud af deres faktiske overskud.
71.      Eftersom skattenedsættelsen ikke var tilgængelig for alle skattepligtige på samme måde, men kun for belgiske virksomheder, der indgik i multinationale koncerner, begik Retten ikke en retlig fejl ved at fastslå, at den omtvistede skattepraksis behandlede virksomheder, der befandt sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, forskelligt, henset til det formål om ensartet beskatning af overskud på grundlag af den økonomiske formåen, der forfølges med den generelle ordning.
72.      Det følger heraf, at det tredje anbringende alene af denne grund ikke kan tages til følge. Kommissionen og Retten begik ikke en retlig fejl, da de fandt, at der forelå forskelsbehandling.
2.      Ulemper for virksomheder, der ikke foretager investeringer osv. i Belgien
73.      I den foreliggende sag er det ufornødent at tage stilling til, om de to andre af Kommissionen fremførte differentieringer, som Retten anså for ikke at være behæftet med retlige fejl (54), ligeledes medførte en forskellig behandling af erhvervsdrivende, der befandt sig i en faktisk og retlig sammenlignelig situation (55). Som det er blevet påvist ovenfor, forelå der allerede en forskelsbehandling mellem virksomheder i multinationale koncerner på den ene side og uafhængige virksomheder og virksomheder, som indgik i en koncern, der udelukkende opererer på nationalt plan, på den anden side (jf. punkt 67 ff. ovenfor).
3.      Konklusion for så vidt angår undersøgelsen af det tredje anbringende
74.      Eftersom Retten med rette forkastede indsigelsen mod kvalificeringen af den omhandlede skattepraksis som en selektiv foranstaltning, er det tredje anbringende ligeledes ugrundet.
C.      Konklusion for så vidt angår undersøgelsen af anbringenderne
75.      Da alle tre anbringender er ugrundede, skal appellen forkastes.
VI.    Sagsomkostninger
76.      Ifølge procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, afgørelse om sagsomkostningerne. I henhold til artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
77.      Da appellanten i det hele har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt påstand vedrørende omkostningerne, skal appellanten bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
VII. Forslag til afgørelse
78.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse i sag C-736/23 P:
»1)      Appellen forkastes.
2)      Appellanten bærer omkostningerne i forbindelse med appelsagen.«
1 –      Originalsprog: tysk.
2 –      Dom af 20.9.2023, ZF CV Systems Europe mod Kommissionen (T-637/16, EU:T:2023:564).
3 –      Det drejer sig om sagerne C-734/23 P og C-735/23 P, C-737/23 P – C-742/23 P, C-752/23 P, C-754/23 P, C-755/23 P og C-756/23 P samt C-757/23 P og C-758/23 P. Dette forslag til afgørelse svarer i det væsentlige til betragtningerne i mit forslag til afgørelse i sagerne C-734/23 P og C-735/23 P.
4 –      Kommissionens afgørelse (EU) 2016/1699 af 11.1.2016 om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, statsstøtteordning SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) iværksat af Kongeriget Belgien (EUT 2016, L 260, s. 61).
5 –      Interne afregningspriser er de priser, som en virksomhed benytter ved overførsel af fysiske varer og immaterielle goder eller ved levering af tjenesteydelser til forbundne foretagender, jf. OECD Transfer Pricing Guidelines for Multinational Enterprises and Tax Administrations (OECD’s retningslinjer for koncerninterne afregningspriser for multinationale virksomheder og skatteforvaltninger), 2022, s. 15 og 16.
6 –      MoniteurBelge af 9.7.2004.
7 –      Den appellerede doms præmis 51, 52 og 55 og 34. betragtning til den omtvistede afgørelse.
8 –      Den appellerede doms præmis 53 og 55 med henvisning til 38. betragtning til den omtvistede afgørelse.
9 –      Den appellerede doms præmis 56 og 57, hvori der henvises til 39.-42. betragtning til den omtvistede afgørelse og finansministerens erklæring af 30.11.2023, fremlagt som bilag A.4.
10 –      Jf. om det følgende den appellerede doms præmis 58.
11 –      Der blev således fastsat en procentdel, der fulgte af en sammenligning af en anslået hypotetisk gennemsnitlig fortjeneste for en uafhængig virksomhed og en anslået reel fortjeneste for det skattepligtige selskab. Denne procentdel blev fratrukket det skattepligtige selskabs faktiske fortjeneste i løbet af de næste fem år.
12 –      Jf. om det følgende den appellerede doms præmis 12 og 13.
13 –      Dom af 14.2.2019, Belgien og Magnetrol International mod Kommissionen (T-131/16 og T-263/16, EU:T:2019:91).
14 –      Dom af 16.9.2021, Kommissionen mod Belgien og Magnetrol International (C-337/19 P, EU:C:2021:741).
15 –      Dom af 16.9.2021, Kommissionen mod Belgien og Magnetrol International (C-337/19 P, EU:C:2021:741, præmis 156-158, 169 og 170).
16 –      Dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 36), af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 105), og af 16.3.2021, Kommissionen mod Polen (C-562/19 P, EU:C:2021:201, præmis 27).
17 –      Jf. om det følgende dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 44), af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 107), og af 16.3.2021, Kommissionen mod Polen (C-562/19 P, EU:C:2021:201, præmis 31 og 32).
18 –      Den appellerede doms præmis 46 ff., navnlig præmis 60.
19 –      Den appellerede doms præmis 47.
20 –      Den appellerede doms præmis 59.
21 –      I den engelske sprogversion af dommen er der ganske vist tale om »already included« og ikke om »also included«. Det fremgår imidlertid af Rettens bemærkninger og en sammenligning med den franske sprogversion (»également repris«), at der er tale om en oversættelsesfejl. Jf. herom punkt 58 nedenfor.
22 –      Den appellerede doms præmis 54.
23 –      Den appellerede doms præmis 58.
24 –      Jf. allerede mit forslag til afgørelse Kommissionen mod Luxembourg m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:466, punkt 91 ff.), Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:383, punkt 86 ff.) og Tesco-Global Áruházak (C-323/18, EU:C:2019:567, punkt 147 ff.).
25 –      Jf. allerede mit forslag til afgørelse Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2024:898, punkt 27).
26  –      Dom af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 119), og af 8.5.2019, Związek Gmin Zagłębia Miedziowego (C-566/17, EU:C:2019:390, præmis 39); jf. mit forslag til afgørelse Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:383, punkt 99).
27 –      Jf. dom af 14.12.2023, Kommissionen mod Amazon.com m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:985, præmis 56), af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 115 ff.), og af 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe mod Kommissionen (C-885/19 P og C-898/19 P, EU:C:2022:859, præmis 95 ff.).
28 –      Dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 48), af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 112), og af 16.3.2021, Kommissionen mod Polen (C-562/19 P, EU:C:2021:201, præmis 37); jf. i denne retning ligeledes for så vidt angår de grundlæggende friheder dom af 3.3.2020, Vodafone Magyarország (C-75/18, EU:C:2020:139, præmis 49), og af 3.3.2020, Tesco-Global Áruházak (C-323/18, EU:C:2020:140, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Dom af 14.12.2023, Kommissionen mod Amazon.com m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:985, præmis 42), og af 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe mod Kommissionen (C-885/19 P og C-898/19 P, EU:C:2022:859, præmis 95 ff.).
30 –      Dom af 14.12.2023, Kommissionen mod Amazon.com m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:985), og af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948).
31 –      Dom af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 120).
32 –      Dom af 14.12.2023, Kommissionen mod Amazon.com m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:985, præmis 56).
33  –      Dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 51).
34  –      Dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 80).
35 –      Jf. allerede mit forslag til afgørelse Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-454/21 P og C-451/21 P, EU:C:2023:383, punkt 101).
36 –      Jf. mit forslag til afgørelse Kommissionen mod Luxembourg m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:466, punkt 98 ff.) og Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-454/21 P og C-451/21 P, EU:C:2023:383, punkt 94 og 95).
37 –      Jf. mit forslag til afgørelse Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-454/21 P og C-451/21 P, EU:C:2023:383, punkt 96).
38 –      Jf. allerede mit forslag til afgørelse Kommissionen mod Luxembourg m.fl. (C-457/21 P, EU:C:2023:466, punkt 94) og Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-454/21 P og C-451/21 P, EU:C:2023:383, punkt 92).
39 –      Dom af 15.11.2011, Kommissionen og Spanien mod Government of Gibraltar og Det Forenede Kongerige (C-106/09 P og C-107/09 P, EU:C:2011:732, præmis 96-107).
40 –      Jf. allerede mit forslag til afgørelse Luxembourg mod Kommissionen og Engie Global LNG Holding m.fl. mod Kommissionen (C-454/21 P og C-451/21 P, EU:C:2023:383, punkt 91).
41 –      Dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 53), af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 114), af 16.3.2021, Kommissionen mod Ungarn (C-596/19 P, EU:C:2021:202, præmis 48 og 49), og af 16.3.2021, Kommissionen mod Polen (C-562/19 P, EU:C:2021:201, præmis 42 og 43).
42  –      Jf. mit forslag til afgørelse Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2024:898, punkt 34) og Tesco-Global Áruházak (C-323/18, EU:C:2019:567, punkt 151).
43 –      Herom dom af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 119). Dette princip kræver, at alle de væsentlige elementer, der udgør en skat og afgifters væsentlige kendetegn, skal reguleres af den nationale lovgiver.
44 –      Dom af 5.12.2023, Luxembourg m.fl. mod Kommissionen (C-451/21 P og C-454/21 P, EU:C:2023:948, præmis 120).
45 –      Hvis EU-institutionerne på grundlag af en sådan kontrol konkluderer, at de nationale myndigheder åbenbart anvender den nationale skattelovgivning ulovligt, er en skattepraksis, der er baseret herpå, ikke en del af referencerammen, men afviger fra den. Hvorvidt den også udgør en selektiv fordel, skal afgøres på grundlag af det andet og det tredje trin i den tretrinsprøvelse, der er nævnt ovenfor (punkt 28). Jf. dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 60), og mit forslag til afgørelse Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2024:898, punkt 28).
46 –      Interne afregningspriser er de priser, som en virksomhed benytter ved overførsel af fysiske varer og immaterielle goder eller ved levering af tjenesteydelser til forbundne foretagender, jf. OECD Transfer Pricing Guidelines for Multinational Enterprises and Tax Administrations (OECD’s retningslinjer for koncerninterne afregningspriser for multinationale virksomheder og skatteforvaltninger), 2022, s. 15 og 16.
47  –      Redegørelse for den belgiske opfattelse i 14. betragtning til den omtvistede afgørelse.
48 –      Jf. navnlig den appellerede doms præmis 54 og 55. Retten støttede sig således heller ikke på den omstændighed, at den »overskydende fortjeneste«, der var fritaget i Belgien, også blev beskattet i den anden stat.
49 –      Den appellerede doms præmis 110 ff.
50 –      Den appellerede doms præmis 112.
51 –      Den appellerede doms præmis 113.
52 –      Den appellerede doms præmis 114.
53 –      Den appellerede doms præmis 118.
54  –      Jf. de uddybende betragtninger i mit forslag til afgørelse i sagerne C-734/23 P og C-735/23 P (punkt 89 ff.).
55 –      Den appellerede doms præmis 119 ff. og 134 ff.