61995C0053
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
fremsat den 11. januar 1996 (
*1
)
1.
Tribunal du travail de Tournai i Belgien har stillet Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens bestemmelser om fri bevægelighed for personer og fri udveksling af tjenesteydelser for at kunne træffe afgørelse vedrørende faktiske omstændigheder, som fandt sted, før Rådets forordning (EØF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981 om udvidelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, til også at omfatte selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (
1
) (herefter »forordning nr. 1390/81«) trådte i kraft den 1. juli 1982.
2.
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen, kan sammenfattes således: Sagsøgte, Kemmler, er en tysk advokat, som både var bosat og udøvede sit erhverv i Tyskland, og som samtidig havde en bopæl i Belgien, hvor han var registreret som advokat i Bruxelles, den by, hvor han også udøvede sit erhverv i et advokatfirma. Det fremgår af sagen, at Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (herefter »INASTI«), sagsøgte i hovedsagen, har afkrævet Kemmler betaling af et beløb på 331271 BFR i forfaldne og ubetalte bidrag for 1981 og de to første kvartaler af 1982. Sagsøgte nægter at betale disse bidrag under henvisning til, at han i samme periode var tilsluttet den tyske sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, og har ført bevis for at være tilsluttet denne.
3.
For at kunne afgøre tvisten har den nationale domstol fundet det nødvendigt at opnå svar på følgende spørgsmål:
»Skal Rom-traktatens artikel 48, 51, 52 og 59 fortolkes således, at en medlemsstat (i dette tilfælde Belgien) før den 1. juli 1982 ikke kunne pålægge statsborgere fra en anden medlemsstat (i dette tilfælde Forbundsrepublikken Tyskland) — som udøvede selvstændig erhvervsmæssig virksomhed på dens område, mens de udøvede samme selvstændige erhvervsmæssige virksomhed i den tidligere Forbundsrepublik, hvor de var bosat og omfattet af den sociale sikringsordning — en forpligtelse til at betale bidrag til den belgiske sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, så meget desto mere som denne forpligtelse ikke kunne skabe nogen yderligere social beskyttelse til fordel for dem?«
4.
Kort sammenfattet ønsker den nationale domstol at få oplyst, om en medlemsstat før denne dato kunne forpligte en statsborger fra en anden medlemsstat, som udøvede samme selvstændige erhvervsmæssige virksomhed i to medlemsstater, til at bidrage til sin sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, i betragtning af, at han allerede var tilsluttet en tilsvarende social sikringsordning i den anden medlemsstat, hvor han var bosat, og at betaling af bidrag til endnu en social sikringsordning ikke ville give ham nogen yderligere beskyttelse.
5.
Kun Kommissionen har indgivet indlæg i denne sag. Den har for det første anført, at forordning nr. 1390/81 ifølge sin artikel 2 ikke skaber nogen ret for perioderne før dens ikrafttræden den 1. juli 1982. Da de perioder, for hvilke der kræves bidrag i tvisten i hovedsagen, ligger før denne dato, er det Kommissionens opfattelse, at denne forordning ikke finder anvendelse på dem, og at man ved besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål må henholde sig til traktatens bestemmelser, det vil her sige artikel 52, fordi Kemmler udøvede virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende såvel i Tyskland som i Belgien.
6.
Kommissionen har tilføjet, at Domstolen allerede gentagne gange har udtalt sig om fortolkningen af traktatens artikel 52, og at denne retspraksis er relevant ved afgørelsen af det foreliggende spørgsmål. Det drejer sig navnlig om dommene i sagerne Stanton (
2
) og Wolf m.fl. (
3
). Den har derfor foreslået Domstolen at svare den forelæggende ret, at traktatens artikel 52 er til hinder for, at en medlemsstat pålægger statsborgere fra en anden medlemsstat, som udøver selvstændig erhvervsmæssig virksomhed på dens område, mens de udøver samme selvstændige erhvervsmæssige virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er bosat og omfattet af den sociale sikring, en forpligtelse til at betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, når denne forpligtelse ikke skaber nogen yderligere social beskyttelse for dem.
7.
Ved forordning nr. 1390/81 er anvendelsesområdet for visse principper, som er indeholdt i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (
4
) (herefter »forordning nr. 1408/71«), blevet udvidet til at omfatte selvstændige erhvervsdrivende; disse principper gjaldt indtil denne dato kun for de arbejdstagere, der nævnes i forordningens titel. Blandt disse figurerer det princip, hvorefter arbejdstageren på den sociale sikrings område kun kan være omfattet af en enkelt medlemsstats lovgivning.
8.
Kemmler's konkrete situation er beskrevet i artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 i dens ændrede version. Denne bestemmelse lyder således:
»En person, der normalt har selvstændig beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, hvis han udøver en del af sin virksomhed på denne medlemsstats område [...]«
9.
I henhold til bestemmelserne i artikel 2 skaber forordning nr. 1390/81 imidlertid ikke nogen ret for perioderne før forordningens ikrafttræden. Da denne ikrafttræden skete den 1. juli 1982, dvs. på en dato efter den periode, for hvilken INASTI kræver bidrag, finder forordningens bestemmelser ikke anvendelse på tvisten i hovedsagen, som af samme grund må afgøres alene på grundlag af traktatens bestemmelser.
10.
I betragtning af den beskrivelse af de faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret har givet Domstolen, mener jeg ligesom Kommissionen, at Kemmler's situation ikke er omfattet af traktatens artikel 48 og 51, som vedrører arbejdskraftens frie bevægelighed, eller af artikel 59, som vedrører den frie udveksling af tjenesteydelser, men at den falder inden for anvendelsesområdet for artikel 52, som fastslår etableringsretten i følgende vendinger:
»Inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område, gradvis ophæves i løbet af overgangsperioden. Denne gradvise ophævelse skal også omfatte hindringer for, at statsborgere i en medlemsstat, bosat på en medlemsstats område, opretter agenturer, filialer eller datterselskaber.
Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet vedrørende kapitalen indebærer etableringsfriheden adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 58, stk. 2, anførte betydning, på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.«
11.
I dommen i Klopp-sagen (
5
), har Domstolen allerede kendt for ret, at »etableringsfriheden [er] ikke ... begrænset til retten til at oprette et enkelt forretningssted inden for Fællesskaber [...], (men) omfatter [også] retten til under iagttagelse af de faglige regler at indrette og opretholde mere end et centrum for erhvervsudøvelse på Fællesskabets område«.
12.
I 1988 afsagde Domstolen dom i sagerne Stanton (
6
) og Wolf m.fl. (
7
). De faktiske omstændigheder, der havde foranlediget de præjudicielle spørgsmål, som de belgiske domstole havde forelagt Domstolen i disse sager, ligner meget de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag. Det drejede sig i alle tilfælde om anvendelse af den samme bestemmelse som den, der er tale om her, nemlig artikel 3, stk. 1, i den belgiske kongelige anordning nr. 38 af 27. juli 1967 om selvstændige erhvervsdrivendes sociale retsstilling. Ifølge denne bestemmelse skal enhver fysisk person, som i Belgien udøver en erhvervsvirksomhed uden at være bundet af en arbejdsaftale, betale bidrag til den sociale sikringsordning. Det, der til syvende og sidst skaber forpligtelse til at betale bidrag, er den udøvede erhvervsmæssige virksomhed og ikke arbejdstagerens bopæl.
13.
I de to nævnte sager krævede de belgiske myndigheder, at en britisk statsborger og to tyske statsborgere skulle betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende; disse personer udøvede både beskæftigelse som lønmodtagere i deres hjemland og virksomhed som administrator af belgiske selskaber, i kraft af hvilken de blev anset for selvstændige erhvervsdrivende i Belgien. De perioder, for hvilke der blev krævet bidrag, lå altså før forordning nr. 1390/81's ikrafttræden. Den eneste forskel mellem disse to sager og Kemmler's tilfælde er, at den virksomhed, som den sidstnævnte udøvede i en anden medlemsstat, nemlig sit hjemland, Tyskland, også var selvstændig virksomhed.
14.
For at besvare det præjudicielle spørgsmål skal jeg for det første undersøge, om den nationale lovgivning er i overensstemmelse med det princip om ligebehandling af statsborgere fra andre medlemsstater, som er indført ved traktatens artikel 52, stk. 2, med hensyn til adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, og for det andet skal jeg behandle spørgsmålet, om denne nationale lovgivning kan indebære en begrænsning i etableringsfriheden. I tilfælde af et bekræftende svar vil jeg rejse spørgsmålet, om denne begrænsning må anses for berettiget.
15.
Hvad for det første angår princippet om ligebehandling, mener jeg, at denne nationale regel, i lighed med hvad der skete i sagerne Stanton og Wolf m.fl., gælder uden forskel for enhver selvstændig erhvervsdrivende, som udøver erhvervsvirksomhed i Belgien, og ikke indfører nogen forskelsbehandling, selv indirekte, som er baseret på nationalitet. Dels opstår forpligtelsen til at betale bidrag nemlig ved selve udøvelsen af selvstændig erhvervsvirksomhed i dette land, dels kan en bestemmelse af denne art på ingen måde alene eller hovedsagelig berøre statsborgere fra andre medlemsstater.
16.
For det andet, som Domstolen har udtalt i dommene Stanton (
8
) og Wolf m.fl. (
9
), »[ifølge traktatens artikel 52, stk. 1] skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område, ophæves, og [...] ifølge Domstolens faste praksis er [der] tale om en umiddelbart anvendelig fællesskabsregel«. Domstolen har heraf udledt, at denne bestemmelse således skal overholdes af medlemsstaterne, selv om de, fordi der ikke fandtes fællesskabsregler vedrørende selvstændige erhvervsdrivendes sociale retsstilling, hvilket var tilfældet på tidspunktet for sagerne Stanton og Wolf m.fl. og stadig er tilfældet i Kemmler's situation, bevarede kompetencen til at lovgive på dette område.
17.
Der må også henvises til, at »alle traktatens bestemmelser vedrørende den frie bevægelighed for personer skal således gøre det lettere for EF-borgerne at udøve erhvervsmæssig virksomhed af enhver art på hele Fællesskabets område; yderligere indeholder de et forbud mod en national ordning, som kan skade disse borgere, såfremt de ønsker at udvide deres aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats område« (
10
).
18.
På baggrund af denne retspraksis er der ingen som helst tvivl om, at bestemmelser i en medlemsstat som de her beskrevne, som pålægger enhver, der udøver virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende på dens område, en forpligtelse til at betale bidrag til dens ordning for selvstændige erhvervsdrivende, uden at give mulighed for at fritage en person, der ligeledes udøver selvstændig virksomhed i en anden medlemsstat, for betaling af dette bidrag, når den pågældende allerede betaler bidrag til en tilsvarende social sikringsordning i denne anden medlemsstat, har skadelige virkninger for dem, der i lighed med Kemmler udøver deres erhvervsmæssige virksomhed uden for den sidstnævnte medlemsstats område.
19.
Som bekendt kan »den frie bevægelighed for personer, som er et grundlæggende princip i traktaten ... dog kun begrænses ved regler, der er begrundet i almene hensyn, og som gælder for enhver person eller ethvert selskab, der driver den pågældende virksomhed på vedkommende stats område, og kun i det omfang, disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, fællesskabsborgeren er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret« (
11
). Det må altså undersøges, om der for Kemmler's vedkommende, som allerede betalte bidrag i Tyskland, findes tvingende grunde, der er baseret på almene hensyn, og som begrunder forpligtelsen til også at betale bidrag i Belgien.
20.
Hvis man antager, at der for en medlemsstat består en generel interesse i, at personer, der udøver virksomhed som selvstændige erhvervsdrivende på dens område, er tilsluttet dens sociale sikringsordning, mener jeg, at denne interesse måtte bestå i at undgå, at disse personer er uden dækning, når visse bestemte risici indtræder. Da Kemmler i samme periode allerede var forsikret i en anden medlemsstat i henhold til en tilsvarende social sikringsordning, må det antages, at anvendelsen af de belgiske bestemmelser ikke er berettiget af almene hensyn i hans tilfælde.
21.
Jeg skal tilføje, at hvis den omtvistede nationale bestemmelse anvendes på sagsøgeren i hovedsagen, vil det medføre en afgiftsbyrde for ham, for så vidt tilslutning til endnu en ordning ikke skaber nogen yderligere social beskyttelse til fordel for ham.
22.
Det følger af de foregående konklusioner, at i det omfang anvendelsen af nationale bestemmelser som de her beskrevne på en statsborger fra en anden medlemsstat — der befinder sig i Kemmler's situation — gør udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed uden for en enkelt medlemsstats område mere byrdefuld, skaber de en uberettiget hindring for etableringsfriheden, og er følgelig uforenelige med traktatens artikel 52.
Forslag til afgørelse
23.
I overensstemmelse med de foregående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, som Tribunal du travail de Tournai har forelagt, således:
»EØF-traktatens artikel 52 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat forpligter en statsborger fra en anden medlemsstat, der samtidig udøver samme selvstændige virksomhed i to stater, til at betale bidrag til medlemsstatens sociale silmngsordmng for selvstændige erhvervsdrivende, når den pågældende godtgør, at han i samme periode var tilsluttet en tilsvarende social sikringsordning i den anden medlemsstat, hvor han var bosat, og at betaling af bidrag til endnu en social sikringsordning ikke skaber nogen yderligere social beskyttelse til fordel for ham.«
(
*1
) – Originalsprog: spansk.
(
1
) – EFT L 143, s. 1.
(
2
) – Dom af 7.7.1988, sag 143/87, Sml. s. 3877.
(
3
) – Dom af 7.7.1988, forenede sager 154/87 og 155/87, Sml. s. 3897.
(
4
) – EFT 1971 II, s. 366.
(
5
) – Dom af 12.7.1984, sag 107/83, Sml. s. 2971, pramis 19.
(
6
) – Jf. fodnote 2 ovenfor.
(
7
) – Jf. fodnote 3 ovenfor.
(
8
) – Jf. fodnote 2 ovenfor, præmis 10.
(
9
) – Jf. fodnote 3 ovenfor, præmis 10.
(
10
) – Jf. de allerede i fodnote 2 og 3 ovenfor nævnte domme Stanton og Wolf m.fi., præmis 13.
(
11
) – Dom af 20.5.1992, sag C-106/91, Ramratli, Sml. I, s. 3351, prxmis 29.