62022TJ0494
RETTENS DOM (Første Udvidede Afdeling)
11. september 2024 (
*1
)
»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed – indefrysning af midler – liste over personer, enheder og organer, som er omfattet af indefrysningen af pengemidler og økonomiske ressourcer – opførelse og opretholdelse af sagsøgerens navn på listen – begrundelsespligt – urigtigt skøn – begrebet »materielt eller finansielt støtter Den Russiske Føderations regering« – frihed til at oprette og drive egen virksomhed – ejendomsret – proportionalitet«
I sag T-494/22,
NKO AO National Settlement Depository (NSD), Moskva (Rusland), ved advokaterne N. Tuominen, M. Krestiyanova, J.-P. Fierens og C. Gieskes,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union ved M. Bishop, som befuldmægtiget, bistået af advokat B. Maingain,
sagsøgt,
støttet af
Europa-Kommissionen ved J.-F. Brakeland, G. von Rintelen, L. Mantel og M. Carpus Carcea, som befuldmægtigede,
intervenient,
har
RETTEN (Første Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Spielmann, og dommerne M. Brkan (refererende dommer), I. Gâlea, T. Tóth og S.L. Kalėda,
justitssekretær: fuldmægtig I. Kurme,
på grundlag af den skriftlige forhandling og navnlig
–
stævningen, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 12. august 2022,
–
kendelse af 31. marts 2023, NSD mod Rådet (T-494/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:196), og af 31. marts 2023, NSD mod Rådet (T-494/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:197), hvorved der blev givet afslag på anmodningen om intervention fra A. Lipatov og Maritime Bank JSC,
–
anmodningen om tilpasning, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 25. april 2023,
–
anmodningen om tilpasning, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 24. november 2023,
efter retsmødet den 23. januar 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Med sit søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgeren, NKO AO National Settlement Depository (NSD), nedlagt påstand om annullation for det første af Rådets afgørelse (FUSP) 2022/883 af 3. juni 2022 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 153, s. 92), og af Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2022/878 af 3. juni 2022 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2022, L 153, s. 15, herefter samlet »de oprindelige retsakter«), for det andet af Rådets afgørelse (FUSP) 2023/572 af 13. marts 2023 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 75 I, s. 134), og af Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/571 af 13. marts 2023 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 75 I, s. 1, herefter samlet »opretholdelsesretsakterne af marts 2023«), og for det tredje af Rådets afgørelse (FUSP) 2023/1767 af 13. september 2023 om ændring af afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 226, s. 104), og af Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/1765 af 13. september 2023 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2023, L 226, s. 3, herefter »opretholdelsesretsakterne af september 2023«), for så vidt som alle disse retsakter (herefter »de anfægtede retsakter«) opfører og opretholder sagsøgerens navn på de lister, der er knyttet som bilag til de nævnte retsakter.
I. Tvistens baggrund
2
Sagsøgeren er et russisk selskab, der er godkendt som depositar, som leverer tjenesteydelser i form af arkivering og opbevaring af værdipapirer som en værdipapircentral, der ligeledes leverer finansielle tjenesteydelser, bl.a. som et kreditinstitut, der ikke er en bank, og som råder over en licens, der giver det ret til at levere bankafviklingsydelser.
3
Den foreliggende sag indgår i en sammenhæng med de restriktive foranstaltninger, som Den Europæiske Union har vedtaget over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.
4
Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 17. marts 2014 på grundlag af artikel 29 TEU afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 16).
5
Samme dag vedtog Rådet på grundlag af artikel 215 TEUF forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 6).
6
Den 25. februar 2022 vedtog Rådet i betragtning af den alvorlige situation i Ukraine dels afgørelse (FUSP) 2022/329 om ændring af afgørelse 2014/145 (EUT 2022, L 50, s. 1), dels forordning (EU) 2022/330 om ændring af forordning nr. 269/2014 (EUT 2022, L 51, s. 1), med henblik på bl.a. at ændre de kriterier, hvorefter fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer kunne være omfattet af de omhandlede restriktive foranstaltninger.
7
Artikel 2, stk. 1 og 2, i afgørelse 2014/145, som ændret (herefter »afgørelse 2014/145, som ændret«), bestemmer:
»1.   Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører eller ejes, besiddes eller kontrolleres af:
[…]
f)
fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt støtter eller drager fordel af regeringen for Den Russiske Føderation, der er ansvarlig for annekteringen af Krim og destabiliseringen af Ukraine, […]
2.   Ingen pengemidler eller økonomiske ressourcer må hverken direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller være til fordel for de fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført på listen i bilaget.«
8
De nærmere bestemmelser om denne indefrysning af pengemidler er fastsat i de følgende stykker i artikel 2, i afgørelse 2014/145, som ændret.
9
Forordning nr. 269/2014, som ændret ved forordning 2022/330 (herefter »forordning nr. 269/2014, som ændret«), foreskriver vedtagelse af foranstaltninger med henblik på indefrysning af pengemidler og fastlægger de nærmere bestemmelser om denne indefrysning med en ordlyd, som i det væsentlige er identisk med ordlyden af afgørelse 2014/145, som ændret. Denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra a)-g), gentager således i det væsentlige nævnte afgørelses artikel 2, stk. 1, litra a)-g).
10
Den 3. juni 2022 vedtog Rådet, henset til Den Russiske Føderations fortsatte angrebskrig mod Ukraine, de oprindelige retsakter, hvorved det tilføjede sagsøgerens navn på listerne over personer, enheder og organer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, i bilaget til afgørelse 2014/145, som ændret, og i bilag I til forordning nr. 269/2014, som ændret (herefter »de omtvistede lister«).
11
Begrundelsen for opførelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister er følgende:
»[Sagsøgeren] er en russisk finansiel institution, som ikke er en bank, og Ruslands værdipapircentral. Det er den største værdipapircentral i Rusland målt på markedsværdien af egenkapital- og gældsinstrumenter, som opbevares i depot, og den eneste, der har adgang til det internationale finansielle system.
Den er anerkendt som en systemisk vigtig russisk finansiel institution af Ruslands regering og [c]entralbank. Den spiller en afgørende rolle for det russiske finansielle systems funktion og dets forbindelse til det internationale finansielle system og giver dermed direkte og indirekte den russiske regering mulighed for at gennemføre sine aktiviteter og politikker samt mobilisere sine ressourcer.
Den ejes næsten fuldt ud af Moskvas børs, hvis opgave er at give fuld adgang til de russiske finansielle markeder. Moskvas børs er til gengæld gennem sin rolle og sine aktionærer underlagt en høj grad af kontrol fra den russiske regerings side. [Sagsøgeren] er derfor en enhed eller et organ, som materielt eller finansielt støtter Den Russiske Føderations regering, der er ansvarlig for annekteringen af Krim og destabiliseringen af Ukraine.«
12
Rådet offentliggjorde i Den Europæiske Unions Tidende den 3. juni 2022 (EUT 2022, C 219 I, s. 1) en bekendtgørelse til de personer, enheder og organer, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger i de oprindelige retsakter. Det fremgik navnlig af denne bekendtgørelse, at de berørte personer kunne indgive en anmodning med tilhørende dokumentation til Rådet om, at afgørelsen om at opføre deres navne på de omtvistede lister blev taget op til fornyet overvejelse.
13
Ved skrivelse af 4. august 2022 anmodede sagsøgeren Rådet om at fremlægge den begrundelse og de beviser, der begrundede sagsøgerens opførelse på de omtvistede lister.
14
Den 10. august 2022 fremsendte Rådet sag WK 7236/2022/EXT 1 (herefter »det første bevismateriale«) til sagsøgeren, som det havde baseret sin afgørelse på.
II. De faktiske omstændigheder efter søgsmålets anlæggelse
15
Den 14. september 2022 vedtog Rådet afgørelse (FUSP) 2022/1530 om ændring af afgørelse 2014/145 (EUT 2022, L 239, s. 149) og gennemførelsesforordning (EU) 2022/1529 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 (EUT 2022, L 239, s. 1). Det følger af afgørelse 2022/1530, at afgørelse 2014/145 finder anvendelse indtil den 15. marts 2023, og at de individuelle restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse på sagsøgeren, således forlænges, idet dennes navn opretholdes på de omtvistede lister af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 11 ovenfor.
16
Ved skrivelse af 22. december 2022 meddelte Rådet sagsøgeren, at det påtænkte at opretholde de restriktive foranstaltninger over for denne, fremsendte sag WK 17708/2022 INIT til sagsøgeren (herefter »det andet bevismateriale«) og opfordrede sagsøgeren til at fremsætte sine bemærkninger senest den 12. januar 2023.
17
Den 13. marts 2023 vedtog Rådet opretholdelsesretsakterne af marts 2023. Det følger af afgørelse 2023/572, at afgørelse 2014/145 finder anvendelse indtil den 15. september 2023, og at de individuelle restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse på sagsøgeren, således forlænges, idet dennes navn opretholdes på de omtvistede lister af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 11 ovenfor.
18
Ved skrivelse af 14. marts 2023 underrettede Rådet sagsøgeren om sin afgørelse om at opretholde dennes opførelse på de omtvistede lister og opfordrede sagsøgeren til at fremsætte sine bemærkninger senest den 1. juni 2023.
19
Ved skrivelse af 10. juli 2023 meddelte Rådet sagsøgeren, at det påtænkte at opretholde de restriktive foranstaltninger over for denne, fremsendte sag WK 7807/2023 REV2 til sagsøgeren (herefter »det tredje bevismateriale«) og opfordrede sagsøgeren til at fremsætte sine bemærkninger senest den 25. juli 2023.
20
Den 13. september 2023 vedtog Rådet opretholdelsesretsakterne af september 2023. Det følger af afgørelse 2023/1767, at afgørelse 2014/145 finder anvendelse indtil den 15. marts 2024, og at de individuelle restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse på sagsøgeren, således forlænges, idet dennes navn opretholdes på de omtvistede lister af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 11 ovenfor.
III. Parternes påstande
21
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
De anfægtede retsakter annulleres.
–
Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
22
Rådet har, støttet af Kommissionen, nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV. Retlige bemærkninger
23
Inden det undersøges, om sagsøgerens anbringender kan tages til følge, skal det undersøges, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrører gennemførelsesforordning 2023/1765.
A.
Formaliteten vedrørende søgsmålet, for så vidt som det vedrører gennemførelsesforordning 2023/1765
24
Kommissionen har i sine bemærkninger til den anden anmodning om tilpasning af stævningen gjort gældende, at det er åbenbart, at den skal afvises, for så vidt som den tilsigter annullation af gennemførelsesforordning 2023/1765, i det omfang den ikke opfylder betingelserne i artikel 86, stk. 1, i Rettens procesreglement. Ifølge Kommissionen erstatter og ændrer den nævnte gennemførelsesforordning ikke de anfægtede retsakter for så vidt angår sagsøgeren.
25
Sagsøgeren har gjort gældende, at den anden anmodning om tilpasning af påstandene kan antages til realitetsbehandling, i det omfang den vedrører annullation af gennemførelsesforordning 2023/1765 for så vidt angår sagsøgeren.
26
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at procesreglementets artikel 86, stk. 1, bestemmer, at når en retsakt, der påstås annulleret, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand, kan sagsøgeren, inden retsforhandlingernes mundtlige del afsluttes, eller inden Rettens beslutning om at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, tilpasse stævningen for at tage hensyn til dette nye forhold.
27
Bedømmelsen af, om søgsmålet til prøvelse af gennemførelsesforordning 2023/1765 kan antages til realitetsbehandling, skal foretages i lyset af Rådets forpligtelse til at foretage en periodisk fornyet gennemgang af listen i bilag I til forordning nr. 269/2014 i overensstemmelse med samme forordnings artikel 14, stk. 4. I denne henseende skal det bemærkes, at de gennemførelsesforordninger, der vedtages efter fornyet gennemgang, herunder gennemførelsesforordning 2023/1765, kun nævner de ændringer og sletninger, der er foretaget af de omtvistede lister efter denne fornyede gennemgang, således at de opførelser, som ikke er blevet ændret eller slettet, i medfør af disse gennemførelsesforordninger forlænges (jf. analogt dom af 28.4.2021, Sharif mod Rådet, T-540/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:220, præmis 48).
28
Det følger af retspraksis, at selv i det tilfælde, hvor den berørte person ikke er nævnt i en efterfølgende retsakt om ændring af den liste, hvorpå den pågældendes navn er blevet opført, og selv om denne efterfølgende retsakt ikke ændrer begrundelsen for, at denne persons navn oprindeligt blev opført, skal en sådan retsakt forstås som et udtryk for Rådets ønske om at bevare den berørte persons navn på den nævnte liste med den konsekvens, at indefrysningen af den pågældendes midler opretholdes, eftersom Rådet er forpligtet til at foretage en gennemgang af denne liste med regelmæssige mellemrum (jf. dom af 8.7.2020, Neda Industrial Group mod Rådet (T-490/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:318, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
29
Det følger desuden af artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 269/2014, at når der fremsættes bemærkninger eller forelægges væsentlig ny dokumentation, skal Rådet tage sin afgørelse om at opføre en person på de omtvistede lister op til fornyet overvejelse. I den foreliggende sag meddelte Rådet ved skrivelse af 15. september 2023 sagsøgeren, at Rådet efter sagsøgerens anmodning af 25. juli 2023 om, at opførelsen af sagsøgeren på de omtvistede lister blev taget op til fornyet gennemgang, havde besluttet at opretholde de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren ved vedtagelsen af afgørelse 2023/1767 og forordning nr. 269/2014, som ændret ved gennemførelsesforordning 2023/1765. Det må derfor fastslås, at såvel afgørelse 2023/1767 som gennemførelsesforordning 2023/1765 er resultatet af en fornyet gennemgang af sagsøgerens situation.
30
Selv om det i øvrigt er korrekt, at begrundelsen for opførelsen af sagsøgeren på de omtvistede lister ikke blev ændret i opretholdelsesretsakterne af september 2023, skal det imidlertid fastslås, at denne er støttet på yderligere beviser, som Rådet har fremlagt i det tredje bevismateriale.
31
Henset til det ovenstående skal det fastslås, at nærværende søgsmål kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det tilsigter annullation af gennemførelsesforordning 2023/1765, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
B.
Om realiteten
32
Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet fremsat fire anbringender vedrørende for det første en tilsidesættelse af begrundelsespligten, for det andet et åbenbart urigtigt skøn, for det tredje en uforholdsmæssig tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder og for det fjerde utilstrækkelige beviser.
1. Det første anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten
33
Sagsøgeren har gjort gældende, at begrundelsen for de anfægtede retsakter ikke er i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i retspraksis vedrørende artikel 296 TEUF. Ifølge sagsøgeren har Rådet begrænset sig til at omformulere det opførelseskriterium, på grundlag af hvilket sagsøgerens navn blev opført på de omtvistede lister. Sagsøgeren er endvidere af den opfattelse, at de anfægtede retsakter hverken indeholder præcise og konkrete oplysninger, angiver tidspunktet for og omstændighederne ved den bistand, der er ydet til den russiske regering med henblik på at gøre det muligt for denne at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer, eller nævner en specifik transaktion. Ifølge sagsøgeren er begrundelsen om, at selskabet indirekte kontrolleres af den russiske regering, endvidere urigtig.
34
Sagsøgeren har i øvrigt kritiseret Rådet for ikke at have redegjort for grundene til, at de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for sagsøgeren, indebar en indefrysning af dennes kunders aktiver.
35
Rådet, støttet af Kommissionen, har bestridt denne argumentation.
36
Det bemærkes, at forpligtelsen til at begrunde en bebyrdende retsakt, der er en nødvendig følge af princippet om retten til forsvar, for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til, at det kan afgøres, om der er grundlag for retsakten, eller om den muligvis er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for disse retsinstanser at efterprøve retsaktens lovlighed (dom af 15.11.2012, Rådet mod Bamba, C-417/11 P, EU:C:2012:718, præmis 49).
37
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal imidlertid tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves bl.a. ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, eller at den detaljeret besvarer de bemærkninger, som den berørte måtte have fremsat under høringen inden vedtagelsen af den nævnte retsakt, da begrundelsens tilstrækkelighed ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. En retsakt, der er bebyrdende, er følgelig tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne (dom af 15.11.2012, Rådet mod Bamba, C-417/11 P, EU:C:2012:718, præmis 53 og 54; jf. ligeledes dom af 22.4.2021, Rådet mod PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
38
Således må graden af præcisering af en retsakts begrundelse afpasses efter de faktiske muligheder og de tekniske eller tidsmæssige betingelser, hvorunder retsakten bliver til (jf. dom af 27.7.2022, RT France mod Rådet, T-125/22, EU:T:2022:483, præmis 104 og den deri nævnte retspraksis).
39
Det er desuden i retspraksis blevet fastslået, at begrundelsen for en retsakt udstedt af Rådet, hvorved der foreskrives en restriktiv foranstaltning, ikke alene skal angive retsgrundlaget for denne foranstaltning, men også de specifikke og konkrete grunde til, at Rådet ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse finder, at den berørte bør være omfattet af en sådan foranstaltning (jf. dom af 27.7.2022, RT France mod Rådet, T-125/22, EU:T:2022:483, præmis 105 og den deri nævnte retspraksis).
40
I den foreliggende sag præciserer såvel de oprindelige retsakter som opretholdelsesretsakterne af marts 2023 og opretholdelsesretsakterne af september 2023 sammenhængen inden for rammerne af deres respektive betragtninger og det retsgrundlag, hvorpå de blev vedtaget. Det fremgår navnlig af præamblerne til de anfægtede retsakter, at situationens alvor i Ukraine og de fortsatte handlinger, der underminerer eller truer dette lands territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, begrunder opførelsen af de udpegede personer på de omtvistede lister og deres opretholdelse på de nævnte lister.
41
Desuden udgør angivelsen af de faktiske omstændigheder, som anført i præmis 11 ovenfor, en begrundelse, der er tilstrækkeligt klar og præcis til at gøre det muligt for sagsøgeren at forstå grundene til, at den pågældendes navn blev opført og derefter opretholdt på de omtvistede lister, og til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, fremgår det af de anfægtede retsakter, at disse ikke er begrænset til en omformulering af det opførelseskriterium, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra f), i afgørelse 2014/145, som ændret. Det præciseres nærmere bestemt i opførelsesgrundene, at sagsøgeren er den største værdipapircentral i Rusland, at denne har adgang til det internationale finansielle system, og at denne anerkendes som værende en systemisk vigtig finansiel institution, der spiller en afgørende rolle for det russiske finansielle systems funktion, således at den direkte eller indirekte gør det muligt for den russiske regering at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer. Desuden nævner opførelsesgrundene ligeledes den omstændighed, at sagsøgeren er under den russiske regerings kontrol.
42
Da det endvidere ikke kræves, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, eller at den i detaljer besvarer de betragtninger, som den berørte har fremsat under høringen inden vedtagelsen af retsakten, kan argumentet om, at de anfægtede retsakter hverken angiver tidspunktet for eller omstændighederne ved den støtte, der er ydet regeringen, eller nævner en specifik foranstaltning, ikke tiltrædes.
43
Hvad angår argumentet om, at ordlyden af opførelsesgrundene er urigtig, for så vidt som det gøres gældende, at sagsøgeren indirekte er underlagt den russiske regerings kontrol, skal det bemærkes, at forpligtelsen til at begrunde en retsakt udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede retsakt. En retsakts begrundelse består i formelt at udtrykke de grunde, som retsakten er baseret på. Hvis disse grunde er behæftet med fejl, vil retsaktens grundlags lovlighed være behæftet med fejl, men det vil dennes begrundelse ikke, idet denne kan være tilstrækkelig, selv om den er udtryk for fejlagtige grunde (dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet, T-307/12 og T-408/13, EU:T:2014:926, præmis 96, og af 22.6.2022, Haswani mod Rådet, T-479/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:383, præmis 57). Det følger heraf, at sagsøgerens første argument skal forkastes.
44
Hvad angår sagsøgerens argument om, at Rådet ikke har anført grundene til, at de omhandlede restriktive foranstaltninger indebar indefrysning af aktiver tilhørende sagsøgerens kunder, og at det burde have identificeret alle de kunder, der var berørt af de nævnte foranstaltninger, og at det burde have undersøgt, om hver enkelt af dem individuelt opfyldte de betingelser, der er fastsat i kriterierne for opførelse på listen, bemærkes, således som Rådet har gjort gældende, at begrundelsespligten ikke indebærer en forpligtelse til at redegøre for alle de konsekvenser, som vedtagelsen af den anfægtede retsakt har for andre personer, og heller ikke forpligter Rådet til at identificere alle de personer, der kan være indirekte berørt af de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren.
45
Det første anbringende skal derfor forkastes.
2. Det andet og det fjerde anbringende om et åbenbart urigtigt skøn og utilstrækkelige beviser
46
Det bemærkes, at argumentationen til støtte for det fjerde anbringende i det væsentlige begrænser sig til at gøre gældende, at opførelsesgrundene ikke er underbygget af tilstrækkelige beviser. Eftersom undersøgelsen af det urigtige skøn indebærer en efterprøvelse af, om Rådets faktuelle grundlag er tilstrækkeligt, skal det fjerde anbringende undersøges sammen med det andet anbringende, som vedrører et åbenbart urigtigt skøn.
47
Det andet anbringende består af tre led, der vedrører for det første et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som det fastslås, at sagsøgeren er en vigtig institution for det russiske finansielle system, der gør det muligt for den russiske regering at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer, for det andet et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som det fastslås, at sagsøgeren er underlagt nævnte regerings kontrol, og for det tredje et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Rådet ikke har godtgjort, at der foreligger en tilstrækkelig forbindelse mellem sagsøgeren og den russiske regering.
a) Indledende bemærkninger
48
Det skal for det første bemærkes, at sagsøgerens andet anbringende skal anses for at vedrøre et urigtigt skøn og ikke et åbenbart urigtigt skøn. Selv om det ganske vist er korrekt, at Rådet råder over en vis skønsbeføjelse med henblik på i det enkelte konkrete tilfælde at afgøre, om de retlige kriterier, som ligger til grund for de omhandlede restriktive foranstaltninger, er opfyldt, forholder det sig ikke desto mindre således, at Unionens retsinstanser skal sikre en – principielt fuldstændig – legalitetsprøvelse af alle EU-retsakter (jf. dom af 15.11.2023, OT mod Rådet, T-193/22, EU:T:2023:716, præmis 121 og den deri nævnte retspraksis).
49
Den effektive domstolsprøvelse, der er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), indebærer bl.a., at Unionens retsinstanser skal sikre sig, at den afgørelse, hvorved restriktive foranstaltninger er blevet vedtaget eller opretholdt, og hvis rækkevidde er individuel for den berørte person eller enhed, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde samme afgørelse (jf. i denne retning dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 119, og af 26.10.2022, Ovsyannikov mod Rådet, T-714/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:674, præmis 62).
50
En sådan vurdering skal foretages ved at undersøge beviserne og oplysningerne, ikke isoleret betragtet, men i den sammenhæng, hvori de indgår. Rådet løfter således sin bevisbyrde, såfremt det for Unionens retsinstanser fremlægger en række tilstrækkeligt konkrete, præcise og samstemmende indicier, der gør det muligt at fastslå, at der er en tilstrækkelig tilknytning mellem den enhed, der er undergivet en foranstaltning i form af indefrysning af midler, og det regime eller i almindelighed de forhold, der bekæmpes (jf. dom af 20.7.2017, Badica og Kardiam mod Rådet, T-619/15, EU:T:2017:532, præmis 99 og den deri nævnte retspraksis; dom af 26.10.2022, Ovsyannikov mod Rådet, T-714/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:674, præmis 63 og 66).
51
Det er den kompetente EU-institution, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person eller enhed, bestrides, skal godtgøre, at den er velbegrundet, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er velbegrundet. Det er ikke et krav med henblik herpå, at Rådet fremlægger samtlige oplysninger og beviser vedrørende begrundelsen i den retsakt, der påstås annulleret, for Unionens retsinstanser. Det er vigtigt, at de fremlagte oplysninger eller beviser understøtter den begrundelse, som er foreholdt den berørte person eller enhed (dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 121 og 122, og af 28.11.2013, Rådet mod Fulmen og Mahmoudian, C-280/12 P, EU:C:2013:775, præmis 66 og 67; jf. ligeledes dom af 1.6.2022, Prigozhin mod Rådet, T-723/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:317, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
52
I dette tilfælde påhviler det Unionens retsinstanser at efterprøve rigtigheden af de påberåbte faktiske omstændigheder i lyset af disse oplysninger eller beviser og at vurdere sidstnævntes beviskraft på grundlag af sagens omstændigheder og i lyset af de bemærkninger, som bl.a. den pågældende person eller enhed eventuelt har fremsat herom (jf. i denne retning dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 124).
53
Hvad nærmere bestemt angår den legalitetskontrol, der udøves med retsakterne om opretholdelse af den berørte persons navn på de omtvistede lister, skal det bemærkes, at de restriktive foranstaltninger er præventive og pr. definition midlertidige, idet deres gyldighed altid forudsætter, at de faktiske og retlige omstændigheder, der lå til grund for deres vedtagelse, fortsat eksisterer, og at det er nødvendigt at opretholde dem for at realisere målet med dem. Det påhviler således Rådet i forbindelse med den periodiske fornyede gennemgang af disse foranstaltninger at foretage en opdateret vurdering af situationen og at udarbejde en status over virkningerne af sådanne foranstaltninger med henblik på at afgøre, om de har gjort det muligt at nå de mål, der forfølges med den oprindelige opførelse af navnene på de berørte personer og enheder på de omtvistede lister, og om der stadig kan drages den samme konklusion vedrørende de nævnte personer og enheder (jf. dom af 27.4.2022, Ilunga Luyoyo mod Rådet, T-108/21, EU:T:2022:253, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis; dom af 26.10.2022, Ovsyannikov mod Rådet, T-714/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:674, præmis 67).
54
Det følger heraf, at det med henblik på at begrunde opretholdelsen af en persons navn på en liste over personer og enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, ikke er ulovligt for Rådet at støtte sig på de samme beviser, som begrundede den oprindelige opførelse, genopførelsen eller opretholdelsen af denne persons navn på den nævnte liste, for så vidt som for det første begrundelserne for opførelsen forbliver uændrede, og for det andet sammenhængen ikke har ændret sig på en sådan måde, at disse beviser er blevet forældede (jf. i denne retning dom af 23.9.2020, Kaddour mod Rådet (C-600/18, EU:C:2020:436, præmis 99). I denne forbindelse omfatter udviklingen i konteksten hensyntagen til dels situationen i det land, med hensyn til hvilket ordningen med restriktive foranstaltninger er blevet indført, samt den pågældende persons særlige situation (dom af 26.10.2022, Ovsyannikov mod Rådet, T-714/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:674, præmis 78; jf. i denne retning også dom af 23.9.2020, Kaddour mod Rådet, T-510/18, EU:T:2020:436, præmis 101), dels samtlige relevante omstændigheder og navnlig virkeliggørelsen af målene med de restriktive foranstaltninger (dom af 27.4.2022, Ilunga Luyoyo mod Rådet, T-108/21, EU:T:2022:253, præmis 56; jf. også i denne retning og analogt dom af 12.2.2020, Amisi Kumba mod Rådet, T-163/18, EU:T:2020:57, præmis 82-84 og den deri nævnte retspraksis).
55
For det andet bemærkes, at sagsøgerens navn er blevet opført på de omtvistede lister på grundlag af det kriterium, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra f), i afgørelse 2014/145, som ændret, der bl.a. omfatter juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt støtter Den Russiske Føderations regering (herefter »kriteriet om materiel eller finansiel støtte til regeringen«).
56
Formålet med de restriktive foranstaltninger er at lægge maksimalt pres på de russiske myndigheder, for at disse ophører med deres aktioner og politikker, der destabiliserer Ukraine, samt ophører med den militære aggression mod Ukraine (jf. i denne retning og analogt dom af 27.7.2022, RT France mod Rådet, T-125/22, EU:T:2022:483, præmis 163 og den deri nævnte retspraksis), navnlig ved at øge omkostningerne ved Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (jf. i denne retning dom af 13.9.2018, Rosneft mod Rådet, T-715/14, ikke trykt. i Sml., EU:T:2018:544, præmis 157).
57
Det bør præciseres, at kriteriet om materiel eller finansiel støtte til regeringen ikke kræver, at de pågældende personer eller enheder yder støtte, der er direkte eller indirekte knyttet til annekteringen af Krim eller destabiliseringen af Ukraine. Den materielle eller finansielle støtte som omhandlet i dette kriterium skal nemlig forstås som enhver støtte, der på grund af sin kvantitative eller kvalitative betydning kan give nævnte regering ressourcer eller materielle eller finansielle faciliteter, der gør det muligt for den at forfølge sine tiltag med henblik på at destabilisere Ukraine (jf. analogt dom af 7.4.2016, Central Bank of Iran mod Rådet, C-266/15 P, EU:C:2016:208, præmis 44).
58
Det er i lyset af disse principper, at det skal efterprøves, om Rådet anlagde et urigtigt skøn, da det besluttede at opføre og derefter opretholde sagsøgerens navn på de omtvistede lister på grundlag af kriteriet om materiel eller finansiel støtte til regeringen.
b) Om de oplysninger, der fremgår af bevismaterialet fra Rådet
59
Med henblik på at begrunde opførelsen og opretholdelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister har Rådet i den foreliggende sag fremlagt tre bevisdokumenter.
60
For at begrunde den oprindelige opførelse af sagsøgeren på de omtvistede lister fremlagde Rådet det første bevismateriale, der indeholdt offentligt tilgængelige oplysninger, nemlig links til hjemmesider, skærmbilleder og informationsartikler. Der er bl.a. tale om:
–
et skærmbillede af en side, der præsenterer sagsøgeren på dennes hjemmeside, som blev konsulteret den 29. april 2022 (dokument nr. 1)
–
et skærmbillede af en anden side, der præsenterer sagsøgeren på dennes hjemmeside, som blev konsulteret den 12. maj 2022 (dokument nr. 2)
–
et uddrag af et teknisk notat med titlen »Evalueringsprogram for den finansielle sektor i Den Russiske Føderation, finansiel infrastruktur«, offentliggjort i juli 2016, på hjemmesiden »worldbank.org«, som blev konsulteret den 12. maj 2022 (dokument nr. 7)
–
et uddrag af en rapport om sagsøgerens økonomiske resultater i andet kvartal 2021, offentliggjort den 2. september 2021 på hjemmesiden for sammenslutningen af eurasianske værdipapircentraler, som blev konsulteret den 12. maj 2022 (dokument nr. 8)
–
en artikel med titlen »Rusland betalte kuponer på syv OFZ obligationsudstedelser – Finansministeriet«, der blev offentliggjort den 31. marts 2022 på informationshjemmesiden »reuters.com«, der blev konsulteret den 2. maj 2022 (dokument nr. 11).
61
For at begrunde opretholdelsen af opførelsen af sagsøgeren på de omtvistede lister i medfør af opretholdelsesretsakterne af marts 2023 støttede Rådet sig ligeledes på de beviser, der var fremlagt i det andet bevismateriale, som indeholdt offentligt tilgængelige oplysninger, nemlig links til hjemmesider, skærmbilleder og informationsartikler. Der er bl.a. tale om:
–
et uddrag af Moskvas børs’ (herefter »MOEX«) årsberetning for 2021, offentliggjort den 4. marts 2022, som er tilgængeligt på denne virksomheds hjemmeside, konsulteret den 22. november 2022 (dokument nr. 2)
–
en pressemeddelelse vedrørende sagsøgerens kreditvurdering, som blev offentliggjort på denne sidstnævntes hjemmeside den 15. november 2022, og som blev konsulteret den 22. november 2022 (dokument nr. 3)
–
en artikel med titlen »Finansministeriet overførte 4,9 mia. rubler til NSD for at betale euroobligations-kuponen Rusland 2042«, offentliggjort den 5. oktober 2022 på informationshjemmesiden »interfax.ru«, der blev konsulteret den 25. november 2022 (dokument nr. 5)
–
en artikel med overskriften »Finansministeriet betalte kuponer i rubler for to udstedelser af euroobligationer«, der blev offentliggjort den 16. september 2022 på informationshjemmesiden »ria.ru«, der blev konsulteret den 17. november 2022 (dokument nr. 8)
–
en artikel med overskriften »Finansministeriet betalte euroobligationskuponen, der forfalder i 2035, i rubler«, offentliggjort den 29. september 2022 på informationshjemmesiden »ria.ru«, der blev konsulteret den 17. november 2022 (dokument nr. 9)
–
et skærmbillede af en publikation, der findes på den russiske finansministers officielle hjemmeside vedrørende en vellykket betaling af kuponer på euroobligationer, som blev konsulteret den 25. november 2022 (dokument nr. 10).
62
Eftersom begrundelsen for opførelsen og opretholdelsen af sagsøgeren på de omtvistede lister er forblevet uændret, skal der i den foreliggende sag ikke sondres mellem på den ene side de oprindelige retsakter og på den anden side opretholdelsesretsakterne af marts 2023 og opretholdelsesretsakterne af september 2023, eftersom kontrollen af de oplysninger, der er indeholdt i begrundelsen og i beviserne, som fremgår af bevismaterialet, i det væsentlige vedrører de samme faktiske omstændigheder.
c) De beviser, der er vedlagt Rådets processkrifter
63
I retsmødet har sagsøgeren gjort gældende, at de af Rådet fremlagte beviser, der er vedlagt svarskriftet og duplikken som bilag, bør afvises.
64
Hvad for det første angår de beviser, der er vedlagt duplikken, har sagsøgeren gjort gældende, at disse er blevet fremlagt for sent i strid med procesreglementets artikel 85, stk. 1.
65
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at artikel 85, stk. 1, i procesreglementet bestemmer, at beviserne fremlægges eller anføres i forbindelse med den første udveksling af processkrifter. Samme artikels stk. 2 tilføjer, at hovedparterne i forbindelse med replikken og duplikken kan fremlægge eller anføre yderligere beviser til støtte for deres anbringender, forudsat at den forsinkede påberåbelse af beviserne begrundes.
66
Procesreglementets artikel 85, stk. 2, skal desuden ses i sammenhæng med det nævnte reglements artikel 92, stk. 7, hvorefter adgangen til at føre modbevis og til at fremkomme med nye beviser udtrykkeligt bevares. Som det fremgår af fast retspraksis, er modbevis og adgangen til at fremkomme med nye beviser som følge af et modbevis fra modpartens side følgelig ikke omfattet af præklusionsreglen i denne forordnings artikel 85, stk. 2 (dom af 18.9.2017, Uganda Commercial Impex mod Rådet, T-107/15 og T-347/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:628, præmis 72, og af 13.9.2023, ITD og Danske Fragtmænd mod Kommissionen, T-525/20, EU:T:2023:542, præmis 78).
67
I det foreliggende tilfælde fremgår det af duplikken, at bilag D.1 – D.6 til nævnte duplik udgør beviser for værdipapircentralernes (herefter »DCT«) og sagsøgerens betydning for det finansielle systems gnidningsløse funktion. Det bemærkes, at disse beviser er blevet fremlagt af Rådet for at besvare sagsøgerens argumenter i replikken med henblik på at anfægte troværdigheden af de oplysninger, der er fremlagt i svarskriftet.
68
Bilag D.7 til duplikken vedrørende betalingssystemer af systemisk betydning er blevet fremlagt af Rådet som svar på argumentet i replikken, hvorved sagsøgeren har bestridt, at selskabet favoriserede den russiske regering i dennes egenskab af operatør af et systemisk betydningsfuldt betalingssystem.
69
Bilag D.8 og D.9 til duplikken vedrørende Den Russiske Føderations centralbank tilsigter at besvare argumenterne i replikken, hvorefter denne finansielle institution er uafhængig af de russiske forbundsmyndigheder. Bilag D.10 til duplikken, der vedrører den russiske bank, Sberbank, er blevet fremlagt som svar på argumentationen i replikken, hvori det gøres gældende, at denne finansielle institution er uafhængig af den russiske regering. Bilag D.11 og D.12 til duplikken, som vedrører VEB.RF, har til formål at besvare argumentationen i replikken, hvorved det gøres gældende, at dette finansieringsinstitut forvalter sine aktiver uafhængigt.
70
Det må således fastslås, at bilagene til duplikken, idet de har til formål at bestride de argumenter eller beviser, som sagsøgeren har fremført i replikken, udgør et modbevis som omhandlet i procesreglementets artikel 92, stk. 7.
71
Bilagene til duplikken kan derfor antages til realitetsbehandling.
72
For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at Retten ikke kunne tage hensyn til de beviser, der var vedlagt svarskriftet og duplikken som bilag, med den begrundelse, at disse beviser ikke fandtes i det første bevismateriale.
73
Ifølge fast retspraksis skal lovligheden af en EU-retsakt bedømmes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på den dato, da retsakten blev vedtaget (dom af 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Kommissionen, C-398/13 P, EU:C:2015:535, præmis 22, og af 8.3.2023, Prigozhina mod Rådet, T-212/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:104, præmis 80).
74
Det skal ligeledes bemærkes, at den efterprøvelse af den materielle lovlighed, som således påhviler Retten, ikke blot skal foretages på grundlag af de forhold, der er indeholdt i begrundelserne til de omtvistede retsakter, men ligeledes på grundlag af de forhold, som Rådet i tilfælde af indsigelser fremlægger for Retten med henblik på at godtgøre rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som gøres gældende i disse begrundelser (dom af 22.4.2021, Rådet mod PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, præmis 64).
75
Som sagsøgeren har anført, fastslog Retten i den sag, der gav anledning til dom af 1. juni 2022, Prigozhin mod Rådet (T-723/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:317), ganske vist, at Rådet på tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede retsakter skulle råde over beviser for at godtgøre, at de omstændigheder, der var anført i begrundelsen, var velbegrundede (denne doms præmis 52). Herved havde Retten imidlertid ikke til hensigt at udelukke enhver mulighed for i forbindelse med sin legalitetskontrol af de anfægtede retsakter at tage hensyn til yderligere beviser, som ikke fremgik af bevismaterialet, og som er fremlagt med henblik på at bekræfte rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er anført i begrundelserne for opførelsen på listen, eftersom disse beviser dels understøtter oplysninger, som Rådet rådede over, dels fordi de nævnte beviser vedrører faktiske omstændigheder, der ligger forud for vedtagelsen af de omhandlede anfægtede retsakter.
76
Hvad i det foreliggende tilfælde angår bilag B.1 – B.6 til svarskriftet, dvs. de biografiske beviser, der vedrører visse medlemmer af bestyrelsen for MOEX, skal det bemærkes, at flere forhold vedrører personer, som ikke var medlemmer af bestyrelsen på tidspunktet for vedtagelsen af de oprindelige retsakter. Følgelig kan de beviser, der er fremlagt i bilag B.1 – B.6 til svarskriftet, ikke tages i betragtning med henblik på at efterprøve, om de oprindelige retsakter er velbegrundede.
77
Hvad angår bilagene til duplikken har Rådet, som det fremgår af præmis 67-69 ovenfor, ikke fremlagt disse for at underbygge rigtigheden af de omstændigheder, der er anført i begrundelsen for opførelsen på listen, men som svar på de argumenter, som sagsøgeren har fremført i replikken. Eftersom der ikke er tale om beviser, der er fremlagt til støtte for rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er anført i begrundelsen for opførelsen på listen, finder de principper, der er nævnt i præmis 73-75 ovenfor, ikke anvendelse. I det foreliggende tilfælde kan Retten således tage hensyn til de beviser, der er fremlagt i duplikken, med henblik på at efterprøve, om sagsøgerens påstande er velbegrundede.
d) Det andet anbringendes første led om, at sagsøgeren ikke tillod regeringen at mobilisere sine ressourcer
78
Sagsøgeren har gjort gældende, at påstanden om, at selskabet er den eneste værdipapircentral i Rusland, der har adgang til det internationale finansielle system, er urigtig, for så vidt som andre depositarer i Rusland er i besiddelse af værdipapirkonti i internationale DCT’er.
79
Sagsøgeren har anført, at selskabet som DCT i russisk rets forstand udgør en del af den internationale kæde af værdipapirtransaktioner og deltager i udnyttelse, opbevaring, afvikling og betalinger vedrørende forskellige værdipapirer. Sagsøgeren har gjort gældende, at størstedelen af dets aktiviteter som DCT’er er rettet mod private aktører på markedet og ikke mod den russiske regering. Hvad angår de obligationer, der er udstedt af det russiske finansministerium, har sagsøgeren gjort gældende, at den kun er en af de mange finansielle institutioner, der deltager i obligationsudstedelsen. Sagsøgeren har endvidere præciseret, at selskabet som DCT udelukkende handler på vegne af og efter ordre fra kunder, og at det ikke placerer sine egne aktiver på de konti, der er åbnet hos udenlandske DCT’er, som kun ejes af sagsøgeren som mandatar for sine kunders konti. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at selskabets forbindelser med enheder, der er knyttet til den russiske regering, i egenskab af DCT er handelsforbindelser på armslængdevilkår, der ikke adskiller sig fra forbindelserne med sagsøgerens andre kunder i den offentlige og den private sektor. Sagsøgeren har derfor bestridt, at dens forbindelser med de enheder, der er knyttet til den russiske regering, skal anses for materiel eller finansiel støtte til nævnte regering. Sagsøgeren har i øvrigt i sine bemærkninger til Kommissionens interventionsindlæg gjort gældende, at det russiske finansministerium kan udstede obligationer uden at gøre brug af sine tjenestegrene.
80
Sagsøgeren har endvidere bestridt betydningen af det betalingssystem, som selskabet driver, og er under alle omstændigheder af den opfattelse, at Rådet ikke har bevist, at anvendelsen af et betalingssystem af national og systemisk betydning indebar, at den russiske regering kunne gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer. I denne henseende har sagsøgeren gjort gældende, at selskabets forbindelser med enheder, der er knyttet til den russiske regering, i sin egenskab af forvalter af et betalingssystem foregår på armslængdevilkår, således at leveringen af tjenesteydelser i denne egenskab ikke svarer til materiel eller finansiel støtte til den nævnte regering. Sagsøgeren har i øvrigt anført, at målet om at bringe den russiske økonomis funktion i fare ikke er blevet opfyldt, for så vidt som der findes mange andre vigtige betalingssystemer, der kan opfylde de samme funktioner.
81
Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt denne argumentation.
82
I første række skal det efterprøves, om Rådet har anlagt et urigtigt skøn ved at antage, at sagsøgeren var en finansiel institution af systemisk betydning, som spillede en væsentlig rolle i det russiske finansielle systems funktion.
83
I denne henseende anses sagsøgeren ifølge dokument nr. 1 i det første bevismateriale for at være »en væsentlig bestanddel af den russiske finansielle infrastruktur«. Det fremgår af dokument nr. 2 i samme bevismateriale, at Den Russiske Føderations centralbank er af den opfattelse, at sagsøgeren udgør »en systemisk infrastruktur på det finansielle marked: en systemisk værdipapircentral, en afviklingsdepositar, et handelsregister og et register over finansielle transaktioner«. Endvidere præciseres det i dokument nr. 2 i det første bevismateriale, at det betalingssystem, som sagsøgeren driver, er af systemisk og national betydning. Dette bevis viser ligeledes sagsøgerens forbindelse til det internationale finansielle system, eftersom sagsøgeren præsenteres som indehaver af værdipapirkonti i andre DCT’er og internationale DCT’er i otte lande, konti i udenlandske depotbanker og tilsvarende konti i store udenlandske og russiske banker. Det fremgår endvidere af dokument nr. 2 i det første bevismateriale, at værdien af de aktiver, hvis værdipapirer sagsøgeren opbevarede, i 2020 havde nået op på 63,6 mia. russiske rubler (RUB) (ca. 636 mia. EUR).
84
Det skal bemærkes, at dokument nr. 7 i det første bevismateriale ligeledes nævner sagsøgerens forbindelse til det internationale finansielle system, og at dokument nr. 8 i dette materiale bekræfter betydningen af de aktiver, hvis værdipapirer opbevares hos sagsøgeren, som i andet kvartal af 2020 havde nået et beløb på 69,5 mia. RUB (695 mia. EUR).
85
Det skal således fastslås, at Rådet fra vedtagelsen af de oprindelige retsakter rådede over et tilstrækkeligt faktuelt grundlag til at fastslå, at sagsøgeren var en betydningsfuld finansiel institution for det russiske finansielle system, der havde forbindelser til det internationale finansielle system.
86
I øvrigt bekræfter dokument nr. 3 i det andet bevismateriale på tidspunktet for vedtagelsen af opretholdelsesretsakterne af marts 2023 og opretholdelsesretsakterne af september 2023 sagsøgerens betydning for det russiske finansielle system, eftersom det er beskrevet som havende en »kritisk betydning« som DCT og som havende en »exceptionel rolle på det russiske marked for finansielle tjenesteydelser med henblik på at sikre en velfungerende markedsinfrastruktur«.
87
Sagsøgerens argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
88
For det første har sagsøgeren bestridt DCT’ernes betydning i det finansielle system og deres forbindelser til regeringerne. Det fremgår imidlertid af de præciseringer, som Rådet er fremkommet med i sine skriftlige indlæg og af Kommissionen i retsmødet, at DCT’erne anses for at være enheder af systemisk betydning, som bl.a. er væsentlige for en effektiv gennemførelse af den monetære politik, troværdigheden af et program til forvaltning af den offentlige gæld, forvaltningen af sikkerhedsstillelse og værdipapirmarkedernes sikkerhed og effektivitet. Sagsøgerens påstande modsiges ikke alene af arbejdsdokumenterne fra Den Internationale Valutafond (bilag D.1 til duplikken), men ligeledes af oplysninger fra Bundesbank (Tysklands forbundsbank) (bilag D.3 til duplikken) eller Banka Slovenije (den slovenske centralbank) (bilag D.4 til duplikken). Det må konstateres, at sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis, der kan rejse tvivl om troværdigheden af disse oplysninger.
89
Hvad for det andet angår sagsøgerens argumentation med henblik på at anfægte betydningen af det betalingssystem, som sagsøgeren driver, skal det bemærkes, at sidstnævnte ikke har fremlagt noget bevis til støtte for sin påstand om, at selskabets betalingssystem i det væsentlige alene er blevet anerkendt som systemisk betydningsfuldt, fordi det behandlede betalingstransaktioner gennemført inden for rammerne af en organiseret handel. Som Rådet med rette har anført, fastsætter artikel 22, stk. 1, i den russiske forbundslov nr. 161-FZ af 27. juni 2011 om det nationale betalingssystem, som sagsøgeren har fremlagt, nemlig kriterierne for udpegning af et betalingssystem af systemisk betydning, men angiver ikke, at sagsøgeren er udpeget som sådan på grundlag af kriteriet om behandlingen af transaktioner inden for den organiserede handel. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, blev selskabets betalingssystem desuden ikke anset for at være af national betydning, alene fordi den IT-infrastruktur, som sagsøgeren benyttede, var beliggende i Rusland. Ifølge den nævnte lovs artikel 22, stk. 13), sammenholdt med noten fra Den Russiske Føderations centralbank af 25. juli 2014 om informationsteknologikrav, der anvendes af betalingstjenesteoperatører med henblik på anerkendelse som et nationalt betydningsfuldt betalingssystem, som sagsøgeren har fremlagt i sagen, er et af kriterierne for at blive anerkendt som en institution af national betydning ganske vist et krav om, at IT-infrastrukturen skal være beliggende i Rusland. Denne bestemmelse kræver imidlertid også, at et andet kriterium om godtgørelse af, at Den Russiske Føderation, Den Russiske Føderations centralbank eller statsborgere i Den Russiske Føderation direkte eller indirekte kontrollerer betalingssystemets operatør og betalingsinfrastrukturoperatørerne, skal være opfyldt. Under alle omstændigheder må det konstateres, at hverken den russiske forbundslov nr. 161-FZ af 27. juni 2011 om det nationale betalingssystem eller ovennævnte notat fra Den Russiske Føderations centralbank kan rejse tvivl om betydningen af det betalingssystem, som sagsøgeren driver, eller om den omstændighed, at der er tale om et finansielt institut af systemisk betydning i Rusland. Det skal i øvrigt bemærkes, at det fremgår af bilag C.6 til replikken, at sagsøgerens betalingssystem bl.a. anvendes af Den Russiske Føderations centralbank i forbindelse med nyaktivering af kreditinstitutter eller transaktioner, der er »open market« (åbent marked), der gør det muligt at tilvejebringe eller forvalte likviditet på markedet. Følgelig kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at det betalingssystem, som selskabet driver, er uden betydning, eftersom det bl.a. anvendes til gennemførelsen af den russiske monetære politik.
90
Hvad angår sagsøgerens argument om, at målet om at bringe den russiske økonomis funktion i fare ikke er blevet nået, bl.a. fordi der findes 54 andre betalingssystemer, der kan opfylde de samme funktioner, som sagsøgeren driver, skal det bemærkes, at sidstnævnte ikke har fremlagt noget bevis for eksistensen af disse andre betalingssystemer eller noget forhold, der gør det muligt at antage, at der er tale om betalingssystemer af systemisk betydning. Den omstændighed, at de restriktive foranstaltninger ikke har opfyldt deres formål, kan i øvrigt ikke rejse tvivl om konstateringen af, at sagsøgeren driver et systemisk betydningsfuldt betalingssystem. En sådan omstændighed har ingen forbindelse med nævnte betalingssystems systemiske betydning.
91
For det tredje har sagsøgeren ikke bestridt at have forbindelser til det internationale finansielle system, men har gjort gældende, at andre russiske værdipapircentraler ligeledes har adgang til det internationale finansielle system. Den har navnlig anført, at to andre finansielle institutioner har værdipapirkonti direkte i Euroclear. Sagsøgeren har derfor gjort gældende, at Rådet har anlagt et urigtigt skøn ved i opførelsesbegrundelsen at konstatere, at sagsøgeren var den eneste russiske værdipapircentral, der havde adgang til det internationale finansielle system. I denne henseende bemærkes, at opførelsen af sagsøgeren på de omtvistede lister er begrundet i selskabets rolle i det russiske finansielle systems funktion, navnlig som værdipapircentral, og grundet sagsøgerens forbindelse til det internationale finansielle system. Selv hvis det antages, at Rådet begik en fejl ved at fastslå, at sagsøgeren var den eneste værdipapircentral i Rusland, der havde en forbindelse til det internationale finansielle system, kan en sådan fejl følgelig ikke i sig selv påvirke lovligheden af de anfægtede retsakter. Den omstændighed, at der kunne være andre værdipapircentraler, der havde adgang til det internationale finansielle system, afkræfter således ikke konstateringen af, at sagsøgeren var den eneste centrale depositar i Rusland, og at sagsøgeren spillede en væsentlig rolle i det russiske finansielle systems funktion.
92
Det følger af ovenstående betragtninger, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at Rådet anlagde et urigtigt skøn ved at fastslå, at sagsøgeren var en systemisk betydningsfuld finansiel institution, som spillede en væsentlig rolle i det russiske finansielle systems funktion.
93
I anden række skal det efterprøves, om Rådet, henset til sagsøgerens betydningsfulde rolle i det russiske finansielle system, med urette fastslog, at sagsøgeren direkte eller indirekte gav den russiske regering mulighed for at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer.
94
For det første fremgår det af dokument nr. 2 i det første bevismateriale, at de obligationer, som det russiske finansministerium udstedte i 2020, udgjorde en andel på 22% af alle sagsøgerens aktiver, hvilket således svarede til et beløb på ca. 12,72 mia. RUB (ca. 127,2 mia. EUR). Ifølge dokument nr. 8 i de samme bevismateriale var værdien af restbeløbet af de føderale obligationer, som sagsøgeren opbevarede, i andet kvartal af 2021 steget til 15,2 mia. RUB (ca. 152 mia. EUR). Desuden varetager sidstnævnte forvaltningen af de føderale obligationer, eftersom den, som det fremgår af dokument nr. 11 i det første bevismateriale, modtager udbetalinger fra det russiske finansministerium med henblik på at sikre betaling af renter til kreditorerne i henhold til de føderale obligationer.
95
Hvad angår de oprindelige retsakter rådede Rådet med det første bevismateriale således over et tilstrækkeligt faktuelt grundlag til at fastslå, at sagsøgeren ved de tjenesteydelser, som det tilbød den russiske regering som DCT i forbindelse med udstedelsen, opbevaringen og forvaltningen af føderale obligationer, gjorde det muligt for den russiske regering at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer.
96
Denne konklusion bekræftes i forbindelse med vedtagelsen af opretholdelsesretsakterne af marts 2023 og opretholdelsesretsakterne af september 2023. Det fremgår nemlig af dokument nr. 2 i det andet bevismateriale, at værdien af den del af de føderale obligationer, som sagsøgeren opbevarede, ved udgangen af 2021 var på 15,5 mia. RUB (ca. 155 mia. EUR). Desuden indeholder det andet bevismateriale dokumenter, der angiver beløb på flere milliarder rubler, som det russiske finansministerium har overført til sagsøgeren med henblik på betaling af kuponerne for visse obligationer, navnlig euro-obligationer »Rusland-2042« (dokument nr. 5), samt euro-obligationer med løbetider til 2023 og 2043 (dokument nr. 8), til 2035 (dokument nr. 9) og til 2027 og 2032 (dokument nr. 10).
97
Sagsøgerens argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
98
I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, rejser den omstændighed, at selskabet ikke køber obligationer udstedt af det russiske finansministerium for egen regning, men at det udelukkende handler på vegne af og efter ordre fra kunder, indledningsvis ikke tvivl om konstateringen af, at sagsøgeren gennem de finansielle tjenesteydelser, som det udbyder som DCT til den russiske regering i forbindelse med sine obligationsudstedelser, bidrager til troværdigheden af programmet for forvaltning af den offentlige gæld, således som Rådet og Kommissionen med rette har gjort gældende. Sagsøgeren giver således ved sin rolle som finansiel formidler i forbindelse med opbevaringen og forvaltningen af føderale obligationer den russiske regering mulighed for at mobilisere finansielle ressourcer. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ifølge dokument nr. 2 i det første bevismateriale og dokument nr. 2 i det andet bevismateriale opbevarer og forvalter et kvantitativt betydeligt beløb for føderale obligationer, hvis integritet og udbetaling af kuponer til kreditorerne på den russiske regerings vegne sikres af sagsøgeren.
99
Selv om det er korrekt, at sagsøgeren i forbindelse med det russiske finansministeriums udstedelse af obligationer deltager i de angivne udstedelser ved siden af andre finansieringsinstitutter og internationale advokatfirmaer, skal der imidlertid tages hensyn til den afgørende rolle, som de tjenesteydelser, som sagsøgeren leverer i forbindelse med forvaltningen af Den Russiske Føderations offentlige gæld, spiller. Overvågningen og opbevaringen af de føderale obligationer samt sagsøgerens involvering i betalingen af renter til kreditorerne bidrager, som anført i præmis 98 ovenfor, til troværdigheden af programmet for forvaltning af den offentlige gæld, hvilket adskiller sagsøgeren fra de andre finansielle institutioner, der er involveret i udstedelserne af føderale obligationer. Hvad i denne henseende angår argumentet om, at det russiske finansministerium kunne udstede obligationer ved brug af tjenesteydelser fra andre russiske værdipapircentraler eller udenlandske værdipapirdepositarer, skal det fastslås, at dette argument ikke er underbygget af noget bevis. Et sådant argument kan under alle omstændigheder ikke tiltrædes. Selv hvis det antages, at den russiske regering kunne gøre brug af andre erhvervsdrivende, kan denne omstændighed ikke i sig selv rejse tvivl om den betydning, som sagsøgeren havde i forbindelse med udstedelsen og forvaltningen af de føderale obligationer, eftersom selskabet i sine registre opbevarede føderale obligationer for et beløb på flere milliarder rubler, nemlig 15,5 mia. RUB (ca. 155 mia. EUR) ved udgangen af 2021. Det fremgår endvidere af dokument nr. 2 i det første bevismateriale, at den russiske regering i 2020 havde benyttet sagsøgerens tjenester til udstedelse af føderale obligationer til en værdi af 4,7 mia. RUB (ca. 47 mia. EUR). Ifølge dokument nr. 2 i det andet bevismateriale var de samlede føderale obligationer, som sagsøgeren opbevarede, mellem 2020 og 2021 steget med 13,3%. Sådanne oplysninger er imidlertid af en sådan art, at de understøtter betydningen af de tjenester, som sagsøgeren tilbød den russiske regering inden for rammerne af dennes program for udstedelse af statsobligationer. Den omstændighed, at sagsøgeren som DCT ligeledes har leveret tjenesteydelser til private virksomheder, kan i øvrigt ikke rejse tvivl om den omstændighed, at de tjenesteydelser, der blev leveret til den nævnte regering i forbindelse med forvaltningen af den offentlige gæld, gjorde det muligt for denne at mobilisere sine ressourcer.
100
Hvad endelig angår argumentationen om, at sagsøgerens forhold til de enheder, der er knyttet til den russiske regering, udgør handelsforbindelser på armslængdevilkår, der kan sammenlignes med forholdet til private kunder, skal det bemærkes, at en sådan omstændighed ikke i sig selv kan rejse tvivl om betydningen af de tjenester, som sagsøgeren tilbyder i forbindelse med udstedelsen, opbevaringen og forvaltningen af de føderale obligationer, idet denne omstændighed ikke har nogen forbindelse med betydningen af de nævnte tjenester. Det fremgår i øvrigt af dokument nr. 11 i det første bevismateriale, at sagsøgeren i marts 2022 havde oplyst investorerne om, at de udenlandske indehavere af føderale obligationer i overensstemmelse med et påbud fra Den Russiske Føderations centralbank ikke længere havde ret til at modtage betaling af kuponerne på de nævnte obligationer. Som følge af den omstændighed, at sagsøgeren i forbindelse med vedtagelsen af de oprindelige retsakter skulle efterkomme centralbankens påbud, kunne Rådet derfor med rette fastslå, at sagsøgeren ikke længere opererede under normale forretningsmæssige vilkår. Det bemærkes, at sagsøgeren ikke har bestridt denne omstændighed, eftersom selskabet i sine bemærkninger til Kommissionens interventionsindlæg bekræftede, at Den Russiske Føderations centralbank den 28. februar 2022 havde udstedt et bindende påbud til værdipapircentralerne, hvori de blev anmodet om midlertidigt at udsætte de transaktioner, der havde til formål at debitere de russiske udstederes værdipapirer på værdipapirkonti for udpegede udenlandske indehavere eller udenlandske indehavere. Det følger heraf, at sagsøgeren fra og med gennemførelsen af Den Russiske Føderations centralbanks påbud af 28. februar 2022 ikke længere med føje kunne gøre gældende, at sagsøgerens forbindelser med de enheder, der er knyttet til den russiske regering, var armslængdeforhold, der kan sammenlignes med forholdet til dets private kunder.
101
For det andet bemærkes, at det fremgår af dokument nr. 8 i det første bevismateriale, at den russiske føderale statskasse anvendte sagsøgerens Collateral Management System (garantiforvaltningssystem) til investering af likvide midler i forbindelse med pensionstransaktioner til et beløb på 40,8 mia. RUB (ca. 408 mia. EUR) i 2021. Dette bekræftes af dokument nr. 2 i det andet bevismateriale i forbindelse med vedtagelsen af opretholdelsesretsakterne af marts 2023. Som svar på en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse har sagsøgeren bekræftet, at den russiske føderale statskasse anvendte sit garantiforvaltningssystem. I sit svar tog sagsøgeren forbehold med henblik på at gøre gældende, at de af Rådet fremlagte dokumenter ikke var troværdige. Det er tilstrækkeligt at bemærke, at dokument nr. 2 i det andet bevismateriale er en rapport fra MOEX, dvs. det selskab, som ejer mere end 99% af aktierne i sagsøgeren, således at sagsøgeren ikke kan gøre gældende, at de oplysninger, som dokumentet indeholder, ikke er troværdige. Hvad endvidere angår oplysningen om, at den russiske føderale statskasse anvender sagsøgerens garantiforvaltningssystem på armslængdevilkår, der er sammenlignelige med dem, der anvendes over for private kunder, kan sagsøgeren af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 100 ovenfor, ikke påberåbe sig en sådan omstændighed for at anfægte betydningen af de tjenesteydelser, som selskabet leverer til den russiske regering. Henset til det beløb, som den russiske føderale statskasse havde investeret gennem sagsøgerens garantiforvaltningssystem, kunne Rådet således uden at anlægge et urigtigt skøn fastslå, at sagsøgeren gjorde det muligt for den russiske regering at mobilisere ressourcer.
102
For det tredje fremgår det ligeledes af dokument nr. 8 i det første bevismateriale og af dokument nr. 2 i det andet bevismateriale, at Den Russiske Føderations centralbank anvendte sagsøgerens garantiforvaltningssystem til transaktioner, til et beløb på 2,3 mia. RUB (ca. 23 mia. EUR) i 2021. Desuden er Den Russiske Føderations centralbanks pensionstransaktioner, der indebærer anvendelse af finansielle tjenesteydelser leveret af sagsøgeren, beskrevet i dokument nr. 8 i det første bevismateriale som transaktioner, der har til formål at støtte den nationale økonomi.
103
Som det fremgår af præmis 89 ovenfor, anvender Den Russiske Føderations centralbank i øvrigt ligeledes sagsøgerens betalingssystem til at gennemføre transaktioner i forbindelse med den monetære politik.
104
Det skal, som Kommissionen har anført som svar på et spørgsmål fra Retten, fastslås, at likviditetsforvaltning er en vigtig del af den monetære politik, som har en indvirkning på den russiske økonomis resultater og dermed indirekte på Den Russiske Føderations indtægter. Det følger heraf, at de tjenesteydelser, som sagsøgeren leverede til Den Russiske Føderations centralbank, med rette kunne anses for indirekte at gøre det muligt for den russiske regering at mobilisere ressourcer.
105
For det fjerde bidrager sagsøgeren, således som Rådet med rette har gjort gældende, henset til den vigtige rolle, som sagsøgeren spiller for det russiske finansielle system, som styrker de finansielle markeders effektivitet, til at tiltrække investeringer i Rusland, hvorved den økonomiske vækst fremmes, og dermed bidrager sagsøgeren til indirekte at give den russiske regering mulighed for at mobilisere ressourcer.
106
Henset til ovenstående betragtninger skal det bemærkes, at Rådet ikke har anlagt et urigtigt skøn ved at fastslå, at sagsøgeren gjorde det muligt for den russiske regering at gennemføre sine aktiviteter og politikker og mobilisere sine ressourcer. Henset til betydningen af de finansielle tjenesteydelser, som sagsøgeren har leveret såvel til den nævnte regering som til Den Russiske Føderations centralbank, og til sagsøgerens mere generelle bidrag til det russiske finansielle systems funktion skal det fastslås, at Rådet med rette kunne antage, at sagsøgeren ud fra et kvantitativt og kvalitativt synspunkt ydede en væsentlig materiel eller finansiel støtte til Den Russiske Føderations regering, der gjorde det muligt for denne at mobilisere finansielle midler med det formål at forfølge sine tiltag med henblik på at destabilisere Ukraine.
107
Det andet anbringendes første led skal derfor forkastes.
e) Det andet anbringendes andet led om, at sagsøgeren ikke er kontrolleret af den russiske regering
108
Sagsøgeren har bestridt konstateringen af, at selskabet kontrolleres af den russiske regering. Sagsøgeren har gjort gældende, at MOEX og sagsøgeren selv er særskilte juridiske enheder, og at Rådet ikke har godtgjort, at selskabet var kontrolleret af MOEX. Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at den nævnte regering hverken retligt eller faktisk er i stand til at udøve kontrol med MOEX.
109
Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt denne argumentation.
110
Det bemærkes, at kriteriet om materiel eller finansiel støtte til regeringen, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra f), i afgørelse 2014/145, som ændret, ikke kræver, at det godtgøres, at den nævnte regering udøver kontrol med den person, enhed eller organ, som yder støtte til regeringen.
111
Eftersom det fremgår af undersøgelsen af det første led, at Rådet rådede over et tilstrækkeligt faktuelt grundlag og ikke anlagde et urigtigt skøn, da det fastslog, at sagsøgeren ydede materiel eller finansiel støtte til Den Russiske Føderations regering, udgør konstateringen af, at sagsøgeren er kontrolleret af den russiske regering, således et yderligere bevis i sammenhængen, som ikke kan være afgørende for at begrunde sagsøgerens opførelse på de omtvistede lister.
112
Det følger heraf, at sagsøgerens argumenter med henblik på at anfægte rigtigheden af denne konstatering skal forkastes som irrelevante.
113
Det andet anbringendes andet led skal derfor forkastes.
f) Det andet anbringendes tredje led om manglende tilstrækkelig forbindelse mellem sagsøgeren og den russiske regering
114
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at de anfægtede retsakter ikke godtgør, på hvilken måde de restriktive foranstaltninger, som sagsøgeren er omfattet af, er truffet over for Den Russiske Føderation.
115
Rådet, støttet af Kommissionen, har bestridt denne argumentation.
116
I denne henseende bemærkes, at sagsøgeren er blevet opført på de omtvistede lister på grundlag af det kriterium om materiel eller finansiel støtte til regeringen, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra f), i afgørelse 2014/145, som ændret. Det fremgår imidlertid af undersøgelsen af dette anbringendes første led, at Rådet rådede over en række indicier, der var tilstrækkeligt konkrete, præcise og samstemmende til at begrunde opførelsen af sagsøgeren på de nævnte lister på grundlag af dette kriterium. Det følger heraf, at Rådet har godtgjort, at der foreligger en tilstrækkelig forbindelse mellem sagsøgeren og Den Russiske Føderation, idet det ikke er nødvendigt at godtgøre, at der foreligger en yderligere forbindelse, der går ud over den materielle eller finansielle støtte, der er fastsat i det opførelseskriterium, der er anvendt med hensyn til sagsøgeren.
117
Det følger heraf, at det andet anbringendes tredje led skal forkastes.
118
Følgelig skal det andet anbringende og, henset til betragtningerne i præmis 46 og 47 ovenfor, det fjerde anbringende forkastes i deres helhed.
3. Det tredje anbringende om et uforholdsmæssigt indgreb i de grundlæggende rettigheder
119
Sagsøgeren har gjort gældende, at de anfægtede retsakter tilsidesætter selskabets frihed til at oprette og drive egen virksomhed og dets ejendomsret, som er sikret ved chartrets artikel 16 og 17. Sagsøgeren er af den opfattelse, at de anfægtede retsakter forhindrer denne i frit at udøve økonomisk virksomhed og opfylde sine forpligtelser over for sine kunder, hvilket udgør et indgreb i dens frihed til at oprette og drive egen virksomhed og dets ejendomsret.
120
Sagsøgeren er endvidere af den opfattelse, at de anfægtede retsakter ikke respekterer det væsentligste indhold af de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 16 og 17. Selskabet er ligeledes af den opfattelse, at de omhandlede foranstaltninger hverken er egnede eller nødvendige for at nå de af Rådet forfulgte mål. Det har ligeledes gjort gældende, at Rådet hverken har godtgjort, at de omhandlede restriktive foranstaltninger udgjorde det mindst indgribende middel til at nå det forfulgte formål eller de mindst indgribende foranstaltninger, der kunne vedtages.
121
Endvidere er der ifølge sagsøgeren ikke en tilstrækkelig forbindelse mellem de omhandlede restriktive foranstaltninger og de forfulgte mål, og det kan ikke anerkendes, at selskaber, der ikke er kontrolleret af staten, kan være omfattet af sådanne foranstaltninger alene med den begrundelse, at de udøver deres aktiviteter inden for en vigtig økonomisk sektor.
122
Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at de foranstaltninger, der er truffet over for selskabet, krænker de grundlæggende rettigheder, der tilkommer dets kunder, som ikke kan råde over deres værdipapirer, som selskabet forvalter på sine indefrosne konti i forhold til værdipapircentraler, der er etableret i EU.
123
Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt denne argumentation.
124
Det bemærkes, at friheden til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsretten er fastsat i henholdsvis chartrets artikel 16 og artikel 17.
125
Det skal ligeledes bemærkes, at de grundlæggende rettigheder, som sagsøgeren har påberåbt sig, ikke udgør absolutte prærogativer, og at udøvelsen heraf kan være genstand for restriktioner, der er begrundet i formål af almen interesse, som EU forfølger, forudsat at sådanne restriktioner reelt er nødvendige for at tilgodese nævnte formål af almen interesse, og at de ikke, når henses til det formål, som de forfølger, indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb i det centrale indhold af de beskyttede rettigheder (dom af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 148, og af 25.6.2020, VTB Bank mod Rådet, C-729/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:499, præmis 80).
126
For at være i overensstemmelse med EU-retten skal et indgreb i de omhandlede grundlæggende rettigheder være fastlagt i lovgivningen, respektere disse rettigheders væsentligste indhold, svare til et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådant af Unionen, og ikke være uforholdsmæssigt (jf. dom af 27.7.2022, RT France mod Rådet, T-125/22, EU:T:2022:483, præmis 222 og den deri nævnte retspraksis).
127
Det er i lyset af disse betragtninger, at det skal afgøres, om de anfægtede retsakter udgør et uforholdsmæssigt indgreb i friheden til at oprette og drive egen virksomhed og i ejendomsretten.
128
For det første er det nødvendigt at undersøge sagsøgerens argument om, at de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for denne, har medført indefrysning af midler eller økonomiske ressourcer, som tilhører sagsøgerens kunder, for et beløb på ca. 1,479 mia. EUR, således at de nævnte foranstaltninger tilsidesætter de nævnte kunders ejendomsret.
129
I denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ikke til støtte for sit annullationssøgsmål kan påberåbe sig en ejendomsret, som selskabet ikke er indehaver af (jf. i denne retning dom af 22.6.2022, Anglo Austrian AAB og Belegging-Maatschappij Far-East mod ECB, T-797/19, under appel, EU:T:2022:389, præmis 285). Ifølge retspraksis kan tilsidesættelse af en subjektiv ret nemlig i princippet kun påberåbes af den person, hvis rettigheder angiveligt er blevet krænket, og ikke af tredjemand (jf. analogt dom af 19.9.2019, Zhejiang Jndia Pipeline Industry mod Kommissionen, T-228/17, EU:T:2019:619, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis). I det foreliggende tilfælde råder selskabets kunder, således som sagsøgeren har medgivet i retsmødet, over retsmidler ved de nationale domstole, for hvilke de bl.a. kan gøre gældende, at der er sket en krænkelse af deres ejendomsret, som er sikret ved chartrets artikel 17.
130
Hvad desuden angår sagsøgerens argument om, at den undtagelse, der var fastsat i artikel 2, stk. 15, i afgørelse 2014/145, som ændret, og i artikel 6b, stk. 5, i forordning nr. 269/2014, som ændret, ikke ville have gjort det muligt for sagsøgerens kunder at opnå en frigørelse af deres midler eller økonomiske ressourcer på grund af de nationale myndigheders passivitet eller på grund af for restriktive betingelser pålagt af de nævnte myndigheder, skal det bemærkes, at sagsøgeren med dette argument reelt ikke har bestridt lovligheden af den nævnte undtagelse, som Rådet har vedtaget, men lovligheden af de foranstaltninger, som de nationale myndigheder har vedtaget i forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelse.
131
Det skal imidlertid bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Retten inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF ikke har kompetence til at efterprøve lovligheden af afgørelser, der er truffet af de nationale myndigheder, eller af domme afsagt af de nationale retter (jf. i denne retning kendelse af 5.10.1983, Chatzidakis Nevas mod Caisse des juristes i Athen, 142/83, EU:C:1983:267, præmis 4, og af 24.8.2010, Grúas Abril Asistencia mod Kommissionen, T-386/09, ikke trykt i Sml., EU:T:2010:331, præmis 28). Ifølge fast retspraksis tilkommer det nemlig kun de kompetente nationale retter at efterprøve gyldigheden af nationale gennemførelsesforanstaltninger til EU-retsakter (jf. i denne retning dom af 11.7.1996, Branco mod Kommissionen, T-271/94, EU:T:1996:103, præmis 53, og af 14.4.2016, Ben Ali mod Rådet, T-200/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:216, præmis 268).
132
Det bemærkes desuden, at når den kompetente nationale myndighed træffer afgørelse om en anmodning om frigivelse af indefrosne pengemidler i overensstemmelse med de undtagelser, der er fastsat i afgørelse 2014/145, som ændret, og forordning nr. 269/2014, som ændret, gennemfører den EU-retten. Det følger heraf, at den ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse er forpligtet til at overholde chartret i overensstemmelse med chartrets artikel 51, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 12.6.2014, Peftiev, C-314/13, EU:C:2014:1645, præmis 24, og af 14.4.2016, Ben Ali mod Rådet, T-200/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:216, præmis 266).
133
Det følger heraf, at for de af sagsøgerens kunder, som ikke er omfattet af nogen restriktiv foranstaltning, og hvis pengemidler eller økonomiske ressourcer indefryses som følge af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for sagsøgeren, påhviler det i forbindelse med undersøgelsen af en anmodning om frigivelse af de nævnte pengemidler eller økonomiske ressourcer de nationale myndigheder at sikre, at indgrebet i disse kunders ejendomsret overholder de betingelser, der er fastsat i chartrets artikel 52.
134
For det andet skal det bemærkes, at sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed såvel som dennes ejendomsret til egne midler eller økonomiske ressourcer, der tilhører denne, og som er deponeret i finansielle institutioner, der er etableret i EU, er begrænset af de restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse på sagsøgeren. Det skal derfor efterprøves, om betingelserne for at begrunde et indgreb i sagsøgerens grundlæggende rettigheder, som er nævnt i præmis 126 ovenfor, er opfyldt.
135
For det første skal det fastslås, at de omhandlede restriktive foranstaltninger er fastsat ved lov, eftersom de er fastsat i retsakter, der bl.a. er almengyldige og har et klart retsgrundlag i EU-retten, nemlig henholdsvis artikel 29 TEU og artikel 215 TEUF.
136
For det andet bemærkes, at de vedtagne restriktive foranstaltninger har den virkning, at sagsøgerens egenkapital eller økonomiske ressourcer i retsbevarende øjemed indefryses. Desuden finder de anfægtede retsakter anvendelse i seks måneder og overvåges løbende, således som det er fastsat i artikel 6 i afgørelse 2014/145. Eftersom de nævnte foranstaltninger er midlertidige og reversible, må det fastslås, at de ikke gør indgreb i det væsentligste indhold af sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsret. Det må konstateres, at sagsøgeren ikke har fremført nogen underbyggede argumenter, der kan rejse tvivl om denne konklusion.
137
For det tredje opfylder de omhandlede restriktive foranstaltninger et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådant af Unionen, og som kan begrunde selv betydelige negative følger for visse erhvervsdrivende (jf. i denne retning og analogt dom af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 150). De har nemlig til formål at lægge pres på de russiske myndigheder, for at disse ophører med deres aktioner og politikker, der destabiliserer Ukraine. I denne henseende ønskede Rådet i februar 2022 at svække den russiske økonomi strategisk, dels ved at forbyde bl.a. finansiering af Den Russiske Føderation, dens regering og dens centralbank, dels ved at anvende sådanne foranstaltninger på bl.a. finans-, forsvars- og energisektorerne. Det fremgår desuden af 11. betragtning til afgørelse 2022/329, at Rådet i betragtning af den alvorlige situation i Ukraine var af den opfattelse, at kriterierne for opførelsen på listen burde ændres. Det fremgår således, at Unionen forsøger at mindske den russiske stats indtægter og lægge pres på den russiske regering for at reducere dens kapacitet til at finansiere sine handlinger, der underminerer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, og bringe disse til ophør med henblik på at bevare den europæiske og globale stabilitet. Der er her tale om et mål, der henhører under de mål, der forfølges inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som er omhandlet i artikel 21, stk. 2, litra b) og c), TEU, om bl.a. at bevare freden, forebygge konflikter og styrke den internationale sikkerhed.
138
For det fjerde skal det efterprøves, om begrænsningen af sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed og af ejendomsretten til dennes egenkapital eller økonomiske ressourcer står i rimeligt forhold til det formål, der forfølges med de restriktive foranstaltninger.
139
Hvad indledningsvis angår spørgsmålet om, hvorvidt de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren er hensigtsmæssige, skal det bemærkes, at henset til formål af en så grundlæggende almen interesse for det internationale samfund, som består i bevarelse af freden og den internationale sikkerhed, kan disse foranstaltninger ikke som sådan anses for uegnede (jf. i denne retning og analogt dom af 2.12.2020, Kalai mod Rådet, T-178/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:580, præmis 171 og den deri nævnte retspraksis, og af 3.2.2021, Boshab mod Rådet, T-111/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:54, præmis 150 og den deri nævnte retspraksis). I den foreliggende sag kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for denne, er uhensigtsmæssige på grund af utilstrækkelig tilknytning til det formål, der forfølges med de anfægtede retsakter, for så vidt som sagsøgeren er blevet opført på de omtvistede lister med den begrundelse, at selskabet udøvede sine aktiviteter inden for en vigtig sektor i den russiske økonomi. For så vidt som målet med de anfægtede retsakter er at reducere den russiske stats indtægter og lægge pres på den russiske regering med henblik på at mindske sidstnævntes kapacitet til at finansiere tiltag, der underminerer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, opfylder tilgangen, der består i at rette foranstaltningerne mod økonomiske aktører, der i lighed med sagsøgeren yder materiel eller finansiel støtte til den russiske regering, på sammenhængende vis nævnte mål og kan følgelig ikke anses for uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte mål (jf. analogt dom af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 147).
140
Hvad dernæst angår de restriktive foranstaltningers nødvendige karakter bemærkes, at selv om sagsøgeren har gjort gældende, at alternative, mindre indgribende foranstaltninger ville have gjort det muligt at nå de forfulgte mål, må det imidlertid konstateres, at sagsøgeren hverken har påberåbt sig nogen anden mindre indgribende foranstaltning eller har godtgjort, at Rådet kunne overveje at vedtage mindre indgribende foranstaltninger, der var lige så egnede som dem, der er fastsat i de anfægtede retsakter. Som Rådet har anført, er det imidlertid allerede blevet fastslået, at alternative og mindre indgribende foranstaltninger, såsom et system med forudgående tilladelse eller en efterfølgende dokumentationspligt i forhold til anvendelsen af de overførte midler, ikke lige så effektivt tillader at nå det forfulgte mål, navnlig henset til muligheden for at omgå de pålagte restriktioner (dom af 30.11.2016, Rotenberg mod Rådet, T-720/14, EU:T:2016:689, præmis 182, og af 1.6.2022, Prigozhin mod Rådet, T-723/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:317, præmis 136).
141
Endelig viser afvejningen af de involverede interesser, at ulemperne ved de restriktive foranstaltninger for sagsøgeren ikke er uforholdsmæssige, henset til den afgørende betydning af opretholdelsen af freden og den internationale sikkerhed.
142
Som Rådet og Kommissionen har anført, er virkningerne af de restriktive foranstaltninger nemlig begrænset til EU’s område, således at de højst vedrører en del af sagsøgerens egenkapital eller økonomiske ressourcer, og at de ikke forhindrer sagsøgeren i at udøve sine aktiviteter i det land, hvor sagsøgeren er etableret, eller i andre tredjelande.
143
Det skal ligeledes fastslås, at selv om det er korrekt, at de restriktive foranstaltninger forhindrer sagsøgeren i at anvende de pengemidler eller økonomiske ressourcer, der tilhører denne, fratager de imidlertid ikke banken retten til i overensstemmelse med artikel 2, stk. 6, litra a), i afgørelse 2014/145 og artikel 7, stk. 2, litra a), i forordning nr. 269/2014 at opkræve renter eller andre indtægter fra dennes indefrosne konti, hvorpå de nævnte pengemidler og indtægter er indsat, for så vidt som alle disse renter og andre indtægter ligeledes indefryses.
144
Desuden fastsætter de anfægtede retsakter undtagelser, der gør det muligt for de nationale myndigheder at tillade frigivelse af visse pengemidler eller økonomiske ressourcer. Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 fastsætter således muligheden for at tillade, at indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer anvendes til dækning af basale behov hos de fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført på de omtvistede lister, til godtgørelse af udgifter til juridisk bistand, betaling af afgifter eller administrationsgebyrer i forbindelse med opbevaring eller opretholdelse af indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer samt til afholdelse af ekstraordinære udgifter.
145
Endvidere giver artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145 og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 mulighed for frigivelse af visse indefrosne egne midler eller økonomiske ressourcer, der tilhører sagsøgeren, for at gøre det muligt for denne at foretage en betaling i henhold til en kontrakt eller aftale, der er indgået inden den dato, hvor sagsøgeren blev opført på de omtvistede lister.
146
Det følger heraf, at indgrebet i sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed og i dennes ejendomsret ikke kan anses for uforholdsmæssigt.
147
Sagsøgerens øvrige argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
148
Hvad for det første angår argumentet om, at indgrebet i sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed er så meget desto vigtigere som følge af, at det angiveligt er umuligt at opfylde dennes kontraktlige forpligtelser over for sine kunder med den begrundelse, at undtagelserne ikke gjorde det muligt for sagsøgeren at tilbagelevere disse deres værdipapirer, som de havde på indefrosne konti, skal der først foretages en undersøgelse af den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145 og i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, såvel som den undtagelse, der var fastsat i artikel 2, stk. 19, i afgørelse 2014/145, som ændret, og i artikel 6b, stk. 5, i forordning nr. 269/2014, som ændret.
149
Indledningsvis bemærkes, at det følger af den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145, som fandt anvendelse på tidspunktet for vedtagelsen af de oprindelige retsakter, at indefrysningen af pengemidler eller økonomiske ressourcer, der tilhører en person, en enhed eller et organ, ikke forbyder denne person, denne enhed eller dette organ at foretage en betaling i henhold til en kontrakt, der er indgået før den dato, hvor denne person, denne enhed eller dette organ blev opført på listen i bilaget til denne afgørelse, såfremt den pågældende medlemsstat har fastslået, at betalingen ikke, hverken direkte eller indirekte, modtages af en fysisk eller juridisk person, en enhed eller et organ, der er opført på den nævnte liste.
150
I henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 kan de nationale myndigheder således give tilladelse til frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer over for en person, en enhed eller et organ på betingelse af, at de, således som det fremgår af denne bestemmelses litra a), godtgør, at disse pengemidler eller økonomiske ressourcer vil blive anvendt af denne fysiske eller juridiske person, denne enhed eller dette organ, og at den betaling, der skal foretages, som det fremgår af samme bestemmelses litra b), ikke er i strid med forbuddet i forordningens artikel 2, stk. 2, mod direkte eller indirekte at stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført på de omtvistede lister, eller for personer, enheder eller organer med tilknytning til dem.
151
Det bemærkes, at begrebet »pengemidler« er genstand for en bred definition i artikel 1, litra g), i forordning nr. 269/2014, for så vidt som det omfatter »finansielle aktiver og fordele af enhver art«. Det samme gælder for så vidt angår begrebet »økonomiske ressourcer«, der er defineret i samme forordnings artikel 1, litra d), som omfatter »aktiver af enhver art, både materielle og immaterielle, såvel løsøre som fast ejendom, som ikke er pengemidler, men som kan bruges til at opnå pengemidler, varer eller tjenesteydelser«. Eftersom pengemidler eller økonomiske ressourcer kan frigives for at gøre det muligt for en person, en enhed eller et organ at foretage en »betaling« i henhold til en kontrakt eller en aftale, der er indgået med tredjemand inden opførelsen på de omtvistede lister, skal begrebet »betaling« nødvendigvis fortolkes vidt og kan ikke begrænses til alene at omfatte betalinger i form af en overførsel af et pengebeløb. Som Kommissionen anførte i retsmødet, ville en indskrænkende fortolkning af begrebet »betaling« nemlig være i strid med muligheden for at frigive midler eller økonomiske ressourcer, der er defineret bredt, med henblik på at foretage en betaling.
152
Det følger heraf, at på tidspunktet for vedtagelsen af de oprindelige retsakter gav den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145 og i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, de nationale myndigheder mulighed for at give tilladelse til frigivelse af sagsøgerens pengemidler eller økonomiske ressourcer med henblik på at gøre det muligt for denne at foretage en betaling i form af en tilbagelevering af sagsøgerens kunders værdipapirer, som sagsøgeren havde på sine indefrosne konti, fra værdipapircentraler etableret i EU.
153
I modsætning til, hvad Rådet og Kommissionen har gjort gældende, er artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 269/2014 ikke til hinder for, at disse kunder som led i de transaktioner, der skal gennemføres af sagsøgeren med henblik på at stille de værdipapirer, der tilhører sagsøgerens kunder, til rådighed for disse, i medfør af den i præmis 152 ovenfor nævnte undtagelse, betaler administrationsgebyrer eller afgifter til sagsøgeren for at gennemføre de nævnte transaktioner. Sagsøgerens mulighed for at modtage en betaling som modydelse for en tjenesteydelse leveret i forbindelse med opfyldelsen af en kontrakt eller aftale, som blev indgået, inden sagsøgeren blev opført på de omtvistede lister, er nemlig udtrykkeligt fastsat i artikel 7, stk. 2, litra b), i forordning nr. 269/2014 på betingelse af, at disse betalinger foretaget af kunderne indefryses i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 2, stk. 1.
154
Artikel 6, stk. 1, litra b), i forordning nr. 269/2014 bestemmer ganske vist, at den betaling, som sagsøgeren skal foretage, ikke må være i strid med samme forordnings artikel 2, stk. 2, dvs. forbuddet mod direkte eller indirekte at stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed for personer, enheder eller organer, der er opført på listen, der findes i bilag I til forordningen, eller for personer, enheder eller organer med tilknytning til dem. Dette forbud omfatter imidlertid ikke de betalinger, som sagsøgerens kunder kan foretage til sagsøgeren som modydelse for den tjenesteydelse, der er udført med henblik på tilbagelevering af deres værdipapirer i henhold til en kontrakt eller en aftale, der er indgået, inden sagsøgeren blev opført på den nævnte liste. Det har til formål at forbyde sagsøgeren at foretage en betaling, i det foreliggende tilfælde tilbagelevering af en rettighed, til en person, der er omfattet af restriktive foranstaltninger. Som det fremgår af artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145, i lyset af hvilken artikel 6, stk. 1, litra b), i forordning nr. 269/2014 skal fortolkes (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 141), vedrører den betingelse, der er fastsat i denne bestemmelse i forordning nr. 269/2014, de nationale myndigheders forpligtelse til at sikre sig, at den betaling, som sagsøgeren foretager, ikke, hverken direkte eller indirekte, modtages af en person, en enhed eller et organ, der er opført på de omtvistede lister.
155
Argumentationen om de nationale myndigheders passivitet som følge af sagsøgerens anmodninger om at gøre brug af den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145 og i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, kan ikke tiltrædes. Som anført i præmis 131 ovenfor har Retten nemlig ikke inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF kompetence til at prøve lovligheden af retsakter vedtaget af de nationale myndigheder i forbindelse med gennemførelsen af EU-retten.
156
Det skal i øvrigt bemærkes, at der inden vedtagelsen af opretholdelsesretsakterne af marts 2023 med vedtagelsen af Rådets afgørelse (FUSP) 2022/1907 af 6. oktober 2022 om ændring af afgørelse 2014/145 (EUT 2022, L 259 I, s. 98) og Rådets forordning (EU) 2022/1905 af 6. oktober 2022 om ændring af forordning nr. 269/2014 (EUT 2022, L 259 I, s. 76) blev indført en undtagelse fra henholdsvis artikel 2, stk. 19, i afgørelse 2014/145, som ændret, og artikel 6b, stk. 5, forordning nr. 269/2014, som ændret, med henblik på at tillade frigivelse af indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer, der tilhører sagsøgeren, eller stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed for denne med henblik på at bringe transaktioner, kontrakter eller andre aftaler, der er indgået med sagsøgeren eller på anden måde forbundet med denne, til ophør senest den 7. januar 2023.
157
Rådet har i retsmødet anført, at denne undtagelse, der er nævnt i præmis 156 ovenfor, blev indført for at overvinde vanskelighederne ved at gennemføre den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, i afgørelse 2014/145 og i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014, for transaktioner, der har til formål at gøre det muligt for sagsøgeren at tilbagelevere sine kunder deres værdipapirer, som denne havde på sine indefrosne konti, til værdipapircentraler, der er etableret i EU.
158
Det fremgår af ordlyden af den undtagelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 19, i afgørelse 2014/145, som ændret, og i artikel 6b, stk. 5, i forordning nr. 269/2014, som ændret, at denne præciserer de betingelser, hvorunder de nationale myndigheder kunne tillade frigivelse af sagsøgerens pengemidler eller økonomiske ressourcer for at gøre det muligt for dennes kunder at få tilbageleveret deres værdipapirer, der er opbevaret på sagsøgerens indefrosne konti. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ikke har bestridt lovligheden af denne undtagelse, men lovligheden af de foranstaltninger, som de nationale myndigheder har vedtaget i forbindelse med dens gennemførelse. Som anført i præmis 131 ovenfor har Retten inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF imidlertid ikke kompetence til at prøve lovligheden af retsakter vedtaget af de nationale myndigheder med henblik på at gennemføre EU-retten.
159
Det skal i øvrigt bemærkes, at der med vedtagelsen af Rådets afgørelse (FUSP) 2023/1218 af 23. juni 2023 om ændring af afgørelse 2014/145 (EUT 2023, L 159 I, s. 526) og Rådets forordning (EU) 2023/1215 af 23. juni 2023 om ændring af forordning nr. 269/2014 (EUT 2023, L 159 I, s. 330) blev indført en yderligere undtagelse i henholdsvis artikel 2, stk. 25, i afgørelse 2014/145, som ændret, og artikel 6 b, stk. 5a, i forordning nr. 269/2014, som ændret. I henhold til artikel 2, stk. 25, i afgørelse 2014/145, som ændret, kunne de nationale myndigheder på visse betingelser tillade, at statsborgere eller personer med bopæl i en medlemsstat eller en enhed, der er etableret i EU, senest den 24. december 2023 konverterer et depotbevis til et russisk underliggende værdipapir, som besiddes af sagsøgeren, med henblik på at sælge det underliggende værdipapir og stille midler til rådighed i forbindelse med konverteringen af udenlandske depotbeviser og direkte eller indirekte salg af det underliggende værdipapir til sagsøgeren.
160
Det følger af ovenstående betragtninger, at sagsøgeren for så vidt angår såvel de oprindelige retsakter som opretholdelsesretsakterne af marts 2023 og opretholdelsesretsakterne af september 2023 ikke med føje kan gøre gældende, at der foreligger et eventuelt yderligere indgreb i dennes frihed til at oprette og drive egen virksomhed som følge af, at de undtagelser, der er fastsat i afgørelse 2014/145 og forordning nr. 269/2014, ikke har kunnet gøre det muligt for sagsøgeren at tilbagelevere sine kunders værdipapirer, som det havde på sine indefrosne konti, til depositarer, der er etableret i EU.
161
For det andet kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at anvendelsen af de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for den, er uforholdsmæssig med den begrundelse, at den ikke har begået nogen overtrædelse. Det skal nemlig bemærkes, at de restriktive foranstaltninger udgør målrettede forebyggende foranstaltninger, som i henhold til artikel 21, stk. 2, litra c), TEU bl.a. har til formål at bevare freden, at forebygge konflikter og at styrke den internationale sikkerhed. Desuden har bestemmelserne i afgørelse 2014/145 hverken til formål at straffe eller forhindre gentagelse af en adfærd. Disse foranstaltninger har udelukkende til formål at bevare de aktiver, der besiddes af de personer, enheder og organer, der er omhandlet i den nævnte afgørelses artikel 2, stk. 1, i overensstemmelse med de mål, der er nævnt i artikel 21, stk. 2, litra c), TEU (jf. analogt dom af 15. februar 2023, Belaeronavigatsia mod Rådet, T-536/21, EU:T:2023:66, præmis 34 og 35).
162
Såfremt det for det tredje antages, at sagsøgeren har til hensigt at gøre gældende, at Rådet med vedtagelsen af de anfægtede retsakter har gjort indgreb i Unionens kompetencer på området for den fælles handelspolitik, skal det bemærkes, at Rådet med henblik på at nå de mål, der er nævnt i artikel 21, stk. 2, litra c), TEU, på grundlag af traktaternes bestemmelser om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, navnlig artikel 29 TEU og artikel 215, stk. 2, TEUF, har kompetence til at vedtage restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder. Unionens kompetencer i henhold til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og i henhold til andre bestemmelser i EUF-traktaten, såsom dem, der vedrører den fælles handelspolitik, udelukker desuden ikke hinanden, men supplerer hinanden, idet hver især har sit eget anvendelsesområde og tilsigter at nå forskellige mål (jf. analogt dom af 27.7.2022, Sharif mod Rådet, T-125/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:483, præmis 61). I det foreliggende tilfælde vedrører de mål, der forfølges med de anfægtede retsakter, imidlertid ikke den fælles handelspolitik, men den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Sagsøgeren kan derfor ikke gøre gældende, at Rådet har gjort indgreb i Unionens kompetence på området for den fælles handelspolitik ved at vedtage restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren.
163
Følgelig skal det tredje anbringende forkastes.
164
Det følger af alle ovenstående betragtninger, at Rådet bør frifindes i det hele.
V. Sagsomkostninger
165
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og at betale de af Rådet afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
166
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. I den foreliggende sag bærer Kommissionen sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Udvidede Afdeling):
1)
Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
2)
NKO AO National Settlement Depository (NSD) bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rådet afholdte omkostninger.
3)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.
Spielmann
Brkan
Gâlea
Tóth
Kalėda
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. september 2024.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.