61982CJ0126_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved afgoerelse af 6 . april 1982, indgaaet til Domstolen den 7 . april, har Raad van State, afdelingen for forvaltningssager, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 stillet tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen og betydningen for den nationale retstilstand af artikel 1, stk . 3, og artikel 3 i Raadets foerste direktiv af 23 . juli 1962 om fastsaettelse af visse faelles regler for den internationale transport ( erhvervsmaessig godstransport ad landevej ) ( EFT 1959-1962, s . 237 ) samt vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 7 .
2 Spoergsmaalene er rejst under en sag, som en nederlandsk transportvirksomhed, der har specialiseret sig i internationale flytninger, har rejst i anledning af en afgoerelse, hvorved »Commissie Grensoverschrijdend Beroepsgoe
derenvervoer« ( kommissionen for international erhvervsmaessig godstransport ) under »Stichting Nederlandsche Internationale Wegvervoer Organisatie« ( den nederlandske internationale vejtransportorganisation ) afslog en ansoegning om forhoejelse af virksomhedens tilladte transportkapacitet i international transport .
3 Det fremgaar af sagen, at det sagsoegende selskab i medfoer af afgoerelser, som tidligere er truffet af samme myndighed, har tilladelse til at udnytte en transportkapacitet paa 50,1 tons i indenlandsk transport og 18 tons af den samlede kapacitet i international transport . Selskabet ansoegte om, at den sidstnaevnte transportkapacitet forhoejedes til 36,29 tons, hvilket paa ansoegningstidspunktet svarede til den kapacitet, selskabet faktisk raadede over, for at kunne indsaette hele sin vognpark i international transport .
4 Ansoegningen blev imidlertid afslaaet af kommissionen for international erhvervsmaessig godstransport i medfoer af de gaeldende nationale bestemmelser om godstransport ad landevej, nemlig »Wet Autovervoer Goederen« ( lov om godstransport ad landevej ) af 4 . august 1951 og »Uitvoeringsbesluit Autovervoer Goederen« ( bekendtgoerelse om gennemfoerelsesbestemmelser til loven om godstransport ad landevej ) af 16 . januar 1954 . Som begrundelse for afslaget anfoertes det, at almindelige transporthensyn ikke tillod en udvidelse af den tilladte transportkapacitet, som ikke var begrundet i allerede foreliggende internationale transportbehov ; det fremgik saaledes af en undersoegelse, at selskabet ikke fuldt ud udnyttede den transportkapacitet, som det allerede havde tilladelse til at udnytte .
5 Sagsoegeren paaberaabte sig for Raad van State direktivet af 23 . juli 1962, hvorefter visse transportformer, herunder transport af flyttegods foretaget af virksomheder specielt udstyret til dette formaal ikke laengere maa vaere undergivet en kontingentordning . Sagsoegeren gjorde gaeldende, at de nederlandske bestemmelser, i det omfang de giver mulighed for at begraense den tilladte transportkapacitet i transport mellem medlemsstaterne, ikke er i overensstemmelse med direktivet, og at bestemmelserne medfoerer, at transportvirksomheder, der er hjemmehoerende i Nederlandene, i konkurrencemaessig henseende stilles ringere end flyttefirmaer i de oevrige medlemsstater .
6 Kommissionen for international erhvervsmaessig godstransport paaberaabte sig derimod direktivets artikel 3, hvorefter direktivet ikke medfoerer aendringer i de betingelser, paa hvilke hver medlemsstat giver sine statsborgere adgang til de former for virksomhed, der omhandles i direktivet .
7 Raad van State fandt, at der forelaa et spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsretten, og har derfor forelagt de spoergsmaal, der er anfoert i det foelgende .
Foerste spoergsmaal
8 Raad van States foerste spoergsmaal er formuleret saaledes :
Paahviler det en national retsinstans at efterproeve, om den nationale lovgivning er i overensstemmelse med artikel 1, stk . 3, og artikel 3 i Raadet for Det europaeiske oekonomiske Faellesskabs foerste direktiv af 23 . juli 1962 ( EFT 1959-1962, s . 237 ) om indfoerelse af faelles regler for visse former for godstransport ad landevej mellem medlemsstaterne ( senest aendret ved Raadets direktiv 78/175/EOEF af 20 . februar 1978, EFT L 54, s . 18 ), saafremt en sagsoeger for retsinstansen paaberaaber sig disse bestemmelser?
9 Som svar paa dette spoergsmaal er det tilstraekkeligt af henvise til Domstolens faste praksis vedroerende spoergsmaalet, om direktiver kan paaberaabes umiddelbart for domstolene, jf . den seneste afgoerelse i Domstolens dom af 19 . januar 1982 ( Ursula Becker, sag 8/81, Sml . s . 53 ).
10 Det foelger af denne praksis, at direktivbestemmelser, naar de ud fra et indholdsmaessigt synspunkt fremstaar som ubetingede og tilstraekkeligt praecise, kan paaberaabes af private i de tilfaelde, hvor den paagaeldende medlemsstat ikke har gennemfoert direktivet korrekt i sin nationale lovgivning .
11 De bestemmelser, sagsoegeren har paaberaabt sig, opfylder disse kriterier . Artikel 1, stk . 3, opstiller nemlig et ubetinget og praecist forbud, idet bestemmelsen forbyder enhver kontingentordning eller kvantitativ begraensning af
de former for transport, der er anfoert i direktivets bilag II . I direktivets artikel 3 forbeholdes der medlemsstaterne visse befoejelser med hensyn til de betingelser, paa hvilke de transportvirksomheder, der hoerer under deres jurisdiktion, gives adgang til at drive virksomhed . Som foelge af sin karakter vil ogsaa denne bestemmelse, for saa vidt den afgraenser medlemsstaternes kompetence paa dette omraade, kunne bringes i anvendelse af domstolene i tilfaelde, hvor det er godtgjort, at de nationale myndigheder har overskredet graenserne for deres befoejelser ifoelge direktivet .
12 Det foerste spoergsmaal boer derfor besvares med, at det paahviler en national retsinstans at efterproeve, om den nationale lovgivning paa omraadet er i overensstemmelse med artikel 1, stk . 3, og artikel 3 i Raadets foerste direktiv om indfoerelse af visse faelles regler for transport mellem medlemsstaterne, naar en part for retsinstansen paaberaaber sig disse bestemmelser .
Andet spoergsmaal
13 Raad van States andet spoergsmaal er formuleret saaledes :
Kan de naevnte bestemmelser i bekraeftende fald fortolkes saaledes, at en medlemsstats kompetente myndigheder kan opretholde en bevillingsordning for den form for erhvervsmaessig international godstransport ad landevej, som naevnes i direktivets bilag II, over for de i medlemsstaten etablerede virksomheder, hvis ordningen gaar ud paa at begraense den nyttelast, som virksomhederne kan udnytte i internationale transportopgaver, ogsaa selv om virksomhederne opfylder de krav om oekonomisk evne og faglige kvalifikationer, som den nationale lovgivning paa dette omraade stiller som betingelse for at kunne udfoere indenlandske og internationale transportopgaver, og selv om de ifoelge den for indenlandsk transport gaeldende nationale bevillingsordning har tilladelse til at udnytte en nyttelast, som er tilstraekkelig?
14 Svaret paa dette spoergsmaal maa udledes af formaalet med direktivet af 23 . juli 1982 og af direktivets systematik .
15 Ifoelge direktivets artikel 1 skulle medlemsstaterne senest inden udgangen af aaret 1962 liberalisere den i bilag I og II til direktivet anfoerte internationale
erhvervsmaessige godstransport ad landevej, som foregaar mellem den paagaeldende medlemsstat og andre medlemsstater . I artikel 1, stk . 3, hedder det, at »de i bilag II anfoerte former for transport [ikke mere] maa . . . vaere undergivet en kontigentordning . De kan dog fortsat forblive undergivet en ordning med tilladelser, for saa vidt dette ikke foerer til en kvantitativ begraensning ; hver medlemsstat drager omsorg for at der i saadanne tilfaelde traeffes afgoerelse om ansoegningen om tilladelse inden fem dage efter modtagelsen« .
16 I direktivets artikel 3 bestemmes det, at »dette direktiv . . . ingen aendringer [medfoerer] i de betingelser, paa hvilke hver medlemsstat giver sine statsborgere adgang til de former for virksomhed, der omhandles i direktivet« . Som Kommissionen med rette har anfoert under sagens behandling, skal denne bestemmelse forstaas saaledes, at den angaar de vilkaar, hvorpaa hver enkelt medlemsstat giver virksomheder, der er etableret paa dens omraade, adgang til at udoeve de omhandlede former for transport, og at de beroerte personers statsborgerforhold i oevrigt er uden betydning .
17 Kommissionen har paa linje med sagsoegerens standpunkt anfoert, at reglen i direktivets artikel 1, stk . 3, om ophaevelse af alle kontingentordninger kan paaberaabes af alle transportvirksomheder i Faellesskabet, og at de »betingelser«, der omhandles i direktivets artikel 3, foelgelig kun tager sigte paa kvalitative betingelser, men ikke paa kvantitative betingelser som dem, der opstilles i den nederlandske lovgivning .
18 Forbundsrepublikken Tysklands, Den franske Republiks og kongeriget Nederlandenes regeringer har derimod anfoert, at begrebet »betingelser« i artikel 3 er generelt, og at det saaledes ogsaa omfatter betingelser vedroerende en begraensning af transportkapaciteten, som dem der findes ikke alene i den nederlandske lovgivning, men ogsaa i de oevrige medlemsstaters lovgivninger .
19 Paa baggrund af disse modstridende fortolkninger skal det foerst fastslaas, at direktivet af 23 . juli 1962 er det foerste skridt til indfoerelse af visse faelles bestemmelser om international transport, og at direktivet, som det siges i anden betragtning, skal vurderes som et led i en »gradvis udvidelse« af den internationale godstransport ad landevej under hensyntagen til, hvad udviklingen af samhandelen og samfaerdslen inden for Faellesskabet kraever .
20 Heraf fremgaar det, hvilket ogsaa bekraeftes af bestemmelserne i bilag I og II til direktivet, at dets formaal er at liberalisere visse former for transport ad landevej inden for Faellesskabet, uden at der dog endnu fastsaettes ensartede betingelser for adgangen til at udfoere de omhandlede former for transport .
21 Naar det derfor i direktivets artikel 1, stk . 3, bestemmes, at de i bilag II anfoerte former for transport ikke mere maa vaere undergivet en kontingentordning, men at de fortsat kan vaere undergivet en bevillingsordning, for saa vidt dette ikke foerer til en kvantitativ begraensning, maa udtrykkene »kontingentordning« og »kvantitativ begraensning« henvise til de foranstaltninger, som i en medlemsstat gaelder for transport, som udfoeres af virksomheder, der er etableret i en anden medlemsstat .
22 Bestemmelsen i direktivets artikel 1, stk . 3, hvorefter hver medlemsstat drager omsorg for, at der traeffes afgoerelse om ansoegningen om tilladelse inden fem dage efter modtagelsen, kan inden for direktivets rammer i oevrigt kun forklares, hvis der er tale om en ansoegning, som fremsaettes fra en anden medlemsstat .
23 Denne fortolkning er ogsaa i overensstemmelse med direktivets artikel 3, hvorefter det er medlemsstaterne, der har kompetencen til at fastsaette de betingelser, paa hvilke de giver virksomheder, der er etableret paa deres omraade, adgang til de former for transport, der omhandles i direktivet ; saa laenge der ikke findes andre faellesskabsretlige bestemmelser paa dette omraade, indebaerer dette, at en medlemsstat har mulighed for over for disse virksomheder at opstille betingelser om en begraensning af deres transportkapacitet .
24 Paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin kan det derfor ikke anses for at vaere i strid med direktivet, at der i en medlemsstats lovgivning findes bestemmelser, som skal begraense den transportkapacitet, som kan udnyttes inden for de former for international transport, der er omfattet af direktivets bilag II, for at opretholde en vis ligevaegt mellem transportbehovene og den disponible transportkapacitet .
25 Det andet spoergsmaal boer derfor besvares med, at de naevnte bestemmelser skal fortolkes saaledes, at en medlemsstats kompetente myndigheder kan opretholde en bevillingsordning for de former for erhvervsmaessig international godstransport ad landevej, som naevnes i direktivets bilag II, over for
de i medlemsstaten etablerede virksomheder, hvis ordningen gaar ud paa at begraense den nyttelast, som virksomhederne kan udnytte i internationale transportopgaver, ogsaa selv om virksomhederne opfylder alle de oevrige krav, som den nationale lovgivning stiller som betingelse for adgangen til at udfoere indenlandske og internationale transportopgaver .
Tredje spoergsmaal
26 Raad van States tredje spoergsmaal er formuleret saaledes :
»Saafremt spoergsmaal 2 maa besvares bekraeftende, medfoerer en korrekt fortolkning af forbudet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i EOEF-traktatens artikel 7 da, at det ikke er tilladt at opretholde en lovbestemt bevillingsordning, hvorved transportvirksomheder, der er etableret i en medlemsstat, underkastes kvantitative begraensninger med hensyn til de nyttelast, som kan udnyttes i internationale transportopgaver mellem medlemsstaterne, naar transportvirksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, i henhold til faellesskabsretten ikke ( maa ) underkastes saadanne begraensninger af den foerstnaevnte medlemsstat?«
27 Det foelger af besvarelsen af det andet spoergsmaal, at Raadets direktiv, saa laenge der ikke findes en faelles politik paa omraadet beror paa, at befoejelserne er delt mellem medlemsstaterne paa den maade, at hver medlemsstat for de virksomheder, der er etableret paa dens omraade, kan fastsaette betingelserne for adgangen til at udoeve de former for transport, direktivet omfatter, med henblik paa i fornoedent omfang at opretholde en vis ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel . Gennemfoerelse af en national lovgivning indebaerer ikke en forskelsbehandling, der er i strid med traktaten, blot fordi andre medlemsstater eventuelt bringer lempeligere begraensninger i anvendelse over for de transportvirksomheder, der er hjemmehoerende paa deres omraade . Formaalet med traktatens artikel 7 er at afskaffe den forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som kan vaere en foelge af samme medlemsstats lovgivning eller administrative praksis, og ikke den ulige behandling, der for virksomheder i forskellige medlemsstater skyldes forskelle i de nationale lovgivninger, saa laenge der ikke gaelder en faelles transportpolitik .
28 Det tredje spoergsmaal boer derfor besvares med, at det ikke kan anses for at vaere i strid med forbudet med forskelsbehandling i EOEF-traktatens artikel 7, at en medlemsstat i medfoer af direktivet af 23 . juli 1962 underkaster transportvirksomheder, der er etableret paa dens omraade, kvantitative begraensninger med hensyn til den nyttelast, som kan udnyttes i internationale transportopgaver mellem medlemsstaterne, mens medlemsstaten ifoelge direktivets artikel 1, stk . 3, paa sit omraade uden nogen som helst begraensninger skal tillade transport fra andre medlemsstater, selv hvis disse medlemsstaters betingelser for adgangen til at udfoere transport, for saa vidt angaar transportkapaciteten for virksomheder, der er etableret paa deres omraade, er mere fordelagtige .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
29 De udgifter, der er afholdt af kongeriget Nederlandenes regering, af Forbundsrepublikken Tysklands regering, af Den franske Republiks regering og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der ved afgoerelse af 6 . april 1982 er forelagt den af det nederlandske Raad van State, afdelingen for forvaltningssager, for ret :
1 . Det paahviler en national retsinstans at efterproeve, om den nationale lovgivning paa omraadet er i overensstemmelse med artikel 1, stk . 3, og artikel 3 i Raadets foerste direktiv af 23 . juli 1962 om indfoerelse af visse faelles regler for godstransport ad landevej mellem medlemsstaterne, naar en part for retsinstansen paaberaaber sig disse bestemmelser .
2.De naevnte bestemmelser skal fortolkes saaledes, at en medlemsstats kompetente myndigheder kan opretholde en bevillingsordning for de former for erhvervsmaessig internationel godstransport ad landevej, som naevnes i direktivets bilag II, over for de i medlemsstaten etablerede virksomheder, hvis ordningen gaar ud paa at begraense den nyttelast, som virksomhederne kan udnytte i internationale transportopgaver, ogsaa selv om virksomhederne opfylder alle de oevrige krav, som den nationale lovgivning stiller som betingelse for adgangen til at udfoere indenlandske og internationale transportopgaver .
3.Det kan ikke anses for at vaere i strid med forbudet mod forskelsbehandling i EOEF-traktatens artikel 7, at en medlemsstat i medfoer af direktivet af 23 . juli 1962 underkaster transportvirksomheder, der er etableret paa dens omraade, kvantitative begraensninger med hensyn til den nyttelast, som kan udnyttes i internationale transportopgaver mellem medlemsstaterne, mens medlemsstaten ifoelge direktivets artikel 1, stk . 3, paa sit omraade uden nogen som helst begraensninger skal tillade transport fra andre medlemsstater, selv hvis disse medlemsstaters betingelser for adgangen til at udfoere transport, for saa vidt angaar transportkapaciteten for virksomheder, der er etableret paa deres omraade, er mere fordelagtige .