62023CJ0686
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
3. april 2025 (
*1
)
»Appel – særprogram for forskning og teknologisk udvikling inden for forskningen i biovidenskab – SEAPURA-projektet – tilskudsaftale – revisionsrapport fra Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – afsløring af svig eller finansielle uregelmæssigheder – krav om tilbagebetaling af Den Europæiske Unions bidrag – debetnota – EU’s fordring – forældelse – kontrakt underlagt belgisk ret – indledning af insolvensbehandling af skyldneren i Frankrig – Europa-Kommissionens anmeldelse af fordring – forordning (EF) nr. 1346/2000 – direkte anvendelse – afbrydelse af forældelsesfristen i henhold til belgisk ret«
I sag C-686/23 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 16. november 2023,
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA), Pleubian (Frankrig), ved advokat A. Raccah,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved J. Estrada de Solà og M. Ilkova, som befuldmægtigede, bistået af avocat E. Bouttier,
sagsøger i første instans,
SELARL AJIRE, Rennes (Frankrig),
SELARL TCA, Saint-Brieuc (Frankrig),
sagsøgte i første instans,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, S. Rodin (refererende dommer), og dommerne N. Piçarra og O. Spineanu-Matei,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) har med appellen nedlagt påstand om annullation af Den Europæiske Unions Rets dom af 6. september 2023, Kommissionen mod CEVA m.fl. (T-748/20, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:521), hvorved Retten fastsatte størrelsen af Europa-Kommissionens fordring på tilbagebetaling af de tilskud, som var udbetalt i forbindelse med den finansieringsaftale, der var indgået med CEVA om gennemførelse af et projekt inden for rammerne af særprogrammet for forskning og udvikling med overskriften »Livskvalitet og forvaltning af bioressourcer«, til 168220,16 EUR med tillæg af morarenter (herefter »den omtvistede fordring«).
Retsforskrifter
EU-retten
2
Artikel 71 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT 2002, L 248, s. 1) med overskriften »Fastlæggelse af fordringer« fastsatte i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne appel, følgende i stk. 1-3:
»1.   Fastlæggelse af en fordring er den handling, hvorved den ved delegation eller subdelegation bemyndigede anvisningsberettigede:
a)
kontrollerer eksistensen af debitors gæld
b)
fastslår eller kontrollerer gældens tilstedeværelse og størrelse
c)
kontrollerer, at gælden er forfalden.
2.   Egne indtægter, der overdrages til Kommissionen, og enhver fordring, der er sikker, opgjort og forfalden til betaling, skal fastlægges ved en indtægtsordre, der sendes til regnskabsføreren, efterfulgt af en debetnota, der stiles til debitor, begge udarbejdet af den kompetente anvisningsberettigede.
3.   Uretmæssigt udbetalte beløb inddrives.«
3
Artikel 3 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling (EFT 2000, L 160, s. 1, berigtiget i EUT 2014, L 350, s. 15) med overskriften »International kompetence« bestemte i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder, følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.
2.   Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.«
4
Artikel 4 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »Den lovgivning, der finder anvendelse«, fastsatte følgende i stk. 2:
»Lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, er bestemmende for betingelserne for insolvensbehandlingens indledning og afslutning samt for dens forløb. Lovgivningen bestemmer navnlig:
[...]
f)
hvorledes insolvensbehandlingen virker på individualforfølgningsforanstaltninger bortset fra verserende retssager
[...]«
5
Denne forordnings artikel 16 med overskriften »Princip« bestemte følgende i stk. 1:
»Enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en ret i en medlemsstat, som har kompetence i henhold til artikel 3, anerkendes i alle de øvrige medlemsstater, så snart den får virkning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.«
6
Forordningens artikel 17 med overskriften »Anerkendelsens virkninger« bestemte følgende i stk. 1:
»En afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en kompetent ret i henhold til artikel 3, stk. 1, har umiddelbart de samme virkninger i enhver anden medlemsstat, som den har efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, medmindre andet er fastsat i denne forordning, og så længe en kompetent ret i denne anden medlemsstat ikke indleder en insolvensbehandling i henhold til artikel 3, stk. 2.«
Belgisk ret
7
Artikel 1134 i den belgiske code civil (civillovbogen) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne appelsag (herefter »den belgiske civillovbog«), bestemte følgende:
»Lovligt indgåede kontrakter er juridisk bindende for kontrahenterne.
[...]
De skal opfyldes i god tro.«
8
Den belgiske civillovbogs artikel 2257 lyder således:
»Forældelsesfristen løber ikke:
for en betinget fordring, før betingelsen er opfyldt
[...]«
9
Den belgiske civillovbogs artikel 2262a, stk. 1, første afsnit, bestemmer følgende:
»Alle søgsmål til anerkendelse eller beskyttelse af en fordringsret forældes efter ti år.«
Fransk ret
10
Artikel L.622-21-I i den franske code de commerce (handelsloven) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne appelsag (herefter »den franske handelslov«), bestemte følgende:
»Afgørelsen om indledning af proceduren afbryder eller hindrer søgsmål anlagt af kreditorer, hvis fordring ikke er nævnt i artikel L. 622-17, punkt I, med henblik på:
1°
at debitor tilpligtes at betale et pengebeløb
2°
at en kontrakt ophæves på grund af manglende betaling af et pengebeløb.«
11
Den franske handelslovs artikel L. 622-24 var affattet som følger:
»Fra offentliggørelsen af afgørelsen om indledning af proceduren fremsender alle kreditorer – med undtagelse af arbejdstagere – hvis fordringer er opstået forud for vedtagelsen af afgørelsen, anmeldelsen af deres fordringer til kurator inden for de frister, der er fastsat ved dekret af Conseil d’État [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig)]. Såfremt kreditor har opnået ophævelse af præklusion i overensstemmelse med artikel L. 622-26, begynder fristerne først at løbe fra meddelelsen af afgørelsen herom. De forkortes i så fald til det halve. Kreditorer med offentliggjort sikkerhedsstillelse, eller som er knyttet til debitor ved en offentliggjort kontrakt, underrettes personligt eller – efter omstændighederne – på den valgte adresse. Fristen for anmeldelse løber for sådanne kreditorer fra meddelelsen af denne underretning.
[...]«
12
Denne lovs artikel L. 622-25-I fastsatte følgende:
»Anmeldelsen af fordringen afbryder forældelsen, indtil proceduren er afsluttet. Anmeldelsen fritager for enhver betalingsanmodning og betragtes som en handling med henblik på retsforfølgning.«
Seapura-kontrakten
13
Artikel 2, stk. 1, i den kontrakt, som Kommissionen og CEVA indgik den 17. januar 2001 med henblik på gennemførelse af et projekt inden for rammerne af særprogrammet for forskning og udvikling med overskriften »Livskvalitet og forvaltning af bioressourcer« (herefter »Seapura-projektet«), hvorefter der skulle udbetales et tilskud på 123735 EUR (herefter »Seapura-kontrakten«), fastsætter følgende.
»Projektets varighed er 36 måneder fra den 1. februar 2001.«
14
Seapura-kontraktens artikel 5, stk. 1 og 2, bestemmer følgende:
»1.   Denne kontrakt er underlagt belgisk ret.
2.   Alene [Retten] og – i tilfælde af appel – [Domstolen] har kompetence til at træffe afgørelse i tvister mellem [Den Europæiske Union] og kontrahenterne vedrørende denne kontrakts gyldighed, anvendelse og fortolkning.«
15
I artikel 3, stk. 5, i bilag II til denne kontrakt er følgende anført:
»Når kontrakten er opfyldt, eller kontrakten opsiges, eller en kontrahents deltagelse ophører, kan Kommissionen kræve eller kræver Kommissionen, alt efter omstændighederne, som følge af svig eller alvorlige finansielle uregelmæssigheder, der er konstateret i forbindelse med en revision, at kontrahenten tilbagebetaler hele det fællesskabsbidrag, der er udbetalt til kontrahenten. [...]«
Tvistens baggrund
16
Tvistens baggrund er beskrevet i den appellerede doms præmis 2-22.
17
Den 17. januar 2001 indgik Kommissionen Seapura-kontrakten med CEVA, hvorefter der skulle udbetales et tilskud på 123735 EUR.
18
I løbet af 2006 indledte Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) en undersøgelse efter mistanke om svig vedrørende flere af CEVA’s projekter, herunder Seapura-projektet.
19
Den 11. december 2007 vedtog OLAF sin endelige rapport vedrørende denne undersøgelse (herefter »OLAF’s rapport«), hvori OLAF konstaterede uregelmæssigheder i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten, bl.a. bestående i forfalskninger af CEVA-personalets arbejdstidssedler.
20
Ved skrivelse af 29. oktober 2008 underrettede Kommissionen CEVA om, at den på grund af de alvorlige uregelmæssigheder, der var konstateret i OLAF’s rapport, havde til hensigt at udstede debetnotaer til centret på 123735 EUR med tillæg af renter med henblik på tilbagebetaling af det tilskud, der var udbetalt i henhold til Seapura-kontrakten.
21
Den 13. marts 2009 sendte Kommissionen fire debetnotaer til CEVA for et samlet beløb på 168220,16 EUR (herefter »debetnotaerne«).
22
Da CEVA den 12. juni 2009 ikke havde reageret på hverken debetnotaerne eller de fire rykkerskrivelser, som Kommissionen havde sendt den 11. maj 2009, meddelte denne institution centret fire skrivelser med anmodning om at betale.
23
Den 17. juli 2009 anlagde CEVA sag ved Retten med påstand om annullation af disse rykkerskrivelser.
24
Ved dom af 15. september 2011, CEVA mod Kommissionen (T-285/09, EU:T:2011:479), afviste Retten søgsmålet.
25
Ved dom afsagt af tribunal correctionnel de Rennes (retten i første instans i straffesager i Rennes, Frankrig) den 26. april 2011 blev CEVA og centrets tidligere direktør kendt skyldige i bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler og idømt henholdsvis en bøde på 80000 EUR og en betinget fængselsstraf på 18 måneder. Tribunal correctionnel de Rennes (retten i første instans i straffesager i Rennes), der traf afgørelse i det civile søgsmål anlagt af Kommissionen, dømte, delvist in solidum, de tiltalte til at betale Kommissionen et beløb på 303631 EUR i erstatning for det økonomiske tab, der var lidt, bl.a. som følge af de finansielle uregelmæssigheder, der var begået i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten.
26
Ved dom af 1. april 2014 frifandt cour d’appel de Rennes (appeldomstolen i Rennes, Frankrig) CEVA og centrets tidligere direktør for alle anklagepunkterne i straffesagen og i det af Kommissionen anlagte civile søgsmål.
27
Ved dom af 12. november 2015 ophævede afdelingen for straffesager ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) dommen af 1. april 2014, alene for så vidt som de tiltalte blev frifundet for anklagen om uretmæssig tilegnelse af offentlige midler, og hjemviste i denne henseende sagen til cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen, Frankrig).
28
Ved dom af 22. juni 2016 indledte tribunal de commerce de Saint-Brieuc (handelsretten i Saint-Brieuc, Frankrig) insolvensbehandling i form af en såkaldt »redningsprocedure« vedrørende CEVA (herefter »redningsproceduren«) og udpegede SELARL TCA som kurator.
29
Den 15. september 2016 anmeldte Kommissionen i forbindelse med denne redningsprocedure en fordring på det samlede beløb af de debetnotaer, der var udstedt med henblik på at opnå tilbagebetaling af tilskud i henhold til bl.a. Seapura-kontrakten, for et hovedkrav på 289012,95 EUR med tillæg af morarenter, dvs. i alt 431002,18 EUR.
30
Den 6. december 2016 bestred TCA Kommissionens fordring.
31
Ved dom af 21. juli 2017 vedtog tribunal de commerce de Saint-Brieuc (handelsretten i Saint-Brieuc) redningsplanen for CEVA og udpegede SELARL AJIRE til at overvåge gennemførelsen heraf.
32
Ved en nu endelig dom af 23. august 2017 frifandt Cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen), der traf afgørelse efter hjemvisning fra kassationsinstansen, CEVA for anklagen om uretmæssig tilegnelse af offentlige midler og idømte centrets tidligere direktør en betinget fængselsstraf på et år og en bøde på 20000 EUR for uretmæssig tilegnelse af offentlige midler.
33
Ved kendelse af 11. september 2017 afviste den tilsynsførende dommer i redningsproceduren Kommissionens anmeldelse af fordringen i sin helhed.
34
Kommissionen appellerede denne kendelse.
35
Ved dom af 24. november 2020 ophævede cour d’appel de Rennes (appeldomstolen i Rennes) denne kendelse og fastslog, at der forelå to vægtige indsigelser mod Kommissionens anmeldelse af fordringen vedrørende debetnotaernes forældelse og retmæssighed, idet den fandt, at disse indsigelser skulle afgøres af den kompetente ret, som det tilkom Kommissionen at indbringe sagen for.
Sagen for Retten og den appellerede dom
36
Den 19. december 2020 anlagde Kommissionen på grundlag af artikel 272 TEUF sag mod CEVA, TCA og AJIRE i henhold til voldgiftsbestemmelsen i Seapura-kontrakten med henblik på fastsættelse af størrelsen af Kommissionens fordring på tilbagebetaling af de tilskud, der var tildelt CEVA inden for rammerne af denne kontrakt.
37
I retsmødet for Retten den 11. november 2022 anførte Kommissionen, at søgsmålet ikke vedrørte TCA og AJIRE, og at den ikke påstod TCA og AJIRE tilpligtet at tilbagebetale de beløb, der var udbetalt i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten, hvilket Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 97.
38
CEVA gjorde til sit forsvar for det første gældende, at Kommissionens krav var forældet, for det andet, at OLAF’s undersøgelse ikke vedrørte Seapura-projektet, og at OLAF’s rapport ikke havde godtgjort, at de konstaterede uregelmæssigheder var blevet begået i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten, for det tredje, at de franske straffedomstole ikke havde opretholdt anklagerne mod centret om bedrageri eller uretmæssig tilegnelse af offentlige midler, og for det fjerde, at Kommissionen i henhold til princippet om procesautonomi ikke kunne henholde sig til de sager, der var indledt i Frankrig på grundlag af fransk ret, når Seapura-kontrakten var underlagt belgisk ret.
39
I denne henseende forkastede Retten for det første i den appellerede doms præmis 30-59 den forældelsesindsigelse, som CEVA havde rejst.
40
Retten konstaterede, at spørgsmålet om den eventuelle forældelse af Kommissionens krav var reguleret af belgisk ret, hvorefter forældelsesfristen i det foreliggende tilfælde var ti år, og fastslog herefter i dommens præmis 40 og 41, at EU-fordringens forfald var betinget af en forudgående anmodning om tilbagebetaling fra Kommissionen fremsat i henhold til artikel 3 stk. 5, i bilag II til Seapura-kontrakten. Retten fandt, at datoen for denne anmodning i det foreliggende tilfælde var datoen for Kommissionens fremsendelse af debetnotaerne til CEVA, nemlig den 13. marts 2009, og at CEVA ikke havde fremført noget særligt argument, som kunne godtgøre, at fordringen var blevet forfalden før denne dato. Retten udledte på grundlag heraf i dommens præmis 46, at EU’s fordring i henhold til belgisk ret i princippet var blevet forældet den 14. marts 2019.
41
Retten fastslog i øvrigt i den appellerede doms præmis 57, at Kommissionens anmeldelse af en fordring den 15. september 2016 i forbindelse med redningsproceduren havde afbrudt forældelsen.
42
I denne henseende fastslog Retten først, at anmeldelse af en fordring i henhold til fransk ret afbryder forældelsen, indtil proceduren er afsluttet. Retten konstaterede dernæst, at det i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 er lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, der er bestemmende for betingelserne for insolvensbehandlingens indledning og afslutning samt for dens forløb, og hvorledes insolvensbehandlingen virker på individualforfølgningsforanstaltninger. Retten fastslog endvidere, at enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling i overensstemmelse med denne forordnings artikel 16, stk. 1, og artikel 17, stk. 1, skal anerkendes i alle medlemsstater og umiddelbart har de samme virkninger. Retten konstaterede, at indledningen af redningsproceduren vedrørende CEVA i Frankrig og Kommissionens anmeldelse af en fordring i forbindelse med denne redningsprocedure i henhold til fransk ret og navnlig den franske handelslovs artikel L.622-25-1 havde haft retsvirkninger i belgisk ret, og at anmeldelsen mere præcist havde afbrudt fristen for forældelse af Kommissionens krav, således at dette ikke var forældet på den dato, hvor det var blevet fremsat.
43
For det andet efterprøvede Retten i den appellerede doms præmis 66-80 hvad angår realiteten, om Kommissionen med føje havde kunnet henholde sig til OLAF’s rapport med henblik på at kræve, at CEVA tilbagebetalte alle de beløb, som centret havde fået udbetalt i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten.
44
I denne henseende fastslog Retten først i dommens præmis 70 og 71, at OLAF’s undersøgelse vedrørende CEVA havde omfattet to dele, hvoraf den første vedrørte de direkte udgifter og den anden strukturfondene, og vedrørt to former for adfærd, der havde givet anledning til mistanke, nemlig dels en forfalskning af personalets arbejdstidssedler, dels plagiat af videnskabelige dokumenter i forbindelse med de forskellige projekter, der blev gennemført af CEVA.
45
Dernæst konstaterede Retten i dommens præmis 72-74, at OLAF’s rapport ikke havde godtgjort, at der forelå plagiat, eftersom de videnskabelige dokumenter, der angiveligt var plagieret i forbindelse med opfyldelsen af denne kontrakt, ikke var angivet. Retten fremhævede derimod, at det i OLAF’s rapport var blevet konkluderet, at der forelå alvorlige finansielle uregelmæssigheder i forbindelse med alle de projekter, der var blevet tildelt CEVA, herunder Seapura-projektet. Retten fandt, at det heraf fremgik dels, at OLAF havde godtgjort, at der forelå alvorlige finansielle uregelmæssigheder vedrørende CEVA-personalets arbejdstidssedler, dels at disse sedler forsætligt og systematisk var blevet forfalsket i alle disse projekter. Retten forkastede derfor i den appellerede doms præmis 79 CEVA’s argument om, at de uregelmæssigheder, der var konstateret i OLAF’s rapport, ikke var knyttet til Seapura-projektet.
46
For det tredje undersøgte Retten i den appellerede doms præmis 81-88 betydningen af straffesagerne ved de franske domstole, for så vidt som CEVA til sit forsvar gjorde gældende, at Kommissionen ikke kunne støtte sit krav på den angiveligt svigagtige karakter af forvaltningen af det tilskud, som centret var blevet tildelt, når det var blevet endeligt frikendt for anklagerne om bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler. I denne henseende fastslog Retten i dommens præmis 87, at tilbagebetalingen af EU’s bidrag til Seapura-projektet i henhold til artikel 3, stk. 5, i bilag II til Seapura-kontrakten alene var betinget af, at det blev konstateret, at der forelå svig eller alvorlige finansielle uregelmæssigheder i forbindelse med en revision, og at tilbagebetaling ikke var gjort betinget af en straffedom eller en strafferetlig kvalifikation af de pågældende forhold. Retten udledte heraf i dommens præmis 88, at frifindelsen af CEVA var uden betydning for anvendelsen af denne kontraktbestemmelse.
47
For det fjerde undersøgte og forkastede Retten i den appellerede doms præmis 89-95 CEVA’s argument om en tilsidesættelse af princippet om procesautonomi, for så vidt som virkningerne af en insolvensbehandling, der var indledt i Frankrig, ikke kunne have virkninger i belgisk ret. I denne henseende fastslog Retten i dommens præmis 93, at sagen var anlagt ved den i henhold til en voldgiftsbestemmelse på grundlag af artikel 272 TEUF, og at den skulle afgøre tvisten på grundlag af den materielle ret, der fandt anvendelse på kontrakten, og navnlig forordning nr. 1346/2000, hvorefter visse bestemmelser i den franske handelslov har virkning i belgisk ret. Retten fandt derfor, at Kommissionen var berettiget til på grundlag af forordning nr. 1346/2000 at påberåbe sig virkningerne i belgisk ret af den insolvensbehandling, der var indledt i Frankrig.
48
På grundlag af samtlige disse betragtninger tog Retten Kommissionens påstand til følge og fastsatte størrelsen af den omtvistede fordring til 168220,16 EUR med tillæg af renter.
Parternes påstande i appelsagen
49
CEVA har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
50
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom stadfæstes.
–
CEVA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
51
CEVA har til støtte for appellen fremsat to anbringender, hvoraf det første i det væsentlige vedrører en retlig fejl, for så vidt som Retten fastsatte forældelsesfristen for Kommissionens anlæggelse af søgsmål fejlagtigt, og det andet en tilsidesættelse af princippet om god retspleje.
Det første anbringende
52
Det første appelanbringende vedrører den appellerede doms præmis 42-59 og er opdelt i fire led.
Det første anbringendes første led
– Parternes argumentation
53
Med det første anbringendes første led har CEVA gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastsætte datoen for udstedelsen af debetnotaerne som forældelsesfristens begyndelsestidspunkt.
54
CEVA har for det første anført, at Retten i denne henseende med urette støttede sig på artikel 3, stk. 5, i bilag II til Seapura-kontrakten, selv om denne kontraktbestemmelse udelukkende vedrørte muligheden for at foretage en finansiel revision.
55
For det andet er CEVA af den opfattelse, at Seapura-kontrakten henset til artikel 2, stk. 1, heri og artikel 7, stk. 2, i bilag II hertil udløb den 12. oktober 2004. Desuden begynder forældelsesfristen i henhold til belgisk ret at løbe fra den dag, hvor den søgsmålsret, som fristen gælder for, opstår, dvs. den dag, hvor den forpligtelse, der er genstand for søgsmålet, skulle være opfyldt.
56
CEVA er således af den opfattelse, at en korrekt fortolkning af Seapura-kontrakten og belgisk ret må føre til den konklusion, at den omtvistede fordring blev forfalden fra tidspunktet for udførelsen af den forskning, der var omhandlet i denne kontrakt. CEVA har tilføjet, at Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 6, i bilag II til Seapura-kontrakten kunne kræve tilbagebetaling af det finansielle bidrag under hensyntagen til arten og resultatet af det udførte arbejde. På grundlag af disse forhold er CEVA af den opfattelse, at begyndelsestidspunktet for den tiårige forældelsesfrist, der er fastsat i belgisk ret, skal fastsættes til den 13. oktober 2004, således at denne frist udløb den 13. oktober 2014.
57
CEVA har gjort gældende, at dette led ikke udgør en ny argumentation og derfor kan antages til realitetsbehandling, eftersom CEVA fremførte lignende argumenter for Retten, således som det fremgår af CEVA’s svarskrift og af punkt 48-58 i centrets duplik i første instans.
58
Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringendes første led ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som CEVA for det første ikke gjorde gældende for Retten, at begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen skulle fastsættes til udløbet af Seapura-kontrakten. For det andet medgav CEVA for Retten, at datoen for Kommissionens fremsendelse af debetnotaerne til centret var den dato, hvor den omtvistede fordring blev forfalden, idet forældelsesfristen begyndte at løbe dagen efter denne dato. Det var på denne baggrund, at Retten i den appellerede doms præmis 44 fastslog, at »CEVA ikke har fremført noget særligt argument, som gør det muligt at fastslå, at fordringen var forfalden før den 13. marts 2009«.
59
For det tilfælde, at det første anbringendes første led anses for at kunne antages til realitetsbehandling, har Kommissionen gjort gældende, at det under alle omstændigheder er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
60
Det skal bemærkes, at der i henhold til artikel 170, stk. 1, i Domstolens procesreglement ikke i appelskriftet må foretages nogen ændring af sagens genstand, som den forelå for Retten. Det følger af fast retspraksis, at Domstolens kompetence under en appelsag således er begrænset til en bedømmelse af den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet i første instans. En part kan følgelig ikke for første gang for Domstolen fremsætte et klagepunkt, som vedkommende ikke har fremsat for Retten, idet dette ville være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten (dom af 16.3.2023, Kommissionen mod Jiangsu Seraphim Solar System og Rådet mod Jiangsu Seraphim Solar System og Kommissionen, C-439/20 P og C-441/20 P, EU:C:2023:211, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis).
61
I det foreliggende tilfælde har CEVA anført, at centret behandlede »spørgsmålet om forældelsesfristens begyndelsestidspunkt« i sit svarskrift, og »uddybede« sin argumentation i punkt 48-58 i sit »påstandsdokument«, således at det fremsatte et anbringende for Retten om forældelse af Kommissionens krav.
62
Det skal i denne henseende fastslås, at en argumentation som den, der er fremført i forbindelse med dette led, ikke fremgår af nogen af CEVA’s skriftlige indlæg for Retten.
63
CEVA anførte nemlig i svarskriftets punkt 48-56 og i duplikkens punkt 48-58, at den omtvistede fordring var forældet, fordi der, i modsætning til hvad Kommissionen havde gjort gældende, ikke kunne indrømmes nogen afbrydelse af forældelsesfristen. CEVA bestred derimod ikke, at begyndelsestidspunktet for denne frist var datoen for udstedelsen af debetnotaerne.
64
CEVA anførte derimod udtrykkeligt i svarskriftets punkt 56 og i duplikkens punkt 58, at »når alt kommer til alt, skal debetnotaerne af 12. marts 2009 anses for at bevirke, at forældelsesfristen på ti år i henhold til belgisk ret begynder at løbe«.
65
Det følger heraf, at anbringendet med hensyn til det første led om den retlige fejl, som Retten angiveligt begik ved at basere sig på datoen for udstedelsen af debetnotaerne og ikke datoen for kontraktens udløb ved fastlæggelsen af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt, udgør et nyt anbringende.
66
På denne baggrund må det fastslås, at det første appelanbringendes første led ikke kan antages til realitetsbehandling.
Det første anbringendes andet led
– Parternes argumentation
67
CEVA har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 39-44 fastslog, at en kontraktmæssig fordring kunne opstå som følge af en debetnota.
68
CEVA har i denne henseende anført dels, at debetnotaerne i henhold til Unionens retsinstansers praksis hverken udgør anfægtelige administrative afgørelser eller fuldbyrdelsesgrundlag, dels at Kommissionen ikke i kontraktforhold har ret til at vedtage ensidige retsakter, der har karakter af afgørelser, i forhold til sine medkontrahenter. CEVA har heraf udledt, at Kommissionen ikke kunne vedtage en ensidig retsakt med henblik på inddrivelse af en kontraktmæssig fordring uden først at have opnået, at den kompetente ret fastslog fordringens eksistens.
69
Kommissionen har heroverfor anført, at det andet led i CEVA’s første anbringende skal afvises fra realitetsbehandling, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
70
Det skal fastslås, at appellanten med dette led har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den som begyndelsestidspunkt for forældelsesfristen for den omtvistede fordring lagde en dato til grund, der lå efter den 13. oktober 2004.
71
Som anført i denne doms præmis 63 og 64 bestred appellanten imidlertid ikke i sagen for Retten, men anerkendte tværtimod, at begyndelsestidspunktet for denne frist var datoen for udstedelsen af debetnotaerne, nemlig den 12. marts 2009.
72
Følgelig udgør anbringendet med hensyn til det andet led om, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at fastslå, at den nævnte frist var begyndt at løbe før sidstnævnte dato, et nyt anbringende.
73
Det følger heraf, at det første anbringendes andet led også skal afvises fra realitetsbehandling.
Det første anbringendes tredje led
– Parternes argumentation
74
CEVA har først anført, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at forældelsesfristen for den omtvistede fordring var blevet afbrudt ved anmeldelsen af fordringen i forbindelse med redningsproceduren.
75
CEVA har i denne forbindelse bestridt eksistensen af den omtvistede fordring, som Kommissionen ikke kan godtgøre ved den blotte fremlæggelse af debetnotaerne eller anmeldelsen af fordringen. CEVA har anført, at fordringen blev afvist ved den tilsynsførende dommers kendelse af 11. september 2017, jf. denne doms præmis 33, og gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort sin fordring ved den kompetente ret. Ifølge CEVA har denne anmeldelse af en fordring i forbindelse med en redningsprocedure indledt i Frankrig desuden ingen betydning for forældelsen af det civile søgsmål, der er reguleret af belgisk ret. Retten begik en retlig fejl ved at antage, at forordning nr. 1346/2000 tillader afbrydelse af forældelsesfristen for en fordring, der ikke var forfalden til betaling på det tidspunkt, hvor redningsproceduren blev indledt.
76
CEVA har i øvrigt i replikken gjort gældende, at selv om det anerkendes, at indledning af en redningsprocedure kan afbryde forældelsesfristen, skal afbrydelsen være resultatet af en formel henvendelse fra kreditors side, der ikke, som i det foreliggende tilfælde, kan udgøres af debetnotaer.
77
I øvrigt blev redningsproceduren først indledt den 22. juni 2016, mens Kommissionens fordring blev forældet i løbet af 2014. Ifølge CEVA følger det heraf, at Kommissionens anmeldelse af fordringen i forbindelse med denne procedure ikke kunne afbryde forældelsesfristen, eftersom denne frist var udløbet på datoen for denne anmeldelse.
78
Desuden begik Retten ved at fastslå, at forældelsen var blevet afbrudt ved en stævning af CEVA ved de franske straffedomstole, efter CEVA’s opfattelse en retlig fejl, for så vidt som »belgisk ret hverken foreskriver afbrydelse af forældelsesfristerne eller anvendelse af belgiske frister for offentlig påtale på sager anlagt i en anden stat«.
79
CEVA har således anført, at det fremgår af praksis fra Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien), at afbrydelse ved stævning kun er til fordel for den, der foretager afbrydelsen. I det foreliggende tilfælde var det ikke Kommissionen, men den franske anklagemyndighed, der anlagde sag ved den franske straffedomstol. Desuden fremgår det ligeledes af denne retspraksis, at en stævning afbryder forældelsesfristen »for det krav, som rejses herved, og for det krav, hvis genstand i realiteten er indeholdt i stævningen«, hvilket kræver, at der tages hensyn til genstanden for kravet. I det foreliggende tilfælde var genstanden for den offentlige påtale i Frankrig anklagerne om bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler, mens Kommissionens krav vedrørte tilbagebetaling af de tilskud, der var tildelt CEVA.
80
Endelig har CEVA anført, at afbrydelsen af forældelsesfristen i henhold til belgisk ret under alle omstændigheder anses for at være ugyldig, hvis sagsøgerens krav afvises. Kommissionen fik ikke medhold i sit civile søgsmål ved de franske straffedomstole.
81
Kommissionen har anført, at det første anbringendes tredje led delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
82
Kommissionen har i denne henseende anfægtet CEVA’s fortolkning af den franske handelslovs artikel L.622-25-1.
83
Kommissionen har gjort gældende, at Retten med rette fastslog, at anmeldelsen af fordringen i forbindelse med redningsproceduren havde en afbrydende virkning i samtlige medlemsstater i henhold til artikel 16 i forordning nr. 1346/2000. Under alle omstændigheder har Kommissionen gjort gældende, at belgisk ret tillægger anmeldelse af en fordring den samme afbrydende virkning.
84
Hvad angår CEVA’s argument om, at Retten med urette lagde til grund, at den stævning, som blev forkyndt for centret, så det kunne give møde for de franske straffedomstole, afbrød forældelsesfristen, har Kommissionen gjort gældende, at det ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom Retten ikke traf afgørelse vedrørende dette spørgsmål.
85
Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at forældelsen af den omtvistede fordring blev afbrudt ved Den Europæiske Unions indtræden som civil part ved den franske straffedomstol i 2011 og suspenderet til den 23. august 2017, hvor straffesagen blev afsluttet.
– Domstolens bemærkninger
86
Hvad i første række angår CEVA’s argumentation om, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at forældelsesfristen var blevet afbrudt ved stævningen af CEVA ved de franske straffedomstole, skal det fastslås, at denne argumentation hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom.
87
Efter at Retten i den appellerede doms præmis 52-59 havde fastslået, at Kommissionens anmeldelse af en fordring i forbindelse med redningsproceduren havde afbrudt forældelsen af denne fordring, tog Retten nemlig ikke stilling til spørgsmålet om, hvorvidt stævningen af CEVA ved de franske straffedomstole også afbrød forældelsen.
88
Hvad i anden række angår CEVA’s argumentation vedrørende afbrydelsen af forældelsesfristen som følge af Kommissionens anmeldelse af en fordring i forbindelse med redningsproceduren bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 52 først fastslog, at tribunal de commerce de Saint-Brieuc (handelsretten i Saint-Brieuc) havde indledt en redningsprocedure over for CEVA den 22. juni 2016, og at Kommissionen i forbindelse med denne procedure havde anmeldt sin fordring den 15. september 2016.
89
Dernæst fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 53, at det fremgik af artikel L.622-24 i den franske code de commerce (den franske handelslov), at alle kreditorer – med undtagelse af arbejdstagere – hvis fordringer er opstået forud for vedtagelsen af afgørelsen om at indlede en redningsprocedure, skulle fremsende anmeldelsen af deres fordringer til kurator fra offentliggørelsen af afgørelsen om indledning af proceduren. Retten bemærkede for det andet i dommens præmis 54, at anmeldelsen af en fordring i henhold til denne lovs artikel L.622-25-1 afbryder forældelsen, indtil proceduren er afsluttet, fritager for enhver betalingsanmodning og betragtes som en handling med henblik på retsforfølgning.
90
Endelig fastslog Retten i den appellerede doms præmis 55, at forordning nr. 1346/2000 fandt direkte anvendelse. I dommens præmis 56 fastslog den desuden i det væsentlige, at det følger af denne forordning, at det for det første er lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, der er bestemmende for betingelserne for insolvensbehandlingens indledning og afslutning samt for dens forløb, at enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en ret i en medlemsstat, for det andet skal anerkendes i alle de øvrige medlemsstater, så snart den får virkning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, og at en afgørelse om indledning af insolvensbehandling for det tredje umiddelbart har de samme virkninger i enhver anden medlemsstat, som den har efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
91
Retten konkluderede på grundlag heraf i den appellerede doms præmis 57, at indledningen af redningsproceduren i Frankrig og Kommissionens anmeldelse af fordringen i henhold til fransk ret havde haft retsvirkninger i henhold til belgisk ret og mere præcist havde afbrudt forældelsen af denne fordring.
92
Herved begik Retten ikke en retlig fejl.
93
For det første finder CEVA’s argumentation om, at Kommissionens fordring skulle fastslås af en retsinstans for at afbryde forældelsen, ikke støtte i ordlyden af den franske handelslovs artikel L.622-25-1, hvorefter den blotte anmeldelse af en fordring i forbindelse med en redningsprocedure er tilstrækkelig til at afbryde forældelsen.
94
For det andet kan CEVA’s argument om, at forordning nr. 1346/2000 ikke kan have virkning i belgisk ret, ikke tiltrædes.
95
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at en forordning i henhold til artikel 288 TEUF er almengyldig. Den er således bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
96
I tredje og sidste række følger det – for så vidt som appellanten har anført, at anmeldelsen af fordringen i forbindelse med redningsproceduren i 2016 fandt sted, efter at Unionens fordring var blevet forældet, den 13. oktober 2014 – af svaret på dette anbringendes første og andet led, at dette klagepunkt ikke kan antages til realitetsbehandling.
97
Det følger heraf, at det første anbringendes tredje led skal forkastes, idet det delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
Det første anbringendes fjerde led
– Parternes argumentation
98
CEVA har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde en fordring, og ved at fastsætte dennes størrelse. CEVA har anført, at fransk ret er til hinder for, at kreditorerne i den enhed, der er genstand for en redningsprocedure, individuelt søger deres fordringer inddrevet retsligt, når denne procedure er indledt. Centret har heraf udledt, at »den [appellerede dom] i henhold til fransk insolvensret ikke kan anerkendes af den franske ret, eftersom den anmeldte fordring ligger senere«.
99
Kommissionen har gjort gældende, at dette led er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
100
Det er tilstrækkeligt at fastslå, at Retten ikke dømte CEVA i denne henseende.
101
Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 95 og af domskonklusionens punkt 1, at Retten begrænsede sig til at fastslå den omtvistede fordring og fastsætte størrelsen heraf til et hovedkrav på 168220,16 EUR med tillæg af renter, uden at dømme CEVA til at betale denne fordring. CEVA’s argument hviler således på en urigtig læsning af den appellerede dom.
102
På denne baggrund må det første anbringendes fjerde led forkastes, og dermed må det første appelanbringende forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende
103
Det andet anbringende er opdelt i fire led.
Det andet anbringendes første led
– Parternes argumentation
104
CEVA har anført, at det var med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 70-80 fandt, at CEVA havde begået finansielle uregelmæssigheder i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten. CEVA har i denne forbindelse, ved henvisning til en bestemt passage i OLAF’s rapport, gjort gældende, at det fremgår af denne rapport, at klagepunktet om finansielle uregelmæssigheder ikke var godtgjort i forhold til CEVA vedrørende Seapura-projektet. Centret har anført, at denne rapports konklusioner vedrørende sådanne uregelmæssigheder ikke vedrørte Seapura-kontrakten, men to andre kontrakter, og at de tilskud, der var tildelt i henhold til disse, var blevet tilbagebetalt til Kommissionen.
105
I replikken har CEVA for det første tilføjet, at der ikke er oplysninger i sagsakterne, der gør det muligt at fastslå, at der var tale om en forfalskning af personalets arbejdstidssedler med hensyn til Seapura-projektet. For det andet fremgår det ligeledes af OLAF’s rapport, at CEVA, i modsætning til hvad Kommissionen har foreholdt centret, ikke plagierede videnskabelige dokumenter i forbindelse med opfyldelsen af Seapura-kontrakten.
106
Kommissionen er af den opfattelse, at det andet anbringendes første led er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
107
Som Retten anførte i den appellerede doms præmis 71, omfattede OLAF’s rapport to dele, hvoraf den første vedrørte de direkte udgifter og den anden strukturfondene, og vedrørte to former for adfærd, nemlig dels en forfalskning af personalets arbejdstidssedler, dels plagiat af videnskabelige dokumenter.
108
Retten præciserede i den appellerede doms præmis 74 og 75, at selv om det hævdede om plagiat af videnskabelige dokumenter i forbindelse med Seapura-projektet ikke var blevet godtgjort i OLAF’s rapport, var det dog heri blevet konkluderet, at CEVA havde forfalsket personalets arbejdstidssedler, »navnlig for de europæiske projekter, med henblik på at frigive det maksimale beløb, der var afsat til hvert enkelt projekt«.
109
På grundlag af en analyse af forskellige passager i OLAF’s rapport konkluderede Retten, at der forelå alvorlige finansielle uregelmæssigheder i forbindelse med samtlige de projekter, der var blevet tildelt CEVA, herunder Seapura-projektet.
110
Det skal i henseende hertil fastslås, at CEVA i sin argumentation i forbindelse med dette led, for så vidt som denne er støttet på den passage i OLAF’s rapport, som citeres, med hensyn til Seapura-kontrakten forveksler frikendelsen for så vidt angår det hævdede om plagiat med en angivelig generel frikendelse for enhver uregelmæssighed. Under alle omstændigheder anmoder CEVA med denne argumentation i realiteten Domstolen om at sætte sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder i stedet for Rettens.
111
I henhold til artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er en appel imidlertid begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (dom af 10.9.2024, Google og Alphabet mod Kommissionen (Google Shopping), C-48/22 P, EU:C:2024:726, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
112
Da det hverken er gjort gældende eller godtgjort, at der foreligger en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, skal det andet anbringendes første led afvises fra realitetsbehandling.
Det andet anbringendes andet led
113
Med det andet anbringendes andet led har CEVA gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om god retspleje, der er omhandlet i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 72 fastslog, at »den horisontale karakter af området for OLAF’s undersøgelse [nødvendigvis] også [omfattede] Seapura-kontrakten«, selv om den i øvrigt havde anerkendt, at det fremgik af OLAF’s rapport, at det hævdede om plagiat af videnskabelige dokumenter ikke var godtgjort vedrørende denne kontrakt.
114
CEVA er således af den opfattelse, at Retten i forbindelse med sin prøvelse af Kommissionens vurdering af OLAF’s rapport begrænsede sig til en generel gennemgang af denne rapport, således at den tilsidesatte princippet om god retspleje, som forpligtede den til omhyggeligt at undersøge alle relevante forhold i den foreliggende sag, selv om en korrekt gennemgang af den nævnte rapport ville vise, at de konstaterede uregelmæssigheder ikke var knyttet til Seapura-kontrakten.
115
Kommissionen har anført, at dette led skal afvises fra realitetsbehandling, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
116
Med dette led har CEVA foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 70-80 foretog en generel og dermed ukorrekt gennemgang af OLAF’s rapport, idet den undlod omhyggeligt at undersøge alle relevante forhold i den foreliggende sag. Med denne argumentation ønsker appellanten i realiteten at opnå, at Domstolen sætter sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder, således som den vil følge af undersøgelsen af denne rapport, i stedet for Rettens.
117
Som allerede nævnt i denne doms præmis 111 er bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og beviserne ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet, hvilket ikke er gjort gældende og under alle omstændigheder ikke godtgjort i den foreliggende sag.
118
Det andet anbringendes andet led skal følgelig afvises fra realitetsbehandling.
Det andet anbringendes tredje led
– Parternes argumentation
119
CEVA har anført, at Retten med urette fastslog, at Kommissionen var fordringshaver på et beløb på 168220,16 EUR, uden at tage hensyn til, at de franske straffedomstole havde frifundet CEVA for anklagerne om bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler og endeligt havde forkastet de påstande, som Kommissionen havde nedlagt som civil part. Disse afgørelser har retskraft på nationalt plan, således at ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at de anfægtes på grundlag af EU-retten.
120
Kommissionen er af den opfattelse, at dette led ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som CEVA ikke nærmere angiver, hvilke præmisser i den appellerede dom det vedrører. Det er under alle omstændigheder irrelevant.
– Domstolens bemærkninger
121
Indledningsvis bemærkes, at det følger af artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende, skal angive præcist, hvilke præmisser i Rettens afgørelse der anfægtes. Ifølge fast retspraksis skal appelskriftet således præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, og de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering mod Kommissionen, C-123/21 P, EU:C:2023:708, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis).
122
Selv om CEVA ikke nævner de præmisser i den appellerede dom, som centret anfægter, er det, eftersom dommen indeholder overskriften »Straffesagerne ved de franske domstole«, åbenbart, at denne argumentation er rettet mod dens præmis 85-88.
123
I henseende hertil bemærkede Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 85, at i forbindelse med en kontrakt som Seapura-kontrakten var den blotte konstatering af, at der forelå svig eller alvorlige finansielle uregelmæssigheder i forbindelse med en revision, tilstrækkelig til at begrunde Kommissionens ret til at kræve tilbagebetaling af de beløb, som den havde udbetalt. Dernæst fastslog Retten i dommens præmis 86 i forbindelse med den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som det alene tilkom Retten at foretage, at den forfalskning af personalets arbejdstidssedler, der var blevet konstateret i OLAF’s rapport, som minimum udgjorde en alvorlig finansiel uregelmæssighed. I øvrigt fastslog Retten i dommens præmis 87 i det væsentlige, at artikel 3, stk. 5, i bilag II til Seapura-kontrakten gav Kommissionen ret til at kræve tilbagebetaling af det omhandlede EU-bidrag alene på grundlag af en konstatering af, at der forelå svig eller alvorlige finansielle uregelmæssigheder, uden at denne ret var betinget af, at de pågældende forhold i øvrigt havde været genstand for en straffedom eller en strafferetlig kvalifikation.
124
Endelig fastslog Retten i den appellerede doms præmis 88 på grundlag af disse vurderinger, at en national straffedomstols frifindelse af CEVA for anklagerne om bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler var uden betydning for Kommissionens ret til at kræve tilbagebetaling af det pågældende tilskud på grundlag af artikel 3, stk. 5, i bilag II til Seapura-kontrakten.
125
Et sådan ræsonnement er ikke behæftet med nogen retlig fejl. I modsætning til hvad appellanten implicit har gjort gældende, udtalte de franske straffedomstole sig navnlig ikke om, hvorvidt der forelå »alvorlige finansielle uregelmæssigheder« som omhandlet i denne bestemmelse, idet dette kontraktlige begreb er forskelligt fra kvalifikationerne bedrageri og uretmæssig tilegnelse af offentlige midler, der var de anklager, som centret blev blevet frikendt for.
126
Følgelig skal det andet anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.
Det andet anbringendes fjerde led
– Parternes argumentation
127
CEVA har gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om procesautonomi, idet borgerne på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke kan påberåbe sig en medlemsstats ret for retterne i en anden medlemsstat. Det var således med urette, at Retten forkastede CEVA’s argument om, at Kommissionen ikke kunne påberåbe sig de procedurer, der var indledt i Frankrig på grundlag af fransk ret, når Seapura-kontrakten fastsætter, at belgisk ret finder anvendelse, og at Unionens retsinstanser har enekompetence.
128
Kommissionen er af den opfattelse, at CEVA ikke har angivet, på hvilken måde den appellerede dom skulle være behæftet med en retlig fejl, således at dette led skal afvises fra realitetsbehandling.
129
Under alle omstændigheder er det andet anbringendes fjerde led ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
130
Selv om CEVA ikke nævner de præmisser i den appellerede dom, som centret anfægter, er det indledningsvis, eftersom dommen indeholder overskriften »Princippet om procesautonomi«, åbenbart, at denne argumentation er rettet mod dens præmis 92-95.
131
Med hensyn til sagens realitet bemærkes for det første, at forordning nr. 1346/2000, som anført i denne doms præmis 94 og 95, i henhold til artikel 288 TEUF er almengyldig, bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
132
For det andet forudsætter anvendelsen af princippet om procesautonomi, at der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området (jf. i denne retning dom af 25.3.2021, Balgarska Narodna Banka, C-501/18, EU:C:2021:249, præmis 116 og den deri nævnte retspraksis), således at en tilsidesættelse af dette princip ikke kan gøres gældende i det foreliggende tilfælde.
133
Retten tilsidesatte derfor ikke princippet om procesautonomi ved i den appellerede doms præmis 93 at fastslå, at belgisk rets anvendelighed på Seapura-kontrakten ikke berørte den direkte anvendelighed af forordning nr. 1346/2000, hvorefter visse bestemmelser i den franske handelslov har virkning i belgisk ret.
134
Følgelig skal det andet anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet, og dermed skal det andet appelanbringende forkastes i sin helhed.
135
Da ingen af de anbringender, som CEVA har fremsat til støtte for sin appel, kan tiltrædes, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
136
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
137
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
138
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at CEVA tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da CEVA har tabt sagen, bør det pålægges det at bære sine egne omkostninger i forbindelse med den foreliggende sag og at betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Ottende Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) bærer sine egne omkostninger i forbindelse med appellen og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.