62005CC0062
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 16. janvārī (
1
)
Lieta C-62/05 P
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, likvidācijas procesā,
u.c.
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Regula (EEK) Nr. 1430/79 — Ievedmuitas nodokļu atlaišana — Spānijai nosūtīta cigarešu krava — Kopienu tranzīta darījuma laikā izdarīta krāpšana”
I – Ievads
1.
Apelācijā tiek apstrīdēts Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. decembrī pieņemtais spriedums (
2
), ar kuru netika apmierināts pamatprasījums atcelt Komisijas 2002. gada 28. jūnija Lēmumu REM 14/01, ar kuru tika noraidīts Itālijas Republikas lūgums dzēst noteiktu Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielisa [Livio Danielis] un Domeniko D’Alesandro [Domenico D’Alessandro] (turpmāk tekstā – “Nordspedizionieri u.c.”) ievedmuitas nodokļa parādu (
3
).
2.
Konkrēti tiek apspriesti nosacījumi “īpašas situācijas” esamībai Kopienas muitas tiesību aktu izpratnē, jo tikai šādā gadījumā tiek paredzēts atbrīvot no muitas nodokļiem. Ņemot vērā brīdi, kad radušies prāvas apstākļi, to izvērtējums jāveic saskaņā ar sarežģīto tiesisko regulējumu (
4
), kas bija spēkā līdz Kopienas Muitas kodeksa pieņemšanai (
5
).
3.
Strīda vērtējums ir atkarīgs arī no tā, kā ir interpretējams divpusējs līgums, ko dalībvalsts – Itālija – parakstījusi ar citu valsti – Slovēniju, kas toreiz bija trešā valsts, šī apstākļa dēļ radot šaubas par Tiesas kompetenci (
6
).
II – Atbilstošās tiesību normas
4.
Lai izspriestu par šo apelācijas sūdzību, jāizpēta, no vienas puses, tiesību normas, kuru pārkāpumā tiek vainota Pirmās instances tiesa – kas visas ir Kopienu tiesību normas – un, no otras [puses], atsevišķi noteikumi divpusējā līgumā par iestāžu sadarbību muitas jomā, kas 1965. gadā noslēgts starp Itāliju un Dienvidslāviju (turpmāk tekstā – “Belgradas līgums”) (
7
).
5.
Tā kā Kopienas Muitas kodekss nav piemērojams ratione temporis, jo faktu kopums aptver laikposmu pirms šī tiesību akta pieņemšanas, atbilstošo tiesību normu corpus ir izkaisīts dažādos gandrīz vienmēr nepilnīgos regulējumos, kas, lai arī pārsvarā formāli atcelti, bieži vien ir joprojām piemērojami šī kodeksa kopš 1992. gada nodrošinātās kuplās lapotnes aizsegā.
A – Kopienu tiesības
6.
Tas noticis, piemēram, ar Kopienas tranzīta muitas sistēmu, kas paredzēta Regulā Nr. 222/77 (
8
), kuras 36. panta 1. punkts noteic, ka gadījumā, kad tiek konstatēts, ka Kopienas tranzīta laikā vai saistībā ar to noteiktā dalībvalstī ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība, uzliktos nodokļus un citus iespējamos maksājumus iekasē šī dalībvalsts saskaņā ar tās normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, neskarot iespēju ierosināt krimināllietas.
7.
Ar Regulu Nr. 474/90 (
9
) iepriekš minētais 36. pants tika papildināts ar trešo punktu, lai noteiktu pārkāpuma vietu nodokļa un pārējo attiecīgo maksājumu iekasēšanai gadījumā, kad nekas nepierāda tranzīta operācijas likumību, vai vietu, kurā faktiski noticis pārkāpums.
8.
Regula Nr. 1062/87 (
10
), ar kuru tika izvērsta un vienkāršota Regula Nr. 222/77, savukārt tika grozīta ar Regulu Nr. 1429/90 (
11
), ar kuru tajā tika iekļauts 11.a pants, kas ietverts I a sadaļā ar virsrakstu “Noteikumi, kas piemērojami galamērķa muitas iestādē neuzrādītu sūtījumu gadījumā”, un noteic:
“1.   Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo principālam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
2.   Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā cita starpā norāda termiņu, līdz kuram kompetentām iestādēm pieņemamā veidā nosūtītājai muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzīta darījuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski ir izdarīts.
Šis termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām minētais pierādījums nav sniegts, tad kompetentā dalībvalsts uzsāk attiecīgo nodokļu un citu maksājumu piedziņu [..].”
9.
Kopienas tiesiskais regulējums muitas jomā paredz arī iespēju pilnībā vai daļēji atmaksāt iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli vai daļēji dzēst muitas parādu. Nosacījumi to atbrīvošanai no nodokļa šajā lietā bija noteikti Regulas Nr. 1430/79 (
12
) 13. panta 1. punktā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3069/86 (
13
):
“Ievedmuitas nodokļa atmaksa vai atbrīvošana no tā var notikt īpašos gadījumos, kas atšķiras no A līdz D nodaļās paredzētajiem gadījumiem, kurus pamato apstākļi, kuros nav vainojama ne attiecīgās personas viltus, ne tās acīmredzama nolaidība.
[..]”
B – Belgradas līgums
10.
Nolūkā stiprināt sadarbību starp Itālijas un Dienvidslāvijas muitas iestādēm šis līgums ierindojas starp saviem tā laika līdziniekiem, kā to apliecina pārskata salīdzinājums ar līgumu, ko šajā jomā 1967. gadā noslēdza sešas sākotnējās dalībvalstis un kas pazīstams kā “Romas konvencija” (
14
).
11.
Izklāstot savus pamatmērķus, proti, pārkāpumu novēršanu, atklāšanu un apkarošanu (1. pants), Belgradas līgums definē “muitas tiesību normu” jēdzienu (2. pants) un paredz apņemšanos īstenot ciešu sadarbību starp kopējās robežas muitas iestādēm (3. pants).
12.
Šīs apelācijas lietas izspriešanā būtisks ir 4. pants, kurā līgumslēdzējas puses apņemas īpaši uzraudzīt aizdomīgu personu, preču un automašīnu apriti (1. punkts).
13.
[Līguma] 4. panta 2. punktā tiek atkārtota apņemšanās novērst kontrabandu, otrajā daļā paredzot, ka:
“Pēc [otras līgumslēdzējas puses] lūguma sevišķi tiks uzraudzīta to preču izvešana, kas otras līgumslēdzējas puses teritorijā tiek apliktas ar īpašiem un paaugstinātas likmes nodokļiem.”
III – Apelācijas sūdzības priekšvēsture
A – Pirmās instances prāvas fakti
14.
Komandītsabiedrība Nordspedizionieri di Danielis Livio & C., kuru izveidojuši muitas brokeri un kuras juridiskā adrese ir Triestē (Itālija), pēc uzņēmuma Cumberland Ltd lūguma iesniedza trīs secīgas Kopienas ārējā tranzīta deklarācijas Ferneti [Fernetti] (Itālija) muitas iestādē par no Slovēnijas sabiedrības Proexim Export-Import iegādātu iepakojuma paku nosūtīšanu to pārvešanai ar kravas automašīnu uz Spāniju.
15.
Attiecīgajos muitas dokumentos norādītais sūtījums bija 1400 pakas ar kopsvaru 12620 kilogrami 1991. gada 30. oktobrī, 1210 pakas ar kopsvaru 12510 kilogrami tā paša gada 5. novembrī un 1500 iepakojumi ar kopsvaru 12842 kilogrami tā paša mēneša 16. datumā.
16.
Pēc muitas formalitāšu izpildes iepriekš minētajam trešajam tranzītam, kravas automašīnai tika atļauts turpināt ceļu. Nedaudz vēlāk Ferneti muitas iestādes direktors lūdza šī apvidus finanšu policijai pārbaudīt kravas automašīnas kravu. Tā kā tā jau bija atstājusi muitas zonu, finanšu policija tai sekoja un dažus kilometrus pēc robežas šķērsošanas to aizturēja. To ar konvoja palīdzību pavadīja līdz muitai pārbaudīšanai, atklājot, ka kartona iesaiņojumi nebija tukši, kā tas tika norādīts deklarācijā par tranzītu, bet gan piepildīti ar 8190 kilogramiem ārpuskopienas izcelsmes cigarešu, kas sapakotas 819 pakās. Tika uzdots aizturēt automašīnas vadītāju – C. kungu, un konfiscēt kravas automašīnu, preces un aizturētā rīcībā esošos dokumentus.
17.
Itālijas muitas iestāžu sadarbībā ar Slovēnijas iestādēm veiktā izmeklēšana ļāva noskaidrot, ka C. kungs bija piedalījies trīs citās līdzīgās cigarešu kontrabandas operācijās, izmantojot Nordspedizionieri u.c. aizpildītās 1991. gada 30. oktobra un 5. novembra deklarācijas par tranzītu, kā arī uzņēmuma Centralsped Srl1991. gada 16. septembrī iesniegto deklarāciju.
18.
1991. gada 30. oktobra un 5. novembra sūtījumos tika atklāta nesakritība starp deklarāciju, kas iesniegta Slovēnijas muitas iestādēm pamatā par tabakas izstrādājumiem, un Ferneti muitas punktā iesniegto, kurā tika norādītas iepakojuma pakas. Tika konstatēts arī tas, ka pēc muitas formalitāšu nokārtošanas minētajā iestādē kravas automašīna turpināja ceļu uz citu galamērķi, nevis muitas deklarācijās norādīto, kravu paslepus izkraujot Itālijā.
19.
Izmeklēšanas gaitā Itālijas policija Baredžo [Bareggio] (Itālija) atklāja nelikumīgi ievesto preču noliktavu, kurā 1992. gada 8. aprīlī tika veikta kratīšana, izņemot 801 cigarešu bloku (8010 kilogramus cigarešu).
20.
1992. gada 16. oktobrī Triestes galvenās muitas iestādes piedziņas dienests Nordspedizionieri kā Kopienas tranzīta atbildīgajam principālam par 1991. gada 30. oktobra un 5. novembra tranzītu nosūtīja rīkojumu samaksāt ITL 2501239200 kā nodokli un ITL 450223100 – kā procentus par termiņa nokavējumu attiecībā uz nodokli, kas uzlikts 1700 kastēm tabakas izstrādājumu (17000 kilogramu), kas nelikumīgi ievesti un laisti tirgū Kopienas muitas teritorijā. Tā kā1991. gada 16. novembra kravu Itālijas muitas iestādes aizturēja pirms tās nonākšanas tirgū, Itālijas muitas iestādes par minēto partiju neuzlika muitas nodokli.
21.
Rīkojumu apstrīdot, Tribunale civile e penale di Trieste (Triestes pirmās instances [rajona] tiesa) 1994. gada septembrī to atzina par spēkā neesošu. Pret šo nolēmumu iesniegto apelācijas sūdzību 1996. gada 5. septembrī izskatīja tās pašas pilsētas Corte d’appello (Apelācijas tiesa), par to izlemdama pretēji zemākajai instancei, piespriežot Nordspedizionieri un papildus tās dalībniekiem solidāri samaksāt iepriekš minētās ITL 2951462300. 1999. gada 26. janvāra spriedumā Corte suprema di cassazione (Augstākā Kasācijas tiesa) noraidīja [kasācijas] sūdzību, ko muitas brokeri bija iesnieguši pret Corte d’appello nolēmumu.
22.
Pa to laiku 1994. gada janvārī Tribunale civile e penale di Trieste pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis izdeva rīkojumu par krimināllietu izbeigšanu, kuras bija ierosinātas par cigarešu kontrabandu pret G. Baldi [G. Baldi], Nordspedizionieri uzņēmuma dalībnieku un tādu trīs Nordspedizionieri iesniegto deklarāciju par tranzītu iesniedzēju, kuras tika izmantotas minētajā kontrabandā.
23.
2000. gada novembrī Nordspedizionieri u.c. Komisijai lūdza atbrīvot no Itālijas muitas iestāžu noteiktajiem nodokļiem [ITL 497589687 jeb EUR 256983,63], un šo lūgumu atbalstīja Itālijas valsts, kas 2001. gada jūnijā arī iesniedza līdzīga satura lūgumu.
24.
Tā kā 2002. gada 28. jūnijā Komisija noraidīja Itālijas Republikas lūgumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), jo nebija īpašas situācijas, kuras pamatā ir apstākļi, kas nenorāda nedz uz Nordspedizionieri u.c. krāpniecisku nolūku, nedz acīmredzamu nolaidību Regulas Nr. 1430/79 13. panta izpratnē, nebija pamata atbrīvot no ievedmuitas nodokļa iepriekš minētajā apmērā.
25.
2002. gada 30. oktobrīNordspedizionieri, Danieliss un D’Alesandro lūdza Pirmās instances tiesā atcelt Komisijas lēmumu.
B – Apstrīdētais spriedums
26.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju pamatprasījums bija par Apstrīdētā lēmuma atcelšanu un atbrīvošanu no ievedmuitas nodokļa, balstoties uz diviem pamatiem, proti, uz atsevišķām kļūdām faktos un uz īpašas situācijas esamību bez krāpšanas nolūka un acīmredzamas nolaidības Regulas Nr. 1430/79 13. panta izpratnē.
27.
Pirmās instances tiesa neatzina nevienu no šiem pamatiem.
28.
Tā noraidīja pirmo (
15
) tāpēc, ka nekonstatēja nevienu kļūdu pārsūdzētajā aktā, pretēji tam, ko bija apgalvojuši prasītāji, kas uzskatīja, ka Komisija ir sagrozījusi faktus, Apstrīdētā lēmuma ceturtajā apsvērumā norādīdama, ka 16. novembra darījuma pārbaude ir notikusi Ferneti muitas zonā. Prasītāji minēto apgalvojumu uzskata par neatbilstošu patiesībai, jo finanšu policija kravas automašīnu ir pārbaudījusi pēc muitas formalitāšu nokārtošanas.
29.
Turklāt tā paša pamata ietvaros Pirmās instances tiesa kā nepieņemamu noraidīja iebildumu par lūgumā atbrīvot no nodokļa norādītās summas nepareizību (
16
), to pamatojot ar to, ka šo summu aprēķina tikai valsts iestādes.
30.
Attiecībā uz Regulas Nr. 1430/79 13. pantā izvirzīto nosacījumu izpildi prasītāji apgalvoja (
17
), pirmkārt, ka tie ir savai profesionālajai darbībai raksturīgos komerciālos riskus pārsniedzošas krāpšanas upuri; otrkārt, ka Itālijas iestādes apzināti esot ļāvušas veikt pretlikumīgās darbības, lai atklātu kontrabandistu tīklu; treškārt, ka neesot izpildīti valsts pienākumi kontrolēt muitas darbības; ceturtkārt, ka tiem neesot bijis iespējams pārbaudīt tranzīta darījumus, un, piektkārt, ka Apstrīdētajā lēmumā nav izsvērtas skartās intereses.
31.
Tomēr Pirmās instances tiesa izvirzītos argumentus vienu pēc otra noraidīja pierādījumu trūkuma dēļ (pirmais un trešais apgalvojums) vai nepamatotības dēļ (otrais, ceturtais un piektais apgalvojums).
32.
Šīs apelācijas sūdzības sakarā ļoti būtiska nozīme ir uzskatam, ka valsts iestādes nav izpildījušas preču obligāto pārbaudi uz robežas atbilstoši Belgradas līgumam, jo Pirmās instances tiesa secināja, ka minētais līgums neuzlika Slovēnijas muitas iestādēm pienākumu nekavējoties informēt Itālijas [muitas iestādes] par jebkuru tabakas izstrādājumu kravu, kas atstāj tās teritoriju virzienā uz Itāliju (
18
).
33.
Iepriekš minētā Pirmās instances tiesa noteica, ka līgums vienīgi paredz savstarpējās palīdzības sniegšanu un ciešu sadarbību starp abām iestādēm, īpašas uzraudzības īstenošanu pār preču un tādu transportlīdzekļu kustību, kas liecina par apmēra ziņā ievērojamu kontrabandu, kā arī informācijas apmaiņu, it īpaši par to preču kategorijām, ar kurām tiek pārkāpti muitas noteikumi.
34.
Nekonstatējusi īpašu situāciju, Pirmās instances tiesa prasību noraidīja, neizvērtēdama otro nosacījumu par viltus vai acīmredzamas nolaidības neesamību (
19
).
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
35.
Nordspedizionieri u.c. apelācijas sūdzība Tiesas kancelejā tika iesniegta 2005. gada 11. februārī, iebildumu rakstu Komisija iesniedza tam sekojošajā 19. aprīlī. Replika un atbilde uz repliku tika iesniegtas attiecīgi 22. septembrī un 8. novembrī.
36.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu:
—
atcelt Pirmās instances tiesas spriedumu, kas ir šīs apelācijas tiesvedības priekšmets;
—
atcelt Komisijas 2002. gada 28. jūnija Lēmumu (REM 14/01), ar kuru noraidīts Itālijas Republikas lūgums dzēst viņu ievedmuitas nodokļa parādu EUR 256983,63, norādot uz īpašu apstākļu esamību, kas neliecināja nedz par nolaidību, nedz viltu, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
37.
Savukārt Komisija lūdz Tiesu:
—
pilnībā noraidīt Nordspedizionieri u.c. apelācijas sūdzību;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem segt savus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan Tiesā.
38.
2006. gada 30. novembra tiesas sēdē abu lietas dalībnieku pārstāvji atkārtoti izklāstīja savas nostājas un prasījumus.
V – Apelācijas pamatu vērtējums
39.
Nordspedizionieri u.c. izvirza četrus apelācijas pamatus, norādot uz Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punkta pārkāpumu; faktu sagrozīšanu, kas padarītu pārsūdzēto spriedumu par spēkā neesošu pamatojuma trūkuma dēļ saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta (
20
) 81. panta priekšpēdējo teikumu; Regulas Nr. 1430/79 13. panta pārkāpumu un viltus un nolaidības neesamību šīs pēdējās tiesību normas izpratnē.
40.
Komisija lūdz atzīt pirmo un netieši – arī otro pamatu par nepieņemamu, un tādēļ šie argumenti ir jāizvērtē.
A – Dažu pamatu pieņemamība
1) Pirmā apelācijas pamata pieņemamība
41.
Atsaucoties uz Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji noliedz muitas parāda esamību, jo nav izpildīts būtisks tā rašanās nosacījums, proti, iespējami drīz un ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas nav veikts paziņojums atbildīgajam principālam par to, ka sūtījums nav ticis uzrādīts galamērķa muitas iestādē.
42.
Sava pieņēmuma atbalstam viņi citē Tiesas judikatūru par šo tiesību normu, kas dalībvalstij, kuras pakļautībā atrodas izvešanas vietas muitas iestāde, atļauj iekasēt ievedmuitas nodokli tikai gadījumā, ja atbildīgajam principālam ir atvēlēts trīs mēnešu termiņš, lai sniegtu pierādījumu par vietu, kurā noticis pārkāpums vai nelikumība, bet tas noteiktajā termiņā nav izdarīts (
21
).
43.
Komisija savu iebildi par nepieņemamību balsta uz to, ka pamats nav piesaukts nedz pirmstiesas administratīvajā posmā – ar atbrīvošanu no muitas nodokļa saistītajā procedūrā, nedz Pirmās instances tiesā, un to, ka jebkurā gadījumā šis iebildums būtu jāizskata valsts tiesās, jo tas attiecas uz tiesību aktiem, ko pieņem valsts muitas iestādes, kam vienīgajām ir uzticēts piemērot Kopienas muitas tiesības.
44.
Tomēr šķiet, ka tas nav jauns pamats, jo replikas rakstā Nordspedizionieri u.c. norāda, ka Pirmās instances tiesa būtu varējusi šo Ferneti muitas iestādes izdotā rīkojuma par samaksu spēkā neesamības pamatu izvērtēt pēc savas ierosmes, jo šo argumentu loģiski var pirmoreiz izvirzīt tikai šajā Tiesā.
45.
Turklāt no apstrīdētā sprieduma izriet, ka tiesvedībā pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēji jau bija apstrīdējuši rīkojuma par samaksu pareizību un tādēļ izmaiņas attiecas vienīgi uz minētās kļūdas nozīmīgumu pieprasītās summas aprēķinā un juridisko pamatojumu (
22
). Līdz ar to formālā ziņā pamata priekšmets paliek negrozīts, lai arī tas ir balstīts uz atšķirīgiem argumentiem.
46.
Savukārt attiecībā uz lietas izspriešanu pēc būtības valda Komisijas uzskats par to, ka tā neietilpst Kopienu tiesu kompetencē.
47.
Kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi apstrīdētajā lēmumā (
23
), Regulas Nr. 1430/79 13. pantā, tikai noteiktos īpašos apstākļos un nepastāvot viltum vai nolaidībai, ir atļauts atbrīvot uzņēmumus no nodokļu, kurus tie ir parādā, samaksas, paturot spēkā pašu parāda maksājuma prasības principu (
24
).
48.
Tādēļ Tiesa par pieņemamiem atzīst vienīgi pamatus, kuros apliecināti īpaši apstākļi un apelācijas sūdzības iesniedzēju nolaidības vai viltus neesamība, bet nevis citus, kuros apstrīdēta kompetento valsts iestāžu lēmumu, ar kuriem tiek pieprasīta nodokļu samaksa, likumība, jo šis aspekts ir jāizspriež kopa ar prasību, kas celta kompetentā valsts tiesā (
25
).
49.
Ar procesuālo loģiku nav savienojams tas, ka Pirmās instances tiesa pēc savas ierosmes pārbauda tiesību normu, kuras piemērošana tai nepiekrīt, un tādēļ pirmais apelācijas pamats, kaut arī tas nav jauns, cieš neveiksmi un nevar tikt atzīts par pieņemamu.
50.
Turklāt, pat atzīstot tā pieņemamību, tam nebūtu nozīmes, jo lietā nav strīds par nelikumības vai pārkāpuma izdarīšanas vietu, kā tas pieprasīts Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punktā. Citādi nevar būt, jo tabakas kontrabandas Kopienas tranzīts notika Itālijā un faktu rašanās laikā Slovēnija nebija Kopienas dalībvalsts. Tādēļ jautājumā par pārkāpuma vietu nebija šaubu, kas ir nepieciešams priekšnosacījums šīs tiesību normas piemērošanai, un Ferneti muitas iestādei nevajadzēja atvēlēt apelācijas sūdzības iesniedzējiem termiņu pierādījumu iesniegšanai par vietu, kurā tika pārkāpts likums.
51.
Tādēļ iepriekš izklāstītie apsvērumi mani mudina rosināt pirmo pamatu atzīt par nepieņemamu.
2) Par otrā apelācijas pamata pieņemamību
52.
Nordspedizionieri u.c. uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi lietas faktus, pārsūdzētā sprieduma 29. punktā neatzīstot viņu iebildumu par to, ka Apstrīdētā lēmuma ceturtais apsvērums ietvēra būtisku kļūdu, tajā norādot, ka Ferneti muitas iestāde esot uzdevusi finanšu policijai pārbaudīt 1991. gada 16. novembrī deklarēto kravu, lai gan faktiski pārbaude ir veikta ārpus muitas zonas pēc muitas formalitāšu nokārtošanas, kad kravas automašīna bija iebraukusi vairākus kilometrus Itālijas teritorijā.
53.
Lai precīzi parādītu faktu hronoloģisko secību un iemeslus, kas patiesībā mudināja veikt preču pārbaudi, apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza liecību, ko parakstījis Vito Portale [Vito Portale], kas lietas notikumu rašanās laikā bija Ferneti muitas iestādes direktors. Ar abiem elementiem – sagrozīšanu un liecības dokumentu tie apgalvo, ka ir veikta faktu pareiza novērtēšana, kas acīmredzami apliecina “īpašas situācijas” esamību Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta izpratnē.
54.
Komisija uzskata, ka iepriekšējos punktos izklāstītās piezīmes ir vērstas uz lietas apstākļu atkārtotu pārbaudi, un tādēļ tā lūdz tās, tostarp Portales kunga liecību, atzīt par nepieņemamām.
55.
Komisijas argumentācija, būdama pārlieku vienkāršota, mani nepārliecina.
56.
Pirmkārt, Tiesa ir atzinusi (
26
) iespēju atspēkot gan konstatējumu, gan kvalifikāciju, kas pirmajā instancē veikta attiecībā uz lietas apstākļiem, atkāpdamās no savas sākotnējās judikatūras (
27
).
57.
Otrkārt, gadījumā, kad apelācijas sūdzībā tiek apstrīdēta faktu vai to novērtējuma ticamība, ir jānodrošina to alternatīvs novērtējums, jo citādi nevarētu piesaukt faktu vai pierādījumu sagrozīšanu.
58.
Nordspedizionieri u.c. apelācijas sūdzību ceļ nolūkā aizstāt Pirmās instances tiesas viedokli par Apstrīdētā lēmuma ceturtā apsvēruma faktiskajiem apstākļiem ar savu, kā tas izklāstīts šo secinājumu 52. punktā, un tādēļ nākas pieņemt šo lūgumu un noraidīt Komisijas iebildi par nepieņemamību.
59.
Tomēr ir grūti saprast apelācijas sūdzības iesniedzēju mērķi, jo, pat atzīstot, ka faktu aprakstā ir pieļauta kļūda, Nordspedizionieri u.c. atstāstījums precīzi sakrīt ar pārsūdzētā sprieduma 10.–19. punktu un it īpaši ar 11. punktā teikto.
60.
Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēju pamata izvirzīšana un Portales liecība (
28
) ir veltīgas, jo, piedāvājot identisku versiju, Pirmās instances tiesas spriedumā ietvertā netiek atspēkota.
61.
Ievērojot iepriekš izklāstīto, otrais pamats būtu jānoraida kā neefektīvs.
B – Par trešo apelācijas pamatu
62.
Tajā apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda uz Regulas Nr. 1430/79 13. panta pārkāpumu, jo apstrīdētajā spriedumā ir noliegts, ka pastāvējusi “īpaša situācija” Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta izpratnē. Savukārt Komisija lūdz pamatu noraidīt kā nepamatotu.
63.
Garie, sarežģītie un neskaidrie skaidrojumi, kas ietverti apelācijas sūdzībā, un ne mazāk plašās pretējās puses atbildes liek norobežot sūdzības priekšmetu, lai pēc tam pārbaudītu to pēc būtības.
1) Pamata norobežošana
64.
Nordspedizionieri u.c. šo pamatu balsta uz pieciem apgalvojumiem, kas izteikti Pirmās instances tiesā (
29
), proti, to, ka tie ir savai profesionālajai darbībai raksturīgos komerciālos riskus pārsniedzošas krāpšanas upuri; ka Itālijas iestādes apzināti ir ļāvušas veikt pretlikumīgās darbības, lai atklātu kontrabandistu tīklu; ka nav izpildīti valsts pienākumi kontrolēt muitas darbības; ka tiem nav bijis iespējams pārbaudīt tranzīta darījumus un Apstrīdētajā lēmumā nav izsvērtas skartās intereses.
65.
Neskatoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija būtībā atkārto pirmajā instancē izklāstīto pamatojumu, ar to tiek mēģināts panākt faktu novērtējums no jauna, ko Tiesai saskaņā ar tās Statūtu 58. pantu nav ļauts darīt, un tādēļ tie šajā apelācijas sūdzībā ir atstājami bez ievērības.
66.
Tādējādi īstenotā stratēģija ir skaidra; tika izstrādāts no pirmajā instancē apstiprinātā atšķirīgs faktu izklāsts nolūkā tos pielīdzināt tiem, kas bija spriedumā lietā De Hann (
30
), kurā Tiesa noteica, ka “gadījumā, ja par izmeklēšanu neinformētais parādnieks nav vainojams krāpšanā vai nolaidībā, valsts iestāžu veiktās [izmeklēšanas] vajadzības var radīt īpašu situāciju Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta izpratnē tā apstākļa dēļ, ka izmeklēšanas interesēs valsts iestādes, apzināti pieļaudamas pārkāpumu un nelikumību izdarīšanu, radot muitas parādu galvenajam atbildīgajam [principālam], tam rada īpašu situāciju salīdzinājumā ar citiem tirgus dalībniekiem, kas veic šo darbību” (
31
).
67.
Līdz ar to, novēršoties no iepriekš minētās argumentācijas tādēļ, ka tā attiecas uz faktiskajiem lietas apstākļiem, vienīgais apgalvojums, kas būtu jāizvērtē, attiecas uz tiesību kļūdu, ko pieļāvusi Pirmās instances tiesa, interpretējot Belgradas līgumu, jo Nordspedizionieri u.c. uzskata, ka šī iespējamība ir pielīdzināma tāda veida tiesisku pienākumu neizpildei, kas spriedumā lietā De Hann tika atzīta par pamatojošu Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punktā paredzētās ārkārtas situācijas esamību.
68.
Tomēr, ņemot vērā aplūkojamā līguma dabu, tā kā tas ir divpusējs līgums starp dalībvalsti (Itāliju) un valsti, kas faktu iestāšanās laikā bija trešā valsts, (Slovēniju), jāiztirzā kāds iepriekšējs jautājums, proti, par Tiesas kompetenci uzņemties šāda veida tiesību normu interpretāciju, it īpaši ņemot vērā, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā par attiecīgo jautājumu neko nav noteikusi. Pārvarot šo klupšanas akmeni, atbrīvosies ceļš sūdzības pamatojuma izpētei.
2) Tiesas kompetence interpretēt Belgradas līgumu
a) Starptautiskie līgumi Tiesā
69.
Izejas punkts ir pilnvaras, kas EKL 220. pantā ir devīgi piešķirtas Tiesai, tai uzticot “[..] nodrošin[āt] tiesiskumu šā Līguma interpretēšanā un piemērošanā”.
70.
Iespējamās šaubas par to, kādā apjomā var interpretēt starptautiskos līgumus, kas pēc dabas formāli nepieder EK līgumam, tika kliedētas spriedumā lietā Haegeman (
32
) attiecībā uz Asociācijas līgumu ar Grieķiju (
33
), kurā šāda veida līgumi tika uzskatīti par kādas [Kopienu] iestādes pieņemtu aktu EKL 234. panta izpratnē, līdz ar to nosakot, ka no to stāšanās spēkā brīža to tiesību normas kļūst par Kopienas tiesību sistēmas [neatņemamu] sastāvdaļu (
34
).
71.
Diskusija turpinājās, nonākot līdz jautājumam par jauktajiem līgumiem, proti, tiem, kurus Kopiena un dalībvalstis, dalot likumdošanas pilnvaras, noslēgušas ar trešām valstīm, domstarpības atrisinot par labu kompetences kritērijam.
72.
Tas izriet, pirmkārt, no sprieduma lietā Demirel (
35
), kurā Tiesa savu kompetenci atvasināja no apstākļa, ka asociācijas līgumi aptver visas EK līgumā ietvertās jomas (
36
), otrkārt, šo viedokli apstiprinot spriedumā lietā Hermès (
37
), kurā savas pilnvaras spriest par TRIPs līguma 50. pantu (
38
) tā pamatoja ar to, ka minētā līguma noslēgšana ietilpa gan Kopienas, gan dalībvalstu kompetencē.
73.
Šī Kopienas rīcības pilnvaru attiecināšana uz Tiesas interpretācijas pilnvarām, kas apstiprināta spriedumā lietā Dior (
39
), šajā lietā rada vajadzību pārbaudīt, vai Belgradas līguma priekšmets pašreiz ietilpst kādā no Kopienas kompetencēm, kas tādējādi pamatotu Tiesas interpretētāja lomu, vai arī nāksies izpētīt citas iespējas.
74.
Apzinos atšķirības starp lietām, kurās pieņemti iepriekšējos punktos minētie spriedumi, un it īpaši to, ka šajā lietā līgumu nav noslēgusi Kopiena, bet gan dalībvalsts ar trešo [valsti], kā arī to, ka strīda izskatīšana ir ierosināta ar tiešu prasību, kas pašreiz atrodas apelācijas posmā, un nevis prejudiciālās tiesvedības ceļā.
75.
Lai arī šie jautājumi ietekmē turpmāko attīstības gaitu, valsts, Kopienas vai dalītās kompetences apjoma noteikšana kalpotu vienīgi tam, lai apstiprinātu vai tās trūkuma gadījumā – noraidītu argumentu, kas balstīts uz kompetenču pielīdzināšanu. Tādēļ pamatīgi jāizpēta to sekas.
b) Kopienas kompetence muitas jomā: attīstība
76.
Attiecībā uz Belgradas līguma priekšmetu, kas aprobežojas ar savstarpēju administratīvu palīdzību muitas tiesību aktu pārkāpumu novēršanas, atklāšanas un apkarošanas jomās, nav pamatīgi jāizvērtē pilnvaru sadalījums šajā jomā laikā no sākotnējā regulējuma EEK līguma 18.–29. pantā, kas pašreiz lielākoties ir atcelti (
40
), līdz brīdim, kad 1993. gadā stājās spēkā Kopienas Muitas kodekss.
77.
Šajā jomā panāktā integrācija liedz dalībvalstīm regulēt muitas nodokļus un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību, to ziņā atstājot vienīgi konkrētus īstenošanas un pārkāpumu apkarošanas pasākumus (
41
). Tādēļ pietiktu vien iepazīties ar Belgradas līguma priekšmetu, lai noskaidrotu, vai valsts pilnvaras, uz kurām tas attiecas, ir piemeklējis tas pats liktenis, vai arī tās joprojām atrodas savu īpašnieku rīcībā.
78.
Jau esmu norādījis uz raksturīgo pazīmju ziņā šajā lietā aplūkotajam līgumam līdzīgo 1967. gada Romas konvenciju (
42
), kurā sīki tika regulēta informācijas apmaiņa un kārtība, kādā informācijas un izmeklēšanas dienesti sadarbojas pārkāpumu novēršanā un apkarošanā, un kurai kā viens no tās lielākajiem trūkumiem tika pārmests tas, ka tā izslēdza iespēju Tiesai to interpretēt (
43
).
79.
Tās attīstības vēsture sniedz ļoti zīmīgu informāciju: 1981. gadā tika pieņemta Regula Nr. 1468/81 (
44
), kurā, pamatojoties uz EKL 308. pantu, tika “kopieniskoti” daži 1967. gada Romas konvencijas būtiskie elementi. Juridiskās ķirurģijas operācijas laikā no muitas viedokļa funkcionāla rakstura elementi, proti, savstarpēja administratīva palīdzība, tika nodalīti no tikai valsts kompetencē ietilpstošu uzdevumu kodola, tostarp konkrētiem noteikumiem par tiesu savstarpējo krimināltiesisko palīdzību (
45
).
80.
Šādi tiesu sadarbība, kas pašreiz ietilpst tā saucamajā “trešajā pīlārā”, iepriekš minētajā Romas konvencijā tika saglabāta ārpus Kopienu līgumiem; tādēļ no tās tika atdalīta starpvalstu sadarbība muitas pārvaldībā.
81.
Ievērojot raksturu, kas piemīt par juridisko pamatu izmantotajai tiesību normai, EKL 308. pantam, kas kalpo par atrunu, saskaņā ar kuru Kopienai tiek piešķirtas pilnvaras gadījumos, kad rodas neatbilstība starp sasniedzamajiem mērķiem un tās iestāžu pilnvarām (
46
), novēršot Savienības iestāžu nespēju rīkoties saskaņā ar Līgumu (
47
), nav pamata apšaubīt, ka Kopienu raksturs piemīt Regulā Nr. 1468/81 (
48
) ietvertajām pilnvarām, kas papildināja “neparedzēto” (
49
) [kompetenču] sarakstu.
82.
Lai arī lietas faktu rašanās laikā Belgradas līgums bija divpusējs līgums ar trešo valsti, notikumu attīstības rezultātā tas uzskatāms par īstenošanas pasākumu Kopienas kompetencē, līdz ar Eiropas kompetenču paplašināšanos muitas jomā, zaudēdams savu starptautisko raksturu.
83.
Īsumā sakot, ņemot talkā metodi, ar kuru Tiesas interpretācijas pilnvaras iepriekš aprakstītajā veidā izriet no Kopienu pilnvarām, secināms, ka Savienības kompetences jomai atbilst vismaz būtiska daļa Belgradas līguma.
84.
Turklāt šī dinamiskā attīstība turpinās, jo 1967. gada Romas konvencija tika aizstāta ar citu 1998. gada [konvenciju] (
50
), kas regulē valsts kompetencē ietilpstošās funkcijas sadarbībā tieslietu un iekšlietu jomā un kurā būtisks ir 26. pants, kurā atzīta Tiesas kompetence to interpretēt, tomēr pastāvot ar dažām ievērojamām atšķirībām attiecībā uz parasto prejudiciālo tiesvedību (
51
).
c) Konkrētās lietas īpatnības
85.
Tiem, kas pret kompetenču pielīdzināšanas metodes izmantošanu šajā lietā izturas piesardzīgi vai nu tāpēc, ka to uzskata par nepiemērojamu ārpus jaukto līgumu jomas (
52
), vai juridiskā formālisma mudinātas godbijīgas ievērošanas dēļ un nespēj aptvert, ka divpusējs līgums ar Belgradas līguma iezīmēm var tikt pielāgots Eiropas integrācijas procesa gaitai, būtu jāizklāsta vēl citi, ne mazāk pārliecinoši argumenti.
86.
Pirmkārt, Tiesa ir atzinusi savu kompetenci attiecībā uz Kopienu jomā neietilpstošu divpusēju līgumu, turklāt [tas noticis] pēc tam, kad tā bija noteikusi pretējo.
87.
Tā spriedumā lietā Vandeweghe u.c. (
53
) tā atzina savu kompetenci atbildēt uz prejudiciālo jautājumu, kas uzdots par 1957. gada 7. decembrī starp Beļģijas Karalisti un Vācijas Federatīvo Republiku noslēgtās Vispārējās konvencijas par sociālo nodrošināšanu Trešā papildnolīguma 2. pantu, to secinot no dažu Regulas Nr. 1408/71 (
54
) jautājumu interpretācijas attiecināmības uz minēto papildnolīgumu (
55
).
88.
Otrkārt, ģenerāladvokāts Trabuki [Trabucchi] savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Bresciani uzsver vajadzību izņēmuma kārtā izmantot tāda starptautisko tiesību akta kā 1963. gada Jaundes konvencija normu, lai noteiktu valsts saistību apjomu, neskatoties uz šaubām, kas paustas jautājumā par Tiesas kompetenci neaprobežoties ar Kopienas akta interpretāciju un spēkā esamības konstatēšanu (
56
).
89.
Abi šie piemēri liecina par apņēmību tiesu darbības intereses nostādīt pār ortodoksālu formālismu, [tādējādi] ļaujot saskaņot Eiropas un [dalīb]valstu tiesību sistēmas, nepārkāpjot nevienu tiesību normu un neapdraudot EK līgumā paredzēto institucionālo līdzsvaru.
90.
Kopienas tiesību normu papildināšanas vajadzībām atzīstot Tiesas kompetenci saskaņā ar EKL 234. pantu interpretēt tiesību normas, kas principā nav saistītas ar šo tiesību sistēmu, to būtu grūti noliegt šajā gadījumā, kad apelācijas sūdzības izspriešanai jāietver [jāinterpretē] Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkts, talkā ņemot divpusējo līgumu, nevis tāpēc, ka šāds interpretācijas palīglīdzeklis būtu vajadzīgs šīs tiesību normas novērtējumam, bet gan tāpēc, ka no Belgradas līguma pareizas izpratnes ir atkarīgs tas, vai lietā ir izpildīti faktiskie priekšnosacījumi iepriekš minētās tiesību normas piemērošanai atbilstoši iepriekš jau minētā sprieduma lietā De Haan judikatūrai, konkrēti, [vai konstatējama] Slovēnijas iestāžu tiesiska pienākuma neizpilde.
91.
Tādējādi tas ir vienīgi tiesību sistēmas saskaņošanas darbs, un līdz ar to attiecīgā līguma skaidrojumam nav erga omnes [iedarbības], bet gan piemīt vienīgi instrumentāls raksturs.
92.
Šajos apstākļos Tiesas kompetences noliegšana galu galā novestu pie atteikšanās no tās, liedzot tiesisko aizsardzību, un situācijas, kas nav savienojama ar EKL 220. pantā noteiktajiem šīs augstās Kopienu tiesas uzdevumiem (
57
).
93.
Ņemot vērā to, kas izklāstīts jautājumā par Tiesas kompetenci interpretēt Belgradas līgumu, to nākas vienīgi apstiprināt, jo to nevar nekā citādi noliegt.
3) Apelācijas pamata izvērtējums
94.
Nordspedizionieri u.c. uzskata, ka atbilstoši aplūkojamā Līguma būtībai Slovēnijas iestādēm esot bijis jāpaziņo Ferneti muitas iestādēm par ikvienu “jutīgu” preču pārvadājumu. Tā kā tām ir bijis zināms par visiem kravas automašīnas braucieniem kopš 1991. gada 30. oktobra un par to, ka kravā bija cigaretes, kas Itālijā apliekamas ar īpašiem un paaugstinātiem nodokļiem, Slovēnijas robežsargiem saskaņā ar Belgradas līguma 4. pantu par to bija jāziņo Itālijas drošības dienestiem.
95.
Tā ka Slovēnijā šis pienākums netika izpildīts, tabakas izstrādājumi nelikumīgi nonāca Itālijas teritorijā, nodarot kaitējumu muitas brokeriem, kam kontrabandas savlaicīgas atklāšanas gadījumā nebūtu bijis jāmaksā attiecīgie nodokļi. Pirmās instances tiesa noteica, ka iepriekš minētajā tiesību normā neesot skaidri paredzēts pienākums informēt par precēm, taču šo viedokli apelācijas sūdzības iesniedzēji nopēla un uzskatīja par juridiskā pamatojuma ziņā kļūdainu.
96.
Līdz ar to jānoskaidro, vai šāda interpretācija bija pareiza, kā to Apstrīdētajā lēmumā apgalvo Komisija.
97.
Piekrītu uzskatam, ka iespējamais Belgradas līguma pārkāpums ir salīdzināms ar tiesību aizskārumu, kas spriedumā lietā De Hann tika atzīts par pamatu Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punktā paredzētās ārkārtas situācijas esamībai, jo pretējā gadījumā būtu bezjēdzīgi turpināt pamata izvērtējumu.
98.
Protams, līguma saturs no pirmā acu uzmetiena šķiet pietiekami skaidrs jautājumā par tā saistošo spēku. Tā tas izriet, piemēram, no tā mērķa – muitas tiesību normu pārkāpumu apkarošana abās valstīs un it īpaši to novēršana (1. panta 1. punkts).
99.
Turklāt līgumslēdzējas valstis apņemas īstenot “ciešu sadarbību starp kopējās robežas muitas iestādēm” (1. pants 1. punkts), kas norāda uz līguma stingru piemērošanu.
100.
Turklāt 4. pantā ir paredzēts veikt “īpašu uzraudzību” pār noteikta veida personām, automašīnām un precēm (1. punkts), un šī prasība pārtop “sevišķā uzraudzībā” pār “to preču izvešan[u], kas otras līgumslēdzējas puses teritorijā tiek apliktas ar īpašiem un paaugstinātas likmes nodokļiem” (2. punkta otrā daļa).
101.
Tomēr šo noteikumu saistošais spēks mazinās, ja izsver līguma ierobežojumus, piemēram, priekšroku vienkāršām un ātrām muitas kontrolēm [3. panta b) un c) apakšpunkts], un īpašas uzraudzības veikšanas pienākuma mazināšanu (4. panta 1. punkts).
102.
Šajā sakarā īpašu nozīmi iegūst “sevišķā uzraudzība” pār noteiktām precēm, kas īstenojama vienīgi “[p]ēc [otras līgumslēdzējas puses] lūguma” (4. panta 2. punkta otrā daļa), jebkurā gadījumā to attiecinot uz cigaretēm, no kā secināms, ka Slovēnijas muitas iestādes būtu pārkāpušas Līgumu tikai gadījumā, ja Itālijas valsts būtu no otras līgumslēdzējas puses jebkādā veidā lūgusi šādu centību.
103.
Citam skaidrojumam nebūtu pamata, jo būtu nejēdzīgi, ja starptautiskā līgumā kādai līgumslēdzējai valstij būtu uzlikts pienākums bez iepriekšēja norādījuma pārbaudīt preces, kas tiek īpaši apliktas ar nodokļiem citā līgumslēdzējā valstī. Šāda veida pienākums krietni vien pārsniegtu to, kas pamatoti sagaidāms no godprātīgas sadarbības starptautiskajās tiesībās (
58
).
104.
Tādēļ nav saskatāms, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, noteikdama, ka Belgradas līgums neuzliek abu valstu muitas iestādēm pienākumu ziņot par to preču kustību, kas attiecīgajā kaimiņvalstī tiek apliktas ar īpašiem un paaugstinātas likmes nodokļiem.
105.
Ievērojot izklāstīto, šīs apelācijas sūdzības trešais pamats ir jānoraida.
C – Par ceturto apelācijas pamatu
106.
Šajā gadījumā Nordspedizionieri u.c. iebildums attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu, jo Pirmās instances tiesa, nekonstatēdama atbrīvošanai no muitas nodokļa nepieciešamās īpašās situācijas esamību (
59
), neizvērtēja Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta otro nosacījumu par viltus vai acīmredzamas nolaidības neesamību.
107.
Bet būtu neloģiski prasīt, lai tiktu izvērtēti visi tiesību normas kumulatīva rakstura nosacījumi. Pirmās instances tiesai, izvērtējot iespēju atbrīvot no muitas brokera pieprasīta muitas nodokļa parādu, netiek prasīts sagatavot pilnīgu pārskatu par nosacījumiem, kas izpildīti kādā konkrētā gadījumā, bet gan [vienīgi] noteikt, vai tie visi ir izpildīti, jo, iztrūkstot vienam, juridiskās loģikas imperatīvs liek prasījumu noraidīt un zūd vajadzība spriest par pārējiem.
108.
Judikatūra novērš jebkādas šaubas jautājumā par Kopienu tiesu lomu kumulatīvu nosacījumu gadījumā, piemēram, Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības jomā, kurā prasījuma apmierināšana ir pakārtota pierādījumam par Kopienu iestādēm pārmestās rīcības nelikumību, nodarītā kaitējuma faktisko pastāvēšanu un cēloņsakarību starp tiem, tādējādi, ka kādam no tiem iztrūkstot, prasījums nav apmierināms (
60
).
109.
Tā kā Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta redakcijā noteikts, ka jābūt izpildītiem abiem [tajā] norādītajiem elementiem, Pirmās instances tiesa, nenoskaidrodama otrā izpildi, nav nedz kļūdījusies, nedz neizpildījusi savu nolēmuma pamatošanas pienākumu, līdz ar to ceturtais pamats jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
110.
Ņemot vērā daļēji nepieņemamo un daļēji nepamatoto apelācijas pamatu izvērtējumu, nākas ierosināt apelācijas sūdzības noraidīšanu pilnībā.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
111.
Atbilstoši Reglamenta 122. pantam, skatot to kopā ar 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Ja, kā es to iesaku, apelācijas sūdzības pamati tiks noraidīti, apelācijas sūdzības iesniedzējiem jāsedz šajā apelācijas tiesvedībā radušies tiesāšanās izdevumi.
112.
Komisija ir lūgusi Nordspedizionieri u.c. piespriest segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē. Tomēr tā kā apstrīdētajā spriedumā apelācijas sūdzības iesniedzējiem tas jau ir piespriests, Kopienas iestādes jaunais lūgums uzskatāms par nelietderīgu.
VII – Secinājums
113.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību, ko Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis un Domeniko D’Alesandro cēluši par Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. decembra spriedumu, kas pieņemts lietā T-332/02, tādēļ, ka tā ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota, piespriežot apelācijas sūdzības iesniedzējiem segt ar tās izskatīšanu saistītos tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Spriedums lietā T-332/02 Nordspedizionieri di Danielis Livio u.c./Komisija (Krājums, II-4405. lpp.).
(
3
)	Tai tika pievienota papildprasība nolūkā panākt muitas parāda dzēšanu attiecībā uz 8010 kilogramiem ārvalstu tabakas izstrādājumu, ko 1992. gada 8. aprīlī Itālijas iestādes konfiscēja slepenā noliktavā Baredžio (Bareggio), kura kā ar apelāciju nesaistītu šajos secinājumos nav jāiztirzā.
(
4
)	Šī tiesiskā regulējuma sarežģītība izskaidro Berr, C. J. “Union douanière” izdevumā Revue trimestrielle de droit européen, 37 (3), 2001. gada jūlijs-septembris, 627. un turpm. lpp., apgalvojumu par to, ka problēmas, kas rodas tādās citās jomās kā monetārā savienība vai sociālā kohēzija, veicina virzību vairāk nekā muitas klasifikācija vai izcelsmes sertifikātu derīgums, muitas tiesības pārvēršot par vienīgi tās nedaudzajiem speciālistiem pieejamu jomu.
(
5
)	Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.).
(
6
)	Šajā sakarā jāatzīmē, ka spriedumā, kas ir šīs apelācijas tiesvedības priekšmets, Pirmās instances tiesa nav apšaubījusi savu kompetenci vai vismaz nav apliecinājusi šīs šaubas.
(
7
)	Accordo di mutua assistenza amministrativa per la prevenzione e la repressione delle frodi doganali fra la Repubblica Italiana e la Repubblica Socialista Federativa di Jugoslavia (Līgums starp Itālijas Republiku un Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku par administratīvo sadarbību attiecībā uz krāpšanas novēršanu, izmeklēšanu un apkarošanu muitas jomā), kas noslēgts Belgradā 1965. gada 10. novembrī, itāļu valodas redakcija Bollettino Ufficiale (Trattati e convenzioni), 1967. gads, sējums CIV - Nr. 178; valsts likums par ieviešanu publicēts 1967. gada 8. jūlijaGazzetta Ufficiale Nr. 169. Tas stājās spēkā 1968. gada 1. februārī.
(
8
)	Padomes 1976. gada 13. decembra Regula (EEK) Nr. 222/77 par Kopienas tranzītu (OV L 38, 1. lpp.). Ārējos pārvadājumus regulē Muitas kodeksa 91.–97. pants un iekšējos – 163.–165. pants, bet Regula Nr. 222/77 tika aizstāta ar Padomes 1990. gada 17. septembra Regulu (EEK) Nr. 2726/90 par Kopienas tranzītu (OV L 262, 1. lpp.); tomēr, tā kā saskaņā ar 47. panta 1. punktu tās piemērošana ir atlikta līdz 1993. gada 1. janvārim, šajā prāvā, kuras fakti iestājušies pirms tam, tā nav jāiztirzā.
(
9
)	Padomes 1990. gada 22. februāra Regula Nr. 474/90, ar kuru, lai atceltu robežšķērsošanas paziņojuma iesniegšanu, šķērsojot Kopienas iekšējo robežu, groza Regulu (EEK) Nr. 222/77 par Kopienas tranzītu (OV L 51, 1. lpp.).
(
10
)	Komisijas 1987. gada 27. marta Regula (EEK) Nr. 1062/87 par Kopienas tranzīta procedūras ieviešanu un atsevišķiem šīs procedūras vienkāršojumiem (OV L 107, 1. lpp.).
(
11
)	Komisijas 1990. gada 29. maija Regula (EEK) Nr. 1429/90, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1062/87 par Kopienas tranzīta procedūras ieviešanu un atsevišķiem šīs procedūras vienkāršojumiem (OV L 137, 21. lpp.).
(
12
)	Padomes 1979. gada 2. jūlija Regula (EEK) Nr. 1430/79 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksu vai atbrīvojumu (OV L 175, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3069/86 (OV L 286, 1. lpp.).
(
13
)	Padomes 1986. gada 7. oktobra Regula (EEK) Nr. 3069/86, ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 1430/79 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksu vai atbrīvojumu (OV L 286, 1. lpp.).
(
14
)	Ar Romā 1967. gada 7. septembrī noslēgto Convention entre la Belgique, la République Fédérale d'Allemagne, la France, l'Italie, le Luxembourg et les Pays-Bas, pour l'assistance mutuelle entre les administrations douanières respectives (Konvencija starp Beļģiju, Vācijas Federatīvo Republiku, Franciju, Itāliju, Luksemburgu un Nīderlandi par savstarpēju palīdzību starp to attiecīgajām muitas pārvaldēm) var iepazīties Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden, 1968, Nr. 172.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 27.–30. punkts.
(
16
)	[Pārsūdzētā sprieduma] 31.–39. punkts.
(
17
)	[Pārsūdzētā sprieduma] 43.–89. punkts.
(
18
)	[Pārsūdzētā sprieduma] 79. punkts.
(
19
)	[Pārsūdzētā sprieduma] 90.–96. punkts.
(
20
)	1991. gada 2. maija Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas Reglaments (OV L 136, 1. lpp., kļūdas labojums OV L 317, 34. lpp., un grozījumi OV L 298, 1. lpp.).
(
21
)	1999. gada 21. oktobra spriedums lietā C-233/98 Lensing & Brockhausen (Recueil, I-7349. lpp., 31. punkts).
(
22
)	Pārsūdzētā sprieduma 31. punkts.
(
23
)	Sprieduma 33. punkts.
(
24
)	1987. gada 12. marta spriedums apvienotajās lietās 244/85 un 245/85 Cerealmangimi un Italgrani/Komisija (Recueil, 1303. lpp., 11. punkts) un 1993. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-121/91 un C-122/91 CT Control (Rotterdam) un JCT Benelux/Komisija (Recueil, I-3873. lpp., 43. punkts).
(
25
)	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās CT Control (Rotterdam) un JCT Benelux/Komisija, 44. un 45. punkts.
(
26
)	1994. gada 2. marta spriedums lietā C-53/92 P Hilti/Komisija (Recueil, I-667. lpp., 42. un 43. punkts).
(
27
)	Komisijas atbildes rakstā uz apelāciju minētais 1991. gada 1. oktobra spriedums lietā C-283/90 P Vidrányi/Komisija (Recueil, I-4339. lpp., 12. punkts).
(
28
)	Šis pierādīšanas līdzeklis ir izraisījis zināmu polemiku gan jautājumā par tā pieņemamību (Komisija to uzskatīja par novēlotu), gan attiecībā uz tā noderīgumu. Kategoriski jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklis jautājumā par brīdi, kurā tie pirmoreiz to iesnieguši apelācijas tiesvedībā, ievērojot bijušā muitas priekšnieka sākotnējo atteikumu, jo Pirmās instances tiesas Reglamentā, kura 68. un turpmākajos pantos regulētas liecinieku liecības, paredzēta kārtība, kādā pārvaramas iespējamās grūtības liecinieku liecību nodrošināšanā. Tā 69. panta 1. punkts tiem uzliek pienākumu ierasties, par tā neizpildi paredzot naudas soda uzlikšanu, šo sankciju piemērojot lieciniekam arī gadījumā, ja viņš bez attaisnojoša iemesla atsakās sniegt liecību. Tādēļ Pirmās instances tiesai netrūkst spēju tos pārliecināt. Turklāt zināmos gadījumos tā var nosūtīt tiesiskās palīdzības pieprasījumus liecinieku vai ekspertu nopratināšanai. No tā izriet, ka vienīgais šī pierādījuma (novēlotas) iesniegšanas mērķis ir labot tā nožēlojamo neiesniegšanu pirmajā instancē. Īsumā sakot, kā savā atbildes rakstā uz apelāciju norāda Komisija, Portales [Portale] izveidotās deklarācijas saturs apstiprina Pirmās instances tiesas versiju un tam nav būtiskas nozīmes.
(
29
)	Šo secinājumu 30. punkts.
(
30
)	1999. gada 7. septembra spriedums lietā C-61/98 De Hann (Recueil, I-5003. lpp.).
(
31
)	Turpat, 56. punkts.
(
32
)	1974. gada 30. aprīļa spriedums lietā 181/73 Haegeman (Recueil, I-449. lpp.). Tas vēlāk tika apstiprināts ar 1976. gada 5. februāra spriedumu lietā 87/75 Bresciani (Recueil, 129. lpp.), kurā interpretēta 1963. gada Jaundes konvencija; 1977. gada 24. novembra spriedumu lietā 65/77 Razanatsimba (Recueil, 2229. lpp.), kas attiecas uz Lomē konvencijas interpretāciju; un nesen – ar 1991. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-18/90 Kziber (Recueil, I-199. lpp.) un 1995. gada 5. aprīļa spriedumu lietā C-103/94 Krid (Recueil, I-719. lpp.) par sadarbības līgumiem ar Maroku un Alžīriju; kā arī 1977. gada 26. aprīļa Atzinumu 1/76 (Recueil, 741. lpp., 18. punkts).
(
33
)	Nolīgums par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Grieķiju, kas apstiprināts ar Padomes 1961. gada 25. septembra Lēmumu Nr. 63/106/EEK (OV 1963, 26, 293. lpp.).
(
34
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Haegeman, no 3. līdz 6. punktam.
(
35
)	1987. gada 30. septembra spriedums lietā 12/86 Demirel (Recueil, 3719. lpp., 9. punkts).
(
36
)	Vācijas un Apvienotās Karalistes valdība atklāti apšaubīja Tiesas kompetenci attiecībā uz Asociācijas līguma ar Turciju noteikumu par personu brīvu pārvietošanos interpretāciju.
(
37
)	1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C-53/96 Hermès (Recueil, I-3603. lpp.), 28. un 29. punkts.
(
38
)	Nolīgums par intelektuālā īpašuma tiesību tirdzniecības aspektiem, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumā par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu, kas Kopienas vārdā noslēgts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu Nr. 94/800/EK jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.).
(
39
)	2000. gada. 14 decembra spriedums apvienotajās lietās C-300/98 un C-392/98 Dior u.c. (Recueil, I-11307. lpp., 35. un turpm. punkti).
(
40
)	Amsterdamas līguma dēļ, saskaņā ar kuru spēkā atstāti tikai 28. un 29. pants (pašreiz attiecīgi EKL 26. pants un EKL 27. pants). To izslēgšana no tiesību akta atbilda drīzāk tehniskai un nevis politiskai vajadzībai, jo faktiski šajās tiesību normās nospraustie mērķi bija pārpārēm sasniegti, tās novecoja un turpmāk netika piemērotas.
(
41
)	Berr, C. J., op. cit., 632. lpp.
(
42
)	Šo secinājumu 10. punktā.
(
43
)	Vaulont, N. La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europea, OPOCE, Luksemburga, 1981, 12. lpp.
(
44
)	Padomes 1981. gada 19. maija Regula (EEK) Nr. 1468/81 par dalībvalstu pārvaldes iestāžu savstarpēju palīdzību un šo iestāžu un Komisijas sadarbību, lai nodrošinātu muitas un lauksaimniecības tiesību aktu pareizu piemērošanu (OV L 144, 1. lpp.).
(
45
)	Regulas Nr. 1468/81 preambulas priekšpēdējais apsvērums.
(
46
)	Rossi, M. “Artikel 308 EG-Vertrag”, izdevumā Callies, C./Ruffert, M. Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, 2. papildinātais un pārskatītais izdevums, Noivīda/Kriftele, 2002, 2538. lpp.
(
47
)	1996. gada 28. marta Atzinums 2/94 (Recueil, I-1759. lpp., 29. punkts).
(
48
)	To aizstāja Padomes 1997. gada 13. marta Regula (EK) Nr. 515/97 par dalībvalstu pārvaldes iestāžu savstarpēju palīdzību un šo iestāžu un Komisijas sadarbību, lai nodrošinātu muitas un lauksaimniecības tiesību aktu pareizu piemērošanu (OV L 82, 1. lpp.).
(
49
)	Šādi tās dēvē Alonso García, R. Derecho Comunitario – Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad Europea, Izd. Centro de Estudios Ramón Areces, S.A., Madride, 1994, 570. lpp.
(
50
)	Konvencija, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par savstarpēju palīdzību un muitas iestāžu savstarpēju sadarbību [OV 1998, C 24, 1. lpp.].
(
51
)	Sīkākai informācijai atsaucos uz iepriekšējā punktā minētās Konvencijas Skaidrojošo ziņojumu, ko Padome pieņēma 1998. gada 28. maijā (OV C 189, 1. lpp.).
(
52
)	Jautājumā par grūtībām vienādi interpretēt visus nolīgumus, kas pieder dažādām jaukto līgumu kategorijām, noderīgi ir ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumi lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Hermès, konkrēti 18. punkts.
(
53
)	1973. gada 27 novembra spriedums lietā 130/73 Vandeweghe u.c. (Recueil, 1329. lpp.).
(
54
)	Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.).
(
55
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Vandeweghe, 3. punkts.
(
56
)	Ģenerāladvokāta Trabuki secinājumi iepriekš minētajā lietā Bresciani, 4. punkts. Spriedumā savukārt šis jautājums netika iztirzāts.
(
57
)	Simon, D. Le système juridique communautaire, Presses Universitaires de France, 2. izd., Parīze, 1998, 332. lpp. Arī 1957. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās 7/56 un no 3/57 līdz 7/57 Algera u.c./Assemblée commune (Recueil, 81. lpp.), 115. lpp.
(
58
)	1985. gada 14. janvāra apkārtraksts, ko izdevusi Ministero delle Finanze un uz kuru tiesas sēdē atsaucās lietas dalībnieki, ietver tikai tehniskus norādījumus attiecībā uz Belgradas līguma izpildi, kas paredzēti par robežu ar Slovēniju atbildīgajām Itālijas muitas iestādēm, taču tas neietekmē manu argumentāciju.
(
59
)	Šo secinājumu 34. punkts.
(
60
)	1994. gada 15. septembra spriedums lietā C-146/91 KYDEP/Padome un Komisija (Recueil, I-4199. lpp., 19. punkts); 1999. gada 9. septembra spriedums lietā C-257/98 P Lucaccioni/Komisija (Recueil, I-5251. lpp., 14. punkts) un 1999. gada 14. oktobra spriedums lietā C-104/97 P Atlanta/Eiropas Kopiena (Recueil, I-6983. lpp., 65. punkts).