62024TJ0188_RES
Lieta T‑188/24
Compagnie générale des établissements Michelin
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2025. gada 9. jūlija spriedums
Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Administratīvais process – Lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi – Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts – Pārbaudes priekšmets un mērķis – Pienākums norādīt pamatojumu – Pietiekami nopietni netiešie pierādījumi – Privātās dzīves aizsardzība – Pārbaude tiesā
Atcelšanas prasība – Tiesiskuma pārbaude – Kritēriji – Komisijas lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi – Šī lēmuma īstenošanas laikā pieļauts prettiesiskums – Ietekmes uz lēmuma, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, tiesiskumu neesība
(LESD 263. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 19. un 20. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi – Pienākums norādīt pamatojumu – Tvērums – Pienākums norādīt pārbaudes priekšmetu un mērķi – Pienākums precīzi noteikt konkrēto tirgu – Neesība – Pienākums veikt iespējamo pārkāpumu juridisko kvalifikāciju – Neesība – Pienākums norādīt iespējamo pārkāpuma laikposmu – Neesība
(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 24.–48. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Tiesības uz domicila neaizskaramību – Lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi – Samērīguma principa ievērošana – Komisijas pienākums iegūt pietiekami nopietnus netiešos pierādījumus, uz kuriem var balstīt aizdomas par pārkāpumu – Pienākums izpaust minētos netiešos pierādījumus – Neesība
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 51.–58. un 74.–84. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi – Pienākums norādīt pamatojumu – Tvērums – Nopietnu netiešu pierādījumu, kas ir pamats aizdomām par pārkāpumu, skaidra norādīšana – Pārbaude tiesā
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 78.–84. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Tiesības uz domicila neaizskaramību – Komisijas pienākums iegūt pietiekami nopietnus netiešos pierādījumus, uz kuriem var balstīt aizdomas par pārkāpumu – Lēmumu par pārbaudi attaisnojošo netiešo pierādījumu formulējums – Uzņēmuma publiski sniegti paziņojumi, kuru mērķis ir ieteikt galvenajiem konkurentiem ieviešamās cenu noteikšanas stratēģijas – Pietiekami nopietni netiešie pierādījumi par cenu saskaņošanu galvenajā laikposmā – Pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu neesība attiecībā uz agrāko laikposmu – Tiesību uz domicila neaizskaramību pārkāpums
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 106.–154. un 190. punktu)
Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Lēmuma par pārbaudi izmantošana – Komisijas rīcības brīvība – Robežas – Samērīguma principa ievērošana – Pierādījumu slēpšanas vai iznīcināšanas risks – Pārbaudes nepieciešamība
(Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)
(skat. 156.–158., 162.–172., 176. un 177. punktu)
Rezumējums
Vispārējā tiesa daļēji atceļ Eiropas Komisijas lēmumu (
1
), ar kuru Compagnie générale des établissements Michelin (turpmāk tekstā – “Michelin”) tika pieprasīts pakļauties pārbaudei saistībā ar tās iespējamo dalību pretkonkurences nolīgumos vai darbībās riepu nozarē. Šādi rīkojoties, tā atgādina kritērijus, kas ļauj novērtēt tādu netiešo pierādījumu nopietnību, ar kuriem var pamatot šādu lēmumu.
Tā kā bija aizdomas par pretkonkurences darbībām attiecībā uz cenu saskaņošanu, ko veic galvenie riepu ražotāji Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), 2024. gada 10. janvārī Komisija pēc savas ierosmes uzsāktās izmeklēšanas laikā pieņēma lēmumu, ar kuru Michelin tika pieprasīts pakļauties pārbaudei (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 (
2
) par konkurences noteikumu īstenošanu 20. panta 4. punktu, kurā ir noteiktas Komisijas pilnvaras pārbaužu jomā.
No 2024. gada janvāra līdz martam Komisija veica pārbaudi Michelin telpās. Šajā kontekstā tā ieradās biroju telpās, izņēma materiālus (portatīvos datorus, mobilos tālruņus, planšetdatorus, ārējos cietos diskus), uzklausīja vairākas personas un pārkopēja savāktā materiāla saturu.
Michelin ar prasību, kas celta Vispārējā tiesā, lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, atsaucoties, pirmkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un, otrkārt, uz tiesību uz domicila neaizskaramību neievērošanu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms Vispārējā tiesa norāda, ka daži prasītājas argumenti attiecas uz tās pārbaudes norisi, kuru Komisija veikusi, izpildot apstrīdēto lēmumu. Šajā ziņā tā konstatē, ka uzņēmums nevar atsaukties uz pārbaudes procedūru norises prettiesiskumu, lai apstrīdētu tāda akta tiesiskumu, uz kuru pamatojoties Komisija veikusi minēto pārbaudi.
Taču Michelin pievērš uzmanību pārbaudes norisei tikai tādēļ, lai ilustrētu skaidrības un precizitātes trūkumu, kas ietekmē ar lēmumu, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, atļautās iejaukšanās pamatojumu vai apmēru. Tāpēc Vispārējā tiesa, raugoties no šāda viedokļa, vērtē argumentus, kas izvirzīti, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanas pamatus.
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa pārbauda pamatu, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums neatbilstot LESD 296. pantā paredzētajam pienākumam norādīt pamatojumu. Tā vispirms atgādina, ka Savienības tiesību akta pamatojumam jābūt pielāgotam attiecīgā tiesību akta būtībai un tajā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai tā autora argumentācijai. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo tas jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visu tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu.
Konkurences jomā ar Regulu Nr. 1/2003 Komisijai ir piešķirtas pārbaudes pilnvaras, lai tā izpildītu savu uzdevumu aizsargāt iekšējo tirgu no konkurences izkropļojumiem un sodīt par iespējamiem konkurences noteikumu pārkāpumiem šajā tirgū. No minētās regulas 20. panta 4. punkta izriet, ka Komisijas lēmumos par pārbaudi tostarp jānorāda pārbaudes priekšmets un mērķis. Šis pienākums norādīt pamatojumu ir fundamentāla prasība, kas paredzēta, ne tikai lai norādītu uz plānotās iejaukšanās attiecīgo uzņēmumu iekšienē pamatoto raksturu, bet arī lai tie varētu saprast pienākuma sadarboties apjomu, vienlaikus aizsargājot savas tiesības uz aizstāvību.
Tomēr – ar nosacījumu, ka lēmumā par pārbaudi ir ietverti iepriekš minētie būtiskie elementi, – nav nepieciešams, lai tajā būtu precīzi definēts konkrētais tirgus, nedz arī precīza aizdomīgo pārkāpumu juridiskā kvalifikācija vai norāde par laikposmu, kurā šie pārkāpumi izdarīti. Tā kā pārbaudes tiek veiktas izmeklēšanas sākumā, Komisijas rīcībā parasti vēl nav precīzas informācijas, lai sniegtu konkrētu juridisku atzinumu, un tai vispirms jāpārbauda savu aizdomu pamatotība, kā arī radušos faktu tvērums.
Ņemot vērā šos principus, Vispārējā tiesa analizē Michelin apgalvojumus, saskaņā ar kuriem vārdu “un/vai”, “it īpaši”, “tostarp” un “vismaz” lietojums apstrīdētajā lēmumā padarot pārkāpuma materiālo un laika tvērumu par pārprotamu, nepamatotu vai nesaprātīgu.
Tā norāda, ka alternatīva saikļu “un/vai” izmantošana iespējamās saskaņošanas formas (pretkonkurences nolīgums un/vai saskaņotas darbības) aprakstā prasītājai nerada īpašas sekas, jo, lai iespējamo saskaņošanu varētu precīzi juridiski kvalificēt kā vienošanos starp uzņēmumiem vai saskaņotu darbību, jāveic novērtējums, ko nevar prasīt lēmuma par pārbaudi sagatavošanas brīdī.
Attiecībā uz vārdu “it īpaši” vai “tostarp” izmantošanu, lai aprakstītu Komisijas aizdomas, to lietošana palīdz izprast norādes, kurās tie ietilpst, proti, cenu, “it īpaši vairumtirdzniecības cenu”, saskaņošana un apmaiņa ar komerciāli sensitīvu informāciju, “tostarp izmantojot visiem pieejamus publiskos kanālus”. Šie vārdi ļauj prasītājai labāk saprast, kas tai tiek pārmests. Tie ilustrē iespējamās saskaņošanas saturu, vienlaikus paskaidrojot, ka sniegtie piemēri nav izsmeļošas norādes par iespējamā pārkāpuma materiālo piemērošanas jomu.
Visbeidzot, norādot, ka rīcība esot sākusies “vismaz” galvenajā laikposmā un ka pierādījumi liecinot par iepriekšēju saskaņošanu “vismaz” agrākā laikposmā, Komisija pēc savas iniciatīvas ir sniegusi dažas norādes par iespējamās saskaņošanas laika dimensiju. Šīs norādes, kas ir daļa no pamatojuma, tādējādi ļauj konstatēt, ka prasītāja nebija nonākusi situācijā, kurā tā nebūtu varējusi skaidri saprast Komisijas aizdomas un tātad tai būtu bijusi liegta iespēja pilnībā aizsargāt savas tiesības uz aizstāvību.
Atbilstoši LESD 296. pantam apstrīdētā lēmuma pamatojums ļāva prasītājai zināt veiktā pasākuma pamatojumu un Vispārējai tiesai – veikt pārbaudi. Minētajā pamatojumā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu ir arī pietiekami norādīts pārbaudes priekšmets un mērķis.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa izskata pamatu par tiesību uz prasītājas domicila neaizskaramību pārkāpumu.
Vispirms tā atgādina, ka juridiska persona var atsaukties uz šīm tiesībām, kas iekļaujas privātās dzīves aizsardzības kontekstā. Prasība nodrošināt aizsardzību pret patvaļīgu vai nesamērīgu valsts varas iejaukšanos personas privātajās darbībās ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas izteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantā. Šajā ziņā Hartas 52. panta 1. punktā ir precizēts, ka visiem Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jābūt respektētai to būtībai, kā arī samērīguma principam.
Praksē lēmuma, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, mērķim jābūt ievākt dokumentus, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu to noteikto faktisko un tiesisko situāciju patiesumu un tvērumu, par kurām Komisijas rīcībā jau ir informācija, kas ir pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kuri rada aizdomas par konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šādu netiešo pierādījumu esība ir obligāts priekšnoteikums, lai Komisija varētu uzdot veikt pārbaudi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu.
Turklāt, ciktāl lēmuma, ar ko uzdod veikt pārbaudi, pamatojums ierobežo Komisijas darbiniekiem piešķirto pilnvaru apjomu, jāmeklē vienīgi dokumenti, kas attiecas uz pārbaudes priekšmetu. Tātad šādu lēmumu nevar formulēt tādējādi, ka tas paplašinātu šo tvērumu, pārsniedzot to, kas izriet no pietiekami nopietniem netiešiem pierādījumiem, kas ir Komisijas rīcībā šāda lēmuma pieņemšanas dienā.
Pēc šiem atgādinājumiem Vispārējā tiesa pārbauda, vai apstrīdētais lēmums ir patvaļīgs, kā to apgalvo prasītāja.
Šajā ziņā tā vispirms norāda, ka lēmumā, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, nav obligāti jānorāda visa informācija, kas ir Komisijas rīcībā šajā izmeklēšanas stadijā, jo jāatrod līdzsvars starp izmeklēšanas efektivitātes saglabāšanu un attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību saglabāšanu.
Tātad Komisijai lēmumā par pārbaudi pēc iespējas precīzāk jānorāda aizdomas, kuras tā plāno pārbaudīt, proti, kas tiek meklēts, un elementi, uz kuriem jāattiecas pārbaudei. Tomēr tai nevar likt precizēt arī netiešos pierādījumus, t.i., informāciju, kas tai liek domāt, ka, iespējams, ir pārkāpts LESD 101. pants.
Tāpēc šajā lietā Komisijai nevar pārmest, ka tā ir norādījusi, ka tās “rīcībā ir informācija” un “pierādījumi” par iespējamo saskaņošanu vai dažiem tās aspektiem, bet nav sniegusi vairāk norāžu par tās raksturu, formu, datumu un autoru.
Turpinājumā Vispārējās tiesas analīze attiecas uz Komisijas iesniegto netiešo pierādījumu pietiekami nopietno raksturu, lai pamatotu apstrīdēto lēmumu.
Vispārējā tiesa vispirms norāda – ja uzņēmums, kas ir lēmuma par pārbaudi adresāts, iesniedz noteiktus elementus, kuri liek apšaubīt Komisijas rīcībā esošo netiešo pierādījumu pietiekami nopietno raksturu, Vispārējai tiesai jāizvērtē šie netiešie pierādījumi un jāpārbauda, vai tie ir pietiekami nopietni.
Pilnīga tiesiskuma pārbaude tiesā, kas tiek veikta a posteriori, ļauj kompensēt iepriekšēja tiesas ordera neesību un nodrošināt pārbaudes pasākuma saderību ar pamattiesībām uz domicila neaizskaramību. Tās mērķis nav noskaidrot, vai atbilstošie netiešie pierādījumi ļauj konstatēt, nevis tikai turēt aizdomās par iespējamo pretkonkurences rīcību, jo šajā izmeklēšanas stadijā šāds jautājums vēl ir priekšlaicīgs.
Atšķirībā no pārkāpuma pierādījumiem netiešiem pierādījumiem, kas pamato lēmumu par pārbaudi, nav jāpierāda ne pārkāpuma esība, ne tā saturs, jo pretējā gadījumā Komisijai piešķirtajām izmeklēšanas pilnvarām tiktu atņemta jebkāda lietderība. Tāpēc tas, ka Komisijas rīcībā esošā informācija var tikt interpretēta atšķirīgi, nenozīmē, ka tā nav jāuzskata par pietiekami nopietniem netiešiem pierādījumiem, jo interpretācija, kurai Komisija dod priekšroku, šķiet ticama.
Vispārējā tiesa arī, pirmkārt, uzsver, ka dažādie netiešie pierādījumi, kas ļauj turēt aizdomās par pārkāpumu, jāizvērtē nevis atsevišķi, bet gan kopumā un ka tie cits citu var pastiprināt. Otrkārt, šī lieta iekļaujas iepriekšējās izmeklēšanas posma kontekstā, proti, brīdī, kad Komisija vēl nav paudusi nostāju par iespējamā pārkāpuma esību un uz prasītāju attiecas nevainīguma prezumpcija.
Šajā lietā Komisija iebildumu rakstā ir sniegusi paskaidrojumus un materiālos elementus, lai Vispārējā tiesa varētu noteikt, vai Komisijas rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, lai pamatotu aizdomas un attaisnotu pārbaudi, un tas atvieglo Vispārējā tiesā veicamo pārbaudi. Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa secina, ka Komisijas rīcībā pietiekami nopietni netiešie pierādījumi bija tikai attiecībā uz iespējamo saskaņošanu galvenajā laikposmā, bet ne apstrīdētajā lēmumā minētajā agrākajā laikposmā, tātad apstrīdētais lēmums šajā ziņā daļēji jāatceļ.
Visbeidzot Vispārējā tiesa noraida arī trešo iebildumu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu. Šajā ziņā tā atgādina, ka samērīguma princips ir viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem un tas prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu iecerēto mērķi, ņemot vērā, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties kādu no vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas tas, kurš ir vismazāk apgrūtinošs, un nelabvēlīgās sekas nedrīkst būt nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem.
Attiecībā uz lēmumu par pārbaudi šis princips paredz, ka plānotais pasākums nedrīkst radīt nesamērīgas un nepieņemamas neērtības salīdzinājumā ar sasniedzamo mērķi. It īpaši Komisijai izdarāmā izvēle starp informācijas pieprasījumu un pārbaudi, ko uzdod veikt ar lēmumu, nav atkarīga no tādiem apstākļiem kā situācijas īpašā nopietnība, krasā steidzamība vai nepieciešamība ievērot pilnīgu slepenību, bet gan no nepieciešamības iegūt adekvātu informāciju. Tāpēc, ja lēmuma, ar kuru uzdod veikt pārbaudi, mērķis ir vienīgi ļaut Komisijai savākt nepieciešamos pierādījumus, lai novērtētu iespējamo Līguma pārkāpuma esību, ar šādu lēmumu netiek pārkāpts samērīguma princips.
Šajā gadījumā Komisija nevarēja izslēgt, ka pastāv pieprasīto pierādījumu slēpšanas vai iznīcināšanas risks. Prasītāja nav pierādījusi, pirmkārt, to, ka apstrīdētais lēmums nav nepieciešams, jo nav riska saistībā ar pierādījumiem vai arī tāpēc, ka bija iespēja izmantot mazāk ierobežojošu pasākumu, un, otrkārt, to, ka tas būtu radījis pārmērīgas negatīvas sekas.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tā kā nav pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas ļautu pamatot aizdomas par laikposmu pirms galvenā laikposma, Vispārējā tiesa šajā ziņā daļēji atceļ apstrīdēto lēmumu tā patvaļīgā rakstura dēļ un atbilstoša prasītājas tiesību uz domicila un saziņas neaizskaramību pārkāpuma dēļ. Pārējā daļā tā prasību noraida.
(
1
)	Komisijas 2024. gada 10. janvāra Lēmums C(2024) 243 final, ar kuru Compagnie Générale des Établissements Michelin, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām pieprasa pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 4. punktam (lieta AT.40826 – Hoops).
(
2
)	Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).