62023CJ0227_RES
Lieta C‑227/23
Kwantum Nederland BV
un
Kwantum België BV
pret
Vitra Collections AG
(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2024. gada 24. oktobra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Autortiesības – Direktīva 2001/29/EK – 2. līdz 4. pants – Ekskluzīvas tiesības – Autortiesību aizsardzība lietišķās mākslas priekšmetiem, kuru izcelsmes valsts nav dalībvalsts – Bernes konvencija – 2. panta 7. punkts – Materiālās savstarpības kritērijs – Kompetenču sadalījums starp Savienību un tās dalībvalstīm – Materiālās savstarpības kritērija piemērošana, ko veic dalībvalstis – LESD 351. panta pirmā daļa
Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Piemērošanas joma –Lietišķās mākslas darbs, kura izcelsmes valsts ir trešā valsts un kuru radījis šādas valsts valstspiederīgais – Iekļaušana
(LES 52. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 6, 9. un 15. apsvērums, 2. panta a) punkts, 3. panta 1. punkts, 4. panta 1. punkts un 10. panta 1. punkts)
(skat. 45.–47., 51., 59.–66. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Piemērošanas joma – Darbs – Jēdziens – Autonoma un vienveidīga interpretācija – Priekšmeta kā darba kvalifikācija – Kumulatīvi nosacījumi
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 2.–4. pants)
(skat. 48.–50. un 56. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas un izplatīšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Tvērums – Izņēmumi vai ierobežojumi, kas nav paredzēti direktīvā – Izslēgšana – Bernes konvencijā par literatūras un mākslas darbu aizsardzību paredzētā materiālās savstarpības kritērija nepiemērojamība – Savienības ekskluzīvā kompetence, lai noteiktu šādu ierobežojumu
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 2. punkts un 52. panta 1. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts, 4. panta 1. punkts un 5. pants)
(skat. 68.–79. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Dalībvalstu nolīgumi – Nolīgumi, kas noslēgti pirms dalībvalsts pievienošanās Savienībai – Nolīgums, ar kuru dalībvalstij tiek sniegta izvēles iespēja veikt pasākumu, kas ir pretrunā Savienības tiesībām – Dalībvalsts pienākums atturēties no šāda pasākuma veikšanas – Nesaderība, kas izriet no Savienības tiesību attīstības – Dalībvalsts neiespējamība atsaukties uz minēto nolīgumu, lai nepildītu pienākumus, kas izriet no šīs attīstības – Bernes konvencijā par literatūras un mākslas darbu aizsardzību paredzētā materiālās savstarpības kritērija nepiemērojamība
(LESD 351. panta 1. daļa)
(skat. 83.–91. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Rezumējums
Izskatot Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa lemj par to, vai ir piemērojams Bernes konvencijā paredzētais materiālās savstarpības kritērijs, kas uz atsevišķiem autortiesību darbiem attiecina nosacījumu par līdzīgas aizsardzības esamību izcelsmes valstī (
1
). Tiesas ieskatā Eiropas Savienības tiesības nepieļauj, ka dalībvalstis piemēro šo kritēriju attiecībā uz lietišķās mākslas darbu, kura izcelsmes valsts ir trešā valsts un kura autors ir šādas valsts valstspiederīgais.
Vitra Collections AG (turpmāk tekstā – “Vitra”) ir atbilstoši Šveices tiesībām iedibināta sabiedrība, kurai pieder intelektuālā īpašuma tiesības uz krēslu Dining Sidechair Wood (turpmāk tekstā – “krēsls DSW”) un kura šo krēslu ražo. Šo krēslu ir radījuši divi Amerikas Savienoto Valstu valstspiederīgie, piedalīdamies mēbeļu jaunrades konkursā, ko rīkoja Ņujorkas Museum of Modern Art (Amerikas Savienotās Valstis), un kopš 1950. gada tas ir eksponēts šajā muzejā.
Kwantum Nederland BV un Kwantum België BV (turpmāk tekstā kopā saukti “Kwantum”) Nīderlandē un Beļģijā pārvalda iekštelpu interjera priekšmetu veikalu ķēdi un pārdod krēslu ar nosaukumu “krēsls Paris”. Vitra ieskatā šī tirdzniecība pārkāpj tās autortiesības uz krēslu DSW.
Vitra cēla prasību rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande), kas atzina, ka Kwantum nav pārkāpusi Vitra autortiesības Nīderlandē un Beļģijā. Šo spriedumu atcēla Gerechtshof Den Haag (Hāgas apelācijas tiesa, Nīderlande), uzskatot, ka Kwantum šajās abās valstīs ir pārkāpusi Vitra autortiesības uz krēslu DSW.
Izskatot apelācijas sūdzību, iesniedzējtiesa vispirms vēlas noskaidrot, vai pamatlietā aplūkotā situācija ietilpst Savienības tiesību materiālās piemērošanas jomā. Pēc tam tā būtībā vēlas zināt, vai Direktīvas 2001/29 (
2
) 2. panta a) punkts un 4. panta 1. punkts, aplūkojot Hartas (
3
), kā arī LESD 351. panta gaismā, nepieļauj to, ka valsts tiesa pamatlietā piemēro materiālās savstarpības kritēriju, kas nostiprināts Bernes konvencijas (
4
) 2. panta 7. punkta otrajā teikumā (turpmāk tekstā – “materiālās savstarpības kritērijs”).
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa norāda, ka Direktīvas 2001/29 piemērošanas joma ir definēta nevis atbilstoši darba izcelsmes kritērijam vai tā autora pilsonībai, bet, atsaucoties uz iekšējo tirgu, kas atbilst dalībvalstu teritorijai. Tādējādi situācija, kurā sabiedrība lūdz autortiesību aizsardzību tādam lietišķās mākslas priekšmetam kā krēslam DSW, ko pārdod dalībvalstī, ja vien to var kvalificēt kā “darbu” šīs direktīvas izpratnē, ietilpst Savienības tiesību materiālās piemērošanas jomā.
Otrām kārtām, vispirms Tiesa precizē, ka Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts un 4. panta 1. punkts ir piemērojami lietišķās mākslas darbiem, kuru izcelsmes valsts ir trešā valsts vai kuru autori ir šādas valsts valstspiederīgie. Proti, saskaņā ar šīm tiesību normām dalībvalstis paredz autoriem ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt viņu darbu reproducēšanu un publisku izplatīšanu. Taču šī direktīva neparedz nekādu nosacījumu saistībā ar attiecīgā darba izcelsmes valsti vai to autoru valstspiederību. Šajā ziņā Tiesa konstatē, ka, definējot Direktīvas 2001/29 piemērošanas jomu ar teritoriālo kritēriju, Savienības likumdevējs noteikti ir ņēmis vērā visus darbus, kuru aizsardzība ir lūgta Savienības teritorijā, neatkarīgi no šo darbu izcelsmes valsts vai to autoru valstspiederības. Tā piebilst, ka šāda interpretācija ir atbilstoša Direktīvas 2001/29 mērķiem (
5
), kas ir autortiesību saskaņošana iekšējā tirgū.
Pēc tam Tiesa izvērtē, vai šīs tiesību normas nepieļauj materiālās savstarpības kritērija piemērošanai valsts tiesībās. Tā norāda, pirmkārt, ka, piemērojot šo kritēriju, dažādās dalībvalstīs tiktu piemērots atšķirīgs regulējums attiecībā uz trešās valstīs radītiem lietišķās mākslas darbiem. Otrkārt, tā kā intelektuālā īpašuma tiesības ir aizsargātas, balstoties uz Hartas 17. panta 2. punktu, ikkatram šo tiesību īstenošanas ierobežojumam atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam jābūt paredzētam ar likumu. Ņemot vērā, ka dalībvalstij, piemērojot šo kritēriju, var rasties šāds ierobežojums, tam jābūt paredzētam ar likumu. Šajā ziņā Tiesa atgādina, ka tad, kad ar Savienības tiesību normu tiek saskaņota autortiesību aizsardzība, vienīgi Savienības likumdevējam un nevis valstu likumdevējiem ir jānosaka, vai Savienībā ir jāierobežo šo tiesību aizsardzības tvērums attiecība uz darbiem, kuru izcelsmes valsts ir trešā valsts vai kuru autors ir šādas valsts valstspiederīgais (
6
). Taču Savienības likumdevējs ne Direktīvā 2001/29, ne kādā citā Savienības tiesību normā nav iekļāvis tādu ierobežojumu kā materiālās savstarpības kritērijs ar šīs direktīvas 2. panta a) punktu un 4. panta 1. punktu autoriem piešķirtajām ekskluzīvajām tiesībām.
Tiesa no tā secina, ka šie Direktīvas 2001/29 panti, aplūkojot kopsakarā ar Hartas 17. panta 2. punktu un 52. panta 1. punktu, nepieļauj, ka dalībvalstis valsts tiesībās piemēro materiālās savstarpības kritēriju attiecībā uz lietišķās mākslas darbu, kura izcelsmes valsts ir trešā valsts un kura autors ir šādas valsts valstspiederīgais. Vienīgi Savienības likumdevējam ar Savienības tiesību aktiem ir jāparedz, vai Savienībā jāierobežo to tiesību piešķiršana, kuras paredzētas šajos direktīvas pantos.
Visbeidzot Tiesa uzskata, ka LESD 351. panta pirmā daļa neļauj dalībvalstij, atkāpjoties no Savienības tiesībām, piemērot materiālās savstarpības kritēriju attiecībā uz mākslas darbu, kura izcelsmes valsts ir Amerikas Savienotās Valstis. Šis pants precizē, ka Līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts saistības ievērot trešo valstu tiesības, kas izriet no konvencijas, kas noslēgta pirms tās pievienošanās Savienībai. Šajā ziņā Tiesa norāda, ka dalībvalstis vairs nevar atsaukties uz iespēju piemērot šo kritēriju, lai gan Bernes konvencija ir stājusies spēkā pirms 1958. gada 1. janvāra. Proti, tad, kad starptautiska konvencija, ko dalībvalsts ir noslēgusi pirms tās pievienošanās Savienībai, ļauj tai pieņemt pasākumu, kas šķiet pretējs Savienības tiesībām, tomēr nenosakot tai šādu pienākumu, dalībvalstij ir jāatturas no šāda pasākuma piemērošanas. Tiesa piebilst, ka Bernes konvencija neaizliedz līgumslēdzējām valstīm ar autortiesībām aizsargāt lietišķās mākslas darbu, kas šī darba izcelsmes valstī ir aizsargāts tikai saskaņā ar speciālu režīmu kā dizainparaugs. Šīs konvencijas līgumslēdzējām valstīm šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība.
(
1
)	Konvencija par literatūras un mākslas darbu aizsardzību, kas parakstīta Bernē 1886. gada 9. septembrī (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”).
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
(
3
)	Skat. Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 2. punktu un 52. panta 1. punktu.
(
4
)	Bernes konvencijas 2. panta 7. punkta otrais teikums noteic, ka “[..] [ar šo konvenciju izveidotās] Savienības valstu likumdošanas akti var noteikt, cik lielā mērā attiecīgās valsts likumi piemērojami lietišķās mākslas darbiem un dizainparaugiem, kā arī var noteikt šādu lietišķās mākslas darbu un dizainparaugu aizsardzības nosacījumus. Attiecībā uz darbiem, kas valstī, kurā tie radīti, tiek aizsargāti vienīgi kā dizainparaugi, citās [ar šo konvenciju izveidotās] Savienības valstīs var pieprasīt tikai tādu speciālo aizsardzību, kāda attiecīgajā valstī paredzēta dizainparaugiem, bet, ja attiecīgajā valstī šāda speciāla aizsardzība nav paredzēta, šādi darbi tiek aizsargāti kā mākslas darbi”.
(
5
)	Direktīvas 2001/29 6., 9. un 15. apsvērums.
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19, EU:C:2020:677, 88. punkts).