62016CC0060
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 1. martā (
1
)
Lieta C‑60/16
Mohammad Khir Amayry
pret
Migrationsverket
(Kammarrätten i Stokholma – Migrationsöverdomstolen (Stokholmas Administratīvā apelācijas tiesa imigrācijas lietās, Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (ES) Nr. 604/2013 – Tās dalībvalsts noteikšana, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm – 28. pants – Attiecīgās personas aizturēšana tās pārsūtīšanai uz atbildīgo dalībvalsti – Termiņš, kurā ir jāveic pārsūtīšana – Termiņa aprēķināšana – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ir atļauta attiecīgās personas aizturēšana un tās pagarināšana uz laiku, kas pārsniedz divus mēnešus – Pieļaujamība
I. Ievads
1.
Šajā lietā Tiesa ir aicināta interpretēt Regulas (ES) Nr. 604/2013 (
2
) 28. panta 3. punkta noteikumus, lai noteiktu termiņus, kas ir piemērojami tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas procedūrai, kurš ir aizturēts līdz viņa pārsūtīšanai uz dalībvalsti, kas ir atbildīga par viņa pieteikuma izskatīšanu.
2.
Lai nodrošinātu šīs pārsūtīšanas izpildi, Savienības likumdevējs atļauj dalībvalstīm aizturēt attiecīgo personu, ja, pamatojoties uz individuālu izvērtējumu, pastāv iespēja, ka tā izvairīsies no pārsūtīšanas procedūras, un tikai tad, ja šī aizturēšana ir samērīga un ja nevar piemērot citus mazāk stingrus pasākumus.
3.
Lai nodrošinātu, ka šī aizturēšana ir cik vien iespējams īsa, likumdevējs Dublinas III regulas – kuras interpretācija šeit ir lūgta – 28. panta 3. punktā ir noteicis termiņus, kas piemērojami atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūrai un pārsūtīšanas procedūras faktiskai izpildei, ievērojot nepieciešamības un samērīguma principus.
4.
Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot šo termiņu aprēķināšanas noteikumus gadījumā, kādu Savienības likumdevējs nav paredzējis.
5.
Pieteikuma iesniedzējs tika aizturēts nevis procedūras agrīnā stadijā, kā tas skaidri ir paredzēts šīs regulas 28. panta 3. punktā – proti, pirms pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts iesniedz savu pieteikuma iesniedzēja (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījumu dalībvalstij, kuru tā uzskata par atbildīgu –, bet tās vēlākā stadijā, kad pēdējā minētā ir akceptējusi šo pieprasījumu un tādējādi ir tikai jānosaka pārsūtīšanas izpildes praktiskā kārtība.
6.
Lai arī atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem neizriet no minētās regulas 28. panta 3. punkta noteikumiem, to tomēr vispirms var izsecināt no šī panta vispārējās sistēmas, it īpaši samērīguma un nepieciešamības principiem, uz kuriem ir balstīti aizturētā pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas procedūrai piemērojamie termiņi, no Savienības likumdevēja izvirzītajiem mērķiem šajā situācijā un, visbeidzot, no Tiesas judikatūras.
7.
Savā analīzē piedāvāšu Tiesai nospriest, ka tādā situācijā kā aplūkotā attiecīgajām dalībvalstīm ir sešu nedēļu termiņš, sākot no pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas brīža, lai izpildītu viņa pārsūtīšanu.
8.
Turklāt es paskaidrošu, ka gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs ir apstrīdējis pārsūtīšanas lēmumu vai ir lūdzis to pārskatīt, šo termiņu no jauna aprēķina no brīža, kad šī apstrīdēšana vai pārskatīšana jau ir zaudējusi apturošu iedarbību, ka apturēšana ir faktiska, ka par to bija lēmušas kompetentās valsts tiesas vai arī to bija lūgusi attiecīgā persona Dublinas III regulas 27. panta 3. punkta izpratnē.
9.
Visbeidzot izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka, ņemot vērā šo interpretāciju, ar šīs regulas 28. panta 3. punktu nav saderīgi tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, kuros ir noteikts, ka pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšanas nolūkā drīkst aizturēt uz laiku, kas pārsniedz sešas nedēļas, un kuros ir pieļauta iespēja to pagarināt līdz divpadsmit mēnešiem, jo tas neatbilst skaidrības un paredzamības prasībām, kas ir jāievēro, pieņemot brīvību ierobežojošus pasākumus.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2013/33/ES
10.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvas 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (
3
), 8. panta 3. punkta f) apakšpunktā ir precizēts:
“Pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai:
[..]
f)
saskaņā ar 28. pantu [Dublinas III regulā].”
11.
Šīs direktīvas 9. panta “Garantijas aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem” 1. punktā ir noteikts:
“Pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati.
Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai.”
2. Dublinas III regula
12.
Šīs regulas preambulas 20. apsvērumā ir paredzēts šādi:
“Pieteikuma iesniedzēju aizturēšana būtu jāpiemēro saskaņā ar pamatprincipu, ka personas nebūtu jāaiztur tikai tā iemesla dēļ, ka tās meklē starptautisko aizsardzību. Aizturēšanai vajadzētu būt uz cik vien iespējams īsu laikposmu un uz to būtu jāattiecas nepieciešamības un proporcionalitātes principiem. Pieteikuma iesniedzēju aizturēšanai jo īpaši jānotiek saskaņā ar [1951. gada 28. jūlija] Ženēvas konvencijas [par bēgļu statusu] 31. pantu. Procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar šo regulu attiecībā uz aizturētu personu, vajadzētu būt piemērotām prioritāri pēc iespējas īsākos termiņos.”
13.
Minētās regulas 27. pantā “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir noteikts:
“1.   Pieteikuma iesniedzējam [..] ir tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, proti, pārsūtīšanas lēmuma faktisku un juridisku apelāciju vai pārskatīšanu tiesā.
[..]
3.   Pārsūtīšanas lēmumu apelācijas vai pārskatīšanas nolūkos dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka:
a)
apelācija vai pārskatīšana attiecīgajai personai dod tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī līdz brīdim, kad kļūst zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts; vai
b)
pārsūtīšanu automātiski aptur un šāda apturēšana beidzas pēc konkrēta saprātīga termiņa, kura laikā tiesa pēc rūpīgas un padziļinātas izskatīšanas pieņem lēmumu par to, vai apelācijai vai pārskatīšanai būs apturošs spēks; vai
c)
attiecīgajai personai ir iespēja saprātīgā termiņā pieprasīt, lai tiesa aptur pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts. Dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejams efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis, apturot pārsūtīšanu līdz brīdim, kad tiks pieņemts lēmums par pirmo apturēšanas pieprasījumu. Lēmumu par to, vai apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, pieņem saprātīgā laikposmā, tomēr dodot iespēju rūpīgai un padziļinātai apturēšanas pieprasījuma izskatīšanai. Ja tiek pieņemts lēmums neapturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, tajā norāda apsvērumus, kas ir tā pamatā.
4.   Dalībvalstis var paredzēt, ka kompetentās iestādes var nolemt rīkoties ex officio, lai apturētu pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts.”
14.
Dublinas III regulas 28. pants, kas ir iekļauts tās V iedaļā “Aizturēšana pārsūtīšanas nolūkā”, ir formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis neaiztur personu vienīgi tādēļ, ka uz viņu attiecas šajā regulā paredzētā procedūra.
2.   Ja pastāv būtiska personas[ (
4
)] bēgšanas iespējamība, dalībvalstis var aizturēt attiecīgo personu, lai nodrošinātu pārsūtīšanas procedūras saskaņā ar šo regulu, balstoties uz individuālu izvērtējumu, un tiktāl, ciktāl aizturēšana ir samērīga, un nav iespējams efektīvi piemērot citus mazāk stingrus alternatīvus pasākumus.
3.   Aizturēšanu veic uz iespējami īsāku laikposmu un ne ilgāk kā uz laiku, kas saprātīgi uzskatāms par nepieciešamu, lai ar pienācīgu rūpību izpildītu vajadzīgās administratīvās procedūras, līdz ir pabeigta pārsūtīšana saskaņā ar šo regulu.
Ja persona tiek aizturēta saskaņā ar šo pantu, uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījuma iesniegšanas termiņš nepārsniedz vienu mēnesi no pieteikuma iesniegšanas. Dalībvalsts, kas veic procedūru saskaņā ar šo regulu, šādos gadījumos lūdz atbildēt steidzami. Šādu atbildi sniedz divās nedēļās no pieprasījuma saņemšanas. Atbildes nesniegšana divās nedēļās ir pielīdzināma pieprasījuma akceptam un ietver pienākumu uzņemt vai uzņemt atpakaļ personu, tostarp veikt atbilstošus pasākumus saistībā ar tās ierašanos.
Ja persona tiek aizturēta saskaņā ar šo pantu, minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic, cik drīz vien praktiski iespējams un vēlākais sešās nedēļās no brīža, kad cita dalībvalsts ir netieši vai tieši akceptējusi pieprasījumu uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no brīža, kad pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturoša spēka saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
Ja pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts neievēro termiņus uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījuma iesniegšanai vai ja pārsūtīšana netiek veikta trešajā daļā minētajā sešu nedēļu termiņā, personu vairs neaiztur. Attiecīgi turpina piemērot 21., 23., 24. un 29. pantu.
4.   Attiecībā uz aizturēšanas nosacījumiem un aizturētām personām piemērojamām garantijām, lai nodrošinātu pārsūtīšanas procedūras uz atbildīgo dalībvalsti, piemēro Direktīvas [2013/33] [9.–11.] pantu.”
15.
Dublinas III regulas 29. panta “Kārtība un termiņi”, kas ir iekļauts VI iedaļā “Pārsūtīšanas”, 1. punktā ir noteikts šādi:
“Pieteikuma iesniedzēja [..] pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
[..]”
B.
Zviedrijas tiesības
16.
2005. gada 29. septembrautlänningslagen (Ārvalstnieku likums) (
5
) 1. nodaļas 8. pantā ir noteikts, ka likums ir piemērojams katrā konkrētajā gadījumā, neierobežojot attiecīgās personas brīvību vairāk, kā tas ir nepieciešams.
17.
Tā 1. nodaļas 9. pantā ir precizēts, ka tiesību normas par pienākumu atstāt valsts teritoriju un izraidīšanu ir piemērojamas mutatis mutandis arī pārsūtīšanas lēmumiem, kas ir balstīti uz Dublinas III regulu.
18.
Tiesību normas par ārvalstnieku aizturēšanu vai turēšanu apsardzībā ir iekļautas šī likuma 10. nodaļā.
19.
Ar šīs nodaļas 1. panta otrās daļas 3. punktu ir atļauts aizturēt ārvalstniekus, kas sasnieguši 18 gadu vecumu un vecākus, lai sagatavotu izraidīšanas lēmuma izpildi vai īstenotu šo izpildi.
20.
Saskaņā ar minētā likuma 10. nodaļas 1. panta trešo daļu par aizturēšanu var lemt tikai tad, ja pastāv iespēja, ka attiecīgā persona Zviedrijā veic krimināli sodāmas darbības, aizbēg, izvairās no pārsūtīšanas lēmuma izpildes vai liek tam visu veidu šķēršļus.
21.
Saskaņā ar Ārvalstnieku likuma 10. nodaļas 4. panta otro daļu ārvalstnieku pārsūtīšanas nolūkā var aizturēt ne ilgāk kā uz diviem mēnešiem, ja vien nav nopietnu iemeslu, kas pamato viņa ilgāku aizturēšanu. Ja šādi iemesli ir, ārvalstnieku var aizturēt ne ilgāk par trim mēnešiem. Ja ir iespējams, ka pārsūtīšanas lēmuma izpildei būs vajadzīgs ilgāks laiks, jo ārvalstnieks nesadarbojas, vai ja nepieciešamo dokumentu iegūšanai ir vajadzīgs laiks, šis maksimālais termiņš ir divpadsmit mēneši.
22.
Šī likuma 12. nodaļas 13. pantā ir precizēts, ka Migrationsverket (Migrācijas birojs, Zviedrija) var apturēt izraidīšanas lēmuma izpildi, ja to pamato īpaši iemesli.
III. Fakti un prejudiciālie jautājumi
23.
Mohammad Khir Amayry starptautiskās aizsardzības pieteikumu Zviedrijā iesniedza 2014. gada 19. decembrī. Meklēšana sistēmā “Eurodac” tomēr parādīja, ka attiecīgā persona bija ieradusies Itālijas teritorijā dažas dienas agrāk, 2014. gada 6. decembrī, un Dānijas iestādēm jau bija lūgusi piešķirt aizsardzību 2014. gada 17. decembrī. Tādējādi, piemērojot Dublinas III regulas 13. panta 1. punktā paredzētos noteikumus, Migrācijas birojs 2015. gada 15. janvārī lūdza Itālijas iestādes uzņemt atpakaļ attiecīgo personu.
24.
2015. gada 18. martā Itālijas iestādes akceptēja šo pieprasījumu.
25.
Tāpēc 2015. gada 2. aprīlī Migrācijas birojs noraidīja attiecīgās personas pieteikumu izsniegt uzturēšanās atļauju, tostarp tās starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un nolēma pārsūtīt viņu uz Itāliju. Turklāt, uzskatot, ka pastāvēja būtiska iespēja, ka attiecīgā persona aizbēgs, Migrācijas birojs nolēma viņu aizturēt.
26.
Attiecīgā persona šos lēmumus apstrīdēja Förvaltningsrätten i Stockholm (Administratīvā tiesa Stokholmā, Zviedrija). Saistībā ar pārsūdzību Migrācijas birojs saskaņā ar spēkā esošā Ārvalstnieku likuma 12. nodaļas 13. pantu un Dublinas III regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu nolēma apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi. Förvaltningsrätten i Stockholm (Administratīvā tiesa Stokholmā) 2015. gada 29. aprīlī šo prasību noraidīja, it īpaši uzskatot, ka pastāv iespēja, ka atbrīvošanas gadījumā M. Khir Amayry aizbēgs, izvairīsies no pārsūtīšanas lēmuma izpildes vai liks tam visu veidu šķēršļus. Pēdējais minētais par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
27.
2015. gada 8. maijā pārsūtīšanas lēmums tika izpildīts. Attiecīgā persona vēlāk atgriezās Zviedrijā, kur tā 2015. gada 1. jūnijā atkārtoti iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
28.
2015. gada 30. jūlijā iesniedzējtiesa atteicās izskatīt apelācijas sūdzību par sprieduma daļu attiecībā uz pārsūtīšanu, turpretī tā pieņēma to saistībā ar jautājumu par aizturēšanu.
29.
Šajos apstākļos Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmas administratīvā apelācijas tiesa migrācijas lietās, Zviedrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja [starptautiskās aizsardzības] pieteikuma iesniedzējs nav aizturēts brīdī, kad atbildīgā dalībvalsts piekrīt viņu uzņemt, bet tiek aizturēts vēlāk, jo tikai tad ir atzīts, ka pastāv nopietns risks tam, ka attiecīgā persona aizbēgs, – vai [Dublinas III] regulas 28. panta 3. punktā minētais sešu nedēļu termiņš šādā gadījumā tiek aprēķināts no dienas, kad persona ir tikusi aizturēta, vai arī to aprēķina, sākot no kāda cita brīža, un, ja tā, tad no kura brīža?
2)
Vai ar [Dublinas III] regulas 28. pantu – ja [starptautiskās aizsardzības] pieteikuma iesniedzējs nav aizturēts brīdī, kad atbildīgā dalībvalsts piekrīt viņu uzņemt, – tiek liegts piemērot tādas valsts tiesību normas kā Zviedrijas gadījumā, kurās ir noteikts, ka ārvalstnieks [pārsūtīšanas] lēmuma izpildei nedrīkst aizturējumā atrasties ilgāk kā divus mēnešus, ja nav nopietnu iemeslu ilgākam aizturējumam, ilgāk kā trīs mēnešus šādu nopietnu iemeslu esamības gadījumā un ilgāk kā divpadsmit mēnešus, ja pastāv iespēja, ka [pārsūtīšanai] varētu būt vajadzīgs ilgāks laiks ārvalstnieka sadarbības trūkuma dēļ vai ja vajadzīgo dokumentu iegūšanai ir nepieciešams ilgāks laiks?
3)
Ja jauna [pārsūtīšanas] procedūra tiek uzsākta pēc tam, kad ir izbeigusies pārsūdzības vai pārskatīšanas apturošā iedarbība (skat. [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punktu), vai tādā gadījumā atsākas jauns sešu nedēļu termiņš pārsūtīšanas lēmuma izpildei, vai arī no tā tiek atrēķināts, piemēram, to dienu skaits, kuras attiecīgā persona jau ir atradusies aizturējumā pēc tam, kad atbildīgā dalībvalsts ir piekritusi tās uzņemšanai vai atpakaļuzņemšanai?
4)
Vai nozīme ir tam, ka [starptautiskās aizsardzības] pieteikuma iesniedzējs, kurš ir pārsūdzējis lēmumu par pārsūtīšanu, nav pieprasījis lēmuma par pārsūtīšanu izpildes apturēšanu līdz brīdim, kad tiks pieņemts lēmums saistībā ar pārsūdzību (skat. [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu un 4. punktu?”
IV. Mana analīze
30.
Secīgi analizēšu pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta noteikumu interpretāciju. Visbeidzot izskatīšu otro jautājumu, analizējot šīs interpretācijas piemērojamību, ņemot vērā attiecīgo valsts tiesību aktu normas.
A.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
31.
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai tādā situācijā kā aplūkotā, kurā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts aizturēja pieteikuma iesniedzēju pēc atbildīgās dalībvalsts paustās piekrišanas uzņemt (atpakaļ) šo pieteikuma iesniedzēju, šīs regulas 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīm valstīm piešķirto sešu nedēļu termiņu pārsūtīšanas izpildei skaita no pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas dienas. Ja tas tā nav, tad iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, kad sākas šis termiņš.
32.
Citiem vārdiem, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu izskaidrot tiesisko režīmu, kas ir attiecināms uz attiecīgo personu, un it īpaši precizēt viņa pārsūtīšanas procedūrai piemērojamos termiņus.
33.
Atbilde uz šo jautājumu neizriet no minētās regulas 28. panta 3. punkta, ciktāl likumdevējs skaidri nav paredzējis tādu situāciju kā šajā lietā aplūkotā.
34.
Šo atbildi tomēr var izsecināt, pirmkārt, no šīs tiesību normas vispārējās sistēmas, it īpaši no principa, ko likumdevējs ir noteicis šīs tiesību normas pirmajā daļā, kā arī no tā, kā tas piemēro minētās tiesību normas trešo daļu, un, otrkārt, no Dublinas III regulas izvirzītajiem mērķiem.
35.
Likumdevējs šīs regulas 28. panta 3. punkta pirmajā daļā nosaka principu, saskaņā ar kuru aizturēšanu veic “uz iespējami īsāku laikposmu un ne ilgāk kā uz laiku, kas saprātīgi uzskatāms par nepieciešamu, lai ar pienācīgu rūpību izpildītu vajadzīgās administratīvās procedūras, līdz ir pabeigta pārsūtīšana” (
6
).
36.
Tādējādi likumdevējs transponē minētās regulas preambulas 20. apsvērumā minēto principu, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas ilgumam ir jāatbilst nepieciešamības un proporcionalitātes principiem.
37.
Šo principu ievērošanai ir jāvar nodrošināt, ka ierobežojumi, kas ir noteikti pieteikuma iesniedzēja brīvības īstenošanai, tiek īstenoti, ņemot vērā tikai to, kas ir stingri nepieciešams, gādājot par to, lai attiecīgajām dalībvalstu iestādēm tiktu nodrošināti materiāli apstākļi, kas tām ļauj pareizi īstenot pārsūtīšanu.
38.
Piemērojot abus minētos principus, likumdevējs Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta otrajā un trešajā daļā precizē, viņaprāt, saprātīgus termiņus dalībvalstīm, lai izpildītu visas procedūras, vispirms nosakot atbildīgo dalībvalsti un pēc tam pārsūtot jau aizturēto pieteikuma iesniedzēju.
39.
Šīs regulas 28. panta 3. punkta otrajā daļā ir reglamentēta procedūra pirms pieprasījumu saņēmušās dalībvalsts piekrišanas veikt uzņemšanu. Likumdevējs tādējādi nosaka, cik ilgā laikā pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij ir jāiesniedz savs (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījums dalībvalstij, kuru tā uzskata par atbildīgu, un cik ilgā laikā tai ir jāsniedz atbilde.
40.
Saskaņā ar šo daļu pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij ir ne vairāk kā mēnesis, sākot no starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas, lai iesniegtu savu (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījumu dalībvalstij, kuru tā uzskata par atbildīgu, un pēdējai minētajai atbilde ir jāsniedz divu nedēļu laikā. Šī pēdējā minētā termiņa izbeigšanās ietver atbildības nodošanu pieprasījumu saņēmušajai dalībvalstij.
41.
Savukārt minētās regulas 28. panta 3. punkta trešajā daļā ir noteikta procedūra, kas tiek īstenota pēc tam, kad pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts akceptē pieteikuma iesniedzēja (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījumu un ir pieņemts pārsūtīšanas lēmums. Proti, likumdevējs skaidri nosaka termiņu, kas ir piemērojams pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanai no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz “atbildīgo dalībvalsti”, tādējādi saprotot, ka šī atbildīgā dalībvalsts tika noteikta, un tā tieši vai netieši piekrita uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju. Turklāt likumdevējs precizē, ka pārsūtīšana jāveic “cik drīz vien praktiski iespējams” (
7
), kas nozīmē, ka iepriekš ir pieņemts lēmums, kurā ir noteikts pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas princips no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti.
42.
Tādējādi ar šo tiesību normu likumdevējs nosaka, cik ilgā laikā pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij ir praktiski jāorganizē un jāveic pārsūtīšana, kuras īstenošanai tika nolemts aizturēt pieteikuma iesniedzēju.
43.
Līdz ar to likumdevējs uzskata, ka saprātīgs termiņš, kas ir vajadzīgs, lai veiktu šo pārsūtīšanu, ir ne ilgāks kā sešas nedēļas, sākot no brīža, kad tieši vai netieši tika akceptēts (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījums, vai no brīža, kad pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības. Tāpēc likumdevējs ir noteicis, ka termiņš ir jāskaita no brīža, kad ir panākta vienošanās par turpmāko pārsūtīšanas īstenošanu un tā ir droša, un kad tikai ir jānosaka šīs pēdējās minētās īstenošanas praktiskā kārtība.
44.
Visbeidzot Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta ceturtajā daļā ir noteiktas sekas, kas ir saistītas ar iepriekš minēto termiņu pārkāpumiem. Šie pēdējie minētie paredz stingru robežu pārsūtīšanas procedūras izpildei, kuras dēļ tika lemts par aizturēšanu, jo pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij būs jāpārtrauc šī aizturēšana, ja tā neiesniedz savu pieprasījumu vai ja tā nepārsūta pieteikuma iesniedzēju noteiktajā termiņā, neatkarīgi no iemesliem, uz kuriem šī valsts var atsaukties.
45.
Kādus secinājumus var izdarīt no šī teksta vispārējās sistēmas?
46.
Konstatēju, ka šīs regulas 28. panta 3. punkta otrajā un trešajā daļā paredzētie termiņi attiecas uz procedūru, kurā pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts ļoti agrīnā šīs procedūras stadijā, proti, pirms pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts bija iesniegusi pieprasījumu uzņemt (atpakaļ) pieteikuma iesniedzēju.
47.
Tas izriet ne tikai no šīs tiesību normas otrās daļas noteikumiem, jo likumdevējs nosaka pieprasījuma iesniegšanas termiņu, bet arī no šīs tiesību normas trešās daļas formulējuma, jo likumdevējs paredz, ka minētais sešu nedēļu termiņš sākas no minētā pieprasījuma akceptēšanas. Tādējādi termiņš, ko likumdevējs ir noteicis minētās regulas 28. panta 3. punkta trešajā daļā, ietilpst iepriekšējā daļā paredzēto noteikumu loģikā un ir balstīts uz apstākli, ka brīdī, kad pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts iesniedz (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījumu, pieteikuma iesniedzējs jau ir aizturēts.
48.
Tādējādi Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta otrajā un trešajā daļā minētos termiņus nav paredzēts piemērot tādā procedūrā kā aplūkotā, kurā pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts pēc tam, kad pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts ir akceptējusi (atpakaļ)uzņemšanu, bet pirms tika praktiski organizēta viņa pārsūtīšana.
49.
Tātad nav paredzētas īpašas tiesību normas situācijai, kurā pieteikuma iesniedzējs aizturēšanas dēļ vairs neietilpst šīs regulas 29. panta 1. punkta piemērošanas jomā – kurā ir paredzēta vispārējā kārtība un maksimālais sešu mēnešu termiņš, lai pārsūtītu pieteikuma iesniedzēju, kas nav ticis aizturēts –, bet ietilpst minētās regulas 28. panta piemērošanas jomā – kurā ir paredzēti specifiski aizturēto personu pārsūtīšanas procedūras noteikumi un īpaša kārtība.
50.
Tomēr neuzskatu, ka pastāv juridisks vakuums.
51.
Kā esmu norādījis (
8
), atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu vispirms ir atrodama vispārējā principā, kuru Savienības likumdevējs ir noteicis Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta pirmajā daļā. Tādējādi aizturēšana ir jāveic uz iespējami īsāku laikposmu un, piemērojot nepieciešamības un samērīguma principus, tas nedrīkst pārsniegt saprātīgu termiņu, kas ir vajadzīgs, lai veiktu nepieciešamās procedūras pārsūtīšanas izpildei.
52.
Turpinājumā ir jāatsaucas uz veidu, kādā Savienības likumdevējs konkrēti ir piemērojis šo principu šīs regulas 28. panta 3. punkta trešajā daļā.
53.
Attiecīgās personas tiesisko stāvokli viegli var pielīdzināt stāvoklim, kas minēts saistībā ar šo tiesību normu, jo abos gadījumos indivīds ir aizturēts brīdī, kad attiecīgās dalībvalstis bija vienojušās par pārsūtīšanu un tāpēc to var praktiski uzsākt.
54.
Tāpēc tādā situācijā kā pamatlietā es neredzu nevienu iemeslu neievērot šo sešu nedēļu termiņu, kuru likumdevējs ir noteicis minētajā tiesību normā, ciktāl, kā esmu norādījis (
9
), tas ir laikposms, kuru likumdevējs ir uzskatījis par saprātīgi nepieciešamu, lai attiecīgajām dalībvalstīm ļautu praktiski organizēt pārsūtīšanu, sākot no brīža, kad tika panākta vienošanās par tās turpmāko izpildi un tā tika nodrošināta (vai nu pieprasījuma akceptēšanas dēļ, vai arī tāpēc, ka pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības) un ka tādējādi ir tikai jānosaka šīs pēdējās minētās īstenošanas praktiskā kārtība. Taču aplūkotajā situācijā pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts, proti, Itālijas Republika, piekrita uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju.
55.
Tātad šim termiņam ir jāļauj abām attiecīgajām dalībvalstīm vienoties par pārsūtīšanas īstenošanu, un it īpaši pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij noteikt šīs pārsūtīšanas, kas tiek īstenota saskaņā ar šīs pēdējās minētās valsts tiesību aktiem, veikšanas tehniskos aspektus. Runa ir par termiņu, kas abām [dalībvalstīm] pilnībā ir jāizmanto, lai noteiktu pārsūtīšanas īstenošanas tehniskos aspektus (
10
).
56.
Tātad, nosakot sešu nedēļu termiņu pārsūtīšanas īstenošanai, sākot no brīža, kad par tās turpmāko īstenošanu principā ir notikusi vienošanās un tā ir nodrošināta, Savienības likumdevējs ir apsvēris, no vienas puses, ar šīs procedūras izpildi saistītās prasības, kuras var radīt praktiskas un organizatoriskas grūtības, un, no otras puses, iejaukšanās, ko veido aizturēšanas pasākums, pieteikuma iesniedzēja brīvībā, kas nostiprināta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantā, smagumu.
57.
Šis termiņš var sākties tikai no dienas, kad pieteikuma iesniedzējs faktiski tika aizturēts. Tas ir acīmredzami, ka tādā situācijā kā aplūkotā Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta trešajā daļā minētais sešu nedēļu termiņš nevar sākties no (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījuma akceptēšanas brīža. Šādā situācijā ir iespējams, ka pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts dažas nedēļas – pat dažus mēnešus – pēc šīs akceptēšanas, un šo laiku acīmredzami nevar atskaitīt no sešu nedēļu termiņa, kas attiecīgajām dalībvalstīm ir piešķirts, lai īstenotu pārsūtīšanu. Šis termiņš tiktu noīsināts pilnībā un katrā ziņā saīsināts tik lielā mērā, ka pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts ne tikai nevarētu īstenot šo pārsūtīšanu, bet tai arī būtu jāpārtrauc turēšana apsardzībā, tādējādi liedzot ar minēto tiesību normu izveidotās procedūras lietderīgo iedarbību.
58.
Tādējādi, ņemot vērā šos apstākļus, uzskatu, ka šīs regulas 28. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā aplūkotā, kurā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts ir aizturējusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pēc tam, kad pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts bija piekritusi to uzņemt atpakaļ, šīm dalībvalstīm ir sešu nedēļu termiņš, sākot no šī pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas brīža, lai veiktu viņa pārsūtīšanas izpildi.
B.
Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu
59.
Ar savu trešo un ceturto jautājumu, kas ir jāaplūko kopā, Tiesa ir aicināta precizēt veidu, kā ir jāaprēķina sešu nedēļu termiņš, kas dalībvalstīm ir piešķirts, lai īstenotu aizturēta pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, ja viņš ir pārsūdzējis pārsūtīšanas lēmumu vai ir lūdzis pārskatīt šo lēmumu.
60.
It īpaši iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Dublinas III regulas 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm atkal ir sešu nedēļu termiņš, lai veiktu pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, sākot no brīža, kad pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, vai arī ir jāatņem to dienu skaits, kuras viņš pavadīja aizturējumā pēc tam, kad atbildīgā dalībvalsts bija akceptējusi šī pieteikuma iesniedzēja (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījumu.
61.
Turklāt iesniedzējtiesa vaicā, vai, veicot šo vērtējumu, ir jāņem vērā apstāklis, ka attiecīgā persona nav lūgusi kompetento valsts tiesu apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi.
62.
Pirmkārt, es uzskatu, ka šīs regulas 28. panta 3. punkta interpretācija, kuru šeit ir lūgts sniegt, ir izsecināma no Tiesas judikatūras un it īpaši no apsvērumu izklāsta 2009. gada 29. janvāra spriedumā Petrosian (
11
).
63.
Šajā lietā Tiesa tika aicināta interpretēt Regulas (EK) Nr. 343/2003 (
12
) 20. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kurā bija paredzēts, ka patvēruma meklētāja pārsūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti bija jāveic brīdī, kad tas kļuva praktiski iespējams, un vēlākais sešu mēnešu laikā, sākot no (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījuma akceptēšanas brīža vai lēmuma par pārsūdzību vai pārskatīšanu pieņemšanas brīža, ja tiem bija apturoša iedarbība.
64.
Tiesai bija uzdots jautājums par to, vai šajā tiesību normā minētais pārsūtīšanas izpildes termiņš sākās jau no dienas, kad tika pieņemts tiesas pagaidu lēmums, ar ko tika apturēta pārsūtīšanas procedūras izpilde, vai arī tikai no dienas, kad tika pieņemts tiesas nolēmums, kurā bija lemts par procedūras pamatotību.
65.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, Tiesa vispirms ir balstījusies uz attiecīgās tiesību normas teleoloģisku interpretāciju, uzsverot mērķi, kas tika izvirzīts, nosakot dalībvalstīm pārsūtīšanas izpildes termiņu.
66.
Tādējādi Tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētā sešu mēnešu termiņa mērķis, ņemot vērā ar pārsūtīšanas īstenošanu saistīto praktisko sarežģītību un organizatoriskās grūtības, ir ļaut abām attiecīgajām dalībvalstīm vienoties par šīs pēdējās minētās īstenošanu un it īpaši pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij noteikt pārsūtīšanas īstenošanas kārtību (
13
). Tādējādi, ņemot vērā šo mērķi, tā uzskatīja, ka pārsūtīšanas izpildes termiņa sākums bija jānosaka tādējādi, lai dalībvalstīm būtu sešu mēnešu termiņš, kurā noteikt pārsūtīšanas īstenošanas tehnisko kārtību. Šajos apstākļos šis termiņš varēja sākties tikai tad, kad tika panākta vienošanās par pārsūtīšanas turpmāku īstenošanu un tā tika nodrošināta, tāpēc atlika tikai noteikt tās kārtību, kas tādējādi nozīmēja to, ka tas sākās no dienas, kad tika pieņemts tiesas nolēmums par procedūras pamatotību.
67.
Manuprāt, šī analīze nav transponējama pēc analoģijas šajā lietā.
68.
Lai arī Dublinas III regulas 28. panta 3. punktā ir noteikts aizturētas personas pārsūtīšanas izpildes termiņš, likumdevēja izvirzītais mērķis šajā situācijā ir identisks ar Regulas Nr. 343/2003 20. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteikto mērķi. Tādējādi, kā esmu norādījis, šim dalībvalstīm piešķirtajam sešu nedēļu termiņam, sākot no (atpakaļ)uzņemšanas pieprasījuma akceptēšanas brīža vai no brīža, kad pārsūdzībai par pārsūtīšanas lēmumu vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, ir jāļauj šīm dalībvalstīm praktiski organizēt aizturētās personas pārsūtīšanu.
69.
Tātad runa nav par šī jau tāpat īsā termiņa saīsināšanu par tik ilgu laiku, kuru starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs bija turēts apsardzībā.
70.
Pirmkārt, ir jāatceras, ka pieteikuma iesniedzēja aizturēšana viņa pārsūtīšanas izpildes nolūkā ir jānošķir no brīvības atņemšanas pasākuma. Runa nav par kriminālsoda, no kura ilguma ir jāatņem apcietinājumā pavadīto dienu skaits, loģiku. Tas ir administratīvās aizturēšanas pasākums, kura ilgumam, kas ir pēc iespējas īss, ir jāļauj iestādēm nodrošināt attiecīgās personas pārsūtīšanu.
71.
Otrkārt, runa ir par to, lai nodrošinātu šīs regulas 28. panta 3. pantā paredzēto noteikumu lietderīgo iedarbību. Tāpēc pārsūtīšanas izpildes termiņu nevarētu saīsināt par to dienu skaitu, kuras pieteikuma iesniedzējs bija turēts apsardzībā pēc tam, kad atbildīgā dalībvalsts bija piekritusi viņu uzņemt atpakaļ. Ja tas tā būtu, varētu izveidoties situācija, kurā dalībvalstu rīcībā esošais termiņš, lai veiktu pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, tiktu saīsināts par laikposmu, kas valstu tiesām ir vajadzīgs, lai lemtu par pārsūtīšanas lēmuma pamatotību. Taču tādā gadījumā būtu iespējams, ka šis termiņš tiktu saīsināts tiktāl, ka attiecīgās dalībvalstis šajā ārkārtīgi īsajā laikposmā varētu nebūt spējīgas organizēt pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu un tātad tām būtu pienākums pārtraukt attiecīgās personas aizturēšanu saskaņā ar minētās regulas 28. panta 3. punkta ceturto daļu.
72.
Līdz ar to šī termiņa sākums ir jānosaka tādējādi, ka dalībvalstīm faktiski ir sešu nedēļu termiņš, lai noteiktu šīs pārsūtīšanas īstenošanas praktisko kārtību, tāpēc, manuprāt, šo termiņu ir jāsāk skaitīt no dienas, kad pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzēšanai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, kā tas ir paredzēts Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta trešajā daļā.
73.
Otrkārt, uzskatu, ka šīs tiesību normas interpretācija nevar mainīties atkarībā no tā, vai par pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu bija lēmušas kompetentās valstu tiesas vai arī to ir lūgusi attiecīgā persona.
74.
Atgādinu, ka saskaņā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu un lai nodrošinātu pieteikuma iesniedzēja tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli pret pārsūtīšanas lēmumu, dalībvalstīm ir pienākums savās valsts tiesībās paredzēt, ka pārsūdzība vai pārsūtīšana piešķir attiecīgai personai tiesības uzturēties pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī līdz brīdim, kad kļūst zināms viņa pārsūdzības vai pārskatīšanas lūguma rezultāts (šīs tiesību normas a) apakšpunkts), “vai” ka pārsūtīšana automātiski tiek apturēta un šāda apturēšana beidzas pēc konkrēta saprātīga termiņa, kura laikā tiesa lemj apturošas iedarbības piešķiršanu (šīs tiesību normas b) apakšpunkts), “vai” attiecīgajai personai ir iespēja pieprasīt, lai tiesa aptur pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms pārsūdzības vai pārskatīšanas rezultāts (šīs tiesību normas c) apakšpunkts).
75.
Tādējādi, kā tas izriet no noteikumiem, kurus Savienības likumdevējs ir paredzējis minētās regulas 27. panta 3. punktā, un it īpaši ar sakārtojuma saikli “vai”, kuru tas ir lietojis šīs tiesību normas a) un b) apakšpunktā, runa ir par alternatīviem pasākumiem.
76.
Pirmkārt, norādu, ka Dublinas III regulas 28. panta 3. panta trešajā daļā likumdevējs ir noteicis, ka sešu nedēļu termiņu sāk skaitīt no brīža, kad pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības “saskaņā ar [šīs regulas] 27. panta 3. punktu”. Tātad likumdevējs skaita šo termiņu identiski, atkarībā no tā, vai pārsūtīšanas lēmuma apturēšana tika veikta saskaņā ar minētās regulas 27. panta 3. punkta a) apakšpunktu, vai par to ir lēmusi kompetentā valsts tiesa saskaņā ar Dublinas III regulas 27. panta 3. punkta b) apakšpunktu, vai to ir lūgusi attiecīgā persona atbilstoši iespējai, kas tai ir dota ar šīs regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
77.
Otrkārt, uzskatu, ka, ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību, kas tām ir piešķirta saskaņā ar minētās regulas 27. panta 3. punktu, runājot par pārsūtīšanas lēmuma apturēšanas veidu un kārtību, Dublinas III regulas 28. panta 3. punktā minētais sešu nedēļu termiņš tātad var būt tikai objektīvs termiņš, kas sākas no brīža, kad beidzas pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzības vai pārskatīšanas apturošā iedarbība, neatkarīgi no dalībvalstu likumdevēja izvēles.
78.
Šajā gadījumā no faktiem, kurus iesniedzējtiesa ir izklāstījusi savā lūgumā, izriet, ka par šādu apturēšanu bija lēmis Migrācijas birojs, piemērojot Ārvalstnieku likuma 12. nodaļas 13. pantu.
79.
Tātad, ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest, ka Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja pieteikuma iesniedzējs ir pārsūdzējis pārsūtīšanas lēmumu vai lūdzis pārskatīt šo lēmumu, attiecīgo dalībvalstu rīcībā ir sešu nedēļu termiņš, lai izpildītu viņa pārsūtīšanu, no brīža, kad viņa pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, neatkarīgi no tā, vai tā ir apturēšana šīs regulas 27. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē, vai par to ir lēmušas kompetentās valstu tiesas atbilstoši minētās regulas 27. panta 3. punkta b) apakšpunktam, vai to ir lūgusi attiecīgā persona saskaņā ar šīs pašas regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
80.
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Dublinas III regulas 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, kuros ir noteikts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas nolūkā no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti ir atļauta aizturēšana, kas ir ne ilgāka par diviem mēnešiem, ja nav būtisku iemeslu, kas pamato ilgāku aizturēšanu, ne ilgāka par trim mēnešiem, ja šādi iemesli pastāv un, visbeidzot, ne ilgāka par divpadsmit mēnešiem, ja, iespējams, šīs pārsūtīšanas izpildei būs vajadzīgs ilgāks laiks, ja pieteikuma iesniedzējs nesadarbosies vai ja nebūs dokumentu, kas ir vajadzīgi, lai īstenotu procedūru.
81.
Atbilde uz šo jautājumu izriet, pirmkārt, no šīs regulas 28. panta 3. punkta noteikumu interpretācijas, kas tika sniegta, izskatot pirmo prejudiciālo jautājumu.
82.
Izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka tādā situācijā kā aplūkotā minētās regulas 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir maksimālais sešu nedēļu termiņš, sākot no pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas brīža, lai veiktu viņa pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti.
83.
Taču tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, saskaņā ar kuriem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju drīkst aizturēt ilgāk nekā sešas nedēļas un pagarināt to līdz maksimālajam divpadsmit mēnešu termiņam, manuprāt, ir pilnīgā pretrunā interpretācijai, kas ir jāsniedz tādai obligātai un tieši piemērojamai tiesību normai kā Dublinas III regulas 28. panta 3. punkts, un saistošajam spēkam, kas tādējādi piemīt Savienības regulām.
84.
Otrkārt, atļaujot pagarināt šīs aizturēšanas termiņu līdz maksimālajam divpadsmit mēnešu termiņam neskaidru iemeslu dēļ, “ja ir iespējams, ka pārsūtīšanas lēmuma īstenošanai būs vajadzīgs ilgāks laiks ārvalstnieka sadarbības trūkuma dēļ vai ja vajadzīgo dokumentu iegūšanai ir nepieciešams ilgāks laiks” (
14
), šo valsts tiesību aktu tiesību normas, manuprāt, ir ne tikai pretrunā nepieciešamības un samērīguma principiem, uz kuriem ir jābalstās starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšanai, bet tās arī neatbilst skaidrības un paredzamības prasībām, kas jāievēro, nosakot brīvību ierobežojošus pasākumus.
85.
Atgādinu, ka ar šīs regulas 28. pantu Savienības likumdevējs vēlas nodrošināt, ka noteiktie ierobežojumi pieteikuma iesniedzēja tiesību uz brīvību īstenošanai tiek piemēroti tikai, ievērojot to, kas ir stingri nepieciešams, lai ļautu attiecīgajām dalībvalstīm veikt viņa pārsūtīšanu.
86.
Pirmkārt, saskaņā ar minētās regulas 28. panta 2. punktu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšana ir atļauta tikai viena iemesla dēļ, kas ir saistīts ar šī pēdējā minētā rīcību, un iestādēm ir jāpierāda, ka pastāv būtiska bēgšanas iespējamība.
87.
Otrkārt, šī aizturēšana nevar būt ilgāka par termiņiem, kas ir skaidri noteikti Dublinas III regulas 28. panta 3. punkta otrajā un trešajā daļā. Šie termiņi nosaka stingras robežas procedūras īstenošanai. Savienības likumdevējs neparedz nevienu iemeslu, kas var pamatot šo termiņu pagarinājumu, un pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij beigu beigās nav citas izvēles kā tikai izbeigt pieteikuma iesniedzēja aizturēšanu, ja noteiktajā termiņā tā nevar iesniegt savu pieprasījumu par šī pieteikuma iesniedzēja (atpakaļ)uzņemšanu vai pārsūtīšanu.
88.
Taču šie principi valsts tiesību aktos acīmredzami nav ievēroti.
89.
Pirmkārt, šajos tiesību aktos ir atļauts pagarināt aizturēšanas termiņu.
90.
Otrkārt, šajos tiesību aktos šī brīvības atņemšanas pasākuma pagarinājums ir balstīts uz risku vai iespējamības esamību (“ja ir iespējams, ka” (
15
)), kas ir acīmredzamā pretrunā paredzamības prasībai, un tas nenodrošina aizturētajam indivīdam nepieciešamo tiesisko noteiktību.
91.
Treškārt, šajos tiesību aktos ir atļauts pagarināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas termiņu “būtisku iemeslu dēļ”, kas nav precizēti, vai citu iemeslu dēļ, kas, manuprāt, nav pārliecinoši.
92.
Atļaujot pagarināt šo aizturēšanas termiņu līdz maksimālajam divpadsmit mēnešu termiņam, jo “ir iespējams, ka pārsūtīšanas lēmuma īstenošanai būs vajadzīgs ilgāks laiks ārvalstnieka sadarbības trūkuma dēļ vai jau vajadzīgo dokumentu iegūšanai būs nepieciešams ilgāks laiks” (
16
), šajos tiesību aktos rodas pretruna ar iemesliem, kuru dēļ var izdot rīkojumu par šo aizturēšanu saskaņā ar Dublinas III regulas 28. panta 2. punktu.
93.
Atgādinu, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas mērķis ir atvieglot administratīvās un praktiskās procedūras saistībā ar viņa pārsūtīšanu, it īpaši nodrošinot, ka viņš būs kompetento iestāžu rīcībā un neapdraudēs pārsūtīšanas procedūras izpildi. Tātad no brīža, kad pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts, lai nodrošinātu šīs pārsūtīšanas pareizu izpildi, manuprāt, ir grūti pieļaut šāda pasākuma pagarināšanu, atsaucoties uz šī pēdējā minētā sadarbības trūkumu, pat ja viņam ir atņemta brīvība.
94.
Turklāt attiecībā uz iemeslu, kas ir saistīts ar nepieciešamo dokumentu neesamību pārsūtīšanas veikšanai, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2013/33 9. panta 1. punktā Savienības likumdevējs skaidri ir norādījis, ka “administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai”.
95.
Ņemot vērā šos apstākļus, es tātad ierosinu Tiesai nospriest, ka Dublinas III regulas 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, kuros starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas nolūkā no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti ir atļauts viņu aizturēt ne ilgāk par diviem mēnešiem, ja nav būtisku iemeslu, kas pamato ilgāku aizturēšanu, trīs mēnešus, ja šādi iemesli pastāv, un, visbeidzot, divpadsmit mēnešus, ja ir iespējams, ka šīs pārsūtīšanas izpildei būs vajadzīgs ilgāks laiks pieteikuma iesniedzēja sadarbības trūkuma dēļ vai ja nebūs procedūras izpildei nepieciešamo dokumentu.
V. Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Stokholmas Administratīvā apelācijas tiesa migrācijas lietās, Zviedrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regula (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 28. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā aplūkotā, kurā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts ir aizturējusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pēc tam, kad pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts bija piekritusi to uzņemt atpakaļ, šo dalībvalstu rīcībā ir sešu nedēļu termiņš, sākot no pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas brīža, lai veiktu viņa pārsūtīšanas izpildi;
2)
Regulas Nr. 604/2013 28. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs ir pārsūdzējis pārsūtīšanas lēmumu vai lūdzis to pārskatīt, attiecīgo dalībvalstu rīcībā ir sešu nedēļu termiņš, lai izpildītu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, sākot no brīža, kad viņa pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzībai vai pārskatīšanai vairs nav apturošas iedarbības, neatkarīgi no tā, vai tā ir apturēšana šīs regulas 27. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē, vai par to ir lēmušas kompetentās valstu tiesas atbilstoši minētās regulas 27. panta 3. punkta b) apakšpunktam, vai to ir lūgusi attiecīgā persona saskaņā ar šīs pašas regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu;
3)
Regulas Nr. 604/2013 28. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti kā aplūkotie, kuros starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas nolūkā no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti ir atļauts viņu aizturēt ne ilgāk par diviem mēnešiem, ja nav būtisku iemeslu, kas pamato ilgāku aizturēšanu, trīs mēnešus, ja šādi iemesli pastāv, un, visbeidzot, divpadsmit mēnešus, ja ir iespējams, ka šīs pārsūtīšanas izpildei būs vajadzīgs ilgāks laiks pieteikuma iesniedzēja sadarbības trūkuma dēļ vai ja procedūras izpildei nav nepieciešamo dokumentu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regula, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.), turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”.
(
3
)	OV 2013, L 180, 96. lpp.
(
4
)	Minētās regulas 2. panta n) punktā “bēgšanas iespējamība” nozīmē “to, ka attiecīgā gadījumā, pamatojoties uz tiesību aktos noteiktiem objektīviem kritērijiem, ir iemesls uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējs vai trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kuram piemēro pārsūtīšanas procedūru, varētu aizbēgt”.
(
5
)	SFS 2005, Nr. 716, turpmāk tekstā – “Ārvalstnieku likums”.
(
6
)	Mans izcēlums.
(
7
)	Mans izcēlums.
(
8
)	Skat. šo secinājumu 34. punktu.
(
9
)	Skat. šo secinājumu 43. punktu.
(
10
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 29. janvāris, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, 40. un 44. punkts).
(
11
)	C‑19/08, EU:C:2009:41.
(
12
)	Padomes 2003. gada 18. februāra Regula, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm; šī regula tika atcelta ar Dublinas III regulu.
(
13
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 29. janvāris, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, 40. punkts).
(
14
)	Skat. Ārvalstnieku likuma 10. nodaļas 4. panta otro daļu. Mans izcēlums.
(
15
)	Skat. Ārvalstnieku likuma 10. nodaļas 4. panta otro daļu. Mans izcēlums.
(
16
)	Skat. Ārvalstnieku likuma 10. nodaļas 4. panta otro daļu. Mans izcēlums.