62015CC0661
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. március 30. (
1
)
C‑661/15. sz. ügy
X BV
kontra
Staatssecretaris van Financiën
(a Hoge Raad der Nederlanden [holland legfelsőbb bíróság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Közösségi Vámkódex – Gépjárművek behozatala – 29. cikk – A vámérték meghatározása – 78. cikk – A vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata – A 236. cikk (2) bekezdése – A behozatali vámok visszafizetése – Hároméves határidő – 2454/93/EGK rendelet – A 145. cikk (2) és (3) bekezdése – Szerződésben kikötött garanciális kötelezettség alapján az eladó által a vevő javára teljesített kifizetéseknek a vámérték meghatározása céljából történő figyelembevétele – Hibás áruk – 12 hónapos határidő – Érvényesség”
I. Bevezetés
1.
A Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) az X BV társaság és a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyi államtitkár, Hollandia) között folyamatban lévő jogvitában jár el, amelynek tárgya az ezen társaság által az Európai Unió vámterületére importált gépjárművek után megfizetett vámok visszafizetése iránt előterjesztett kérelmeknek ez utóbbi által történő elutasítása.
2.
Ezzel összefüggésben e bíróság egyrészt a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
2
) (a továbbiakban: Vámkódex) 29. és 78. cikkének, valamint a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (
3
) (a továbbiakban: végrehajtási rendelet) 145. cikke (2) bekezdésének értelmezését várja a Bíróságtól. A kérdést előterjesztő bíróság másrészt azt kéri a Bíróságtól, hogy határozzon a végrehajtási rendelet 145. cikke (3) bekezdésének érvényességével kapcsolatban.
II. Jogi háttér
3.
A Vámkódex 29. cikke előírja:
„(1)   Az importált áru vámértéke az ügyleti érték, vagyis a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a 32. és 33. cikknek megfelelően kiigazított ár […]
a)
A ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár az importált áruért az eladónak vagy az eladó javára a vevő részéről teljesített vagy teljesítendő teljes kifizetés, és magában foglal a vevő részéről az eladónak vagy a vevő részéről valamely harmadik félnek az eladó kötelezettségének teljesítésére az importált áru eladásának feltételeként teljesített vagy teljesítendő minden kifizetést. […]”
4.
E kódex 78. cikke értelmében:
„(1)   A vámhatóság saját kezdeményezésére vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
[…]
(3)   Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”
5.
Az említett kódex 236. cikkének a szövege a következő:
„(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak […]
A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak […]
(2)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított 3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
[…]”
6.
A végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőket írja elő:
„(2)   Az áru szabad forgalomba bocsátása után az eladó a vevő javára az áru ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árának kiigazítását – a Vámkódex 29. cikkével összhangban – mérlegelheti [helyesen: az áru ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árának az eladó által a vevő javára tett kiigazítása – a Vámkódex 29. cikkével összhangban – figyelembe vehető] a vámérték meghatározása céljából, ha a vámhatóságok számára kielégítően bizonyítható, hogy:
a)
az áru a Vámkódex 67. cikke szerint említett időpontban hibás volt;
b)
az eladó a termékek szabad forgalomba bocsátása előtt kötött adásvételi szerződésben meghatározott garanciavállalási kötelezettség teljesítése során kiigazítást tett;
c)
a vonatkozó adásvételi szerződésben még nem vették figyelembe a termékek hibás természetét.
(3)   Az áru ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, a (2) bekezdésnek megfelelően módosított árát kizárólag abban az esetben lehet figyelembe venni, ha az adott módosítást az áru szabad forgalomba bocsátásáról szóló nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül tették meg.”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
7.
X három különböző típusú – az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és a továbbiakban A, B és C betűvel jelölt – személygépkocsit vásárolt egy Japánban székhellyel rendelkező gyártótól, és azokat az Európai Unió vámterületén szabad forgalomba bocsátotta. X megfizette az erre tekintettel az Inspecteur van de Belastingdienst (adóellenőr, Hollandia, a továbbiakban: adóellenőr) által kivetett vámokat. E vám összegének kiszámítása céljából a személygépkocsik vámértékét a Vámkódex 29. cikkének megfelelően az X által a gyártó–eladónak fizetett vételár alapján határozták meg. Ezt követően X az említett személygépkocsikat kereskedőknek értékesítette, akik azokat végső felhasználóknak értékesítették tovább.
8.
A gyártó‑eladó utólag azt kérte X‑től, hogy minden A típusú gépkocsi tulajdonosát kérje fel egy kereskedővel történő időpont‑egyeztetésre a tengelykapcsoló ingyenes cseréje céljából. E felhívást az indokolta, hogy fennállt annak a lehetősége, hogy a tengelykapcsoló csavarjait nem megfelelően húzták meg. E körülmények között a gyártó‑eladó úgy vélte, hogy fennáll annak a veszélye, hogy a tengelykapcsoló leválik a kormányoszlopról, aminek következtében a jármű irányíthatatlanná válik.
9.
E csere költségeit X megtérítette a kereskedőnek. A gyártó‑eladó pedig az X‑szel kötött adásvételi szerződésben vállalt garanciális kötelezettségét teljesítve e költségeket megtérítette X‑nek. Ez utóbbi megtérítésre e gépkocsik szabad forgalomba bocsátásáról szóló nyilatkozat elfogadásától számított 12 hónapon belül került sor.
10.
A C és D típusú gépjárművek esetében a tömítőgumi, illetve az ajtó csuklópántja hibásodott meg. Az érintett kereskedők kijavították e hibákat a végső felhasználóknak nyújtott garancia alapján. X megtérítette e javítások költségeit a kereskedőknek. A gyártó‑eladó garanciális kötelezettségét teljesítve e költségeket is megtérítette X‑nek. Ez utóbbi megtérítésre a szóban forgó gépkocsi szabad forgalomba bocsátásáról szóló nyilatkozat elfogadásától számított 12 hónapon túl került sor.
11.
E körülmények között X a Vámkódex 236. cikke alapján a megfizetett behozatali vámok részleges visszafizetését kérte azzal az indokkal, hogy az A, C és D típusú gépkocsik vámértéke utóbb a gyártó‑eladó által megtérített összeggel alacsonyabbnak bizonyult az eredetileg meghatározott vámértéknél.
12.
Az adóellenőr megállapította, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése értelmében ez a kérelem a gépkocsikért ténylegesen kifizetett árnak a gyártó‑eladó által X javára tett módosítására vonatkozik. A kérelmet azonban elutasította az A típusú gépjárművek esetében azzal az indokkal, hogy azok e rendelkezés értelmében nem voltak hibásak, a C és D típusú gépjárművek esetében pedig azzal az indokkal, hogy a gyártó‑eladó által X‑nek teljesített kifizetésre nem az ezen rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt 12 hónapos határidőn belül került sor.
13.
X az adóellenőr határozatával szemben keresetet terjesztett elő a Rechtbank Noord‑Holland (észak‑hollandiai tartományi bíróság, Hollandia) előtt. E kereset elutasítását követően e társaság felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
14.
Mivel a visszafizetés iránti kérelem az A típusú gépjárművekre vonatkozott, e bíróság elsősorban az említett rendelet 145. cikke (2) bekezdésének hatályát vizsgálja. A bíróság rámutat arra, hogy e gépjárművek vételárának X által viselt javítási költségek megtérítéséből eredő módosítása azon megállapítás következménye, hogy e gépjárművek gyártásakor nem biztosították megfelelően, hogy a használat közben ne hibásodhasson meg a tengelykapcsoló. A gyártó‑eladó ezért azt elővigyázatosságból ki akarta cserélni.
15.
Ezzel összefüggésben az említett bíróság arra keres választ, hogy e rendelkezés csak azokra az esetekre vonatkozik‑e, amelyekben azt állapítják meg, hogy a szabad forgalomba bocsátásról szóló nyilatkozat elfogadásának napján az importált áru ténylegesen hibás volt, vagy azokra az esetekre is, amelyekben az kerül megállapításra, hogy a gyártással összefüggésben annak veszélye állt fenn, hogy az áru meghibásodhat használat közben. A bíróság e tekintetben említést tesz a Vámkódex Bizottság kommentárjáról, (
4
) amelyben e bizottság lényegében arra a megállapításra jut, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése csak a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának időpontjában ténylegesen hibás árukra vonatkozik. Az említett bizottság szerint e rendelkezés tehát nem alkalmazható olyan esetben, amikor a járművet átvizsgálás és elővigyázatosságból történő esetleges javítás céljából hívják vissza.
16.
Abban az esetben, ha az említett rendelkezés nem alkalmazható a jelen ügyben, a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy – a Mitsui & Co. Deutschland GmbH ítéletre (
5
) tekintettel – már magának a Vámkódexnek a 29. cikke (1) és (3) bekezdése nem követeli‑e meg az A típusú gépjárművek vámértéke csökkenésének megállapítását. Ugyanis a behozatal időpontjában fennálló azon kockázat, hogy a garanciális időszak alatt e járművek meghibásodhatnak, és emiatt használhatatlanná válhatnak, csökkenti azok gazdasági értékét.
17.
Másodsorban, mivel a visszafizetés iránti kérelem a C és D típusú gépjárművekre vonatkozott, a kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében foglalt 12 hónapos határidőnek a Vámkódex egyes rendelkezéseivel való összhangját illetően. E bíróság különösen azt jegyzi meg, hogy ez a határidő eltér a vámok visszafizetése iránti kérelem benyújtására az e kódex 236. cikkének (2) bekezdésében meghatározott hároméves határidőtől. E bíróság továbbá kiemeli, hogy az említett kódex 78. cikkével összefüggésben értelmezett 29. cikke a vámérték kiigazítására nem ír elő semmilyen időbeli korlátot.
18.
E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
a)
Úgy kell‑e értelmezni a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdését a Vámkódex 29. cikkének (1) és (3) bekezdésével összefüggésben, hogy az abban foglalt szabályozás hatálya arra az esetre is kiterjed, amelyben megállapítást nyer, hogy a valamely konkrét árura vonatkozó vámáru‑nyilatkozat elfogadásának időpontjában a gyártással összefüggésben annak veszélye állt fenn, hogy az áru valamelyik része meghibásodik használat közben, és az eladó erre tekintettel a vevővel szemben fennálló, szerződésben meghatározott garanciális kötelezettségét teljesítve árengedményt ad a vevőnek azon költségek megtérítésének formájában, amelyek azért merültek fel a vevőnél, mert az árut az említett veszélyt kizáró módon kijavították?
b)
Amennyiben a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályozás nem vonatkozik [az a) pontban említett] esetre, úgy minden további nélkül elegendők‑e a Vámkódex 78. cikkével együttesen értelmezett 29. cikk[é]nek (1) és (3) bekezdése szerinti rendelkezések a megjelölt vámértéknek [az a) pontban] említett árengedmény biztosítását követő csökkentéséhez?
2)
Ellentétes‑e a Vámkódex 29. cikkével összefüggésben értelmezett 78. és 236. cikk szerinti rendelkezésekkel a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében a vámérték ott említett módosítása tekintetében rögzített azon feltétel, hogy az áru ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árának módosítását az áru szabad forgalomba bocsátásáról szóló nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül kell megtenni?”
19.
X, a holland kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő, és képviseltették magukat a 2016. november 30‑i tárgyaláson.
IV. Elemzés
A. Előzetes megfontolások
20.
A kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az importált gépjárművek vámértékének meghatározására vonatkoznak, amely érték képezi az ezen gépjárművek után az Európai Unió vámterületén való szabad forgalomba bocsátáskor fizetendő behozatali vámok kiszámításának alapját. (
6
)
21.
A Vámkódex 29. cikkének (1) bekezdése értelmében az áru vámértéke főszabály szerint az ügyleti értékével egyenlő. (
7
) Ezen érték számítási alapja az ezen cikk (3) bekezdésében meghatározott, az Unió vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor ezen áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár.
22.
Amint arra az ítélkezési gyakorlat rávilágított, (
8
) az ügyleti érték mindazonáltal a behozatalkor az áru valós gazdasági értéke tekintetében csak helyettesítőként működik, e tekintetben a referencia‑időpont a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napja. (
9
) A Vámkódex 29. cikke ugyanis méltányos, egységes és semleges rendszer létrehozására irányul, amely kizárja az önkényes és fiktív vámértékek alkalmazását. A vámértéknek tehát tükröznie kell ezen áru minden gazdasági értékkel rendelkező elemét. (
10
) Következésképpen az áruért a vámáru‑nyilatkozatban jelzett, ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár olyan adat, amelyet adott esetben ki kell igazítani, ha arra az önkényes vagy fiktív vámérték megállapításának elkerülése érdekében szükség van. (
11
)
23.
E megközelítésben a végrehajtási rendeletnek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés tárgyát képező 145. cikke (2) bekezdése a vámhatóságok számára lehetővé teszi ezen ár csökkentésének figyelembevételét, ha az áru gazdasági értéke a szabad forgalomba bocsátás után az említett árnál alacsonyabbnak bizonyul. (
12
) Az ilyen csökkentésre csak akkor kerülhet sor, ha az áru gazdasági értékének csökkenése olyan a hibából ered, amely már a szabad forgalomba bocsátást megelőzően is jelen volt, de azt az adásvételi szerződésben még nem vették figyelembe, és a szerződésben kikötött garanciális kötelezettség alapján az eladó által a vevő javára teljesített utólagos visszafizetésre került sor miatta. Az áru vámértékének meghatározása céljából az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árat tehát csökkenteni kell ezen visszafizetések összegével, amely összeg úgy tekintendő, mint amely tükrözi az áru gazdasági értékének csökkenését.
24.
Amint az a Mitsui & Co. Deutschland ítélet (
13
) 28. pontjából kitűnik, e rendelet 145. cikkének (2) bekezdését különösen akkor kell alkalmazni, ha – ahogyan az alapügyben is – szerződésben meghatározott garanciális kötelezettség alapján az eladó a vevő számára a maga vásárlói által az utóbbi számára kiszámlázott javítási költségeket téríti meg. Ezen ítélet 27. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e rendelkezés „magának a Vámkódexnek a 29. cikkében már szereplő megoldást pontosítja”. (
14
)
25.
Az említett rendelet 145. cikkének (3) bekezdése – amelyre a második kérdés vonatkozik – ezen cikk (2) bekezdésének alkalmazását attól a kiegészítő feltételtől teszi függővé, amely szerint az ár módosítását a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül kell megtenni.
B. A végrehajtási rendelet 145. cikke (2) bekezdésének értelmében vett hibás áru fogalmáról (első kérdés)
26.
A Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésének első részével a végrehajtási rendeletnek a Vámkódex 29. cikkének (1) és (3) bekezdése fényében értelmezett 145. cikke (2) bekezdésének értelmében vett hibás áru fogalmának jelentésével kapcsolatban kérdezi a Bíróságot. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy e fogalom alá tartozik‑e az olyan áru, amely esetében a gyártással összefüggésben annak veszélye áll fenn, hogy meghibásodik használat közben.
27.
Nem vitatott, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése csak akkor alkalmazható, ha az áru a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának időpontjában hibás. A hiba fogalma azonban az olyan gyártási hibákra korlátozódik‑e, amelyek már ezen időponttól kezdve tényleges működésbeli zavarban megnyilvánulnak, ahogyan azt a holland kormány állítja? Vagy e fogalom magában foglalja (a szokásos használattal szemben) az áru gyártásával összefüggésben álló azon kockázat fennállását, hogy az áru használat közben meghibásodhat, még akkor is, ha e kockázat (még) nem következett be, amint azt X és a Bizottság állítja?
28.
Mindenekelőtt pontosítom, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az A típusú személygépkocsik esetében a gyártásból eredően fennáll annak a veszélye, hogy a tengelykapcsolójuk meghibásodik. (
15
) Nem vitatott tehát, hogy e veszély nem a szokásos használatból eredt, hanem magából e személygépkocsik gyártási folyamatából.
29.
Amint azt a Bizottság megjegyezte, a végrehajtási rendelet nem határozza meg a hibás áru fogalmát. E rendelet a tagállamok nemzeti jogára sem utal a fogalom jelentésének és hatályának meghatározása céljából. E körülmények között az egyenlő bánásmód elve tiszteletben tartásának, valamint az uniós jog egységes alkalmazásának biztosítása érdekében e fogalomnak az egész Unióban önálló és egységes jelentést kell tulajdonítani. (
16
) E jelentésnek figyelembe kell vennie az említett fogalomnak az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentését, valamint szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit, amelynek az részét képezi. (
17
)
30.
A hibás áru a szokásos jelentése szerint – amint arra a Bizottság rámutatott – minden olyan áru, amely nem rendelkezik azzal a minőséggel, amely általában elvárható, figyelembe véve az áru természetét és valamennyi releváns körülményt. A „hibás” jelző tehát olyan tárgyat jelöl, amely „nem rendelkezik a megkövetelt minőséggel”. (
18
)
31.
Ezen általános nyelvhasználaton alapuló fogalommeghatározás megfelel a hibás termék azon fogalommeghatározásának, amely a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében szerepel. (
19
) E rendelkezés értelmében a termék hibás, „ha nem nyújtja az általában elvárható biztonságot, tekintettel az összes körülményre és különösen a termék kiszerelésére, a termék észszerűen elvárható használatára, és a termék forgalomba hozatalának időpontjára”.
32.
A jelen ügyben – tekintettel az érintett áruk (üzemképes személygépjárművek) és alkatrészek (tengelykapcsoló) természetére – jogos és észszerű a magasabb biztonsági szint megkövetelése, figyelembe véve azt, hogy azok használata a gépjárművezetők, utasok és harmadik személyek testi épségére és életére nézve jelentős kockázattal jár. Ez a biztonsági követelmény biztosan nem teljesül, ha a gyártással összefüggésben olyan veszély áll fenn, hogy a tengelykapcsoló meghibásodhat. E veszély fennállása tehát azt jelenti, hogy ezek az áruk nem rendelkeznek a tőlük jogosan elvárható minőséggel.
33.
Másként fogalmazva, ilyen esetben a működésbeli zavar veszélye önmagában is hibának minősül. (
20
) Mivel e hiba az áruk gyártási folyamatából ered, ezért ezen árukat a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése értelmében a gyártásuk óta, tehát a fortiori a behozataluk időpontjában is hibásnak kell tekintetni.
34.
Ezt az olvasatot erősítik az ezen rendelkezés által követett célok. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés pontosította a Vámkódex 29. cikkének hatályát, (
21
) amelynek célja annak biztosítása, hogy az áru vámértéke feleljen meg a valós gazdasági értékének. (
22
) Márpedig a gyártással összefüggésben fennálló azon veszély, hogy az áru használat közben meghibásodik, önmagában, e kockázat bekövetkezésétől függetlenül csökkenti ezen áru értékét. Ugyanis nem kétséges, hogy egy olyan személygépkocsi, amely nem felel meg a jogosan elvárható biztonsági követelményeknek, nehezen talál vevőre, legalábbis ugyanolyan áron, mint az ezen követelményeknek megfelelő személygépkocsi.
35.
A Vámkódex Bizottság kommentárja, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság és a holland kormány hivatkozott, nem kérdőjelezhet meg egy ilyen értelmezést. (
23
) Elegendő e tekintetben azt megállapítani, hogy az említett bizottság kommentárjai – bár eligazítást nyújtanak az uniós vámjog értelmezéséhez (
24
) –, jogilag nem kötelező erejűek. Ezeknek kizárólag az a céljuk, hogy elősegítsék, hogy a tagállamok a vámérték megállapítására vonatkozó szabályok helyes és egységes alkalmazása érdekében a hasonló esetekben közös megközelítést határozzanak meg. (
25
)
36.
Az előző megállapításokra tekintettel úgy vélem, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése alkalmazható, ha – ahogyan az alapügyben is – az adásvételi szerződésben vállalt garanciális kötelezettség alapján a gépjármű eladója árengedményt ad a vevőnek azon költségek megtérítésének formájában, amelyek azért merültek fel a vevőnél, hogy elkerülje azt a gyártással összefüggésben fennálló veszélyt, hogy e gépjármű használat közben meghibásodik, hiszen az nem felel meg az észszerűen elvárható biztonsági szintnek.
37.
Következésképpen nem kell válaszolni e kérdésnek a Bíróság elé másodlagosan terjesztett második részére, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy – feltételezve azt, hogy e rendelkezés ilyen helyzetben nem alkalmazható – a Vámkódex 78. cikkével együttesen értelmezett 29. cikke minden további nélkül elegendő‑e a vámértéknek az ilyen árengedmény figyelembevétele érdekében történő kiigazításhoz. Ugyanakkor a teljesség kedvéért hozzáteszem, hogy a Mitsui & Co. Deutschland ítélet (
26
) 27. pontjára tekintettel az első kérdés második részére véleményem szerint igenlő választ kell adni.
C. A végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt 12 hónapos határidő érvényességéről (második kérdés)
38.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés arra vonatkozik, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdése – amennyiben az a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapos határidőt ír elő, amelyen belül a vámérték e cikk (2) bekezdésében meghatározott esetben történő kiigazításának igazolása érdekében az ár módosítását meg kell tenni – összeegyeztethető‑e a Vámkódex 29., 78. cikkével és 236. cikkének (2) bekezdésével. E kérdés gyakorlati jelentőséggel bírhat minden olyan esetben, amikor az Unió vámterületére irányuló kivitelre szánt árura vonatkozó adásvételi szerződés 12 hónapnál hosszabb garanciális időszakot ír elő. (
27
)
39.
Előzetesen kiemelem, hogy a végrehajtási rendelet jogalapja a Vámkódex 249. cikkének korábbi változata, (
28
) amely felhatalmazza a Bizottságot, hogy megállapítsa valamennyi, e kódex alkalmazásához szükséges rendelkezést. (
29
) Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy a Bizottság jogosult az említett kódex végrehajtásához szükséges vagy célszerű végrehajtási intézkedések elfogadására, feltéve hogy azok nem ellentétesek a kódexszel (
30
).
40.
Továbbá az ítélkezési gyakorlat szerint a végrehajtás fogalmát kiterjesztően kell értelmezni. (
31
) Egyébként a Bíróságnak már volt alkalma kiemelni, hogy a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a Vámkódex rendelkezéseinek végrehajtását illetően. (
32
)
41.
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni egyrészt azt, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő szükséges‑e vagy célszerű‑e ezen kódex végrehajtásához, másrészt pedig, hogy e határidő megfelel‑e az említett kódex rendelkezéseinek. Az alábbiakban ismertetett indokok alapján úgy vélem, hogy e feltételek nem teljesülnek.
1.
A végrehajtási rendelet 145. cikke (3) bekezdésének szükséges vagy célszerű jellegéről
42.
A Bizottság szerint a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő célszerű, sőt szükséges a Vámkódex 29. cikkének végrehajtásához, mivel lehetővé teszi az e rendelet 145. cikke (2) bekezdésének alkalmazásakor bekövetkező tévedések vagy csalások kockázatának minimálisra csökkentését. Ezek ugyanis e kódex 29. cikkébe ütköző, önkényes vagy fiktív vámérték megállapításához vezetnének. A Bizottság e tekintetben kiemeli, hogy nehéz a gyakorlatban eldönteni, hogy az áru hibája már a behozatalakor megvolt‑e, vagy az ezt követően a szokásos használatból adódóan jelent‑e meg. Mivel e nehézség, és így a tévedések és csalások kockázata az időmúlással nő, észszerű határidő meghatározásával szabályozni kell a szabad forgalomba bocsátást követően az említett rendelet 145. cikkének (2) bekezdése alapján tett árkiigazítások figyelembevételét. (
33
)
43.
A holland kormány és a Bizottság ezen túlmenően azzal érvel, hogy a jogbiztonság és e rendelkezés egységes alkalmazásának biztosítása érdekében ilyen határidőre szükség van. Kiemelik továbbá a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt 12 hónapos határidő és a Vámkódex 238. cikkének (4) bekezdésében megállapított hasonló határidő közötti összefüggést.
44.
Kétlem, hogy e rendelet 145. cikkének (3) bekezdése célszerű vagy szükséges lenne e célok megvalósításához, és ennélfogva e kódex 29. cikkének végrehajtásához.
45.
Ami először is azon célt illeti, amely az olyan önkényes vagy fiktív vámérték megállapításának elkerülésére irányul, amely az említett rendelet 145. cikke (2) bekezdésének alkalmazása keretében tévedésekből vagy csalásokból eredne tekintettel arra, hogy nehéz megállapítani, hogy a hiba mikor keletkezett, megjegyzem, hogy az e rendelkezésben foglalt anyagi jogi feltételek előírják, hogy a vámhatóságok számára kielégítően bizonyíthatónak kell lennie annak, hogy az érintett áruk a behozatal időpontjában hibásak voltak. (
34
) E tekintetben a bizonyítási teher az importőrön van. (
35
) E körülmények között e cél eléréséhez már nem szükséges, sőt nem is célszerű a vámérték kiigazítását olyan további követelménytől függővé tenni, amely szerint az ármódosítást a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül kell megtenni.
46.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kimondja, hogy az A típusú gépjárművek hibája a gyártásukkal állt összefüggésben, és így már a behozataluk időpontjában fennállt. Amint arra X a tárgyaláson hivatkozott, e követelmény tehát az ilyen helyzetben szükségtelennek bizonyul.
47.
A holland kormány ráadásul azt állítja, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő azon a fikción alapul, hogy abban az esetben, ha a garanciális kötelezettséggel érintett hiba a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül megjelenik, a vámhatóságok abból indulhatnak ki, hogy e hiba ezen időpontban már fennállt. Ezen érvelés lényegében azt az állítást tartalmazza, hogy e határidő megfelel annak az időszaknak, amely alatt vélelmezhető, hogy a hiba ebben az időpontban fennállt.
48.
Az említett határidő azonban egyáltalán nem az ilyen vélelemből következik. Ez azt jelentené, hogy a vámérték szerződésben kikötött garanciális kötelezettség alapján ugyanezen határidő lejárta előtt megtett bármilyen ármódosítás miatt kiigazítható lenne, anélkül hogy bizonyítani kellene, hogy a hiba már a behozatal időpontjában fennállt. Márpedig éppen ellenkezőleg e rendelet 145. cikkének (3) bekezdése kizárja az általa megjelölt határidő lejártát követő bármilyen ármódosítás miatt történő kiigazítást, még akkor is, ha az adós egyébiránt bizonyítja, hogy a hiba már ezen időpontban fennállt.
49.
Ami másodszor a jogbiztonság és az említett rendelet 145. cikkének (2) bekezdése egységes alkalmazása biztosításának szükségességét illeti, X‑hez hasonlóan úgy vélem, hogy a Vámkódex 236. cikkének (2) bekezdése már kellőképpen védi ezeket az érdekeket.
50.
E rendelkezés főszabály szerint előírja, hogy minden, behozatali vám visszafizetése vagy elengedése iránti kérelmet – azok okától függetlenül – a vámösszeg adóssal való közlésétől számított 3 éven belül kell benyújtani. Ily módon, ha az adós visszafizetésre lesz jogosult valamely áru vámértékének kiigazítása következtében a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése alapján, e visszafizetésre csak akkor kerül sor, ha az arra vonatkozó kérelmet a Vámkódex 236. cikkének (2) bekezdésében megállapított hároméves határidőn belül nyújtja be.
51.
Nem látok okot arra, hogy azokkal az egyéb esetekkel ellentétben, amelyekben az adós jogosult a vámok visszatérítésére, ebben a sajátos helyzetben e határidő miért ne biztosítana megfelelő szintű jogbiztonságot, és a vámigazgatás, valamint az uniós költségvetés számára megfelelő mértékű egységes előnyt. (
36
)
52.
Harmadszor az arra alapított érv sem helytálló, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében meghatározott határidőt a Vámkódex 238. cikkének (4) bekezdésében előírt ugyanolyan hosszúságú határidőhöz igazították.
53.
Ennek az az oka, hogy e rendelkezés a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében foglalt helyzettől eltérő helyzetre terjed ki. A Vámkódex 238. cikkének (4) bekezdése arra az esetre vonatkozik, amikor a vevő nem rejtett hiba, hanem a behozatal időpontjában megállapított hiba miatt az árut visszautasítja vagy árleszállítást követel. Márpedig az ilyen vevőtől eltérően az e rendelet 145. cikkének (3) bekezdése által érintett vevő a behozatal időpontjában feltehetőleg nem tud a hiba létezéséről. A vevő – e kódex 238. cikkének (4) bekezdésében említett vevővel ellentétben – nincs tehát mindig olyan helyzetben, hogy a behozatali vámok visszafizetését vagy elengedését a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától vagy a vámösszeg közlésétől számított 12 hónapon belül kérelmezze. (
37
)
54.
Ezért úgy vélem, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő nem szükséges, sőt nem is célszerű a Vámkódex végrehajtásához. Jóllehet e megfontolás elegendő e rendelkezés érvénytelenségének megállapításához, a teljesség kedvéért az alábbiakban kifejtem azokat az indokokat, amelyek miatt továbbá e rendelkezés az említett kódexnek a 78. cikke és a 236. cikke (2) bekezdése fényében értelmezett 29. cikkével is ellentétes.
2.
A végrehajtási rendelet 145. cikke (3) bekezdésének a Vámkódex rendelkezéseivel való összhangjáról
55.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében előírt határidőnek a Vámkódex 78. cikkével összefüggésben értelmezett 29. cikkével való összhangját illetően, mivel e két utóbbi rendelkezés a vámérték kiigazítására nem ír elő semmilyen időbeli korlátot. Ezen bíróság e határidőnek az említett kódex 236. cikkének (2) bekezdésével való összhangját is vitatja, amely a vámok visszafizetése iránti kérelem benyújtására külön határidőt határoz meg.
56.
A Mitsui & Co. Deutschland ítélet (
38
) szerintem már nyújt bizonyos iránymutatásokat, amelyek e kérdések megválaszolását szolgálják.
57.
Ezen ítélet olyan helyzetre vonatkozott, amelyben a vámáru‑nyilatkozatot azon rendelet hatálybalépése előtt fogadták el, amely a végrehajtási rendelet 145. cikkében bevezette annak lehetőségét, hogy a vámhatóságok valamely hibás áru vámértékét a szabad forgalomba bocsátást követő árváltoztatás miatt kiigazítsák. (
39
)
58.
A Bíróság megállapította, hogy bár a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) és (3) bekezdése nem alkalmazandó az ilyen helyzetre, (
40
) a vámhatóságok végezhettek ilyen kiigazítást közvetlenül a Vámkódex 29. cikkére hivatkozva e rendelet 145. cikkének (2) bekezdésében foglalt három feltétel mellett. A Bíróság szerint e rendelkezés „magának a Vámkódexnek a 29. cikkében már szereplő megoldást pontosítja” (
41
).
59.
Ellenben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikke (3) bekezdésében előírthoz hasonló időbeli feltétel e kiigazítási lehetőséget is korlátozza. (
42
) Véleményem szerint az e cikk (2) bekezdésében felsorolt feltételektől eltérően e feltétel közvetlenül nem a Vámkódex 29. cikkéből következik.
60.
A végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében meghatározott határidő hiányában a tagállam vámhatóságai tehát magának a Vámkódexnek a 29. cikke alapján igazíthatnák ki valamely áru vámértékét abban az esetben, ha ezen rendelet 145. cikkének (2) bekezdésében felsorolt feltételek teljesülnek, még akkor is, ha a vámáru‑nyilatkozat elfogadása óta 12 hónapnál hosszabb idő telt el. Az ilyen határidő elteltével ezen cikk (3) bekezdése ellenben kizárja az ilyen kiigazítást. Ez így a vámértéknek olyan, ezen kódex 29. cikkébe ütköző megállapításához vezet, amely nem felel meg az áru behozatal után módosított ügyleti értékének.
61.
Hozzáteszem, hogy a vámérték a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeknek megfelelően csökkenthető a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata révén a Vámkódex 78. cikkének (1) bekezdése alapján. (
43
) A vámhatóságoknak ezen cikk (3) bekezdésének megfelelően vissza kell fizetniük a túlfizetett összeget, ha a megfizetett behozatali vámok – a vámérték csökkentésének arányában – meghaladják azokat a vámokat, amelyek a megfizetésükkor megfeleltek a jogszabályoknak. Erre a visszafizetésre akkor kerül sor a Vámkódex 236. cikke szerint, ha teljesülnek az e cikkben foglalt feltételek. Ezen feltételek között szerepel a visszafizetés iránti kérelem benyújtására előírt, a behozatali vámnak az adóssal való közlésétől számított három éves határidő betartása. (
44
)
62.
Következésképpen a Vámkódex 78. cikkével és 236. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 29. cikke alapján az adós a végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeknek megfelelően kiigazított vámérték arányában visszatéríttetheti a behozatali vámokat e vámok közlésétől számított 3 éven belül. (
45
) E rendelet 145. cikkének (3) bekezdése e lehetőséget a gyakorlatban a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapos időszakra korlátozza. E rendelkezés tehát az adósra nézve hátrányosan módosítja a Vámkódex alapján rá alkalmazandó jogi szabályozást.
63.
Ebből az következik, hogy a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdése ellentétes a Vámkódex 78. cikkének és 236. cikke (2) bekezdésének fényében értelmezett 29. cikkével.
64.
E megfontolások összességére figyelemmel a Bizottság – a Vámkódex végrehajtása céljából rendelkezésére álló mérlegelési mozgástér ellenére (
46
) – nem volt jogosult a végrehajtási rendelet 145. cikke (3) bekezdésének elfogadására, ezért e rendelkezést érvénytelennek kell nyilvánítani.
V. Végkövetkeztetések
65.
A fentiek összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 145. cikkének (2) bekezdését a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK rendelet 29. cikke alapján úgy kell értelmezni, hogy az különösen alkalmazandó, ha az adásvételi szerződésben meghatározott garanciális kötelezettség alapján a gépjármű eladója árengedményt ad a vevőnek azon költségek megtérítésének formájában, amelyek azért merültek fel a vevőnél, hogy elkerülje azt a gyártással összefüggő veszélyt, hogy e gépjármű használat közben meghibásodik, hiszen az nem felel meg az észszerűen elvárható biztonsági szintnek.
2)
A 2454/93 rendelet 145. cikkének (3) bekezdése érvénytelen.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o. E rendeletet 2016. június 1‑jével hatályon kívül helyezte az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (átdolgozás) (HL 2013 L 269., 1. o.; helyesbítés: HL L 287., 90. o.; a továbbiakban: Uniós Vámkódex). Az alapeljárásban felmerülő tényállást azonban továbbra is a 2913/92 rendelet szabályozza.
(
3
)	HL 1993. L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.
(
4
)	Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions [Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002NL), 2008. szeptember hónapban kiigazított változat, 18. o.].
(
5
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167). E bíróság valószínűleg ezen ítélet 27. pontjára kíván hivatkozni.
(
6
)	Lásd a Vámkódex 79. cikkének második bekezdését.
(
7
)	A Vámkódex 30. és 31. cikke az akkor alkalmazandó másodlagos szempontokat határozza meg, ha valamely áru vámértéke az ügyleti érték alapján nem határozható meg.
(
8
)	Lásd a jelen indítvány 10. és 11. lábjegyzetét.
(
9
)	A Közösségi Vámkódex 67. cikke
(
10
)	2006. november 16‑iCompaq Computer International Corporation ítélet (C‑306/04, EU:C:2006:716, 30. pont); 2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 20. pont).
(
11
)	1986. június 12‑iRepenning ítélet (183/85, EU:C:1986:247, 16. pont); 2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 24. pont); 2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet (C‑116/12, EU:C:2013:825, 39. pont). Konkrétan a Vámkódex 29. cikkének (1) bekezdése mondja ki, hogy valamely áruért kifizetett vagy kifizetendő árat szükség esetén ki kell igazítani e kódex 32. és 33. cikkének megfelelően, mely cikkek felsorolják azokat a különböző tényezőket, amelyeket hozzá kell adni ehhez az árhoz vagy le kell vonni belőle.
(
12
)	Lásd: 2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 26. pont).
(
13
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
14
)	Ezen ítélkezési gyakorlat lehetővé teszi az X által előadott azon érvelés azonnali elvetését, amely szerint e rendelet 145. cikkének (2) bekezdése sérti e kódex 29. cikkét.
(
15
)	Lásd ezen indítvány 14. pontját.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. július 28‑iJZ‑ítélet (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 35. pont).
(
17
)	Lásd többek között: 2017. január 25‑iVilkas ítélet (C‑640/15, EU:C:2017:39, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd a Larousse szótárban található fogalommeghatározást (www.larousse.fr).
(
19
)	HL 1985. L 210., 29. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o.
(
20
)	A végrehajtási rendelet 145. cikkének (2) bekezdése értelmében vett hiba („gebrek” holland nyelven) fogalma tágabb jelentéssel bírhat, mint a működésbeli zavar vagy a meghibásodás („defect” holland nyelven) fogalma. Míg az első magában foglalja az érintett áru észszerűen elvárható minőségének bármilyen romlását, a második kizárólag valamely áru tényleges működésbeli zavarait jelöli.
(
21
)	Lásd: 2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 27. pont).
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 22. pontját.
(
23
)	Lásd a jelen indítvány 15. pontját.
(
24
)	Lásd ebben az értelemben: Mazák főtanácsnok Mitsui & Co. Deutschland ügyre vonatkozó indítványa (C‑256/07, EU:C:2008:580, 38. pont).
(
25
)	A vámérték megállapítására vonatkozó határozatok kötelező erejének hiánya következményeinek értékeléséről lásd a Számvevőszék 23/2000. sz. különjelentését az importált áruk vámértékéről (vámérték megállapítása) a Bizottság válaszaival együtt (HL 2001. C 84., 8. o.).
(
26
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167). Lásd a jelen indítvány 24. pontját.
(
27
)	A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli e tekintetben, hogy nem szokatlan, hogy az új jármű eladóját tizenkét hónapnál (néha lényegesen) hosszabb garanciális kötelezettség terheli.
(
28
)	A 2913/92/EGK rendelet módosításáról szóló, 2000. november 16‑i 2700/2000/EK európai parlament és tanácsi rendelet (HL 2000. L 311., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 239. o.) 1. cikkének 19. pontja a Vámkódex 249. cikkét egy lényegében azonos, e módosítást követően e kódex 247. cikkében szereplő rendelkezéssel váltotta fel. Az új Vámkódex 76. cikke már kifejezetten hatáskört biztosít a Bizottságnak arra, hogy végrehajtási jogi aktusok útján pontosítsa a vámérték meghatározására vonatkozó eljárási szabályokat.
(
29
)	Lásd e tekintetben: 1999. november 11‑iSöhl & Söhlke ítélet (C‑48/98, EU:C:1999:548, 35. pont); 2007. december 13‑iAsda Stores ítélet (C‑372/06, EU:C:2007:787, 33. pont).
(
30
)	1999. november 11‑iSöhl & Söhlke ítélet (C‑48/98, EU:C:1999:548, 36. pont); 2007. március 8‑iThomson és Vestel France ítélet (C‑447/05 és C‑448/05, EU:C:2007:151, 24. pont); 2007. december 13‑iAsda Stores ítélet (C‑372/06, EU:C:2007:787, 34. pont).
(
31
)	Lásd különösen: 1975. október 30‑iRey Soda és társai ítélet (23/75, EU:C:1975:142, 10. pont); 2005. június 30‑iAlessandrini és társai kontra Bizottság ítélet (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, 74. pont).
(
32
)	1983. március 23‑iCousin és társai ítélet (162/82, EU:C:1983:93, 17. pont); 2007. március 8‑iThomson és Vestel France ítélet (C‑447/05 és C‑448/05, EU:C:2007:151, 25. és 36. pont); 2007. december 13‑iAsda Stores ítélet (C‑372/06, EU:C:2007:787, 35. pont).
(
33
)	Lásd a 2454/93/EGK rendelet, valamint a 2787/2000/EK rendelet és a 993/2001/EK rendelet módosításáról szóló, 2002. március 11‑i 444/2002/EK bizottsági rendelet (HL 2002. L 68., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 12. kötet, 209. o.) (5)–(6) preambulumbekezdését.
(
34
)	A végrehajtási rendelet 145. cikke (2) bekezdésének a) pontja.
(
35
)	Lásd ebben az értelemben: Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions [Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002‑NL), 2008. szeptember hónapban kiigazított változat, 13. o.].
(
36
)	A 2015. december 10‑iVeloserviss ítéletből (C‑427/14, EU:C:2015:803, 25., 32. és 33. pont) kitűnik, hogy bár a Vámkódex 78. cikke nem tartalmaz semmilyen időbeli korlátozást a vámhatóságok azon lehetőségét illetően, hogy a vámáru‑nyilatkozatokat felülvizsgálják vagy utólagosan ellenőrizzék, és hogy meghozzák a szükséges intézkedéseket a rendezésre, a tagállamok a jogbiztonság elve alapján jogosultak arra, hogy ezen lehetőség tekintetében észszerű elévülési időt írjanak elő. Ennek alapja az, hogy a nemzeti jogból vagy az uniós jogból következő ilyen határidő egyaránt védi a jogalanyt és az érintett hatóságot. Úgy tűnik számomra, hogy ezen ítélkezési gyakorlat kizárólag a felülvizsgálat vagy az utólagos ellenőrzés lehetőségét korlátozó határidőkre vonatkozik. Nem terjeszthető ki a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdésében meghatározott határidőre, amely magát az ezen cikk (2) bekezdése szerinti vámérték‑kiigazítási lehetőséget korlátozza. Konkrétan, mivel ez a lehetőség a jogalanyoknak kedvez, e határidő nem védhetné őket.
(
37
)	Másfelől az e rendelkezésekben előírt határidők mind tárgyuk, mind kezdőpontjuk tekintetében különböznek. A Vámkódex 238. cikkének (4) bekezdésében meghatározott határidő a behozatali vámok visszafizetése iránti kérelem benyújtására vonatkozik, és a vámtartozás közlésekor kezdődik – az e kódex 236. cikkének (2) bekezdésében előírt határidőhöz hasonlóan, amelytől az eltér. Ezzel szemben a végrehajtási rendelet 145. cikkének (3) bekezdése által megállapított határidő magának a visszafizetéshez való jognak a keletkezésére vonatkozik – azaz a vámérték kiigazítását és a behozatali vámok ezt követő visszafizetését megalapozó ok keletkezésére. E határidő a vámáru‑nyilatkozat elfogadásakor kezdődik.
(
38
)	2009. március 19‑i ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167).
(
39
)	A 444/2002 bizottsági rendeletről van szó.
(
40
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 37. pont). E megfontolásra figyelemmel a Bíróság – bár a végrehajtási rendelet 145. cikke (2) és (3) bekezdésének érvényességére vonatkozó kérdést terjesztették elé –, nem adott arra választ, amint az ezen ítélet 39. pontjából kitűnik.
(
41
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 27. pont).
(
42
)	2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 36. pont). A Bíróság ebben úgy ítélte meg, hogy a végrehajtási rendeletnek a 444/2002 rendelettel bevezetett 145. cikkének (3) bekezdése nem alkalmazandó az ezen utóbbi rendelet hatálybalépése előtt keletkezett helyzetekre azért, mert alkalmazása az érintett gazdasági szereplők jogos bizalmát ingatná meg. Ennek az az oka, hogy az illetékes vámhatóságok a végrehajtási rendelete hatálybalépése előtt a Vámkódex 236. cikkének (2) bekezdésében előírt hároméves általános határidőt alkalmazták a behozatalt követően az ügyleti értéknek az áru hibája miatt történő módosítása esetén.
(
43
)	Amint az a 2005. október 20‑iOverland Footwear ítéletből (C‑468/03, EU:C:2005:624, 64. pont) kitűnik, a Vámkódex 78. cikkének (1) bekezdése megengedi „a vámérték, és ebből következően a behozatali vám meghatározása céljából figyelembe vett adatok összes módosításának” figyelembevételét.
(
44
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 52–54. pont).
(
45
)	Lásd e tekintetben: 2009. március 19‑iMitsui & Co. Deutschland ítélet (C‑256/07, EU:C:2009:167, 36. pont) és a jelen indítvány 41. lábjegyzete.
(
46
)	Lásd ezen indítvány 40. pontját.