62018CC0453
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. október 31. (
1
)
C‑453/18. és C‑494/18. sz. egyesített ügyek
Bondora
(a Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo [vigói 11. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország] és a Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona [barcelonai 20. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1896/2006/EK rendelet – Európai fizetési meghagyásos eljárás – 93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – A bíróság általi, hivatalból történő vizsgálat – Az európai fizetési meghagyásos eljárásban nem kötelező okiratok, amelyek azonban elengedhetetlenek a tisztességtelen feltételek esetleges fennállásának értékelése céljából”
Bevezető
1.
Az 1896/2006/EK rendelet (
2
) alapján valamely fogyasztó és egy eladó vagy szolgáltató között kötött szerződésre vonatkozó európai fizetési meghagyásos eljárás tárgyában eljáró bíróság köteles hivatalból vizsgálni a 93/13/EGK irányelv (
3
) értelmében vett tisztességtelen feltételek esetleges fennállását? Ebben az összefüggésben felhívhatja‑e az említett bíróság a jogosultat a kérelmét – az említett rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében – alátámasztó szerződés egy példányának benyújtására? Amennyiben nem ez a helyzet, milyen következtetést kell ebből levonni az 1896/2006 rendelet érvényességére vonatkozóan, különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 38. cikke fényében?
2.
A kérdést előterjesztő bíróságok a jelen esetben lényegében ezeket az alapvető kérdéseket intézik a Bírósághoz. E címen kell a Bíróságnak – első alkalommal – tisztáznia az 1896/2006 rendelet, illetve a 93/13 irányelv követelményei közötti kapcsolatot a bíróság hatáskörére vonatkozóan.
3.
Úgy tűnik, hogy az Európai Unió e két jogi aktusa a priori ellentmondásos célokat követ: az irányelvet illetően a fogyasztóvédelem célját a bíróság aktív fellépése által, a rendeletet illetően a peres eljárás megfordítása révén a követelések behajtásának gyorsítását és egyszerűsítését, valamint a kötelezett fokozottabb felelősségre vonhatóságát.
4.
A Bíróságnak kell meghatároznia, hogy e két célkitűzés közül elsőbbséget élvez‑e valamelyik, vagy – amint azt gondolom – ezeket valójában össze lehet egyeztetni a két jogi aktus együttes értelmezése révén.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Charta
5.
A Charta 38. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az Unió politikáiban biztosítani kell a fogyasztók védelmének magas szintjét.”
A 93/13 irányelv
6.
A 93/13 irányelv negyedik, ötödik, huszonegyedik és huszonnegyedik preambulumbekezdése a következőket írja elő:
„mivel a tagállamok feladata annak biztosítása, hogy a fogyasztókkal kötött szerződések ne tartalmazzanak tisztességtelen feltételeket;
mivel általában a fogyasztók nem ismerik azokat a jogszabályokat, amelyek saját országukon kívüli tagállamokban az áruk értékesítésére és szolgáltatások nyújtására vonatkozó szerződéseket szabályozzák; […]
[…]
mivel a tagállamok kötelesek gondoskodni arról, hogy ne alkalmazzanak tisztességtelen feltételeket az eladó vagy a szolgáltató fogyasztóval kötött szerződéseiben, de ha a szerződés mégis tartalmaz ilyen feltételeket, akkor azok ne legyenek kötelező érvényűek a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is kötelezi a feleket;
[…]
mivel a tagállamok bíróságainak és közigazgatási szerveinek megfelelő és hatékony eszközökkel kell rendelkezniük ahhoz, hogy megszüntessék a fogyasztókkal kötött szerződésekben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”
7.
A 93/13 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően az irányelv célja, „hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit”.
8.
Ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ [helyesen: Valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltát – a 7. cikk sérelme nélkül – a szerződéskötés időpontjában, a szerződés tárgyát képező áru vagy szolgáltatás természetének, a szerződéskötés valamennyi körülményének, továbbá e szerződés vagy más olyan szerződés összes többi feltételének figyelembevételével kell megítélni, amelytől e szerződés függ].”
9.
A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.”
10.
Ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”
Az 1896/2006 rendelet
11.
Az 1896/2006 rendelet (9), (13) és (14) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(9)
E rendelet célja egy európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozása révén a nem vitatott pénzkövetelésekre vonatkozó határokon átnyúló jogviták egyszerűsítése, felgyorsítása és azok költségeinek csökkentése, valamint az európai fizetési meghagyások tagállamok közötti szabad áramlásának lehetővé tétele olyan minimumszabályok megállapítása révén, amelyek betartása szükségtelenné tesz bármely, az elismerést és végrehajtást megelőző köztes eljárást a végrehajtás szerinti tagállamban.
[…]
(13)
Az európai fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelemben a jogosult köteles elégséges tájékoztatással szolgálni a követelés egyértelmű megállapításához és alátámasztásához annak érdekében, hogy a kötelezett jól tájékozott döntést hozhasson arról, hogy ellentmond‑e a követelésnek, vagy azt nem vitatja.
(14)
Ebben az összefüggésben a jogosult köteles benyújtani a követelést alátámasztó bizonyítékok ismertetését. E célból a kérelem céljára felhasználandó formanyomtatványnak tartalmaznia kell a pénzkövetelések alátámasztására általában szolgáló bizonyítéktípusok lehető legteljesebb körű felsorolását.”
12.
Az 1896/2006 rendelet „Tárgy” címet viselő 1. cikke a következőket írja elő:
„(1)   E rendelet célja:
a)
a nem vitatott pénzkövetelésekre vonatkozó határokon átnyúló jogviták egyszerűsítése, felgyorsítása és azok költségeinek csökkentése egy európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozása révén;
és
b)
az európai fizetési meghagyások tagállamok közötti szabad áramlásának lehetővé tétele olyan minimumszabályok megállapítása révén, amelyek betartása szükségtelenné tesz bármely, az elismerést és végrehajtást megelőző köztes eljárást a végrehajtás szerinti tagállamban.
(2)   E rendelet nem akadályozza a jogosultat abban, hogy a 4. cikk értelmében vett követelést valamely tagállam vagy a Közösség joga szerint rendelkezésre álló más eljárás útján érvényesítsen.”
13.
E rendelet „Hatály” címet viselő 2. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„E rendeletet határokon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, tekintet nélkül a bíróság jellegére. E rendelet hatálya nem terjed ki különösen az adó‑, vám‑ és közigazgatási ügyekre, illetve az államnak az államhatalom gyakorlása során hozott aktusai vagy elkövetett mulasztásai miatti felelősségére (»acta iure imperii«).”
14.
Az említett rendelet 2. cikkének (2) és (3) bekezdése felsorolja a hatály alóli egyéb kivételeket, amelyek nem relevánsak a jelen ügyben.
15.
Az 1896/2006 rendelet „Határokon átnyúló ügyek” címet viselő 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
(1)   E rendelet alkalmazásában határokon átnyúló ügynek minősül az, amelyben legalább az egyik fél az eljáró bíróság székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik állandó lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel.
(2)   Az állandó lakóhelyet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 59. és 60. cikkével összhangban kell meghatározni.
[…]”
16.
E rendeletnek „Az európai fizetési meghagyás iránti kérelem” címet viselő 7. cikke értelmében:
„(1)   Az európai fizetési meghagyás iránti kérelmet az I. mellékletben található »A« formanyomtatványon kell benyújtani.
(2)   A kérelemnek tartalmaznia kell a következőket:
a)
a felek és adott esetben képviselőik neve és címe, valamint azon bíróságé, amelyhez a kérelmet benyújtották;
b)
a követelés összege, beleértve a főkövetelést, valamint adott esetben a kamatot, a kötbért és a költségeket;
c)
amennyiben a követelésre kamatot kérnek, a kamatláb és az időszak, amelyre a kamatot kérték, kivéve, ha a származási tagállam joga szerint a főkövetelés után automatikusan törvényes kamatot számolnak fel;
d)
a jogalap, beleértve a követelés, és adott esetben a kért kamat alapjául szolgáló körülmények ismertetését;
e)
a követelést alátámasztó bizonyítékok ismertetése”.
f)
a joghatóság megalapozása;
és
g)
az ügy határokon átnyúló természete a 3. cikk értelmében.
[…]”
17.
Az 1896/2006 rendeletnek „A kérelem megvizsgálása” címet viselő 8. cikkének szövege a következő:
„A bíróság, amelyhez európai fizetési meghagyás iránti kérelmet nyújtottak be, a lehető legkorábban a kérelmet tartalmazó formanyomtatvány alapján megvizsgálja, hogy teljesülnek‑e a 2., 3., 4., 6. és 7. cikkben foglalt követelmények, valamint hogy a követelés megalapozottnak tűnik‑e. Ez a vizsgálat automatizált eljárással is lefolytatható.”
18.
E rendelet „Kiegészítés és kijavítás” címet viselő 9. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A bíróság felhívja a jogosultat a kérelem kiegészítésére vagy kijavítására, amennyiben a 7. cikkben foglalt követelmények nem teljesülnek, kivéve ha a követelés nyilvánvalóan alaptalan vagy a kérelem nem elfogadható. A bíróság a II. mellékletben található »B« formanyomtatványt használja.
(2)   Amennyiben a bíróság felhívja a jogosultat a kérelem kiegészítésére vagy kijavítására, erre a körülmények alapján általa megfelelőnek ítélt határidőt állapít meg. A bíróság ezt a határidőt mérlegelése szerint meghosszabbíthatja.”
19.
Az említett rendelet 10. cikke (1) bekezdésének megfelelően, amennyiben a 8. cikkben említett követelmények csak a kérelem egy része tekintetében teljesülnek, a bíróság erről tájékoztatja a jogosultat. A jogosultat a bíróság felhívja az általa megállapított összeget tartalmazó európai fizetési meghagyási javaslat elfogadására vagy elutasítására. Ugyanezen rendelet 10. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a jogosult elfogadja a bíróság javaslatát, a bíróság európai fizetési meghagyást bocsát ki a követelés jogosult által elfogadott részére vonatkozóan. Az eredeti követelés fennmaradó részét illető következményekre a nemzeti jogot kell alkalmazni.
20.
Az 1896/2006 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„A kérelem elutasítása nem akadályozza meg a jogosultat abban, hogy egy új európai fizetési meghagyás iránti kérelem vagy bármely egyéb, valamely tagállam joga alapján rendelkezésre álló eljárás útján érvényesítse a követelést.”
21.
E rendeletnek „Az európai fizetési meghagyás kibocsátása” címet viselő 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben a 8. cikkben említett feltételek teljesülnek, a bíróság a lehető leghamarabb és általában a kérelem benyújtását követő 30 napon belül, az V. mellékletben található »E« formanyomtatvány felhasználásával európai fizetési meghagyást bocsát ki.
A 30 napos határidőbe nem számít bele a jogosult által a kérelem kiegészítése, kijavítása vagy módosítása céljából felhasznált idő.
(2)   Az európai fizetési meghagyást a kérelmet tartalmazó formanyomtatvány másolatával együtt kell kibocsátani. Ez nem tartalmazza a jogosult által az »A« formanyomtatvány 1. és 2. függelékében szolgáltatott adatokat.
[…]
(4)   Az európai fizetési meghagyásban a kötelezettet tájékoztatni kell arról, hogy:
a)
a meghagyást kizárólag a jogosult által nyújtott adatok alapján bocsátották ki, és ezeket a bíróság nem ellenőrizte;
b)
a meghagyás végrehajthatóvá válik, kivéve, ha a 16. cikkel összhangban a bírósághoz ellentmondást nyújt be;
c)
amennyiben ellentmondást nyújt be, az eljárás a származási tagállam hatáskörrel rendelkező bíróságain a polgári peres eljárásra vonatkozó szabályokkal összhangban folytatódik, kivéve, ha a jogosult kifejezetten kérte, hogy ebben az esetben az eljárást szüntessék meg.
[…]”
22.
Az említett rendelet 22. cikkének (3) bekezdése alapján a végrehajtás szerinti tagállamban az európai fizetési meghagyás érdemi felülvizsgálatának nincs helye.
23.
Ugyanezen rendelet 26. cikkének megfelelően minden olyan eljárási kérdésben, amelyről az 1896/2006 rendelet kifejezetten nem rendelkezik, a nemzeti jogot kell alkalmazni.
24.
Végül az e rendelet I. mellékletében szereplő „A” formanyomtatvány a jogosult által kitöltendő számos rovatot tartalmaz. A jelen esetben az alábbi számokkal jelölt rovatokat kell kiemelni: 6. („Főkövetelés”), 7. („Kamat”), 8. („Kötbér”), 9. („Költségek”), 10. („Rendelkezésre álló bizonyítékok a követelés alátámasztására”) és 11. („További nyilatkozatok és egyéb adatok”).
A spanyol jog
25.
Az 1896/2006 rendelet végrehajtási rendelkezéseit a spanyol jogba átültető 2000. január 7‑i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (
4
) (a polgári perrendtartásról szóló törvény, a továbbiakban: LEC) huszonharmadik záró rendelkezésének és különösen a 2. és 11. pontjának megfelelően:
„(2) Az európai fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet az 1896/2006 rendelet I. mellékletében található »A« formanyomtatvány útján kell benyújtani, ahhoz semmilyen okiratot nem kell csatolni, ellenkező esetben azokat nem veszik figyelembe.
[…]
(11) Az európai fizetési meghagyás kibocsátásával kapcsolatos, az 1896/2006 rendeletben nem szabályozott eljárási kérdésekre a [LEC‑nek] a fizetési meghagyásos eljárásra irányadó rendelkezései alkalmazandók.”
26.
A LEC 815. cikkének (4) bekezdése értelmében:
„Ha a követelés érvényesítése egy munkáltató, illetve eladó vagy szolgáltató és egy fogyasztó vagy felhasználó között létrejött szerződésen alapul, a secretario judicial (bírósági titkár) a fizetési meghagyás kibocsátását megelőzően köteles tájékoztatni a bíróságot annak érdekében, hogy ez utóbbi vizsgálhassa bármely olyan szerződéses feltétel tisztességtelenségét, amely a kérelem alapját képezi, vagy amely a követelés összegének meghatározására szolgál. A bíróság hivatalból megvizsgálja, hogy a kérelem alapját képező vagy a követelés összegének meghatározására szolgáló feltételek tisztességtelennek minősülhetnek‑e. Amennyiben úgy ítéli meg, hogy valamely feltétel ilyennek minősülhet, a feleket öt napon belül meghallgatja. A felek meghallgatását követően öt napon belül végzéssel határoz. A szóban forgó eljárásban nincs lehetőség ügyvéd vagy jogi képviselő közreműködésére.
Amennyiben megállapítást nyer valamely szerződéses feltétel tisztességtelen jellege, az erről szóló végzés rögzíti a tisztességtelenség jogkövetkezményeit, megállapítva a kérelem elfogadhatatlanságát vagy az eljárás folytatását a tisztességtelennek minősített feltételek alkalmazásának kizárása mellett.
Ha a bíróság megítélése szerint a feltételek nem tisztességtelenek, akkor ennek megfelelő megállapítást tesz, és a Letrado de la Administración de Justicia (bírósági titkár) az 1. cikkben foglaltak szerint eljár az adóssal szembeni meghagyás kibocsátása érdekében.
A meghozott végzés ellen minden esetben közvetlen fellebbezés nyújtható be.”
Az alapeljárások, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
A C‑453/18. sz. ügy
27.
A Bondora AS (a továbbiakban: Bondora) gazdasági társaság fogyasztói kölcsönszerződést kötött Carlos V. C.‑vel. 2018. március 21‑én e társaság európai fizetési meghagyás iránti kérelmet nyújtott be 755,27 euró megfizetése iránt az említett fogyasztóval szemben a Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (vigói 11. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország) előtt.
28.
Tekintettel arra, hogy a Bondora által hivatkozott követelés fogyasztói kölcsönszerződésből eredt a LEC 815. cikkének (4) bekezdése alapján, a kérdést előterjesztő bíróság felhívta a Bondorát az említett követelés alátámasztására szolgáló okiratok benyújtására, az e kölcsönszerződésben szereplő szerződési feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegének vizsgálata érdekében.
29.
A Bondora megtagadta az említett okiratok benyújtását arra hivatkozással, először is, hogy a LEC huszonharmadik záró rendelkezése 2. pontjának megfelelően, mivel európai fizetési meghagyásról van szó, nem szükséges okiratokat csatolni az említett követelés alátámasztására és másodszor, hogy az 1896/2006 rendelet 8. és 12. cikke nem utal arra, hogy az európai fizetési meghagyás kibocsátásához okiratokat kell benyújtani.
30.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az előző pontban említett szabályozás ilyen értelmezése nehézségeket vethet fel abban az esetben, ha a végrehajtani kért követelés fogyasztóval kötött szerződésen alapul.
31.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság megjegyezte, hogy a LEC 815. cikkének a jelenlegi szövegét tartalmazó (4) bekezdését a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, és nevezetesen a Banco Español de Crédito ítéletet (
5
) követően fogadták el, amely kimondta, hogy a nemzeti jog szerinti fizetési meghagyásos eljárásban hivatalból kell vizsgálni a tisztességtelen szerződési feltételeket.
32.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az, hogy a Bondora megtagadja a követelését alátámasztó említett okiratok benyújtását a LEC huszonharmadik záró rendelkezésének 2. pontja alapján, akadályozza az eljáró bíróságot – valamely fogyasztóra vonatkozó fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem esetén – az ugyanezen törvény 815. cikkének (4) bekezdése által előírt vizsgálat elvégzésében.
33.
E körülmények között határozott úgy a kérdést előterjesztő bíróság, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [93/13] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, valamint az annak értelmezésére irányuló ítélkezési gyakorlatot, hogy az irányelv említett cikkével ellentétes a [LEC] huszonharmadik záró rendelkezésének [2. pontjához] hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy az európai fizetési meghagyás iránti kérelemhez nem szükséges okiratokat csatolni, és amennyiben azokat mégis csatolják, azokat nem veszik figyelembe?
2)
Úgy kell‑e értelmezni [az 1896/2006 rendelet] 7. cikke (2) bekezdésének e) pontját, hogy az említett rendelkezés nem tiltja meg [a bíróságok számára] a hitelezővel szemben annak megkövetelését, hogy nyújtsa be az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között létrejött fogyasztói kölcsönszerződésből fakadó követelését megalapozó iratokat, ha a bíróság megítélése szerint ezen irat[ok] vizsgálata elengedhetetlen a felek között létrejött szerződésben foglalt feltételek tisztességtelen jellegének vizsgálatához, és így a [93/13 irányelvben], valamint az annak értelmezésére irányuló ítélkezési gyakorlatban előírt követelmények teljesítéséhez?”
A C‑494/18. sz. ügy
34.
E második ügyben ugyanezen társaság (vagyis a Bondora) egy másik fogyasztóval, XY‑nal kötött fogyasztói kölcsönszerződést. 2018. május 17‑én a Bondora a Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelonától (barcelonai 20. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország) kérte európai fizetési meghagyás kibocsátását XY‑nal szemben, 1818,66 euró összegben.
35.
A Bondora az (1896/2006 rendelet I. melléklete szerinti) „A” formanyomtatványban feltüntette, hogy a kötelezett fogyasztónak minősül, és rendelkezésére áll a kérelmet megalapozó kölcsönszerződés és a követelés összegének megállapítása. A Bondora ugyancsak jelezte, hogy a fogyasztó ellentmondása esetén az eljárás megszüntetését kéri.
36.
A kérdést előterjesztő bíróság, miután megállapította, hogy a jogvitában részes egyik fél fogyasztónak minősül, felhívta a Bondorát, hogy töltse ki az „A” formanyomtatvány „További nyilatkozatok és egyéb adatok” címet viselő 11. pontját, pontosítva a követelés összegének tételes megállapítását, valamint hogy nyújtsa be a követelés alátámasztására hivatkozott szerződési feltételeket.
37.
A Bondora megtagadta ezen információk rendelkezésre bocsátását arra hivatkozással, hogy az 1896/2006 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján nem köteles további bizonyítékot szolgáltatni a követelése alátámasztására. A LEC huszonharmadik záró rendelkezése (2) bekezdésének megfelelően ugyanis európai fizetési meghagyás iránti kérelem esetén nem kell csatolni a követelést alátámasztó okiratokat. E társaság ezenkívül arra hivatkozik, hogy más bíróságok már elfogadtak tőle meghagyás iránti hasonló kérelmeket anélkül, hogy egyéb követelményeket kellett volna teljesítenie.
38.
A kérdést előterjesztő bíróság ezért az 1896/2006 rendeletnek a fogyasztóvédelmi követelmények és a Bíróság ítélkezési gyakorlata (
6
) fényében történő értelmezésére vonatkozóan vet fel kérdést. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint egy fogyasztóra vonatkozó európai fizetési meghagyás kibocsátása – a tisztességtelen feltételek fennállásának vizsgálata nélkül – sértheti a fogyasztók védelmének követelményét, és ennek folytán a Charta 38. cikkét és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdését.
39.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint továbbá a Charta 38. cikkével, az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével, a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével és 7. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes a LEC huszonharmadik záró rendelkezésének 2. pontjához hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amennyiben az lehetővé teszi a bíróság számára, hogy a lehetséges tisztességtelen szerződési feltételek hivatalból történő vizsgálata érdekében megismerje a szerződési feltételek tartalmát.
40.
Ha azonban az 1896/2006 rendelet nem tenné lehetővé a legkisebb további pontosítást sem a tisztességtelen szerződési feltételek esetleges fennállásának vizsgálata érdekében, az említett rendeletet ellentétesnek kellene tekinteni az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével és a Charta 38. cikkével.
41.
E körülmények között határozott úgy a kérdést előterjesztő bíróság, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Összeegyeztethető‑e a Charta 38. cikkével, az [EUSZ] 6. cikk (1) bekezdésével, valamint a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével és 7. cikkének (1) bekezdésével az olyan nemzeti szabályozás, mint a LEC huszonharmadik záró rendelkezésének (4) bekezdése, amely nem teszi lehetővé a szerződés vagy a követelés tételes részletezésének benyújtását, sem az erre való kötelezést olyan igényérvényesítés esetén, amelynek keretében a kötelezett fogyasztónak minősül, és arra utaló bizonyítékok vannak, hogy tisztességtelen szerződési feltételen alapuló összegek követeléséről lehet szó?
2)
Összeegyeztethető‑e az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) pontjával a fogyasztóval szembeni követelések esetén annak kérése, hogy a jogosult az »A« formanyomtatvány 11. pontjában határozza meg tételesen a követelését? Ugyancsak összeegyeztethető‑e az említett rendelkezéssel annak megkövetelése, hogy a tisztességtelen jelleg értékelése céljából ugyanezen 11. pontba másolják be azon szerződési feltételek tartalmát, amelyek megalapozzák a fogyasztóval szembeni, a szerződés fő tárgyán kívüli követeléseket?
3)
Ha a második kérdésre nemleges válasz adandó, az 1896/2006 rendelet jelenlegi változata alapján hivatalból vizsgálható‑e az európai fizetési meghagyás kibocsátását megelőzően, hogy a fogyasztóval kötött szerződés tisztességtelen feltételeket tartalmaz‑e, és milyen rendelkezés alapján lehet lefolytatni e vizsgálatot?
4)
Amennyiben a 1896/2006 rendelet jelenlegi változata alapján az európai fizetési meghagyás kibocsátását megelőzően nem vizsgálható hivatalból a tisztességtelen feltételek fennállása, a Bíróság határozzon a hivatkozott rendelet érvényességéről, ha az ellentétes a Charta 38. cikkével és az [EUSZ] 6. cikk (1) bekezdésével.”
A Bíróság előtti eljárás
42.
A Bíróság elnöke 2018. szeptember 6‑i végzésével az eljárás írásbeli szakaszának lefolytatása céljából egyesítette a két ügyet. A két ügy egyesítését a későbbiekben az eljárás szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából fenntartották.
43.
A spanyol, a lett és a magyar kormány, valamint az Európai Bizottság, a Tanács és az Európai Parlament írásbeli észrevételeket nyújtott be.
44.
Mivel a felek nem kérték tárgyalás tartását a Bíróság eljárási szabályzata 76. cikkének (2) bekezdése alapján, a Bíróság nem tartott tárgyalást.
Elemzés
A jelen esetben alkalmazandó jogi aktusokra vonatkozó előzetes észrevételek
45.
A kérdést előterjesztő bíróságok által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálatát megelőzően meg kell állapítani, hogy a 93/13 irányelv és az 1896/2006 rendelet alkalmazható‑e a jelen esetben.
46.
A 93/13 irányelvet illetően, az valamely eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekre alkalmazandó (az említett irányelv 1. cikkének (1) bekezdése).
47.
A jelen esetben az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekben szereplő információkból kitűnik, hogy az alapeljárások a Bondora, mint szolgáltató és (Carlos V. C., valamint XY) fogyasztók közötti fogyasztói kölcsönszerződéshez kapcsolódó követelésre vonatkoznak. Ennélfogva a 93/13 irányelvet az alapeljárás keretében alkalmazni kell.
48.
Az 1896/2006 rendeletet illetően, annak hatályát a 2. cikke határozza meg, amelynek megfelelően e rendeletet „határokon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, tekintet nélkül a bíróság jellegére”, ugyanezen cikk (1), (2) és (3) bekezdésében felsorolt kivételekkel.
49.
A jelen esetben az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekben szereplő információkból kitűnik, hogy az alapeljárások a polgári és kereskedelmi ügyek közé tartoznak, és nem felelnek meg egyik fent említett kivételnek sem. Ellenben nyitott marad az a kérdés, hogy az említett jogviták e rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „határokon átnyúló” jellegűek‑e.
50.
E szempontot ugyanis nem említették az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok, amelyek a Bondora székhelyét nem határozták meg.
51.
Az 1896/2006 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében határokon átnyúló ügynek minősül az, amelyben legalább az egyik fél az eljáró bíróság székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik állandó lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel. Az említett lakóhelyet az 1215/2012/EU rendelet (
7
) releváns rendelkezései – azaz a 62. és a 63. cikke – határozzák meg. Ezek többek között előírják, hogy valamely fél lakóhelyének meghatározása az eljáró bíróság feladata.
52.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát az említett 1896/2006 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett követelmény betartása. Első ránézésre mindenesetre az általam végzett kutatások alapján úgy tűnik, hogy a Bondora székhelye Észtországban található, és e tagállam jogi személyeinek nyilvántartásába van bejegyezve. A 3. cikk (1) bekezdésben foglalt követelmény tehát a priori teljesítettnek tűnik.
53.
A kérdést előterjesztő bíróságoknak végre kell hajtaniuk a jelen esetben alkalmazandó másodlagos uniós jogi aktusok követelményeit. Tekintettel arra, hogy az 1896/2006 rendelet és a 93/13 irányelv másodlagos jogi aktusnak minősül, és közelebbről (az EUMSZ 289. cikk értelmében vett) jogalkotási aktusnak, amelyek a jogszabályi hierarchiában egyenértékűek, (
8
) és tekintettel arra, hogy a rendelet egyetlen rendelkezése sem zárja ki és kifejezetten nem is korlátozza az irányelv alkalmazását, e két jogi aktust együttesen kell értelmezni annak megállapítása érdekében, hogy lehetséges‑e azok összhangban történő értelmezése.
54.
A következőkben együtt fogom vizsgálni a C‑453/18. sz. és C‑494/18. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdést, valamint a C‑494/18. sz. ügyben a harmadik kérdést, mielőtt a C‑494/18. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdés vizsgálatára térnék rá.
A C‑453/18. és C‑494/18. sz. ügyben előterjesztett első és második kérdésről, valamint a C‑494/18. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésről
55.
Ezen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében azt kívánják megállapítani, hogy:
–
valamely eladó vagy szolgáltató és egy fogyasztó közötti szerződéshez kapcsolódó európai fizetési meghagyás iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság jogosult‑e hivatalból vizsgálni az érintett szerződésben előírt feltételek lehetségesen tisztességtelen jellegét, amint azt a Bíróság által értelmezett 93/13 irányelv 6. és 7. cikke a Charta 38. cikkét és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdését figyelembe véve megköveteli;
–
az eljáró bíróság az 1896/2006 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) és e) pontjával összefüggésben értelmezett ugyanezen rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján kérheti‑e ezért a jogosulttól, hogy készítsen másolatot a kérelme alapjául szolgáló szerződési feltételek tartalmáról, vagy hogy a fent említett vizsgálat elvégzése céljából nyújtsa be a követelés alátámasztása céljából hivatkozott szerződés másolatát, és
–
következésképpen, hogy az 1896/2006 rendelet fent említett rendelkezéseivel ellentétes‑e az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely nem veszi figyelembe a jogosult által benyújtott további okiratokat, mint például a hivatkozott követelést igazoló szerződés másolatát.
56.
E hármas kérdésre történő válaszadás érdekében először is vizsgálni kell a Charta 38. cikke által, a 93/13 irányelv 6. és 7. cikke által, valamint a Bíróságnak többek között a nemzeti jog szerinti fizetési meghagyás iránti kérelmek keretében a bíróság hatáskörére vonatkozó ítélkezési gyakorlata által kimondott elveket, mielőtt e jogi aktusok szövege, összefüggése és céljai fényében az 1896/2006 rendelet összefüggésébe történő átültetést vizsgálnánk (
9
)
A Charta 38. cikkében kimondott elv felidézése
57.
Megjegyzem, hogy a Charta 38. cikke előírja, hogy az Unió politikáiban biztosítani kell a fogyasztók védelmének magas szintjét. Az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[az] Unió elismeri a Chartában foglalt jogokat, szabadságokat és elveket”, ez utóbbi ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések.
58.
A Chartára vonatkozó magyarázat (
10
) szerint az annak 38. cikkében megállapított elv az Európai Unió működéséről szóló szerződés 169. cikkén alapul. Ez utóbbi értelmében a fogyasztói érdekek érvényesülésének előmozdítása és a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítása érdekében az Unió hozzájárul a fogyasztók gazdasági érdekeinek védelméhez.
A bíróság hatásköre a 93/13 irányelv és a Bíróság ítélkezési gyakorlata fényében
– Általános elvek
59.
A 93/13 irányelv 6. és 7. cikke két célkitűzést mond ki. Egyrészről el kell kerülni, hogy a(z említett irányelvben meghatározott) tisztességtelen feltételek kötelezettséget jelentsenek a fogyasztókra nézve, és másrészről, hogy eltántorítsák az eladókat vagy szolgáltatókat a fogyasztókkal kötött szerződésekben az ilyen jellegű feltételek alkalmazásától.
60.
E rendelkezések alapján az utóbbi húsz év során kiterjedt ítélkezési gyakorlat alakult ki. A jelen ügyben foglalt elemzésem céljából röviden meg kell említeni annak releváns tanulságait. (
11
)
61.
2000 óta az állandó ítélkezési gyakorlat (
12
) szerint a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapul, miszerint a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát.
62.
A Bíróság álláspontja szerint az említett irányelvben előírt védelem biztosítása érdekében a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő feleken kívüli, pozitív beavatkozás egyenlítheti ki. (
13
)
63.
E megfontolások fényében állapította meg a Bíróság, hogy a nemzeti bíróság azon feladatok keretében, amelyek a 93/13 irányelv rendelkezései értelmében hárulnak rá, hivatalból köteles vizsgálni az irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet (
14
) és ezt, amennyiben „rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek” (
15
). E célból e bíróságnak hivatalból kell tudnia bizonyítást folytatnia annak megállapítása érdekében, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita tárgyát képező, az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben szereplő feltétel az irányelv hatálya alá tartozik‑e. (
16
)
64.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti bíróságra háruló e kötelezettségeket szükségesnek kell minősíteni a fogyasztó hatékony védelmének biztosításához, figyelemmel arra a nem elhanyagolható kockázatra, amely abból ered, hogy a fogyasztó nem ismeri jogait, vagy nehézségekkel találja magát szemben ezek érvényesítése során. (
17
)
65.
E tekintetben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése kógens rendelkezésnek minősül, amelyet azon nemzeti jogszabályokkal egyenértékűnek kell minősíteni, amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok rangjával bírnak. (
18
)
– A nemzeti jog szerinti fizetési meghagyásos eljárásokban történő alkalmazás
66.
Az előzőekben felidézett elveket a gyorsított vagy egyszerűsített eljárásokban is alkalmazni kell, mint például a nemzeti jog szerinti fizetési meghagyásos eljárásban. (
19
)
67.
Egy ilyen eljárás lehetővé teszi a hitelező számára, hogy a nem vitatott követelésekre vonatkozóan gyorsan és kevés alakszerűség mellett végrehajtható okirathoz jusson. Noha a pontos szabályok országról országra eltérően alakulnak, lényegében olyan eljárásról van szó, amely nem jár az ügy érdemére vonatkozó kontradiktórius vitával, kivéve, ha az adós ellentmondás előterjesztése útján ezt kezdeményezi. Az eljárással kapcsolatos kezdeményezés ezen áttelepítése az alperesre – amelyet a „peres eljárás megfordításának” neveznek – azt jelenti, hogy a fizetési meghagyás címzettjét terheli, hogy kontradiktórius eljárást indítson a fizetési meghagyás végrehajthatóvá válásának megakadályozása érdekében. (
20
)
68.
A fizetési meghagyásos eljárás mechanizmusa ezért jelentős felelősséget ró a kötelezettre. A peres eljárás e megfordítása ugyanis azt jelenti, hogy a kontradiktórius bírósági per utólagos és feltételes, amennyiben az attól függ, hogy a kötelezett aktívan vitatja‑e. Ilyen vitatás hiányában e perre nem kerül sor. Bár e mechanizmus hatékonyság és gyorsaság terén jelentős előnyökkel jár, mindazonáltal a kötelezettre kedvezőtlen eljárási helyzetet hoz létre, különösen, amikor a fogyasztóhoz hasonlóan ő a gyengébb fél, akit egy ilyen eljárás megindulása váratlanul érinthet. (
21
)
69.
Mielőtt rátérnék a Bíróság ezzel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának elemzésére, előzetes megjegyzésként meg kell említeni az Európai Unióban létező fizetési meghagyásos eljárások típusait.
70.
Az egyes tagállamokban a fizetési meghagyásos eljárásoknak általában két formáját különböztetjük meg (
22
), nevezetesen egyrészről az okirati (vagy bizonyításos) (
23
) és másrészről a nem okirati (bizonyítás nélküli) (
24
) eljárást.
71.
Okirati jellegű nemzeti fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatban kellett a Bíróságnak – első alkalommal – határoznia a bíróság azon kötelezettségéről, hogy a kötelezett által előterjesztett ellentmondást megelőzően hivatalból figyelembe vegye a tisztességtelen feltételeket. Ez volt a Banco Español de Crédito ügy (
25
) tárgya.
72.
Az itt kimondott általános elvek felidézését követően a Bíróság megjegyezte, hogy a nemzeti fizetési meghagyásos eljárások alkalmazásának a részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiája elve alapján a tagállamok belső jogrendjébe tartoznak. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezen eljárási autonómia korlátait ugyanakkor az egyenértékűség elve (
26
) és a tényleges érvényesülés elve (
27
) tiszteletben tartásának követelménye képezi.
73.
A tényleges érvényesülés elvét illetően a Bíróság emlékeztetett arra, hogy minden esetben meg kell vizsgálni, hogy milyen a szóban forgó rendelkezésnek a különböző nemzeti hatóságok előtti eljárás egészében betöltött helye, valamint alkalmazása és sajátosságai. (
28
)
74.
A Bíróság, miután vizsgálta a spanyol fizetési meghagyásos eljárás jellegzetességeit, és különösen az ellentmondás benyújtására nyitva álló, kötelezett számára előírt határidő rövidségét (húsz nap), úgy ítélte meg, hogy az ilyen eljárásjogi szabályozás, amely a fogyasztó ellentmondásának hiányában nem teszi lehetővé a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság számára, hogy hivatalból, in limine litis vagy az eljárás bármely szakaszában értékelje a fogyasztó és az eladó vagy a szolgáltató közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét, jóllehet az ehhez szükséges valamennyi jogi és ténybeli elem e bíróság rendelkezésére áll, „csökkenti a 93/13 irányelv által elérni kívánt védelem hatékonyságát” (
29
).
75.
A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a spanyol jogban a fizetési meghagyásos eljárásnak az egészére, a menetére és a sajátosságaira tekintettel nem elhanyagolható annak a kockázata, hogy „az érintett fogyasztók nem terjesztik elő a megkövetelt ellentmondást akár az erre vonatkozóan előírt különösen rövid határidő miatt, akár azért, mert a védekezéstől visszatartja őket a jogi lépésnek a vitatott összeghez viszonyított költsége, akár azért, mert nem ismerik a jogaikat vagy azok terjedelmét, vagy akár az eladó vagy a szolgáltató által előterjesztett, fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tartalmának korlátozottsága, és ezáltal a rendelkezésükre bocsátott információk hiányossága miatt” (
30
).
76.
A Bíróság így kidolgozott egy elemzési táblázatot, amely különösen hasznos azon kockázat megállapítása érdekében, hogy a fogyasztókat a 93/13 irányelv alapján kötelezően megillető védelem hatékonysága milyen mértékben sérül. (
31
) Ezen ítéletet követően a Spanyol Királyság módosította a jogi szabályozását. E reform vezetett a LEC 815. cikke (4) bekezdésének jelenlegi szövegéhez, amelyre a kérdést előterjesztő bíróságok a jelen esetben hivatkoznak.
77.
A Bíróság a Finanmadrid EFC ítéletben kiegészítette az elemzését, amely szerint a 93/13 irányelvet akként kell értelmezni, hogy „azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, […] amely a fizetési meghagyás végrehajtása tárgyában eljáró bíróság számára nem teszi lehetővé, hogy hivatalból értékelje az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét abban az esetben, ha a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem
tárgyában eljáró hatóság nem rendelkezik hatáskörrel az említett értékelésre” (
32
).
78.
A Profi Credit Polska ítélet (
33
) lehetővé tette a Bíróság számára, hogy pontosítsa álláspontját egy olyan nemzeti jog szerinti eljárással összefüggésben, amelyben a kérdést előterjesztő bíróság nem rendelkezett a kérelmet igazoló feltételek tisztességtelen jellegének vizsgálatához szükséges ténybeli és jogi elemekkel. (
34
) Egy ilyen vizsgálatra csak a fogyasztó által előterjesztett ellentmondás esetén kerülhetett sor.
79.
Ebben az ítéletben a Bíróság elismerte, hogy „a jogok tényleges érvényesülésének [a 93/13 irányelvből] eredő e védelme ugyanis csak akkor biztosítható, ha a nemzeti eljárási rendszer a fizetési meghagyásos eljárás vagy a fizetési meghagyás végrehajtása iránti eljárás keretében lehetővé teszi az érintett szerződésben foglalt feltételek lehetségesen tisztességtelen jellegének a [nemzeti bíróság általi] hivatalból történő értékelését”. (
35
) A vitatott nemzeti jogi eljárást „a maga egészében kell vizsgálni, ideértve mind az ellentmondás benyújtása előtti első szakaszt, mind az ahhoz kapcsolódó második szakaszt” (
36
).
80.
A Bíróság, miután emlékeztetett az eljárási autonómiára, valamint a tényleges érvényesülés elvére, kiemelte, hogy a fogyasztóknak lehetőséget kell adni, hogy „észszerű eljárási feltételek mellett keresetet indítsanak vagy ellentmondást nyújtsanak be úgy, hogy a jogaik gyakorlása ne függjön olyan feltételektől, különösen pedig olyan határidőktől vagy költségektől, amelyek korlátozzák a 93/13 irányelv által garantált jogok gyakorlását” (
37
).
81.
Ezért állapította meg a Bíróság – a jelen indítvány 75. pontjában említett elemzési szempontok felidézését követően –, hogy a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, „amely […] fizetési meghagyás kibocsátását teszi lehetővé, amikor az […] eljáró bíróság nem rendelkezik jogosultsággal arra, hogy a […] feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét vizsgálja, amennyiben az e meghagyással szembeni ellentmondás benyújtásához való jog gyakorlásának szabályai nem teszik lehetővé annak biztosítását, hogy a fogyasztót ezen irányelv alapján megillető jogokat tiszteletben tartsák” (
38
).
82.
Milyen következtetést kell levonni ezen ítélkezési gyakorlatból?
83.
Véleményem szerint azt a következtetést kell levonni, hogy a jogosult által a követelésének alátámasztására hivatkozott feltételek (esetlegesen) tisztességtelen jellegének bírósági vizsgálatára lehetőséget kell adni a fizetési meghagyás iránti kérelem vizsgálatának szakaszában, beleértve a nem okirati jellegű (bizonyíték nélküli) eljárásokat is, hacsak a kötelezettnek nincs tényleges lehetősége az ellentmondás benyújtása szerinti bírósághoz fordulni (másképp megfogalmazva, amennyiben az alkalmazandó eljárási szabályok nem eredményezik azt a nem elhanyagolható kockázatot, hogy az érintett fogyasztó nem terjeszt elő ellentmondást) vagy hacsak a végrehajtás elrendelésére hatáskörrel rendelkező bíróság nem jogosult egy ilyen vizsgálat elvégzésére.
84.
A tisztességtelen feltételeknek az eljáró bíróság által hivatalból történő figyelembevétele önmagában nem okoz konkrét problémát az okirati eljárás esetén, mivel a hitelező által a kérelme alátámasztása céljából benyújtott iratok e bíróság rendelkezésére állnak.
85.
Véleményem szerint azonban a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő tanulságokat alkalmazni kell a nem okirati eljárásokban is.
86.
Ennek hiányában ugyanis az (ilyen eljárásokban) érintett fogyasztót megfosztanánk a 93/13 irányelv kógens rendelkezéseinek védelmétől. Így e rendelkezések és ezen ítélkezési gyakorlat teleologikus értelmezését kell elfogadni azok hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében. Amennyiben a kötelezettnek nincs tényleges lehetősége az ellentmondás benyújtása szerinti bírósághoz fordulni, vagy a végrehajtás elrendeléséért felelős bíróság általi vizsgálat hiányában, a nem okirati eljárásokra vonatkozó eljárási szabályokat oly módon kellene kiigazítani, hogy lehetővé tegyék a fizetési meghagyás iránti kérelem tárgyában eljáró hatóság számára a jogosult felhívását – a 93/13 irányelv követelményei betartásának ellenőrzése céljából – „a szükséges ténybeli és jogi elemeket” tartalmazó iratok benyújtására. Ilyen lehetőség hiányában ezeket az eljárásokat úgy lehetne tekintetni, hogy azok nem felelnek meg a 93/13 irányelv követelményeinek.
87.
E követelményeket most az 1896/2006 rendelet összefüggésében kell alkalmazni.
Az 1896/2006 rendelet összefüggésében történő alkalmazás
– Az 1896/2006 rendelet keletkezésére vonatkozó észrevételek
88.
Az 1896/2006 rendelet egy hosszú jogalkotási munka eredménye. A Bizottság eredeti (2004‑ben közzétett) javaslata egy „tiszta” nem okirati eljárást írt elő. (
39
)
89.
A rendelet végleges változata számos tekintetben eltér ezen eredeti javaslattól.
90.
Amint arra a következőkben kitérek, az uniós jogalkotó „vegyes” modellt vezetett be, amely társítja a nem okirati eljárások jellemzőit (mint például az, hogy az 1896/2006 rendelet melléklete szerinti „A” formanyomtatványon kívül más iratokat nem kell azonnal becsatolni), és az okiratihoz közelebb álló jellemzőkkel rendelkező eljárásokat (mint az eljáró bíróságnak azon kötelezettsége, hogy vizsgálja, hogy a kérelem megalapozottnak tűnik‑e; lásd a fent említett rendelet 8. cikkét).
– Az 1896/2006 rendelet alapvető rendelkezéseinek vizsgálata
91.
Az említett rendelet (9) preambulumbekezdéséből és 1. cikkéből kitűnik, hogy annak célja a jogilag nem vitatott követelések behajtását célzó, határokon átnyúló jogvitákra vonatkozó eljárások egyszerűsítése, felgyorsítása és azok költségeinek csökkentése. Az 1896/2006 rendeletet e célkitűzések fényében kell értelmezni. (
40
)
92.
A fent említett rendelet 7. cikke felsorolja azokat az adatokat, amelyeket a jogosultnak a fizetési meghagyás iránti kérelem benyújtásakor meg kell adnia az „A” formanyomtatványon, amely adatok a következőket foglalják magukban: i. a jogalap, beleértve a követelés, és adott esetben a kért kamat alapjául szolgáló körülmények ismertetése [7. cikk (2) bekezdés d) pont] és ii. a követelést alátámasztó bizonyítékok ismertetése [7. cikk (2) bekezdés e) pont]. (
41
) A 8. cikk első mondata értelmében a bíróság, amelyhez egy ilyen európai fizetési meghagyás iránti kérelmet nyújtottak be, a lehető legkorábban a kérelmet tartalmazó említett formanyomtatvány alapján megvizsgálja, hogy teljesülnek‑e (többek között) a 7. cikkben foglalt követelmények, valamint hogy a követelés megalapozottnak tűnik‑e.
93.
A jogirodalom – helyesen – megjegyezte, hogy „a bizonyítékok ismertetése vagy az azokról való hallgatás között nincs jelentős különbség” (
42
). Mind a kötelezett, mind az eljáró bíróság tehát csak nagyon korlátozott információkkal rendelkezik. E tekintetben egyedül az „A” formanyomtatványban feltüntetett adatok alapján, a kérelem megalapozottságának bíróság általi vizsgálata első ránézésre elég felületes (
43
) – ami aligha biztosítja az érintett fogyasztó hatékony védelmét.
94.
Az 1896/2006 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének megfelelően a bíróság felhívja a jogosultat a kérelem kiegészítésére vagy kijavítására, amennyiben a 7. cikkben foglalt követelmények nem teljesülnek. (
44
)
95.
Az említett rendelet 12. cikke alapján amennyiben a 8. cikkben említett feltételek teljesülnek, az említett bíróság európai fizetési meghagyást bocsát ki. (
45
) Ezzel kapcsolatban a kötelezett korlátozott számú információt (
46
) kap. A kötelezettet többek között tájékoztatni kell a választási lehetőségéről, amely szerint az európai fizetési meghagyás kötelezett részére történő kézbesítésétől számított harminc napon belül a származási bíróságnak megküldött nyilatkozatban ellentmondással élhet.
96.
Amennyiben a kötelezett nem terjeszt elő ellentmondást, a fizetési meghagyás végrehajthatóvá válik (1896/2006 rendelet 18. cikk).
– A bírósági vizsgálat szükségessége az európai fizetési meghagyás iránti kérelem vizsgálatának kezdetén
97.
Amint azt a jelen indítvány 83. pontjában megjegyeztem, erre vonatkozó kifejezett rendelkezés hiányában (
47
) meg kell állapítani, hogy a bírósági felülvizsgálatot a fizetési meghagyás iránti kérelem (kezdeti) vizsgálatának szakaszában kell‑e elvégezni, vagy ellenkezőleg, a fogyasztónak tényleges és elegendő lehetősége van‑e az ellentmondás benyújtása szerinti bírósághoz fordulni, vagy hogy a végrehajtás elrendelésére hatáskörrel rendelkező bíróságnak lehetősége van‑e egy ilyen vizsgálat végső fokon történő elvégzésére.
98.
Ez utóbbi lehetőség mellőzésével kezdem: az 1896/2006 rendelet 22. cikkének (3) bekezdése értelmében a végrehajtás szerinti tagállamban az európai fizetési meghagyás érdemi felülvizsgálata tilos (
48
).
99.
Az ellentmondás alapján eljáró bírósághoz fordulást illetően, bár az európai fogyasztóvédelmi jognak nem célja a „fogyasztó tétlenségének” kompenzálása, és bár önmagában nem hátrányos, hogy az említett fogyasztónak ellentmondást kell előterjesztenie a fizetési meghagyással szemben az eljárás második szakaszának megindulásához, amelynek során a bíróság hivatalból értékeli a meghagyás iránti kérelmet igazoló szerződési feltételek tisztességtelen jellegét, (
49
) mindazonáltal vizsgálni kell, hogy a meghagyással szembeni ellentmondás előterjesztéséhez való jog gyakorlásának szabályai biztosítják‑e a fogyasztót többek között a 93/13 irányelv (
50
) alapján megillető jogok betartását.
100.
Másképp megfogalmazva, megelégedhetünk‑e azzal, hogy az ellentmondás alapján eljáró bíróságra bízzuk a fellépést, anélkül, hogy a meghagyás iránti kérelem tárgyában eljáró bíróságnak lehetősége lenne vizsgálatot végezni?
101.
E tekintetben a Bíróság által a Banco Español de Crédito ítéletben (
51
) megfogalmazott szempontok lehetővé teszik az 1896/2006 rendelet által bevezetett eljárás átfogó értékelését. (
52
)
102.
Fennáll‑e annak nem elhanyagolható kockázata, hogy egy ilyen európai fizetési meghagyás iránti kérelemmel érintett fogyasztó nem terjeszt elő ellentmondást annak szabályai miatt?
103.
A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy e kérdésre igenlő választ kell adni, többek között először is az ellentmondás benyújtására nyitva álló határidő miatt, másodszor annak kockázata miatt, hogy a fogyasztó nem ismeri a jogait, és harmadszor a fogyasztó rendelkezésére bocsátott információ korlátozott jellege miatt.
104.
Nagyon általános jelleggel, úgy tűnik, hogy az 1896/2006 rendelet koncepciója előnyben részesítette az eljárás gyorsaságát, valamint hatékonyságát azon jogi „biztosítékokkal” szemben, amelyek a kötelezettet védhetik. (
53
)
105.
Az ellentmondás benyújtására nyitva álló határidőt illetően megfigyelhető, hogy egységes, a fizetési meghagyás kézbesítésétől számított harmincnapos (
54
) határidőről van szó. Összehasonlításképpen a Banco Español de Crédito ítéletben a Bíróság már megjegyezte, hogy a húsznapos határidő „különösen rövid”. E tényt a fogyasztó rendelkezésére bocsátott információval párhuzamosan kell figyelembe venni (a jelen indítvány 107. pontjában később visszatérek rá). E tekintetben megjegyzem, hogy a Banco Español de Crédito ügy okirati eljárásra vonatkozott, amely – jellegéből adódóan – lehetővé teszi a fogyasztó számára, hogy könnyebben ismerje meg a vele szemben felhozott bizonyítékokat, ellentétben az alapvetően nem okirati modellel, amelyen az európai fizetési meghagyásos eljárás alapul.
106.
Ezenkívül nem lehet alábecsülni azt a kockázatot, hogy a fogyasztók nem ismerik a jogaikat vagy nincsenek tisztában azok körével. Az a kérdés, hogy az alapul fekvő szerződés valamely feltétele tisztességtelen‑e, összetettnek bizonyulhat, és lehet, hogy a válasz e kérdésre nem magától értetődő a fogyasztó rendelkezésére álló információk (
55
) fényében – még inkább arra tekintettel, hogy ez utóbbi még a „tisztességtelen feltétel” jogi fogalmának létezését sem feltétlenül ismeri. A szokásosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztó ugyanis nem köteles a 93/13 irányelv tartalmát ismerni, még kevésbé azon feltételek összességét, amelyek annak hatálya alá (
56
) tartozhatnak. Ebben az értelemben az ellentmondás előterjesztésére való jogosultság a jogok ismeretétől mint előfeltételtől függ. (
57
) A jog említett ismerete még inkább problematikusnak bizonyul a már eladósodott személyek esetében, akiknek nem feltétlenül áll módjukban jogász segítségét igénybe venni a szóban forgó szerződés vizsgálata és az esetleges jogellenesség feltárása céljából. (
58
)
107.
Végül figyelembe kell venni a fizetési meghagyás iránti kérelem korlátozott tartalmát és a fogyasztó számára e tekintetben rendelkezésre álló információk hiányos voltát. Amint arra a jelen indítvány 93. pontjában rámutattam, az uniós jogalkotó által választott, nem okirati modellen alapuló rendszer – amelyet enyhít a bizonyítékok „ismertetése”‑, nem teszi lehetővé az érintett fogyasztó számára az ellentmondás tájékozott gyakorlásának biztosítását. Ugyanis mind a jogosult által (az „A” formanyomtatványon) nyújtott információk, mind az eljáró bíróság által a kézbesítés során nyújtott információk nagyon korlátozottak, és nem hívják fel a fogyasztó figyelmét annak szükségességére, hogy vizsgálni kell, hogy a kérelem alapjául szolgáló szerződés nem tartalmaz‑e tisztességtelen feltételt. (
59
) Itt kapcsolódom a korábbi megjegyzésemhez a jog ismeretének kérdéséhez, amely az ellentmondáshoz való jog tájékozott gyakorlásának (vagy e jogról való lemondásnak) sine qua non feltétele.
108.
Annak a ténynek, hogy az ellentmondás gyakorlását nem kell megindokolni (az 1896/2006 rendelet 16. cikkének (3) bekezdése értelmében), e tekintetben nincs következménye: (
60
) a követelés vitatásának célszerűségét illetően elegendő információ hányában fennáll a kockázat, hogy a fogyasztó nem nyújt be ellentmondást és megfizeti a meghagyásban említett összeget, mivel tart attól, hogy bírósági eljárásba bonyolódjon, amelynek költségei előre nehezen láthatók (
61
) és a kimenetele bizonytalan.
109.
Összességében véleményem szerint nem elhanyagolható annak kockázata, hogy a fogyasztó e körülmények között nem nyújt be ellentmondást.
110.
E tekintetben az 1896/2006 rendeletet úgy lehet (és kell) értelmezni, hogy a fizetési meghagyás iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság jogosult hivatalból vizsgálni az esetleg tisztességtelen feltételeket. Amint azt ugyanis a későbbiekben bemutatom, ez a bíróság számára elismert jogkör lehetővé teszi a Bíróság által értelmezett 93/13 irányelv követelményei betartásának biztosítását, anélkül, hogy az említett rendelet szövegét és szellemét sértenénk. Ennek bemutatását megelőzően vizsgálnom kell, hogy az eljáró bíróság, a vizsgálati jogkörének gyakorlása érdekében milyen mértékben kaphat további információkat e rendelet alapján.
– Az eljáró bíróság vizsgálati jogkörének terjedelme
111.
Ebben az összefüggésben az a kérdés tehát, hogy milyen további adatokat kérhet az eljáró bíróság, és hogy ezen adatok jogszerűen követelhetők‑e a hitelezőtől az 1896/2006 rendelet alapján.
112.
Feltételezve, hogy az „A” formanyomtatvány 6., 7., 8. és 9. rovata helyesen van kitöltve, azok lehetővé teszik a figyelmes bíróság számára, hogy (nyomban) észleljen bizonyos anomáliákat. A gyakorlatban ugyanis a leggyakoribb tisztességtelen feltételek a késedelmi kamat számításának módjára és a kötbérre vonatkoznak. Az ügy tisztázása érdekében azonban a bíróságnak mindenképpen rendelkeznie kell e vitatott feltételek szövegével. Pontosan ez a helyzet áll fenn az alapeljárásban, amely alapján az előzetes döntéshozatalra sor került.
113.
Egyébiránt, amint azt a Bizottság helyesen megjegyezte, egy szerződés tartalmazhat olyan feltételeket, amelyek csak összességükben történő értelmezés végén, együttes hatásuk révén bizonyulnak tisztességtelennek.
114.
Az „A” formanyomtatvány lehetővé teszi a fent említett rovatokban kifejezetten említett információkon felüli egyéb adatok megadását (lásd 11. rovat).
115.
Véleményem szerint a fent említett rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) és e) pontjával (
62
) összefüggésben értelmezett, az említett rendelet 9. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljáró bíróság felhívhatja a jogosultat a kérelmének kiegészítésére, valamint a követelése alátámasztására hivatkozott valamennyi feltétel megismétlésére, többek között az „A” formanyomtatvány 11. rovata révén.
116.
Az egész szerződés megismétlése lehetővé teszi annak elkerülését, hogy egy kevésbé precíz hitelező saját kedve szerint kiválogassa a bírósági vizsgálat céljából benyújtott feltételeket. Egy ilyen eljárás ugyanis megakadályozná a bíróságot, hogy megértse a szerződés teljes rendszerét, és hogy feltárja a feltételek kombinációjának esetlegesen tisztességtelen jellegét.
117.
Ennek keretében a bíróság a gyorsaság és egyszerűség igénye miatt felhívja a jogosultat az egész szerződés másolatának benyújtására (ahelyett, hogy e szerződés teljes szövegét a „másolás – beillesztés” módszerével be kellene építeni a formanyomtatványba).
118.
Az 1896/2006 rendelet ezen értelmezése lehetővé teszi az érintett feltételek megfelelő vizsgálatának biztosítását, tiszteletben tartva a 93/13 irányelv 4. cikkét, amelynek értelmében „egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét […] a szerződés minden egyéb feltételére hivatkozással kell megítélni” (kiemelés tőlem).
119.
Valamely adott feltétel esetlegesen tisztességtelen jellege miatt a kérelem megalapozottságát illető kétely esetén a bíróságnak így módjában áll az 1896/2006 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján az európai fizetési meghagyás kibocsátását megtagadni, vagy az említett rendelet 10. cikkében (
63
) előírtak szerint részleges meghagyást kibocsátani.
– Az 1896/2006 rendelet és a 93/13 irányelv szövegének és céljainak a Charta 38. cikkére tekintettel való megfelelés
120.
Az 1896/2006 rendelet szövege és céljai lehetővé teszik a fentiekben javasolt értelmezés elfogadását?
121.
Úgy vélem, hogy a kérdésre igenlő választ kell adni.
122.
Kétségtelen, fennáll egy esetleges feszültség a bíróság (a Bíróság által értelmezett 93/13 irányelvből eredő) aktív közreműködésének követelménye és az 1896/2006 rendelet által kitűzött gyorsaság, egyszerűség és költségcsökkentés célja között.
123.
Ezt a rendelet vegyes jellegéből és a bizonyítékok ismertetésére (
64
) vonatkozó korlátozott követelményből eredő feszültséget hangsúlyozza a Bíróság által a Szyrocka ügyben (
65
) hozott ítélet. Ezen ítélet alapján az 1896/2006 rendelet 7. cikkét „úgy kell értelmezni, hogy az kimerítően szabályozza az európai fizetési meghagyás iránti kérelem által kielégítendő követelményeket” (
66
).
124.
Azt a következtetést kell levonni ezen ítéletből, hogy az további információk vagy okiratok előírásának minden lehetőségét kizárja (
67
), többek között az európai fizetési meghagyás iránti kérelem alátámasztására hivatkozott feltételek (esetlegesen) tisztességtelen jellegének vizsgálata érdekében?
125.
Véleményem szerint a Szyrocka ítélet (
68
) ilyen értelmezése téves.
126.
Ezen ítélet alapját képező érvelés ugyanis a következő volt: a szóban forgó célt veszélyeztetné az, ha a tagállamok a nemzeti jogukban az európai fizetési meghagyás iránti kérelemmel kapcsolatban teljesítendő további követelményeket írhatnának elő általános jelleggel. Az ilyen követelmények ugyanis nemcsak ahhoz vezetnének, hogy az egyes tagállamok e kérelemre vonatkozóan eltérő követelményeket állapítanának meg, hanem az európai fizetési meghagyásos eljárás összetettségének, időtartamának és költségeinek növeléséhez is. (
69
)
127.
A jelen esetben, mivel a fogyasztói szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről van szó, a bíróság vizsgálati jogköre magától értetődően és szükségszerűen a Bíróság által értelmezett 93/13 irányelvből ered. Egy közvetlenül az uniós jogból eredő követelményről van tehát szó, és nem egy olyan további követelményről, amelyet valamely tagállam önkényesen ír elő, és amely a tagállamok között kibékíthetetlen különbségeket hozna létre. Ugyanezen okból egy ilyen követelmény nem veszélyezteti az eljárásnak sem az 1896/2006 rendelet által bevezetett autonómiáját, sem a kiszámíthatóságát, sem az egységességét. (
70
)
128.
Egyébiránt a szerződés egy példányának igénylésére vonatkozó jog nem sérti alapvetően az 1896/2006 rendelet 1. cikke által kimondott gyorsaság, egyszerűség és költségcsökkentés célját. (
71
)
129.
Az eljáró bíróság jogosult további adatokat kérni az 1896/2006 rendelet 9. cikke alapján. A szerződés egy másolati példányának átadása e jogosultság körébe illeszkedik. Pontosabban a szerződés egy másolati példányának átadása (önmagában) nem bonyolítja rendkívüli módon az eljárás menetét.
130.
Napjainkban ugyanis (a priori) semmi sem egyszerűbb, mint egy okiratról másolatot készíteni, és elektronikus úton átadni. Ennek alapján, ha a fizetési meghagyás tárgyában eljáró bíróság ilyen felhívással keresi meg a hitelezőt, annak ez utóbbi haladéktalanul, különösebb nehézség nélkül eleget kell, hogy tegyen, és főszabály szerint költségek nélkül. (
72
) E megoldás összeegyeztethető az eljárás egységesítésével. (
73
)
131.
Ezen túlmenően, mivel a bíróság által végzett vizsgálat szigorúan a hivatkozott feltételek első látásra lehetségesen tisztességtelen jellegének vizsgálatára korlátozott (annak vizsgálata során, hogy e kérelem megalapozottnak tűnik‑e), e megoldás nem járhat az említett kérelem intézésének jelentős késedelmével, még kevésbé pedig egy fogyasztóvédelmi perekhez szokott bíró számára.
132.
A javasolt megoldás egyébiránt lehetővé teszi a 93/13 irányelv céljai tiszteletben tartásának biztosítását is.
133.
E megoldás hatékony védelmet biztosít a fogyasztónak, lehetővé téve a bíróság számára a fizetési meghagyás kibocsátásának megtagadását (vagy részleges fizetési meghagyás kibocsátását), amennyiben a hivatkozott feltételek elsőre esetlegesen tisztességtelennek tűnnek. (
74
) E megoldás a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében említett visszatartó hatás célkitűzésének is megfelel, mivel eltántorít az erőszakos magatartástól.
134.
Ha ugyanis a két szóban forgó jogi aktus eltérő értelmezését fogadnánk el, az „talált pénz” hatást indítana el, lehetővé téve a kevésbé precíz hitelezők számára a 93/13 irányelv (
75
) kógens rendszerének megkerülését azáltal, hogy az 1896/2006 rendelet (
76
) egyszerűsített eljárását veszik igénybe. Egy ilyen megoldás nem tenné lehetővé a Charta 38. cikkében (
77
) kimondott fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítását, különösen a fogyasztók gazdasági érdekeinek (
78
) szempontjából.
135.
Az alapeljárásokban, amint azt a Bizottság helyesen megjegyezte, egy ilyen eredmény annál is képtelenebb lenne, mivel a nemzeti jog szerinti európai fizetési meghagyásos eljárás jobb védelmet biztosítana a fogyasztó számára, mint az 1896/2006 rendelet által bevezetett európai eljárás (mivel a Banco Español de Crédito ítéletet (
79
) követően módosított, említett nemzeti jogi eljárás a fizetési meghagyás iránti kérelem vizsgálatának szakaszában tartalmaz egy hivatalból történő bírósági vizsgálatot (
80
)).
136.
Ily módon a javasolt megoldás lehetővé teszi az uniós jogalkotó által célzott (
81
), a vállalkozás és a fogyasztó közötti egyensúly visszaállítását, amely egyensúly ellenkező esetben annak veszélyével járna, hogy az 1896/2006 rendelet által előírt eljárásra jellemző peres eljárás megfordítása révén sérül, és amely a bíróság és a kötelezett‑fogyasztó tájékoztatását még inkább lényegessé teszi. (
82
)
137.
Végül, utolsó megjegyzésként meg kell még említeni, hogy az 1896/2006 rendelet 8. és 11. cikkének megfelelően a fizetési meghagyás iránti kérelem tárgyában eljáró bíróságnak csak a megalapozottság látszatáról kell határoznia, amikor befogad vagy elutasít egy ilyen kérelmet.
138.
Másképp megfogalmazva, a kérelem esetleges elutasítása (például a hivatkozott feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét illető kételyek miatt) természetesen nem akadályozza a hitelezőt, hogy elutasítás esetén a követelését más eljárás útján érvényesítse. (
83
) E lehetőséget az 1896/2006 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése és a 11. cikkének (3) bekezdése (
84
) kifejezetten megerősíti.
Végkövetkeztetés
139.
A C‑453/18. és C‑494/18. sz. ügyben az első két kérdésre és a C‑494/18. sz. ügyben a harmadik kérdésre véleményem szerint igenlő választ kell adni.
140.
A valamely fogyasztó és eladó vagy szolgáltató közötti szerződéshez kapcsolódó európai fizetési meghagyás iránti kérelmet vizsgáló nemzeti bíróság ezért hivatalból vizsgálhatja az érintett szerződésben előírt feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét, amint azt a Charta 38. cikkének és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése fényében értelmezett 93/13 irányelv 6. és 7. cikke előírja.
141.
Az eljáró bíróság ezért, kizárólag a fent hivatkozott vizsgálat elvégzése céljából, – az 1896/2006 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) és e) pontjával összefüggésben értelmezett 9. cikkének (1) bekezdése alapján – előírhatja a jogosult számára a követelés alátámasztása céljából hivatkozott szerződés benyújtását.
142.
Következésképpen az 1896/2006 rendelet és a 93/13 irányelv fent említett rendelkezéseivel ellentétes az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely nem veszi figyelembe a jogosult által benyújtott további okiratokat, mint például a hivatkozott követelést igazoló szerződés másolati példányát.
A C‑494/18. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdésről
143.
Ha a fentiekben vizsgált kérdésekre nemleges válasz adandó, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében az 1896/2006 rendelet érvényességéről vet fel kérdést, és közelebbről arról, hogy e rendelet összhangban van‑e a Charta 38. cikkével (valamint az EUSZ 6. cikkel).
144.
Mivel az említett kérdésekre véleményem szerint igenlő választ kell adni, ezzel kapcsolatban nem kell határozni.
145.
Az 1896/2006 rendelet fent javasolt értelmezése lehetővé teszi ugyanis annak összeegyeztetését a 93/13 irányelv kógens rendszerével, és a Charta 38. cikkében kimondott fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítását.
Végkövetkeztetés
146.
A fentiekre tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (vigói 11. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország) és a Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (barcelonai 20. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország) által elé terjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12‑i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet alapján benyújtott fizetési meghagyás iránti kérelem vizsgálata keretében, ahol e kérelem valamely fogyasztó és egy eladó vagy szolgáltató közötti szerződésen alapuló követelésre vonatkozik, az eljáró bíróság a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelvnek az Európai Unió Alapjogi Chartájának 38. cikkével, valamint az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 6. és 7. cikkének megfelelően jogosult hivatalból vizsgálni az e szerződésben előírt feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét.
Az eljáró bíróság ezért, kizárólag a fent hivatkozott vizsgálat elvégzése céljából, az 1896/2006 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) és e) pontjával összefüggésben értelmezett 9. cikkének (1) bekezdése alapján előírhatja a jogosult számára – a követelése alátámasztása céljából hivatkozott szerződés benyújtását.
A 93/13 irányelv 6. és 7. cikkével összefüggésben értelmezett 1896/2006 rendelet 7. és 9. cikkével ellentétes az olyan nemzeti jogi rendelkezés, mint amilyen az alapeljárás tárgyát képezi, amely nem veszi figyelembe a jogosult által az eljáró bírósághoz benyújtott további okiratokat, mint például a fogyasztóval szemben hivatkozott követelést igazoló szerződés másolati példányát.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 399., 1. o.; helyesbítés: HL 2016. L 33., 39. o.).
(
3
)	A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993 L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
(
4
)	A BOE 2000. január 8‑i 7. száma_.
(
5
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
6
)	A kérdést előterjesztő bíróság többek között a 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítéletet említi (C‑147/16, EU:C:2018:320).
(
7
)	Az 1896/2006 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének szövege az abban az időszakban hatályos, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 19. fejezet, 4. kötet, 42. oldal; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.; a továbbiakban: rendelet) 59. és 60. cikkére utal. A 44/2001 rendeletet időközben felváltotta a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
(
8
)	Lásd szintén e tekintetben: Berthe, A., L’injonction de payer, Brüsszel, Larcier, 2017., 378. o.
(
9
)	Itt a Bíróság által hagyományosan elfogadott értelmezési szempontokra utalok. Lásd: 2018. február 7‑iAmerican Express ítélet (C‑304/16, EU:C:2018:66, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	HL 2007. C 303., 17. o., COM(2014) 37 végleges 13. o.
(
11
)	Az e tárgykörre vonatkozó ítélkezési gyakorlat és jogirodalom részletes bemutatásához lásd: Beka, A., The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying EU Law of the National Courts’Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.
(
12
)	Lásd: 2000. június 27‑iOcéano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 25. pont); 2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet (C‑168/05, EU:C:2006:675, 25. pont); 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
13
)	2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
14
)	2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet (C‑168/05, EU:C:2006:675, 38. pont); 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
15
)	2009. június 4‑iPannon GSM ítélet (C‑243/08, EU:C:2009:350, 35. pont).
(
16
)	Lásd: 2010. november 9‑iVB Pénzügyi Lízing ítélet (C‑137/08, EU:C:2010:659, 51. és 56. pont); 2013. február 21‑iBanif Plus Bank ítélet (C‑472/11, EU:C:2013:88, 24. pont).
(
17
)	Kiemelés tőlem. 2002. november 21‑iCofidis ítélet (C‑473/00, EU:C:2002:705, 33. pont); 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd: 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 34. és 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság rámutatott, hogy meg kell állapítani, hogy e minősítés kiterjed az irányelv valamennyi olyan rendelkezésére, amelyek elengedhetetlenek az említett 6. cikk céljának megvalósításához.
(
19
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	Szpunar főtanácsnok Finanmadrid EFC ügyre vonatkozó indítványa (C‑49/14, EU:C:2015:746, 27. pont). A „peres eljárás megfordításának” fogalmáról lásd szintén: Boularbah, H., Requête unilatérale et inversion du contentieux, Brüsszel, Larcier, 2010., 214. és azt követő oldalak.
(
21
)	Lásd e tekintetben: Szpunar, M., „Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées”, in: L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Brüsszel, Bruylant, 2018., 690. o.
(
22
)	Az európai fizetési meghagyásos eljárásról és a kis összegű követelésekre vonatkozó peres ügyek egyszerűsítésére és felgyorsítására irányuló intézkedésekről szóló zöld könyv (COM(2002) 746 végleges, 3.1.1. pont).
(
23
)	Ugyanott. Az okirati modell a jogosult számára előírja azt a kötelezettséget, hogy írásbeli bizonyítékot nyújtson be a szóban forgó követelés igazolására (például az annak alátámasztására szolgáló szerződéses dokumentumot). E modell lehetővé teszi a bíróság számára az említett dokumentáció (korlátozott) vizsgálatát, a nem igazolt vagy valótlan kérelmek mellőzése, és a kötelezettnek az ilyen kérelmekkel szembeni védelme érdekében.
(
24
)	Ugyanott. A nem okirati jellegű modellben a fizetési meghagyás tárgyában eljáró bíróság a szóban forgó követelést nem vizsgálja érdemben. Amennyiben a kérelem elfogadható és megfelel a formai alapkövetelményeknek, az említett bíróság kibocsátja a fizetési meghagyást anélkül, hogy tovább vizsgálná e kérelem megalapozottságát. Mivel e modell nem feltételezi a kérelem megalapozottságának vizsgálatát, nem szükséges a követelést igazoló dokumentum előterjesztése (amely csak lehetővé tenne egy ilyen vizsgálatot). A kötelezettnek általában kétszer olyan hosszú határidőt biztosítanak az ellentmondás benyújtására, annak érdekében, hogy kompenzálják e „bizonyíték nélküli” eljárás sommás jellegét.
(
25
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
26
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46. és 47. pont). Ebben az ügyben a Bíróság rámutatott, hogy „nem rendelkezik olyan információval, amely kételyre adna okot arra vonatkozóan, hogy az alapügyben vitatott szabályozás [az egyenértékűség] elvével összhangban áll‑e”.
(
27
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46. pont). A tényleges érvényesülés elve alapján a nemzeti eljárási szabályok nem tehetik „gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását”.
(
28
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 49. pont).
(
29
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 53. pont).
(
30
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 54. pont) (kiemelés tőlem).
(
31
)	A feltételek e listája mindazonáltal nem kimerítő jellegű: az ellentmondás tárgyában eljáró bírósághoz való hozzáférési jogot átfogóan kell vizsgálni. Lásd szintén ebben az értelemben: Berthe, A., L’injonction de payer, Brüsszel, Larcier, 2017., 171. o.
(
32
)	Lásd: 2016. február 18‑iFinanmadrid EFC ítélet (C‑49/14, EU:C:2016:98, 55. pont). Kiemelés tőlem.
(
33
)	2018. szeptember 13‑i ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711).
(
34
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 45–47. pont).
(
35
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
36
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 54. pont). Lásd szintén: Kokott főtanácsnok Profi Credit Polska ügyre vonatkozó indítványa (C‑176/17, EU:C:2018:293, 28. pont).
(
37
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 63. pont).
(
38
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, rendelkező rész). Kiemelés tőlem.
(
39
)	Az eljáró bíróság „nem vizsgálhatja érdemben a szóban forgó követelést” [az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló javaslat (12) preambulumbekezdése COM(2004) 173 végleges]. A rendelet történetének részletes bemutatásához lásd: Berthe, A., L’injonction de payer, Brüsszel, Larcier, 2017., 230–238. o.
(
40
)	Lásd ebben az értelemben: Crifo, C., Cross‑Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009., 111. o.
(
41
)	Az 1896/2006 rendelet (13) preambulumbekezdése ezzel kapcsolatban kiemeli az elégséges tájékoztatás nyújtásának szükségességét a követelés egyértelmű megállapításához és alátámasztásához annak érdekében, hogy a kötelezett jól tájékozott döntést hozhasson arról, hogy ellentmond‑e a követelésnek, vagy azt nem vitatja.
(
42
)	Berthe, A., L’injonction de payer, Brüsszel, Larcier, 2017., 273. o. Lásd szintén ebben az értelemben: Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014., 264. o.
(
43
)	Lásd: Lopez de Tejada, M., és d’Avout, L., „Les non‑dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007., 729. o., valamint Guinchard, E., „Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?”, Revue trimestrielle de droit européen, 2016., 435. és azt követő oldalak.
(
44
)	E tekintetben kiindulópontként megjegyzem, hogy az „A” formanyomtatványon a hitelező‑kérelmező nyomban köteles pontosítani, ha a szerződéses partnere fogyasztónak minősül. Az említett „A” formanyomtatvány 11. rovata lehetőséget ad további információk megadására (lehetővé téve így például meghatározott szerződési feltételek feltüntetését).
(
45
)	Az 1896/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében, amennyiben a 8. cikkben említett követelmények csak a kérelem egy része tekintetében teljesülnek, az eljáró bíróság erről tájékoztatja a jogosultat, akit a bíróság felhív az általa megállapított összeget tartalmazó európai fizetési meghagyási javaslat elfogadására (vagy elutasítására). Ha jogosult elfogadja a bíróság javaslatát, a bíróság a 12. cikknek megfelelően európai fizetési meghagyást bocsát ki a követelés jogosult által elfogadott részére vonatkozóan. Az eredeti követelés fennmaradó részét illető következményekre a nemzeti jogot kell alkalmazni (lásd: az említett rendelet 10. cikkének (2) bekezdése).
(
46
)	Lásd szintén: a jelen indítvány 107. pontja.
(
47
)	Amint arra a Bíróság már több alkalommal emlékeztetett, az uniós jog főszabály szerint nem harmonizálja a valamely szerződési feltétel állítólagos tisztességtelen jellegének vizsgálatára irányuló eljárásokat, ennélfogva ezek az egyes tagállamok belső jogrendjébe tartoznak azzal, hogy az egyenértékűség elvét és a tényleges érvényesülés elvét be kell tartani: lásd: 2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46. pont); 2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 57. pont). Véleményem szerint e megállapítást az európai fizetési meghagyásos eljárásra mutatis mutandis alkalmazni kell, mivel az 1896/2006 rendelet nem tartalmaz olyan kifejezett rendelkezést, amely akadályozná a 93/13 irányelv alkalmazását, vagy amely ebben az összefüggésben meghatározná az (említett irányelv értelmében vett) esetlegesen tisztességtelen feltételek vizsgálatának szabályait.
(
48
)	A Finanmadrid EFC ügyben Szpunar főtanácsnok éppen ebből az okból jegyezte meg, hogy „de lege ferenda kívánatos lenne az 1896/2006 rendelet módosítása, amely […] potenciálisan kiterjed a fogyasztókkal kötött szerződésekből eredő követelésekre, annak érdekében, hogy kifejezetten előírják a tisztességtelen feltételek hivatalból történő vizsgálatát az európai fizetési meghagyás kibocsátásának szakaszában”: lásd ezzel kapcsolatban: Szpunar főtanácsnok Finanmadrid EFC ügyre vonatkozó indítványa (C‑49/14, EU:C:2015:746, 20. lábjegyzet).
(
49
)	Lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnok Profi Credit Polska ügyre vonatkozó indítványa (C‑176/17, EUC:2018:293, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
50
)	2018. szeptember 13‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑176/17, EU:C:2018:711, 71. pont).
(
51
)	2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
52
)	Lásd a jelen indítvány 73. és 79. pontját.
(
53
)	Lásd ebben az értelemben: Lopez de Tejada, M., és d’Avout, L., „Les non‑dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007., 723–724. o. Lásd szintén: a jelen indítvány 93. pontja.
(
54
)	Az európai eljárás ezért különbözik a nem okirati eljárások többségétől, amelyek valamilyen módon kompenzálják a bizonyító iratok hiányát, a kötelezett számára kedvezőbb kétszeres időtartamú jogorvoslati határidővel: többek között a német jog Mahnverfahren intézményére gondolok.
(
55
)	Míg ugyanis egyes kötbérek vagy késedelmi kamatra vonatkozó feltételek önmagában tisztességtelennek bizonyulhatnak, nem ugyanez a helyzet más, árnyaltabb esetekben, amikor a szerződési feltétel tisztességtelen jellege a különböző feltételek kölcsönhatásából ered.
(
56
)	Még inkább ez az eset áll fenn, amennyiben a szóban forgó szerződést a fogyasztó tagállamától eltérő tagállam joga szabályozza; lásd ebben az értelemben: 93/13 irányelv, ötödik preambulumbekezdés.
(
57
)	Lásd ebben az értelemben: Chainais, C., „L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire”, in: Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Párizs, Dalloz, 2010., 646. o, 51. sz.
(
58
)	Rott, P., „Case Note on Banco Español de Crédito”, European Review of Contract Law, 2012., 470–480. o.
(
59
)	Lásd: a jelen indítvány 95. pontja. Véleményem szerint itt a Pannon GSM ítéletben foglalt érvelést kell analógia útján alkalmazni; előzeteses ki kell oktatni a fogyasztót valamely feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegéről annak érdekében, hogy az annak ismeretében úgy dönthessen, hogy nem gyakorolja a jogait e tekintetben: lásd: 2009. június 4‑iPannon GSM ítélet (C‑243/08, EU:C:2009:350, 33. pont).
(
60
)	Egyébiránt megjegyzem, hogy a gyakorlatban korlátozott számban nyújtanak be ellentmondást az európai fizetési meghagyással szemben (ami megerősíteni látszik, hogy e szempontnak nincs hatása az ellentmondás gyakorlására). Ausztriában például 2012‑ben a kötelezett a kibocsátott meghagyások 96%‑ában nem nyújtott be ellentmondást. Lásd ezzel kapcsolatban az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet alkalmazásáról szóló, a Tanács, az Európai Parlament és az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság részére benyújtott bizottsági jelentést (COM(2015) 495 végleges, 3.7. szakasz).
(
61
)	Az 1896/2006 rendelet csak egy felső határt rögzít az eljárási illetékkel kapcsolatban. A 25. cikk akként rendelkezik, hogy „az európai fizetési meghagyásos eljárás és az európai fizetési meghagyás ellen benyújtott ellentmondás alapján induló polgári peres eljárás együttes eljárási illetéke a tagállamban nem haladhatja meg […] a polgári peres eljárás illetékét az azt megelőző európai fizetési meghagyásos eljárás nélkül”. Az eljárási illeték a bíróságnak fizetendő illetékeket és költségeket foglalja magában, amelyek összegét a nemzeti joggal összhangban állapítják meg. Néha ezen illetékek önmagukban is meghaladhatják az érintett követelés összegét. Ha a fogyasztó tájékozott, érvelésében figyelembe fogja venni az esetleges saját jogi képviseletéhez kapcsolódó költségeket (ügyvédi munkadíj) és adott esetben a bírósági kamatokat is, amelyek az eljárás időtartama alatt is halmozódnak vele szemben.
(
62
)	Emlékeztetőül, e rendelkezések a jogalapot (beleértve a követelés, és adott esetben a kért kamat alapjául szolgáló körülmények ismertetését), illetve a követelést alátámasztó bizonyítékok ismertetését említik.
(
63
)	Lásd: a jelen indítvány 95. pontja. Ez lesz a helyzet többek között, amennyiben az eljáró bíróságnak kételyei vannak a jogszerűen követelhető kamatok összegét vagy a kötbér címén igényelt összeget illetően.
(
64
)	Az 1896/2006 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének e) pontjára utalok itt.
(
65
)	2012. december 13‑iSzyrocka ítélet (C‑215/11, EU:C:2012:794).
(
66
)	2012. december 13‑iSzyrocka ítélet (C‑215/11, EU:C:2012:794, rendelkező rész).
(
67
)	Lásd ebben az értelemben: Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014., 263. és 264. o.
(
68
)	2012. december 13‑iSzyrocka ítélet (C‑215/11, EU:C:2012:794).
(
69
)	2012. december 13‑iSzyrocka ítélet (C‑215/11, EU:C:2012:794, 31. pont, kiemelés tőlem). Ugyanezen gondolatmenetet követve megjegyzem, hogy Mengozzi főtanácsnok is rávilágított arra a tényre, hogy az Unió területén a fizetési meghagyásos eljáráshoz való minden hitelező és adós általi egyenlő hozzáférés az 1896/2006 rendelet által előírt követelmények kiszámíthatóságától és egységességétől függ, lehetővé téve így az említett eljárás autonómiájának megőrzését; lásd: Mengozzi főtanácsnok Szyrocka ügyre vonatkozó indítványa (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36. pont).
(
70
)	Mengozzi főtanácsnok Szyrocka ügyre vonatkozó indítványában (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36. pont) kiemelt értékelési szempontokra utalok itt.
(
71
)	A (fentiekben hivatkozott) Szyrocka ítélet kifejezéseivel élve, egy ilyen jogkör gyakorlása nem vezethet „az európai fizetési meghagyásos eljárás összetettségének, időtartamának és költségeinek növeléséhez”.
(
72
)	Természetesen tisztában vagyok a szerződés fordításának költségeire vonatkozó esetleges kérdésekkel. Azonban úgy tűnik számomra, hogy a problémakör inkább elméleti. Észszerűen várhatjuk ugyanis, hogy a szerződést az adós szokásos nyelvén szövegezzék meg (mivel aláírta az említett szerződést) – amely szokásos nyelv az esetek többségében az eljáró bíróság nyelve is (az 1896/2006 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése értelmében, amely akként rendelkezik, hogy „amennyiben a kötelezett a fogyasztó, […] kizárólag azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelyekben a kötelezett állandó lakóhellyel rendelkezik”).
(
73
)	Az 1896/2006 rendelet 7. cikkének (5) bekezdése alapján az európai fizetési meghagyást elektronikus formában is be lehet nyújtani. Ugyanezen rendelet 8. cikke elismeri az „automatizált eljárás” révén történő vizsgálatot. Úgy tűnik ezért, hogy az európai jogalkotó ösztönözni kívánta az eljárás számítógépesítését: a javasolt megoldás nem akadályozza ezt a fejlődést. Lásd szintén ebben az értelemben: Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014., 265. o.
(
74
)	Az eljáró bíróság ugyanis nem határoz az ügy érdemében és nem semmisíti meg a vitatott szerződés rendelkezéseit. Csupán megtagadja a végrehajtható okirat kiállítását az 1896/2006 rendelet keretében, jogi látszatra támaszkodva – a hitelező jogainak előzetes megítélése nélkül, amelyek az ügy érdemében eljáró bíróság előtti kontradiktórius eljárás tárgyát fogják képezni. Lásd szintén: a jelen indítvány 137. és 138. pontja.
(
75
)	Lásd: a jelen indítvány 65. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
76
)	Arra is rámutatok, hogy az európai fizetési meghagyásos eljárás alkalmazásáról szóló, 2016. december 1‑jei állásfoglalás (2016/2011/INI) keretében az Európai Parlament a következőket emelte ki: „az eljárás egyszerűsített jellege nem jelenti azt, hogy helytelenül, tisztességtelen szerződési feltételek kikényszerítésére használhatják, mivel az [1896/2006] rendelet 8. cikke felhívja a Bíróságot a rendelkezésre álló információk alapján annak vizsgálatára, hogy a követelés megalapozott‑e, ezzel biztosítva a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatával való összeegyeztethetőséget; mivel továbbá minden érintett felet tájékoztatni kell a jogokról és az eljárásokról” (lásd: az említett állásfoglalás J preambulumbekezdése).
(
77
)	A teljesség kedvéért meg kell jegyezni, hogy az EUMSZ 12. cikk a magas szintű fogyasztóvédelem e követelményének átfogó jellegét mondta ki oly módon, hogy „a fogyasztóvédelmi követelményeket figyelembe kell venni az egyéb uniós politikák és tevékenységek meghatározásakor és végrehajtásakor”. Ezen átfogó jelleg is amellett érvel, hogy az 1896/2006 rendeletet a Charta 38. cikkével, valamint a 93/13 irányelv 6. és 7. cikkével összhangban kell értelmezni.
(
78
)	Lásd: EUMSZ 169. cikk és a jelen indítvány 58. pontja.
(
79
)	2012. június 14‑i ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349). Lásd szintén: a jelen indítvány 76. pontja.
(
80
)	Lásd: LEC 815. cikkének (4) bekezdése (a jelen indítvány 26. pontja).
(
81
)	Ez a 93/13 irányelv által bevezetett kógens rendszer célja. A 93/13 irányelv 6. cikkében megfogalmazott célkitűzés ugyanis nem érhető el, ha a fogyasztóknak maguknak kell valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltára hivatkozni (lásd ebben az értelemben: 2000. június 27‑iOcéano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26. pont). Márpedig pontosan ez lenne a helyzet, ha a fogyasztónak ellentmondást kellene előterjesztenie annak érdekében, hogy az esetlegesen tisztességtelen feltételekre vonatkozó bírósági vizsgálatot igénybe vehesse és meghiúsítsa azok végrehajtását. Lásd szintén a jelen indítvány fenti 62., 63. és 99. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
82
)	E téma bővebb kifejtésével kapcsolatban lásd: Sinopoli, L., „Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen”, Revue de droit commercial belge, 2015., 7–18. o.
(
83
)	Az 1215/2012 rendeletben foglalt joghatósági szabályok sérelme nélkül. E rendelet 17–19. cikke védelmet biztosító szabályokat ír elő a bírósági joghatóság területén, ha valamely szerződésből eredő jogvitában részes egyik fél fogyasztónak minősül.
(
84
)	Emlékeztetőül, e rendelet 1. cikkének (2) bekezdése alapján nem akadályozza a jogosultat „abban, hogy a […] követelést valamely tagállam vagy a Közösség joga szerint rendelkezésre álló más eljárás útján érvényesítsen”. Az említett rendelet 11. cikkének (3) bekezdése értelmében „a kérelem elutasítása nem akadályozza meg a jogosultat abban, hogy egy új európai fizetési meghagyás iránti kérelem vagy bármely egyéb, valamely tagállam joga alapján rendelkezésre álló eljárás útján érvényesítse a követelést”.