BESLUT AV EUROPEISKA UNIONENS PERSONALDOMSTOL
(andra avdelningen)
den 29 januari 2016
Mål F-82/15
Carlo de Nicola
mot
Europeiska investeringsbanken (EIB) med flera
”Personalmål – EIB:s personal – Vägran att ersätta vårdkostnader – Talan om ogiltigförklaring – Skadeståndsanspråk – Unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar – Antagande av direktiv om laserapparater – Åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång – Domstolsförfarandet är orimligt långt – Tribunalen saknar behörighet – Talan ska delvis överlämnas till Europeiska unionens tribunal”
Saken:      Talan enligt artikel 270 FEUF, genom vilken Carlo de Nicola har yrkat dels ogiltigförklaring av beslutet av den 4 december 2014, varigenom Europeiska investeringsbanken (EIB) (nedan kallad banken) vägrade att ersätta vissa vårdkostnader och ”samtliga därmed sammanhängande, efterföljande och föregående rättsakter”, dels att banken och Europeiska unionen ska förpliktas att ersätta de skador som sökanden har vållats.
Avgörande:      Yrkandena om skadestånd för den ekonomiska och ideella skadan, vilka Carlo de Nicola har gjort gällande mot Europeiska unionen – företrädd av Europeiska unionens råd och Europeiska unionens domstol – inom ramen för den talan som registrerats med målnummer F-82/15, De Nicola/EIB m.fl., ska överlämnas till Europeiska unionens tribunal. Frågan om rättegångskostnader avseende yrkandena anstår.
Sammanfattning
Domstolsförfarande – Fördelning av behörighet mellan de olika unionsdomstolarna – Yrkande om skadestånd på grund av lagstiftaren, samt på grund av att domstolsförfarandet är orättvist och orimligt långt – Personaldomstolen saknar behörighet – Hänvisning till tribunalen
(Artikel 256.1 FEUF; domstolens stadga, artikel 51 första stycket, och bilaga I, artikel 1; personaldomstolens rättegångsregler, artikel 80)
Vad avser det materiella tillämpningsområdet (ratione materiae), är personaldomstolen behörig att pröva en tjänstemans eller en anställds skadeståndstalan mot den institution denne tillhör, när den har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan den berörda personen och institutionen. Det framgår däremot av artikel 256.1 FEUF och artikel 51 första stycket i domstolens stadga att tribunalen är ensam behörig att i första instans pröva och avgöra talan om skadestånd väckt av enskilda som inte har sitt ursprung i ett anställningsförhållande mellan den berörda personen och en institution.
En sådan fördelning av behörigheten mellan personaldomstolen och tribunalen, vilken följer av artikel 256 FEUF och artikel 1 i bilaga I till domstolens stadga medför en skyldighet att pröva den verkliga avsikten med en skadeståndstalan – vilket även omfattar den rättsliga grund som talan stöds på – i syfte att bedöma huruvida tvisten således kringgår den fördelningen inom ramen för de ömsesidiga rättigheter och skyldigheter som förbinder en tjänsteman, en anställd eller en medarbetare, å ena sidan, med den institution eller det organ som denne är anställd av, å andra sidan.
Ett yrkande om ersättning för den ekonomiska skadan som i detta hänseende grundas på lagstiftaren, att domstolsförfarandet antas vara orättvist och att nämnda förfarande påstås ha varit orimligt långt omfattas inte av anställningsförhållandet mellan den berörda personen och institutionen, eftersom det är unionslagstiftarens påstått felaktiga förhållningssätt gentemot medborgarna och vidare att det antas att domstolen har tagit för lång tid på sig att avgöra i saken som har vållat den berörda personen skada, såsom medborgare och enskild.
Det framgår vidare av artikel 80 i personaldomstolens rättegångsregler att personaldomstolen när den finner att talan i ett mål vid personaldomstolen omfattas av tribunalens behörighet, ska den överlämna målet till tribunalen och den ska avgöra frågan genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat. Eftersom en ansökan inte är annat än stödet för ett antal yrkanden, kan varje yrkande som i sak är fristående behandlas som en talan i den mening som avses i artikel 80.
(se punkterna 19, 21, 23 och 25)
Hänvisning till
Domstolen: dom omprövning av den 10 september 2015, Missir Mamachi di Lusignano/kommissionen, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punkterna 38 och 41
Personaldomstolen: dom av den 7 december 2011, Strack/kommissionen, F‑44/05 RENV, EU:F:2012:144, punkterna 8 och 10, och där angiven rättspraxis