FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT ANTHONY MICHAEL COLLINS
föredraget den 12 september 2024 (1)
Mål C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD
(begäran om förhandsavgörande från Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
” Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Oskäliga villkor – Direktiv 93/13/EEG – Direktiv 2008/48/EG – Borgen mot vederlag av en professionell borgensman utsedd av fordringsägaren – Kombinerade kreditavtal – Borgensmannens återbetalning av ett lån – Inträde genom subrogation i fordringsägarens rättigheter ”
I.      Inledning
1.        Denna begäran om förhandsavgörande från Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien) söker domstolens svar på en rad frågor med avseende på förenligheten med unionsrätten av vissa villkor i konsumentkreditavtal när förvärvarna av rätt enligt borgensförbindelser begär betalning av konsumenter/låntagare av belopp som erlagts enligt dessa avtal.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätten
2.        Artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG(2) föreskriver följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
c)      kreditavtal: ett avtal genom vilket en kreditgivare lämnar eller förbinder sig att lämna en konsument en kredit i form av betalningsanstånd, lån eller annan liknande finansieringsform …
…
n)      kombinerat kreditavtal: ett kreditavtal där
i)      den berörda krediten uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en viss vara eller tillhandahållande av en viss tjänst, och
ii)      dessa båda avtal objektivt sett utgör en kommersiell enhet; en kommersiell enhet ska anses föreligga om leverantören själv finansierar konsumentens kredit, eller, om den finansieras av tredje man, om kreditgivaren anlitar leverantörens tjänster i samband med att kreditavtalet förbereds eller ingås, eller om leveransen av en viss vara eller tillhandahållandet av en viss tjänst uttryckligen anges i kreditavtalet.”
3.        I artikel 15.2 i direktiv 2008/48 föreskrivs följande:
”Om de varor eller tjänster som omfattas av det kombinerade kreditavtalet inte levereras eller tillhandahålls eller levereras eller tillhandahålls endast till en del eller inte överensstämmer med avtalet om leverans av varor eller tillhandahållande av en tjänst, ska konsumenten ha rätt att rikta anspråk mot kreditgivaren om konsumenten har riktat anspråk mot leverantören men misslyckats med att få den gottgörelse som konsumenten är berättigad till enligt lag eller enligt avtalet om leverans av varor eller tillhandahållande av en tjänst. Medlemsstaterna ska avgöra i vilken omfattning och under vilka villkor denna rättighet ska kunna utövas.”
4.        Artikel 17.1 i direktiv 2008/48 har följande lydelse:
”Om kreditgivarens rättigheter enligt ett kreditavtal eller avtalet i sig överlåts till en tredje man ska konsumenten ha rätt att göra gällande samma invändningar gentemot den nye fordringsägaren som han kunde ha gjort gentemot den ursprungliga kreditgivaren, inklusive kvittningsrätt när detta medges i den berörda medlemsstaten.”
5.        Artikel 22 i direktiv 2008/48 föreskriver följande:
”1.      I den mån detta direktiv innehåller harmoniserade bestämmelser får medlemsstaterna inte behålla eller införa andra bestämmelser i sin nationella lagstiftning som skiljer sig från vad som fastställs i detta direktiv.
2.      Medlemsstaterna ska se till att konsumenterna inte kan avsäga sig de rättigheter som de ges genom bestämmelser i nationell lagstiftning vilka införs för att genomföra eller som motsvarar detta direktiv.
3.      Medlemsstaterna ska också säkerställa att de bestämmelser de antar för att genomföra detta direktiv inte kan kringgås genom det sätt på vilket avtal formuleras, t.ex. genom att integrera sådana kreditutnyttjanden eller kreditavtal som omfattas av tillämpningsområdet i detta direktiv i kreditavtal vars karaktär eller syfte skulle göra det möjligt att undvika tillämpning av direktivet.
…”
B.      Bulgarisk rätt
6.        Artikel 147.1 i Zakon za zadalzheniyata i dogovorite(3) (lag om skyldigheter och avtal i ändrad lydelse; nedan kallad ZZD) har följande lydelse:
”Borgensmannen är ansvarig även efter det att huvudförpliktelsen har förfallit till betalning om fordringsägaren har väckt talan mot gäldenären inom sex månader. Denna bestämmelse är tillämplig även när borgensmannen uttryckligt begränsat sin borgen till förfallodagen för huvudförpliktelsen.
Förlängning av betalningsfristen som fordringsägaren beviljar gäldenären har ingen verkan mot borgensmannen om denne inte har samtyckt därtill.”
III. Tvisten i det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
7.        Easy Asset Management AD och Credisimo AD, som är juridiska personer enligt bulgarisk rätt, lånade genom individuella konsumentkreditavtal ut belopp om mellan 300 bulgariska lev (BGN) (150 euro) och 1 700 BGN (870 euro),(4) till en räntesats om ungefär 40–50 procent att återbetalas inom en tid på tre till arton månader. Enligt ettvart av dessa kreditavtal var konsumenten/låntagaren skyldig att tillhandahålla säkerhet i form av en borgen.(5) Två fysiska personer som uppfyllde vissa kreditvärdighetskrav,(6) en bank, eller ett företag som fordringsägaren utsåg kunde ställa denna borgen.(7) I varje mål vid den hänskjutande domstolen tillhandahölls konsumenten-/låntagaren en borgen av ett företag som utsetts av fordringsägaren, antingen Financial Bulgaria EOOD, ett dotterbolag till Easy Asset Management AD, eller I Trust EOOD. Efter en konsument-/låntagares underlåtenhet att erlägga betalning av ett lån betalade borgensmannen fordringsägaren på grund av borgen. Borgensmännen överlät sedan sina respektive rättigheter till APS Beta Bulgaria EOOD (den första sökanden, nedan kallad APS Beta Bulgaria) eller till Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD (den andra sökanden, nedan kallad Agentsia).
8.        Förfarandet vid den hänskjutande domstolen består av sju ansökningar ex parte av APS Beta Bulgaria och Agentsia(8) om förpliktande för konsumenter/låntagare att betala de belopp som borgensmännen har erlagt till fordringsägarna enligt kreditavtalen.(9) Dessa belopp innefattade avgifter för kostnaden för borgen som uppgick till mer än 75 procent av det totala belopp som skulle återbetalas enligt kreditavtalen.
9.        Den hänskjutande domstolen anmärker att Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien) har tolkat artikel 147.1 ZZD på det sättet att om en fordringsägare inte har fört talan mot en låntagare inom sex månader från huvudfordringens förfallodag upphör en borgen för återbetalning av denna skuld enligt en rättsregel som är tillämplig ex officio.(10) Vissa nationella domstolar har uppfattningen att endast borgensmannen kan åberopa artikel 147.1 ZZD gentemot fordringsägaren. Trots att borgensmannens skyldigheter mot fordringsägaren kan ha upphört på grund av underlåtenhet att föra talan mot låntagaren i tid kan en borgensman från en försumlig låntagare återfå belopp som denne betalt på grund av borgen.(11) I det första, andra och tredje målet vid den hänskjutande domstolen betalade Financial Bulgaria EOOD och I Trust EOOD till fordringsägaren mer än sex månader efter det att slutbetalningen hade förfallit till betalning och överlät sina rättigheter enligt borgensförbindelserna till APS Beta Bulgaria. I det fjärde, sjunde och åttonde målet betalade Financial Bulgaria EOOD skulden senare än sex månader efter förfallodagen för slutbetalningen och överlät sina rättigheter enligt borgensförbindelserna till Agentsia. I det femte målet betalade Financial Bulgaria EOOD skulden inom sexmånaderstiden och överlät sina rättigheter enligt borgensförbindelsen till Agentsia.
10.      I detta sammanhang beslutade Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia) att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1.      Ska artiklarna 4.2 och 6.1 i rådets direktiv 93/13/EEG(12) om oskäliga villkor i konsumentavtal tolkas så, att om ett kreditavtal ålägger konsumenten en skyldighet att ingå ett borgensavtal med en borgensman som fordringsägaren utsett, så utgör villkoren i borgensavtalet inte ’huvudföremålet’ med avtalet med den tredje parten utan det utgör i stället en del av innehållet i kreditavtalet? Spelar det någon roll om fordringsägaren och borgensmannen är närstående parter?
2.      Ska punkt 1 i) i bilagan till direktiv [93/13]tolkas så, att om konsumenten är skyldig att ställa säkerhet enligt ett redan ingånget kreditavtal – varvid konsumenten har möjlighet att låta fordringsägaren utse en borgensman – så är innehållet i konsumentens skyldighet enligt kreditavtalet som ingåtts samma dag att anse som otydligt, eftersom det inte varit möjligt för konsumenten att välja eller föreslå den person som skulle utses av fordringsägaren som framtida borgensman?
3.      Om svaret på föregående fråga är att huvudföremålet för borgensavtalet är tydligt, ska då punkterna1 i, j och m i bilagan till direktiv [93/13] tolkas så, att om konsumenten är skyldig att ställa säkerhet enligt ett redan ingånget kreditavtal – varvid konsumenten har möjlighet att låta fordringsägaren utse en borgensman – så är innehållet i konsumentens skyldighet enligt kreditavtalet att anse som otydligt, vilket kan leda till ogiltighet av kreditavtalet eller enskilda villkor i det?
4.      Ska artikel 4.1 i direktiv [93/13] jämförd med artikel 8 i direktiv 2005/29/EG(13) om otillbörliga affärsmetoder tolkas så, att när en förutsättning för att beviljande av kredit är att konsumenten ingår ett avtal med en av fordringsägaren utsedd person som borgar för fordran mot konsumenten, så är det alltid fråga om ett utnyttjande av konsumentens underläge och därmed om en aggressiv affärsmetod?
5.      Om fråga 4 besvaras nekande, ska då artiklarna 4.1 och 7 i direktiv [93/13] jämförda med artikel 8 i direktiv [2005/29} om otillbörliga affärsmetoder tolkas så, att i ett ensidigt rättsligt förfarande, såsom ett betalningsföreläggandeförfarande när konsumenten inte är delaktig, när domstolen misstänker att ett avtalsvillkor är oskäligt, räcker det med att domstolen i skälen anför att den misstänker att villkoret accepterats av konsumenten till följd av otillbörliga affärsmetoder, eller måste det senare fastställas med säkerhet?
6.      Ska artikel 15.2 i direktiv [2008/48] tolkas så, att bestämmelsen är tillämplig när kreditavtalet är sammankopplat med en kompletterande tjänst, nämligen ett borgensåtagande genom en tredje part mot arvode, och att den ger konsumenten möjligheten att inte bara göra gällande sina anspråk på grund av att borgensmannen handlat felaktigt, exempelvis genom betalning efter en lagstadgad frist, utan också göra gällande processuella invändningar som utesluter skyldigheten mot borgensmannen?
7.      Tillåter artikel 15.2 i direktiv [2008/48] jämförd med effektivitetsprincipen, eller – om det antas att kreditavtalet och borgensavtalet utgör sammanhängande verksamheter – tillåter artiklarna 5 och 7 i direktiv [93/13] jämförda med punkt 1 b och c i bilagan till det direktivet en nationell praxis innebärande att borgensmannen för ett avtal som är sammanhängande med ett konsumentkreditavtal som borgensmannen har fått arvode från konsumenten för att gå i borgen för, och borgensmannen har betalt till huvudfordringsägaren trots att fristen i artikel 147 i [ZZD] löpt ut – vilket enligt praxis gör att borgensförbindelsen helt förfaller – ändå kan göra gällande att denne tagit över den ursprungliga fordringsägarens rättigheter och med åberopande av en motstridig praxis om tillämpningen av lagen kan begära betalning från huvudgäldenären?
8.      Ska artikel 3 g i direktiv [2008/48] jämförd med artikel 5 i direktiv [93/13] tolkas så, att om det i kreditavtalet finns en skyldighet att ingå ett sammanhängande avtal som leder till en ökning av den totala låneskulden, så ska den effektiva räntan för krediten beräknas med beaktande av de förhöjda avbetalningarna på grund av arvodet för borgensmannen? Spelar det i sammanhanget någon roll vem som valt ut borgensmannen och om borgensmannen är en närstående part till huvudborgenären?
9.      Ska artikel 10.2 g i direktiv [2008/48} tolkas så, att felaktiga uppgifter om den effektiva räntan i ett kreditavtal mellan en näringsidkare och en konsument ska likställas med en avsaknad av uppgifter om effektiv ränta i kreditavtalet, vilket innebär att den nationella domstolen är skyldig att tillämpa de rättsföljder som föreskrivs i nationell lagstiftning vid avsaknad av uppgifter om effektiv ränta i ett konsumentkreditavtal? Är utgångspunkten att dessa följder är tvingande även för borgensmannen som har betalat, i dennes förhållande till konsumenten?
10.      [Ska artikel 23 andra meningen i direktiv [2008/48] tolkas så, att den sanktion som föreskrivs i nationell lagstiftning i form av konsumentkreditavtalets ogiltighet, enligt vilken endast det beviljade kapitalbeloppet ska betalas tillbaka, ska anses som proportionerlig i de fall där konsumentkreditavtalet inte specificerar den effektiva årliga räntan genom att inte utvisa kostnaderna för en från fordringsägaren utvald borgensman (även om storleken av den effektiva årliga räntan anges i kreditavtalet)?
11.      Ska artikel 2.2 i direktiv 2009/138/EU(14) om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) … jämförd med del A punkt 14 i bilaga 1 till detta direktiv tolkas så, att det yrkesmässiga utövandet av en arvoderad verksamhet som borgensman, varvid företaget som agerar borgensman i samtliga fall av betalningsförsummelse betalar hela kreditbeloppet som konsumenten upptagit som huvudgäldenär och arvodet betalas vid varje avbetalning oberoende av konsumentens betalningsförsummelse, utgör en ’försäkringsverksamhet’ i den mening som avses i detta direktiv?
12.      Om fråga 11 besvaras jakand, ska då artikel 14.1 i direktiv [2009/138] tolkas så, att en person som utövar en sådan verksamhet som nämns i fråga 11 har en skyldighet att vara auktoriserad vid de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för att utfärda tillstånd till försäkringsgivare?”
11.      Agentsia, den tjeckiska regeringen(15) och Europeiska kommissionen har gett in skriftliga yttranden till domstolen.
IV.    Bedömning
12.      Domstolen har efterfrågat min bedömning av hur de sjätte och sjunde tolkningsfrågorna ska bevaras. Agentsia och kommissionen har föreslagit att domstolen prövar dessa frågor tillsammans, vilket förslag jag biträder.
13.      I ett förfarande enligt artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits.(16) Genom sina sjätte och sjunde frågor vill den hänskjutande domstolen få klarhet i, för det första, huruvida artikel 15.2 i direktiv 2008/48 är tillämplig på kreditavtal som är kopplade till en tredje persons ställande av borgen mot ersättning och, för det andra, huruvida artiklarna 5 och 7 i direktiv 93/13, jämförda med punkt 1 b och c i bilagan därtill, är tillämpliga på nationell praxis enligt vilken en borgensman som har betalt huvudborgenären i ett konsumentkreditavtal kan begära betalning av huvudgäldenären trots att denna borgen har upphört.
A.      Frågan om upptagande till sakprövning av de sjätte och sjunde frågorna
Parternas yttranden
14.      Enligt Agentsia ger borgensavtalet ytterligare säkerhet för fordringsägaren för lånet och säkerställer att det betalas i rätt tid. Detta borgensavtal är åtskilt från kreditavtalet mellan fordringsägaren och konsumenten/låntagaren på det sättet att de två avtalen inte kan behandlas som en enda kommersiell enhet. Borgensavtalet finansierar dessutom inte kreditavtalet. Kreditavtalet och borgensavtalet är därför inte ”kombinerade kreditavtal” som definieras i artikel 3 n i direktiv 2008/48. Eftersom artikel 15.2 i direktiv 2008/48 endast är tillämplig på kombinerade kreditavtal avser den inte de transaktioner som berörs av beslutet om hänskjutande. De sjätte och sjunde frågorna avser inte omständigheterna i målet, är av hypotetisk karaktär och kan således inte prövas.
15.      Kommissionen har inte gjort någon invändning beträffande möjligheten att pröva de sjätte och sjunde frågorna i sak.
Bedömning
16.      Det framgår av domstolens fasta praxis att det förfarande som har införts genom artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, genom vilket EU‑domstolen tillhandahåller de nationella domstolarna de uppgifter om unionsrättens tolkning som de behöver för att kunna avgöra de mål som de ska pröva. Inom ramen för detta samarbete ankommer det uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen avser tolkningen av unionsrätten. Nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten ska således presumeras vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på den fråga som ställts till den.(17)
17.      De sjätte och sjunde frågorna gäller huruvida artikel 15.2 i direktiv 2008/48 är tillämplig på kreditavtal som är kopplade till tillhandahållande av borgensåtaganden av tredje parter mot att gäldenären betalar en ersättning och, i synnerhet, huruvida dessa avtal är ”kombinerade kreditavtal” vid tillämpning av direktiv 2008/48. Dessa två frågor söker domstolens svar på huruvida vissa bestämmelser i unionens sekundärrätt kan vara tillämpliga på den faktiska situation som beskrivs i beslutet om hänskjutande, vars innehåll inte bestrids av parterna i målet. Det är uppenbart att dessa omständigheter är sådana som avses i den rättspraxis vartill hänvisas i punkt 16 i förevarande förslag till avgörande. Jag rekommenderar följaktligen att domstolen förklarar att de sjätte och sjunde frågorna kan tas upp till sakprövning.
B.      Prövning i sak
Parternas yttranden
18.      Av de skäl som angetts i punkt 14 i förevarande förslag till avgörande har Agentsia hävdat att artikel 15.2 i direktiv 2008/48 inte är tillämplig när ett kreditavtal är kopplat till tillhandahållande av en kompletterande tjänst, i detta fall en borgen av en tredje person mot betalning av en avgift. Det har gjort gällande att den sjunde frågan väcker frågor om nationell rätt som rör upphörandet av en borgen och inte krav mot en fordringsägare på grund av tillhandahållande av varor eller tjänster. Agentsia har vidare konstaterat att förhållandet att borgensmannen inte åberopade artikel 147 ZZD gentemot fordringsägaren trots att sex månader hade gått sedan huvudfordringen hade förfallit, inte har någon betydelse för konsumenten/låntagaren. Skulden föreligger oavsett vem som är fordringsägare.
19.      Kommissionen delar uppfattningen att de kreditavtal som berörs i målen vid den hänskjutande domstolen inte uppfyller kraven enligt artikel 3 n i direktiv 2008/48 och därför inte är kombinerade kreditavtal som omfattas av artikel 15.2 i direktiv 2008/48. Den beviljade krediten finansierade inte uteslutande eller delvis ett avtal att leverera vissa varor eller tillhandahålla en viss tjänst. Borgensavtalen är därför komplement till kreditavtalen och erbjuder inte kredit för förvärv av varor eller tjänster. Kommissionen påpekar att den sjunde frågan förefaller vara inriktad på tillämpning och tolkning av nationell rätt snarare än på ett villkor i ett konsumentavtal med följden att bestämmelserna i direktiv 93/13 om oskäliga villkor i konsumentavtal inte är tillämpliga.
20.      Kommissionen föreslår ändå att domstolen i sina svar på de sjätte och sjunde frågorna ska beakta de särskilda omständigheter under vilka beslutet om hänskjutande fattades. Förhållandet mellan fordringsägaren och borgensmannen förefaller vara sådant(18) att det avskräcker den sistnämnde från att åberopa artikel 147.1 ZZD för att upphäva borgen. Om konsumenten/låntagaren skulle tillåtas åberopa denna bestämmelse mot fordringsägaren skulle han eller hon kunna undgå att betala lånebeloppet. Dessa påpekanden har särskild betydelse under förhållanden där tillgång till kreditavtalet beror av att konsumenten-låntagaren erhåller en borgen av en enhet som utses av fordringsägaren.
21.      Kommissionen har vidare påpekat att artikel 17 i direktiv 2008/48 kringgås när en borgensman kan åberopa borgensavtalet för att säkra betalning av en skuld av en konsument/låntagare och inte en överlåtelse av rätten att kräva in skulden. Enligt kommissionen bygger artikel 17 i direktiv 2008/48 på förutsättningen att förvärvaren av en fordran är en tredje part som är självständig i förhållande till fordringsägaren. Skyddet som denna artikel ger borde vara tillämpligt av ännu starkare skäl när borgensmannen är ett dotterbolag till den ursprungliga fordringsägaren. Ett arrangemang genom vilket en fordringsägare och en borgensman som verkar som en enda kommersiell enhet kommer överens om att en konsument-låntagares rättigheter mot en fordringsägare upphävs kringgår direktiv 2008/48 i strid med artikel 22.3 däri.
Bedömning
–       Artikel 15.2 i direktiv 2008/48
22.      Enligt artikel 3 n i direktiv 2008/48 förutsätter ett ”kombinerat kreditavtal” uppfyllelse av två kumulativa villkor: att den berörda krediten uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en vara eller tillhandahållande av tjänster och att dessa två avtal objektivt sett utgör en kommersiell enhet.(19) Av beslutet om hänskjutande framgår att kreditavtalen i fråga i målen vid den hänskjutande domstolen inte finansierar förvärv av vissa varor eller tjänster. Inte heller tillhandahåller borgensavtalen en tjänst som kreditavtalen betalar för. Som kommissionen riktigt har påpekat kompletterar borgensavtalet kreditavtalet. Dessa två avtal uppfyller således inte det första av de kumulativa villkor som krävs för att ett ”kombinerat kreditavtal” ska föreligga i den mening som avses i direktiv 2004/48. Eftersom artikel 15.2 avser ”kombinerade kreditavtal” enligt denna definition kan denna bestämmelse inte tillämpas på avtal som inte ingår i nämnda definition.
–       Artikel 5 och 7 i direktiv 93/13
23.      Enligt den hänskjutande domstolen tolkas artikel 147 ZZD i nationell rättspraxis på det sättet att en borgensman som har betalt huvudborgenären har rätt att erhålla betalning av gäldenären trots att garantin anses ha upphört på grund av föreskrift i lag.(20) Syftet med direktiv 93/13 är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument. Artikel 5 i direktiv 93/13 kräver att skriftliga avtalsbestämmelser ska vara klara och begripligt formulerade och att vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd ska den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. Artikel 7 i direktiv 93/13 avser fortsatt användning av oskäliga villkor i konsumentavtal. När den sjunde frågan hänvisar till artiklarna 5 och 7 i direktiv 93/13 jämförda med punkt 1 b och c i bilagan därtill görs detta, som kommissionen har konstaterat, i samband med tillämpning av nationell lagstiftning snarare än tolkning av ett villkor i ett konsumentavtal. Då dessa själva anger att de är tillämpliga på tolkningen och användningen av oskäliga villkor i konsumentavtal avser dessa bestämmelser i unionsrätten inte tillämpningen av bestämmelser i nationell rätt såsom artikel 147 ZZD.(21)
–       Kringgående av bestämmelser i direktiv 2008/48
24.      Artikel 267 FEUF ger domstolen behörighet att tolka unionsrätten i samband med att den svarar på frågor som en nationell domstol ställer till den.(22) För att ge den nationella domstolen ett användbart svar kan domstolen behöva ta hänsyn till unionsrättsliga regler som den nationella domstolen inte har hänvisat till i den fråga som ställts(23) men dess behörighet att göra detta är begränsad av en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen som föreskrivs i artikel 267 FEUF(24) enligt vilken nationella domstolar avgör de unionsrättsliga frågor beträffande vilka de begär ett svar.(25) Det ankommer således på den nationella domstolen att bestämma vilka frågor som ska ställas till domstolen och hur dessa ska formuleras, och parterna i det nationella målet får inte ändra dessa frågor (26) Denna ordning är förenlig med den rättspraxis som kräver att domstolen ser till att medlemsstaternas regeringar och parterna ges möjlighet att avge yttranden över de frågor som ställts till domstolen i enlighet med artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol.(27)
25.      Detta mål utgör ett gott exempel på åtminstone del av skälen för införande av gränser för utövande av domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF. Då den hänskjutande domstolen inte har begärt en tolkning av artikel 17.2 i direktiv 2008/48 har det inte förekommit någon diskussion om den rättsliga grunden för kommissionens påstående att denna bestämmelse bygger på antagandet av att förvärvaren vartill den hänvisar ska vara en tredje part som är självständig i förhållande till den ursprungliga fordringsägaren. Det framgår också av ordalydelsen i artikel 22.3 i direktiv 2008/48 att den kräver att medlemsstaterna ser till att de bestämmelser som de antar för att genomföra detta direktiv inte kringgås.(28) Då den hänskjutande domstolen inte har begärt att domstolen ska tolka artikel 22.3 i direktiv 2008/48 kan den inte kritiseras för att inte ha angett huruvida de bestämmelser som kommissionen har hävdat kan kringgås infördes i detta syfte. Domstolen har således inte fått tillgång till det underlag som den behöver för att ge den hänskjutande domstolen en tolkning av artikel 22.3 i direktiv 2008/48 som den kan använda vid avgörandet av den där anhängiga tvisten. Sådana resultat är oförenliga med en korrekt tillämpning av förfarandet i artikel 267 FEUF.
V.      Förslag till avgörande
26.      Jag föreslår därför att domstolen ska besvara de sjätte och sjunde frågorna som Sofiyski rayonen sad (Distriktsdomstolen i Sofia, Bulgarien) har hänskjutit med begäran om förhandsavgörande enligt följande:
1.      Artikel 15.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG är inte tillämplig på kreditavtal som är kopplade till en kompletterande tjänst, nämligen tillhandahållande av en borgen av en tredje part mot betalning av en avgift, när dessa kreditavtal inte uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av vissa varor eller tillhandahållande av en viss tjänst.
2.      Artiklarna 5 och 7 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal jämförda med punkt 1 b och c i bilagan därtill är inte tillämpliga på nationell rättspraxis enligt vilken en borgensman som har betalt fordringsägaren i ett konsumentkreditavtal får kräva betalning av gäldenären trots att borgen upphört.
1      Originalspråk: engelska.
2      EUT L 133, 2008, s. 66, i dess ändrade lydelse enligt kommissionens direktiv 2011/90/EU av den 14 november 2011 (EUT L 296, 2011, s. 35), Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/17/EU av den 4 februari 2014 (EUT L 60, 2014, s. 34), Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1011 av den 8 juni 2016 (EUT L 171, 2016, s. 1), Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1243 av den 20 juni 2019 (EUT L 198, 2019, s. 241) och Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2021/2167 av den 24 november 2021 (EUT L 438, 2021, s. 1).
3      Officiella tidningen nr 275 av den 22 november 1950, i kraft från den 1 januari 1951, i ändrad lydelse i Officiella tidningen nr 35 av den 27 april 2021.
4      Direktiv 2008/48/EG är inte tillämpligt på kreditavtal avseende belopp lägre än 200 euro, se artikel 2.2 c.
5      I ett mål krävdes ingen borgen: i avsaknad av en borgen fick emellertid låntagaren vänta 14 dagar för godkännande av lånet. När en konsument/låntagare ingick ett avtal om borgen med en person som valts av fordringsägaren inom 48 timmar från ingåendet av kreditavtalet eller tillhandahöll en ovillkorad bankgaranti inom 10 dagar därifrån fick han eller hon godkännande av krediten inom 24 timmar. Kommissionen har påpekat att dessa villkor utövade ett tryck på konsumenten/låntagaren att godta fordringsägarens val av borgensman.
6      Enligt den hänskjutande domstolen förelåg denna möjlighet i några av de mål som berörs av begäran om förhandsavgörande.
7      Den andra sökanden, Agentsia, har hävdat att den inte valde eller utsåg den föreslagne professionella borgensmannen utan snarare godtog den.
8      Genom beslut av den 26 oktober 2023 meddelade den hänskjutande domstolen EU-domstolen att den sjätte av de åtta ansökningarna som avsågs med begäran om förhandsavgörande hade återkallats.
9      Den hänskjutande domstolen konstaterar att de konsumenter/låntagare som inte är parter i målet kan bestrida de faktiska omständigheter som den beskriver.
10      Tolkningsbeslut nr 4/2013 av den 18 juni 2014 av den civila och kommersiella avdelningen vid Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) i plenum.
11      Se, exempelvis, beslut nr 5389 av den 1 mars 2019 av appellationsavdelningen vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia), II-b i överklagade civilmålet nr 2165/2019.
12      EGT L 95, 1993, s. 29, i dess ändade lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 (EUT L 304, 2011, s. 64) och Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/2161 av den 27 november 2019 (EUT L 328, 2019, s. 7).
13      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktiv om otillbörliga affärsmetoder) (EUT L 149, 2005, s. 22).
14      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (EUT L 335, 2009, s. 1).
15      Den tjeckiska regeringen begränsade sina skriftliga yttranden till ett svar på den elfte frågan i beslutet om hänskjutande.
16      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 februari 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Preskriptionstid) (C‑219/20, EU:C:2022:89, punkt 33).
17      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 december 2016, Eurosaneamientos m.fl. (C‑532/15 och C‑538/15, EU:C:2016:932, punkterna 26–28 och där angiven rättspraxis).
18      Kommissionen har uppgett att Financial Bulgaria EOOD är ett dotterbolag till Easy Asset Management AD. Beträffande förhållandet mellan Credisimo AD och I Trust EOOD noterar den för det första att fordringsägaren valde borgensman för konsumentkreditavtalet. För det andra invände inte borgensmannen att borgen upphört mot fordringsägaren i en situation i vilken en borgensman som var medveten om möjligheten att en konsument/låntagare kunde ha finansiella svårigheter skulle vara benägen att göra det snarare än att löpa risken för att konsumenten/låntagaren inte betalade.
19      Se, exempelvis, dom av den 21 december 2023, BMW Bank m.fl. (C‑38/21, C‑47/21 och C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 301), beträffande kreditavtal vid köp av motorfordon.
20      I ett förfarande enligt artikel 267 FEUF ankommer det inte på EU-domstolen att uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationell rätt eller att avgöra om den nationella domstolens tolkning av dessa är korrekt. Se, exempelvis, dom av den 21 september 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, punkt 15), och dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, punkt 32).
21      I punkterna 104 och 157 i beslutet om hänskjutande anges att ett av kreditavtalen innehåller ett villkor som anger att borgensmannen ska vara fortsatt ansvarig i enlighet med villkoren i borgensavtalet efter förfallodagen för konsumentens skyldigheter enligt konsumentkreditavtalet oavsett om fordringsägaren har väckt talan mot konsumenten/låntagaren och/eller borgensmannen inom sex månader från förfallodagen för skulden. Agentsia anser att ett sådant villkor är till konsumentens fördel genom att dennes skyldigheter garanteras av en annan gäldenär av vilken fordringsägaren kan kräva betalning för skulden.
22      Se, exempelvis, dom av den 27 mars 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
23      Se, till exempel, dom av den 17 oktober 2019, Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, punkt 22 och där angiven rättspraxis).
24      Se, exempelvis, dom av den 20 juni 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid  (Utstationering av arbetstagare från tredjeland) (C‑540/22, EU:C:2024:530, punkt 105), och dom av den 27 juni 2024, Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
25      Se, exempelvis, dom av den 9 juli 2020, Raiffeisen Bank och BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 och C‑699/18, EU:C:2020:537, punkt 46). Det framgår även av domstolens praxis att EU-domstolen, för det fall den hänskjutande domstolen uttryckligen har angett i sitt beslut om hänskjutande att den inte ansett det nödvändigt att ställa en viss fråga eller underförstått nekat att till EU-domstolen ställa en fråga som en av parterna väckt, inte kan besvara denna fråga och inte heller beakta denna i sitt svar: se, exempelvis, dom av den 13 december 2018, Touring Tours und Travel och Sociedad de Transportes (C‑412/17 och C‑474/17, EU:C:2018:1005, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
26      Se, exempelvis, dom av den 18 juli 2013, Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, punkterna 29 och 30), och dom av den 22 december 2022, Airbnb Ireland och Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, punkterna 82–84 och där angiven rättspraxis).
27      Se, exempelvis, dom av den 16 oktober 2014, Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, punkt 34 och där angiven rättspraxis), och dom av den 17 december 2020, BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, punkt 33).
28      Se dom av den 21 mars 2024, Profi Credit Bulgaria (Kompletterande tjänster till ett kreditavtal) (C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 41 och där angiven rättspraxis).