61996CC0309_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1 I detta mål vill Pretura circondariale di Roma, som har ställt två frågor till domstolen, veta om nationella bestämmelser om natur- och kulturskydd som medför avsevärda begränsningar i äganderätten, utan någon föregående ersättning, strider mot de grundläggande rättigheterna avseende ägande, fri företagsamhet och likabehandling samt mot artikel 40.3 i EEG-fördraget.
II - De nationella bestämmelserna
2 Med stöd av artikel 1 i Latiums regionala lag nr 22 av den 20 juni 1996(1) inrättades natur- och arkeologiparken Inviolata inom Guidonia-Montecelios kommun nära Rom.
I artikel 2.1 i denna lag, som utfärdades i enlighet med den regionala lagen nr 46 av den 28 november 1977 och lag nr 394 av den 6 december 1991, preciseras att parken skapas i syfte att skydda och tillvarata naturen och de arkeologiska lämningarna inom området.
I syfte att uppnå dessa mål föreskrivs i artikel 7 i lagen ett antal förbud mot vissa verksamheter inom parkområdet, bland annat jakt, byggande av avfallsanläggningar, förändring av odlingsmönster och schaktarbete, trafik och parkering av motorfordon, byggande av vägar och allt byggnadsarbete. Det finns vissa undantag från dessa förbud som har samband med målsättningen med parken och som i allmänhet kräver särskilt tillstånd.
Enligt artikel 8 är i undantagsfall vissa mindre ingripande verksamheter, huvudsakligen forskning och vetenskaplig verksamhet, samt turism tillåtna inom vissa bestämda områden.
Slutligen föreskrivs i artikel 9 i lagen att i vissa fall skall personer som berörs av parkverksamheten gottgöras med medel ur den regionala budgeten.
III - De faktiska omständigheterna
3 Daniele Annibaldi, som är italiensk medborgare och sökande i målet vid den nationella domstolen, äger ett jordbruksföretag på 65 hektar inom Guidonias kommun. Sedan år 1996 har en del av detta jordbruk, totalt 35 hektar, ingått i natur- och arkeologiparkens område.
4 Borgmästaren i Guidonias kommun avslog, i egenskap av förvaltare av parken, den 8 augusti 1996 Daniele Annibaldis ansökan om tillstånd att få anlägga en fruktodling om tre hektar på en del av hans egendom inom parkområdet.
5 Den 26 augusti 1996 väckte Daniele Annibaldi, med stöd av artikel 703 i den italienska civilprocesslagen, talan vid Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Tivoli. I samband med detta gjorde han gällande att avslaget på hans ansökan var en otillåten begränsning som påverkade hans äganderätt och hans rätt att driva jordbruksföretaget. Han hävdade också att bestämmelserna i den ovannämnda regionala lagen nr 22, som utgjorde den rättsliga grunden för avslaget på hans ansökan, och i synnerhet artiklarna 7 och 8 i denna lag, stred mot den italienska konstitutionen, mot allmänna europeiska rättsprinciper om skydd för grundläggande rättigheter samt mot artiklarna 40 och 52 i EEG-fördraget.
IV - Tolkningsfrågorna
6 Eftersom den nationella domstolen ansåg att det uppkom en fråga om tolkningen av gemenskapsrätten, beslutade den att vilandeförklara målet och att ställa EG-domstolen följande frågor:
"1) Utgör en bestämmelse i nationell rätt enligt vilken företag som är belägna i en natur- och arkeologipark är skyldiga att avhålla sig från all verksamhet av något slag inom områdena i fråga - vilket i praktiken innebär en expropriation av dessa företag, utan att det föreskrivs någon ersättning till de enskilda som utsätts för expropriation - en kränkning av de grundläggande rättigheterna avseende ägande, företagande och likabehandling från de nationella myndigheternas sida?
2) Utgör de åtgärder som föreskrivs i artikel 7 i den regionala lagen i fråga (som ur gemenskapsrättslig synvinkel är jämförbar med alla andra nationella bestämmelser), bortsett från det svar som EG-domstolen kommer att ge på den första frågan, en kränkning av likhetsprincipen och det därmed förbundna diskrimineringsförbudet i artikel 40.3 andra stycket i EG-fördraget?"
V - Upptagande till sakprövning
7 Som jag skall redogöra för nedan är domstolen inte behörig att besvara tolkningsfrågorna, eftersom det rättsliga förhållande som är föremål för tvisten vid den nationella domstolen inte sorterar under gemenskapsrätten. Jag anser ändå att det är lämpligt att först pröva vissa invändningar som har framställts av Regione Lazio, som är part i målet vid den nationella domstolen, och som syftar till att begäran om förhandsavgörande skall avvisas på grund av brister i denna.
8 Det förefaller mig i alla händelser nödvändigt att inledningsvis konstatera att i ett förfarande om förhandsavgörande krävs det endast att parterna i målet vid den nationella domstolen utvecklar sin talan genom att yttra sig vid domstolen.(2) Dessa yttranden skall hålla sig inom ramarna för tolkningsfrågorna och syfta till att hjälpa domstolen att fullgöra sin uppgift, som består i att ge en enhetlig lösning på frågor som uppkommit om tolkningen av gemenskapsrätten, snarare än syfta till att det skall fastställas att tolkningsfrågorna saknar föremål.(3) Denna skyldighet kan betraktas som ett särskilt uttryck för den skyldighet att samarbeta som inte bara gäller för den nationella domstolen utan för alla aktörer i ett förfarande om förhandsavgörande. Jag menar att denna skyldighet på ett alldeles särskilt sätt ålägger de offentliga myndigheter som har antagit de aktuella bestämmelserna och som är parter i tvisten vid den nationella domstolen, såsom i förevarande fall, att inte begränsa sig till att konstatera faktiska eller förmodade brister i begäran om förhandsavgörande avseende de faktiska omständigheterna i fallet eller de bestämmelser som de själva har antagit, utan förse domstolen med de uppgifter som uppges saknas och som, såsom det för övrigt med rätta kan förväntas, dessa myndigheter har bättre kännedom om än någon annan.
9 Det har för det första gjorts gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan upptas till sakprövning på grund av att denna är begränsad till en upprepning av sökandens påståenden och den nationella domstolen inte i tillräcklig utsträckning har redogjort för de faktiska omständigheterna och de tillämpliga bestämmelserna i tvisten samt för skälen till att den har avfattat tolkningsfrågorna. Detta har gjort det omöjligt för medlemsstaterna och andra eventuellt berörda att inkomma med relevanta yttranden till domstolen.
I detta avseende skall det noteras att enligt fast rättspraxis skall den nationella domstolen klargöra den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller åtminstone förklara de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, inte bara för att domstolen skall kunna ge användbara svar utan även för att såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter, som har tagit del av begäran, skall ges möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen.(4) En begäran om förhandsavgörande som inte uppfyller något av dessa krav kan inte upptas till prövning, vilket framgår av den nämnda rättspraxisen på området.
Detta är dock inte fallet i förevarande mål. De faktiska omständigheterna och de tillämpliga bestämmelserna i tvisten vid den nationella domstolen framgår i tillräcklig utsträckning av begäran om förhandsavgörande tillsammans med parternas yttranden, i synnerhet kommissionens, medan skälen till begäran är begripliga oberoende av det svar som kommer att ges. Dessutom kan den nationella domstolen - och är i förekommande fall skyldig att - ställa tolkningsfrågor till domstolen antingen ex officio eller på parternas begäran.(5) Följaktligen saknar det förhållandet att den nationella domstolen har efterkommit sökandens begäran att hänskjuta en tolkningsfråga till domstolen betydelse i detta fall. Påståendet om motsatsen skall således förkastas.
10 För det andra har det i huvudsak gjorts gällande att sökanden i målet vid den nationella domstolen direkt ifrågasätter bestämmelserna i den regionala lagen nr 22 från år 1996 och att ingen italiensk domstol har rätt att pröva en sådan talan. Regione Lazio har av detta slutit sig till att begäran om förhandsavgörande skall avvisas, eftersom tvisten i målet vid den nationella domstolen är helt och hållet hypotetisk och fiktiv.
I detta sammanhang skall det påpekas att enligt fast rättspraxis ankommer det endast på de nationella domstolarna att bedöma såväl behovet av ett förhandsavgörande som relevansen av de frågor som de ställer till domstolen. När de ställda frågorna rör tolkningen av gemenskapsrätten är domstolen i princip skyldig att besvara dem om det inte framstår som uppenbart att den tolkning eller bedömning av en gemenskapsrättslig regels giltighet som den nationella domstolen har begärt saknar allt samband med saken i eller föremålet för tvisten vid den nationella domstolen.(6)
Såsom klart framgår av begäran om förhandsavgörande är det inte de nationella bestämmelserna som sökanden ifrågasätter i detta fall utan att förvaltningen begränsar hans rättigheter genom att tillämpa dessa bestämmelser. Eftersom det således inte alls är säkert att tvisten är hypotetisk eller obefintlig, skall invändningen om motsatsen förkastas.
11 Slutligen saknar frågan om fördelningen av behörigheten mellan nationella domstolar och tillämpningen av nationella processregler betydelse för om en begäran om förhandsavgörande kan upptas till prövning.(7) Svarandens andra argument, att sökanden skulle ha väckt talan mot förvaltningens avslagsbeslut vid förvaltningsdomstol i stället för vid Pretore, kan därför inte godtas.
12 För det tredje har det gjorts gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan upptas till prövning på grund av att det begärs att domstolen direkt skall ta ställning till om nationella regler är giltiga enligt gemenskapsrätten och att det i detta fall inte finns anledning att "omformulera" tolkningsfrågorna.
I detta avseende är det tillräckligt att erinra om att även om domstolen inom ramen för ett förfarande om förhandsavgörande inte är behörig att avgöra om en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten, är den däremot behörig att lämna den nationella domstolen alla gemenskapsrättsliga tolkningsfakta som kan göra det möjligt för den sistnämnda att bedöma om de nationella bestämmelserna är förenliga med gemenskapsrätten.(8)
I detta fall är det lätt att läsa ut av begäran om förhandsavgörande, i den mån som denna har tolkats korrekt, att den nationella domstolen begär att domstolen skall ge den de gemenskapsrättsliga tolkningsfakta som den behöver för att i förekommande fall själv bedöma om de nationella bestämmelserna är giltiga. Eftersom detta klart framgår av begäran om förhandsavgörande är det inte aktuellt att "omformulera" tolkningsfrågorna - en möjlighet som i alla händelser står till domstolens förfogande.(9) Den sålunda framställda invändningen skall därför förkastas.
13 Det skall slutligen konstateras att sökanden i sitt skriftliga yttrande, utöver de grundläggande friheter som nämns i den första frågan, även har åberopat den allmänna principen om skydd för berättigade förväntningar och etableringsfriheten i artikel 52 i fördraget. Eftersom sökanden genom att åberopa dessa principer på ett oriktigt sätt utvidgar föremålet för tvisten, skall dessa grunder avvisas.(10)
VI - Domstolens behörighet
14 Både Regione Lazio och kommissionen har gjort gällande att domstolen inte är behörig att besvara tolkningsfrågorna, eftersom föremålet för tvisten vid den nationella domstolen inte omfattas av gemenskapsrätten. Tolkningsfrågorna skall därför prövas utifrån denna aspekt.
A. - Den första frågan
15 Med den första frågan vill den nationella domstolen veta om en sådan bestämmelse i nationell rätt som den aktuella bestämmelsen i tvisten vid den nationella domstolen kränker de grundläggande rättigheterna avseende ägande, fri företagsamhet och likabehandling som garanteras genom gemenskapens rättsordning.
16 Det skall till att börja med framhållas att enligt fast rättspraxis(11) utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen säkerställer. I det avseendet har domstolen inspirerats av konstitutionella traditioner som är gemensamma för medlemsstaterna samt av vad som framgår av de internationella avtal om skyddet för de mänskliga rättigheterna som medlemsstaterna har medverkat eller anslutit sig till. Konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad konventionen), till vilken det uttryckligen hänvisas i inledningen till Europeiska enhetsakten och i inledningen till och i artiklarna F.3., J 1.2 femte strecksatsen och K 2.1 i Fördraget om europeiska unionen, är i det avseendet av särskild betydelse.(12) Såsom domstolen också har påpekat följer det av detta att åtgärder som är oförenliga med respekten för de mänskliga rättigheterna, som således har erkänts och garanterats, inte kan tillåtas inom gemenskapen.(13)
17 Närmare bestämt är enligt rättspraxis kraven som följer av skyddet för grundläggande rättigheter i gemenskapens rättsordning i första hand bindande för gemenskapens institutioner. Domstolen har således funnit att "... respekten för de mänskliga rättigheterna ... utgör ett villkor för att gemenskapsrättsakter skall vara lagenliga".(14)
18 Vidare är dessa krav också bindande för medlemsstaterna när dessa agerar inom områden som omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde. Närmare bestämt har domstolen funnit att "de i gemenskapsrätten gällande principerna om skydd för grundläggande rättigheter även [är] bindande för medlemsstaterna när de genomför gemenskapsbestämmelserna".(15)
19 Domstolens behörighet att i ett förfarande om förhandsavgörande ta ställning till tolkningen av grundläggande rättigheter som skyddas enligt gemenskapsrätten är lika omfattande som medlemsstaternas skyldighet att respektera dessa rättigheter. Således följer det av fast rättspraxis att domstolen - när nationella bestämmelser faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde - när förhandsavgörande har begärts skall ge samtliga tolkningsfakta som är nödvändiga för att den nationella domstolen skall kunna avgöra dessa bestämmelsers förenlighet med de grundläggande rättigheter vilkas efterlevnad den skall säkerställa, såsom de framgår i synnerhet av konventionen. Domstolen är däremot inte behörig att göra detta när bestämmelserna inte omfattas av gemenskapsrätten.(16)
20 Bland de grundläggande rättigheter som garanteras genom gemenskapens rättsordning återfinns ganderätten, vilken nämns i det första protokollet till konventionen.(17)
21 Vad beträffar egendomsordningen anges följande i artikel 222 i EEG-fördraget: "Detta fördrag skall inte i något hänseende ingripa i medlemsstaternas egendomsordning." Vid tolkningen av denna artikel har domstolen funnit att "även om artikel 222 i fördraget inte påverkar medlemsstaternas rätt att införa ett system för statlig expropriation, så omfattas ett sådant system ändå av den grundläggande regeln om icke-diskriminering som ligger till grund för fördragets kapitel om etableringsrätt".(18)
Domstolen har också ansett att immateriella rättigheter, på grund av sina kommersiella aspekter och förmögenhetsaspekter, "... trots att de regleras i nationell lagstiftning omfattas av kraven i fördraget och därför faller under fördragets tillämpningsområde".(19) Följaktligen tillämpade domstolen artikel 7 i fördraget på dem.(20) Med dessa överväganden förkastade domstolen indirekt argumentet att dessa rättigheter skulle regleras av artikel 222 i fördraget.
Av denna rättspraxis följer att artikel 222 i fördraget i princip överlåter åt medlemsstaterna att bestämma äganderättsordningen, och därmed begränsningar i denna rätt som är att hänföra till allmänintresset, i den utsträckning som de nationella bestämmelserna inte påverkar de friheter som skyddas genom fördraget. Av rättspraxisen kan även den slutsatsen dras att nationella bestämmelser som reglerar frågor om äganderätt i princip är en intern angelägenhet för medlemsstaten, såvida de inte omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde på grund av att tillämpningen av dem ger upphov till främmande element (som i domen i målet Fearon) eller med hänsyn till att de har en särskild blandad karaktär.
När såsom i detta fall en tolkningsfråga ger upphov till ett problem avseende ett statligt ingrepp i äganderätten, skall följaktligen domstolen, såväl när den avgör sin behörighet som när den dömer i saken, inte bara pröva denna fråga inom ramen för artikel 222 i fördraget utan även och med nödvändighet pröva huruvida den aktuella nationella bestämmelsen omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.
22 I detta fall räcker inte det förhållandet att äganderätten för sökanden i målet vid den nationella domstolen eventuellt påverkas av de omtvistade bestämmelserna för att domstolen skall vara behörig att avgöra begäran om förhandsavgörande, eftersom bestämmelserna inte omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.(21)
23 Det förhåller sig nämligen så att dels är sökanden i målet vid den nationella domstolen italiensk medborgare, dels utgör de omtvistade italienska bestämmelserna en avsevärd begränsning av äganderätten, och det finns inget som visar att de infördes under åberopande av en gemenskapsrättslig bestämmelse eller att de syftar till att garantera att gemenskapsrättsliga regler respekteras. Vidare finns det inga främmande element i sökandens ställning.
24 Detsamma gäller för rätten till fri företagsamhet och fri yrkesutövning i allmänhet, som också skyddas i gemenskapsrätten.(22) Under omständigheterna i detta fall framstår begränsningen av denna frihet bara som en följd av begränsningen i äganderätten(23), och för övrigt finns det inget som tyder på att målet vid den nationella domstolen skulle omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.
25 Slutligen har jag ingen annan uppfattning i fråga om den påstådda kränkningen av gemenskapsprincipen om likabehandling, enligt vilken jämförbara situationer skall behandlas lika.(24) Sökanden i målet vid den nationella domstolen har i sitt yttrande gjort gällande att han är föremål för särbehandling genom att det i artikel 7 i den regionala lagen nr 22 inte föreskrivs någon ersättning för de begränsningar som den medför för jordbruken, medan en soptipp enligt artikel 13 i samma lag får fortsätta sin verksamhet på andra platser i parken. Oavsett om det i detta fall är fråga om särbehandling är detta ett klart nationellt problem som inte rör gemenskapsrätten.
26 Av detta måste den slutsatsen dras att det mål som den nationella domstolen handlägger enbart rör inhemska angelägenheter och att domstolen därför inte är behörig att besvara den första frågan.
B - Den andra frågan
27 Med den andra frågan vill den nationella domstolen veta om en sådan nationell bestämmelse som den aktuella bestämmelsen i denna tvist strider mot artikel 40.3 andra stycket i fördraget. I denna artikel föreskrivs att "[d]en gemensamma organisationen skall begränsas till att sträva efter de mål som anges i artikel 39 och skall utesluta varje form av diskriminering mellan producenter eller konsumenter inom gemenskapen".
28 Den icke-diskrimineringsprincip som föreskrivs i denna bestämmelse är inget annat än ett specifikt uttryck för den allmänna likhetsprincip som ingår bland de grundläggande gemenskapsrättsliga principerna.(25) En nationell bestämmelse måste ha antagits med stöd av gemenskapsrättsliga bestämmelser om den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna, för att det skall kunna bedömas om den i förekommande fall strider mot artikel 40.3 andra stycket.(26)
29 I detta fall förefaller den omtvistade nationella bestämmelsen inte alls ha något samband med den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaden, och det saknas följaktligen anledning att tillämpa regler som hänför sig till en sådan organisation. Av detta följer att domstolen inte är behörig att tillhandahålla den begärda tolkningen.
VII - Förslag till avgörande
Med hänsyn till vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen svarar den nationella domstolen på följande sätt:
Då förhandsavgörande har begärts kan domstolen inte ge de tolkningsfakta som är nödvändiga för den nationella domstolens bedömning av om en bestämmelse i nationell rätt är förenlig med de grundläggande rättigheter vilkas iakttagande domstolen säkerställer, när bestämmelsen i fråga gäller en situation som inte faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde.
Domstolen kan heller inte lämna några tolkningsfakta för bedömningen av om en bestämmelse i nationell rätt är förenlig med artikel 40.3 andra stycket i EEG-fördraget, när den bestämmelse som det är fråga om inte har antagits med stöd av gemenskapsrättsliga bestämmelser om den gemensamma jordbruksmarknaden.
(1) - Ordinarie supplement nr 2 till Bollettino ufficiale della Regione Lazio nr 18 av den 1 juli 1996, s. 3.
(2) - Dom av den 19 januari 1994 i mål C-364/92, SAT Fluggesellschaft (Rec. 1994, s. I-43), punkt 9.
(3) - Se domstolens dom av den 9 december 1965 i mål 44/65, Singer (Rec. 1965, s. 1191), punkterna 8 och 11.
(4) - Se bland annat beslut av den 2 februari 1996 i mål C-257/95, Bresle (REG 1996, s. I-233), punkterna 16 och 19, och av den 21 december 1995 i mål C-307/95, Max Mara (REG 1995, s. I-5083), punkt 6-9.
(5) - Dom av den 10 juli 1997 i mål C-261/95, Palmisani (REG 1997, s. I-4025), punkt 20.
(6) - Se bland annat domen i det ovan i fotnot 5 nämnda målet Palmisani, punkt 18, samt domar av den 21 mars 1996 i mål C-297/94, Bruyère m.fl. (REG 1996, s. I-1551), punkt 19, och av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59, med flera.
(7) - Dom av den 3 mars 1994 i de förenade målen C-332/92, C-333/92 och C-335/92, Eurico Italia m.fl. (Rec. 1994, s. I-711), punkt 13.
(8) - Se dom av den 1 februari 1996 i mål C-177/94, Perfili (REG 1996, s. I-161), punkt 9.
(9) - Se dom av den 17 juli 1997 i mål C-334/95, Krüger (REG 1997, s. I-4517), punkt 23.
(10) - Se domar av den 12 november 1992 i de förenade målen C-134/91 och C-135/91, Kerafina - Keramische und Finanz-Holding och Vioktimatiki (Rec. 1992, s. I-5699), punkt 16, av den 15 juli 1982 i mål 270/81, Felicitas (Rec. 1982, s. 2771), punkt 9, med flera.
(11) - Se bland annat dom av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow (REG 1997, s. I-2629), punkt 14, yttrande 2/94 av den 28 mars 1996 (REG 1996, s. I-1759), punkt 35, dom av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT (Rec. 1991, s. I-2925), punkt 41, med flera.
(12) - Se bland annat yttrande 2/94, nämnt i föregående fotnot, punkt 32.
(13) - Se domarna i de ovan i fotnot 11 nämnda målen Kremzow, punkt 14, och ERT, punkt 41.
(14) - Yttrande 2/94, nämnt ovan i fotnot 11, punkt 34.
(15) - Domar av den 15 februari 1996 i mål C-63/93, Duff m.fl. (REG 1996, s. I-569), punkt 29, av den 14 juli 1994 i mål C-351/92, Graff (Rec. 1994, s. I-3361), punkt 17, och av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf (Rec. 1989, s. 2609), punkt 19.
(16) - Se domen i det ovan i fotnot 11 nämnda målet Kremzow (punkt 15), domen i det ovan i fotnot 8 nämnda målet Perfili (punkt 20), dom av den 4 oktober 1991 i mål C-159/90, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (Rec. 1991, s. I-4685), punkt 31, domen i det ovan i fotnot 11 nämnda målet ERT (punkt 42), domar av den 30 september 1987 i mål 12/86, Demirel (Rec. 1987, s. 3719), punkt 28, av den 11 juli 1985 i de förenade målen 60/84 och 61/84, Cinéthèque m.fl. (Rec. 1985, s. 2605), punkt 26, med flera.
(17) - Dom av den 13 december 1979 i mål 44/79, Hauer (Rec. 1979, s. 3727), punkt 17. Se även dom av den 17 juli 1997 i de förenade målen C-248/95 och C-249/95, SAM Schiffahrt och Stapf (REG 1997, s. I-4475), punkt 72.
(18) - Dom av den 6 november 1984 i mål 182/83, Fearon (Rec. 1984, s. 3677), punkt 7. I det målet uppkom frågan huruvida villkor för tvångsexpropriering, med stöd av bestämmelser i irländsk rätt, av en jordegendom som tillhörde ett bolag bildat enligt irländsk rätt, i vilket aktieägarna var brittiska medborgare, var förenliga med gemenskapsrätten.
(19) - Se dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins m.fl. (Rec. 1993, s. I-5145), punkt 22.
(20) - Ovannämnda dom, punkt 28.
(21) - Det är därför inte nödvändigt att pröva: a) frågan om huruvida den omtvistade nationella bestämmelsen verkligen motsvarar en expropriering, såsom sökanden i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande och som den nationella domstolen förefaller att ha medgivit, eller en begränsning av äganderätten som har gjorts inom ramen för de bestämmelser som gäller för denna, vilket jag anser är en riktigare ståndpunkt (vad beträffar skillnaden mellan dessa begrepp, se domen i målet Hauer, punkt 19, samt generaladvokat Jacobs förslag till avgörande inför domen i målet Wachauf, punkt 24. Till förmån för den andra ståndpunkten, se domar från Europadomstolen för mänskliga rättigheter av den 18 februari 1991, Fredin mot Sverige, serie A.192, och av den 29 november 1995, Pine Valley, serie A.222), b) frågan om huruvida ingripandet var befogat i detta fall (vad beträffar de villkor som gäller för en begränsning av grundläggande rättigheter, se dom av den 30 juli 1996 i mål C-84/95, Bosphorus (REG 1996, s. I-3953), punkt 21, samt domarna i de ovannämnda målen SAM Schiffart och Stapf, punkt 72, Wachauf, punkt 18, och Hauer, punkt 30, c) frågan om huruvida det skulle ha utgivits ersättning i detta fall (se i detta avseende domen i målet Wachauf, punkt 24, samt generaladvokat Jacobs förslag till avgörande, punkt 24. Se även dom från Europadomstolen för mänskliga rättigheter av den 27 oktober 1994, Katte Klitsche de la Grane mot Italien, serie A.293-B, angående utebliven ersättning för begränsningar av äganderätten som har gjorts av stadsplaneringsskäl).
(22) - Se domen i det ovan i fotnot 17 nämnda målet SAM Schiffart och Stapf, samma punkt.
(23) - För att visa att en begränsning av driften av ett jordbruk, yrkesmässigt eller kommersiellt, huvudsakligen är en följd av begränsningar som påverkar användningen och besittningen av egendomen, det vill säga jordbruket, kan det göras en jämförelse med domen i det ovan i fotnot 17 nämnda målet Hauer, punkt 33.
(24) - Se bland annat domen i målet SAM Schiffart och Stapf, punkt 50.
(25) - Se domen i det ovan i fotnot 15 nämnda målet Duff m.fl., punkt 26.
(26) - Se domen i det ovan i fotnot 15 nämnda målet Graff, punkt 16-18.