62022CJ0498
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
5. september 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Krediidiasutuste saneerimine ja likvideerimine – Direktiiv 2001/24/EÜ – Artiklid 3 ja 6 – Krediidiasutuse suhtes võetud saneerimismeede – Selle krediidiasutuse kohustuste ja vastutuse üleandmine „sildpangale“, enne kui esitatakse kohtusse hagi, milles nõutakse selle krediidiasutuse võla tasumist – Mõne nimetatud kohustuse ja vastutuse tagasiandmine samale krediidiasutusele – Selle liikmesriigi õigus, kus asjaomane menetlus algatati (lex concursus) – Saneerimismeetme mõju teistes liikmesriikides – Vastastikune tunnustamine – Saneerimismeetme avaldamise kohustuse rikkumise tagajärjed – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 17, 21, 38 ja 47 – Omandiõigus – Tõhus kohtulik kaitse – Tarbijakaitse – Direktiiv 93/13/EMÜ – Artikli 6 lõige 1 – Ebaõiglased tingimused – Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted – „Sildpanga“ staatus tema vastu kohtusse pöördumiseks
Liidetud kohtuasjades C‑498/22–C‑500/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. juuli 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 21. ja 22. juulil 2022, menetlustes
Novo Banco SA – Sucursal en España,
Banco de Portugal,
Fundo de Resolução
versus
C.F.O. (C‑498/22),
J.M.F.T.,
M.H.D.S. (C‑499/22),
Proyectos, Obras y Servicios de Badajoz SL (C‑500/22),
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos, kohtunikud O. Spineanu-Matei, J.‑C. Bonichot, S. Rodin ja L. S. Rossi (ettekandja),
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: ametnik L. Carrasco Marco,
arvestades kirjalikku menetlust ja 26. oktoobri 2023. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Novo Banco SA – Sucursal en España, esindajad: abogados B. Fiestas Muñoz, N. Rodríguez Fernández ja A. Suberviola Pagola,
–
Banco de Portugal ja Fundo de Resolução, esindajad: abogados C. García Vega ja J. M. Rodríguez Cárcamo,
–
C.F.O., esindajad: abogado J. M. Arroyo Lorenzo ja procuradora I. C. Covadonga Juliá Corujo,
–
J.M.F.T. ja M.H.D.S., esindaja: abogado J. A. Ballesteros Garrido,
–
Proyectos, Obras y Servicios de Badajoz SL, esindaja: abogado J. M. Aguado Maestro,
–
Hispaania valitsus, esindajad: L. Aguilera Ruiz ja A. Gavela Llopis,
–
Portugali valitsus, esindajad: P. Barros da Costa, M. Esménio ja A. Rodrigues, keda abistasid advogados R. Esteves de Oliveira ja P. Pinheiro,
–
Euroopa Parlament, esindajad: J. Etienne, P. López-Carceller ja A. Tamás,
–
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: G. Rugge ja A. Westerhof Löfflerová,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: J. L. Buendía Sierra, A. Nijenhuis, N. Ruiz García ja D. Triantafyllou,
olles 21. märtsi 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlused puudutavad küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (EÜT 2001, L 125, lk 15; ELT eriväljaanne 06/04, lk 15) artikli 3 lõiget 2 ja artiklit 6, nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 6 lõiget 1, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 17, 21, 38 ja 47 ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid.
2
Taotlused on esitatud kohtuvaidlustes, mille pooled on ühelt poolt Novo Banco SA – Sucursal en España (edaspidi „Novo Banco“), keda toetavad Banco de Portugal (Portugali keskpank) ja Fundo de Resolução (kriisilahendusfond, Portugal), ning teiselt poolt mitu Novo Banco klienti ja mis käsitlevad Portugali krediidiasutuse Banco Espíritu Santo SA (BES) ja tema Hispaania filiaali (edaspidi „BES Hispaania“), mille õigusjärglane on Novo Banco, suhtes võetud saneerimismeetmete mõju erinevatele finantstoodete ja -teenuste lepingutele.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2001/24
3
Direktiivi 2001/24 põhjendused 3, 4, 6, 7, 11, 12 ja 16 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)
Käesolev direktiiv on osa ühenduse õiguslikust raamistikust, mis on loodud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiviga 2000/12/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta [(EÜT 2000, L 126, lk 1; ELT eriväljaanne 06/03, lk 272)]. Sellest tulenevalt moodustavad krediidiasutus ja selle filiaalid tegutsemise ajal ühe terviku, kelle üle teostavad järelevalvet pädevad asutused selles riigis, kus on välja antud kogu [Euroopa Ü]henduses kehtiv tegevusluba.
(4)
Asutuse ja selle filiaalide ühtsusest loobumine oleks eriti ebasoovitav juhtudel, kui on vaja võtta saneerimismeetmeid või alustada likvideerimismenetlust.
[…]
(6)
Õigusaktidega ettenähtud saneerimismeetmete ja asjaomases liikmesriigis kehtivate menetluste üle otsustamise ja nende rakendamise ainupädevus peab kuuluma päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustele. Liikmesriikide õigusnormide ja tavade ühtlustamine on keerukas ja seepärast on vaja sisse seada kord, mille kohaselt liikmesriigid tunnustavad vastastikku meetmeid, mida igaüks neist on võtnud tegevusloa saanud krediidiasutuste elujõulisuse taastamiseks.
(7)
Äärmiselt oluline on tagada, et päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasu[t]use võetud saneerimismeetmed ja nimetatud asutuste poolt kõnealuste meetmete haldamiseks ametisse nimetatud isikute või organite võetavad meetmed, sealhulgas meetmed, millega võib kaasneda maksete peatamine, täitemeetmete peatamine või nõuete vähendamine ja kõik muud kolmandate isikute õigusi mõjutada võivad meetmed, kehtiksid kõigis liikmesriikides.
[…]
(11)
Kolmandatele isikutele tuleb teatada saneerimismeetmete rakendamisest liikmesriikides, kus asuvad filiaalid, kui sellised meetmed võivad takistada nende isikute mõningate õiguste kasutamist.
(12)
Võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõte seoses nende tegutsemisvõimalustega eeldab päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustelt vajalike meetmete võtmist, et vastuvõtva liikmesriigi võlausaldajad saaksid kasutada oma õigust teha vajalikke toiminguid ettenähtud tähtaja jooksul.
[…]
(16)
Võlausaldajate võrdne kohtlemine eeldab, et krediidiasutus likvideeritakse vastavalt ühtsuse ja üldisuse põhimõtetele, mille kohaselt kuulub ainupädevus päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustele ning nende otsuseid tuleb tunnustada ja nende otsustel peab ilma igasuguste formaalsusteta olema kõigis teistes liikmesriikides samasugune mõju nagu päritoluliikmesriigis, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.“
4
Direktiivi 2001/24 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse krediidiasutuste ja nende selliste filiaalide suhtes, mis ei asu peakontoriga samas liikmesriigis, vastavalt direktiivi 2000/12/EÜ artikli 1 punktides 1 ja 3 esitatud määratlustele ning võttes arvesse nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 3 sätestatud tingimusi ja erandeid.“
5
Direktiivi 2001/24 artikli 2 seitsmenda taande kohaselt on „saneerimismeetmed“„meetmed, mille eesmärk on säilitada või taastada krediidiasutuse rahaline seisund ja mis võivad mõjutada kolmandate isikute varasemaid õigusi, sealhulgas meetmed, millega võib kaasneda maksete peatamine, täitemeetmete peatamine või nõuete vähendamine“.
6
Direktiivi II jaotis „Saneerimismeetmed“ sisaldab artikleid 3–8.
7
Direktiivi artiklis 3 „Saneerimismeetmete võtmine. Kohaldatav õigus“ on sätestatud:
„1.   Ainult päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustel on õigus otsustada ühe või mitme saneerimismeetme rakendamise üle krediidiasutuses, sealhulgas selle teistes liikmesriikides asuvates filiaalides.
2.   Saneerimismeetmeid kohaldatakse vastavalt päritoluliikmesriigi õigusnormidele, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.
Saneerimismeetmed jõustuvad kogu ühenduses täielikult kõnealuse liikmesriigi õigusnormide kohaselt ilma täiendavate formaalsusteta, seda ka teistes liikmesriikides asuvate kolmandate isikute suhtes isegi juhul, kui nende suhtes kohaldatavad vastuvõtva liikmesriigi eeskirjad ei näe selliseid meetmeid ette või kui nende eeskirjade kohaselt on meetmete rakendamise aluseks tingimused, mis ei ole täidetud.
Saneerimismeetmed jõustuvad kogu ühenduses kohe, kui nad on jõustunud liikmesriigis, kus nad on võetud.“
8
Direktiivi artiklis 6 „Avaldamine“ on ette nähtud:
„1.   Kui on tõenäoline, et artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaselt otsustatud saneerimismeetmete rakendamine võiks mõjutada kolmandate isikute huve vastuvõtvas liikmesriigis ja kui päritoluliikmesriigis võib meetme võtmise otsuse edasi kaevata, avaldab päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutus, haldaja või päritoluliikmesriigis selleks volitatud isik väljavõtte otsusest Euroopa Ühenduste Teatajas ja iga vastuvõtva liikmesriigi kahes üleriigilises ajalehes, et luua võimalused edasikaebeõiguse kasutamiseks määratud aja jooksul.
2.   Lõikes 1 sätestatud väljavõte otsusest edastatakse esimesel võimalusel ja kõige otstarbekamaid kanaleid kasutades Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talitusse ja iga vastuvõtva liikmesriigi kahele üleriigilisele ajalehele.
3.   Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talitus avaldab väljavõtte hiljemalt kaksteist päeva pärast nende lähetamist.
4.   Avaldatavas otsuse väljavõttes täpsustatakse ametlikes keeltes või asjaomaste liikmesriikide riigikeeltes eelkõige tehtud otsuse eesmärk ja õiguslik alus, edasikaebuste esitamise tähtajad, eriti selgelt mõistetaval viisil tähtaja lõppemise kuupäev ning selle asutuse või kohtu täielik aadress, kes on pädev edasikaebust läbi vaatama.
5.   Saneerimismeetmeid kohaldatakse olenemata lõigetes 1–3 kirjeldatud meetmetest ja need jõustuvad võlausaldajate suhtes täies ulatuses, kui päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutused või nimetatud riigis selliseid meetmeid reguleerivad õigusnormid ei näe ette teisiti.“
9
Direktiivi 2001/24 artiklis 32 „Menetluses olevad kohtuasjad“ on sätestatud:
„Saneerimismeetmete või likvideerimismenetluse mõju krediidiasutuselt võõrandatud vara või õigust käsitlevale menetluses olevale kohtuasjale reguleerib ainult selle liikmesriigi õigus, kelle territooriumil kohtuasja menetletakse.“
Direktiiv 2014/59/EL
10
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190), põhjendus 65 on sõnastatud nii:
„Täielikult või osaliselt ühe või mitme avalik-õigusliku asutuse omanduses oleva või kriisilahendusasutuse kontrolli all oleva krediidiasutusena või investeerimisühinguna peaks sildasutuse peamine eesmärk olema tagada, et oluliste finantsteenuste osutamine maksejõuetu krediidiasutuse või investeerimisühingu klientidele jätkuvalt toimiks ning olulised finantstoimingud ei katkeks. Sildasutuses peaks jätkuma igapäevane majandustegevus ning see tuleks panna turutingimustes tegutsema sobivate tingimuste saabumisel ning käesolevas direktiivis sätestatud ajavahemiku jooksul või lõpetada ja likvideerida, kui see ei ole enam jätkusuutlik.“
11
Direktiivi 2014/59 artiklis 83 „Kriisilahendusasutuste menetluslikud kohustused“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et pärast kriisilahenduse meetme võtmist järgivad kriisilahendusasutused võimalikult kiiresti lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud nõudeid.
[…]
4.   Kriisilahendusasutus avaldab kriisilahenduse meetme võtmise aluseks oleva korralduse või dokumendi koopia või kokkuvõtva teate kriisilahenduse meetme mõju kohta, eelkõige mõju kohta jaeklientidele, ning – kui see on kohaldatav – artiklites 69, 70 ja 71 osutatud peatamise või piiramise tingimused ja tähtaja, või tagab sellise koopia või teate avaldamise:
a)
oma ametlikul veebisaidil;
b)
pädeva asutuse (kui see ei ole kriisilahendusasutus) veebisaidil ja Euroopa Pangandusjärelevalve veebisaidil;
c)
kriisilahendusmenetluses oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu veebisaidil;
d)
kui kriisilahendusmenetluses oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsiad või muud omandiõiguse või võlainstrumendid on lubatud reguleeritud turul kauplemisele, siis kriisilahendusmenetluses olevat krediidiasutust või investeerimisühingut käsitleva korraldatud teabe avaldamiseks kasutatavas meediakanalis kooskõlas [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 2004. aasta direktiivi 2004/109/EÜ läbipaistvuse nõuete ühtlustamise kohta teabele, mis kuulub avaldamisele emitentide kohta, kelle väärtpaberid on lubatud reguleeritud turul kauplemisele, ning millega muudetakse direktiivi 2001/34/EÜ (ELT 2004, L 390, lk 38)] artikli 21 lõikega 1 […].
[…]“.
12
Direktiivi 2014/59 artikli 117 „Direktiivi 2001/24/EÜ muutmine“ punktis 1 on ette nähtud, et direktiivi 2001/24 artiklisse 1 lisatakse lõige 5, mille kohaselt „[k]äesoleva direktiivi artikleid 4 ja 7 ei kohaldata, kui kohaldatakse direktiivi 2014/59/EÜ artiklit 83“.
13
Direktiivi 2014/59 artikli 130 lõike 1 kohaselt oli direktiivi ülevõtmise tähtaeg 31. detsember 2014.
14
Direktiivi artikli 131 kohaselt jõustus direktiiv kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas, s.o 2. juulil 2014.
Direktiiv 93/13
15
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud:
„Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
16
Direktiivi artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on tarbijaga sõlminud, ei ole [riigisisestes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
17
Nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“
Hispaania õigus
18
Direktiiv 2001/24 võeti Hispaania õiguskorda üle 22. aprilli 2005. aasta seadusega 6/2005 krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (Ley 6/2005 sobre saneamiento y liquidación de las entidades de crédito; BOE nr 97, 23.4.2005, lk 13912).
19
Seaduse artikli 19 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui saneerimismeede on võetud või likvideerimismenetlus on algatatud Euroopa Liidu liikmesriigis tegevusloa saanud krediidiasutuse suhtes, kellel on Hispaanias vähemalt üks filiaal või kes osutab Hispaanias teenuseid, on sellel meetmel või menetlusel ilma täiendavate formaalsusteta Hispaanias mõju niipea, kui see mõju hakkab kehtima liikmesriigis, kus meede on võetud või menetlus algatatud.“
Portugali õigus
20
Krediidi- ja finantseerimisasutuste üldkorra (Regime Geral das Instituições de Crédito e Sociedades Financeiras), mis kiideti heaks 31. detsembri 1992. aasta dekreetseadusega krediidi- ja finantseerimisasutuste üldkorra kinnitamise kohta (Decreto-Lei [que] Aprova o Regime Geral das Instituições de Crédito e Sociedades Financeiras; Diário da República, I‑A seeria, nr 301-A/2012; edaspidi „RGICSF“), artikkel 145‑C ja sellele järgnevad artiklid kehtestati 10. veebruari 2012. aasta dekreetseadusega nr 31‑A/2012 (Decreto-Lei n.° 31-A/2012; Diário da República, 1. seeria, nr 30, 10.2.2012). Need artiklid reguleerivad krediidi- ja finantseerimisasutuste saneerimis- ja kriisilahenduse meetmeid.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Kohtuasjas C‑498/22
21
C.F.O. sõlmis 11. detsembril 2006 tarbijana BES Hispaaniaga hüpoteeklaenulepingu, mis sisaldas nn intressi alammäära tingimust, milles oli ette nähtud miinimumintressimäär 2%.
22
Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) tunnistas 9. mai 2013. aasta kohtuotsusega, et selline lepingutingimus on läbipaistvuse puudumise tõttu ebaõiglane. C.F.O. esitas seejärel BES Hispaaniale taotluse jätta kõnealune tingimus kohaldamata. BES Hispaania lõpetas selle tingimuse kohaldamise alates 2013. aasta juunist.
23
RGICSFi alusel ja BESi tõsiseid rahalisi raskusi arvestades võttis Portugali keskpanga nõukogu 3. augusti 2014. aasta otsusega, mida muudeti 11. augusti otsusega (edaspidi „2014. aasta augusti otsus“), selle krediidiasutuse suhtes nn kriisilahenduse meetmed.
24
Portugali keskpank asutas 2014. aasta augusti otsusega „sildpanga“ või „sildasutuse“ ehk Novo Banco, kellele anti üle selle otsuse lisas 2 kirjeldatud BESi varad, kohustused ja muud bilansivälised vahendid.
25
Nimetatud lisas 2 olid loetletud teatavad kohustused, mida Novo Bancole üle ei antud ja mis jäid seega BESi vara hulka. Nende kohustuste hulka kuulusid ka selle lisa 2 lõike 1 punkti b alapunktis v loetletud kohustused, nimelt „vastutus ja ettenägematud kulud, eelkõige kui need tekivad pettuse tõttu või regulatiivsete, karistus- või haldusnormide või -otsuste rikkumise tõttu“.
26
Pärast käesoleva kohtuotsuse punktis 24 nimetatud üleandmist sai Novo Bancost 11. detsembril 2006 sõlmitud laenulepingus hüpoteegipidaja ja võlausaldaja ning ta hakkas C.F.O-le laenu igakuiste tagasimaksete eest arveid esitama.
27
Banco de España (Hispaania keskpank) avaldas 3. oktoobril 2014 ametlikus väljaandes Boletín del Estado teate, milles oli märgitud, et Portugali keskpank oli 2014. aasta augusti otsusega rakendanud BESi suhtes kriisilahenduse meedet, mis seisnes tema tegevuse osalises üleandmises Novo Bancole, kes jätkab katkematult BESi tavapärast tegevust, kusjuures seda meedet käsitatakse saneerimismeetmena direktiivi 2001/24 artikli 2 tähenduses.
28
Portugali keskpank võttis 29. detsembril 2015 vastu kaks otsust 2014. aasta augusti otsuse lisa 2 muutmiseks ja täpsustamiseks (edaspidi „29. detsembri 2015. aasta otsused“).
29
Muu hulgas oli 29. detsembri 2015. aasta otsustes täpsustatud, et „alates sellest kuupäevast ei ole Novo Bancole üle antud eelkõige järgmisi BESi kohustusi: […] v) kõik nõuded ja hüvitised, mis on seotud selliste laenulepingute teatavate tingimuste väidetava tühistamisega, milles BES oli laenuandja“.
30
Pärast 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuse Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980) kuulutamist esitas C.F.O. 2017. aasta jaanuaris nõude tagastada summad, mille BES Hispaania oli saanud hüpoteeklaenu intressi alammäära tingimuse alusel.
31
Novo Banco jättis 21. märtsi 2017. aasta kirjaga selle taotluse rahuldamata põhjendusel, et BES Hispaania tegutses seda intressi alammäära tingimust puudutava teabe osas, mis esitati 24. novembril 2006 allkirjastatud pakkumuses, täiesti läbipaistvalt.
32
C.F.O. esitas 4. mail 2017 Novo Banco vastu hagi, milles palus esiteks tuvastada selle tingimuse tühisus põhjusel, et see on ebaõiglane, ja teiseks kohustada Novo Bancot tagastama talle sama tingimuse alusel alusetult makstud summad.
33
Novo Banco väitis, et hagi on vastuvõetamatu põhjusel, et tema vastu ei saa kohtusse hagi esitada, kuna nõuet, mis C.F.O-l oleks võinud tekkida BES Hispaaniale asjaomase intressi alammäära tingimuse kohaldamise alusel tasutud summade tagastamiseks, ei olnud Portugali keskpanga poolt BESi suhtes võetud saneerimismeetmetega talle üle antud.
34
Nii esimese astme kohus kui ka apellatsiooniastmes Audiencia Provincial (provintsikohus, Hispaania) lükkasid Novo Banco vastuväite tagasi ja rahuldasid C.F.O. hagi.
35
Novo Banco esitas seega kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Tribunal Supremole (kõrgeim kohus), kes rahuldas Portugali keskpanga ja kriisilahendusfondi taotluse astuda selle kassatsioonkaebuse toetuseks menetlusse.
36
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et BESi suhtes võetud saneerimismeetmed kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud 5. mai 2022. aasta kohtuotsuses BPC Lux 2 jt (C‑83/20, EU:C:2022:346, punktid 28–30), mistõttu tuleb põhikohtuasjas kõne all olevat olukorda käsitada olukorrana, kus kohaldatakse liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.
37
Teiseks tuletab ta meelde, et kuigi 2014. aasta augusti otsust ja 29. detsembri 2015. aasta otsuseid käsitatakse saneerimismeetmetena direktiivi 2001/24 tähenduses – nagu Euroopa Kohus otsustas 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsuses Banco de Portugal jt (C‑504/19, EU:C:2021:335) – ning need otsused võivad mõjutada kolmandaid isikuid, ei ole neid otsuseid avaldatud vastupidi sellele, mida nõuavad selle direktiivi artikli 6 lõiked 1–4. Sellega seoses rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et teave, mille Portugali keskpank edastas BESi kriisi ja Novo Banco asutamise kohta oma veebisaidil inglise ja portugali keeles ning Hispaania meediale, oli väga üldine ega võimaldanud asjaomastel klientidel tuvastada kohustusi, mis olid vara üleandmisel välja jäetud, ega olla teadlik sellest, et see väljajätmine piirab nende õigusi. Novo Banco teadetes oma klientidele sooviti pigem välistada kõik juhtumid, mille kohaselt asjaomased saneerimismeetmed võisid neid kliente mõjutada. Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleva kohtuotsuse punktis 27 mainitud Hispaania keskpanga avaldatud teade ei vasta selles sättes nõutud tingimustele.
38
Direktiivi 2001/24 artikli 6 lõigetes 1–4 nõutud tingimustel avaldamata jätmine takistas peaaegu kõigil asjaomase panga Hispaanias elavatel või asuvatel klientidel esitada hagi Portugali keskpanga otsuste peale ja seetõttu esitasid nad hagid Novo Banco vastu, kes esitas nende hagide suhtes aga vastuvõetamatuse vastuväite, kuna saneerimismeetmetega ei olnud talle üle antud kohustust maksta tagasi klientide poolt ebaõiglase tingimuse kohaldamise tõttu tasutud summad.
39
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei tohiks direktiivi 2001/24 artikli 6 lõige 5, mille kohaselt saneerimismeetmeid kohaldatakse ja need jõustuvad olenemata artikli 6 lõigetes 1–3 ette nähtud avaldamismeetmetest, võimaldada nende meetmetega asjaomase üksuse klientidele vastuvõtvas liikmesriigis kehtestatud õiguste piiramist või kaotamist ning teabe pikaajaliselt avaldamata jätmist puudutatud isikute käsutuses olevate õiguskaitsevahendite ja -korra kohta.
40
Seetõttu on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud kahtlus, kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikes 2 sätestatud kohustus tunnustada päritoluliikmesriigis võetud saneerimismeetmete mõju vastuvõtvas liikmesriigis saab olla kooskõlas harta artiklis 47 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega, harta artikli 21 lõikes 2 ette nähtud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeluga ning õiguskindluse põhimõttega, kui selliseid meetmeid ei ole avaldatud selle direktiivi artikli 6 lõigetes 1–4 nõutud tingimustel.
41
Kolmandaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Novo Banco vastas C.F.O. esitatud tagasimaksmisnõudele sisuliselt, rõhutades, et „pank tegutses täiesti läbipaistvalt“. Sellest tulenevalt esitas C.F.O. hagi kohtusse, leides täieliku kindlustundega, et Novo Banco kui liidu õiguse alusel tegutseva ametiasutuse kontrolli all olev pank oli võtnud üle kõik selle lepinguga seotud BES Hispaania kohustused ja vastutuse.
42
Seetõttu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas olukorras, kus tarbijal, kes elab vastuvõtvas liikmesriigis, võis tekkida õiguspärane ootus sildpanga tegevuse suhtes, mida kontrollib päritoluliikmesriigi ametiasutus, on harta artikliga 47 ja õiguskindluse põhimõttega kooskõlas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikes 2 sätestatud saneerimismeetmete mõju tunnustamise kohustus.
43
Lõpuks ja neljandaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas liidu õiguse ja eelkõige direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 seisukohast on põhikohtuasjas kõne all olevatest saneerimismeetmetest tuleneva lepingulise suhte „killustatus“ õiguspärane. Nimelt leiab see kohus, et kuigi asjaomasele tarbijale on tema kohustused Novo Banco ees siduvad, sest ta maksab viimasele BES Hispaaniaga algul sõlmitud hüpoteeklaenu kuumakseid, vabanes Novo Banco kohustusest maksta tagasi summad, mille BES Hispaania sai asjaomase intressi alammäära tingimuse alusel, mis viib selleni, et see tarbija kannab ebaõiglase tingimuse rahalised tagajärjed, kuna ta ei saa neid summasid BESilt igal juhul tagasi nõuda, arvestades viimase maksejõuetust.
44
Selles kontekstis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ei ole tavapärane, et tarbijate õigused ei kaalu finantssüsteemi stabiilsust üles. Ta märgib selle kohta, et 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuses Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980) leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 on vastuolus Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) kohtupraktika, mis piirab müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud hüpoteeklaenulepingutes sisalduvate intressi alammäära tingimuste tühistamise tagajärjel tagasitäitmist, selleks et tagada sel ajal raskes kriisis olnud Hispaania finantssüsteemi stabiilsus.
45
Veel leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selliste saneerimismeetmete mõju tunnustamine, mis praktikas ei võimalda asjaomasel tarbijal kasutada õigust saada tagasi ebaõiglase tingimuse kohaldamise tõttu makstud summasid, olgugi et see tarbija on samal ajal kohustatud maksma täielikult tema võetud hüpoteeklaenu igakuiseid osamakseid, võib kujutada endast ebaproportsionaalset sekkumist selle tarbija omandiõigusesse, mis on vastuolus harta artikliga 17.
46
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, mida ei ole avaldatud vastavalt [selle] direktiivi […] artikli 6 lõigete 1–4 nõuetele, on kooskõlas [harta] artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, õiguskindluse üldpõhimõtte ja võrdsuse põhimõtte ning harta artikli 21 lõikes 2 sätestatud igasuguse kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeluga?
2.
Kas harta artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiguskindluse üldpõhimõttega on kooskõlas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega on sellise panga, kellele kohaldatakse saneerimismeetmeid, teatavad kohustused ja vastutus selle panga tavapärase tegevuse ja osa vara ning kohustuste „sildpangale“ üleandmisest välja jäetud, kui „sildpanga“ – keda kontrollib avalik-õiguslik asutus, kes rakendab liidu õigust – enda hilisem tegevus on tekitanud vastuvõtva liikmesriigi klientides õiguspärase ootuse, et „sildpank“ on üle võtnud kohustused, mis vastavad vastutusele ja kohustustele, mis olid saneeritaval pangal nende klientide suhtes?
3.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega kantakse „sildpangale“ üle võlausaldaja positsioon hüpoteeklaenulepingus, kuid jäetakse selles lepingus sisalduva ebaõiglase tingimuse alusel panga poolt sissenõutud summade tarbijast laenuvõtjale tagasi maksmise kohustus maksejõuetule pangale, on kooskõlas harta artikli 17 kohase põhiõigusega omandile, harta artikli 38 kohase kõrgetasemelise tarbijakaitse põhimõttega, [direktiivi 93/13] artikli 6 lõikega 1 ja õiguskindluse üldpõhimõttega?“
Kohtuasjas C‑499/22
47
J.M.F.T. ja M.H.D.S. avasid väärtpaberikonto ning sõlmisid BES Hispaaniaga investeerimisportfellide haldamise lepingu.
48
Nad sõlmisid 3. oktoobril 2007 BES Hispaaniaga ebatüüpilise finantslepingu (edaspidi „ebatüüpiline finantsleping“), mis oli keerukas kõrge riskiga finantstoode, mille muutuv intressimäär on indekseeritud teiste krediidiasutuste aktsiate arenguga. Ebatüüpilise finantslepingu kehtivus lõppes 11. oktoobril 2014, mil Novo Banco, kellest oli vahepeal saanud BES Hispaania õigusjärglane, ütles selle üles ja lõpetas kahjumiga.
49
J.M.F.T. ja M.H.D.S. sõlmisid BES Hispaaniaga 28. aprillil 2008 ka struktureeritud finantstoote lepingu, mille kehtivus lõppes 28. aprillil 2013 ja mille BES Hispaania lõpetas kahjumiga.
50
J.M.F.T. sai 2014. aasta augustis Novo Bancolt mitu teadet, milles teatati pärast Portugali keskpanga poolt BESi suhtes tehtud otsuseid pangasuhete jätkumisest BES Hispaania klientide ja uue üksuse, st Novo Banco vahel, ning ebatüüpilise finantslepingu seisu väljavõtte.
51
J.M.F.T. ja M.H.D.S. esitasid 17. aprillil 2017 Novo Banco vastu hagi, milles nad palusid esimese võimalusena tühistada kaks finantstoodete lepingut ekslikult nõusoleku andmise tõttu, kuna BES Hispaania oli neile esitanud puuduliku teabe, ning kohustada kummagi poole saadud summad vastastikku tagasi maksma koos intressiga alates iga makse kuupäevast. Teise võimalusena palusid J.M.F.T. ja M.H.D.S. mõista Novo Bancolt välja hüvitis kahju eest, mis tekkis kahe asjaomase finantstoote ostmise tõttu, millele lisandub alates hagi kättetoimetamisest seadusjärgse intressimäära alusel arvutatud intress.
52
Novo Banco väitis, et hagi on vastuvõetamatu, kuivõrd tema vastu ei saa hagi esitada, kuna nõuet, mis oleks võinud tekkida J.M.F.T.‑l ja M.H.D.S‑ilning mis oleks seisnenud kas nende poolt finantstoodete eest tasutud summade tagastamises lepingute võimaliku tühisuse tõttu või kahju hüvitamises, mis tekkis seetõttu, et kliente ei teavitatud põhikohtuasjas kõne all olevate finantsinstrumentidega seotud riskidest, ei antud BESi suhtes Portugali keskpanga võetud saneerimismeetmetega üle Novo Bancole.
53
Esimeses kohtuastmes hagi rahuldati.
54
Audiencia Provincial (provintsikohus) rahuldas Novo Banco apellatsioonkaebuse 28. aprillil 2008 sõlmitud lepingut puudutavas osas põhjendusel, et BES Hispaania lõpetas selle lepingu 28. aprillil 2013 ehk enne Novo Banco asutamist BESi saneerimismeetmete rakendamise raames. Selle kohtu sõnul oli asjaomane tehing seega kaotanud oma mõju enne neid meetmeid, mistõttu ei olnud ühtegi sellest lepingust tulenevat kohustust ega vastutust sildpangale üle läinud.
55
Seevastu jättis Audiencia Provincial (provintsikohus) esimese astme kohtu otsuse jõusse osas, milles see puudutas Novo Banco hallatavat ebatüüpilist finantslepingut, mille viimane lõpetas 2014. aasta oktoobris. See kohus märkis samuti, et 2014. aasta augusti otsusega ei jäetud üleandmisest välja mitte selline struktureeritud toode nagu ebatüüpiline finantsleping, vaid BESi asutuste emiteeritud võlainstrumendid.
56
Tribunal Supremol (kõrgeim kohus), kellele esitati selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebused, sealhulgas Novo Banco poolt, keda toetavad Portugali keskpank ja kriisilahendusfond, tekkis küsimus, kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikes 2 sätestatud kohustus tunnustada päritoluliikmesriigis võetud saneerimismeetmete mõju vastuvõtvas liikmesriigis on õiguspärane, arvestades liidu õiguse sätteid ja põhimõtteid, mida on mainitud kohtuasjas C‑498/22 esitatud eelotsusetaotluses, välja arvatud direktiiv 93/13, ning tuginedes põhjendustele, mis on sisuliselt analoogsed nendega, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 37–42 seoses selle eelotsusetaotlusega.
57
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, mida ei ole avaldatud vastavalt [selle] direktiivi […] artikli 6 lõigete 1–4 nõuetele, on kooskõlas [harta] artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, õiguskindluse üldpõhimõtte ja võrdsuse põhimõtte ning harta artikli 21 lõikes 2 sätestatud igasuguse kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeluga?
2.
Kas harta artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiguskindluse üldpõhimõttega on kooskõlas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega on sellise panga, kellele kohaldatakse saneerimismeetmeid, teatavad kohustused ja vastutus selle panga tavapärase tegevuse ja osa vara ning kohustuste „sildpangale“ üleandmisest välja jäetud, kui „sildpanga“ – keda kontrollib avalik-õiguslik asutus, kes rakendab liidu õigust – enda hilisem tegevus on tekitanud vastuvõtva liikmesriigi klientides õiguspärase ootuse, et „sildpank“ on üle võtnud kohustused, mis vastavad vastutusele ja kohustustele, mis olid saneeritaval pangal nende klientide suhtes?
3.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega kantakse „sildpangale“ üle võlausaldaja positsioon lepingulistes suhetes pangaga, millele kohaldatakse saneerimismeetmeid, kuid jäetakse viimati nimetatud panga antud puudulikust teabest tingitud nõusoleku ekslikult andmise tõttu tühistatud lepingute alusel kliendi makstud summade kliendile tagasi maksmise kohustus maksejõuetule pangale, on kooskõlas harta artikli 17 kohase põhiõigusega omandile, harta artikli 38 kohase kõrgetasemelise tarbijakaitse põhimõttega ja õiguskindluse üldpõhimõttega?“
Kohtuasjas C‑500/22
58
Äriühing Proyectos, Obras y Servicios de Badajoz SL (edaspidi „POSB“) ostis 17. novembril 2014 järelturult eelisvõlakirja nimega „Senior Bond NB 6,875% maturity July 2016“, mille maksetähtaeg saabus 15. juulil 2016, summas 100000 eurot.
59
Võlakirja oli emiteerinud BES, kuid ajal, mil POSB selle ühe kolmanda investeerimisühingu kaudu ostis, kuulus see allutamata võlainstrument Novo Banco vara hulka, kellele see oli 2014. aasta augusti otsuse alusel üle antud.
60
Novo Banco maksis 2015. aasta juulis POSB-le ajavahemikus 2014/2015 saadud võlakirjatulu.
61
Kui kõnealune kohustus lõppes, ei tasunud Novo Banco ei ajavahemikus 2015/2016 saadud võlakirjatulu ega tagastanud selle võlakirja nimiväärtust POSB-le.
62
Novo Banco vastas viimase kaebusele, et maksmisest keeldumine põhines 29. detsembri 2015. aasta otsustel, millega Portugali keskpank oli selle võlakirjaga seotud kohustused Novo Bancolt BESile tagasi andnud. Nimelt oli nendes otsustes muu hulgas ette nähtud allutamata võlakirjade Novo Banco poolt „tagasiandmine“ BESile ning nende hulka kuulusid nende otsuste lisas 2B loetletud allutamata võlainstrumentidest tulenevad õigused ja vastutus, sealhulgas need, mis tulenesid instrumendist „Senior Bond NB 6,875% maturity July 2016“.
63
POSB esitas 25. juunil 2017 Novo Banco vastu hagi, nõudes 2015/2016. aasta võlakirjatulu tasumist ja võlakirja nimiväärtusele vastava summa tagastamist.
64
Novo Banco väitis, et hagi on vastuvõetamatu seetõttu, et tema vastu ei saa hagi esitada, kuna selle võlakirjaga seotud kohustused olid „tagasi antud“ BESile.
65
Nii esimese astme kohus kui ka apellatsiooniastmes Audiencia Provincial (provintsikohus) lükkasid Novo Banco vastuväite tagasi ja rahuldasid hagi.
66
Tribunal Supremol (kõrgeim kohus), kellele esitas kassatsioonkaebuse Novo Banco, keda toetavad Portugali keskpank ja kriisilahendusfond, tekkis esimesena küsimus, kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikes 2 sätestatud kohustus tunnustada päritoluliikmesriigis võetud saneerimismeetmete mõju vastuvõtvas liikmesriigis on õiguspärane, arvestades harta artiklit 47, õiguskindluse ja võrdsuse põhimõtteid ning harta artikli 21 lõikes 2 sätestatud igasuguse kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeldu, tuginedes põhjendustele, mis on sisuliselt analoogsed nendega, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 37–40, mis puudutavad kohtuasjas C‑498/22 esitatud eelotsusetaotlust.
67
Teisena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et allutamata võlaväärtpaberi omamine tagab POSB-le harta artiklis 17 tunnustatud põhiõiguse omandile kaitse. Selle võlaväärtpaberiga seotud vastutuse ja kohustuste „tagasiandmine“ BESile tähendab aga eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul praktikas tema omandiõiguse äravõtmist, kuna BES on maksejõuetu pank, kes on oma varast ilma jäänud.
68
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib küll, et ta on täiesti teadlik asjaolust, et harta artiklis 17 tunnustatud põhiõigus ei ole absoluutne õigus ning et sellise õiguse omajalt võib üldistest huvidest tulenevalt omandi ära võtta seaduses ette nähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvitise eest.
69
Eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, et üks neist juhtudest on aktsionäride ja võlausaldajate juhtum olukorras, kus maksejõuetu panga suhtes on võetud saneerimismeetmed. Ta märgib siiski, et POSB ei ole BESi aktsionär ega võlausaldaja, vaid ta oli allutamata võlakirja ostmise hetkel saanud kapitaliseeritud ja maksejõulise panga Novo Banco võlausaldajaks.
70
Seetõttu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et POSB omandi ilma õiglase ja õigeaegse hüvitiseta äravõtmine Portugali keskpanga otsusega, mis põhines sellele asutusele antud „tagasiandmise“ volitusel ja mida ei ole direktiivis 2001/24 nõutud tingimustel avaldatud, võib kujutada endast õiguskindluse põhimõtte rikkumist ja ebaproportsionaalset sekkumist harta artiklis 17 sätestatud põhiõigusesse omandile.
71
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, mida ei ole avaldatud vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 6 lõigete 1–4 nõuetele, on kooskõlas [harta] artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, õiguskindluse üldpõhimõtte ja võrdsuse põhimõtte ning harta artikli 21 lõikes 2 sätestatud igasuguse kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeluga?
2.
Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega antakse kohustused ja vastutus, mis tulenevad allutamata võlaväärtpaberist, mille ostis kolmas isik siis, kui need kohustused ja vastutus kuulusid „sildpanga“ vara hulka, tagasi maksejõuetule pangale, kelle suhtes on võetud kriisilahenduse meetmed, on kooskõlas harta artikli 17 kohase põhiõigusega omandile ja õiguskindluse üldpõhimõttega?“
Menetlus Euroopa Kohtus
72
Euroopa Kohtu president otsustas 27. septembri 2022. aasta otsusega Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54 alusel liita kohtuasjad C‑498/22–C‑500/22 menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimused
Esimesed küsimused kohtuasjades C‑498/22–C‑500/22
73
Esimeste küsimustega kohtuasjades C‑498/22–C‑500/22 soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõiget 2 ja artiklit 6, arvestades harta artikli 21 lõiget 2 ja artikli 47 esimest lõiku ning õiguskindluse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 nõutud avaldamise puudumise korral tunnustab muu liikmesriigi kui päritoluliikmesriigi kohus niisuguse saneerimismeetme mõju krediidiasutuse suhtes, mis on võetud enne selle kohtu poole pöördumist ning millega on selle krediidiasutuse kohustused ja vastutus osaliselt üle antud sildpangale.
74
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on selge, et Portugali keskpanga 2014. aasta augusti otsus ja 29. detsembri 2015. aasta otsused BESi suhtes, millega osa selle krediidiasutuse varast ja kohustustest kanti üle sildpangale Novo Banco, kujutavad endast saneerimismeetmeid direktiivi 2001/24 tähenduses.
75
Nagu nähtub eelkõige direktiivi põhjendustest 4 ja 16, põhineb see direktiiv ühtsuse ja üldisuse põhimõtetel ning selles kehtestatakse saneerimismeetmete ja nende mõju vastastikuse tunnustamise reegel (vt selle kohta 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt, C‑504/19, EU:C:2021:335, punkt 33), soovimata ühtlustada selle valdkonna riigisiseseid õigusnorme (vt selle kohta 13. septembri 2022. aasta kohtuotsus Banka Slovenije, C‑45/21, EU:C:2022:670, punkt 121 ja seal viidatud kohtupraktika).
76
Direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 kohaselt kohaldatakse saneerimismeetmeid reeglina vastavalt päritoluliikmesriigi õigusele. Ühelt poolt nähtub selle sätte teisest lõigust, et need meetmed jõustuvad kogu liidus täielikult kõnealuse liikmesriigi õigusnormide kohaselt ilma täiendavate formaalsusteta – seda ka teistes liikmesriikides asuvate kolmandate isikute suhtes – isegi juhul, kui nende suhtes kohaldatavad vastuvõtva liikmesriigi normid ei näe selliseid meetmeid ette või kui nende kohaselt on meetmete rakendamise aluseks tingimused, mis ei ole täidetud. Teiselt poolt jõustuvad vastavalt selle sätte kolmandale lõigule saneerimismeetmed kogu liidus kohe, kui nad on jõustunud liikmesriigis, kus nad on võetud.
77
Need sätted näevad seega ette, et põhimõtteliselt reguleerib krediidiasutuste saneerimismeetmeid ja nende mõju selle liikmesriigi õigus, kus menetlus on algatatud (lex concursus), välja arvatud teatavatel direktiivis 2001/24 sõnaselgelt sätestatud juhtudel, kus tuleb teha vältimatult erand põhimõttest, et kohaldatakse päritoluliikmesriigi õigust (vt selle kohta 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt, C‑504/19, EU:C:2021:335, punktid 34 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika).
78
Mis puudutab selliste saneerimismeetmete avaldamist, siis tuleb kõigepealt märkida, et direktiivi 2001/24 artikli 6 lõikest 1 tuleneb, et kui on tõenäoline, et selle direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaselt otsustatud saneerimismeetmete rakendamine võiks mõjutada kolmandate isikute õigusi vastuvõtvas liikmesriigis, ning kui päritoluliikmesriigis on võimalik nende meetmete võtmise otsus edasi kaevata, avaldab päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutus, haldaja või kõnealuses liikmesriigis selleks volitatud isik väljavõtte otsusest Euroopa Liidu Teatajas ning iga vastuvõtva liikmesriigi kahes üleriigilises ajalehes, et luua võimalused edasikaebeõiguse kasutamiseks selleks määratud aja jooksul.
79
Direktiivi 2001/24 artikli 6 lõige 1 seab niisiis saneerimismeetmete avaldamise kohustuse sõltuvusse kahest kumulatiivsest tingimusest. Ühet poolt peavad need meetmed suutma mõjutada kolmandate isikute õigusi vastuvõtvas liikmesriigis ja teiselt poolt peab päritoluliikmesriigis olema võimalik esitada kaebus otsuse peale, millega need meetmed määrati.
80
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus kaldub arvama, näivad need tingimused põhikohtuasjades kõne all olevate saneerimismeetmete puhul olevat täidetud. Ühest küljest, nagu kinnitab Portugali valitsus oma kirjalikes seisukohtades ja kooskõlas RGICSFi sätetega, võib Portugali keskpanga otsuse, millega sellised meetmed võetakse, Portugalis vaidlustada halduskohtumenetlust reguleerivates õigusnormides ette nähtud tingimustel. Teisest küljest võivad need meetmed mõjutada põhikohtuasjade poolteks olevaid eraõiguslikke isikuid, kes kõik elavad või asuvad vastuvõtvas liikmesriigis ja on selle krediidiasutuse kliendid, kelle suhtes neid meetmeid kohaldati.
81
Seega ei ole käesolevate eelotsusetaotluste raames vaja analüüsida nende tingimuste kehtivust harta artikli 47 alusel.
82
Järgmiseks tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 6 lõikele 4 peavad päritoluliikmesriigi pädevad asutused avaldama vastuvõetud otsuse väljavõtte, selle otsuse eseme ja õigusliku aluse, edasikaebuste esitamise tähtajad, eriti selgelt mõistetaval viisil tähtaja lõppemise kuupäeva, ning selle asutuse või kohtu täieliku aadressi, kes on pädev edasikaebust läbi vaatama.
83
Kuna päritoluliikmesriigi pädevate asutuste kohustus avaldada eelkõige teavet vaidlustamise tähtaegade kohta saab loogiliselt puudutada üksnes kaebusi, mis võidakse selles liikmesriigis esitada, siis tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 2001/24 artikli 6 lõigete 1–4 ese on reguleerida asjaomase krediidiasutuse võlausaldajate teavitamist, selleks et nad saaksid päritoluliikmesriigis kasutada oma õigust esitada kaebus selle krediidiasutuse saneerimismeetmete rakendamise otsuste peale, järgides võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõtet, nii nagu seda on meenutatud direktiivi põhjenduses 12.
84
Lõpuks on oluline meenutada, et direktiivi 2001/24 artikli 6 lõike 5 kohaselt kohaldatakse saneerimismeetmeid olenemata selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud avaldamismeetmetest ja need jõustuvad võlausaldajate suhtes täies ulatuses, kui päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutused või nimetatud riigis selliseid meetmeid reguleerivad õigusnormid ei näe ette teisiti.
85
Sellest järeldub, et päritoluliikmesriigis vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 6 lõigetes 1–4 ette nähtud eeskirjadele ja korrale võetud saneerimismeetmete avaldamata jätmine ei sea kahtluse alla ühtsuse ja üldisuse ning nende meetmete mõju vastastikuse tunnustamise põhimõtteid vastuvõtvas liikmesriigis, nii nagu neid põhimõtteid on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 75 ja 76. Selline avaldamata jätmine ei saa seega kaasa tuua nende meetmete kehtetuks tunnistamist ega nende mõjude kohaldamatust vastuvõtvas liikmesriigis.
86
Samas tuleb tõdeda, et direktiiv 2001/24 piirdub üksnes selle välistamisega, et saneerimismeetmete avaldamata jätmine võiks sanktsioonina kaasa tuua nende tühistamise või nende mõju puudumise vastuvõtvas liikmesriigis, nägemata ette või veelgi enam ühtlustamata muud liiki sanktsioone. Järelikult tuleb iga liikmesriigi enda õiguskorras kehtestada menetlusnormid, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse. Need menetlusnormid ei tohi aga olla ebasoodsamad kui samalaadsete riigisiseste õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Rudigier, C‑518/17, EU:C:2018:757, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
87
Samuti tuleb märkida, et kui liikmesriigid rakendavad liidu õigust, peavad nad tagama, et järgitaks harta artikli 47 esimeses lõigus tagatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet (15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud), C‑194/19, EU:C:2021:270, punkt 43).
88
Nagu on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktis 83, on direktiivi 2001/24 artiklis 6 ette nähtud avaldamise eesmärk tagada, et päritoluliikmesriigis oleks kaitstud huvitatud isikute õigus esitada kaebus otsuste peale, millega määratakse krediidiasutuse saneerimismeetmed, sealhulgas ka vastuvõtvas liikmesriigis asuvate selle asutuse võlausaldajate kaebeõigus.
89
Sellest järeldub, et kui saneerimismeetmeid ei ole avaldatud vastavalt direktiivi 2001/24 artiklis 6 sätestatud nõuetele, peab päritoluliikmesriigi õigus võimaldama isikutel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi need meetmed mõjutavad ja kelle asu- või elukoht on vastuvõtvas liikmesriigis, esitada nende meetmete peale kaebus mõistliku aja jooksul alates hetkest, mil need meetmed neile teatavaks tehti, nad neist teada said või oleks mõistlikult pidanud nendest teada saama.
90
Selles osas on Euroopa Kohus tunnistanud liidu õigusega kooskõlas olevaks selle, et nii huvitatud isikut kui ka asjaomast ametiasutust kaitsva õiguskindluse huvides määratakse mõistlik kaebuse esitamise õigust lõpetav tähtaeg (vt selle kohta 24. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et ülemääraseks takistuseks ei saa pidada seda, et kaebuse esitamiseks on määratud tähtaeg, mis hakkab kulgema alles kuupäevast, mil asjaomane isik sai tema huve kahjustavatest meetmest teada või oleks pidanud neist teada saama (vt selle kohta 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Flausch jt, C‑280/18, EU:C:2019:928, punkt 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
91
Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige ühelt poolt arvesse võtma – sõltumata asjaolust, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 77 ja 86, et direktiivi 2014/59 sätted ei ole põhikohtuasjades kohaldatavad – Portugali ametiasutuste poolt selle direktiivi artikli 83 lõike 4 alusel avaldatud teavet ning BESi ja/või Novo Banco edastatud teavet, et määrata kindlaks hetk, millest alates põhikohtuasjade kliendid Portugali keskpanga otsustest teada said või oleksid pidanud teada saama. Teiselt poolt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse Portugali valitsuse seisukohti, mida vajaduse korral kinnitab päritoluliikmesriigi kohtute praktika ja mille kohaselt tagab selle liikmesriigi menetlusõigus, et sellise haldusakti nagu Portugali keskpanga otsus krediidiasutuse saneerimise kohta avaldamata jätmise korral saab selle akti peale esitada kaebuse alates hetkest, mil kahjustatud isikud said või oleksid pidanud teada saama sellest aktist või selle rakendamisest, sõltuvalt sellest, kumb toimus esimesena.
92
Lisaks ei ole harta artikli 47 esimese lõiguga vastuolus see, kui liidu õigust rakendava liikmesriigi asutuse niisuguse otsuse vaidlustamiseks, mis võib rikkuda mõnda liidu õigusest isikutele tulenevat õigust, kehtestatakse mõistlikud kaebetähtajad.
93
Ühtlasi ei nõua nimetatud artikkel 47 ega tõhususe põhimõte, et päritoluliikmesriigi õiguse alusel esitatud kaebusel otsuse peale, millega riigisisene asutus võtab saneerimismeetme, oleks peatav toime, mille kohaselt peatuks selle otsuse toime täies ulatuses kuni sellise kaebuse lahendamiseni.
94
Mis puudutab järgmiseks harta artikli 21 lõikega 2 tagatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, siis ei ole väidetud ega tõendatud, et saneerimismeetmete mõju tunnustamist vastuvõtvas liikmesriigis, nagu see on nõutav direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 alusel, kohaldatakse isiku kodakondsuse alusel erinevalt.
95
Lõpuks, mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, siis tuleb meeles pidada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab see põhimõte esiteks, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed, ning teiseks, et nende kohaldamine oleks õigussubjektidele ettenähtav, eriti juhul, kui need võivad üksikisikutele ja ettevõtjatele kaasa tuua ebasoodsaid tagajärgi. Eelkõige nõuab see põhimõte, et õigusnormid võimaldaksid asjasse puutuvatel isikutel täpselt teada kohustuste ulatust, mida need õigusnormid neile ette näevad, ning et neil isikutel oleks võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt (vt selle kohta 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt, C‑504/19, EU:C:2021:335, punkt 51 ning seal viidatud kohtupraktika).
96
Esiteks peab käesoleval juhul vastuvõttev liikmesriik direktiivi 2001/24 sätete kohaselt ilma täiendavate formaalsusteta oma territooriumil tunnustama päritoluliikmesriigis võetud saneerimismeetmete mõju, olenemata asjaolust, et neid meetmeid ei ole direktiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt avaldatud. Teiseks on oluline tõdeda, et ajal, mil Novo Banco kliendid esitasid 2017. aasta jooksul oma hagid Hispaania kohtutele, oli saneerimismeetmete suhtes võetud erinevaid avalikustavaid meetmeid, mille tagasid nii Portugali kui ka Hispaania ametiasutused. Sellest järeldub – eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist –, et Novo Banco klientidel oli oma vastavate hagide esitamise ajal kogu vajalik teave, et teha kõikidest asjaoludest teadlik olles otsus nende hagide esitamise kohta ning selgelt kindlaks teha üksus, kelle vastu need hagid tuli esitada.
97
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimestele küsimustele vastata, et direktiivi 2001/24 artikli 3 lõiget 2 ja artiklit 6, arvestades harta artikli 21 lõiget 2 ja artikli 47 esimest lõiku ning õiguskindluse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 nõutud avaldamise puudumise korral tunnustab muu liikmesriigi kui päritoluliikmesriigi kohus niisuguse saneerimismeetme mõju, mis on võetud krediidiasutuse suhtes enne selle kohtu poole pöördumist ning millega on selle krediidiasutuse kohustused ja vastutus osaliselt üle antud sildpangale.
Teised küsimused kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22
98
Teiste küsimustega kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõiget 2, arvestades harta artikli 47 esimest lõiku ja õiguskindluse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui vastuvõtvas liikmesriigis tunnustatakse päritoluliikmesriigis võetud niisuguse saneerimismeetme mõju krediidiasutuse suhtes, millega on viimase kohustused ja vastutus osaliselt üle antud sildpangale, keda kontrollib avalik-õiguslik asutus, kes rakendab liidu õigust, kui selle sildpanga klientidel on väidetavalt tekkinud õiguspärane ootus, et – tema enda hilisemat tegevust arvestades – sildpank on üle võtnud kohustused, mis vastavad kõikidele kohustustele ja vastutusele, mis olid saneeritaval pangal nende klientide suhtes.
99
Kõigepealt tuleb märkida, et see küsimus põhineb eeldusel, et sellise sildpanga kliendid nagu Novo Banco, kelle kapitali kontrollis ajutiselt liikmesriigi ametiasutus, et selle saaks aja jooksul erastada, võivad selle sildpanga suhtes tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
100
Euroopa Kohtu praktika kohaselt kuulub õiguspärase ootuse kaitse põhimõte liidu aluspõhimõtete hulka (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Europa Way ja Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, punkt 79 ning seal viidatud kohtupraktika), mida peavad järgima nii liidu institutsioonid kui ka liikmesriigid, kui nad võtavad meetmeid liidu õiguse rakendamiseks, eelkõige neile liidu direktiividega antud pädevuse teostamisel (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Europa Way ja Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, punkt 79, ning 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Avicarvil Farms, C‑443/21, EU:C:2022:899, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
101
Õigus sellele põhimõttele tugineda laieneb igale isikule, kelles haldusasutus on talle konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud ootusi (9. juuli 2015. aasta kohtuotsus Salomie ja Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, punkt 44, ning 20. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus Air Berlin, C‑165/20, EU:C:2022:42, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
102
Seevastu ei ole Euroopa Kohus nõustunud võimalusega, et sellele põhimõttele võib tugineda eraõiguslik ettevõtja, et nõuda tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust (vt selle kohta 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Kreuzmayr, C‑628/16, EU:C:2018:84, punkt 47), või vaidluses, mille poolteks on üksnes riigisisesed haldusasutused (vt selle kohta 31. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Smetna palata na Republika Bulgaria, C‑195/21, EU:C:2022:239, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika), mistõttu õigussubjekti õigus tugineda sellele põhimõttele laieneb liidu õiguses üksnes konkreetsetele tagatistele, mille on talle andnud ametiasutus.
103
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 98 märkis, läheks käesoleval juhul sellise sildpanga nagu Novo Banco käsitamine liidu õigust rakendava haldusasutusena, samas kui see asutati eraõigusliku krediidiasutuse vormis, kellel ei ole mingit üldkohaldatavatest õigusnormidest tulenevat pädevust avaliku teenuse osutamise ülesande täitmiseks, kaugemale olukordadest, mil õigussubjekt võib tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Seda järeldust ei muuda asjaolu, et selle krediidiasutuse aktsiakapitali kontrollis erastamise eesmärgil ajutiselt selline avalik-õiguslik asutus nagu kriisilahendusfond. Nimelt ei muuda pelgalt see asjaolu krediidiasutust, kes tegutseb konkurentsile avatud pangandus- ja finantsteenuste turul, riigi haldusasutuseks.
104
Seega tuleb teistele küsimustele kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 vastata, et direktiivi 2001/24 artikli 3 lõiget 2, arvestades harta artikli 47 esimest lõiku ja õiguskindluse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslikud isikud ei saa tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele sildpanga suhtes, kes on eraõiguslik üksus, kellel ei ole üldkohaldatavatest õigusnormidest tulenevatest õigustest laiemaid õigusi ja kes on asutatud sellise krediidiasutuse saneerimismeetme raames, kelle kliendid need eraõiguslikud isikud algul olid, selleks et nõuda, et sildpank vastutaks lepingueelsete ja lepinguliste kohustuste eest, mis on seotud varem selle krediidiasutusega sõlmitud lepingutega. Pelk asjaolu, et seda krediidiasutust kontrollis erastamise eesmärgil ajutiselt avalik-õiguslik asutus, ei saa teha samast krediidiasutusest, kes tegutseb konkurentsile avatud pangandus- ja finantsteenuste turul, riigi haldusasutust.
Kolmandad küsimused kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 ning teine küsimus kohtuasjas C‑500/22
105
Kolmandate küsimustega kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 ning teise küsimusega kohtuasjas C‑500/22 soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artiklit 17 ja õiguskindluse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui vastuvõtvas liikmesriigis tunnustatakse päritoluliikmesriigis direktiivi 2001/24 alusel võetud niisuguste saneerimismeetmete mõju, millega nähakse ette sildpanga loomine ja jäetakse nende meetmete esemeks oleva panga kohustuste hulka kohustus maksta välja lepingueelse või lepingulise kohustuse alusel tasumisele kuuluvad summad. Peale selle soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selline tunnustamine on kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 kooskõlas harta artikliga 38 ning kohtuasjas C‑498/22 direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1.
106
Kõigepealt tuleb tagasi lükata eelkõige Novo Banco argumendid, mille kohaselt on kohtuasjas C‑499/22 esitatud kolmas küsimus vastuvõetamatu põhjusel, et see küsimus puudutab üksnes harta artiklis 38 sätestatud põhimõtet, kuna käesoleval juhul ei ole kohaldatav ükski teisese õiguse säte tarbijakaitse valdkonnas, sealhulgas direktiiv 93/13. Nimelt ühelt poolt kujutab see, kui vastuvõtvas liikmesriigis tunnustatakse krediidiasutuse suhtes päritoluliikmesriigis võetud niisuguse saneerimismeetme mõju, millega võetakse üle direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kohustus, endast liidu õiguse kohaldamist harta artikli 51 lõike 1 tähenduses. Asjaomane harta artikkel on seega kohtuasja C‑499/22 põhikohtuasjas kohaldatav ja sellele küsimusele tuleb anda sisuline vastus. Teiselt poolt ja igal juhul nähtub selle viimase küsimuse sõnastusest endast, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei küsi Euroopa Kohtult mitte ainult harta artiklis 38 sätestatud põhimõtte järgimise kohta, vaid ka omandiõiguse kohta, mis on tagatud harta artikliga 17.
107
Seega tuleb järgemööda analüüsida, kas harta artiklit 17, õiguskindluse põhimõtet, harta artiklit 38 ja direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui tunnustatakse päritoluliikmesriigis direktiivi 2001/24 alusel võetud niisuguste saneerimismeetmete mõju, millega nähakse ette sildpanga loomine ja jäetakse nende meetmete esemeks oleva panga kohustuste hulka kohustus maksta välja lepingueelse või lepingulise kohustuse alusel tasumisele kuuluvad summad.
Harta artikkel 17
108
Vastavalt harta artikli 17 lõikele 1 on igaühel õigus vallata, kasutada, käsutada ja pärandada oma seaduslikul teel saadud omandit ning kelleltki ei tohi tema omandit ära võtta muidu kui üldistes huvides ja seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvituse eest. Omandi kasutamist võib reguleerida seadusega niivõrd, kui see on vajalik üldistes huvides. Lisaks võib vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste – nagu omandiõigus – teostamisele seada piiranguid, tingimusel et need piirangud on ette nähtud seadusega, arvestavad nende õiguste ja vabaduste olemust ning on proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalikud ja vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
109
Esimesena, mis puudutab harta artikli 17 lõikega 1 antud kaitset, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt puudutab see kaitse varalise väärtusega õigusi, millest asjaomases õiguskorras tuleneb omandatud õiguslik seisund, mis võimaldab õiguste valdajal neid õigusi enda kasuks sõltumatult teostada (vt selle kohta 1. augusti 2022. aasta kohtuotsus HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika). Nii on Euroopa Kohus möönnud, et kapitaliturgudel kaubeldavad aktsiad või võlakirjad kujutavad endast selliseid õigusi, millele võib laieneda harta artikli 17 lõikega 1 tagatud kaitse (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punktid 40 ning 43).
110
Seega on vaja kontrollida, kas kummaski põhikohtuasjas kõne all olev olukord puudutab varalise väärtusega õigust, millest tuleneb omandatud õiguslik seisund, mis võimaldab õiguste valdajal neid õigusi enda kasuks sõltumatult teostada.
111
Mis puudutab kõigepealt kohtuasja C‑500/22 põhikohtuasjas käsitletavat eesõigusega võlakirja, mille POSB omandas kapitali järelturul, siis ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 109 viidatud kohtupraktikat arvestades kahtlust selles, et selline eesõigusega võlakiri – eelkõige osas, milles see toob põhimõtteliselt kaasa iga-aastase võlakirjatulu maksmise ja lõpptulemusena selle nominaalväärtuse tagastamise – on varalise väärtusega ning annab selle omanikule omandatud õigusliku seisundi, mis võimaldab sellest tulenevaid õigusi sõltumatult teostada.
112
Järgmiseks, mis puudutab kohtuasja C‑498/22 põhikohtuasjas kõne all olevat nõuet, siis tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, mis käsitleb 20. märtsil 1952 Pariisis allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokolli nr 1 artiklit 1, et mõiste „omand“ võib hõlmata nii „olemasolevat vara“ kui ka „varalisi väärtusi“, sealhulgas nõudeid, mille alusel huvitatud isik võib väita, et tal on vähemalt „õiguspärane ootus“ omandiõiguse tegelikule teostamisele. Kui asjaomane varaline huvi on nõue, saab seda pidada „varaliseks väärtuseks“ üksnes siis, kui sellel on piisav õiguslik alus, sealhulgas siis, kui seda kinnitab väljakujunenud kohtupraktika (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohtu 28. septembri 2004. aasta otsus Kopecký vs. Slovakkia, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, punktid 35 ja 52, ning Euroopa Inimõiguste Kohtu 20. märtsi 2018. aasta otsus Radomilja jt vs. Horvaatia, CE:ECHR:2018:0320JUD003768510, punkt 142).
113
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 111 märkis, on kohtuasja C‑498/22 põhikohtuasjas kõne all olev nõue seotud krediidiasutuse põhimõttelise kohustusega tagastada intress, mis on saadud tarbijaga sõlmitud hüpoteeklaenulepingus sisalduva intressi alammäära tingimuse alusel, mis on tunnistatud ebaõiglaseks, ilma et ta saaks piirata intressi tagasimaksmist ajavahemikuga, mis järgneb selle tingimuse ebaõiglaseks tunnistamisele, nagu tuleneb kohtupraktikast, mis käsitleb direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 tõlgendamist (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt, C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punktid 61 ja 62, ning 15. juuni 2023. aasta kohtuotsus Bank M. (lepingu tühistamise tagajärjed), C‑520/21, EU:C:2023:478, punktid 57 ja 58). Sellest järeldub, et selle nõude omanik võib vähemalt väita, et tal on „õiguspärane ootus“ omandiõiguse tegeliku kasutamise suhtes, mistõttu tal on õigus harta artikli 17 lõikega 1 tagatud kaitsele.
114
Lõpuks, mis puudutab kohtuasja C‑499/22 põhikohtuasjas kõne all olevat nõuet, st nõuet, mis tuleneb lepingueelse teabe puudulikkusest riskide kohta, mis kaasnesid finantsinstrumendiga, millele J.M.F.T. ja M.H.D.S. olid BESi juures alla kirjutanud, siis kuna lepingueelse teabe piisavust tuleb kohtulikult hinnata igale juhtumile omaste asjaolude alusel nii selle sisu kui ka ulatuse osas, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas see nõue vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 110 ette nähtud tingimustele, ja muu hulgas, kas liikmesriigi kohtupraktika, mis käsitleb krediidiasutuse lepingueelset teavitamiskohustust, on piisavalt välja kujunenud, et isikul, kes sellise kohustuse rikkumisele tugineb, võib olla „õiguspärane ootus“, et ta saab seda nõuet tegelikult maksma panna.
115
Teisena, mis puudutab küsimust, kas nende nõuete puhul toob direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 alusel BESi suhtes võetud saneerimismeetmete mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis kaasa omandi äravõtmise harta artikli 17 lõike 1 teise lause tähenduses või on tegemist omandi kasutamist käsitlevate õigusnormidega harta artikli 17 lõike 1 kolmanda lause tähenduses, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et see, kui päritoluliikmesriik võtab need saneerimismeetmed, mis näevad eelkõige ette krediidiasutuse vara üleandmise sildpangale, kujutab endast omandi kasutamise reguleerimist viimati nimetatud sätte tähenduses, mis võib kahjustada selliste krediidiasutuse võlausaldajate omandiõigust nagu võlakirjaomanikud, kelle nõudeid ei ole sellele sildpangale üle kantud (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punkt 50).
116
Asjaolu, et saneerimismeetmete mõju muudeti vastuvõtvas liikmesriigis kohaldatavaks vastavalt nende meetmete vastastikuse tunnustamise kohustusele, nagu see tuleneb direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikest 2, ei muuda seda analüüsi, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 117 sisuliselt märkis.
117
Jääb veel kontrollida, kas harta artikli 17 lõike 1 kolmanda lause ja artikli 52 lõike 1 koostoimes tõlgendamisel on seadusega ette nähtud niisuguste saneerimismeetmete mõju vastuvõtvas liikmesriigis, mille alusel on põhikohtuasjas kõne all olevad nõuded määratud BES Hispaania kohustuste hulka, kooskõlas omandiõiguse olemusega ja proportsionaalne, arvestades et harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte järgimine peab olema tagatud, lähtudes üldistest huvidest, millele tuginetakse selliste saneerimismeetmete õigustamiseks (vt analoogia alusel 21. mai 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (kasutusvaldus põllumajandusmaale), C‑235/17, EU:C:2019:432, punktid 88 ja 89).
118
Käesoleval juhul tulenevad kõigepealt asjaomastes saneerimismeetmetes sisalduvate krediidiasutuse võlausaldajate õiguste piirangud ja nende mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis nii direktiivi 2001/24 sätetest kui ka seda direktiivi ülevõtvatest riigisisestest õigusnormidest, olgu see siis Portugalis RGICSF, mille alusel need meetmed võeti, või Hispaanias seadus 6/2005, mille alusel nende meetmete mõju selles liikmesriigis tunnustati. Lisaks, kuigi on tõsi, et kohtuasja C‑500/22 põhikohtuasjas kõne all oleva võlanõude puhul, millest BES 2014. aasta augusti otsuse alusel vabastati, kanti see nõue 29. detsembri 2015. aasta otsuste alusel uuesti BESi kohustuste hulka tagasiulatuvalt üle, ilmneb, et samade meetmete tagasiulatuva muutmise võimalus ei olnud konkreetselt ette nähtud mitte ainult RGICSFi asjakohastes sätetes, vaid ka 2014. aasta augusti otsuses, ilma et vastavalt kohtupraktikale oleks direktiiv 2001/24 päritoluliikmesriigi jaoks sellisel muutmisel takistuseks (vt selle kohta 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt, C‑504/19, EU:C:2021:335, punkt 61 ning seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et asjaomase krediidiasutuse võlausaldajate õiguste piirangud on ette nähtud seadusega harta artikli 52 lõike 1 tähenduses.
119
Järgmiseks, kuna asjaomase krediidiasutuse saneerimismeetmed ja nende tagajärgede tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis ei kujuta endast mitte omandi äravõtmist, vaid – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 115 – omandi kasutamise reguleerimist, ei saa need kahjustada omandiõiguse olemust või sisu (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punkt 53).
120
Ka tuleb tõdeda, et nende meetmete võtmine ja nende tagajärgede tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis tulenevalt direktiivist 2001/24 vastavad liidu poolt tunnustatud üldise huvi eesmärkidele harta artikli 17 lõike 1 kolmanda lause ja artikli 52 lõike 1 tähenduses. Nimelt, nagu Euroopa Kohus on juba möönnud, vastab selliste meetmete võtmine pangandussektoris liidu üldise huvi eesmärgile, milleks on tagada pangandussüsteemi stabiilsus, eelkõige euroala stabiilsus, ja vältida süsteemset riski (vt selle kohta 20. septembri 2016. aasta kohtuotsus Ledra Advertising jt vs. komisjon ja EKP, C‑8/15 P – C‑10/15 P, EU:C:2016:701, punktid 71 ja 72, ning 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
121
Lõpuks, mis puudutab küsimust, kas saneerimismeetmetes sisalduvad harta artikli 17 lõikes 1 nimetatud õiguste kasutamise piirangud ja nende mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik põhikohtuasjas kõne all olevate üldise huvi eesmärkide saavutamiseks, siis tuleb ühelt poolt meenutada, et liikmesriikidel on eriomast majanduslikku konteksti arvestades majandusalaste otsuste tegemisel ulatuslik kaalutlusruum ning et nad saavad kõige paremini määratleda meetmed, millega võib taotletava eesmärgi saavutada (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punkt 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
122
Sellega seoses, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 119 sisuliselt märkis, on saneerimismeetmetel mõtet vaid siis, kui maksejõuetu krediidiasutuse – käesoleval juhul BESi – kohustused ja varad eraldatakse selleks, et saavutada nende meetmetega taotletavad üldise huvi eesmärgid, milleks on tagada pangandussüsteemi stabiilsus ning vältida süsteemset riski.
123
Teiselt poolt, nagu Hispaania ja Portugali valitsus oma kirjalikes seisukohtades sisuliselt märkisid, näivad need meetmed ja nende mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis olevat kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, kuna RGICSFi sätete kohaselt on võlausaldajatel, kelle nõudeid ei ole sildpangale üle antud, õigus saada summa, mis ei ole väiksem summast, mille nad oleksid pidanud saama, kui asjaomase krediidiasutuse suhtes oleks algatatud likvideerimine tavapäraste maksejõuetusmenetluste kohaselt (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt, C‑83/20, EU:C:2022:346, punkt 58).
124
Samas tuleb meenutada, et kohtuasja C‑500/22 põhikohtuasjas kõne all olev nõue tuleneb müügilepingust, mida ei sõlmitud mitte BESi, vaid Novo Bancoga ja mille ese oli võlakiri, mis selle lepingu sõlmimise ajal kuulus Novo Banco vara hulka vastavalt 2014. aasta augusti otsusele, kuna BESi kohustused liideti selle võlakirjaga seotud kohustustega alles 29. detsembri 2015. aasta otsuste tulemusel.
125
Tõsi küll, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 118, ei takista direktiiv 2001/24 päritoluliikmesriigil isegi tagasiulatuvalt muuta saneerimismeetmete suhtes kohaldatavat õiguslikku korda.
126
Sellest ei järeldu siiski automaatselt, et sellised tagasiulatuvad saneerimismeetmed ei saa mingil juhul rikkuda harta artikliga 17 tagatud omandiõigust. Nimelt, vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 ja nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 117, peavad need saneerimismeetmed järgima proportsionaalsuse põhimõtet, kusjuures selle põhimõtte järgimine tuleb tagada nende üldiste huvide seisukohast, millele nende meetmete põhjendamiseks tuginetakse.
127
Käsitlevas asjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas viimati nimetatud nõue on täidetud, võttes eelkõige arvesse esiteks asjaolu, et 2014. aasta augusti otsuse lisa 2 punktis 2 oli sõnaselgelt ette nähtud võimalus teatavad varad ja kohustused Novo Banco ja BESi vahel üle anda või „tagasi anda“, ning teiseks asjaolu, et kohtuasjas C‑500/22 kõne all olev võlausaldaja on kutsetegevuse raames tegutsev isik.
Õiguskindluse põhimõte
128
Mis puudutab õiguskindluse põhimõtte, mille nõudeid on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 95, väidetavat rikkumist, siis tuleb rõhutada, et vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 2 seitsmendale taandele on saneerimismeetmed meetmed, mille eesmärk on säilitada või taastada krediidiasutuse rahaline seisund ja mis võivad mõjutada kolmandate isikute varasemaid õigusi, sealhulgas meetmed, millega võib kaasneda nõuete vähendamine. Vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõikele 2 jõustuvad need meetmed kogu liidus täielikult selle liikmesriigi õigusnormide kohaselt, kus need on võetud, ilma täiendavate formaalsusteta, sealhulgas teistes liikmesriikides asuvate kolmandate isikute suhtes.
129
Kuna vaidlust ei ole selles, et 2014. aasta augusti otsus ja 29. detsembri 2015. aasta otsused on direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmed, mis on võetud RGICSFi alusel ning millega eraldati maksejõuetu krediidiasutuse kohustused ja varad, siis võisid põhikohtuasjade võlausaldajad eeldada, et teatavat vastutust, nagu see, mis tuleneb BESi antud lepingueelse teabe puudulikkusest, mis on kõne all kohtuasjas C‑499/22, või teatud ettenägematutest asjaoludest, nagu need, mis on kohtuasjade C‑498/22 ja C‑500/22 põhikohtuasjade esemeks, ei anta üle asjaomasele sildpangale. Veel nähtub 2014. aasta augusti otsuse lisa 2 lõike 1 punkti b alapunktist v, et BESi vara hulka jäeti „mis tahes vastutus ja ettenägematud kulud, eelkõige kui need tekivad pettuse tõttu või regulatiivsete, karistus- või haldusnormide või -otsuste rikkumise tõttu“.
130
Samas, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 118, vabastati BES 2014. aasta augusti otsuse alusel kohtuasjas C‑500/22 vaidluse all olevast võlakohustusest, kuna see võlg liideti BESi kohustuste hulka tagasiulatuvalt alles 29. detsembri 2015. aasta otsuste alusel vastavalt RGICSFi asjakohastele sätetele.
131
Ent nagu Euroopa Kohus on märkinud, on uue õigusnormi tagasiulatuv kohaldamine vastuolus õiguskindluse põhimõttega, välja arvatud juhul, kui seda nõuab üldise huvi eesmärk ja kui huvitatud isikute õiguspärast ootust on nõuetekohaselt arvestatud (25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus VYSOČINA WIND, C‑181/20, EU:C:2022:51, punktid 49 ja 59).
132
Sellega seoses võib kohtuasjas C‑500/22 kõne all oleva võlgniku isiku tagasiulatuv muutmine olla mõistlikult põhjendatud üldise huvi eesmärgiga tagada pangandussüsteemi stabiilsus ja vältida süsteemset riski. Käesoleva kohtuotsuse punktis 127 mainitud asjaolusid arvestades ei ole välistatud, et võlausaldaja õiguspärast ootust on selles kohtuasjas nõuetekohaselt arvestatud – seda peab igal juhul kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Harta artikkel 38 ja direktiivi 93/13 artikli 6 lõige 1
133
Lõpuks tuleb analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22, mis puudutavad asjaomaste saneerimismeetmete ja nende mõju vastuvõtvas liikmesriigis tunnustamise kooskõla tarbijakaitsega.
134
Mis puudutab esiteks kohtuasja C‑499/22, siis tuleb märkida, et need küsimused puudutavad eranditult harta artikli 38 tõlgendamist, milles on sätestatud, et liidu poliitikaga tagatakse tarbijakaitse kõrge tase. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei täpsusta siiski, kas Novo Banco kliendid, kes on selle kohtuasja algatanud, on tarbijad liidu õigusakti alusel, mis annaks neile vajaduse korral õigusi.
135
Neil asjaoludel tähendaks kohtuasjas C‑499/22 esitatud sellele kolmanda küsimuse osale vastamine nõuandva arvamuse andmist hüpoteetilises küsimuses, eirates ELTL artikliga 267 loodud kohtute koostöö raames Euroopa Kohtule antud ülesannet (vt selle kohta 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, C‑160/20, EU:C:2022:101, punkt 84 ning seal viidatud kohtupraktika).
136
Seevastu ja teiseks on olukord erinev põhikohtuasja puhul kohtuasjas C‑498/22. Eelotsusetaotluse põhjendustest nähtub nimelt, et selle vaidluse käigus nõuab C.F.O. kui tarbija direktiivi 93/13 alusel, et kohtu poolt ebaõiglaseks tunnistatud intressi alammäära tingimuse alusel – mis sisaldub algul BES Hispaaniaga sõlmitud hüpoteeklaenulepingus, mis anti Novo Bancole üle saneerimismeetmetega, mida on Hispaania sellistena tunnustanud – tagastaks tagasiulatuvalt alusetult makstud summad. Täpsemalt väidab C.F.O., et võttes arvesse direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 tõlgendust, mille Euroopa Kohus andis 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuses Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980), tekitab intressi alammäära tingimuse ebaõiglane laad kohustuse tagastada kõik summad, mille ta on selle tingimuse alusel alusetult maksnud, ja selle kohustuse peab täitma Novo Banco.
137
Sellega seoses tuleb meenutada, et harta artiklist 38 tulenev nõue tagada liidu poliitikas tarbijakaitse kõrge tase kehtib eelkõige direktiivi 93/13 rakendamise suhtes (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Bondora, C‑453/18 ja C‑494/18, EU:C:2019:1118, punkt 40).
138
Võttes arvesse tarbijate kaitse aluseks oleva avaliku huvi laadi ja olulisust, kohustab direktiiv 93/13 liikmesriike ette nägema piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste kasutamine lepingutes majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva isiku ja tarbija vahel. Selleks peavad liikmesriigi kohtud jätma ebaõiglased tingimused kohaldamata, et need ei tekitaks tarbijale siduvaid tagajärgi, välja arvatud juhul, kui tarbija on sellele vastu (15. juuni 2023. aasta kohtuotsus Bank M. (lepingu tühistamise tagajärjed), C‑520/21, EU:C:2023:478, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
139
Ebaõiglaseks tunnistatud lepingutingimust tuleb põhimõtteliselt käsitada nii, et seda ei ole kunagi olemas olnud, mistõttu ei saa sellel olla tagajärgi asjaomasele tarbijale. Seetõttu peab niisuguse lepingutingimuse ebaõiglase laadi kohtulik tuvastamine tarbija jaoks üldjuhul tagajärjena kaasa tooma selle õigusliku ja faktilise olukorra taastamise, milles ta oleks olnud selle lepingutingimuse puudumisel (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt, C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punkt 61, ning 15. juuni 2023. aasta kohtuotsus Bank M. (lepingu tühistamise tagajärjed), C‑520/21, EU:C:2023:478, punkt 57).
140
Selles kontekstis on Euroopa Kohus täpsustanud, et liikmesriigi kohtu kohustusega jätta kohaldamata ebaõiglane lepingutingimus, mis näeb ette teatavate summade alusetu maksmise, kaasneb tagajärjena põhimõtteliselt kohustamine nende summade tagasimaksmisele, sest kui tagasimaksmisele kohustavat tagajärge ei oleks, võiks see seada kahtluse alla heidutava mõju, mille direktiivi 93/13 artikli 6 lõige 1 koostoimes selle direktiivi artikli 7 lõikega 1 soovib siduda majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva isiku poolt tarbijaga sõlmitud lepingus sisalduvate tingimuste ebaõiglase laadi tuvastamisega (15. juuni 2023. aasta kohtuotsus Bank M. (lepingu tühistamise tagajärjed), C‑520/21, EU:C:2023:478, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
141
Vaatamata nendele põhimõttelistele järeldustele on Euroopa Kohus siiski möönnud ka seda, et tarbija kaitse ei ole absoluutne (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt, C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punkt 68).
142
Peale selle on Euroopa Kohus möönnud, et ehkki on olemas selge üldine huvi tagada kogu liidus tugev ja järjepidev investorite ja võlausaldajate kaitse, ei saa seda huvi pidada kõikides olukordades tähtsamaks kui üldine huvi pangandussüsteemi stabiilsuse tagamise vastu (vt selle kohta 8. novembri 2016. aasta kohtuotsus Dowling jt, C‑41/15, EU:C:2016:836, punkt 54, ning 5. mai 2022. aasta kohtuotsus Banco Santander (Banco Populari kriisilahendus), C‑410/20, EU:C:2022:351, punkt 36).
143
Ent nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 120, vastavad saneerimismeetmete võtmine ja nende mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis, nagu see tuleneb direktiivist 2001/24, liidu üldise huvi eesmärgile, milleks on pangandussüsteemi stabiilsuse tagamine, samuti eesmärk vältida süsteemset riski.
144
Käesoleval juhul tähendab saneerimismeetmete mõju tunnustamine vastuvõtvas liikmesriigis, nagu see tuleneb direktiivist 2001/24, et BESi vara hulka jäävad vastutus ja ettenägematud kulud, mis on seotud ülemäärase intressi kohaldamisega hüpoteeklaenu lepingu täitmisel ajavahemikus, mis eelnes 2014. aasta augusti otsuse vastuvõtmisele. Tarbija kaitse ebaõiglaste tingimuste kasutamise eest majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva isikuga sõlmitud lepingutes, nagu see tuleneb direktiivi 93/13 artikli 6 lõikest 1, ei saa minna nii kaugele, et jäetakse tähelepanuta varalise vastutuse jagamine maksejõuetu krediidiasutuse ja sildpanga vahel, nagu see jaotus on kindlaks määratud päritoluliikmesriigi võetud saneerimismeetmetega.
145
Nimelt, kui direktiiviga 93/13 antud kaitse peaks võimaldama igal vastuvõtva liikmesriigi tarbijal, kes on maksejõuetu krediidiasutuse võlausaldaja, seista vastu sellele, et tunnustataks meetmeid, millega päritoluliikmesriik otsustas varalise vastutuse jaotuse tarbija ja sildpanga vahel, siis võib selle liikmesriigi ametiasutuste sekkumine eesmärgiga tagada pangandussüsteemi stabiilsuse kaitse, kaotada oma soovitava toime kõigis liikmesriikides, kus maksejõuetul krediidiasutusel on filiaalid.
146
Sellega seoses tuleb veel täpsustada, et võttes ühelt poolt arvesse nende meetmete ja nende mõju teistes liikmesriikides tunnustamise eesmärki, milleks on vältida, et tulenevalt pangandusturgude tugevast seotusest liidus võiks ühe krediidiasutuse maksejõuetus tõukuvalt põhjustada süsteemset kahju, mis mõjutab nende turgude ja üldisemalt liidu siseturu stabiilsust, ning teiselt poolt asjaolu, et praeguses asjas on Portugali pädev ametiasutus võtnud BESi suhtes saneerimismeetmed, on käsitletavad kohtuasjad selgelt eristatavad kohtuasjast, milles tehti 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980).
147
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandatele küsimustele kohtuasjades C‑498/22 ja C‑499/22 ning teisele küsimusele kohtuasjas C‑500/22 vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1, arvestades harta artikleid 38 ja 17 ning õiguskindluse põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus, kui vastuvõtvas liikmesriigis tunnustatakse päritoluliikmesriigis direktiivi 2001/24 alusel võetud niisuguste saneerimismeetmete mõju, millega nähakse ette sildpanga loomine ja jäetakse nende meetmete esemeks oleva krediidiasutuse kohustuste hulka kohustus maksta välja lepingueelse või lepingulise kohustuse alusel tasumisele kuuluvad summad.
Kohtukulud
148
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta artikli 3 lõiget 2 ja artiklit 6, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 21 lõiget 2 ja artikli 47 esimest lõiku ning õiguskindluse põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus, kui selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 nõutud avaldamise puudumise korral tunnustab muu liikmesriigi kui päritoluliikmesriigi kohus niisuguse saneerimismeetme mõju, mis on võetud krediidiasutuse suhtes enne selle kohtu poole pöördumist ning millega on selle krediidiasutuse kohustused ja vastutus osaliselt üle antud sildpangale.
2.
Direktiivi 2001/24 artikli 3 lõiget 2, arvestades põhiõiguste harta artikli 47 esimest lõiku ja õiguskindluse põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
eraõiguslikud isikud ei saa tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele sildpanga suhtes, kes on eraõiguslik üksus, kellel ei ole üldkohaldatavatest õigusnormidest tulenevatest õigustest laiemaid õigusi ja kes on asutatud sellise krediidiasutuse saneerimismeetme raames, kelle kliendid need eraõiguslikud isikud algul olid, selleks et nõuda, et sildpank vastutaks lepingueelsete ja lepinguliste kohustuste eest, mis on seotud varem selle krediidiasutusega sõlmitud lepingutega. Pelk asjaolu, et seda krediidiasutust kontrollis erastamise eesmärgil ajutiselt avalik-õiguslik asutus, ei saa teha samast krediidiasutusest, kes tegutseb konkurentsile avatud pangandus- ja finantsteenuste turul, riigi haldusasutust.
3.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1, arvestades põhiõiguste harta artikleid 38 ja 17 ning õiguskindluse põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus, kui vastuvõtvas liikmesriigis tunnustatakse päritoluliikmesriigis direktiivi 2001/24 alusel võetud niisuguste saneerimismeetmete mõju, millega nähakse ette sildpanga loomine ja jäetakse nende meetmete esemeks oleva krediidiasutuse kohustuste hulka kohustus maksta välja lepingueelse või lepingulise kohustuse alusel tasumisele kuuluvad summad.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.