62014CP0169_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Euroopa Kohtule esitatud küsimused käsitlevad probleeme seoses tagajärgede ja piirangutega, mis, arvestades vajadust järgida liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtet, kehtivad direktiiviga 93/13/EMÜ(2) tagatud tarbijakaitse suhtes. Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada, et liidu tarbijakaitseõigus ei mõjuta liikmesriikide menetlusõigust piiramatult.
2. Kohtuasi kajastab otseselt muudatusi, mis tehti Hispaania õigusnormidesse kohtuotsuse Aziz(3) tulemusena. Euroopa Kohus asus selles otsuses seisukohale, et senini kehtinud Hispaania õigusnormid ei olnud kooskõlas tõhususe põhimõttega, kuna nendega tehti võimatuks või ülemäära raskeks kohaldada tarbijatele kaitset, mis on ette nähtud direktiiviga 93/13, juhul kui on tegemist hüpoteegi realiseerimise menetlustega, mille algatamist on taotlenud müüjad või teenuste osutajad ja milles need tarbijad on kostja rollis. Selle kohtuotsuse järel muutis Hispaania seadusandja tervet rida täitemenetlust reguleerivaid sätteid tsiviilkohtumenetluse seaduses, et anda hüpoteegi realiseerimise menetluses võimalus esitada vastuväide, mis tugineb ebaõiglaste tingimuste kasutamisele, ning jättis osalt kehtima varasema regulatsiooni.
3. Selle seadusemuudatusega lisatud sätte on teatavad siseriiklikud kohtud kaudselt kahtluse alla seadnud(4), sh on seda teinud eelotsusetaotluse esitanud kohus. Põhikohtuasjas on kohtul tekkinud küsimus sisuliselt selle kohta, kas siseriiklik õigusnorm, millega ei ole ette nähtud, et sundtäitmise menetluses kostjaks olev isik saaks kaevata apellatsiooni korras edasi otsuse, millega kõnesolevale täitmisele esitatud vastuväide jäeti rahuldamata, on vastuolus esiteks direktiivi 93/13 artikliga 7, mis näeb ette liikmesriikide kohustuse rakendada piisavaid ja tõhusaid meetmeid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste kasutamine tarbijalepingutes, mida müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad, ning teiseks õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele.
I – Õiguslik raamistik
A – Direktiiv 93/13
4. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].” [täpsustatud tõlge]
5. Direktiivi artikli 7 lõige 1 näeb ette, et „[l]iikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad”.
B – Hispaania õigus
6. Seaduse 1/2013 eesmärk selle põhjenduste kohaselt on rakendada erinevaid meetmeid, et kergendada hüpoteegilepingute võlgnike olukorda, kel on majandus- ja finantskriisi tõttu raskusi finantskohustuste täitmisel. Põhjendustes on öeldud ka seda, et seadusega muudetakse hüpoteegiga tagatud lepingute täitemenetluse korda, et kõrvaldada seadusest vastuolud liidu õigusega, mis tuvastati kohtuotsuses Aziz (EU:C:2013:164).
7. Seadusega 1/2013 muudetakse tsiviilkohtumenetluse seaduse(5) artiklit 695, mis uues redaktsioonis näeb hüpoteegiga tagatud nõuete täitmise kohta ette järgmist:
„Vastuväited täitmisele
1. Käesolevas peatükis nimetatud menetlustes saab võlgnik täitmisele vastuväiteid esitada vaid järgmistele põhjustele tuginedes:
(1) tagatise või tagatud kohustuse äralangemine, […];
(2) viga võlgnetava summa kindlaksmääramisel, […];
(3) hüpoteegiga või registerpandiga koormatud vallasvara suhtes täitmisel see, et kõnealusele varale on seatud muu pant või vallas- või kinnisvarahüpoteek või vara on arestitud ning selle kohta on tehtud registrisse kanne enne menetluse tinginud tagatise seadmist; seda tuleb tõendada vastava registritõendiga;
(4) täitmise aluseks või sissenõutava summa kindlaksmääramise aluseks oleva lepingutingimuse ebaõiglus.
2. Eelmises lõikes nimetatud vastuväite esitamise korral peatab Secretario Judicial [kohtutäitur] täitmise ja teatab menetlusosalistele kuupäeva, mil need peavad ilmuma täitmisteate väljastanud kohtusse. Kohtukutse esitamise ja kõnealuse kuupäeva vahele peab jääma vähemalt 15 päeva. Nimetatud kuupäeval kuulab kohus pooled ära, võtab vastu esitatud dokumendid ja teeb kahe päeva jooksul kohtumääruse vormis lahendi.
3. Kohtumäärusega, millega rahuldatakse käesoleva artikli lõike 1 punktide 1 ja 3 alusel esitatud vastuväide, tehakse otsus, et täitmist ei ole alust jätkata; määrusega, millega rahuldatakse punkti 2 alusel esitatud vastuväide, määratakse kindlaks summa, mille osas täitmist jätkatakse.
Juhtudel, mil vastuväide põhineb punktil 4, määratakse, et täitemenetlust ei ole alust jätkata, kui täitmise aluseks on lepingutingimus. Muudel juhtudel jätkatakse täitmist, jättes ebaõiglase tingimuse kohaldamata.
4. Kohtumääruse peale, millega määratakse, et täitemenetlust ei ole alust jätkata, või millega otsustatakse ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmine, saab edasi kaevata.
Muudel juhtudel ei saa kohtumääruste peale, millega tehakse otsus käesolevas artiklis käsitletud vastuväidete kohta, edasi kaevata, ja nende tagajärjed piirduvad üksnes selle täitemenetlusega, mille raames need tehti.”
II – Menetlus põhikohtuasjas, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
8. Põhikohtuasja vaidluse poolteks on ühelt poolt Banco Bilboa Vizcaya Argentaria SA (edaspidi „BBVA”) ning teiselt poolt Juan Carlos Sánches Morcillo ja María del Carmen Abril Garcia (edaspidi „kaebuse esitajad”), kes esitasid vastuväite nende peamisele eluasemele seatud hüpoteegi realiseerimisele.
9. Eelotsusetaotlusest nähtub, et BBVA sõlmis kaebuse esitajatega 9. juunil 2003 notariaalse laenulepingu, mis tagati hüpoteegiga. BBVA laenas kaebuse esitajatele 300 500 eurot, mille nad kohustusid 360 igakuise maksega tagasi maksma 30. juuniks 2028. Kaebuse esitajad seadsid tagasimaksmiskohustuse täitmise tagamiseks oma eluasemele hüpoteegi. Laenulepingu artikkel 6 bis
näeb ette, et juhul, kui võlgnikud ei täida maksekohustusi ja BBVA peab kasutama võimalust tunnistada tagasimaksmise kohustus ennetähtaegselt saabunuks, on viivitusintress 19% aastas, samas kui asjassepuutuval perioodil Hispaanias kehtinud seadusjärgne viivitusintressi määr oli 4%.
10. Kuna laenuvõtjad ei täitnud oma kohustust maksta igakuiseid makseid vastavalt lepingus sätestatule, esitas BBVA 15. aprillil 2011 kaebuse esitajate vastu nõude hüpoteegi realiseerimiseks, milles nõudis neilt võlgnevuse tasumist ja laenu tagasimaksmise kohustuse täitmise tagamiseks seatud hüpoteegiga koormatud kinnisasja müümist enampakkumisel.
11. Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón (Castellóni esimese astme kohus nr 3, Hispaania), kellele see nõue esitati, algatas hüpoteegi realiseerimise menetluse ning pärast täitmise lubamist tegi kaebuse esitajatele korralduse võlgnevus tasuda.
12. Kaebuse esitajad osalesid kohtumenetluses ning esitasid 12. märtsil 2013 hüpoteegi realiseerimisele vastuväite, väites sisuliselt, et esiteks ei ole esitatud dokument, st hüpoteeklaenu lepingu koopia, täitmisele pööratav, mistõttu on täitmise määramine õigustühine, ja teiseks ei kuulu asi Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellónʼi pädevusse.
13. Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón tegi 19. juunil 2013 määruse, millega jättis vastuväite rahuldamata ning määras täitmise jätkamise tagatiseks panditud eluaseme arvelt.
14. Kaebuse esitajad esitasid selle otsuse peale määruskaebuse. Määruskaebus tunnistati vastuvõetavaks ja saadeti lahendamiseks Audiencia Provincial de Castellónʼile (Castellóni provintsi kohus).
15. Audiencia Provincial de Castellón märkis, et LEC artikli 695 lõige 4 annab poolele, kes nõuab täitmisele pööramist, võimaluse kaevata edasi otsus, millega rahuldati vastuväide ja määrati hüpoteegi realiseerimise menetluse lõpetamine või tuvastati ebaõiglaste tingimuste kasutamine, kuid, välistades edasikaebamise võimaluse muudel juhtudel, ei võimalda see täitemenetluse võlgnikul kaevata edasi otsust, mis on tehtud tema kahjuks.
16. Kuna Audiencia Provincial de Castellón leidis, et kõnesolev säte ei pruugi olla kooskõlas direktiiviga 93/13 taotletava kaitse-eesmärgiga ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikliga 47 tagatud õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi 93/13 artikli 7 lõikega 1, mis näeb ette liikmesriikide kohustuse tagada, et tarbijate huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mida müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad, on vastuolus niisugune menetlusnorm nagu [LEC] artikli 695 lõige 4, mis reguleerib võimalusi kaevata edasi otsus, millega otsustatakse hüpoteegi või pandiga koormatud vara täitemenetlusele esitatud vastuväite üle, ja mis võimaldab kaevata edasi üksnes kohtumääruse, millega otsustatakse menetluse lõpetamine või ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmine, ning välistab edasikaebamise võimaluse muudel juhtudel, mille vahetuks tagajärjeks on see, et juhul, kui võlgniku vastuväide täitmisele rahuldati, saab sissenõudmist nõudnud pool selle otsuse edasi kaevata, samuti saab edasi kaevata menetluse lõpetamise või ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmise otsust, kuid täitemenetluse võlgnikust tarbijal puudub võimalus otsust vaidlustada juhul, kui tema vastuväide jäetakse rahuldamata?
2. Kas direktiivis 93/13 sisalduvate tarbijakaitset puudutavate Euroopa Liidu õigusnormide kohaldamise valdkonnas on harta artiklis 47 ette nähtud õigustega ‒ põhimõttega, mis tagab õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele, õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele ja poolte võrdsusele ‒ kooskõlas niisugune siseriiklik õigusnorm nagu [LEC] artikli 695 lõige 4, mis reguleerib võimalusi kaevata edasi otsus, millega otsustatakse hüpoteegi või pandiga koormatud vara täitemenetlusele esitatud vastuväite üle, ja mis võimaldab edasi kaevata üksnes kohtumääruse, millega otsustatakse menetluse lõpetamine või ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmine, ning välistab edasikaebamise võimaluse muudel juhtudel, mille vahetuks tagajärjeks on see, juhul kui võlgniku vastuväide täitmisele rahuldati, saab sissenõudmist nõudnud pool selle otsuse edasi kaevata, samuti saab edasi kaevata menetluse lõpetamise või ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmise otsust, kuid täitemenetluse võlgnikul puudub võimalus otsust vaidlustada juhul, kui tema vastuväide jäetakse rahuldamata?”
17. Euroopa Kohtu president rahuldas 5. juuni 2014. aasta määrusega eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada käesolev kohtuasi kiirendatud menetluses, mis on ette nähtud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23a ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 105.
18. Kirjalikud seisukohad esitasid BBVA, kaebuse esitajad, Hispaania valitsus ja Euroopa Komisjon.
19. BBVA, Hispaania valitsus ja Euroopa Komisjon kuulati ära 30. juunil 2014 toimunud kohtuistungil.
III – Analüüs
A – Esimene küsimus: tõhususe põhimõtte järgimine
20. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus puudutab seda, kas direktiiviga 93/13 on tõhususe põhimõtte aspektist kooskõlas niisugune siseriiklik menetlusnorm nagu antud juhul LEC artikli 695 lõige 4, mis näeb hüpoteegi realiseerimise menetluste puhul ette, et edasi saab kaevata üksnes määrused, millega on otsustatud, et täitemenetlust ei ole alust jätkata või et ebaõiglane tingimus ei kuulu kohaldamisele. Siseriiklik kohus on selles osas seisukohal, et mainitud säte võib olla takistuseks, kui võlgnik soovib kõrgema astme kohtusse pöörduda, samas kui võlausaldajale on selline õigus tagatud, ning võib takistada ka võimaliku ebaõiglase tingimuse õigustühiseks tunnistamist.
21. Tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus näib lähtuvat eeldusest, et seadusega 1/2013 kehtestatud muudatused ei kajasta piisaval määral neid aspekte, mida oleks Azizi kohtuotsuse (EU:C:2013:164) põhjal tulnud arvesse võtta. Nimelt asjaolu, et LEC artikli 695 lõige 4, mis hüpoteegi realiseerimise menetluses ei võimalda võlgnikul kaevata edasi otsust, mis on tehtud esimeses kohtuastmes ning millega on tema vastuväide jäetud rahuldamata, rikub direktiiviga 93/13 tarbijatele ette nähtud kaitse tõhususe nõuet.
22. Esmalt ‒ kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda küsimust puudutanud ‒ tundub mulle asjakohane käsitleda lühidalt küsimust, kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõikega 2 oleks vastuolus see, kui Euroopa Kohus tunnistaks ennast pädevaks võtma seisukohta vaidlusaluste siseriiklike õigusnormide direktiiviga kooskõla kohta.
23. Nimelt on BBVA kirjalikes seisukohtades väitnud, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm, st LEC artikli 695 lõige 4, on imperatiivne säte, mida ei ole kantud ühessegi lepingusse, ning mis seega direktiivi 93/13 kohaldamisalasse ei kuulu. BBVA viitab eeskätt Euroopa Kohtu hiljutisele kohtuotsusele Barclays Bank(6) .
24. Tuletan meelde, et Euroopa Kohus on selles kohtuasjas väljendanud seisukohta, et eelotsusetaotluses mainitud siseriiklikud sätted ei kuulu direktiivi 93/13 kohaldamisalasse. Selle järelduse toetuseks märgib kohus esiteks, et eelotsusetaotluse esemeks olnud siseriiklikud õigusnormid kujutasid endast õigus- ja haldusnorme ning neid ei ole põhikohtuasjas käsitletavasse lepingusse kirja pandud(7), teiseks ei puuduta need sätted seda, milline on siseriikliku kohtu pädevuse ulatus lepingutingimuste ebaõiglase laadi hindamisel, ning kolmandaks kuulusid need sätted kohaldamisele, ilma et nende kohaldamisala või -ulatust oleks lepinguga muudetud. Seega võis õigustatult eeldada, et lepingulisest tasakaalust on kinni peetud(8) .
25. Selles kohta tuleb märkida, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõige 2 sätestab, et „[l]epingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel põhikirjasätetel või õigusnormidel […], ei kuulu käesoleva direktiivi reguleerimisalasse”. Seda lõiget tuleb lugeda koostoimes selle direktiivi põhjendusega 13, kus on konkreetselt märgitud, et „sõnastus „kohustuslikud põhikirjasätted või õigusnormid” artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ette nähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti”.
26. Seega võib käesoleval juhul õigustatult küsida, kas direktiiv 93/13 kuulub kohaldamisele. Õigupoolest ei ole ei põhikohtuasja pooled ega Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón ühel või teisel moel viidanud lepingutingimustele, mida võiks käsitada direktiivi 93/13 mõttes ebaõiglaste tingimustena. Hüpoteegi realiseerimise menetluse kostjad on selles osas piirdunud üksnes väitega, et dokument, mille alusel nõuti hüpoteegi realiseerimist, ei vasta vorminõuetele, ning lisaks puudub Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellónʼil pädevus asja üle otsustamiseks. Lisaks annab eelotsusetaotluse esitanud kohtu viide direktiivi 93/13 lisa punktile 1, kus selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punktis q nimetatud tingimuste seas on mainitud tingimusi, mille eesmärk on „jätta tarbija ilma õigusest võtta õiguslikke meetmeid või kasutada mis tahes muud õiguskaitsevahendit või tarbija kõnealust õigust piirata”, võimaluse mõelda, et see, mis on käesolevas asjas vaidluse esemeks, ei tulene mitte põhikohtuasja poolte vahel sõlmitud hüpoteeklaenu lepingust, vaid Hispaania tsiviilkohtumenetluse seaduse imperatiivsetest sätetest.
27. Seevastu, kuna eelotsusetaotluses on viidatud hüpoteeklaenu lepingus mainitud 19‑protsendilisele viivitusintressi määrale ning kuna pealegi tuleb liikmesriigi kohtu poolt liidu õiguse tõlgendamise kohta esitatud eelotsuse küsimuste puhul eeldada nende asjakohasust, siis ei saa välistada, et käesolevas kohtuasjas tuleb kriitiliselt vaadelda viivitusintressi kindlaksmääramist puudutavat lepingutingimust, mis oma laadilt võib olla potentsiaalselt ebaõiglane, arvestades et selline olukord võib olla võrreldav sellega, mille kohta Euroopa Kohus pidi seisukoha võtma kohtuasjades Banco Español de Crédito(9) ja Aziz(10) . Nendes kohtuasjades oli tegemist vaidlusega, kus eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis küsimus talle direktiiviga 93/13 antud pädevuse ulatuse kohta juhtudel, kui hinnata tuleb viivitusintressi kindlaksmääramist puudutavate lepingutingimuste võimalikku ebaõiglust.
28. Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et seega ei saa direktiivi 93/13 kohaldatavust põhikohtuasjas a priori
välistada.
29. Seda arvestades asun nüüd käsitlema probleemi sisulist külge, tuues kõigepealt välja mõningad Azizi kohtuotsuse mõtet ja ulatust puudutavad aspektid.
1. Azizi kohtuotsuse mõte ja ulatus seonduvalt tõhususega hüpoteegi realiseerimise menetlustes, arvestades direktiivi 93/13
30. Mis puudutab Azizi kohtuasja, siis tuletan meelde, et ‒ edasiarendusena sellest, mida ma mainisin juba kohtuasjas Macinský ja Macinská(11) ‒ puudutasid Euroopa Kohtule esitatud küsimused üldisi probleeme seoses siseriiklike kohtute pädevuse ja kohustustega tarbijalepingute tingimuste võimaliku ebaõigluse kontrollimisel. Konkreetsemalt tuli seal kindlaks teha, milline on siseriikliku kohtu vastutus juhul, kui kohus lahendab sisulisi küsimusi hüpoteegi realiseerimise menetluses, et vajadusel oleks tagatud täitmise nõude ja seega täitemenetluse aluseks oleva lepingutingimuse ebaõiglust tuvastava sisulise kohtuotsuse täielik toime(12) .
31. Viidates menetlusautonoomia suhtes kehtivatele piiridele, mis tulenevad liidu õiguses kehtivast tõhususe põhimõttest, asus Euroopa Kohus seisukohale, et Hispaanias sel ajal hüpoteegiga tagatud nõuete täitemenetlust reguleerinud õigusnormid olid oma laadilt sellised, et võisid kahjustada direktiiviga 93/13 taotletud kaitse tõhusust, kuna ei võimaldanud asja sisuliselt läbivaataval kohtul, kellele tarbija on esitanud kaebuse väitega täitedokumendi aluseks olnud lepingutingimuse ebaõigluse kohta, kohaldada esialgse õiguskaitse meetmeid, et peatada hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetlus või see lõpetada, juhul kui selliste meetmete kohaldamine on vajalik kohtu lõpliku otsuse täieliku toime tagamiseks(13) .
32. Seega seab Euroopa Kohtu otsus tõhususe põhimõttest lähtuvalt kahtluse alla siseriiklikud õigusnormid, mis ei võimalda tarbijal tugineda hüpoteeki puudutavas menetluses vastuväite esitamisel lepingus sisalduvatele ebaõiglastele tingimustele ega ‒ a fortiori ‒ kohtul neile viidata. Euroopa Kohtu mõttekäik põhineb eeskätt asjaolul, et seni kehtinud korra raames ei olnud tarbijal võimalik hüpoteegi realiseerimise menetluses esitada vastuväidet ‒ ega kohtul menetlust peatada ‒, tuues põhjenduseks, et mõni vaidlusaluses laenulepingus märgitud tingimus on laadilt ebaõiglane. Näib, et seejuures oli tegemist olukorraga, kus hüvitise nõude sai esitada vaid a posteriori, kuid selline kaitsemeede ei olnud oma laadilt piisavalt tõhus ja adekvaatne, et takistada direktiiviga 93/13 keelatud tingimuste kasutamist.
33. Teisisõnu, kohus tunnistas direktiiviga 93/13 tarbijatele tagatud kaitse seisukohast problemaatiliseks just asjaolu, et hüpoteegi realiseerimise menetlus eraldati täielikult sisulisest põhimenetlusest ehk sellest, mille tarbija algatas teatavate ebaõiglaste tingimuste tühisuse tuvastamiseks. Selline kaitse on ilmselgelt ebatäielik, kui vaatamata asjaolule, et võlgnik on esitanud sisulise hagi teatavate hüpoteeklaenu lepingus sisalduvate tingimuste ebaõigluse kohta, ei võimalda miski kinnisasja sundtäitmise menetlust peatada. Iseenesest ei ole kahtluse alla seatud mitte hüpoteegi realiseerimise menetlust kui sellist, vaid selle suhet ühe või mitme ebaõiglaseks peetava tingimuse tühisuse tuvastamiseks esitatud hagiga.
2. Hinnang põhikohtuasjas vaidlustatud menetlusnormile
34. Käesolev kohtuasi puudutab küsimust, mis on hoopis midagi muud kui kohtuotsuses Aziz (EU:C:2013:164) käsitletud küsimus, kuna see puudutab vaid LEC artikli 695 lõikes 4 toodud menetlusnormi, mis ei anna võimalust pöörduda kõrgema astme kohtusse juhtudel, kui hüpoteegi realiseerimise menetluses tehtud otsus on võlgnikust tarbija suhtes ebasoodne.
35. LEC artikli 695 lõige 4 sisaldab aspekti, mida direktiiv 93/13 ei reguleeri. Nimelt ei sätesta direktiiv mitte mingil moel seda, kui mitmes kohtuastmes peab saama selle kohaldamisalasse jäävaid lepingutingimusi kontrollida.
36. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt meenutanud, kuulub see küsimus ühtlustatud normide puudumisel liikmesriikide menetlusautonoomia valdkonda, tingimusel et õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks kasutatavad menetluslikud õiguskaitsevahendid ei ole vähem soodsad samalaadsetest siseriiklikus õiguses kasutatavatest vahenditest (võrdväärsuse põhimõte) ning ei muuda liidu õigusega antud õiguste teostamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte)(14) .
37. Käesoleval juhul leian, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm ei ole nendest kahest põhimõttest kinnipidamist silmas pidades problemaatiline.
38. Mis puudutab võrdväärsuse põhimõtet, siis minu arvates ei esine ühtki asjaolu, mis võimaldaks järeldada, et liidu õiguskorrast võlgnikele tulenevate õiguste kaitse oleks tagatud vähemal määral kui siseriikliku õigusega samalaadsete juhtumite korral. Nimelt, tarbija menetluslike õiguste vaatenurgast on direktiivil 93/13 põhinevate vastuväidete põhjenduste suhtes kehtiv regulatsioon võrreldav sellega, mis kehtib nende vastuväidete põhjendatuse suhtes, mis põhinevad siseriiklikel õigusnormidel. Nimelt välistab LEC artikkel 695 kostja võimaluse edasi kaevata kõigil juhtudel, sõltumata sellest, kas seda soovitakse teha hüpoteegiga tagatud laenulepingu tingimuste võimaliku ebaõiglase laadi tõttu direktiivi 93/13 mõttes või muudel selles artiklis nimetatud põhjustel.
39. Ka tõhususe põhimõtet silmas pidades, nagu järgnevates punktides näha, ei võimalda miski järeldada, et antud juhul käsitletavate siseriiklike õigusnormidega oleks direktiiviga 93/13 antud õiguste teostamine muudetud võimatuks või ülemäära raskeks.
40. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks käsitlen kõigepealt hüpoteegi realiseerimise menetluses tehtud otsuste edasikaebamise õigust, ning seejärel uurin võlausaldaja ja võlgniku olukorra ebavõrdsusega seotud probleeme olukorras, kus tegemist on hüpoteegi täitmisele pööramisega.
a) Tõhusus ja võlgniku apellatsiooniõigus hüpoteegi realiseerimise menetluses
41. Esiteks, vastupidi sellele, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus näib väitvat(15), olen ma arvamusel, et nõuetest, mis tulenevad kohtuotsusest Aziz (EU:C:2013:164) seonduvalt direktiiviga 93/13 antud kaitse tõhususega, on täielikult kinni peetud seeläbi, et LEC‑sse on lisatud võimalus esitada hüpoteegi realiseerimise menetluse raames täitmisele vastuväide, mis põhineb lepingutingimuste väidetaval ebaõiglusel. Viidatud kohtuotsusest ei nähtu, et Hispaania seadusandja oleks lisaks selle täiendava sätte kehtestamisele kohustatud ette nägema korra, mis puudutab tingimusi, mille olemasolul võib edasi kaevata otsuse, mis on tehtud kõnesoleva menetluse raames esitatud vastuväite kohta.
42. Teiseks, nagu komisjon on maininud, ei eelda liidu õiguse kohaldamise tõhususe nõue, mille n‑ö paariliseks on vaieldamatult harta artikliga 47 ette nähtud õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, et liikmesriigid näeks ette kahes kohtuastmes toimuva kohtuliku kontrolli.
43. Nagu kohtujurist Mengozzi on kohtuasjas Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León(16) tehtud ettepanekus märkinud, ei sisalda liidu õigus tarbijakaitse valdkonnas konkreetset kohustust selles osas, mitme kohtuastmega tagatud õiguskaitse peavad liikmesriigid ette nägema. Lisaks on selge, et aluslepingutega ei soovitud luua muid õiguskaitsevahendeid lisaks olemasolevatele, v.a juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole olemas ühtegi niisugust õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks ‒ kasvõi täiendava taotluse põhjal ‒ tagada isikutele liidu õigusest tulenevad õigused. Samuti ei ole Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga kuni tänaseni tsiviilasjade puhul tagatud õigust kaheastmelisele kohtumenetlusele(17) . Nimelt annab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte isikule õiguse kohtusse pöörduda, mitte aga õigust mitmeastmelisele kohtumenetlusele(18) .
44. Kolmandaks leian, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm, mis ei võimalda hüpoteegi realiseerimise menetluse kostjal kaevata edasi otsust, millega tema vastuväide rahuldamata jäeti, ei muuda talle liidu õigusest tulenevate õiguste rakendamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks.
45. Kui võtta esmalt lähtekohaks kohtupraktikas, eeskätt kohtuotsuses Aziz (EU:C:2013:164) tehtud järeldused, siis nähtub, et tarbijatele direktiivist 93/13 tulenevad õigused on tõhusalt kaitstud, kuna esiteks saab tarbija tugineda ebaõiglaste tingimuste olemasolule siis, kui esitab vastuväite hüpoteegi täitmisele pööramisele, ning teiseks on asja läbivaataval kohtul õigus viidata niisuguste tingimuste olemasolule omal algatusel ja kui see on asjakohane, siis täitemenetlus peatada.
46. Pöördudes tagasi põhikohtuasja juurde, siis mulle näib, et nii võlgnikel kui kohtul, kuhu esmalt pöörduti, oli võimalus tugineda põhikohtuasjas käsitletavas laenulepingus toodud tingimuste võimalikule ebaõiglusele.
47. Mõistagi, nagu rõhutati, on antud juhul probleem selles, et hüpoteegi realiseerimise menetluse ajal kehtinud siseriiklike õigusnormidega ei olnud ette nähtud, et ebaõiglaste tingimuste olemasolu vaidlusaluses laenulepingus saaks olla aluseks hüpoteegi täitmisele pööramisele vastuväitele või et siseriiklik kohus, kellele oli esitatud sundtäitmise nõue, võiks viidata sellele omal algatusel.
48. Lisaks tuleneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud teabest ka see, et kohus, kuhu esmalt pöörduti, ei puudutanud tehtud otsuses seda, kas põhikohtuasjas käsitletavas hüpoteeklaenu lepingus võis sisalduda mõni ebaõiglane tingimus.
49. Niisiis nähtub eelotsusetaotlusest, et vastuväide hüpoteegi täitmisele pööramisele esitati 12. märtsil 2013, st enne seaduse 1/2013 jõustumist. Seega ei olnud kaebuse esitajatel võimalik selle vastuväite puhul tugineda väitele, et hüpoteeklaenu lepingus toodud tingimused on ebaõiglased.
50. Sellegipoolest tuleb rõhutada, et vastavalt seaduse 1/2013 esimesele üleminekusättele(19) oli Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellónʼil võimalik alates 14. maist 2013 omal algatusel hinnata seda, kas viivitusintressi käsitlev lepingutingimus on laadilt ebaõiglane. Seega võimalus, et täitmisele pööramist otsustav kohus vaatab selle tingimuse läbi, tunnistades selle laadilt ebaõiglaseks või mitte, ning sellele vastavalt määraks, et täitmisele pööramise alus on ära langenud või otsustaks täitmise peatada, oli olemas juba 19. juunil 2013 ehk kuupäeval, mil see kohus tegi otsuse hüpoteegi täitmisele pööramisele esitatud vastuväite kohta.
51. Samuti andis neljas üleminekusäte tarbijale võimaluse esitada erandkorras täiendav vastuväide, mis põhineb uutel vastuväite esitamise alustel, mis on ette nähtud LEC artikli 695 lõikes 4. Selle sätte kohaselt oli kaebuse esitajatel võimalus viidata ebaõiglaste tingimuste kasutamisele ühe kuu jooksul alates seaduse 1/2013 jõustumisest, st vahemikus 16. maist 2013 kuni 16. juunini 2013.
52. Neljandaks ‒ asjaolu, et kaebuse esitajatel puudus edasikaebamise õigus, ei ole selline, et oleks nad ilma jätnud võimalusest, et kohus vaataks sisulises menetluses läbi nende nõude tunnistada tühiseks lepingutingimused, mis nende hinnangul on ebaõiglased. Euroopa Kohtu kohtupraktikast tuleneb, et iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas teatav siseriiklik menetlusnorm muudab liidu õiguse kohaldamise võimatuks või ülemäära raskeks, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle sätte rolli menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes(20) .
53. Niisiis ei tohi lasta silmist asjaolu, et põhikohtuasjas toimuv täitemenetlus, kus võlausaldaja soovib tagasi saada laenu, mille suhtes tal on täitmise nõudeõigus, mis on eeldatavalt kehtiv, lahkneb oma laadi poolest sisulisest kohtumenetlusest. Võlgnik, kes omaenda hinnangul on kahju kannatanud, peaks algatama sisulise menetluse, kus asja läbivaatav kohus saaks anda hinnangu täitmisele pööramise õiguse olemasoluga seonduvatele küsimustele.
54. Nagu komisjon on märkinud, annab Hispaanias kehtiv hüpoteegi realiseerimise menetlust reguleeriv kord võimaluse viia sisulise ja võistleva menetluse raames läbi õiguslik debatt, mis puudutab võlgnevuse ja laenulepingu kehtivusega seotud küsimusi. Märgin selle kohta, et LEC artikli 695 lõige 4, mis näeb ette, et peale juhtude, kus täitemenetlust ei ole alust jätkata, või kus kohus on asunud seisukohale, et ebaõiglane tingimus tuleb jätta kohaldamata, ei saa muudel juhtudel ‒ st kohtumääruste peale, millega on tehtud otsus selles artiklis viidatud vastuväidete kohta ‒ edasi kaevata, on sõnaselgelt öeldud, et „nende tagaj ärjed piirduvad üksnes selle täitemenetlusega, mille raames need tehti”. Teisiti öelduna, kui täitemenetluse küsimust läbi vaatav kohus jätab võlgnikust tarbija nõuded rahuldamata, siis selle otsuse mõju piirdub täitemenetlusega.
55. Pealegi juhtudel, kui tarbija otsustab algatada sisulise üldmenetluse (esitada hagi tühisuse tuvastamiseks) ja asja sisuliselt läbivaatav kohus tuvastab ühe või mitme hüpoteeklaenu lepingu tingimuse tühisuse, kuna need on ebaõiglased, siis puudutab see vältimatult selles lepingus toodud õigust nõuda sundtäitmist ning kõige tõenäolisem on, et sundtäitmine peatatakse. Isegi kui eeldada, et kui niisuguse hagi esitamine, milles viidatakse tingimuste tühisusele ja mis põhineb ebaõiglaste tingimuste kasutamisel, ei too kaasa paralleelselt toimuva sundtäitmise menetluse peatamist, näib mulle, et direktiiviga 93/13 antud kaitse tõhusus on piisavalt tagatud seeläbi, et täitemenetlust reguleerivates siseriiklikes õigusnormides on tarbijatele ja kohtule antud täiendav võimalus hüpoteegi realiseerimisele vastuväidete esitamiseks. Põhikohtuasjas käsitletav olukord eristub kohtuotsuse Aziz (EU:C:2013:164) aluseks olnud juhtumist selle poolest, et seal ei saanud hüpoteegi realiseerimist mitte kuidagi
peatada.
b) Tõhusus ja selline oletatav menetluslik ebavõrdsus, mis tuleneb võlausaldajale hüpoteegi realiseerimise menetluses antud edasikaebamise võimalustest
56. Käesolevas kohtuasjas väidab komisjon, et LEC artikli 695 lõige 4, millega on tarbija jäetud ilma võimalusest kaevata edasi määruse peale, millega tema vastuväide rahuldamata jäeti, samal ajal kui sellega on vastaspoolele, st müüjale või teenuse osutajale, antud õigus kõrgema astme kohtusse pöördumiseks juhtudel, kui kohus on teinud nende jaoks ebasoodsa otsuse, asetab seeläbi tarbijad märgatavalt ebasoodsamasse olukorda kui müüjad või teenuse osutajad. See, et ühele menetluses osalevale poolele ei ole antud võimalust kaevata edasi otsust, mis on talle ebasoodne, samas kui vastaspoolele on selline õigus antud, on ilmselgelt vastuolus harta artikli 47 lõikes 2 ette nähtud poolte võrdsuse põhimõttega. Ühtlasi rõhutab seda asjaolu, et direktiivi 93/13 eesmärk on nimelt tarbijate ja müüjate või teenuseosutajate võrdsuse tagamine.
57. Selline asjaolude esitus, mis näib a priori
sümpaatsena, põhineb minu arvates käesolevas asjas käsitletava olukorra pealiskaudsel vaatlusel, ning järgnevatel põhjustel ei saa ma seda toetada.
58. Mõistagi on vaieldamatu, et ‒ nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on kriminaalõiguse valdkonnas märkinud(21) ‒ sellised siseriiklikud õigusnormid, mis loovad kõrgemasse kohtuastmesse edasikaebamise võimaluste osas pooltevahelise asümmeetria, on menetlusliku võrdsuse põhimõttega potentsiaalselt kokkusobimatud.
59. Siiski, asjaolu, et täitemenetluse kostjad ei saa edasi kaevata nende vastuväite rahuldamata jätmise otsust, samas kui edasi saab kaevata otsuseid selle kohta, et täitemenetlust ei ole alust jätkata või et ebaõiglane tingimus tuleb jätta kohaldamata, on seletatav täitemenetluse iseloomuga.
60. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud niisuguse hüpoteegi realiseerimise menetluse raames, kus võlausaldaja on taotlenud hüpoteegist tulenevat õigust selle täitmisele pööramiseks. Niisugune menetlus eeldab, et vara on eelnevalt tagatisega koormatud ning võlausaldaja saab seeläbi juhtudel, kui võlgnik ei ole täitnud tagasimaksmise kohustusi, tugineda täitedokumendi aluseks olevale õigusele, mis on notariaalselt kinnitatud ja kantud kinnistusraamatusse. Üldiselt lähtutakse eeldusest, et hüpoteegist tulenev õigus on kindel ja täitmisele pööratav(22) .
61. Teiste sõnadega, asjaolu, et edasikaebamise võimalused piirduvad juhtudega, mil on otsustatud, et täitemenetlust ei ole alust täies ulatuses või osaliselt jätkata, saab hõlpsalt selgitada sellega, et arvestades võlausaldajal oleva täitmise nõudeõiguse privilegeeritud seisundit, peab täitmine olema tagatud.
62. Pealegi, menetluses, mille ese on piiritletud ja mis on lihtsustatud menetlus, ei vii asja läbivaatav kohus põhimõtteliselt läbi sisulist uurimist ning täitmise peatamist õigustavad põhjused saavad olla üksnes need, mis on tsiviilkohtumenetluse seaduses ette nähtud.
63. Võlausaldaja ilmselge „privileeg”, mis annab talle ‒ erinevalt võlgnikust ‒ võimaluse esitada uus kaebus otsuse peale, mis on talle ebasoodus, on niisiis selgitatav asjaoluga, et hüpoteegi realiseerimise menetlus annab eelised just nimelt täitmise suhtes nõudeõiguse omajale. Nagu Hispaania valitsus rõhutas, peab võlausaldajal hüpoteegi realiseerimise menetluses olema võimalus talle kuuluva nõudeõiguse kasutamiseks juhul, kui kohus on varem esitatud täitmise nõude kohta teinud negatiivse otsuse.
64. Teistsugune otsus rikuks täitmise nõudeõiguse omaja õigusi, mida hüpoteegi realiseerimise menetlus kaitseb, kuna annaks võlgnikule võimaluse täitmist takistada, takistades seeläbi eelnevalt sõnaselgelt antud õiguse realiseerimist.
65. Selle tulemusena leian, et on ekslik väita, et vaidlusaluste siseriiklike õigusnormidega on tarbija asetatud menetluslikult ebasoodsamasse olukorda(23) .
66. Selles kontekstis tundub mulle oluline meenutada, et kohtuotsuses Aziz (EU:C:2013:164) on nõutud üksnes seda, et hüpoteegi realiseerimise menetluses peab olema lubatud see, et ka selle menetluse kostjatel oleks täitmise kohta vastuväite esitamisel võimalik tugineda põhjustele, mis seonduvad täitmise nõudeõiguse või ebaõiglaste tingimuste tühisusega, või et asja hilisema sisulise läbivaatamise menetluses oleks võimalik rakendada ajutist täitmise peatamise meedet neil juhtudel, kui on taotletud mõne tingimuse tühisuse tuvastamist, mida kaebuse esitajad käesoleval juhul ei teinud. Seadus 1/2013 vastab täpselt nendele nõuetele pärast seda, kui sellesse lisati muude tehtud muudatuste hulgas täitmisele esitatava vastuväite alusena asjaolu, et leping, millel täitmise nõue põhineb, on laadilt ebaõiglane.
67. Eeltoodud kaalutlustest tervikuna nähtub, et direktiivi 93/13 artikliga 7 ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu LEC artikli 695 lõige 4, mis annab hüpoteegi realiseerimise menetluses võimaluse kaevata edasi üksnes kohtumäärust, millega otsustati, et täitmist ei ole alust jätkata.
B – Teine küsimus: poolte võrdsuse põhimõtte ja tõhusat kohtulikku kaitset tagava õiguse järgimine
68. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teise küsimusega selgust selles, kas vaidlusalune siseriiklik õigusnorm on liidu õigusega kooskõlas, pidades silmas poolte võrdsuse põhimõtet, mis on üks osa õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on tagatud harta artikliga 47.
69. Enne küsimuse sisulist uurimist tuleb esmalt kindlaks teha, kas Euroopa Kohus on pädev seisukohta võtma olukorras, mis puudutab liidu õiguse rakendamist harta artikli 51 lõike 1 mõttes(24) .
70. Nagu BBVA ja Hispaania valitsus on märkinud, võib selles kahelda, kuna, a priori,
antud asjas käsitletavat õiguslikku olukorda ei reguleeri otseselt liidu õigus.
71. Mõistagi ei tohi lasta silmist asjaolu, et Euroopa Kohtul on väga ulatuslikud volitused määratleda seda, mis tema pädevusse kuulub, kuna selle alla võivad kuuluda kõik „liidu õiguse rakendamisega” seotud olukorrad, mida tuleb mõista laialt(25) .
72. Siiski, erinevalt näiteks kohtuotsuses Åkerberg Fransson toodud hüpoteesist, mis puudutas direktiivi 2006/112/EU(26) artiklite 2, artikli 250 lõike 1 ja artikli 273 seost ELTL artikliga 325, on käesoleval juhul põhikohtuasja puhul side direktiiviga 93/13 väga raskelt tuvastatav, mida tõendab ühtlasi asjaolu, et näib, et eelotsusetaotlusesse lisati viide sellele direktiivile BBVA poolt menetluse käigus tehtud märkuse tulemusena(27) .
73. Õigupoolest on raske aru saada, millises liidu õiguse sättes või põhimõttes siin täpselt küsimus on. Nagu nähtub kaalutlustest, mida esitasin esimesele küsimusele vastates, kuulub ‒ arvestades, et täitemenetlust reguleerivaid menetlusnorme ei ole ühtlustatud ‒ küsimus sellest, millised on võimalused edasi kaevata kohtuotsust, mille kohus on teinud hüpoteegi realiseerimisele esitatud vastuväite kohta, menetlusautonoomia põhimõtte alla. Lisaks, arvestades hetkel kehtivat liidu õigust, ei anna miski alust järeldada, et niisugune siseriiklik säte nagu LEC artikli 695 lõige 4 oleks tõhususe põhimõttega vastuolus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu üldsõnaline viide tarbijakaitse nõuetele, mis tulenevad direktiivist 93/13, ei ole piisav, et Euroopa Kohus saaks ennast küsimusele vastamiseks pädevaks tunnistada.
74. Mulle tundub, et õiguslikud probleemid põhikohtuasjas, mis puudutab siseriiklikke õigusnorme, mis reguleerivad võimalust edasi kaevata kohtuotsust, mille kohus on teinud hüpoteegi realiseerimisele esitatud vastuväite kohta, kuuluvad täielikult siseriikliku õiguse valdkonda ega oma kokkupuudet „liidu õiguse rakendamisega”. Teistsugune seisukohavõtt tähendaks harta artikli 51 lõikes 1 toodud tingimuse rikkumist, mis tooks kaasa liidu õiguse kohaldamisala laiendamise väljapoole selle piire(28) .
75. Igal juhul, kui eeldada, et Euroopa Kohus otsustab, et küsimusele vastamine kuulub tema pädevusse, ei näi miski oma laadilt olevat selline, et kahjustaks poolte võrdsuse põhimõtet ja õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.
76. Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, tuleb asuda seisukohale, et teisele küsimusele ei ole enam vaja vastata.
77. Kuna ma järeldasin, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm vastab täielikult tõhususe põhimõttest tulenevatele nõuetele, ei tundu mulle vajalik uurida lisaks sellele, kas see säte on vastavuses õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud harta artiklis 47. Kuigi see säte hõlmab erinevaid elemente, segunevad käesoleval juhul ühelt poolt küsimus sellest, millise ulatusega on õigus tõhusale kohtulikule kaitsele seonduvalt võimalustega kaevata edasi otsuseid, mille kohus on teinud hüpoteegi realiseerimisele esitatud vastuväite kohta, ning teiselt poolt hinnang tõhususe põhimõtte järgimisele, mille andsin esimesele küsimusele vastates.
78. Neist kaalutlustest tuleneb, et poolte võrdsuse põhimõttega, mis on seotud õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud harta artiklis 47, ning isegi kui eeldada, et see on põhikohtuasjas käsitletavas täitemenetluses kohaldatav, ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu LEC artikli 695 lõige 4, mis annab hüpoteegi realiseerimise menetluses võimaluse kaevata edasi üksnes kohtumäärust, millega otsustati, et täitmist ei ole alust jätkata.
IV – Ettepanek
79. Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Audiencia Provincial de Castellónʼi esitatud eelotsuse küsimustele järgmistelt:
Niisugune siseriiklik menetlusnorm, mis annab hüpoteegi realiseerimise menetluses võimaluse apellatsiooni korras vaidlustada üksnes kohtumäärust, millega otsustati, et täitmist ei ole alust jätkata või et ebaõiglane tingimus tuleb jätta kohaldamata, ei ole vastuolus ei tõhususe põhimõttega, mis seostub kaitse-eesmärgiga, mida taotleb nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ega õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).
(3)  –	C‑415/11, EU:C:2013:164.
(4)  –	Käesolev kohtuasi ei ole eraldiseisev juhtum. 14. mai 2013. aasta seadus 1/2013 hüpoteeklaenu lepingute võlgnike kaitse tugevdamise, võla restruktureerimise ja sotsiaalüüri kohta (Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social), ( Boletín Oficial del Estado, edaspidi „BOE”
nr 116, 15.5.2013, lk 36373, edaspidi „seadus 1/2013”) on vaidluse esemeks paljudes praegu Euroopa Kohtus pooleliolevates kohtuasjades (vt eeskätt kohtuasi Caja Rurales Unidas (C‑654/13), mis puudutab Juzgado de Primera Instancia n° 34 de Barcelona esitatud eelotsusetaotlust ja käesolevas asjas käsitletuga analoogseid probleeme).
(5)  –	7. jaanuari 2000. aasta Ley de enjuiciamiento civil ( BOE
nr 7, 8.1.2000, lk 575), muudetud 28. juuni 2013. aasta dekreetseadusega 7/2013 ( BOE
nr 155, 29.6.2013, lk 48767, edaspidi „LEC”).
(6)  –	Kohtuotsus Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279).
(7)  –	Ibidem, punkt 40.
(8)  –	Euroopa Kohus rõhutab, et erinevalt kohtuotsuse RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, punkt 25) aluseks olnud kohtuasjast ei ole pooled kokku leppinud liikmesriigi seadusandja kehtestatud regulatsiooni kohaldamisala laiendamises (kohtuotsus Barclays Bank (EU:C:2014:279, punkt 41).
(9)  –	C‑618/10, EU:C:2012:349.
(10)  –	EU:C:2013:164.
(11)  –	C‑482/12, EU:C:2013:765, punkt 72 jj.
(12)  –	Kohtuotsus Aziz (EU:C:2013:164, punkt 49).
(13)  –	Ibidem, punkt 59.
(14)  –	Kohtuotsused Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punkt 12); Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, punktid 39 ja 43) ning van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 28).
(15)  –	Audiencia Provincial de Castellón märgib, et Hispaania seadusandja on läinud Euroopa Kohtu poolt välja toodud kriteeriumide osas „ebaõnnestunud ülevõtmise teed”.
(16)  –	C‑413/12, EU:C:2013:532, punkt 23.
(17)  –	Ibidem
(eeskätt punktid 23 ja 29). Tuletan selles osas meelde, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast nähtub, et mainitud konventsiooni artikli 6 lõige 1 ei pane konventsiooni osalisriikidele kohustust luua apellatsiooni- ja kassatsiooniastme kohtuid tsiviilasjades (vt EIK 23. mai 2006. aasta kohtuotsus Antonenko vs . Venemaa, nr 42482/02).
(18)  –	Vt selle kohta kohtuotsus Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, punkt 69).
(19)  –	See näeb ette, et „[k]äesolev seadus on kohaldatav kohtu- ja kohtuvälisele menetlusele, mis on algatatud enne käesoleva seaduse jõustumist, ja kus väljatõstmist ei ole veel rakendatud”. Seda sätet tuleb lugeda koostoimes LEC uue artikli 552 lõike 1 esimese lõiguga, mis sätestab, et „[k]ui kohus leiab, et mõnda [....] täitmise nõudeõigust andvas dokumendis toodud tingimust võib pidada ebaõiglaseks, kuulab kohus pooled ära 15 päeva jooksul”.
(20)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
(21)  –	Vt selle kohta EIK 3. detsembri 2002. aasta kohtuotsus Berger vs . Prantsusmaa, nr 48221/99, punkt 38.
(22)  –	Tuleb märkida, et kohtujurist Kokott tõi kohtuasjas Aziz tehtud ettepanekus välja just notariaalselt kinnitatud aktist tuleneva õiguse nõuda täitmisele pööramist ja sellega seonduva võlausaldaja huvi kiireks sundtäitmiseks (Aziz, C‑415/11, EU:C:2012:700, punkt 55). Samuti on EIK rõhutanud, et täitemenetlus, mille nõudmise õigus põhineb notariaalsel aktil seoses kindlasummalise laenu tagatise realiseerimisega, tuleb sarnaselt kohtuotsusel põhineva täitmisele pööramisega viia läbi mõistliku aja jooksul (EIK kohtuotsus Estima Jorge vs . Portugal, Recueil des arrêts et décisions  1998‑II).
(23)  –	Märgin, et Tribunal Constitucional (konstitutsioonikohus), kellele teatavad Hispaania kohtud on esitanud küsimusi seoses põhiseadusvastasusega (vt eeskätt 18. detsembri 1981. aasta kohtuotsus 41/1981, ja 30. juuni 1993. aasta kohtuotsus 217/1993 ning 19. juuli 2011. aasta määrus 113/2011), on rõhutanud, et menetlused, kus käsitletakse registrisse kantud tagatise täitmisele pööramist, on lihtsustatud menetlused ning et täitemenetluse kostjal on alati võimalus algatada vastav sisuline menetlus. Seega ei peaks ta täitemenetluses viitama kaitseõigusele. Kui veelgi täpsem olla, siis Tribunal Constitucionali teine koda on 21. juuli 1988. aasta määruses kinnitanud, et see, et vastuväite kohta tehtud otsuse peale ei ole võimalik apellatsiooni korras edasi kaevata, on põhiseadusega kooskõlas, ja märkinud, et see ei riku poolte võrdsuse põhimõtet.
(24)  –	Tuleb meenutada, et harta kohaldamisala liikmesriikide tegevuse suhtes on määratletud artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt on harta sätted ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral.
(25)  –	Vt eeskätt kohtuotsus Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 16 jj).
(26)  –	Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1).
(27)  –	BBVA märkis, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovis siseriikliku menetluse käigus esitada eelotsusetaotluse, tuginedes üksnes harta artikli 47 sätetele, ilma direktiivi 93/13 nimetamata. Alles pärast BBVA tähelepanekut otsustas kohus küsimuse ümber sõnastada ning viidata vaidluse raames ka direktiivile 93/13.
(28)  –	Kohaldamisele kuuluvate põhimõtete hiljutise käsitlusena vt eeskätt kohtuotsus Pelckmans Turnhout (C‑483/12, EU:C:2014:304, punktid 17–21).