62018CJ0457_RES
Kohtuasi C‑457/18
Sloveenia Vabariik
versus
Horvaatia Vabariik
Euroopa Kohtu (suurkoda) 31. jaanuari 2020. aasta otsus
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 259 – Euroopa Kohtu pädevus – Kahe liikmesriigi vahelise piiri kindlaksmääramine – Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piirivaidlus – Vahekohtu kokkulepe – Vahekohtumenetlus – Horvaatia Vabariigi teade kokkuleppe lõpetamise kohta eeskirjade eiramise tõttu, mille toimepanemist ta vahekohtu liikmele ette heidab – Vahekohtu tehtud vahekohtuotsus – Vahekohtu kokkuleppe ning vahekohtuotsusega kindlaksmääratud piiri väidetav rikkumine Horvaatia Vabariigi poolt – Lojaalse koostöö põhimõte – Toimikust dokumendi kõrvaldamise nõue – Õigusnõustamise kaitse
Euroopa Liit – Institutsioonid – Üldsuse õigus tutvuda dokumentidega – Määrus nr 1049/2001 – Dokumentidega tutvumise õiguse erandid – Õigusnõustamise kaitse – Dokumentide avalikustamist õigustav ülekaalukas üldine huvi – Mõiste – Komisjoni õigusliku arvamuse avalikustamine ühe vaidluspoole huvidest lähtuvalt – Välistamine
(ELTL artikli 259 kolmas lõik; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1049/2001, artikli 4 lõike 2 teine taane)
(vt punktid 70 ja 71 ning resolutsiooni punkt 1)
Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Kahe liikmesriigi vaheline vahekohtu kokkulepe piirivaidluse lahendamiseks – Liikmesriikide sõlmitud rahvusvaheline leping, mis ei ole liidu õiguse lahutamatu osa – Hagi, mis põhineb liidu õiguse rikkumisel, mis on rahvusvahelise lepingu väidetava rikkumise suhtes aktsessoorne – Euroopa Kohtu pädevuse puudumine – Piirivaidlus
(ELTL artiklid 258 ja 259)
(vt punktid 91, 92 ja 101–108 ning resolutsiooni punkt 2)
Liikmesriigid – Kohustused – Lojaalse koostöö kohustus – Ulatus – Kahe liikmesriigi vaheline piirivaidlus – Kohustus teha lojaalset koostööd, et leida sellele vaidlusele lõplik lahendus kookõlas rahvusvahelise õigusega – Vaidluste lahendamise vahendid – Mõiste – Vahekohtuklausli alusel Euroopa Kohtusse pöördumine – Hõlmamine
(ELL artikli 4 lõige 3; ELTL artikkel 273)
(vt punkt 109)
Kokkuvõte
Euroopa Liidu Kohus ei ole pädev lahendama Sloveenia ja Horvaatia vahelist piirivaidlust, kuid need kaks liikmesriiki on ELL artikli 4 lõike 3 alusel siiski kohustatud tegema lojaalset koostööd, et leida sellele vaidlusele lõplik, rahvusvahelise õigusega kookõlas olev õiguslik lahendus
Euroopa Kohtu suurkoda leidis 31. jaanuaril 2020 kuulutatud kohtuotsuses Sloveenia vs. Horvaatia (C‑457/18), et ta ei ole pädev lahendama hagi, mille Sloveenia esitas ELTL artikli 259 alusel ja milles ta palub tuvastada, et Horvaatia on rikkunud Euroopa Liidu õigusest tulenevaid kohustusi, sest ta on eiranud kohustusi, mis tal on vastavalt nende kahe riigi vahelise piirivaidluse lahendamiseks Sloveeniaga sõlmitud vahekohtu kokkuleppele ning vastavalt vahekohtuotsusele, millega on määratud kindlaks nende riikide vaheline maismaa- ja merepiir. Euroopa Kohus täpsustas siiski, et tema pädevuse puudumine ei mõjuta ELL artikli 4 lõikest 3 tulenevat kohustust – mis on kummalgi liikmesriigil nende vastastikustes suhetes, aga ka liidu ja ülejäänud liikmesriikide suhtes – teha lojaalset koostööd, et leida lõplik, rahvusvahelise õigusega kookõlas olev õiguslik lahendus, et tagada liidu õiguse tõhus ja takistusteta kohaldamine vaidlusalustel aladel. Selle saavutamiseks võivad nad kasutada mõnda vaidluste lahendamise vahendit, kaasa arvatud võimalust anda vaidlus ELTL artikli 273 kohase erikokkuleppe alusel lahendada Euroopa Kohtule.
Selleks et lahendada ühiste piiride kindlaksmääramise küsimus pärast Jugoslaavia Föderatiivsest Sotsialistlikust Vabariigist iseseisvaks kuulutamist, sõlmisid Horvaatia ja Sloveenia novembris 2009 vahekohtu kokkuleppe. Selle kokkuleppega, mis jõustus aasta hiljem, võtsid need kaks riiki endale kohustuse anda piirivaidlus lahendada kokkuleppega moodustatud vahekohtule, mille otsus on neile siduv. Pärast seda, kui vahekohtus oli tekkinud menetlusküsimus, mis oli tingitud sellest, et Sloveenia nimetatud vahekohtunik ja vahekohtus selle riigi esindajaks olev isik suhtlesid vahekohtus nõupidamise ajal mitteametlikult, võttis Horvaatia seisukoha, et on kahjustatud vahekohtu võimet teha otsus sõltumatult ja erapooletult. Ta teatas juulis 2015 Sloveeniale, et tema hinnangul on Sloveenia pannud toime vahekohtu kokkuleppe olulise rikkumise. Seetõttu otsustas ta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioonile (
1
) tuginedes vahekohtu kokkuleppe viivitamata lõpetada. Vahekohus leidis siiski, et vahekohtumenetlust tuleb jätkata, ning ta tegi juunis 2017 vahekohtuotsuse, millega ta määras kindlaks nende riikide vahelise maismaa- ja merepiiri. Horvaatia ei täitnud vahekohtuotsust. Juulis 2018 esitas Sloveenia Euroopa Kohtusse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Ta väitis esmalt, et Horvaatia on rikkunud mitut esmasest õigusest (
2
) tulenevat kohustust, kuna ta ei täitnud vahekohtu kokkuleppest ja vahekohtuotsusest tulenevaid kohustusi, eelkõige kohustust austada vahekohtuotsusega kindlaks määratud piiri. Ta lisas, et seetõttu rikkus Horvaatia ka mitut teisese õiguse normi (
3
).
Horvaatia esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet käsitledes tuletas Euroopa Kohus meelde, et tal puudub pädevus otsustada liikmesriikide sõlmitud rahvusvahelise lepingu üle, mille ese ei kuulu liidu pädevusvaldkonda, ning sellisest lepingust liikmesriikidele tulenevate kohustuste üle. Euroopa Kohus järeldas sellest, et ta ei ole pädev lahendama ELTL artikli 258 või ELTL artikli 259 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, kui liidu õigusnormide rikkumine, millele hagi põhjendamiseks viidatakse, on sellisest lepingust tulenevate kohustuste väidetava rikkumise suhtes aktsessoorne.
Euroopa Kohus tõdes, et liidu õiguse rikkumised, mille esinemist Sloveenia väitis, tulenevad kas sellest, et Horvaatia ei ole väidetavalt täitnud vahekohtu kokkuleppest ja selle alusel tehtud vahekohtuotsusest tulevaid kohustusi, või põhinevad eeldusel, et nende kahe riigi vaheline maismaa- ja merepiir määrati kindlaks vahekohtuotsusega.
Euroopa Kohus toonitas, et vahekohtuotsuse tegi rahvusvaheline kohus, mis on asutatud rahvusvahelise õigusega reguleeritud kahepoolse vahekohtukokkuleppe alusel, mille ese ei kuulu liidu pädevusvaldkondadesse ja mille osaline liit ei ole, ning lisas, et ei vahekohtu kokkulepe ega vahekohtuotsus ei ole liidu õiguse lahutamatu osa. Seoses sellega täpsustas ta, et Horvaatia Euroopa Liiduga ühinemise aktis vahekohtuotsuse mainimist neutraalses sõnastuses ei saa tõlgendada nii, et sellega oleks võetud liidu õigusesse üle rahvusvahelised kohustused, mis kaks liikmesriiki on vahekohtu kokkuleppe raames endale võtnud.
Neil asjaoludel leidis Euroopa Kohus, et väidetavad liidu õiguse rikkumised on käesoleval juhul aktsessoorsed Horvaatia nende kohustuste väidetava rikkumise suhtes, mis tulenevad kõnealusest kahepoolsest lepingust. Märkides, et ELTL artikli 259 alusel esitatava liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esemeks saab olla ainult liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmine, otsustas Euroopa Kohus, et ta ei ole seega pädev lahendama käesolevat hagi seoses vahekohtu kokkuleppest ja vahekohtuotsusest tulenevate kohustuste väidetava rikkumisega, millel põhinevad Sloveenia etteheited, et liidu õigust on väidetavalt rikutud.
Tuletades meelde liikmesriikide pädevust tähistada oma piire maastikul kooskõlas rahvusvahelise õigusega ning seda, et vahekohtu kokkuleppe kohaselt on kokkuleppe poolte ülesanne võtta vahekohtuotsuse rakendamiseks vajalikud meetmed, leidis Euroopa Kohus, et tema pädevuses ei ole lahendada käesoleva hagi raames Horvaatia territooriumi ja Sloveenia territooriumi ulatuse ja piiride küsimust ning seejuures vahetult kohaldada vahekohtuotsuses kindlaks määratud piiri, et kontrollida, kas tegelikult on toime pandud kõnealused liidu õiguse rikkumised.
(
1
)	23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon, United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331.
(
2
)	ELL artikkel 2 ja ELL artikli 4 lõige 3.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika kohta, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ (ELT 2013, L 354, lk 22), artikli 5 lõige 2; kontrolli, seire ja rakendamise süsteem, mis on ette nähtud nõukogu 20. novembri 2009. aasta määruses (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks (ELT 2009, L 343, lk 1), ning komisjoni 8. aprilli 2011. aasta rakendusmääruses (EL) nr 404/2011, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1224/2009 (millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks) üksikasjalikud rakenduseeskirjad (ELT 2011, L 112, lk 1); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määruse (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2016, L 77, lk 1), artiklid 4 ja 17 koostoimes artikliga 13, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta direktiivi 2014/89/EL, millega kehtestatakse mereala ruumilise planeerimise raamistik (ELT 2014, L 257, lk 135), artikli 2 lõige 4 ja artikli 11 lõige 1.