62022CJ0167_RES
Mål C‑167/22
Europeiska kommissionen
mot
Konungariket Danmark
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 21 december 2023
”Fördragsbrott – Internationella godstransporter på väg – Förordning (EG) nr 1072/2009 – Artiklarna 8 och 9 – Förordning (EG) nr 561/2006 – Viloperioder – Nationell lagstiftning genom vilken det införs en maxgräns på 25 timmar för parkering på allmänna rastplatser längs motorvägarna – Hinder för friheten att tillhandahålla transporttjänster – Bevisbörda”
Frihet att tillhandahålla tjänster – Bestämmelser i fördraget – Tillämpningsområde – Tjänster på transportområdet i den mening som avses i artikel 58.1 FEUF – Unionsrättsakt genom vilken principen om frihet att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 FEUF blivit tillämplig på en transportsektor – Räckvidd
(Artiklarna 56 och 58.1 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 1072/2009, skälen 2 och 4, samt artikel 1.1, artikel 1.4 och artikel 1.2 led 6)
(se punkterna 39–42)
Talan om fördragsbrott – Bevis på fördragsbrott – Kommissionens bevisbörda – Åberopande av omständigheter som påvisar fördragsbrott – Presumtioner – Otillåtet – Nationell lagstiftning genom vilken det införs en 25-timmarsgräns för parkering på allmänna rastplatser längs motorvägarna i den berörda medlemsstaten – Iakttagande av de vilotider som föreskrivs i förordning nr 561/2006 – Talan om fastställelse av att den frihet att tillhandahålla transporttjänster som omfattas av förordning nr 1072/2009 hindras – Talan grundad på presumtioner – Bevis saknas – Talan ogillas
(Artikel 258 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 561/2006, artiklarna 2.1 a, 4, 6 och 8, samt Europaparlamentets och rådets förordning nr 1072/2009, artiklarna 8 och 9)
(se punkterna 43–57)
Resumé
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1072/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler för tillträde till den internationella marknaden för godstransporter på väg (
1
) syftar till fastställandet av en gemensam transportpolitik som innebär att de som tillhandahåller transporttjänster befrias från alla begränsningar på grund av nationalitet eller på grund av att de är etablerade i en annan medlemsstat än den i vilken tjänsterna är avsedda att tillhandahållas.
Den 1 juli 2018 införde Konungariket Danmark en maxgräns på 25 timmar för parkering på allmänna rastplatser längs de danska motorvägarna (nedan kallad 25-timmarsregeln) (
2
).
Efter att ha skickat en begäran om upplysningar till Konungariket Danmark beslutade Europeiska kommissionen att inleda ett överträdelseförfarande med stöd av artikel 258 FEUF avseende åsidosättande av skyldigheten att säkerställa friheten att tillhandahålla transporttjänster enligt förordning nr 1072/2009. Kommissionen gjorde i huvudsak gällande att 25-timmregeln visserligen inte direkt medför någon diskriminering, men att den utgör en inskränkning i friheten att tillhandahålla transporttjänster, eftersom den inte påverkar transportföretag etablerade i Danmark och utlandsetablerade transportföretag på samma sätt. Konungariket Danmark bestred att någon överträdelse skett i detta avseende och inkom med de kompletterande upplysningar som kommissionen hade begärt. Då kommissionen inte ansåg att svaret var övertygande riktade den ett motiverat yttrande till medlemsstaten, vilken i sitt svar på detta vidhöll sin ståndpunkt att 25-timmarsregeln var förenlig med unionsrätten. Då kommissionen fortfarande ansåg att de argument som den danska regeringen anfört inte var övertygande väckte den talan om fördragsbrott vid EU-domstolen och yrkade att det skulle fastställas att Konungariket Danmark genom att införa 25-timmarsregeln hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter avseende friheten att tillhandahålla transporttjänster enligt artiklarna 1, 8 och 9 i förordning nr 1072/2009. Kommissionen anser nämligen att denna regel i högre grad påverkar utlandsetablerade transportföretag, och att det hinder för friheten att tillhandahålla tjänster som följer därav inte kan motiveras av något av de tvingande skäl av allmänintresse som denna medlemsstat har åberopat.
Domstolen ogillar i sin dom kommissionens talan. Den erinrar om att det av fast rättspraxis följer att det åligger kommissionen att i ett fördragsbrottsförfarande styrka att det påstådda fördragsbrottet föreligger, och att kommissionen därvid inte kan stödja sin talan på en presumtion. Domstolen anser att kommissionen i det aktuella fallet inte har anfört tillräcklig bevisning till styrkande av sitt påstående.
Domstolens bedömning
Efter att först ha ogillat Konungariket Danmarks yrkande om avvisning av talan övergår domstolen till att göra en bedömning i sak och erinrar inledningsvis om att de tjänster som svarar mot beteckningen ”tjänst på transportområdet” faller under artikel 58.1 FEUF, som är en särskild bestämmelse, vilket innebär att de inte ingår i tillämpningsområdet för artikel 56 FEUF om friheten att tillhandahålla tjänster i allmänhet. (
3
) Detta hindrar inte att en unionsrättsakt som antagits med stöd av fördragsbestämmelserna (
4
) om transporter kan medföra att principen om frihet att tillhandahålla tjänster, såsom den stadfästs i artikel 56 FEUF, blir tillämplig på en viss transportsektor i den utsträckning som fastställs i den rättsakten.
I förevarande fall påpekar domstolen att förordning nr 1072/2009 är tillämplig på internationell godstransport på väg i yrkesmässig trafik inom unionens territorium, liksom på cabotagetransport, det vill säga yrkesmässig, tillfällig inrikestransporter av gods som utförs av ett utlandsetablerat transportföretag. (
5
) I artikel 9.2 i förordning nr 1072/2009 föreskrivs bland annat att de nationella bestämmelser som avses i artikel 9.1 ska tillämpas på samma sätt på utlandsetablerade transportföretag och på transportföretag som är etablerade i värdmedlemsstaten i syfte att förhindra diskriminering på grund av nationalitet eller etableringsort.
Vad vidare gäller Konungariket Danmarks argument att behörigheten att uppställa regler om parkeringstiden på allmänna rastplatser tillkommer medlemsstaterna, erinrar domstolen om att det följer av fast rättspraxis att medlemsstaterna måste utöva sina befogenheter med iakttagande av unionsrätten, och således i det aktuella fallet särskilt med iakttagande av de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1072/2009. Medlemsstaterna ska i detta sammanhang dessutom beakta de regler om körtid, pauser och vilotider som enligt förordning nr 561/2006 (
6
) måste följas av förare som utför godstransporter med fordon vars högsta tillåtna vikt överstiger 3,5 ton, vilka skäl 13 och artikel 9.1 d i förordning nr 1072/2009 för övrigt uttryckligen hänvisar till (nedan kallade de berörda fordonen). (
7
) Frågan om huruvida dessa regler om viloperioder efterlevs kan bland annat bero på utbudet av rastplatser längs motorvägarna. Domstolen konstaterar härvid att en sådan regel som 25-timmarsregeln automatiskt får till följd att dessa rastplatser görs otillgängliga för de olika viloperioder som föreskrivs i förordning nr 561/2006. (
8
) Härav följer att en sådan regel i princip kan få en konkret inverkan på de utlandsetablerade transportföretagens utövande av rätten att utföra transporter, särskilt cabotagetransporter, samt påverka dessa transportföretag mer än de transportföretag som är etablerade i Danmark.
Domstolen erinrar dock i detta avseende om att det av fast rättspraxis följer att det åligger kommissionen att i ett fördragsbrottsförfarande styrka att det påstådda fördragsbrottet föreligger och att förse domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera huruvida så är fallet, och att kommissionen inte därvid kan stödja sin talan på en presumtion. EU-domstolen konstaterar i det aktuella fallet att Konungariket Danmark under det administrativa förfarandet och i sitt svaromål lämnade uppgifter om det antal parkeringsplatser som finns tillgängliga för de berörda fordonen, inklusive de platser som tillhandahålls av den privata sektorn, samt preciserade dessa uppgifter ytterligare under förhandlingen. Kommissionen nöjde sig emellertid med att i sin ansökan hävda att det saknades tillräckligt med alternativa parkeringsmöjligheter inom det danska motorvägsnätet, och i sin replik ange att de uppgifter som Konungariket Danmark anfört till sitt försvar inte påverkade kommissionens slutsatser i detta avseende.
Kommissionen lade däremot inte fram någon objektiv uppgift till styrkande av att de alternativa parkeringsmöjligheterna inte räcker för viloperioderna på över 25 timmar, och utan tillgång till sådana uppgifter går det inte att fastställa att 25-timmarsregeln faktiskt kan utgöra ett hinder för den cabotagetransportverksamhet som utförs av utlandsetablerade tjänsteleverantörer, till nackdel för tjänsteleverantörer etablerade i Danmark. Endast den omständigheten att det fanns problem med parkeringsmöjligheterna på de allmänna rastplatserna i det danska motorvägsnätet och att den berörda medlemsstaten pekade ut de utmaningar som gör sig gällande i fråga om parkeringsmöjligheter, som var ett av de huvudsakliga skälen till att 25-timmarsregeln infördes, räcker således inte för att man därav ska kunna sluta sig till att nämnda regel strider mot förordning nr 1072/2009. Samma sak gäller det faktum att de parkeringsmöjligheter som tillhandahålls av den privata sektorn är färre än parkeringsmöjligheterna på de allmänna rastplatserna, eftersom de aktuella fordonen fortfarande har rätt att parkera på de allmänna rastplatserna under upp till 25 timmar.
Slutligen finner domstolen att kommissionen, i förevarande fall, inte heller på ett objektivt sätt har styrkt att de alternativa parkeringsplatser som erbjuds av den privata sektorn är placerade på sådana platser eller utspridda på ett sådant sätt i landet att detta eller det faktum att vissa av dessa parkeringsplatser är avgiftsbelagda kan utgöra ett hinder för transportverksamheten till nackdel för utlandsetablerade tjänsteleverantörer, utan endast har grundat sig på presumtioner.
Domstolen finner således att kommissionen inte har styrkt sitt påstående att 25-timmarsregeln utgör ett hinder för friheten att tillhandahålla de transporttjänster som omfattas av förordning nr 1072/2009. Domstolen ogillar följaktligen kommissionens talan om fördragsbrott.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1072/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler för tillträde till den internationella marknaden för godstransporter på väg (EUT L 300, 2009, s. 72).
(
2
)	Regeln genomfördes av vägmyndigheten med stöd av 92 § första stycket færdselsloven (den danska trafiklagen).
(
3
)	Dom av den 20 december 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, punkt 44), och dom av den 8 december 2020, Polen/parlamentet och rådet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, punkt 145).
(
4
)	Det vill säga avdelning VI i tredje delen av EUF-fördraget, som omfattar artiklarna 90–100 FEUF.
(
5
)	I enlighet med artikel 1.1 och 1.4 i förordning nr 1072/2009, jämförd med artikel 2 led 6 i denna förordning.
(
6
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av den 15 mars 2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 (EUT L 102, 2006, s. 1).
(
7
)	Skäl 13 och artikel 9.1 d i förordning nr 1072/2009 hänvisar uttryckligen till dessa regler.
(
8
)	Normala veckovilor (på minst 45 timmar) och reducerade veckovilor (på mindre än 45 timmar, vilka med iakttagande av villkoren i artikel 8.6 i förordning nr 561/2006 kan reduceras till veckovilor om minst 24 timmar i följd), förutom när det gäller reducerade veckovilor på mellan 24 och 25 timmar.