62004CC0030_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Tribunale di Bolzano, Italien, har i förevarande mål ställt en fråga till domstolen angående artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71.(2)
2. En liknande fråga har tidigare behandlats av domstolen i målet Stinco och Panfilo.(3) I förevarande mål har domstolen huvudsakligen ombetts att förtydliga sin dom i det nämnda målet.
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. I artikel 46 i förordning nr 1408/71 fastställs villkoren för beviljande av förmåner vid ålderdom och dödsfall i de fall där en arbetstagare har omfattats av lagstiftningen i två eller flera medlemsstater. Det system som föreskrivs i artikel 46.2 har till syfte att avhjälpa situationer där lagarna i en medlemsstat helt eller delvis nekar en sådan arbetstagare förmåner på grund av att denne inte har fullgjort tillräckliga försäkrings- eller bosättningsperioder i denna medlemsstat, trots det förhållandet att ytterligare försäkrings- eller bosättningsperioder har fullgjorts i en annan medlemsstat. I artikel 46.2 föreskrivs följande:
”a) Den behöriga institutionen skall beräkna det teoretiska beloppet för den förmån som personen skulle kunna göra anspråk på om alla försäkrings- och/eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt lagstiftningen i de medlemsstater som den anställde eller egenföretagaren har omfattats av hade fullgjorts i den medlemsstaten och enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar den dag då förmånen beviljas. Om förmånens belopp enligt den lagstiftningen inte är beroende av de fullgjorda periodernas längd, skall detta belopp anses utgöra det teoretiska belopp som avses i detta stycke.
b) Den behöriga institutionen skall sedan fastställa förmånens faktiska belopp på grundval av det teoretiska belopp som avses i föregående stycke enligt proportionen mellan längden av de försäkrings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts innan försäkringsfallet inträffar enligt den lagstiftning som denna institution tillämpar och den totala längden av de försäkrings- och bosättningsperioder som har fullgjorts enligt alla de berörda medlemsstaternas lagstiftningar innan försäkringsfallet inträffade.”
4. Om en person således har arbetat i medlemsstat A i tio år och i medlemsstat B i 20 år är han – även om han enligt lagstiftningen i medlemsstat A inte skulle vara berättigad till en pension för en försäkringsperiod på tio år (till exempel därför att denna stat kräver att sökanden arbetat där i 15 år) – enligt artikel 46.2 berättigad till att i medlemsstat A få en tredjedel av den förmån som han skulle kunna göra anspråk på om han hade arbetat där i 30 år. Det första steget i det ovan beskrivna förfarandet (det vill säga beräkningen av det teoretiska beloppet enligt artikel 46.2 a) kallas sammanläggning, och det andra steget (det vill säga beräkningen av den proportionella förmånen enligt artikel 46.2 b) kallas proportionell beräkning eller proportionell fördelning.
Domen i målet Stinco och Panfilo
5. I italiensk lag(4) föreskrivs en miniminivå för pensioner. Då den totala pension som skall utbetalas (inklusive eventuell pension från en annan medlemsstat) understiger denna nivå, skall ett tillägg utges för att utjämna skillnaden.
6. I målet Stinco och Panfilo hade var och en av sökandena ingett en ansökan till Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (det italienska institutet för social trygghet) (nedan kallat INPS) om ålderspension. Båda var även berättigade till ålderspension från en annan medlemsstat från och med samma datum. INPS beviljade proportionella pensioner i enlighet med artikel 46.2, beräknade genom hänvisning till de fiktiva pensioner (eller teoretiska belopp) som sökandena skulle ha erhållit om de hade arbetat i Italien hela sina yrkesliv. Det framgår att storleken på den fiktiva pensionen som användes vid beräkningen var sådan att om sökandena hade varit berättigade till en nationell pension av den storleken, skulle denna ha kompletterats med det italienska lagstadgade pensionstillägget för att nå upp till den lagstadgade minimipensionsnivån.
7. Båda sökandena hävdade att den fiktiva pension som använts som utgångspunkt vid beräkningen av deras proportionella pensioner borde ha omfattat tillägget och därför motsvara det lagstadgade minimibeloppet. Den nationella domstolen hänsköt till EG-domstolen frågan huruvida INPS, för att bestämma storleken på en italiensk proportionell pension, skulle använda enbart den så kallade fiktiva eller teoretiska pensionen som beräkningsgrund eller om INPS, för att bestämma sagda belopp, i förekommande fall skulle använda den fiktiva eller teoretiska pensionen inklusive tillägget för att nå upp till nivån för den lagstadgade minimipensionen som beräkningsgrund. Domstolen slog fast att artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71 skall tolkas på så sätt att den fordrar att den behöriga institutionen, för att fastställa det teoretiska beloppet för den pension som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen, skall beakta ett tillägg som syftar till att uppnå nivån för den lagstadgade minimipensionen.
Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
8. Klaganden i målet vid den nationella domstolen, Ursel Koschitzki, har rätt till ålderspension sedan oktober månad 1996. Hon har under 262 veckor erlagt avgift i Italien och under 533 veckor i en annan medlemsstat. Totalt har avgift erlagts under 795 veckor.
9. Det teoretiska pensionsbeloppet som Ursel Koschitzki skulle ha erhållit om hon hade arbetat i Italien hela sitt yrkesliv var, liksom i målet Stinco och Panfilo, lägre än den italienska minimipensionen. Det framgår emellertid att ett ytterligare villkor för rätten till ett tillägg för att uppnå nivån för den lagstadgade minimipensionen, som inte var aktuellt i målet Stinco och Panfilo, är att sökandens familjeinkomst inte överstiger ett i italiensk lag fastställt takbelopp.(5) Ursel Koschitzki hade i oktober 1996 en familjeinkomst (inklusive hennes makes inkomst) som översteg denna gräns.
10. Ursel Koschitzki hävdade att den proportionella italienska pensionen, i enlighet med domen i målet Stinco och Panfilo, skulle beräknas på grundval av den fiktiva pensionen utökad till det lagstadgade minimibeloppet.
11. INPS hävdade att, eftersom Ursel Koschitzkis familjeinkomst överskred inkomsttaket, den fiktiva pensionen inte skulle utökas med ett tillägg för att nå upp till det lagstiftade minimibeloppet vid beräkningen enligt artikel 46.2 a.
12. Ursel Koschitzki väckte talan vid Tribunale di Bolzano, vilken anser att ordalydelsen i domen i målet Stinco och Panfilo tycks ge stöd för den beräkningsmetod som klaganden har föreslagit: Den fiktiva pensionen med tillägg skall utgöra beräkningsgrund för den proportionella italienska pensionen. Den har emellertid även påpekat att domstolen i nämnda dom inte tycks ha specificerat huruvida tillägget skall beaktas även när familjeinkomsten överskrider det takbelopp som föreskrivs i italiensk lagstiftning. Tribunale di Bolzano har således förklarat målet vilande och till domstolen hänskjutit frågan huruvida artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71 skall tolkas så att den teoretiska pensionen med tillägg för att nå upp till nivån för den lagstadgade minimipensionen alltid skall ligga till grund för beräkningen av den proportionella italienska pensionen, även för det fall de inkomstgränser som föreskrivs i italiensk lagstiftning för att beakta ett tillägg för att nå upp till nivån för den lagstadgade minimipensionen har överskridits.
13. Skriftliga yttranden har inkommit från Ursel Koschitzki, INPS och kommissionen, vilka alla var närvarande vid den muntliga förhandlingen.
Bedömning
14. Ursel Koschitzki har gjort gällande att den teoretiska pensionen med tillägg skall utgöra beräkningsgrund för den proportionella italienska pensionen. INPS och kommissionen är av den motsatta uppfattningen, dock av skilda anledningar.
15. Enligt min uppfattning följer svaret på den hänskjutna frågan av ordalydelsen i och syftet med artikel 46.2 a och av de skäl som låg till grund för domstolens tolkning av denna bestämmelse.
16. Enligt artikel 46.2 a skall den behöriga institutionen beräkna ”det teoretiska beloppet för den förmån som personen skulle kunna göra anspråk på ”(6) om han hade fullgjort alla försäkrings- och/eller bosättningsperioder i den berörda medlemsstaten. I både målet Stinco och Panfilo och i det förevarande målet är italiensk lagstiftning utgångspunkt för beräkningen av det teoretiska beloppet för förmånen, och de inkomstgränser som berättigar till tillägget omfattas således. Om sökandena i målet Stinco och Panfilo hade fullgjort alla perioderna i Italien, skulle de enligt italiensk lag ha varit berättigade till pensionstillägget i fråga. I förevarande mål är det däremot utrett att om Ursel Koschitzki hade fullgjort alla sina perioder i Italien skulle hon inte ha varit berättigad till tillägget eftersom hennes familjeinkomst vid den aktuella tidpunkten överskred det i italiensk lag föreskrivna takbeloppet för rätten till tillägg. Att inkludera pensionstillägget i det teoretiska beloppet för förmånen skulle därför enligt min mening strida mot ordalydelsen i och syftet med artikel 46.2 a.
17. Enligt min mening följer svaret på den hänskjutna frågan i förevarande mål av resonemanget i föregående punkt. Jag skall emellertid nedan undersöka några av Ursel Koschitzkis argument och en av INPS:s invändningar.
Den korrekta tolkningen av domen i målet Stinco och Panfilo
18. Ursel Koschitzkis ombud hänvisade under förhandlingen till punkt 9 i domen i målet Stinco och Panfilo, vilken hon förefaller uppfatta så att sökandena i det målet, för det fall de skulle ha fullgjort alla försäkringsperioder i Italien inte skulle ha varit berättigade till pensionstillägget. Hennes uppfattning är i det avseendet densamma som deras och det skulle därför inte finnas någon anledning att skilja det förevarande målet från målet Stinco och Panfilo.
19. I denna punkt i domen i målet Stinco och Panfilo hänvisade domstolen till den hänskjutande domstolens förklaring att de pensioner som sökandena verkligen hade erhållit inte hade höjts för att uppnå lägsta lagenliga nivå, eftersom den sammanlagda pensionen som var och en av dem hade erhållit, med beaktande av de pensioner som utbetalats i Frankrike respektive Förenade kungariket, översteg den nivå som enligt italiensk lagstiftning berättigade till tillägg.
20. Som kommissionen har anmärkt, innebär emellertid denna förklaring inte att sökandena i målet Stinco och Panfilo inte skulle ha varit berättigade till pensionstillägget för det fall de hade fullgjort alla relevanta försäkringsperioder i Italien. Domstolen anförde redan i den föregående punkten i sin dom att det teoretiska pensionsbelopp som sökandena skulle ha erhållit om de under hela sina yrkesliv hade arbetat i Italien var av den storleken att för det fall de berörda verkligen hade haft rätt till nationell pension motsvarande detta belopp hade de beviljats det tilläggsbelopp som föreskrevs i italiensk lag för att uppnå nivån för minimipension. Punkt 9 avsåg den separata frågan huruvida den pension som sökandena verkligen erhållit, efter det att den i artikel 46.2 föreskrivna sammanslagningen och proportionella fördelningen hade genomförts, uppgick till ett sådant belopp att de var berättigade till tillägget.
21. Jag är följaktligen inte övertygad av Ursel Koschitzkis tolkning av domen i målet Stinco och Panfilo.
22. Ursel Koschitzkis ombud hänvisade vid förhandlingen även till ett antal punkter i mitt förslag till avgörande i målet Stinco och Panfilo vilka enligt hennes uppfattning utgör stöd för hennes tolkning.(7) Dessa hänvisningar ger uttryck för uppfattningen att ”det teoretiska pensionsbelopp som skall beräknas skall omfatta tillägget”.(8) I det sammanhang som var aktuellt i målet Stinco och Panfilo var detta dock verkligen fallet. Såtillvida preciserade jag i den följande meningen att ”[o]m sökandena i detta fall hade fullgjort alla arbetsveckor i Italien förefaller det som om de hade kunnat göra anspråk på extremt låga pensioner som skulle ha kompletterats med tillägg upp till nivån för minimipensionen”.(9) Detta är inte fallet i Ursel Koschitzkis situation.
Den korrekta tolkningen av förordning nr 1408/71
23. Ursel Koschitzki har även anfört ett antal invändningar på grundval av andra bestämmelser i förordning nr 1408/71.
Artikel 1 t – definitionen av ”förmån”
24. Inledningsvis har Ursel Koschitzki gjort gällande att definitionen i förordning nr 1408/71 av ”förmån” skall beaktas, nämligen ”alla förmåner … inbegripet alla däri ingående delar som bekostas av allmänna medel”.(10) Eftersom tillägget är en del av den grundläggande förmånen kan det inte uteslutas vid fastställandet av den teoretiska pensionen.
25. Jag är inte övertygad av detta argument. Det innebär ett påstående att ”förmån” inkluderar förmåner som den berörda personen egentligen inte är berättigad till, vilket inte kan ha varit lagstiftarens avsikt.
Artikel 46a – minskning av förmåner
26. För det andra har Ursel Koschitzki gjort gällande att den aktuella italienska lagstiftningen, i den utsträckning den föreskriver som villkor för att en utökad pension skall utgå att familjeinkomsten inte får överskrida ett visst takbelopp, är en bestämmelse om kumulationsförbud i den mening som avses i artikel 46 a i förordning nr 1408/71. Denna artikel i kombination med artikel 46 c skall därför tillämpas.
27. I allmänhet tillåter förordning nr 1408/71 medlemsstater att lagstifta om minskning, innehållande eller indragning av förmåner vid sammanträffande med andra sociala trygghetsförmåner eller annan inkomst, även om sådana förmåner har förvärvats enligt en annan medlemsstats lagstiftning eller om sådan inkomst har förvärvats inom en annan medlemsstats territorium.(11) Sådana bestämmelser kallas allmänt för bestämmelser för att förhindra sammanträffande av förmåner eller bestämmelser om kumulationsförbud. I artiklarna 46a–46c begränsas denna princip dock när det gäller nationell lagstiftning angående sammanträffande av bland annat ålderspensioner.
28. Det följer av fast rättspraxis att en nationell bestämmelse skall anses vara en bestämmelse om minskning av förmåner i den mening som avses i förordning nr 1408/71 om den beräkningsmetod som den föreskriver innebär att det pensionsbelopp som en person har rätt till minskas på grund av att personen har rätt till en förmån i en annan medlemsstat.(12) Den aktuella nationella bestämmelsen i förevarande fall är emellertid uppenbarligen inte en bestämmelse om minskning av förmåner. Den innebär endast att en inkomstprövad förmån inte beviljas när sökandens inkomst överstiger ett visst belopp.
29. Även för det fall den nationella bestämmelsen, med viss fantasi, skulle kunna anses minska den pension som skall utbetalas (genom att i Ursel Koschitzkis fall medge betalning av den outökade pensionen i stället för den utökade pensionen genom tillägg) beror denna ”minskning” inte på att Ursel Koschitzki erhåller en förmån från en annan medlemsstat, utan på att hennes familjeinkomst överskrider ett visst belopp.
30. Ordalydelsen i artikel 46a bekräftar att de bestämmelser om kumulationsförbud som den avser inte omfattar bestämmelser gällande sammanträffande av pension och annan inkomst när dessa erhålls i samma medlemsstat. Artikel 46a har rubriken ”Allmänna bestämmelser om minskning, innehållande eller indragning av förmåner vid invaliditet, ålderdom eller till efterlevande enligt medlemsstaternas lagstiftningar”. I de två första punkterna anges vissa definitioner. Det materiella innehållet i de allmänna bestämmelserna om kumulationsförbud föreskrivs i den tredje punkten. Artikel 46a.3 a och 46a.3 d rör sammanträffande av förmåner med annan inkomst, och det framgår av dessa båda bestämmelser att reglerna endast skall tillämpas när ifrågavarande ”annan inkomst” har ”förvärvats i en annan medlemsstat” (artikel 46a.3 a) eller ”förvärvats inom andra medlemsstaters territorium” (artikel 46a.3 d).
31. Det är således, enligt min uppfattning, uppenbart att den i förevarande fall aktuella nationella bestämmelsen inte är en bestämmelse om kumulationsförbud i den mening som avses i artikel 46a.
Artikel 46.3 – jämförelse mellan självständiga och proportionella pensioner
32. Ursel Koschitzki har vidare gjort gällande att, i enlighet med artikel 46.3, det första skedet i beräkningen av hennes pension i enlighet med artikel 46.2 skall genomföras utan hänsyn till nationella bestämmelser avseende minskning. Bestämmelser avseende minskning är endast relevanta i det andra skedet av beräkningen, då en jämförelse görs mellan det belopp som skall utbetalas enligt enbart den nationella lagstiftningen, inklusive dess bestämmelser om kumulationsförbud, och det belopp som skall utbetalas enligt gemenskapslagstiftningen, inklusive dess bestämmelser om kumulationsförbud. Ursel Koschitzki hänvisade vid förhandlingen, till stöd för sitt påstående, till domstolens dom i målet Di Crescenzo och Casagrande,(13) och citerade i synnerhet punkt 27, i vilken domstolen angav följande:
”Det skall slutligen påpekas att den behöriga institutionen, enligt artikel 12.2 i förordning nr 1408/71, när den fastställer det teoretiska beloppet [i enlighet med artikel 46.2 a,] skall bortse från varje nationell bestämmelse om minskning av förmåner. Härav följer att det teoretiska pensionsbeloppet i sådana fall som det i målet vid den nationella domstolen skall motsvara beloppet för den fulla pension som skall utbetalas i medlemsstaten i fråga.”
33. Jag anser inte att artikel 46.3 är relevant i Ursel Koschitzkis situation. Enligt första stycket i denna bestämmelse skall den berörda personen ha rätt till det högsta beloppet som har beräknats enligt artikel 46.1 och 46.2, från den behöriga institutionen i varje medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna om minskning, innehållande eller indragning, som gäller enligt den lagstiftning enligt vilken förmånen skall utbetalas. I andra stycket föreskrivs att i förekommande fall den jämförelse som skall göras skall stå i relation till de belopp som har fastställts efter tillämpningen av nämnda bestämmelser.
34. Syftet med artikel 46.3 är att sätta en övre beloppsgräns för kumulativa pensioner som skall utbetalas till en migrerande arbetstagare som är berättigad till både en så kallad självständig pension enligt artikel 46.1, vilken inte kräver att perioder som fullgjorts i andra medlemsstater skall beaktas, och till en proportionell pension beräknad efter sammanläggning och proportionell fördelning i enlighet med artikel 46.2. Denna gräns är det högsta teoretiska beloppet, nämligen det belopp som personen skulle ha varit berättigad till för det fall han hade fullgjort hela sin försäkringstid i den av de medlemsstater där han varit försäkrad som har den mest förmånliga lagstiftningen.(14) För att kunna fastställa det högsta beloppet måste de två(15) pensionerna jämföras. I andra stycket i artikel 46.3 föreskrivs att jämförelsen skall göras efter tillämpningen av nationella bestämmelser om minskning, innehållande eller indragning.
35. I förevarande fall har det dock inte påståtts att Ursel Koschitzki är berättigad till en självständig pension. Jag kan därför inte se hur artikel 46.1, och följaktligen artikel 46.3, skulle kunna vara tillämpliga. Jag har under alla omständigheter ovan förklarat varför jag anser att det är uppenbart att den nationella bestämmelsen i fråga i förevarande fall inte är en bestämmelse om minskning av förmåner i den mening som avses i förordning nr 1408/71.
36. Enligt min uppfattning finns det inte heller något stöd för Ursel Koschitzkis uppfattning i domen i målet Di Crescenzo och Casagrande. Det målet gällde en situation som, eftersom de berörda personerna var berättigade till både en självständig och en proportionell pension, tydligt omfattades av tillämpningsområdet för artikel 46.3. Dessutom gällde målet en verklig bestämmelse om kumulationsförbud i den mening som avses i förordning nr 1408/71. I belgisk lagstiftning föreskrevs att gruvarbetares pensioner skulle höjas i förhållande till ett antal teoretiska år men minskas med det antal av dessa teoretiska år för vilka sökanden även var berättigad till pension från en annan medlemsstat. Det är uppenbart att följden av en sådan lagstiftning är att det pensionsbelopp som den berörda personen kan göra anspråk på minskar på grund av att han erhåller en förmån från en annan medlemsstat och lagstiftningen omfattas således av definitionen av en bestämmelse om minskning av förmåner i den mening som avses i förordning nr 1408/71.
Artikel 46c.2 – proportionell fördelning av ”annan inkomst”
37. Slutligen har Ursel Koschitzki hänvisat till artikel 46c.2. Hon har påpekat att enligt italiensk lagstiftning skall hennes och hennes makes inkomst beaktas vid fastställandet av huruvida pensionen skall kompletteras med tillägget och gjort gällande att följden av artikel 46c.2 är att inkomst som påverkar tilläggsbeloppet skall beaktas inte i sin helhet utan endast proportionellt i enlighet med den proportionella fördelning som skall göras i enlighet med artikel 46.2.
38. I artikel 46c.2 föreskrivs att om en förmån beräknas i enlighet med artikel 46.2 ”skall den förmån eller de förmåner av annat slag som utges från andra medlemsstater eller annan inkomst och alla andra beståndsdelar som gäller enligt medlemsstatens lagstiftning vid tillämpning av bestämmelserna om minskning, innehållande eller indragning, beaktas i förhållande till de försäkrings- och/eller bosättningsperioder som avses i artikel 46.2 b och användas vid beräkningen av nämnda förmån”.
39. Det framgår klart av ordalydelsen i denna bestämmelse att den liksom artikel 46a avser nationella regler om minskning, innehållande eller indragning av förmåner. Jag har ovan förklarat innebörden av begreppet nationella bestämmelser om minskning i den mening som avses i förordning nr 1408/71. Av de skäl som jag har angett ovan anser jag inte att den italienska lagstiftningen, enligt vilken en sökande vars familjeinkomst överstiger ett visst belopp inte beviljas pensionstillägg, är en sådan bestämmelse.
40. Vidare anser jag att artikel 46c under alla omständigheter inte är relevant i förevarande mål, eftersom det är uppenbart att den, liksom artikel 46a, gäller sammanträffande av förmåner med annan inkomst som uppburits i en annan medlemsstat. Detta följer av systemet i artiklarna 46a–46c. I artikel 46a föreskrivs allmänna bestämmelser om sammanträffande av förmåner. Som ovan anförts(16) omfattar inte denna artikel sammanträffande av pensioner och inkomst som uppburits i samma medlemsstat. Det skulle vara förvånande om artiklarna 46b och 46c, i vilka föreskrivs särskilda bestämmelser rörande sammanträffande, hade ett annat tillämpningsområde. Denna tolkning bekräftas dessutom när det gäller artikel 46c, vars rubrik lyder ”Särskilda bestämmelser vid sammanträffande av en eller flera förmåner som avses i artikel 46a.1 med en eller flera förmåner av annat slag eller med annan inkomst då två eller flera medlemsstater berörs”.
41. Ursel Koschitzki har till stöd för sitt argument beträffande artikel 46c citerat domstolens dom i målet Stefanutti,(17) uppenbarligen på den grunden att denna bestämmelse infördes i förordning nr 1408/71 genom förordning nr 1248/92(18) för att ersätta artikel 7.1 b i förordning nr 574/72,(19) vilken var aktuell i målet Stefanutti. Vid förhandlingen tillade Ursel Koschitzkis ombud att det följer av domen i det målet att samma minskningskoefficient skall gälla inkomst som påverkar den förmån som skall utbetalas som den som används för beräkningen av den proportionella fördelningen.
42. Vid tidpunkten för omständigheterna i målet Stefanutti, reglerades sammanträffande av förmåner i förordning nr 1408/71 endast genom den allmänna bestämmelsen i artikel 12. Artikel 7 i förordning nr 574/72 innehöll allmänna regler för införlivandet av denna artikel. Artikel 7.1 var tillämplig om en person som hade rätt till en förmån enligt lagstiftningen i en medlemsstat också hade ”rätt till förmåner enligt en eller flera andra medlemsstaters lagstiftning”. Eftersom situationen inte är sådan i det förevarande fallet, där förmånen (vilken Ursel Koschitzki under alla omständigheter inte är berättigad till) inte följer av lagstiftningen i någon annan medlemsstat än Italien, kan jag inte se på vilket sätt tolkningen av denna bestämmelse i domen i målet Stefanutti kan vara relevant.
Artikel 50 och bilaga II a – oberoende rätt till tillägg och förbud mot export av tillägg
43. INPS har anfört att tillägget, i egenskap av en särskild icke avgiftsfinansierad förmån som nämns i bilaga II a till förordning nr 1408/71, inte kan exporteras till andra medlemsstater enligt artikel 10a i denna förordning, i vilken föreskrivs att sådana förmåner uteslutande skall erhållas i den medlemsstat där mottagaren är bosatt. INPS anser att om tillägget därför skulle anses utgöra en del av det teoretiska beloppet i den mening som avses i artikel 46.2 a, skulle denna regel kringgås för det fall mottagaren var bosatt i en annan medlemsstat. Beträffande Italiens invånare skulle den av Ursel Koschitzki åberopade tolkningen innebära att tillägget skulle beviljas två gånger, först för den proportionella italienska pensionen som grundas på en fiktiv pension vilken redan utökats med ett tillägg, och därefter enligt artikel 50 i förordning nr 1408/71, i vilken föreskrivs beviljande av ett tillägg när det totala förmånsbeloppet efter sammanläggning och proportionell fördelning inte uppgår till det lagstadgade minimibeloppet i den medlemsstat där mottagaren är bosatt.
44. Mot bakgrund av denna analys har INPS dragit slutsatsen att den korrekta beräkningsmetoden i det förevarande fallet är i) att fastställa den fiktiva pension som skulle ha utbetalats om alla avgifter hade betalats enligt italiensk lagstiftning, ii) att proportionellt fördela den fiktiva pensionen med hänsyn till förhållandet mellan avgiftsperioderna i Italien och summan av avgiftsperioderna i utlandet, iii) att fastställa den proportionella italienska pensionen vilken, när alla villkor som föreskrivs i italiensk lagstiftning och gemenskapslagstiftningen är uppfyllda, skall utökas till det minimibelopp som föreskrivs i italiensk lagstiftning.
45. Som jag har angett ovan instämmer jag med detta förslag beträffande den korrekta beräkningsmetoden i det förevarande fallet, med preciseringen att sökandens rätt till tillägget enligt gemenskapslagstiftningen skall fastställas i förhållande till den totala pension som skall utbetalas efter sammanläggning och proportionell fördelning.(20) I den utsträckning som INPS avser en mer allmän tillämpning av metoden, och således ifrågasätter avgörandet i målet Stinco och Panfilo, hänvisar jag till punkterna 17 och 20 i domen i det målet vilka vederlägger detta argument.
46. Av de ovan anförda skälen anser jag att i ett fall som det förevarande skall det teoretiska förmånsbeloppet i den mening som avses i artikel 46.2 a inte omfatta pensionstillägget.
Förslag till avgörande
47. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den av Tribunale di Bolzano hänskjutna frågan skall besvaras enligt följande:
Vid fastställandet, i enlighet med artikel 46.2 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, av det teoretiska pensionsbelopp som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen, skall den behöriga institutionen beakta ett tillägg som syftar till att pensionen skall nå upp till den lagstadgade miniminivån endast för det fall den berörda personen, om han i den berörda medlemsstaten hade fullgjort alla försäkrings- och/eller bosättningsperioder som fullgjorts inom Europeiska unionen, faktiskt hade varit berättigad till detta tillägg enligt den relevanta nationella lagstiftningen.
(1) .
(2)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, s. 2 ; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57). Den vid den aktuella tidpunkten relevanta förordningstexten finns i avdelning I, bilaga A till rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 om ändring och uppdatering av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT L 28, s. 1).
(3)
–	Domstolens dom av den 24 september 1998 i mål C-132/96, Stinco och Panfilo (REG 1998, s. I‑5225).
(4)
–	Se punkterna 8–11 i mitt förslag till avgörande i målet Stinco och Panfilo, och punkt 7 i domen i nämnda mål.
(5)
–	Artikel 6 i lag nr 668/83, i dess lydelse enligt artikel 4 i lagstiftningsdekret nr 503/92.
(6)
–	Min kursivering.
(7)
–	I synnerhet punkterna 19, 30, 32, 35, 46 och 51.
(8)
–	Punkt 46.
(9)
–	Punkt 46.
(10)
–	Artikel 1 t.
(11)
–	Artikel 12.2.
(12)
–	Se dom av den 7 mars 2002 i mål C-107/00, Insalaca (REG 2002, s. I-2403), punkt 16 och där angiven rättspraxis.
(13)
–	Dom av den 11 juni 1992 i de förenade målen C-90/91 och C-91/91, Di Crescenzo och Casagrande (REG 1992, s. I-3851).
(14)
–	För en relevant diskussion angående tillämpningen av artikel 46, se motiveringen till Förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1408/71 och förordning (EEG) nr 574/72 (KOM(89) 370 slutlig).
(15)
–	Det kan naturligtvis förekomma fler än två pensioner. Jag använder exemplet med två för att hålla förklaringen (relativt) enkel.
(16)
–	Punkt 30.
(17)
–	Dom av den 6 oktober 1987 i mål 197/85, Stefanutti (REG 1987, s. 3855; svensk specialutgåva, volym 9, s. 201).
(18)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1248/92 av den 30 april 1992 om ändring av förordning nr 1408/71 och förordning nr 574/72 (EGT L 136, 1992, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 130).
(19)
–	Rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning nr 1408/71 (EGT L 74, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106).
(20)
–	Se artikel 50, vilken sammanfattats ovan i punkt 42.