62019CJ0551_RES
Förenade målen C‑551/19 P och C‑552/19 P
ABLV Bank AS m.fl.
mot
Europeiska centralbanken
Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 6 maj 2021
”Överklagande – Ekonomiska och monetära unionen – Bankunion – Förordning (UE) nr 806/2014 – Resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond – Artikel 18 – Resolutionsförfarande – Villkor – En enhet fallerar eller kommer sannolikt att fallera – Förklaring från Europeiska centralbanken (ECB) om att en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera – Förberedande åtgärd – Rättsakt mot vilken talan inte kan väckas – Avvisning”
Talan om ogiltigförklaring – Rättsakter mot vilka talan kan väckas – Begrepp – Rättsakter som har bindande rättsverkningar – Förberedande åtgärder – Omfattas inte – Europeiska centralbankens bedömning att ett kreditinstitut fallerar eller sannolikt kommer att fallera – Avvisning
(Artikel 263 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, artikel 18.1 a)
(se punkterna 39–44 och 46–49)
Ekonomisk och monetär politik – Ekonomisk politik – Gemensam resolutionsmekanism för kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Antagande av en resolutionsordning – Villkor – Krav på skyndsamhet – Den gemensamma resolutionsnämnden (nämnden) och Europeiska centralbanken (ECB) har olika funktioner – Nämndens ansvar
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, artiklarna 18.1 a och 86.2)
(se punkterna 55, 56 och 60–75)
Resumé
Klagandena är ABLV Bank AS, som är ett kreditinstitut som är etablerat i Lettland och är moderbolag för ABLV-koncernen (mål C‑551/19 P), samt aktieägare i ABLV Bank AS (mål C‑552/19 P). ABLV Bank Luxembourg SA är ett kreditinstitut som är etablerat i Luxemburg och är ett av ABLV-koncernens dotterbolag, i vilket ABLV Bank är ensam aktieägare. Dessa båda institut ansågs vara betydande och omfattades därför av Europeiska centralbankens (ECB) tillsyn inom ramen för den gemensamma tillsynsmekanism som infördes genom förordningen om en gemensam tillsynsmekanism. (
1
)
United States Department of the Treasury (Förenta staternas finansdepartement) tillkännagav den 13 februari 2018 ett projekt avseende särskilda åtgärder för att förhindra att ABLV-koncernen fick tillgång till det finansiella systemet i amerikanska dollar (USD). Till följd av detta tillkännagivande befann sig koncernen i svårigheter, varför det inleddes en prövning av huruvida det skulle antas en resolution enligt förordningen om en gemensam resolutionsmekanism. (
2
)
Resolutionsförfarandet är ett komplext förfarande i vilket, beroende på omständigheterna, flera europeiska myndigheter medverkar, såsom ECB, Gemensamma resolutionsnämnden (nedan kallad nämnden), Europeiska kommissionen och Europeiska unionens råd samt de berörda nationella resolutionsmyndigheterna.
I förevarande fall uppdrog ECB, den 18 februari 2018, åt Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Finans- och kapitalmarknadskommissionen i Lettland), Lettlands nationella resolutionsmyndighet, att införa ett moratorium för att ABLV Bank skulle kunna stabilisera sin situation. ECB uppmanade även Commission de surveillance du secteur financier (Finansinspektionen i Luxemburg), Luxemburgs nationella resolutionsmyndighet, att vidta liknande åtgärder gentemot ABLV Bank Luxembourg.
Den 22 februari 2018 översände ECB till nämnden, i enlighet med förordningen om en gemensam resolutionsmekanism, sitt förslag till bedömning att ABLV Bank och ABLV Bank Luxembourg fallerar eller sannolikt kommer att fallera. Den 23 februari 2018 ansåg ECB att ABLV Bank och ABLV Bank Luxembourg fallerar eller sannolikt kommer att fallera. (
3
) Nämnden fann emellertid samma dag att en resolutionsåtgärd med avseende på dessa banker inte var nödvändig med hänsyn till allmänintresset. (
4
)
Genom ansökningar som inkom till tribunalen den 3 maj 2018 (
5
) yrkade klagandena ogiltigförklaring av ECB:s rättsakter i vilka det slogs fast att bankerna fallerar eller sannolikt kommer att fallera. Genom beslut av den 6 maj 2019 avvisade tribunalen i dessa fall talan, eftersom den ansåg att de omtvistade rättsakterna utgjorde sådana förberedande åtgärder i förfarandet som var avsedda att göra det möjligt för nämnden att fatta ett beslut. (
6
)
Domstolen ogillar klagandenas överklaganden. Den gör i sin dom åtskillnad mellan nämndens och ECB:s funktioner.
Domstolens bedömning
Genom den första grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen, vid uppskattningen av huruvida överklagandena kunde tas upp till prövning, borde ha beaktat ECB:s bedömning av bankernas fallissemang.
Domstolen anser att tribunalen inte har åsidosatt den rättspraxis enligt vilken det vid bedömningen av huruvida en talan kan tas upp till prövning är nödvändigt att undersöka den angripna rättsaktens innebörd med hjälp av objektiva kriterier som dess innehåll, det sammanhang i vilket den antagits och befogenheterna för den institution som antagit den. Tribunalen gjorde inte heller någon felaktig rättstillämpning när den även beaktade ECB:s avsikt, medan den emellertid endast tillskrev detta subjektiva kriterium en kompletterande roll.
Enligt domstolen är det felaktigt att presumera att institutionernas samtliga rättsakter har karaktären av beslut, om det inte tydligt anges att så inte är fallet. Det skulle strida mot den rättspraxis som domstolen har erinrat om att använda sig av en sådan presumtion. Som svar på klagandenas argument påpekar domstolen att ECB:s bedömning av huruvida den planerade åtgärden är proportionerlig inte är tillräcklig för att visa att rättsakten är bindande. Vilken åtgärd som helst ska nämligen vara förenlig med unionsrättens allmänna principer, däribland proportionalitetsprincipen, varför frågan huruvida en åtgärd är proportionerlig kan bedömas under ett administrativt förfarande som består av flera etapper. Den omständigheten att ECB offentliggör de aktuella rättsakterna innebär inte att ECB har avsett att dessa rättsakter ska vara bindande eller att de till sin natur är bindande. När det gäller ECB:s förklaring att avvecklingen av kreditinstituten var oundviklig, påpekar domstolen att en sådan avveckling inte ägde rum till följd av ECB:s rättsakter, utan genom ett beslut som fattades av aktieägarna till följd av nämndens beslut enligt vilket det av hänsyn till allmänintresset inte var nödvändigt att tillämpa en resolutionsordning.
Innan domstolen prövar den andra grunden understryker den särdragen i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism. Ett av denna förordnings syften är att anta snabba beslut för att den finansiella stabiliteten inte ska äventyras. Ett erkännande av att ECB:s bedömning att en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera har karaktären av ett beslut, skulle väsentligt kunna påverka snabbheten i förfarandet. Domstolen påpekar dessutom att den omständigheten att det endast föreskrivs en möjlighet att väcka talan vid domstol mot nämndens beslut (
7
) tycks bekräfta att lagstiftaren inte har avsett att ge ECB någon beslutsbefogenhet på området.
Domstolen erinrar om att nämnden endast kan anta en resolutionsordning om tre villkor är uppfyllda, (
8
) nämligen att enheten fallerar eller sannolikt kommer att fallera, att det inte finns några rimliga utsikter att några alternativa åtgärder inom rimlig tid skulle kunna förhindra dess fallissemang och att en resolutionsåtgärd är nödvändig av hänsyn till allmänintresset.
Domstolen framhåller att ECB:s bedömning att en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera endast avser ett av dessa villkor. Domstolen påpekar också att bedömningen är en prioriterad roll för ECB på grund av dess expertis och tillgång till tillsynsinformation. Nämnden kan emellertid själv bedöma huruvida en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera, exempelvis när ECB anser att en enhet inte fallerar, och nämnden har exklusiv befogenhet att avgöra om de tre villkoren är uppfyllda. Nämnden är inte bunden av ECB:s bedömning och behöver inte dela den bedömningen. Det ankommer tvärtom på nämnden att avhjälpa en oegentlighet, eftersom det är mot dess beslut som det finns möjlighet att väcka talan vid domstol. (
9
)
Enligt domstolen förfogar ECB över särskild expertis i egenskap av tillsynsmyndighet. Den åtskillnad som görs mellan tillsyn över och resolution av kreditinstitut påverkar emellertid inte bedömningens karaktär av förberedande åtgärd. En indragning av en enhets auktorisation är följaktligen inte likvärdig med en bedömning att en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera.
(
1
)	I den mening som avses i artikel 6.4 i rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (EUT L 287, 2013, s. 63).
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 225, 2014, s. 1).
(
3
)	Enligt artikel 18.1 första stycket a i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism.
(
4
)	I den mening som avses i artikel 18.1 första stycket c och artikel 18.5 i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism.
(
5
)	Målen T-281/18 och T-283/18.
(
6
)	Genom ansökningar som likaledes inkom till tribunalen den 3 maj 2018 väckte klagandena talan om ogiltigförklaring av nämndens beslut av den 23 februari 2018 (målen T-280/18 och T-282/18). Dessa mål pågår vid tribunalen.
(
7
)	Artikel 86.2 i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism.
(
8
)	Artikel 18.1 första stycket a–c i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism.
(
9
)	Artikel 86.2 i förordningen om en gemensam resolutionsmekanism.