62001CC0194_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Kommissionens talan i det förevarande målet, som anhängiggjorts med stöd av artikel 226 EG, avser att det skall fastställas att Republiken Österrike har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt följande texter:
– rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall,(2) i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991(3) (nedan kallat direktiv 75/442 i ändrad lydelse),
– kommissionens beslut 94/3/EG av den 20 december 1993 om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 75/442(4) (nedan kallad europeiska avfallskatalogen eller EAK),
– rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall,(5) i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/31/EG av den 27 juni 1994(6) (nedan kallat direktiv 91/689 i ändrad lydelse), och
– rådets beslut 94/904/EG av den 22 december 1994 om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG(7) (nedan kallad förteckningen över farligt avfall eller FFA).
2. Kommissionen anser att de österrikiska myndigheterna inte har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för att rätta sig efter den europeiska avfallskatalogen, förteckningen över farligt avfall samt bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. I direktiv 75/442 i ändrad lydelse fastställs de gemenskapsrättsliga reglerna om hantering och bortskaffande av avfall.(8) Direktivets huvudsyfte är att skydda människors hälsa och miljön mot skadliga effekter som uppkommer i samband med insamling, transport, behandling, förvaring och deponering av avfall.(9)
4. I artikel 1 a i direktiv 75/442 i ändrad lydelse definieras begreppet avfall. Den har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a) Avfall: varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med.
Kommissionen skall enligt det förfarande som fastställs i artikel 18 senast den 1 april 1993 upprätta en förteckning över vilket avfall som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1. Denna förteckning skall ses över periodiskt och vid behov omarbetas med iakttagande av samma förfarande.”
5. I artikel 18 i direktiv 75/442 i ändrad lydelse föreskrivs följande:
”Kommissionen skall biträdas av en kommitté, som består av företrädare för medlemsstaterna med en företrädare för kommissionen som ordförande.
Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är. Kommittén skall fatta sitt beslut med den majoritet som enligt artikel 148.2 i fördraget skall tillämpas vid beslut som rådet skall fatta på förslag av kommissionen. ...
Kommissionen skall själv anta förslaget om det har tillstyrkts av kommittén.
Om förslaget inte har tillstyrkts av kommittén eller om inget yttrande avges, skall kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet vilka åtgärder som skall vidtas. Rådet skall fatta sitt beslut med kvalificerad majoritet.
...”
6. Kommissionen har upprättat den förteckning som avses i artikel 1 a i direktiv 75/442 i dess lydelse enligt beslutet 94/3, det vill säga EAK. I punkt 5 i inledningen av bilaga 1 till detta beslut föreskrivs att ”[e]uropeiska avfallskatalogen skall fungera som en referensnomenklatur med gemensam terminologi för gemenskapen i syfte att effektivisera avfallshanteringen”.
7. I direktiv 91/689 i ändrad lydelse föreskrivs särskilda regler för hanteringen av farligt avfall. Direktivet syftar till att förbättra de förhållanden under vilka farligt avfall bortskaffas och hanteras.(10) I femte skälet i denna text klargörs att det ”[f]ör att förbättra effektiviteten vid hanteringen av farligt avfall inom gemenskapen är ... nödvändigt att använda en exakt och enhetlig definition av farligt avfall ...”
8. I artikel 1.4 i direktiv 91/689 i ändrad lydelse definieras begreppet farligt avfall på följande sätt:
”I detta direktiv avses med farligt avfall:
– Avfall som finns upptaget i en förteckning, som senast sex månader före dagen för genomförandet av detta direktiv skall utarbetas i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG och på grundval av bilaga 1 och 2 till det här direktivet. Detta avfall skall ha en eller flera av de egenskaper som anges i bilaga 3. ...
– Allt annat avfall som enligt en medlemsstat företer någon eller några av de egenskaper som anges i bilaga 3. Sådana fall skall anmälas till kommissionen och ses över i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG för att anpassa förteckningen.”
9. Förteckningen över farligt avfall antogs av rådet genom beslut 94/904, det vill säga FFA. Enligt punkt 1 i inledningen av bilagan till detta beslut definieras de olika typerna av farligt avfall som förekommer i FFA på ett fullständigt sätt genom en kod med sex siffror.
B – De österrikiska bestämmelserna
10. I österrikisk rätt finns allmänna bestämmelser om avfallshantering i Bundesgesetz über die Vermeidung und Behandlung von Abfällen, (Abfallwirtschaftsgesetz) av den 6 juni 1990(11) (federal lag om förebyggande och hantering av avfall).(12)
11. I artikel 2.5 i denna lag, i den version som offentliggjordes år 1998,(13) föreskrivs att det är miljö-, ungdoms- och familjeministern som skall bestämma vilket avfall som skall anses farligt. I samma bestämmelse föreskrivs att den behöriga ministern i detta syfte kan anta vissa bindande ÖNORMEN. ÖNORMEN är regler som har antagits av det österrikiska standardiseringsinstitutet.
12. Den österrikiska förteckningen över avfall finns i ÖNORM S 2100 av den 1 september 1997.(14) Denna text, som i sig inte är tvingande, innehåller förteckningen över vanligt avfall och förteckningen över farligt avfall. Det är ostridigt att ÖNORM S 2100 klassificerar detta avfall på ett annat sätt än den europeiska avfallskatalogen och förteckningen över farligt avfall.
13. I augusti 1997 antog miljö-, ungdoms- och familjeministern Verordnung über die Festsetzung von gefährlichen Abfällen und Problemstoffen (Festsetzungsverordnung 1997)(15) (förordning om fastställande av farligt avfall och riskfyllda ämnen, nedan kallad 1997 års förordning).
14. I artikel 3.1 i denna förordning föreskrevs att avfall som förekommer i ÖNORM S 2100 och som återges i bilaga 1 (till förordningen) skall anses som farligt. I artikel 3.2 föreskrevs dock en ändring av denna förteckning från och med 1 juli 2000 enligt följande:
”Från och med 1 juli 2000 skall avfall som avses i [FFA] anses som farligt. Miljö‑, ungdoms- och familjeministeriet skall offentliggöra denna förteckning i Bundesgesetzblatt före den 1 juli 2000.”
15. Den 30 juni 2000, dagen innan denna bestämmelse skulle träda i kraft, antog jordbruks-, skogs- miljö- och vattenministern Verordnung mit der die Festsetzungsverordnung 1997 geändert wird(16) (förordning med ändring av 1997 års fastställandeförordning, nedan kallad 2000 års förordning). Denna förordning upphävde artikel 3.2 i 1997 års förordning och införde en bestämmelse, enligt vilken införlivandet av direktiv 91/689 i ändrad lydelse och förteckningen över farligt avfall säkerställdes genom 1997 års förordning i ändrad lydelse.
II – Det administrativa förfarandet
16. Kommissionen ansåg att ett riktigt införlivande av EAK, FFA och direktiven 91/689 i ändrad lydelse och 75/442 i ändrad lydelse inte säkerställdes genom den österrikiska lagstiftningen och skickade därför en formell underrättelse till de österrikiska myndigheterna den 14 juli 1999.
17. I sitt svar daterat den 8 oktober 1999 hävdade den österrikiska regeringen att EAK, FFA och bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse hade införlivats korrekt genom ÖNORM S 2100 och 1997 års förordning. De österrikiska myndigheterna upprepade detta i en skrivelse av den 2 november 2000 som svar på kommissionens motiverade yttrande av den 27 juli 2000.
18. Kommissionen väckte därför förevarande talan den 4 maj 2001.
III – Parternas anspråk och grunder
19. Inom ramen för denna talan har kommissionen riktat tre anmärkningar mot de österrikiska myndigheterna.(17)
20. Kommissionen har för det första gjort gällande att de österrikiska myndigheterna inte har införlivat EAK med nationell rätt. Den har påpekat att beslutet om upprättandet av EAK enligt artikel 249 fjärde stycket EG är bindande för dem det är riktat till, det vill säga medlemsstaterna. Kommissionen har även erinrat om att EAK, enligt punkt 5 i sin inledning, skall tillhandahålla en gemensam nomenklatur och en gemensam terminologi för avfall som gäller i hela gemenskapen. Det är således nödvändigt att tillämpa EAK på nationell nivå för att effektiviteten i den gemensamma avfallspolitiken skall kunna garanteras.
21. För det andra anser kommissionen att de österrikiska myndigheterna inte har införlivat FFA med nationell rätt på ett korrekt sätt. Kommissionen har gjort gällande att FFA ingår i definitionen av farligt avfall i den mening som avses i direktiv 91/689 i ändrad lydelse och att det, enligt femte övervägandet i denna text, är nödvändigt att använda en klar och enhetlig definition av begreppet farligt avfall i gemenskapen. De nationella åtgärder som skall säkerställa införlivandet av FFA måste således exakt följa det system som har upprättats på gemenskapsnivå.
22. Kommissionen har emellertid påpekat att FFA aldrig har använts i österrikisk rätt. Artikel 3.2 i 1997 års förordning, som föreskrev att FFA skulle tillämpas från den 1 juli 2000, upphävdes dagen innan den skulle träda i kraft genom 2000 års förordning.
23. För det tredje har kommissionen gjort gällande att de österrikiska myndigheterna inte har införlivat bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse. Enligt kommissionen är medlemsstaterna skyldiga att införliva hela direktiv 91/689 i ändrad lydelse, inklusive de omtvistade bilagorna.
24. Republiken Österrike har bestritt dessa anmärkningar.
25. Vad gäller den första anmärkningen har den österrikiska regeringen gjort gällande att det inte är nödvändigt att införliva EAK med nationell rätt. Enligt regeringen har denna text inte tvingande karaktär och utgör inte en del av begreppet avfall i den mening som avses i direktiv 75/442 i ändrad lydelse. Den österrikiska regeringen har påpekat att alla avfallstyper som anges i EAK förekommer i ÖNORM S 2100, vilket innebär att EAK faktiskt har införlivats. Den österrikiska regeringen har i detta hänseende anfört att den nationella förteckningen över avfall (ÖNORM S 2100) är mer detaljerad och mer effektiv än EAK, eftersom den klassificerar avfall med hänsyn till dess egenskaper och inte med hänsyn till dess ursprung.
26. Vad gäller den andra anmärkningen har den österrikiska regeringen påpekat att gemenskapsrätten inte tvingar den att införliva FFA ordagrant . Den har erinrat om att direktiven enligt artikel 249 tredje stycket EG är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men inte vad gäller form eller tillvägagångssätt för genomförandet. I det förevarande fallet har det resultat som föreskrivs i direktiv 91/689 i ändrad lydelse emellertid uppnåtts, eftersom innebörden av FFA har införlivats genom ÖNORM S 2100 och 1997 års förordning.
27. Den österrikiska regeringen har även förklarat att syftet med artikel 3.2 i 1997 års förordning var att överge den österrikiska klassificeringen (som föreskrevs i artikel 3.1 och i bilaga 1 till nämnda förordning) och övergå till den gemenskapsrättsliga nomenklaturen (FFA). Denna bestämmelse upphävdes dock år 2000 eftersom de österrikiska myndigheterna ansåg att de framsteg som gjorts vid revideringen av FFA var otillräckliga.
28. Den österrikiska regeringen anser nämligen att den österrikiska förteckningen över farligt avfall är tydligare, strängare och mer lämplig än FFA, eftersom den klassificerar avfall med hänsyn till dess egenskaper och inte med hänsyn till dess ursprung. Enligt den österrikiska regeringen skulle ett införande av FFA i dess nuvarande skick medföra en allvarlig försämring av den ekologiska standarden i Österrike. Den österrikiska förteckningen över avfall utgör inte heller någon risk för den inre marknadens funktion, eftersom de österrikiska myndigheterna säkerställer att de koder (för avfall) som används på nationell nivå och de koder som används på gemenskapsnivå samordnas.
29. Vad slutligen gäller den tredje anmärkningen anser den österrikiska regeringen att bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse inte måste införlivas med nationell rätt. Enligt den är bilagorna avsedda att användas vid upprättandet av FFA men måste inte införlivas med medlemsstaternas nationella lagstiftning.
30. Den österrikiska regeringen har därför yrkat att domstolen skall ogilla talan och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Bedömning
31. Kommissionens två första anmärkningar gäller identiska frågor som rör vilket handlingsutrymme medlemsstaterna har för att anpassa sig till EAK och FFA samt gemenskapskatalogernas giltighet. Jag kommer således att bedöma dem tillsammans innan jag går in på den tredje anmärkningen, som gäller att bilagorna 1 och 2 i direktiv 91/689 i ändrad lydelse inte har införlivats.
A – De två första anmärkningarna (att EAK och FFA inte har genomförts)
32. I det förevarande målet är det ostridigt att de österrikiska förteckningarna inte överensstämmer med EAK och FFA. ÖNORM S 2100 och 1997 års förordning klassificerar avfall med hänsyn till dess egenskaper och sammansättning, medan gemenskapsförteckningarna klassificerar avfall med hänsyn till dess ursprung.(18) De österrikiska förteckningarna avviker således från den nomenklatur och den klassificering som används på gemenskapsnivå.
33. Enligt min mening kretsar frågan huruvida de två första anmärkningarna skall vinna bifall kring de ifrågasatta rättsakternas natur.
34. Det skall understrykas att anmärkningarna i det förevarande fallet inte gäller att ett gemenskapsdirektiv inte har införlivats. Kommissionen vill att det skall fastställas att de österrikiska myndigheterna inte på ett korrekt sätt har genomfört beslut i den mening som avses i artikel 249 fjärde stycket EG. Vi vet att EAK och FFA är beslut (från kommissionen och från rådet) som är riktade till medlemsstaterna.
35. Enligt ordalydelsen i artikel 249 fjärde stycket EG skall ett beslut emellertid ”till alla delar vara bindande för dem som det är riktat till”. Till skillnad från direktivet, som endast är bindande med avseende på det resultat som skall uppnås,(19) är alla delar av beslutet bindande. All tillämpning som är ofullständig eller selektiv är således förbjuden,(20) vilket innebär att de medlemsstater som beslutet riktar sig till måste rätta sig efter det till fullo. Medlemsstaterna har endast kvar valet av juridisk form för att genomföra beslutet i den nationella rättsordningen.(21)
36. Av detta följer, tvärtemot vad Republiken Österrike har hävdat, att medlemsstaterna inte har något handlingsutrymme vid genomförandet av EAK och FFA.
37. Man skall i detta hänseende komma ihåg att domstolen enligt rättspraxis kan omklassificera en gemenskapsrättsakt. Domstolen anser nämligen att en rättsakts verkliga karaktär inte enbart kan följa av hur den har klassificerats av sin upphovsman(22) eller av formerna för dess antagande.(23) Om bestämmelserna i en förordning inte har allmän räckvidd anser domstolen således att dessa bestämmelser måste betecknas som en rad individuella beslut.(24) Ett beslut som har rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets måste likaså, trots att det har titeln beslut, anses som en åtgärd med allmän giltighet.(25) Slutligen kan domstolen kontrollera att ett direktiv i den mening som avses i artikel 249 tredje stycket EG inte innehåller någon särskild bestämmelse som har karaktären av ett individuellt beslut.(26)
38. I det förevarande fallet har den österrikiska regeringen inte bestritt att EAK och FFA utgör verkliga beslut. De har inte vid något tillfälle under förfarandet påstått att klassificeringen av rättsakterna skulle vara felaktig.
39. Jag anser under alla omständigheter att EAK och FFA inte har de egenskaper som kännetecknar ett direktiv i den mening som avses i artikel 249 tredje stycket EG.
40. Det skall understrykas att valet att utfärda EAK och FFA i form av beslut är ett medvetet val från gemenskapslagstiftarens sida. Vi vet nämligen att det i direktiv 75/442 ursprungligen inte föreskrevs att det skulle upprättas någon gemenskapsförteckning över avfall. Artikel 1 a i denna text inskränkte sig till att definiera begreppet avfall som ”varje ämne, substans eller föremål som innehavaren bortskaffar eller är skyldig att bortskaffa”. När direktiv 75/442 ändrades år 1991 ansåg rådet emellertid att det behövdes ”en gemensam terminologi och en definition av begreppet avfall”.(27) EAK antogs därför med syfte att ”fungera som en referensnomenklatur med gemensam terminologi för gemenskapen”.(28)
41. I femte skälet i direktiv 91/689 i ändrad lydelse föreskrivs likaså att det ”[f]ör att förbättra effektiviteten vid hanteringen av farligt avfall inom gemenskapen är [...] nödvändigt att använda en exakt och enhetlig definition av farligt avfall”. FFA har således även till syfte att tillhandahålla en enhetlig definition av begreppet farligt avfall i gemenskapen.
Under dessa omständigheter är det uppenbart att gemenskapslagstiftaren inte kunde utfärda EAK och FFA i form av direktiv. Att ge medlemsstaterna en viss frihet i valet av form och tillvägagångssätt för genomförandet skulle uppenbarligen ha stridit mot syftet med gemenskapskatalogerna, vilket är att skapa en enhetlig nomenklatur för (farligt) avfall i gemenskapen. Genom att använda beslut har gemenskapslagstiftaren medvetet valt att upphäva medlemsstaternas handlingsfrihet på detta område.
42. En undersökning av gemenskapskatalogernas innehåll bekräftar vidare att dessa utgör verkliga beslut i den mening som avses i artikel 249 EG. I EAK och FFA tillkännages de olika avfallskategorierna på ett klart och detaljerat sätt. Kategorierna klassificeras dessutom enligt en bestämd ordning och en bestämd metod som huvudsakligen grundar sig på avfallets ursprung.
43. Jag anser följaktligen att Republiken Österrike inte hade något handlingsutrymme vid genomförandet av EAK och FFA. Den var skyldig att fullständigt och exakt tillämpa gemenskapskatalogerna i nationell rätt.
44. Denna slutsats bekräftas för övrigt av dom av den 15 januari 2002 i målet kommissionen mot Luxemburg.(29) I detta mål ansåg domstolen att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att fullgöra sina skyldigheter på grund av att det hade antagit en renodlat luxemburgsk nomenklatur för avfall som avvek från EAK.
45. Republiken Österrike har emellertid bestritt denna slutsats genom att ifrågasätta gemenskapskatalogernas relevans. Den har framfört ett flertal argument för att visa att de österrikiska förteckningarna är tydligare, strängare och mer effektiva än gemenskapskatalogerna.
46. Jag anser att detta påstående inte kan godtas på ett juridiskt plan.
47. Enligt en fast rättspraxis görs det inom fördragets system för rättsmedel en åtskillnad mellan den talan som avses i artiklarna 226 EG och 227 EG, vars syfte är att fastställa att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter, och den talan som avses i artiklarna 230 EG och 232 EG, vars syfte är att pröva huruvida gemenskapsinstitutionernas rättsakter eller deras passiva hållning är rättsenliga. Dessa rättsmedel har olika ändamål och styrs av olika regler. En medlemsstat kan således inte göra gällande att ett direktiv är rättsstridigt för att försvara sig mot en talan om fördragsbrott som grundas på att nämnda direktiv inte har införlivats.(30) Den kan inte heller göra gällande att ett beslut som är riktat till den är rättsstridigt för att försvara sig mot en talan om fördragsbrott som grundas på att nämnda beslut inte har följts.(31) Domstolen har uttalat att det enda förhållande som kan leda till ett annat resultat är om rättsakten i fråga är behäftad med särskilt allvarliga och uppenbara fel så att det kan anses att någon rättsakt inte föreligger.(32)
48. Denna rättspraxis grundar sig på den princip enligt vilken ett beslut eller ett direktiv som har antagits av en av gemenskapens institutioner och mot vilket talan inte har väckts av dess adressat inom den i artikel 230 EG föreskrivna fristen vinner rättskraft gentemot denne.(33)
49. I det förevarande fallet antogs EAK och FFA förvisso innan Republiken Österrike hade anslutit sig till Europeiska unionen. De österrikiska myndigheterna har således inte haft möjlighet att bestrida gemenskapskatalogernas giltighet med tillämpning av artikel 230 EG.
50. Denna omständighet innebär dock inte att de grunder som Republiken Österrike har framfört måste godtas.
51. I artikel 2 i akten om Republiken Österrikes anslutning till Europeiska unionen(34) föreskrivs att ”[f]rån dagen för anslutningen är bestämmelserna i de grundläggande fördragen och i rättsakter som har antagits av institutionerna före anslutningen bindande för de nya medlemsstaterna och skall tillämpas i dessa på de villkor som fördragen och denna anslutningsakt anger”. I artikel 10 i anslutningsakten föreskrivs dessutom att ”[d]e grundläggande fördragen och institutionernas rättsakter skall, som en övergångsåtgärd, tillämpas med de avvikelser som föreskrivs i denna anslutningsakt.”
52. Av detta följer att anslutningsakten grundas på principen att bestämmelserna i gemenskapsrätten omedelbart och i sin helhet är bindande för de nya medlemsstaterna och att avvikelser endast är tillåtna i den utsträckning som de uttryckligen föreskrivs i övergångsbestämmelserna.(35)
53. Vad gäller de direktiv och beslut som har antagits av gemenskapens institutioner, föreskrivs det i artikel 168 i anslutningsakten att ”[d]e nya medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att från dagen för anslutningen följa bestämmelser i direktiv och beslut enligt artikel 189 i Romfördraget [nu artikel 249 EG] ..., om någon annan dag för detta inte anges i förteckningen i bilaga XIX eller i någon annan bestämmelse i denna anslutningsakt”.
54. I det förevarande fallet är det emellertid ostridigt att ingen bestämmelse i anslutningsakten tillåter Republiken Österrike att avvika från skyldigheterna enligt EAK och FFA. Anslutningsakten tillåter inte heller att Republiken Österrike avviker från skyldigheterna enligt direktiv 75/442 i ändrad lydelse eller direktiv 91/689 i ändrad lydelse.
55. Jag anser följaktligen att den österrikiska regeringen inte har rätt att ifrågasätta EAK:s och FFA:s giltighet i det aktuella målet. Dessa akter utgör en integrerad del av gemenskapens regelverk, vilket innebär att Republiken Österrike måste tillämpa dem i deras helhet.(36)
56. Vid förhandlingen frågade domstolen även om samexistensen mellan förteckningarna i den nationella rättsordningen. Domstolen frågade kommissionen om ett korrekt genomförande av EAK och FFA enligt dess mening skulle innebära att Republiken Österrike måste upphäva de nationella förteckningarna eller om medlemsstaten tvärtom kunde fortsätta att tillämpa dessa förteckningar parallellt med gemenskapskatalogerna.
57. Jag anser att Republiken Österrike inte kan tillåtas att tillämpa de båda förteckningstyperna samtidigt. Det följer nämligen av en fast rättspraxis att medlemsstaterna skall fullgöra sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten på ett sätt som är tillräckligt tydligt, precist och klart för att kraven som följer av rättssäkerhetsprincipen skall uppfyllas.(37) Det saknar i detta avseende betydelse att de ifrågasatta bestämmelserna i gemenskapsrätten är direkt tillämpliga och att enskilda således har rätt att åberopa dem gentemot en medlemsstat som inte har fullgjort sina skyldigheter.(38)
58. Att samtidigt tillämpa gemenskapsförteckningarna och de nationella förteckningarna, som grundar sig på olika klassificeringsmetoder, skulle emellertid oundvikligen skapa en förvirrad och osäker situ ation angående vilka regler som skall tillämpas. Berörda personer liksom de behöriga myndigheterna skulle inte längre vara i stånd att säkert avgöra om gemenskapskatalogerna eller de nationella förteckningarna skall tillämpas.
59. Dessutom har domstolen i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Luxemburg redan uteslutit att en medlemsstat kan tillämpa de båda förteckningstyperna samtidigt. I detta mål uttalade domstolen att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att det samtidigt med EAK hade infört en renodlat luxemburgsk förteckning över avfall, som avvek från EAK.
60. Under dessa omständigheter anser jag att kommissionens två första anmärkningar skall godtas. Jag föreslår således att domstolen skall fastställa att Republiken Österrike, genom att underlåta att anta nödvändiga åtgärder för att följa EAK och FFA, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 249 fjärde stycket EG och enligt nämnda beslut.
B – Den tredje anmärkningen (att bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse inte har införlivats)
61. Kommissionen har genom sin tredje anmärkning gjort gällande att de österrikiska myndigheterna inte har införlivat bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 i ändrad lydelse. Dessa bilagor nämns i artikel 1.4 i direktiv 91/689 i ändrad lydelse(39) och i dem räknas de avfallskategorier som är kategoriserade efter art och ursprung upp (bilaga 1), liksom de beståndsdelar, som gör att i bilaga 1 B upptaget avfall klassificeras som farligt avfall om det har egenskaper beskrivna i bilaga 3 (bilaga 2).
62. Den österrikiska regeringen har inte bestritt att dessa båda bilagor inte har införlivats med nationell rätt. Den har hävdat att dessa bilagor skulle ha använts vid förfarandet för att upprätta FFA, men att de inte behövde integreras i medlemsstaternas nationella lagstiftning.
63. Enligt min mening saknar detta påstående rättslig grund. Varken direktiv 91/689 i ändrad lydelse eller anslutningsakten innehåller nämligen någon bestämmelse som undantar bilagorna 1 och 2 från skyldigheten att införliva dem på grund av att de ingår i förfarandet för att upprätta FFA. Jag anser tvärtom att dessa bilagor är en integrerad del av direktiv 91/689 i ändrad lydelse och att de, med tillämpning av artikel 10 i detta direktiv och av artikel 249 tredje stycket EG, således måste införlivas.
64. Jag anser följaktligen att även kommissionens tredje anmärkning är välgrundad.
V – Förslag till avgörande
65. Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen skall bifalla kommissionens talan och besluta följande dom:
1) Genom att underlåta att anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att säkerställa genomförandet av kommissionens beslut 94/3/EG av den 20 december 1993 om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG och rådets beslut 94/904/EG av den 22 december 1994 om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i direktiv 91/689/EEG om farligt avfall samt införlivandet av bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall, i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/31/EG av den 27 juni 1994, har Republiken Österrike underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 249 tredje och fjärde styckena EG samt enligt de ovannämnda besluten och direktiven.
2) Republiken Österrike skall ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238.
(3)
–	EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66.
(4)
–	EGT L 5, 1994, s. 15; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 89.
(5)
–	EGT L 377, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199.
(6)
–	EGT L 168, s. 28; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 200.
(7)
–	EGT L 356, s. 14; svensk specialutgåva, område 15, volym 14, s. 156.
(8)
–	Första skälet.
(9)
–	Tredje skälet.
(10)
–	Andra och fjärde skälen.
(11)
–	BGBl 1990/325.
(12)
–	Denna lagstiftning ersattes år 2002 av Bundesgesetz, mit dem ein Bundesgesetz über eine nachhaltige Abfallwirtschaft (Abfallwirtschaftsgesetz 2002) erlassen (BGBl 2002/102) (federal lag angående hållbar hantering av avfall). Denna nya text är dock inte relevant för prövningen av målet eftersom den trädde i kraft efter utgången av den tidsfrist som angavs i det motiverade yttrandet.
(13)
–	BGBl 1998/151.
(14)
–	De österrikiska myndigheterna har inkommit med denna text till domstolen i skrivelse av den 4 april 2003.
(15)
–	BGBl 1997/227.
(16)
–	BGBl 2000/178.
(17)
–	Inledningsvis riktade kommissionen även andra anmärkningar mot Republiken Österrike. Kommissionen gjorde gällande att Republiken Österrike hade uteslutit vissa ämnen från tillämpningsområdet för direktiv 75/442 i ändrad lydelse och att den hade underlåtit att införliva bilaga 1 till detta direktiv. Vid förhandlingen återkallade kommissionen dock uttryckligen dessa anmärkningar, vilket innebär att detta förslag till avgörande kan begränsas till de tre anmärkningar som kommissionen har vidhållit.
(18)
–	Vid förhandlingen illustrerade den österrikiska regeringen denna skillnad med hänvisning till kategori 30103 i EAK, vilken avser ”spån, spill, timmer, spånskivor eller fanér som förstörts”. Den förklarade att denna kategori på grund av sin allmängiltighet både kan innehålla träavfall som behandlats mekaniskt och träavfall som behandlats kemiskt. I det gemenskapsrättsliga systemet tillhör dessa båda avfallstyper samma kategori, eftersom deras ursprung är detsamma (träavfall). I det österrikiska systemet tillhör dessa båda avfallstyper däremot olika kategorier, eftersom deras egenskaper och sammansättning är olika.
(19)
–	Artikel 249 tredje stycket EG.
(20)
–	Se, vad gäller en förordning som också är bindande till alla delar, dom av den 7 februari 1973 i mål 39/72, kommissionen mot Italien (REG 1973, s. 101, punkt 20; svensk specialutgåva, volym 2, s. 77).
(21)
–	Isaac, G., och Blanquet, M., Droit communautaire général, 8:e uppl., Armand Collin, Dalloz, Paris, 2001, s. 146. Vad gäller de olika gemenskapsakternas kännetecken, se även Louis, J.-V., Vandersanden, G., Waelbroeck, D., och Waelbroeck, M., Commentaire J Megret, Le droit de la CEE, volume 10, La Cour de justice, les actes des institutions, 2:a uppl., Université de Bruxelles, Bryssel, 1993, s. 479 och följande sidor, Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union et des Communautés européennes, 3:e uppl., De Boeck Université, Bryssel, 2001, s. 293 och följande sidor, samt Hartley, T., The foundations of European Community Law, 4:e uppl., Oxford University Press, New York, 1998, s. 99 och följande sidor.
(22)
–	Se bland annat dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 16/62 och 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet (REG 1962, s. 901, s. 918; svensk specialutgåva, volym 1, s. 145), och av den 31 mars 1971 i mål 22/70, kommissionen mot rådet, kallat AETR (REG 1971, s. 263; svensk specialutgåva, volym 1, s. 551), punkt 38 och följande punkter.
(23)
–	Se bland annat dom av den 6 oktober 1982 i mål 307/81, Alusuisse Italia mot rådet och kommissionen (REG 1982, s. 3463; svensk specialutgåva, volym 6, s. 523), punkt 13.
(24)
–	Dom av den 13 maj 1971 i de förenade målen 41/70–44/70, International Fruit Company m.fl. mot kommissionen (REG 1971, s. 411), punkterna 16–21.
(25)
–	Förstainstansrättens dom av den 27 juni 2001 i mål T-166/99, Andres de Dios m.fl. mot rådet (REG 2001, s. II-1857), punkterna 35–44.
(26)
–	Beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet (REG 1995, s. I-4149), punkterna 28–31.
(27)
–	Direktiv 91/156 (tredje skälet).
(28)
–	Inledningen av bilagan till EAK (punkt 5).
(29)
–	Dom av den 15 januari 2002 i mål C-196/01, kommissionen mot Luxemburg (REG 2002, s. I-569).
(30)
–	Se bland annat dom av den 27 oktober 1992 i mål C-74/91, kommissionen mot Tyskland (REG 1992, s. I-5437), punkt 10, liksom dom av den 25 april 2002 i mål C-52/00, kommissionen mot Frankrike (REG 2002, s. I-3827), punkt 28, och av den 25 april 2002 i mål C-154/00, kommissionen mot Grekland (REG 2002, s. I-3879), punkt 28.
(31)
–	Se bland annat dom av den 30 juni 1988 i mål 226/87, kommissionen mot Grekland (REG 1988, s. I-3611), punkterna 13 och 14, av den 10 juni 1993 i mål C-183/91, kommissionen mot Grekland (REG 1993, s. I-3131), punkt 10, av den 27 juni 2000 i mål C-404/97, kommissionen mot Portugal (REG 2000, s. I-4897), punkterna 34 och 35, av den 22 mars 2001 i mål C-261/99, kommissionen mot Frankrike (REG 2001, s. I-2537), punkterna 18 och 19, och av den 13 december 2001 i mål C-1/00, kommissionen mot Frankrike (REG 2001, s. I-9989), punkt 100.
(32)
–	Se bland annat dom av den 30 juni 1988 i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland (punkterna 15 och 16) och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland (punkt 11).
(33)
–	Se, för ett nytt exempel på en fast rättspraxis, dom av den 22 oktober 2002 i mål C-241/01, National Farmers’ Union (REG 2002, s. I-9079), punkt 34 och där angiven rättspraxis.
(34)
–	Akt om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (EGT 1994, C 241, s. 21) i dess lydelse enligt rådets beslut 95/1/EG, Euratom, EKSG av den 1 januari 1995 om anpassning av de dokument som har avseende på nya medlemsstaters anslutning till Europeiska unionen (EGT L 1, s. 1) (nedan kallad anslutningsakten).
(35)
–	Se analogt dom av den 9 december 1982 i mål 258/81, Metallurgiki Halyps mot kommissionen (REG 1982, s. 4261), punkterna 7 och 8.
(36)
–	Se, för ett liknande resonemang i ett annat sammanhang, dom av den 16 februari 1982 i de förenade målen 39/81, 43/81, 85/81 och 88/81, Halyvourgiki och Helleniki Halyvourgia mot kommissionen (REG 1982, s. 593), punkterna 9–12, domen i det ovannämnda målet Metallurgiki Halyps mot kommissionen (punkterna 3–14), och dom av den 13 oktober 1992 i de förenade målen C-63/90 och C-67/90, Portugal och Spanien mot kommissionen (REG 1992, s. I-5073; svensk specialutgåva, volym 13, s. 123), punkterna 31–34.
(37)
–	Se bland annat dom av den 19 maj 1999 i mål C-225/97, kommissionen mot Frankrike (REG 1999, s. I-3011), punkt 37, av den 17 maj 2001 i mål C-159/99, kommissionen mot Italien (REG 2001, s. I-4007), punkt 32, och av den 20 juni 2002 i mål C-313/99, Mulligan m.fl. (REG 2002, s. I-5719), punkt 47.
(38)
–	Se bland annat dom av den 25 juli 1991 i mål C-208/90, Emmott (REG 1991, s. I-4269; svensk specialutgåva, volym 11, s. 393), punkterna 20 och 21, och av den 18 januari 2001 i mål C-162/99, kommissionen mot Italien (REG 2001, s. I-541), punkt 22.
(39)
–	Se punkt 8 i detta förslag till avgörande.