Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2025 m. liepos 10 d.(1)
Byla C‑258/24
Katholische Schwangerschaftsberatung
prieš
JB
(Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2000/78/EB – Vienodas požiūris – Skirtingas požiūris dėl religijos – 4 straipsnio 2 dalis – Profesinė veikla bažnyčiose ar kitose organizacijose, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais – Religija, kuri yra esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas, atsižvelgiant į organizacijos veiklą reguliuojančias normas – Darbuotojo atleidimas iš darbo dėl išstojimo iš Katalikų Bažnyčios – SESV 17 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 10 ir 21 straipsniai “
I.      Įvadas
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus(2), 4 straipsnio išaiškinimo. Jį pateikė Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija) nagrinėdamas Vokietijos Katalikų Bažnyčios asociacijos Katholische Schwangerschaftsberatung ir buvusios šios asociacijos darbuotojos JB ginčą. JB buvo atleista iš darbo dėl savo sprendimo išstoti iš Katalikų Bažnyčios, kurį lėmė jos nenoras mokėti specialų mokestį, šios bažnyčios taikomą asmenims, gyvenantiems su daug uždirbančiu ir kitą religiją išpažįstančiu sutuoktiniu.
2.        Ši byla tiesiogiai susijusi su sprendimais Egenberger(3) ir(4), kuriuose Teisingumo Teismas pateikė atitinkamas gaires, kaip nustatyti, kada asmens religija gali būti profesinis reikalavimas, kai profesinė veikla vykdoma bažnyčiose ir viešosiose ar privačiose organizacijose, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija(5). Taigi ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę pateikti išsamesnių paaiškinimų dėl sąlygų, kurias šios bažnyčios ir religinės organizacijos turi atitikti, kad galėtų veiksmingai remtis Direktyvos 2000/78 4 straipsnyje išvardytomis nuo vienodo požiūrio principo leidžiančiomis nukrypti nuostatomis, visų pirma įtvirtintomis šios nuostatos antroje pastraipoje. Šiuo atžvilgiu taip pat reikės atsižvelgti į dvi reikšmingas Sąjungos pirminės teisės nuostatas, būtent į i) SESV 17 straipsnį, nustatantį, kad Sąjunga gerbia ir nepažeidžia valstybių narių bažnyčių ir religinių asociacijų ar bendruomenių statuso, nustatyto pagal nacionalinę teisę, ir ii) Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos(6) 10 straipsnį, kuriame aiškiai įtvirtinta asmens laisvė keisti religiją.
II.    Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
3.        Kasatorė pagrindinėje byloje Katholische Schwangerschaftsberatung(7) yra Vokietijos Katalikų Bažnyčios moterų profesinė asociacija. Jos tikslas – padėti vaikams, jaunimui, moterims ir jų šeimoms ypatingomis aplinkybėmis. Tarp įvairių jos atliekamų užduočių yra ir nėščių moterų konsultavimas, visų pirma abortų klausimais.
4.        Kasatorės su darbuotojais sudaromose darbo sutartyse konkrečiai remiamasi 1993 m. rugsėjo 22 d.
Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Pagrindinis bažnytinių darbo santykių, vykdant bažnytinę tarnystę, tvarkos aprašas)(8). Šiuo aprašu nustatomos taisyklės, kurias Katalikų Bažnyčia taiko savo darbo santykiams Vokietijoje, visų pirma – darbuotojų lojalumo ir elgesio pareigos.
5.        Pagal Pagrindinį tvarkos aprašą dėl rimtų lojalumo pareigos pažeidimų darbuotojas gali būti atleistas iš darbo(9). Kiekvieno darbuotojo, tiek kataliko, tiek nekataliko, lojalumo pareigos pažeidimas laikomas rimtu, jeigu darbuotojas viešai prieštarauja pagrindiniams Katalikų Bažnyčios principams, pavyzdžiui, skatina abortus ar ksenofobiją(10). Be to, katalikų darbuotojų atveju atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios yra rimtas šios pareigos pažeidimas(11).
6.        JB yra penkių vaikų motina; nuo 2006 m. ji dirbo pas kasatorę, be kita ko, kaip konsultantė su nėštumu susijusiuose projektuose. 2013 m. spalio mėn., būdama vaiko priežiūros atostogose, JB pranešė kompetentingai savivaldybės institucijai apie savo ketinimą išstoti iš Katalikų Bažnyčios. Atsižvelgdama į jos šeimai tenkančią finansinę naštą, ji pirmiausia siekė būti atleista nuo papildomo bažnytinio mokesčio, kuris buvo taikomas jai, kaip katalikei, esančiai tarpkonfesinėje santuokoje su daug uždirbančiu sutuoktiniu.
7.        Gavusi pranešimą apie šį sprendimą, kasatorė pirmiausia bandė įtikinti JB, grįžusią iš vaiko priežiūros atostogų, vėl prisijungti prie Katalikų Bažnyčios laikantis Pagrindiniame tvarkos apraše nustatytų veiksmų(12). JB atsisakius, kasatorė 2019 m. birželio mėn. ją atleido, manydama, kad jos sprendimas yra rimtas lojalumo pareigos pagal šį tvarkos aprašą pažeidimas. Atleidimo iš darbo dieną kasatorės konsultantų grupę abortų klausimais sudarė šeši asmenys, iš kurių du buvo Evangelikų Bažnyčios nariai.
8.        JB užginčijo kasatorės sprendimą žemesnės instancijos darbo teismuose Vokietijoje. Jos ieškinys dėl neteisėto atleidimo iš darbo buvo patenkintas ir jai buvo priteista kompensacija. Todėl kasatorė kreipėsi į Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas), kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdama, kad abiejų žemesnės instancijos teismų sprendimai būtų panaikinti.
9.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, JB atleidimas reiškia skirtingą požiūrį, kuris iš esmės prilygsta tiesioginei diskriminacijai dėl religijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies a punktą, siejamą su jos 1 straipsniu. Vis dėlto tam teismui kyla abejonių dėl to, ar šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje arba alternatyviai jos 4 straipsnio 1 dalyje numatytos nuo vienodo požiūrio principo nukrypti leidžiančios nuostatos taikytinos tokiam atvejui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
10.      Pirma, kiek tai susiję su Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, kurioje iš esmės kalbama apie esminius, teisėtus ir pateisinamus profesinius reikalavimus, grindžiamus asmens religija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekelia klausimo, ar kasatorė yra religinė organizacija, kaip tai suprantama pagal šią pastraipą. Vis dėlto teismui kyla klausimas, ar buvimas tam tikroje religinėje bendruomenėje arba grįžimas į šią bendruomenę prieš tai iš jos išstojus gali būti laikomas profesiniu reikalavimu pagal šią nuostatą. Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą atvejį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kasatorė nagrinėjamos profesinės veiklos vykdymo nesiejo su naryste Katalikų Bažnyčioje. Ji netgi nereikalavo iš savo darbuotojų, kad jie priklausytų religinei bendruomenei. Nepaisant to, pagal kanonų teisę išstojimas iš Katalikų Bažnyčios yra vienas sunkiausių nusikaltimų tikėjimui ir šios bažnyčios vienybei. Taigi, atsižvelgiant į SESV 17 straipsnyje pripažįstamą bažnyčių autonomiją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali atmesti galimybės, kad išstojęs iš Katalikų Bažnyčios darbuotojas nebėra tinkamas joje dirbti.
11.      Antra, kiek tai susiję su Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, kurioje daroma nuoroda į bažnyčių teisę reikalauti, kad jų darbuotojai sąžiningai ir ištikimai laikytųsi organizacijų veiklos normų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad šios pastraipos tekste aiškiai reikalaujama, kad būtų laikomasi Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintų kriterijų. Tai reiškia, kad bet kokia nuo tiesioginės diskriminacijos draudimo nukrypti leidžianti nuostata pagal 4 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą priklauso nuo pirmoje pastraipoje nustatytų kriterijų patikrinimo, ypač atsižvelgiant į sprendimus Egenberger ir. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar antros pastraipos formuluotė reiškia, kad pareiga elgtis sąžiningai ir ištikimai susijusi su bažnyčios, kuriai priklauso religinė organizacija, veiklą reguliuojančiomis normomis, ar su pačia organizacija kaip darbdave. Pavyzdžiui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, darbuotojas galėjo elgtis nesąžiningai Katalikų Bažnyčios atžvilgiu, išstodamas iš bažnyčios; tačiau jis nebūtinai elgėsi nesąžiningai savo darbdavio atžvilgiu, kurio veiklą reguliuojančių normų šis darbuotojas privalo laikytis atlikdamas savo užduotis.
12.      Trečia, kiek tai susiję su Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalimi, kuri taikoma esminiams ir lemiantiems profesiniams reikalavimams, jeigu jų tikslas yra teisėtas ir jie yra proporcingi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal šią nuostatą reikalaujama šiuos kriterijus nagrinėti atsižvelgiant ne į darbdavio veiklą reguliuojančias normas, bet į atitinkamos profesinės veiklos prigimtį ir jos vykdymo aplinkybes. Šiuo požiūriu neatrodo, kad norint dirbti nėščiųjų konsultavimo srityje objektyviai būtina likti Katalikų Bažnyčios nariu. Vis dėlto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, negalima atmesti galimybės, kad religiniais principais grindžiamos organizacijos veiklą reguliuojančios normos gali būti laikomos objektyviu reikalavimu, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį. Vėlgi šiame kontekste galbūt reikėtų atsižvelgti į bažnyčių autonomiją, saugomą pagal SESV 17 straipsnį.
13.      Tokiomis aplinkybėmis Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar su Sąjungos teise, visų pirma [Direktyva 2000/78/EB], atsižvelgiant į [Chartijos] 10 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį, suderinama tai, kad nacionalinės teisės normoje numatyta, jog privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija, gali iš savo darbuotojų reikalauti per darbo santykių trukmės laikotarpį neišstoti iš konkrečios bažnyčios arba turi teisę susieti darbo santykių tęsimą su sąlyga, kad jos darbuotojas, per darbo santykių trukmės laikotarpį išstojęs iš konkrečios bažnyčios, vėl prie jos prisijungtų, kai iš kitų savo darbuotojų priklausyti tai bažnyčiai organizacija nereikalauja, o atitinkamo jos darbuotojo elgesys nėra akivaizdžiai priešiškas bažnyčiai?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kokie kiti reikalavimai pagal [Direktyvą 2000/78], atsižvelgiant į Chartijos 10 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį, prireikus taikomi siekiant pateisinti tokį skirtingą požiūrį dėl religijos?“
14.      2024 m. balandžio 12 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Rašytines pastabas pateikė Graikijos Respublika, Europos Komisija ir pagrindinės bylos šalys. 2025 m. kovo 17 d. įvyko Teisingumo Teismo didžiosios kolegijos posėdis, jame dalyvavo visos rašytines pastabas pateikusios šalys.
III. Vertinimas
15.      Savo dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvą 2000/78 atsižvelgiant į Chartijos 10 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį.
16.      Net jei nė viename iš šių klausimų nėra nuorodos į konkrečią šios direktyvos nuostatą, iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytų argumentų matyti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalis arba alternatyviai jos 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tai, jog religinė organizacija atleidžia iš darbo darbuotoją dėl šio darbuotojo sprendimo išstoti iš bažnyčios, kuriai priklauso ši organizacija, yra diskriminacija. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą kelia visų pirma dėl profesinės veiklos, kurios vykdymas nepriklauso nuo narystės atitinkamoje bažnyčioje ir nuo to, ar darbuotojo elgesys atvirai neprieštarauja bažnyčios veiklą reguliuojančioms normoms. Jeigu būtų konstatuota, kad tokiu atveju diskriminacijos nėra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu prašo Teisingumo Teismo patikslinti, į kokius reikalavimus, jei tokių yra, reikia atsižvelgti siekiant pateisinti tokį skirtingą požiūrį dėl religijos.
17.      Šioje išvadoje, atsižvelgdama į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonių seką, nagrinėsiu, kiek tai susiję su pirmuoju klausimu, ar tokiomis aplinkybėmis, kokios aprašytos nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, gali būti taikomos Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies abiejose pastraipose numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos. Jeigu nė viena iš šių nukrypti leidžiančių nuostatų nebūtų taikoma, toliau nagrinėsiu, ar šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata galėtų būti taikoma pagrindinėje byloje nagrinėjamoms aplinkybėms. Antrąjį prejudicinį klausimą nagrinėsiu tik tuo atveju, jei bus nustatyta, kad viena iš šių nuostatų yra taikytina; tai yra esminė prielaida, kuria grindžiamas šis klausimas.
A.      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalis
18.      Direktyvos 2000/78 tikslas, kaip nurodyta jos 1 straipsnyje, yra nustatyti kovos su diskriminacija dėl, be kita ko, religijos ar įsitikinimų užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą(13). Taigi, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, Direktyva 2000/78 jos reglamentuojamoje srityje yra konkreti Chartijos 21 straipsnyje įtvirtinto bendrojo diskriminacijos draudimo išraiška(14).
19.      Be to, Direktyvoje 2000/78 nustatyti bendrieji kovos su diskriminacija pagrindai, jų 4 straipsnio 2 dalyje, apima specialią nuostatą, kurioje numatytas skirtingas požiūris dėl religijos profesinės veiklos bažnyčiose ir religinėse organizacijose atveju.
20.      Visų pirma Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad valstybės narės gali toliau taikyti arba priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos profesinės veiklos bažnytinių ir kitų religinių organizacijų atveju skirtingas požiūris dėl asmens religijos ar įsitikinimų nėra diskriminacija. Kad taip būtų, šioje pastraipoje reikalaujama, kad asmens išpažįstama religija, atsižvelgiant į organizacijos veiklos normas, būtų esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas. Be to, taikant skirtingą požiūrį turi būti atsižvelgiama į valstybių narių konstitucines nuostatas ir principus bei į bendruosius Sąjungos teisės principus; diskriminavimas kitu pagrindu yra nepateisinamas.
21.      Savo ruožtu Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje iš esmės nurodyta, kad jei šios direktyvos nuostatų laikomasi kitu būdu, ji neturi pažeisti bažnytinių ir kitų religinių organizacijų teisės pagal nacionalines konstitucijas ir įstatymus reikalauti, kad jų darbuotojai sąžiningai ir ištikimai laikytųsi organizacijų veiklą reguliuojančių normų.
22.      Dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad pagal šią nuostatą skirtingo požiūrio dėl religijos teisėtumas priklauso nuo objektyviai patikrinamo tiesioginio ryšio tarp darbdavio taikomo profesinio reikalavimo ir atitinkamos veiklos(15). Taigi bažnyčia ar bet kuri kita religinė organizacija gali skirtingai vertinti savo darbuotojus dėl religijos tik tuo atveju, jei, atsižvelgiant į atitinkamos profesinės veiklos pobūdį ar jos vykdymo sąlygas, atitinkama religija yra esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas, atsižvelgiant į šios bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančias normas(16).
23.      Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pirmiausia nurodyta, kad būdvardžio „esminis“ vartojimas Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje reiškia, kad religijos, kuria grindžiamos atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančios normos, išpažinimas turi būti būtinas dėl konkrečios profesinės veiklos svarbos šioms normoms propaguoti arba šiai bažnyčiai ar organizacijai naudotis SESV 17 straipsnyje pripažįstama teise į autonomiją(17).
24.      Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, kad žodžio „teisėtas“ vartojimas rodo, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino užtikrinti, kad reikalavimu išpažinti religiją, kuria grindžiamos atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančios normos, nesiekiama tikslo, nesuderinamo su šiomis normomis arba su šios bažnyčios ar organizacijos naudojimusi teise į autonomiją(18).
25.      Galiausiai žodis „pateisinamas“ reiškia ne tik tai, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų kriterijų laikymosi kontrolę gali atlikti nacionalinis teismas, bet ir tai, kad šį profesinį reikalavimą nustačiusi bažnyčia ar organizacija privalo įrodyti, kad nurodomas pavojus pažeisti jos veiklą reguliuojančias normas arba teisę į autonomiją faktinėmis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis yra tikėtinas ir rimtas, todėl nustatyti tokį reikalavimą yra būtina(19).
26.      Šiuo atveju pirmiausia reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas atleidimas iš darbo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, reiškia skirtingą požiūrį dėl religijos. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis skirtingas požiūris yra tiesioginė diskriminacija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies a punktą, nes iš esmės dėl JB atleidimo buvo nuspręsta ne remiantis iš pažiūros neutralia nuostata, kriterijumi ar praktika, o remiantis taisykle, kuri taikoma tik darbuotojams, kurie yra Katalikų Bažnyčios nariai, o ne bet kokią kitą religiją išpažįstantiems ar apskritai jokios religijos neišpažįstantiems darbuotojams.
27.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją(20) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas bylos aplinkybes, turi patikrinti, ar skirtingas požiūris yra diskriminacija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalį. Tas teismas taip pat turi nustatyti, ar aptariama diskriminacija turi būti kvalifikuojama kaip tiesioginė pagal šios nuostatos a punktą, ar kaip netiesioginė pagal b punktą.
28.      Darytina išvada, kad nors kasatorė savo rašytinėse pastabose ginčija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadas, susijusias su pagrindinėje byloje nagrinėjamu skirtingu požiūriu, Teisingumo Teismas neprivalo nagrinėti šio klausimo, nes nė vienas iš prejudicinių klausimų nėra susijęs su Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies išaiškinimu. Tas pats pasakytina apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadą – kurios Teisingumo Teisme neginčijo nė viena iš šalių, – kad kasatorė priklauso religinės organizacijos kategorijai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalį.
29.      Dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatytų trijų kriterijų, taikomų šioje nuostatoje nurodytiems profesiniams reikalavimams, svarbu pažymėti, kad jie yra kumuliaciniai. Taigi, jei nėra tenkinamas vienas iš šių kriterijų, to pakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog iš šios nuostatos kylančia nukrypti leidžiančia nuostata negalima remtis siekiant pateisinti skirtingą požiūrį dėl religijos.
30.      Taip yra šiuo atveju: mano nuomone, profesinis reikalavimas, įpareigojantis bažnyčiai priklausančius darbuotojus iš jos neišstoti, kad nebūtų atleisti iš darbo, neatitinka Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyto esmingumo kriterijaus, atsižvelgiant į profesinę veiklą, kaip antai aprašytą nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
31.      Iš tiesų, kaip matyti iš šios išvados 23 punkte nurodytos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, tam, kad būtų tenkinamas esmingumo kriterijus, profesinis reikalavimas visų pirma turi būti būtinas dėl nagrinėjamos profesinės veiklos svarbos bažnyčios ar religinės organizacijos veiklą reguliuojančioms normoms propaguoti arba šiai bažnyčiai ar organizacijai įgyvendinti savo teisę į autonomiją. Pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą vertinant, ar šis kriterijus tenkinamas, reikia atsižvelgti į profesinės veiklos pobūdį ir jos vykdymo aplinkybes. Iš esmės tai reiškia, kad profesinis reikalavimas bus laikomas esminiu, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jei dėl profesinės veiklos pobūdžio ir jos vykdymo aplinkybių darbuotojas dėl to, kad neišpažįsta religijos, atsižvelgiant į organizacijos veiklą reguliuojančias normas, yra netinkamas šiai veiklai vykdyti.
32.      Vis dėlto profesinis reikalavimas nuolat būti bažnyčios nariu negali būti laikomas esminiu, kai religinė organizacija, veikianti kaip darbdavė, profesinės veiklos vykdymo nesieja su šia naryste, be to, ši organizacija šiai veiklai vykdyti įdarbina kitos religijos asmenis.
33.      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tokiu atveju nebūtina iš pradžių tikrinti, ar nagrinėjama profesinė veikla yra svarbi propaguojant religinės organizacijos veiklą reguliuojančias normas arba įgyvendinant jos teisę į autonomiją. Juk pati religinė organizacija nustatė ir apibrėžė profesinės veiklos pobūdį taip, kad šiai veiklai vykdyti nebūtina būti bažnyčios nariu. Be to, akivaizdu, kad kai profesinę veiklą vykdantys darbuotojai yra skirtingų religinių bendruomenių nariai, kaip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, šios veiklos vykdymo aplinkybės taip pat neleidžia manyti, kad pareiga likti bažnyčioje yra esminė ir jos nesilaikydamas darbuotojas negali atlikti savo pareigų.
34.      Vis dėlto kasatorė pagrindinėje byloje teigia, jog tai, kad profesinę veiklą vykdantys darbuotojai neprivalo priklausyti konkrečiai bažnyčiai, nėra tolygu reikalavimui neišstoti iš bažnyčios darbo santykių pradžioje ir per visą jų laikotarpį. Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų paaiškinimų, kasatorė pagrindinėje byloje iš esmės pažymi, kad Katalikų Bažnyčios atsisakymas pagal kanonų teisę yra vienas iš sunkiausių nusikaltimų šiai bažnyčiai. Tai pripažinta Vokietijos konstitucinėje teisėje, visų pirma Bundesverfassungsgericht (Federalinis Konstitucinis Teismas, Vokietija) jurisprudencijoje, kurioje taip pat pripažinta, kad atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios, atsižvelgiant į šios bažnyčios apsisprendimo teisę, yra teisėtas atleidimo iš darbo pagrindas. Dėl šios priežasties, pasak kasatorės, atsižvelgiant į autonomiją, kuri pagal SESV 17 straipsnį turi būti pripažinta bažnyčiai nustatant darbo santykius valstybėje narėje, profesinis reikalavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neturėtų būti laikomas diskriminacija pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą.
35.      Šiuo klausimu pirmiausia norėčiau trumpai priminti, kad SESV 17 straipsnyje įtvirtintas Sąjungos neutralitetas valstybėms narėms organizuojant santykius su bažnyčiomis ir religinėmis asociacijomis bei bendruomenėmis(21). Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją(22) šis neutralitetas jau įtvirtintas Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje(23), kuria siekiama užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp, viena vertus, bažnyčių ir kitų religinių organizacijų teisės į autonomiją, pripažįstamos, be kita ko, SESV 17 straipsnyje, ir, kita vertus, darbuotojų teisės nebūti diskriminuojamiems dėl religijos, pripažįstamos Chartijos 21 straipsnyje, tais atvejais, kai šios teisės gali konkuruoti tarpusavyje(24).
36.      Būtent šiuo tikslu, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs(25), Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtinti kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant palyginimą, būtiną norint užtikrinti teisingą šių konkuruojančių pagrindinių teisių pusiausvyrą. Galiausiai tai reiškia, kad SESV 17 straipsnyje įtvirtintai bažnyčių autonomijos teisei vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje taikomos tam tikros sąlygos ir kad dėl šios teisės negali netekti prasmės Chartijos 21 straipsnyje įtvirtintas bendrasis diskriminacijos draudimas, ypač Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje nustatyti kriterijai.
37.      Šiuo atveju, kiek tai susiję su profesinės veiklos vykdymu ir kai nėra kitų svarbių veiksnių, į kuriuos reikėtų atsižvelgti, darbuotojas, išstojęs iš tam tikros bažnyčios, yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir kiti darbuotojai, kurie nepriklauso tai bažnyčiai. Taigi, kai religinė organizacija savarankiškai nustato, kad atitinkamą profesinę veiklą gali vykdyti asmenys, nepriklausantys konkrečiai bažnyčiai, aplinkybės, kad darbuotojas išstojo iš šios bažnyčios, nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog šis darbuotojas nebebus tinkamas šiai veiklai vykdyti.
38.      Pirma, šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad SESV 17 straipsnyje įtvirtintos teisės į autonomiją aiškinimas, pagal kurį religinė organizacija gali atleisti darbuotoją iš darbo dėl to, kad jis išstojo iš tam tikros bažnyčios, tokiomis aplinkybėmis, kai narystė toje bažnyčioje nėra būtina profesinei veiklai vykdyti, reikštų, kad, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintų kriterijų laikymuisi netaikoma veiksminga teisminė kontrolė. Tai visiškai prieštarauja Teisingumo Teismo išvadoms sprendimuose Egenberger(26) ir(27).
39.      Antra, akivaizdu, kad toks aiškinimas taip pat prieštarautų asmens laisvei keisti religiją, kuri aiškiai įtvirtinta Chartijos 10 straipsnio 1 dalyje ir kuri atitinka 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos(28) 9 straipsnį. Europos Žmogaus Teisių Teismas yra išaiškinęs, kad ši laisvė yra vienas iš esminių demokratinės visuomenės, kaip ji suprantama pagal konvenciją, pagrindų ir nuo šios visuomenės neatsiejamo pliuralizmo įrodymas; ši laisvė iš esmės apima ne tik teisę priimti ar pakeisti religiją, bet ir teisę laisva valia atsisakyti šios religijos(29).
40.      Taigi, mano nuomone, SESV 17 straipsnyje įtvirtintos bažnyčios teisės į autonomiją paisymas negali pakeisti Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos pusiausvyros. Taip būtų, jei atsiskyrimas nuo bažnyčios būtų laikomas tinkamu darbuotojo atleidimo pagrindu, kai religinė organizacija, veikianti kaip darbdavė, nesiejo atitinkamos profesinės veiklos vykdymo su priklausymu tai bažnyčiai.
41.      Be to, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gali būti, kad dėl to, jog darbuotojas išstojo iš tam tikros bažnyčios, nesilaikoma pagrindinių šios bažnyčios principų ir vertybių, o tai savo ruožtu gali lemti, kad darbuotojas tampa netinkamas atitinkamai profesinei veiklai vykdyti. Iš tiesų, šių pagrindinių principų ir vertybių laikymasis yra viena iš pareigų, kurių, remiantis Pagrindiniu tvarkos aprašu, pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju atlikdami savo pareigas privalo laikytis visi darbuotojai (tiek katalikai, tiek nekatalikai)(30).
42.      Vis dėlto vien tai, kad iš šios bažnyčios išstojama, yra nepakankamas pagrindas, kad būtų galima daryti prielaidą, jog atitinkamas darbuotojas neketina toliau laikytis minėtų pagrindinių principų bei vertybių ir kad jis automatiškai nebevykdys pareigų, kylančių iš darbo santykių(31). Tas pats pasakytina ir apie argumentą, kad dėl išstojimo iš tam tikros bažnyčios būtų prarastas pasitikėjimas, kad darbuotojas tinkamai vykdys savo pareigas, ypač tai, kad jis atitiks bažnyčios etikos reikalavimus. Tam, kad šiam argumentui būtų pritarta, darbdavys, remdamasis patikrinamais faktais, vis tiek turėtų įrodyti, kad kyla abejonių, ar
dėl sprendimo išstoti iš bažnyčios darbuotojas
vis dar nori ar gali atitikti darbdavio keliamus profesinius reikalavimus.
43.      Iš to išplaukia, kad darbuotojui nustatytas reikalavimas neišstoti iš konkrečios bažnyčios arba iš jos išstojus vėl į ją įstoti negali būti laikomas esminiu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, kai religinė organizacija, veikianti kaip darbdavė, nereikalauja būti šios bažnyčios nariu tam, kad būtų galima vykdyti profesinę veiklą, o darbuotojas neveikia atvirai priešingai šios bažnyčios veiklą reguliuojančioms normoms. Taigi negalima nustatyti, ar yra objektyviai patikrinamas pagrindinėje byloje nagrinėjamo profesinio reikalavimo ir profesinės veiklos tiesioginis ryšys, kaip to reikalaujama pagal šios išvados 22 punkte nurodytą Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
44.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa negali būti naudojama kaip tinkamas pagrindas daryti išvadą, kad skirtingas požiūris – kaip antai tas, kuris, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, atsirado dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo atleidimo iš darbo, – nėra diskriminacija. Atsižvelgiant į šioje nuostatoje įtvirtintų kriterijų kumuliacinį pobūdį, nebereikia nagrinėti, ar šis profesinis reikalavimas atitinka kitus joje įtvirtintus papildomus kriterijus, t. y. ar jis yra teisėtas ir pateisinamas.
45.      Bet kuriuo atveju, kiek tai susiję su tuo, ar toks profesinis reikalavimas, kaip nagrinėjamas šioje byloje, yra pateisinamas, norėčiau glaustai pažymėti, kad tokiu atveju, kai, viena vertus, religinė organizacija profesinės veiklos vykdymo nesieja su naryste bažnyčioje ir, kita vertus, atitinkamas darbuotojas neveikia atvirai priešingai šios bažnyčios veiklą reguliuojančioms normoms, sunku įsivaizduoti, kad išstojimas iš šios bažnyčios rodytų, jog egzistuoja tikėtinas ir rimtas pavojus, kad, kaip matyti iš šios išvados 25 punkte nurodytos jurisprudencijos, bus pakenkta jos veiklą reguliuojančioms normoms ir autonomijai. Todėl manau, kad net darant prielaidą, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas profesinis reikalavimas gali būti laikomas teisėtu, jis bet kuriuo atveju negali būti laikomas pateisinamu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalį.
46.      Kalbant apie tai, ar Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antra pastraipa gali būti tinkamas pagrindas pateisinti tokį skirtingą požiūrį, kokį aprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, svarbu priminti, kad, kaip matyti iš šios išvados 20 punkto, šioje nuostatoje nurodyta, jog Direktyva 2000/78 neturi pažeisti bažnyčių ir kitų religinių organizacijų teisės reikalauti, kad jų darbuotojai sąžiningai ir ištikimai laikytųsi organizacijų veiklos normų. Vis dėlto šios pastraipos formuluotė pradedama žodžiais „jei [jos] nuostatų laikomasi kitu būdu“, o tai reiškia, kad taikant antrą pastraipą, be kita ko, turi būti laikomasi šio straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytų kriterijų(32).
47.      Nagrinėjamu atveju – nesant reikalo nagrinėti, ar asmeniui išstojus iš konkrečios bažnyčios gali būti laikoma, kad jis elgiasi nesąžiningai ar neištikimai šios bažnyčios veiklą reguliuojančių normų atžvilgiu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, – yra aišku, kad toks profesinis reikalavimas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neatitinka šios nuostatos pirmoje pastraipoje nurodytų kriterijų. Todėl antra pastraipa taip pat neturi būti laikoma tinkamu pagrindu pripažinti, kad toks skirtingas požiūris, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nėra diskriminacija.
B.      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalis
48.      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad valstybės narės gali numatyti, jog skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuriuo nors iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų pagrindų, nėra laikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra esminis ir lemiantis profesinis reikalavimas, jeigu šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.
49.      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją tam, kad skirtingas požiūris galėtų būti laikomas „įprastu [esminiu] ir lemiančiu profesiniu reikalavimu“ pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalį, toks reikalavimas turi būti objektyviai nulemtas konkrečios profesinės veiklos pobūdžio ar vykdymo sąlygų(33). Skirtingo požiūrio reikalauja būtent profesinės veiklos pobūdis, o ne subjektyvios darbdavio sąlygos. Teisingumo Teismas nuolat laikėsi nuomonės, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalis yra nuostata, leidžianti nukrypti nuo diskriminacijos draudimo principo, todėl ji turi būti aiškinama siaurai(34).
50.      Šiuo atveju, kaip teisingai pažymi Komisija ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, aplinkybė, jog katalikai darbuotojai negali atsisakyti Katalikų Bažnyčios darbo santykių metu, kad nebūtų atleisti, neatrodo objektyviai būtina konkrečiai konsultanto vykdomai veiklai su nėštumu susijusiuose projektuose. Pirma, šis draudimas susijęs ne su konkrečiomis užduotimis, kurias konsultantas turi atlikti vykdydamas savo įprastas pareigas, bet su santykiais su darbdaviu, t. y. Katalikų Bažnyčia. Antra, objektyvaus būtinumo nebuvimą tokiu atveju, koks aprašytas nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, galima paprasčiausiai įrodyti tuo, kad tuo metu, kai atitinkama darbuotoja pagrindinėje byloje buvo atleista, kasatorė buvo įdarbinusi šešis asmenis, iš kurių du buvo Evangelikų Bažnyčios nariai.
51.      Iš to išplaukia, kad argumentui, jog nuolatinė narystė Katalikų Bažnyčioje yra esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas pirmiau aprašyta objektyvia prasme, negalima pritarti, todėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalis negali būti suprantama kaip tinkama išimtis, leidžianti tokią diskriminaciją, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
52.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, ir visų pirma į šios išvados 44, 47 ir 51 punktuose padarytas išvadas, manau, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad šiame straipsnyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos negali būti taikomos skirtingam požiūriui, kurį lemia tai, kad religinė organizacija atleidžia darbuotoją dėl to, kad jis nusprendė išstoti iš bažnyčios, kuriai priklauso ši organizacija, kai profesinei veiklai vykdyti nereikia būti šios bažnyčios nariu, o atitinkamas darbuotojas nesielgia atvirai priešingai šios bažnyčios veiklą reguliuojančioms normoms.
53.      Kadangi antrasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas užduotas tam atvejui, jei Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalis arba alternatyviai jos 4 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama taip, kad toks profesinis reikalavimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nėra diskriminacija (o taip aiškinti pagal savo analizę šioje išvadoje nesiūlau), Teisingumo Teismas į antrąjį klausimą atsakyti neprivalo.
IV.    Išvada
54.      Remdamasi šioje išvadoje pateikta analize, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija) pateiktus klausimus:
2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys
turi būti aiškinamos taip, kad šiame straipsnyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos negali būti taikomos skirtingam požiūriui, kurį lemia tai, kad religinė organizacija atleidžia darbuotoją dėl to, kad jis nusprendė išstoti iš bažnyčios, kuriai priklauso ši organizacija, kai profesinei veiklai vykdyti nereikia būti šios bažnyčios nariu, o atitinkamas darbuotojas nesielgia atvirai priešingai šios bažnyčios veiklą reguliuojančioms normoms.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79).
3      2018 m. balandžio 17 d. Sprendimas (C‑414/16, EU:C:2018:257; toliau – Sprendimas Egenberger).
4      2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas (C‑68/17, EU:C:2018:696; toliau – Sprendimas IR).
5      Dėl glaustumo šioje išvadoje „valstybines arba privačias organizacijas, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija“, kaip nurodyta Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje, vadinsiu „religinėmis organizacijomis“.
6      Toliau – Chartija.
7      Toliau – kasatorė.
8      Amtsblatt des Erzbistums Köln, p. 222, 2015 m. balandžio 27 d. Vokietijos vyskupijų asociacijos visuotinio susirinkimo rezoliucijos redakcija, kuri, remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, yra taikytina šioje byloje (toliau – Pagrindinis tvarkos aprašas).
9      Žr. Pagrindinio tvarkos aprašo 5 straipsnio 1 dalį.
10      Žr. Pagrindinio tvarkos aprašo 5 straipsnio 2 dalies 1 punkto a papunktį.
11      Žr. Pagrindinio tvarkos aprašo 5 straipsnio 2 dalies 2 punkto a papunktį.
12      Žr. Pagrindinio tvarkos aprašo 5 straipsnio 3 dalį.
13      Žr., be kita ko, 2017 m. kovo 14 d. Sprendimą Bougnaoui ir ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, 26 punktas).
14      Sprendimo Egenberger 47 punktas.
15      Sprendimo Egenberger 63 punktas ir Sprendimo IR 50 punktas.
16      Sprendimo Egenberger 64 punktas ir Sprendimo IR 55 punktas.
17      Sprendimo Egenberger 65 punktas ir Sprendimo IR 51 punktas.
18      Sprendimo Egenberger 66 punktas ir Sprendimo IR 52 punktas.
19      Sprendimo Egenberger 67 punktas ir Sprendimo IR 53 punktas.
20      Šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 26 d. Sprendimą Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej Krakowie (C‑16/19, EU:C:2021:64, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą WABE ir MH Müller Handel (C‑804/18 ir C‑341/19, EU:C:2021:594, 59 punktas).
21      Sprendimo Egenberger 58 punktas.
22      Sprendimo Egenberger 57 punktas.
23      Žr. generalinio advokato E. Tanchev išvadą byloje Egenberger (C‑414/16, EU:C:2017:851, 56 punktas), kurioje Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalis buvo laikoma SESV 17 straipsnio „teisėkūros išraiška“.
24      Sprendimo Egenberger 51 punktas.
25      Sprendimo Egenberger 52 punktas.
26      Šio sprendimo 58 punktas.
27      Šio sprendimo 48 punktas.
28      Taip pat žr. 1948 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtos Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 18 straipsnį ir 1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimto Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 18 straipsnį.
29      Žr., be kita ko, 2014 m. liepos 1 d. EŽTT sprendimą S.A.S prieš Prancūziją (CE:ECHR:2014:0701JUD004383511, 124 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šiuo klausimu taip pat žr. Europos Sąjungos Tarybos „Religijos ir tikėjimo laisvė. Tarybos išvados“, Pranešimas spaudai – 2973-as Tarybos posėdis – Bendrieji reikalai ir išorės santykiai – Bendrieji reikalai, 2009 m. lapkričio 16 d., p. 10–11.
30      Žr. šios išvados 5 punktą.
31      Šiuo klausimu norėčiau priminti, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktu aprašymu nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atitinkama darbuotoja pagrindinėje byloje teigė iš Katalikų Bažnyčios išstojusi dėl specialaus bažnytinio mokesčio, taikomo asmenims, kurie, kaip ir ji, gyvena su daug uždirbančiu sutuoktiniu tarpkonfesinėje santuokoje, o ne dėl to, kad nesutinka su pagrindiniais šios bažnyčios principais.
32      Sprendimo IR 49 punktas.
33      2017 m. kovo 14 d. Sprendimas Bougnaoui ir ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, 40 punktas).
34      Žr., be kita ko, 2011 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Prigge ir kt.
(C‑447/09, EU:C:2011:573, 72 punktas).