62006CJ0015_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑15/06 P
dėl 2006 m. sausio 4 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
Sicilijos regionas,
atstovaujamas avvocato dello Stato
G. Aiello, nurodęs adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
apeliantas,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Bendrijų Komisijai,
atstovaujamai E. de March ir L. Flynn, padedamų avvocatessa
G. Faedo, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas R. Schintgen, teisėjai A. Borg Barthet ir M. Ilešič (pranešėjas),
generalinis advokatas J. Mazák,
posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. sausio 17 d. posėdžiui,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Savo apeliaciniu skundu Sicilijos regionas prašo panaikinti 2005 m. spalio 18 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Sicilijos regionas prieš Komisiją
(T‑60/03, Rink. p. II‑4139, toliau – skundžiamas sprendimas), atmetantį jo ieškinį dėl 2002 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimo C (2002) 4905, kuriuo sustabdoma 1987 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimu C (87) 2090 026 dėl ne mažesnės kaip 15 mln. (eurų) dydžio ERPF finansinės paramos investicijoms į infrastruktūras Italijoje (regionas: Sicilija) suteikimo Italijos Respublikai suteikta pagalba ir nurodoma grąžinti Komisijai teikiant šią pagalbą sumokėtą avansą, panaikinimo (toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
2. Siekiant sustiprinti ekonominę ir socialinę sanglaudą EB 158 straipsnio prasme, buvo priimti 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banku ir kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 185, p. 9), iš dalies pakeistas 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93 (OL L 193, p. 5, toliau – Reglamentas Nr. 2052/88), ir 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 4253/88, nustatantis Reglamento Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 374, p. 1), iš dalies pakeistas 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, p. 20, toliau – Reglamentas Nr. 4253/88).
3. Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa nustato:
„Bendrijos veikla papildo arba remia atitinkamą nacionalinę veiklą. Veikla numatoma Komisijai konsultuojantis su valstybėmis narėmis < ... >
ir jų paskirtomis atsakingomis nacionalinėmis, regionų, vietos ar kitomis institucijomis, kai visos šalys veikia kaip partnerės, siekiančios bendro tikslo. Šios konsultacijos toliau tekste vadinamos „partneryste“. Partnerystės principas taikomas rengiant, finansuojant, kontroliuojant ir vertinant veiklą.“
4. Reglamento Nr. 4253/88 skyriaus „Papildomumas“ 9 straipsnio 1 dalis nustato, jog tam, „kad užtikrintų realią ekonominę įtaką, < ... >
struktūrinių fondų asignavimai negali pakeisti valstybės narės viešųjų struktūrinių ar panašių išlaidų visoje tam tikslui priskirtoje teritorijoje“.
5. Pagal to paties reglamento 24 straipsnį:
„1. Jei paaiškėja, kad veikla arba priemonė nepateisina dalies arba visos jai skirtos finansinės pagalbos, Komisija, remdamasi partnerystės pagrindu, atlieka tinkamą patikrinimą, prašydama, kad valstybė narė arba kitos šiai veiklai įgyvendinti jos paskirtos institucijos per nustatytą laiką pateiktų savo pastabas.
2. (Po) šio patikrinimo Komisija gali sumažinti arba sustabdyti šiai veiklai arba priemonei skirtą pagalbą, jeigu patikrinimo metu nustatomas pažeidimas arba esminis pakeitimas, turintis įtakos veiklos arba priemonės pobūdžiui arba jos įgyvendinimo sąlygoms, dėl kurio nebuvo prašoma Komisijos patvirtinimo.
3. Visos sumos, kurios buvo gautos neteisėtai, turi būti sugrąžintos Komisijai. < ... > “
Bylos aplinkybės
6. Savo prašymu, kurį Komisija gavo 1986 m. rugsėjo 23 d., Italijos Respublika pareiškė pageidavimą gauti ERPF paramą investicijoms į Sicilijoje (Italija) esančias infrastruktūras, susijusias su Gibbesi upės užtvankos trečiojo etapo statybos darbų realizavimu. Prašyme buvo nurodyta papildomų pagrindinės užtvankos dalies įrenginių statyba ir dvejopa užtvankos paskirtis, t. y. iš esmės jos vandenys turėtų būti panaudojami Licata pramoninės zonos, kuri bus įkurta ateityje, patikimam aprūpinimui vandeniu, taip pat apie 1 000 hektarų žemės ūkio paskirties žemės drėkinimui.
7. Sprendimu C (87) 2090 026 (toliau – sprendimas suteikti paramą) Komisija Italijos Respublikai suteikė maksimalią 94 490 620 056 Italijos lirų (ITL) (apie 48,8 milijono eurų) FEDER paramą. Italijos Respublika šios paramos pagrindu iš viso gavo 75 592 496 044 ITL (apie 39 milijonus eurų) avansą.
8. 2000 m. gegužės 23 d. laišku Italijos valdžios institucijos Komisijai nurodė, kad pagrindinės užtvankos dalies statybos darbai buvo baigti 1992 m. lapkričio 11 d., tačiau užtvanka dar neveikia. Tuo pačiu laišku Italijos valdžios institucijos perdavė Komisijai 2000 m. sausio 17 d. Sicilijos regiono raštą, kuriuo pastarasis oficialiai įsipareigojo atlikti būtinus darbus, kad užtvanka pradėtų veikti ir būtų eksploatuotina.
9. 2001 m. kovo 29 d. laišku Italijos valdžios institucijos pateikė Komisijai prašymą dėl likučio išmokėjimo ir perdavė 2001 m. kovo 5 d. ieškovės raštą. Šiame rašte buvo nurodyta, kad Sicilijos kasyklų administracija, atsakinga už užtvankos statybą ( Ente minerario siciliano ) buvo likviduota, kad Licata pramoninė zona dar nebuvo įkurta ir todėl pirminė vandens užtvankos paskirtis turėjo būti pakeista. Be to, buvo užsakyta atlikti tyrimą, kad būtų nustatytas galimas vandens rezervuaro panaudojimas.
10. Šių duomenų pagrindu Komisija nusprendė pradėti Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnyje ir sprendime suteikti paramą numatytą patikrinimą. 2001 m. rugsėjo 26 d. laišku Komisija Italijos Respublikai pateikė įrodymus, galinčius pagrįsti pažeidimą ir pateisinančius galimą sprendimą dėl šios paramos nutraukimo. Ji paprašė Italijos valdžios institucijų, Sicilijos regiono administracijos ir galutinio paramos gavėjo per du mėnesius pateikti savo pastabas.
11. 2001 m. lapkričio 29 d. laišku Italijos Respublika perdavė Komisijai Sicilijos regiono pastabas. Iš šių pastabų buvo matyti, kad nebuvo nustatyta jokia, net preliminari, įrenginio eksploatavimo pradžios data.
12. 2002 m. vasario 21 d. Sicilijos regionas pateikė kitus duomenis apie projekto eigą bei kalendorių, pagal kurį buvo numatyta užbaigti darbus iki 2003 m. vasario 2 dienos.
13. Komisija nusprendė, kad pastarieji duomenys patvirtino, jog yra keletas pažeidimų Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme, ir 2002 m. gruodžio 11 d. priėmė ginčijamą sprendimą. Šiuo sprendimu ji nutraukė paramą, panaikino likučiui išmokėti skirtą sumą ir pareikalavo grąžinti avansu išmokėtą sumą.
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir ginčijamas sprendimas
14. 2003 m. vasario 20 d. Sicilijos regionas pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip nepagrįstą.
15. Prieš priimdamas sprendimą dėl esmės, Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo, remdamasis tuo, kad Sicilijos regionas neturi teisės pareikšti ieškinio. Komisija neginčijo, kad apeliantas yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme, tačiau ji mano, kad apeliantas nėra tiesiogiai susijęs su šiuo sprendimu.
16. Skundžiamame sprendime pateikiami šie esminiai argumentai dėl ieškinio priimtinumo:
„47 Panaikindamas visą paramą (ginčijamas) sprendimas < ... > iš esmės panaikino Komisijos pareigą sumokėti paramos likutį (9,8 milijono eurų) ir įpareigojo grąžinti Italijos Respublikai išmokėtus bei ieškovui pervestus avansus (apie 39 milijonus eurų).
48 Pirmosios instancijos teismas mano, kad toks sprendimas būtinai tiesiogiai paveikė ieškovės teisinę padėtį keliais atžvilgiais. Be to, (ginčijamas) sprendimas nepalieka jokios diskrecijos Italijos valdžios institucijoms, nes jo taikymas yra visiškai savaiminis ir išplaukia tik iš Bendrijos teisės aktų, netaikant kitų papildomų nuostatų.
< ... >
53 Visų pirma kalbant apie ieškovo teisinės padėties pakeitimą, reikėtų pažymėti, kad dėl (ginčijamo) sprendimo pirmiausia tiesiogiai ir nedelsiant pasikeitė ieškovės turtinė padėtis, nes ji neteko paramos likučio (apie 9,8 milijonų eurų), kurį dar turėjo išmokėti Komisija. Kadangi parama yra panaikinta, Komisija neperves neišmokėto paramos likučio Italijos Respublikai. Taigi Italijos valdžios institucijos negalės jo pervesti ieškovui.
< ... >
54	(Ginčijamas) sprendimas taip pat tiesiogiai pakeičia ieškovės teisinę padėtį, kiek ji susijusi su avansu išmokėtų sumų (apie 39 milijonų eurų) grąžinimo pareiga. Iš tikrųjų (ginčijamas) sprendimas tiesiogiai keičia ieškovo, kaip neginčijamo kreditoriaus, teisinę padėtį į šių sumų skolininko – bent galimo – padėtį. < … >
< … >
56 Galiausiai dėl (ginčijamo) sprendimo savaiminio taikymo kriterijaus primintina, kad šis sprendimas ieškovo atžvilgiu mechaniškai daro (ginčijamo) sprendimo 53 ir 54 punktuose nurodytą dvejopą poveikį.
57 Šis dvejopas (ginčijamo) sprendimo poveikis išplaukia tik iš Bendrijos teisės aktų, t. y. iš bendrų EB 211 straipsnio trečios įtraukos ir EB 249 straipsnio ketvirtosios pastraipos nuostatų. Šiuo atžvilgiu nacionalinės valdžios institucijos neturi jokios diskrecijos, susijusios su jų pareiga vykdyti šį sprendimą.
58 Šio sprendimo 56 ir 57 punktuose padarytų išvadų nepaneigia Komisijos argumentas, kad nacionalinės valdžios institucijos teoriškai gali nuspręsti atleisti ieškovą nuo pagal (ginčijamą) sprendimą tiesiogiai jam tenkančių finansinių pasekmių, finansuodamos iš valstybės lėšų, viena vertus, panaikintos Bendrijos paramos likutį ir, antra vertus, padengdamos ieškovo gautą Bendrijos avansą, arba tik vieną iš jų.
59 Iš tiesų galimas nacionalinis sprendimas dėl šio pobūdžio finansavimo nepanaikintų Komisijos sprendimo savaiminio taikymo. Pagal Bendrijos teisę su (ginčijamo) sprendimo taikymu teisiškai jis liktų nesusijęs. Šis nacionalinis sprendimas grąžintų ieškovą į iki (ginčijamo) sprendimo priėmimo egzistavusią situaciją ir taip dar kartą pakeistų jo teisinę padėtį, pirmą kartą savaime pakeistą (ginčijamu) sprendimu. Šis antras ieškovo teisinės padėties pakeitimas būtų tik nacionalinio sprendimo, o ne (ginčijamo) sprendimo vykdymo pasekmė.“
Pagrindinis apeliacinis skundas ir priešpriešinis apeliacinis skundas
17. Savo apeliaciniu skundu apeliantas prašo Teisingumo Teismo panaikinti ir skundžiamą, ir ginčijamą sprendimus. Šiuo tikslu jis nurodo kelis pagrindus susijusius su teisės klaidomis bei skundžiamo sprendimo motyvų Pirmosios instancijos teismui nagrinėjant bylą iš esmės nenuoseklumu.
18. Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą bei panaikinti skundžiamą sprendimą. Pastaruoju atžvilgiu ji pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriame tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą ir atmesdamas jam pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo padarė motyvavimo klaidų.
19. Kadangi priešpriešinis apeliacinis skundas yra susijęs su Sicilijos regiono Pirmosios instancijos teisme pateikto ieškinio priimtinumu, pirmiausia reikia išnagrinėti šį klausimą, kuris yra pirmesnis nei pagrindiniame apeliaciniame skunde nurodyti klausimai dėl esmės.
Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
Šalių argumentai
20. Savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde Komisija nurodo, jog Pirmosios instancijos teismo argumentai dėl ieškinio priimtinumo remiasi klaidinga prielaida, kad dėl sprendimo suteikti paramą Sicilijos regionas suteiktos paramos atžvilgiu tiesiogiai atsidūrė kreditoriaus situacijoje. Komisijos manymu, galimybė Sicilijos regionui gauti ERPF paramą Gibbesi upės užtvankos statybai priklauso nuo savarankiškų Italijos Respublikos sprendimų.
21. Be to, netgi pripažįstant, kad Sicilijos regionas iš tikrųjų buvo Bendrijos paramos kreditorius, reikėtų pažymėti, kad tokia situacija susidarė dėl nacionalinės teisės nuostatų ar sprendimų, priimtų pagal nacionalinę teisę.
22. Komisija mano, kad jeigu Teisingumo Teismas patvirtintų Pirmosios instancijos teismo aiškinimą skundžiamame sprendime, tai turėtų nepriimtinų pasekmių Struktūrinių fondų paramos gavėjų teisinei apsaugai. Bet kuris teisės subjektas, kuris yra galutinis Struktūrinių fondų paramos gavėjas, laikomas tiesiogiai susijusiu su Komisijos sprendimais dėl suteiktos paramos.
23. Be to, skundžiamas sprendimas yra prieštaringas. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovo teisinė padėtis keičiasi tiesiogiai ir savaime dėl ginčijamo sprendimo, nors ir pripažįstant svarbų Italijos valdžios institucijų vaidmenį. Be to, skundžiamo sprendimo 54 punkte vartodamas sąvoką „bent galimas skolininkas“, Pirmosios instancijos teismas pripažino Italijos Respublikos diskreciją, perkeliant ieškovui ginčijamo sprendimo pasekmes.
24. Apelianto manymu, šis sprendimas iškart turėjo tiesioginį poveikį jo teisinei padėčiai, nes jo, kaip paramos gavėjo, padėtis pasikeitė į skolininko, turinčio grąžinti gautą paramos avansą, padėtį.
25. Iš tiesų Italijos valdžios institucijos neturi jokios diskrecijos vykdant ginčijamą sprendimą. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, kad Italijos Respublikos inicijuotas galimas finansinis reorganizavimas būtų nacionalinio sprendimo pasekmė, nesusijusi su pareiga vykdyti ginčijamą sprendimą.
26. Be to, apeliantas nurodo, kad Gibbesi upės užtvankos statybos projektas patenka į jo kompetenciją ir kad sprendimo suteikti paramą priede jis yra nurodytas kaip institucija, atsakinga pateikti prašymą dėl finansinės paramos.
27. Jis taip pat pastebi, kad ginčijamas sprendimas jam trukdė vykdyti savo kompetenciją taip, kaip jis ją supranta. Šis sprendimas būtent jį įpareigojo nutraukti taikyti su projektu susijusius teisės aktus ir pradėti pagalbos sugrąžinimo iš gavėjų procedūrą.
28. Per posėdį apeliantas dar sykį nurodė, kad jo ieškinio pripažinimas nepriimtinu prilygsta atsisakymui vykdyti teisingumą, nes kaip teritorinis vienetas nacionaliniame teisme jis negali pareikšti ieškinio prieš Italijos Respubliką.
Teisingumo Teismo vertinimas
29. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą regioninis ar vietos vienetas, kuris, kaip ir Sicilijos regionas, pagal nacionalinę teisę turi juridinio asmens statusą, gali pareikšti ieškinį dėl jam skirtų sprendimų ir dėl sprendimų, kurie, nors ir priimti reglamento ar kitam asmeniui skirto sprendimo forma, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję (2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Nederlandse Antillen prieš Tarybą, C‑452/98, Rink. p. I‑8973, 51 punktas; 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nederlandse Antillen, C‑142/00 P, Rink. p. I‑3483, 59 punktas ir 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo Sicilijos regionas prieš Komisiją, C‑417/04 P, Rink. p. I‑3881, 24 punktas).
30. Nagrinėjamu atveju Komisijai neprieštaravus, kad šis sprendimas yra konkrečiai susijęs su ieškovu, Pirmosios instancijos teismas apsiribojo nagrinėjimu, ar apeliantas buvo konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu.
31. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatyta sąlyga, kad sprendimas, dėl kurio reiškiamas ieškinys, turi būti tiesiogiai susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu, įvykdoma tik tuomet, kai skundžiama Bendrijos priemonė daro tiesioginį poveikį individo teisinei padėčiai ir nepalieka diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir išplaukiantį tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo Glencore Grain prieš Komisiją, C‑404/96 P, Rink. p. I‑2435, 41 punktas; 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo Front national prieš Parlamentą, C‑486/01 P, Rink. p. I‑6289, 34 punktas ir minėto sprendimo Sicilijos regionas prieš Komisiją
28 punktas).
32. Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs minėto sprendimo Sicilijos regionas prieš Komisiją
29 ir 30 punktuose, tokio regioninio ar vietos vieneto, koks yra Sicilijos regionas, paskyrimas už ERPF projekto įgyvendinimą atsakinga institucija nereiškia, kad pats teritorinis vienetas turi teisę į paramą. Teisingumo Teismo manymu, joks šios bylos medžiagos dokumentas neleidžia daryti išvados, kad atitinkamas teritorinis vienetas, kaip institucija atsakingas už projekto įgyvendinimą, yra tiesiogiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
33. Teisingumo Teismas nurodė, kad šios analizės nepaneigia nei Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa, nei Reglamento Nr. 4253/88 9 straipsnio 1 dalis. Iš tikrųjų šie straipsniai, įtvirtinantys Bendrijos finansinės paramos papildomumo nacionalinio finansavimo atžvilgiu principą, nėra reikšmingi prielaidai, kad Komisija nutraukė Bendrijos paramą (minėto sprendimo Sicilijos regionas prieš Komisiją
31 punktas).
34. Taigi šie argumentai turi būti taikomi ir šioje byloje.
35. Jų nepaneigia Sicilijos regiono argumentas, kad Italijos teisės sistemoje jis turi platesnius įgaliojimus su Gibbesi upės užtvankos statybos projektu susijusiose srityse nei kelių sistemos srityje, su kuria susijęs minėtame sprendime Sicilijos regionas prieš Komisiją
nagrinėjamas projektas. Iš tiesų šis skirtumas, padarytas remiantis nacionaline teise, negali būti susijęs su tiesioginio poveikio apeliantui sąlyga.
36. Taip pat neturi reikšmės aplinkybė, kad sprendimo suteikti paramą priede Sicilijos regionas yra minimas kaip už prašymą dėl finansinės paramos atsakinga institucija, nes minėtame sprendime Sicilijos regionas prieš Komisiją
nagrinėjamu atveju jis buvo minimas kaip už projekto įgyvendinimą atsakinga institucija. Iš tiesų „už prašymą atsakingos institucijos“ padėtis, į kurią daro nuorodą sprendimo suteikti paramą priedas, neleia, jog apeliantas tampa tiesiogiai susijęs su Bendrijos parama, dėl kurios, kaip nurodyta tame pačiame sprendime, kreipėsi Italijos vyriausybė ir kuri buvo paskirta Italijos Respublikai.
37. Kadangi dėl tiesioginio poveikio sąlygos nėra jokių kitų duomenų, galinčių aiškiai atskirti nagrinėjamą bylą nuo nagrinėtos minėtame sprendime Sicilijos regionas prieš Komisiją, reikia padaryti išvadą, kad minėtame sprendime Teisingumo Teismo šiuo klausimu pateiktas aiškinimas visapusiškai taikomas ir šioje byloje.
38. Taigi Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, kad Sicilijos regionas yra tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu, padarė teisės klaidą. Todėl skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
39. Priešingai nei tvirtina apeliantas, ši išvada nereiškia, kad nevykdomas teisingumas. Šiuo klausimu pakanka priminti, kad asmenims turi būti suteikta veiksminga teisių, kurios kyla iš Bendrijos teisinės sistemos, apsauga (2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Rink. p. I‑3425, 29 punktas ir minėta teismo praktika). Fizinių ir juridinių asmenų, kurie dėl EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytų priimtinumo sąlygų negali tiesiogiai ginčyti tokių Bendrijos aktų, koks yra ginčijamas sprendimas, teisminė apsauga turi būti veiksmingai užtikrinta suteikiant teisę pareikšti ieškinį nacionaliniuose teismuose. Pastarieji, laikydamiesi EB 10 straipsnyje numatyto lojalaus bendradarbiavimo principo, vidaus procedūros normas, reglamentuojančias teisę pareikšti ieškinį, turi aiškinti ir taikyti kiek įmanoma taip, kad minėti fiziniai ir juridiniai asmenys galėtų užginčyti bet kurio sprendimo ar bet kurios kitos nacionalinės priemonės, susijusios su tokio Bendrijos akto taikymu jų atžvilgiu, kuris nagrinėjamas šioje byloje, teisėtumą, remdamiesi tuo, kad toks Bendrijos aktas yra neteisėtas, ir kreipdamiesi į šiuos teismus dėl prejudicinių klausimų šiuo atžvilgiu pateikimo Teisingumo Teismui (minėto sprendimo Komisija prieš Jégo-Quéré
30–32 punktai ir minėta teimų praktika).
Dėl Sicilijos regiono ieškinio priimtinumo
40. Remdamasis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąja pastraipa, Teisingumo Teismas, panaikinęs Pirmosios instancijos teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui.
41. Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad jis turi visus reikiamus duomenis nuspręsti dėl Pirmosios instancijos teismui pateikto Sicilijos regiono ieškinio. Pastarojo šiuo klausimu pateikti argumentai atitinka argumentus, pateiktus jo pastabose dėl Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo ir iš esmės remiasi jau nurodytu teiginiu, kad apeliantas yra tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu, nes jo, kaip paramos gavėjo, padėtis pasikeitė į skolininko, turinčio grąžinti gautą paramos avansą, padėtį.
42. Dėl šio sprendimo 31–38 punktuose išdėstytų priežasčių Sicilijos regionas neturi būti laikomas tiesiogiai susijusiu su ginčijamu sprendimu.
43. Šiomis aplinkybėmis Sicilijos regiono Pirmosios instancijos teismui pateiktą ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl apeliacinio skundo
44. Atsižvelgiant į Sicilijos regiono Pirmosios instancijos teismui pateikto ieškinio nepriimtinumą, šio regiono apeliacinis skundas dėl skundžiamo sprendimo tiek, kiek jame nuspręsta dėl ieškinio pagrįstumo, neteko dalyko, todėl jo nagrinėti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
45. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri pagal 118 straipsnį yra taikoma apeliacinėse bylose, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Remiantis to paties reglamento 69 straipsnio 6 dalimi, kuri pagal 118 straipsnį taip pat yra taikoma apeliacinėse bylose, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Teisingumo Teismas išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.
46. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Sicilijos regionas pralaimėjo bylą priešpriešiniame apeliaciniame procese, jis turi jas padengti.
47. Kadangi Komisijos priešpriešinis apeliacinis skundas buvo pripažintas pagrįstu, apeliacinis skundas neteko dalyko, tad Sicilijos regionas taip pat turi padengti pagrindinio apeliacinio skundo bylinėjimosi išlaidas.
48. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Sicilijos regiono bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje ir ieškinys, pateiktas Pirmosios instancijos teisme, buvo pripažintas nepriimtinu, Sicilijos regionas turi padengti bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1. Panaikinti 2005 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Sicilijos regionas prieš Komisiją
(T‑60/03).
2. Sicilijos regiono ieškinį dėl 2002 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimo C (2002) 4905, kuriuo sustabdoma 1987 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimu C (87) 2090 026 dėl ne mažesnės kaip 15 mln. eurų dydžio Europos regioninės plėtros fondo finansinės paramos investicijoms į infrastruktūras Italijoje (regionas: Sicilija) suteikimo Italijos Respublikai suteikta pagalba ir nurodoma grąžinti Komisijai teikiant šią pagalbą sumokėtą avansą, panaikinimo atmesti kaip nepriimtiną.
3. Nereikia priimti sprendimo dėl Sicilijos regiono pateikto apeliacinio skundo dėl šios rezoliucinės dalies 1 punkte nurodyto sprendimo.
4. Priteisti iš Sicilijos regiono šioje instancijoje bei pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.