Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 16 d.(1)
Byla C‑23/25 [Sutuska(i)]
AS
prieš
Bank Millennium S.A.
(Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13/EEB – 6 straipsnio 1 dalis – 7 straipsnio 1 dalis – Sutarties sąlygos nesąžiningumo konstatavimo pasekmės – Negaliojanti sutartis – Draudimo sutartys, sudarytos siekiant užtikrinti negaliojančios paskolos sutarties įvykdymą – Galimybė pareikšti reikalavimus ne tik dėl sutartyje numatytų sumų atlyginimo ir delspinigių sumokėjimo – Vartotojo teisė reikalauti grąžinti draudimo įmokas – Paskolos davėjo arba paskolos gavėjo rizikos draudimo liudijimai – Proporcingumas “
I.      Įvadas
1.        Šioje byloje nagrinėjamos vartojimo sutarties, kurioje yra nesąžiningų sąlygų, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningų sąlygų direktyvą(2), pripažinimo negaliojančia pasekmės.
2.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) nusprendė, kad tarp vartotojos ir banko sudaryta hipoteka užtikrintos paskolos sutartis yra niekinė ir negalioja, nes konstatavo, kad joje yra nesąžiningų sąlygų. Dabar šis teismas turi nuspręsti, ar bankas privalo atlyginti vartotojai sumas, sumokėtas už kelis draudimo liudijimus, kuriuos vartotoja banko reikalavimu įsigijo sudarydama sutartį.
II.    Bylos aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
3.        2007 m. kovo 14 d. AS, paskolos gavėja ir ieškovė pagrindinėje byloje, su Bank Millennium, atsakovu pagrindinėje byloje, sudarė ilgalaikę hipoteka užtikrintos
paskolos, indeksuojamos Šveicarijos frankais, sutartį.
4.        Sutartyje buvo numatyta sąlyga, pagal kurią paskolos įmokos turi būti mokamos Lenkijos zlotais (toliau – PLN), jas perskaičiavus pagal Šveicarijos frankų pardavimo kursą, nurodytą banko užsienio valiutų kursų lentelėje, galiojusioje mokėjimo dieną. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad ši valiutos keitimo sąlyga yra nesąžininga, taigi 2025 m. sausio 16 d. daliniu sprendimu visą sutartį pripažino niekine ir negaliojančia. Pagal nacionalinę teisę pripažinus sutartį negaliojančia jos šalys privalo grąžinti bet kokią naudą, gautą pagal šią sutartį.
5.        AS reikalauja ne tik grąžinti paskolos įmokas, bet ir atlyginti 15 108,15 PLN (apie 3 573 EUR) sumą, kurią sudaro įmokos, sumokėtos už keturis draudimo liudijimus, įsigytus sudarant paskolos sutartį.
6.        Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tai buvo: i) nedidelio nuosavo įnašo draudimo(3), ii) pereinamojo laikotarpio draudimo(4), iii) nekilnojamojo turto draudimo, ir iv) gyvybės draudimo liudijimai.
7.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jo nagrinėjamoje byloje nebuvo ginčijama tai, kad bankas turi grąžinti paskolos gavėjai įmokų, sumokėtų už jo paties rizikos draudimą, t. y. už nedidelio nuosavo įnašo ir pereinamojo laikotarpio draudimo liudijimus, sumą.
8.        Vis dėlto kyla ginčas dėl to, ar paskolos gavėja gali susigrąžinti įmokas, sumokėtas už savo pačios rizikos draudimą, t. y. už nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimą.
9.        Kaip aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nacionalinėje jurisprudencijoje vyrauja nuomonė, kad bankas neprivalo atlyginti paskolos gavėjui šių dviejų rūšių draudimo įmokų, nes šios sutartys nėra neatsiejamos nuo paskolos sutarties, net jeigu iš šių liudijimų kylančios teisės perleistos bankui. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad tikrieji draudimo apsaugos naudos gavėjai pagal šiuos liudijimus yra paskolos gavėjas (pagal nekilnojamojo turto draudimo sutartį) ir jo įpėdiniai (pagal gyvybės draudimo sutartį); jeigu draudimo suma viršija įsiskolinimą bankui, likusi jos dalis atitenka tiesiogiai paskolos gavėjui (nekilnojamojo turto draudimo atveju) arba kitiems naudos gavėjams (gyvybės draudimo atveju).
10.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad toks aiškinimas grindžiamas tuo, kad pagal paskolos sutartį tik reikalaujama, jog paskolos gavėjas pateiktų užtikrinimą, tačiau neįpareigojama mokėti draudimo įmokų. Ši pareiga kyla iš pačių draudimo sutarčių ir iš atitinkamų pagrindinei bylai taikytinų 1964 m. balandžio 23 d. Ustawa – Kodeks cywilny (Civilinio kodekso įstatymas; Dz. U., Nr. 16, 93 pozicija) nuostatų, reglamentuojančių nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimą. Taigi sudarant paskolos sutartį, nekilnojamojo turto draudimo sutartį ir gyvybės draudimo sutartį sukuriami vienas nuo kito nepriklausantys teisiniai santykiai. Pripažinus paskolos sutartį niekine ir negaliojančia draudimo sutartys netampa negaliojančios; tokiu atveju tik netenka galios su jomis siejami užtikrinimo mechanizmai, t. y. nekilnojamojo turto draudimo reikalavimo perleidimas bankui ir banko nurodymas kaip gyvybės draudimo apsaugos naudos gavėjo. Taigi paskolos gavėjas išsaugo teisę į draudimo išmoką pagal nekilnojamojo turto draudimo liudijimą, o jo įpėdiniai lieka galimos naudos gavėjai pagal gyvybės draudimo sutartį.
11.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad jeigu nekilnojamojo turto draudimo sutartis būtų pripažinta negaliojančia, paskolos gavėjas būtų neapdraustas nuo paskolos sutarties sudarymo dienos, o teismai nėra linkę sukurti tokios faktinės situacijos. Be to, kadangi tikrieji naudos iš sumokėtų įmokų gavėjai yra paskolos gavėjas arba jo įpėdiniai, bet koks reikalavimas grąžinti šias įmokas turi būti pareikštas draudimo bendrovei, o ne bankui. Šiuo atveju bankas veikia tik kaip tarpininkas, surenkantis įmokas iš paskolos gavėjo ir perduodantis jas draudikui, negaudamas jokios naudos. Tai skiriasi nuo paties banko rizikos draudimo (pereinamojo laikotarpio ir nedidelio nuosavo įnašo draudimo), kai bankas yra draudėjas ir vienintelis naudos gavėjas, taigi šių įmokų grąžinimas yra atskiras klausimas.
12.      Nepaisant vyraujančio nacionalinės teisės aiškinimo nacionalinėje jurisprudencijoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar teisės reikalauti grąžinti nagrinėjamas įmokas atėmimas iš vartotojo priėmus sprendimą pripažinti paskolos sutartį negaliojančia neprieštarauja Nesąžiningų sąlygų direktyvos 6 straipsnio 1 daliai ir 7 straipsnio 1 daliai.
13.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją nesąžininga pripažinta sutarties sąlyga iš principo turi būti laikoma niekada neegzistavusia, todėl ji negali sukurti padarinių vartotojui(5).
14.      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pripažinus paskolos sutartį negaliojančia turi būti grąžintos ir su šia sutartimi susijusios draudimo įmokos. Šiam teismui kyla abejonių dėl tokio sprendimo proporcingumo. Jo nuomone, tinkamesnis aiškinimas būtų toks, kad paskolos sutarties negaliojimas lemia ne pačių draudimo sutarčių negaliojimą, o tik su jomis siejamų užtikrinimo mechanizmų (reikalavimo pagal nekilnojamojo turto draudimo sutartį perleidimo ir banko nurodymo kaip gyvybės draudimo naudos gavėjo) negaliojimą.
15.      Abejodamas, kaip teisingai aiškinti minėtas Nesąžiningų sąlygų direktyvos nuostatas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Kai visa banko su vartotoju sudaryta paskolos sutartis pripažįstama negaliojančia dėl to, kad joje buvo nesąžiningų sąlygų, be kurių ji negalėjo išlikti, ar [Nesąžiningų sąlygų direktyvos] 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, taip pat veiksmingumo bei proporcingumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas toks jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aktų aiškinimas, pagal kurį:
–        bankas privalo atlyginti vartotojui išlaidų, kurias šis patyrė dėl banko rizikos draudimo, pavyzdžiui, nedidelio nuosavo įnašo draudimo ir pereinamojo laikotarpio draudimo, kuriais užtikrinamas paskolos grąžinimas, ekvivalentą,
–        bankas neprivalo atlyginti vartotojui išlaidų, kurias šis patyrė dėl savo rizikos draudimo, pavyzdžiui, nekilnojamojo turto draudimo ir gyvybės draudimo, kuriais užtikrinamas paskolos grąžinimas, ekvivalento?“
16.      Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikė AS, Bank Millennium, Lenkijos ir Portugalijos vyriausybės bei Europos Komisija.
17.      2026 m. sausio 22 d. įvyko teismo posėdis, per kurį buvo išklausyti Bank Millennium, Lenkijos vyriausybė ir Komisija.
III. Analizė
18.      Ši byla yra viena iš daugelio bylų, kuriose Teisingumo Teismas išaiškino Šveicarijos frankais indeksuotų paskolos sutarčių pripažinimo negaliojančiomis pagal Nesąžiningų sąlygų direktyvą poveikį.
19.      Vis dėlto šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas naujas klausimas dėl hipoteka užtikrintos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia poveikio įvairioms su šia sutartimi susietoms draudimo sutartims – šis klausimas dar nėra išnagrinėtas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
20.      Ieškovė pagrindinėje byloje tvirtina, kad visos draudimo įmokos, kurias vartotojas sumokėjo vykdydamas paskolos sutartį, kuri vėliau pripažįstama niekine ir negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos, turi būti grąžintos dėl to, kad buvo sumokėtos pagal negaliojančią paskolos sutartį, taigi yra nepagrįstos.
21.      O Bank Millennium, Lenkijos ir Portugalijos vyriausybės bei Komisija teigia, kad, kitaip nei nedidelio nuosavo įnašo ir pereinamojo laikotarpio draudimo liudijimų atvejais, paskolos gavėjo pareiga mokėti nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo įmokas kyla ne iš paskolos sutarties nuostatų, o iš pačių draudimo sutarčių sąlygų. Taigi paskolos sutarties negaliojimas nelemtų nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo sutarčių negaliojimo ir tokiu atveju nebegaliotų tik iš šių sutarčių kylančių reikalavimų perleidimas bankui.
22.      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo patvirtinti, ar toks nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį paskolos gavėjas turi teisę reikalauti grąžinti sumokėtas nedidelio nuosavo įnašo ir pereinamojo laikotarpio draudimo įmokas, bet ne nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo įmokas, yra leidžiamas pagal Nesąžiningų sąlygų direktyvą.
23.      Siekdama atsakyti į šį klausimą, pirmiausia trumpai priminsiu aktualią jurisprudenciją (A skirsnis), o paskui pateiksiu savo nuomonę dėl šios konkrečios situacijos (B skirsnis).
A.      Aktuali Teisingumo Teismo jurisprudencija
24.      Kaip aiškiai numatyta Nesąžiningų sąlygų direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje ir išsamiau paaiškinta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, kai teismas konstatuoja, kad su vartotoju sudarytoje sutartyje esanti sąlyga yra nesąžininga, ši sąlyga negali būti privaloma vartotojui(6).
25.      Nors sutarties sąlygos nesąžiningumo konstatavimo teisines pasekmes iš esmės turi nustatyti valstybės narės(7), Teisingumo Teismas patikslino, kad nacionaliniai teismai privalo pašalinti nesąžiningą sutarties sąlygą iš sutarties ir negali pakeisti šios sąlygos aiškindamas šalių valios pareiškimus, kad būtų išvengta sutarties panaikinimo, arba negaliojančia pripažintai nesąžiningai sąlygai taikydamas dispozityvią nacionalinės teisės nuostatą(8). Dėl šios priežasties, jeigu sutartis negali likti galioti be nesąžiningos sąlygos, nacionaliniai teismai privalo panaikinti visą sutartį. Būtent taip ir atsitiko nagrinėjamu atveju, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad sutartis negali likti galioti be nesąžiningos sąlygos, taigi pripažino visą sutartį niekine ir negaliojančia. Ši nacionalinio teismo išvada nebuvo užginčyta.
26.      Be to, nors sutarties pripažinimo niekine ir negaliojančia teisinės pasekmės iš esmės taip pat patenka į nacionalinės teisės taikymo sritį, šios pasekmės turi būti suderinamos su Sąjungos teise, visų pirma su Nesąžiningų sąlygų direktyva siekiamais tikslais(9).
27.      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nacionalinė teisė, kuria perkelta ši direktyva, turi, be kita ko, palengvinti dviejų tikslų įgyvendinimą.
28.      Pirma, pagal nacionalinę teisę turi būti leista atkurti teisinę ir faktinę situaciją, kurioje būtų vartotojas, jei nebūtų nesąžiningos sąlygos, be kita ko, remiantis šia nesąžininga sąlyga grindžiant teisę į tai, kad būtų grąžintos jo nenaudai nepagrįstai pardavėjo ar tiekėjo gautos lėšos(10). Panašų restitucinį poveikį reikia pripažinti tuomet, kai dėl vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties nesąžiningų sąlygų negaliojančiomis pripažįstamos ne tik šios sąlygos, bet ir visa ši sutartis(11).
29.      Antra, nacionalinė teisė neturi pažeisti atgrasomojo poveikio, kurio siekiama Nesąžiningų sąlygų direktyva. Šis tikslas yra bendresnio pobūdžio – neleisti pardavėjams ar tiekėjams į sutartis su vartotojais įtraukti nesąžiningų sąlygų(12).
30.      Sprendime Bank M, kuriuo remiasi šio proceso dalyviai, Teisingumo Teismas šią jurisprudenciją apibendrino taip: „tai, ar nacionalinės teisės normos, reglamentuojančios hipoteka užtikrintos paskolos sutarties pripažinimo negaliojančia dėl nesąžiningų sąlygų praktines pasekmes, suderinamos su Sąjungos teise, priklauso nuo to, ar pagal šias normas, pirma, leidžiama atkurti teisinę ir faktinę padėtį, kurioje būtų vartotojas, jei nebūtų šios sutarties, ir, antra, ar pagal jas nepažeidžiamas atgrasomasis poveikis, kurio siekiama [Nesąžiningų sąlygų direktyva]“(13).
31.      Kiek tai susiję su teisinės ir faktinės padėties, kurioje būtų vartotojas, jei sutartyje nebūtų nesąžiningos sąlygos, atkūrimu, iš jurisprudencijos aiškiai matyti, kad vartotojai turi turėti bent teisę, kad jiems būtų kompensuotos jų sumokėtos mėnesinės įmokos ir vykdant šią sutartį sumokėti mokesčiai, taip pat įstatyme numatyto dydžio delspinigiai, skaičiuojami nuo prašymo sumokėti pateikimo dienos(14). Be to, Sprendime Bank M Teisingumo Teismas bendrai konstatavo, kad neatrodo, jog galimybė reikšti reikalavimus ne tik dėl pagal šią sutartį sumokėtų mėnesinių įmokų ir mokesčių grąžinimo pakenktų abiem Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslams(15). Vis dėlto Teisingumo Teismas dar nėra išnagrinėjęs vartotojų teisės reikalauti grąžinti sumas, sumokėtas pagal draudimo liudijimus, susijusius su hipoteka užtikrinta paskolos sutartimi.
32.      Mano nuomone, patenkinus prašymus atlyginti sumas, sumokėtas už visų keturių šiuo atveju nagrinėjamų rūšių draudimą, būtų ne pakenkta, o veikiau kaip tik prisidėta prie tikslo atkurti paskolos gavėjos padėtį iki pripažintos negaliojančia sutarties sudarymo ir prie atgrasomojo poveikio, kurio siekiama Nesąžiningų sąlygų direktyva, įgyvendinimo.
33.      Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad nacionaliniai teismai, vertindami savo nacionalinę teisę, turi atsižvelgti į proporcingumo principą. Tai reiškia, kad net jeigu grąžinus mokėjimus už visų keturių rūšių draudimą galėtų būti lengviau įgyvendinti Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslus, nacionalinė teisė neturi viršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti(16).
34.      Atsižvelgdamas į tai, nacionalinis teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą paaiškino, kad leidimas vartotojams reikalauti grąžinti sumas, sumokėtas už nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimą, gali būti neproporcingas. Toks argumentas patvirtintų vyraujančią nacionalinių teismų jurisprudenciją, pagal kurią paskolos gavėjui draudžiama reikalauti grąžinti įmokas, sumokėtas pagal gyvybės ir nekilnojamojo turto draudimo liudijimus, net jeigu šio draudimo įsigijimas buvo sąlyga, nustatyta paskolos sutartyje, pripažintoje niekine ir negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, tinkamesnis aiškinimas galėtų būti toks, kad paskolos sutarties negaliojimas nelemia pačių šių draudimo sutarčių negaliojimo – dėl to tiesiog netenka galios su jomis siejami užtikrinimo mechanizmai, t. y. reikalavimo pagal nekilnojamojo turto draudimo sutartį perleidimas ir banko nurodymas kaip gyvybės draudimo apsaugos naudos gavėjo. Pagal tokį aiškinimą paskolos gavėja ir toliau būtų apdrausta pagal abu draudimo liudijimus, taigi negalėtų reikalauti grąžinti pagal šiuos liudijimus sumokėtų įmokų.
B.      Nagrinėjamo atvejo vertinimas
35.      Iš minėtos Teisingumo Teismo jurisprudencijos galima daryti išvadą, kad bankas iš esmės privalo grąžinti visus paskolos gavėjos mokėjimus, siejamus su sutartimi, kuri vėliau buvo pripažinta niekine ir negaliojančia dėl joje esančių nesąžiningų sąlygų.
36.      Kaip jau buvo pažymėta, atrodo, kad paskolos gavėjos atlikti mokėjimai už pirmųjų dviejų rūšių draudimą, t. y. už nedidelio nuosavo įnašo ir pereinamojo laikotarpio draudimą, yra neatsiejami nuo pačios paskolos sutarties.
37.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir nacionalinio teismo aiškinimo atrodo neginčijama, kad bankas turi grąžinti vartotojai įmokas, sumokėtas pagal abu paties banko rizikos draudimo liudijimus. Iš tiesų galima teigti, kad šie liudijimai neatsiejami nuo negaliojančia pripažintos sutarties, nes be hipoteka užtikrintos paskolos sutarties jų nebūtų; bankas, o ne paskolos gavėja, yra draudėjas ir tik bankas yra bet kokių išmokų gavėjas.
38.      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismui nėra jokio pagrindo nepritarti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, taigi jis turėtų taip ir atsakyti į pirmąją prejudicinio klausimo dalį.
39.      Vadinasi, vieninteliai du mokėjimai, kuriuos reikia papildomai įvertinti, yra nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo liudijimų įmokos – atrodo, kad pagal vyraujančią nacionalinę jurisprudenciją paskolos gavėjai neturi teisės reikalauti grąžinti šių įmokų.
40.      Pirmiausia reikia priminti, kad Nesąžiningų sąlygų direktyvoje, kuri yra minimalaus suderinimo priemonė(17), valstybėms narėms palikta teisė nustatyti išsamias vartotojų apsaugos nuo nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taisykles. Šiuo atžvilgiu valstybės narės turi diskreciją ir gali taikyti skirtingus teisinius sprendimus, siekdamos užtikrinti, kad būtų atkurta paskolos gavėjo padėtis, kurioje jis būtų, jeigu nebūtų nesąžiningos sąlygos, ir kurie atgrasytų pardavėjus ar tiekėjus nuo nesąžiningų sąlygų įtraukimo į sutartis su vartotojais. Nesąžiningų sąlygų direktyvoje tiesiog reikalaujama, kad būtų pasiekti bent šie du tikslai.
41.      Šiuo atžvilgiu nacionalinis teismas, o ne Teisingumo Teismas gali geriausiai nuspręsti, ar nacionalinės teisės nuostatos, vertinamos atsižvelgiant į visą nacionalinės teisės sistemą, yra tinkamos ir būtinos Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslams pasiekti.
42.      Vadinasi, Teisingumo Teismas gali tik rekomenduoti nacionaliniam teismui, į kurias aplinkybes atsižvelgti atliekant tokį vertinimą.
43.      Taigi šioje byloje nurodysiu kelias aplinkybes, kurios gali būti svarbios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui sprendžiant, ar reikia pakeisti vyraujantį nacionalinės teisės aiškinimą, pagal kurį ieškovė pagrindinėje byloje neturėtų teisės reikalauti grąžinti įmokas, sumokėtas pagal nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo liudijimus, net jei šių liudijimų įsigijimas buvo sąlyga, nustatyta hipoteka užtikrintos
paskolos sutartyje, pripažintoje niekine ir negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos.
44.      Šiais dviem draudimo liudijimais, pirma, apdrausta tam tikra banko rizika, kylanti dėl hipoteka įkeisto turto sugadinimo arba paskolos gavėjos mirties, tačiau, antra, jais taip pat apdrausta tam tikra rizika, kuri paskolos gavėjai kyla nepaisant paskolos. Visi teismo posėdžio dalyviai ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(18) sutiko, kad šie draudimo liudijimai atlieka šią dvejopą funkciją.
45.      Dėl šių dviejų draudimo liudijimų dvejopos funkcijos už juos atlikti mokėjimai galėtų būti suprantami kaip neatsiejami nuo hipoteka užtikrintos paskolos sutarties arba kaip nepriklausomi nuo jos.
46.      Viena vertus, būtų galima teigti, kad paskolos gavėja šiuos draudimo liudijimus įsigijo tik todėl, kad tai buvo sąlyga paskolai gauti(19). Pagal tokį aiškinimą už šiuos liudijimus atliktų mokėjimų grąžinimas galėtų būti laikomas būtinu siekiant atkurti paskolos gavėjos padėtį, kurioje ji buvo iki sutarties sudarymo, nes ji neprivalėjo atlikti tokių mokėjimų prieš sudarant paskolos sutartį.
47.      Be to, reikalavimas grąžinti už šiuos draudimo liudijimus atliktus mokėjimus, siejamus su paskolos sutartimi, kurioje, kaip konstatuota, yra nesąžiningų sąlygų, tikrai galėtų sustiprinti Nesąžiningų sąlygų direktyva siekiamą atgrasomąjį poveikį.
48.      Šie argumentai patvirtina išvadą, kad vartotojai turi teisę reikalauti grąžinti už šiuos liudijimus sumokėtas įmokas.
49.      Kita vertus, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją iš esmės reikalaujama „remiantis <...> nesąžininga sąlyga
gr[įsti] teisę į tai, kad būtų grąžintos [vartotojo] nenaudai nepagrįstai pardavėjo ar tiekėjo gautos lėšos“(20).
50.      Kadangi šiuo atveju nagrinėjamos įmokos susijusios su gyvybės ir nekilnojamojo turto draudimo liudijimais, kurie abu naudingi vartotojai, jie savaime nelaikytini įsigytais vartotojos nenaudai. Pirma, kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį, AS galėjo laisvai pasirinkti draudimo bendrovę, iš kurios įsigijo liudijimus. Antra, pagrindinėje byloje nebuvo ginčijama tai, kad draudimo sutartys buvo tinkamai vykdomos, draudikas suteikė veiksmingą vartotojos turto ir asmens apsaugą nuo rizikos, kaip antai gaisro, potvynio, mirties, negalios ir kt. Ši nauda nebuvo vien hipotetinė. Net ir nesant draudžiamojo įvykio draudikas buvo įtraukęs riziką į balansą, išlaikė būtinus rezervus ir patyrė faktinių galimo draudimo išmokų išmokėjimo rizikos perdraudimo sąnaudų. Per visą šių liudijimų galiojimo laikotarpį draudiko rizika neišnyko ir jis suteikė vartotojai nuolatinę apsaugą bei neatidėliotiną finansinį užtikrinimą. Kadangi įmokos yra teisėtas atlygis už prisiimtą riziką, jos buvo sumokėtos už faktiškai suteiktą paslaugą, kurios kaina ekonomiškai pagrįsta.
51.      Taigi bet koks reikalavimas grąžinti šias įmokas yra ne tik post festum, bet ir sunkiai įvertinamas atsižvelgiant į tai, kad paslaugos neginčijamai suteiktos. Iš tiesų būtų galima teigti, kad esant tokioms kaip pagrindinės bylos aplinkybėms, kiek tai susiję su nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo liudijimais, įmokų grąžinimas reikštų ne vien vartotojos padėties, kurioje ji būtų, jei nebūtų nesąžiningos sąlygos, atkūrimą; taip vartotojai faktiškai būtų suteikta nemokama draudimo apsauga nepatiriant jokių asmeninių išlaidų.
52.      Žinoma, Sąjungos politikos srityse pagal SESV 169 straipsnį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnį reikalaujama užtikrinti vartotojų aukšto lygio apsaugą, nes jie, palyginti su pardavėjais ar tiekėjais, yra nepalankesnėje padėtyje, nes laikytini mažiau informuotais, ekonomiškai silpnesniais ir teisiškai mažiau patyrusiais nei jų kontrahentai(21). Vis dėlto Teisingumo Teismo jurisprudencijoje taip pat pripažįstama, jog vartotojo apsauga nėra absoliuti(22).
53.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad nors nagrinėjami nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo liudijimai yra naudingi ir bankui(23), ši nauda nekyla iš pačios nesąžiningos sąlygos. Kalbant apie tai svarbu akcentuoti, kad Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslas yra ne panaikinti visas sutartis, kuriose yra nesąžiningų sąlygų, o pasiekti sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą atkuriant jų lygybę(24).
54.      Taigi nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis siekiama atkurti vartotojo pradinę situaciją, kurioje jis būtų, jeigu nebūtų nesąžiningos sąlygos, neturi viršyti to, kas būtina šiam pagrindiniam Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslui pasiekti, užkraudamos neproporcingą naštą bankams. Jeigu pusiausvyra pernelyg pakryptų į priešingą pusę, tai galėtų kelti grėsmę finansų rinkos stabilumui – toks rezultatas prieštarautų Nesąžiningų sąlygų direktyvos tikslams.
55.      Dėl to Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad tikslai užtikrinti bankų ir finansų sistemos stabilumą ir išvengti sisteminės rizikos yra Sąjungos siekiami bendrojo intereso tikslai(25).
56.      Šie tikslai yra bendrojo intereso ir konstituciškai grindžiami Europos centrinių bankų sistemai SESV 127 straipsnio 5 dalyje pavesta finansų sistemos stabilumo užtikrinimo užduotimi, taip pat poreikiu išsaugoti ESS 3 straipsnio 4 dalyje numatytos ekonominės ir pinigų sąjungos stabilumą.
57.      Pažymėtina, kad Sąjungos lygmeniu riziką ribojantys reikalavimai nustatyti remiantis SESV 114 straipsniu (vidaus rinka) pagal Kapitalo reikalavimų reglamentą(26) ir SESV 63 straipsnio 1 dalimi (laisvas kapitalo judėjimas) pagal Kapitalo reikalavimų direktyvą(27). Šie reikalavimai taikomi visoms valstybėms narėms ir peržengia euro zonos ribas.
58.      Šie reikalavimai įtvirtinti įvairiuose Sąjungos antrinės teisės aktuose vartotojų apsaugos srityje, pavyzdžiui, Direktyvoje 2014/17/ES dėl hipoteka užtikrintų paskolų(28).
59.      Nors gyvybės ir nekilnojamojo turto draudimo liudijimų nereikalaujama pagal taikytinus hipoteka užtikrintas paskolas reglamentuojančius Sąjungos teisės aktus, jie tikrai padeda užtikrinti, kad bankas laikytųsi esminių riziką ribojančių reikalavimų ir reguliavimo standartų. Pagrindinėje byloje neginčijama, kad bankų nustatytas reikalavimas paskolos gavėjams įsigyti tokius draudimo liudijimus savaime nėra nesąžiningas arba teisiškai negaliojantis.
60.      Galiausiai šių apsaugos priemonių įgyvendinimas atitinka tiek banko ir paskolos gavėjos privačius interesus, tiek platesnį viešąjį interesą. Apsaugant paskolos gavėją nuo nenumatytų aplinkybių ir banką nuo įsipareigojimų neįvykdymo, šiomis priemonėmis išsaugomas bankų ir finansų sistemos stabilumas – Sąjungos teisės bendrojo intereso tikslas.
61.      Yra daugybė išlaidų, kurių paskolos gavėjas gali patirti dėl sudarytos sutarties, kuri vėliau pripažįstama negaliojančia(29). Šiuo atžvilgiu nacionalinėje teisėje leidžiama atskirti išlaidas, kurios turi būti grąžintos vartotojui, ir išlaidas, kurios neturi būti automatiškai grąžintos dėl to, kad hipoteka užtikrintos paskolos sutartis buvo pripažinta negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos(30).
62.      Taigi abiejų rūšių draudimo įmokų grąžinimo klausimas yra ne vieno principo iškėlimo virš kito, o skirtingų interesų suderinimo klausimas.
63.      Jeigu paskolos gavėjai grąžinamos visos sumos, sumokėtos banko naudai dėl hipoteka užtikrintos paskolos sutarties nesąžiningos sąlygos, nemanau, kad pagal Sąjungos teisę draudžiama nacionalinę teisę aiškinti taip, kad paskolos gavėja neturi teisės reikalauti grąžinti pagal nekilnojamojo turto ir gyvybės draudimo liudijimus sumokėtų įmokų, net jeigu šių liudijimų įsigijimas buvo sąlyga, nustatyta paskolos sutartyje, pripažintoje niekine ir negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos.
IV.    Išvada
64.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) pateiktą prejudicinį klausimą:
visą su vartotoju sudarytą sutartį pripažinus negaliojančia, 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo ir proporcingumo principais,
turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiamas toks jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aktų aiškinimas, pagal kurį:
–        bankas privalo atlyginti vartotojui išlaidų, kurias šis patyrė dėl banko rizikos draudimo, pavyzdžiui, nedidelio nuosavo įnašo draudimo ir pereinamojo laikotarpio draudimo, kuriais užtikrinamas paskolos grąžinimas, ekvivalentą,
–        bankas neprivalo atlyginti vartotojui išlaidų, kurias šis patyrė dėl savo rizikos draudimo, pavyzdžiui, nekilnojamojo turto draudimo ir gyvybės draudimo, kuriais užtikrinamas paskolos grąžinimas, ekvivalento.
1      Originalo kalba: anglų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288; toliau – Nesąžiningų sąlygų direktyva).
3      Nedidelio nuosavo įnašo draudimo apsauga taikoma paskolos davėjo rizikai tais atvejais, kai paskolos suma sudaro didelę dalį (daugiau nei 80 %) įkeisto turto vertės. Kuo mažesnis nuosavas įnašas, tuo didesnė paskolos davėjo rizika – štai kodėl gali būti reikalaujama, kad paskolos gavėjas pasirūpintų papildomu draudimu.
4      Pereinamojo laikotarpio draudimas yra trumpalaikė užtikrinimo priemonė, taikoma banko rizikai pereinamuoju laikotarpiu nuo paskolos išmokėjimo iki oficialaus hipotekos įregistravimo nekilnojamojo turto ir hipotekos registre.
5      Šiuo atžvilgiu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 61 punktas).
6      Šiuo atžvilgiu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 53–57 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
7      Šiuo atžvilgiu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 punktas) ir 2023 m. birželio 15 d. Sprendimą Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės) (C‑520/21, toliau – Sprendimas Bank M, EU:C:2023:478, 61 punktas).
8      Žr. 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą D.B.P. (Užsienio valiuta išreikšta ir hipoteka užtikrinta paskola) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 68 punktas). Iš tiesų, kaip generalinė advokatė V. Trstenjak paaiškina išvados byloje Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74) 86–88 punktuose, galimybė nacionaliniams teismams „pašalinti“ nesąžiningą sąlygą iš sutarties ją suderinant arba pakeičiant kita, „ne tik sumažin[tų] [Nesąžiningų sąlygų direktyvos] 6 straipsnio atgrasomąjį poveikį, bet netgi gal[ėtų] nulemti priešingą rezultatą“, nes skatintų tiekėją arba prekybininką „„išbandyti savo laimę“ ir į sutartį įtraukti kiek galima daugiau nesąžiningų sąlygų, turint viltį, kad nacionalinis teismas daugumos jų nepastebės“.
9      Šiuo atžvilgiu žr. Sprendimo Bank M 64 punktą.
10      Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 punktas) ir 2022 m. kovo 31 d. Sprendimą Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, 50–55 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
11      Šiuo atžvilgiu žr. Sprendimo Bank M 66 punktą.
12      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Bank M 67 ir 68 punktus. Šis tikslas išplaukia iš Nesąžiningų sąlygų direktyvos 7 straipsnio.
13      Sprendimo Bank M 68 punktas.
14      Žr. 2025 m. balandžio 30 d. Sprendimą AxFina Hungary (Sutarties išlikimas) (C‑630/23, EU:C:2025:302, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Teisingumo Teismas taip pat pripažino vartotojų teisę reikalauti atlyginti išlaidas, pavyzdžiui, notaro ir administruojančios įstaigos mokesčius, kai šie mokesčiai turi būti sumokėti dėl nesąžiningos sąlygos. Šiuo atžvilgiu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Caixabank ir Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 ir C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Žr. Sprendimo Bank M 69 ir 74 punktus.
16      Šiuo atžvilgiu žr. Sprendimo Bank M 73 punktą.
17      Tai reiškia, kad valstybės narės taip pat gali priimti taisykles, kuriomis vartotojams būtų suteikta didesnė apsauga nei reikalaujama pagal šią direktyvą. Žr. jos dvyliktą konstatuojamąją dalį, 2010 m. birželio 3 d. Sprendimą Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, 28 punktas) ir 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Getin Noble Bank ir kt. (Sąlygų sąžiningumo patikrinimas savo iniciatyva) (C‑531/22, EU:C:2024:58, 68 punktas).
18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymo į Teisingumo Teismo klausimus 5 punktas.
19      Vis dėlto gali būti ir taip, kad paskolos gavėja jau turėjo nekilnojamojo turto, pateikto kaip hipotekos objekto, draudimą arba gyvybės draudimą ir tik perleidžia bankui savo teises į paskolos vertės neviršijančias draudimo išmokas pagal šiuos liudijimus.
20      2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 punktas), išskirta mano. Taip pat žr. šios išvados 28 punktą.
21      2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑419/18 ir C‑483/18, EU:C:2019:930, 46 punktas).
22      2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 68 punktas) ir 2025 m. kovo 13 d. Sprendimas Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Pavyzdžiui, jeigu paskolos gavėja neapdraustų hipoteka įkeisto turto, bankui galėtų tekti pasirūpinti tokiais draudimo liudijimais savo sąskaita, o tai galėtų lemti didesnę banko siūlomos paskolos kainą.
24      Šiuo atžvilgiu žr. 2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, 81 ir 87 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
25      Žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Adusbef ir kt. (C‑686/18, EU:C:2020:567, 92 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kiek tai konkrečiai susiję su Nesąžiningų sąlygų direktyvos aiškinimu, žr. 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, 71 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
26      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (OL L 176, 2013, p. 1), iš dalies pakeistas 2025 m. birželio 12 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) 2025/1496, kuriuo dėl nuosavų lėšų reikalavimų rinkos rizikai padengti taikymo datos iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 575/2013 (OL L, 2025/1496).
27      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (OL L 176, 2013, p. 338), iš dalies pakeista 2024 m. gegužės 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2024/1619, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2013/36/ES, kiek tai susiję su priežiūros įgaliojimais, sankcijomis, trečiųjų valstybių filialais ir aplinkosaugine, socialine ir valdymo rizika (OL L, 2024/1619).
28      2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2008/48/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (OL L 60, 2014, p. 34). Žr., be kita ko, jos 12 straipsnio 4 dalį.
29      Tai gali būti kasdienės išlaidos, pavyzdžiui, vartotojo vykimo taksi į banką pasirašyti sutarties kaina arba dokumentų, kurie teikiant paskolos paraišką turi būti pateikti banko buveinės valstybės kalba, vertimo išlaidos.
30      Net jeigu tokios papildomos išlaidos galėtų nepatekti į teisės reikalauti grąžinti sumokėtas sumas pripažinus paskolos sutartį negaliojančia dėl joje esančios nesąžiningos sąlygos taikymo sritį, negalima atmesti galimybės išieškoti tokias išlaidas pareiškiant ieškinį dėl žalos atlyginimo, jeigu tenkinamos tokio žalos atlyginimo gavimo sąlygos.