61987CC0018_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber har nedlagt paastand om, at det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EOEF-Traktatens artikler 9 og 12, idet visse delstater har faaet tilladelse til at opkraeve et gebyr for kontrol af levende dyr under transport, som importeres til Tyskland eller befinder sig der i transit med andet bestemmelsessted inden for Faellesskabet .
Som det fremgaar af sagen, opkraever delstaterne Bremen, Hessen, Nieder-Sachsen, Nordrhein-Westfalen og Rheinland-Pfalz af transportvirksomhederne et gebyr for den kontrol, der udoeves med transporten af levende dyr, som sendes igennem de paagaeldende delstater i transit eller importeres dertil . Den 19 . februar 1985 gjorde Kommissionen i medfoer af Traktatens artikel 169 forbundsregeringen opmaerksom paa, at denne praksis var uforenelig med forbudene efter ovennaevnte Traktatbestemmelser og opfordrede regeringen til at bringe den til ophoer . Da Forbundsrepublikken Tyskland kategorisk naegtede at traeffe de noedvendige foranstaltninger, indbragte Kommissionen den 26 . januar 1987 sagen for Domstolen .
2 . Jeg skal foerst ganske kort naevne de relevante retsregler . Paa faellesskabsplan er bestemmelserne vedroerende beskyttelse af dyr under international transport indeholdt i Raadets direktiver 77/489 af 18 . juli 1977 ( EFT L 200, s . 10 ) og 81/389 af 12 . maj 1981 ( EFT L 150, s . 1 ). Sidstnaevnte direktivs artikler 2 og 3 er af saerlig betydning, idet den foerste bestemmelse paalaegger myndighederne i de medlemsstater, der er henholdsvis transitland og bestemmelsesland, at foere kontrol med den maade, hvorpaa de ansvarlige for transporten opfylder de forpligtelser og betingelser, der er fastsat i direktiv 77/489; ifoelge den anden bestemmelse skal disse myndigheder paabyde de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af de uregelmaessigheder, der eventuelt maatte konstateres, og, om fornoedent, soerge for, at de gennemfoeres .
Derimod findes der ingen bestemmelser om finansiering af disse kontrolforanstaltninger, og navnlig ikke om muligheden for, at de nationale myndigheder kan opkraeve et gebyr til delvis daekning af omkostningerne ved kontrollen . Den anordning af 29 . marts 1983, som forbundsministeren for foedevarer, landbrug og forstvaesen har udstedt til gennemfoerelse i Tyskland af de naevnte faellesskabsregler, indeholder heller ikke bestemmelser om dette forhold . De fem naevnte delstater har simpelt hen indfoert et gebyr med naermere bestemmelser om opkraevningen heraf samt om gebyrets beregning .
3 . Kommissionen har imidlertid anfoert, at den omhandlede oekonomiske byrde er en afgift med tilsvarende virkning som told og derfor omfattet af forbudet efter Traktatens artikel 12, da den alene belaster varer, der er genstand for samhandel inden for Faellesskabet . Den udgoer i virkeligheden ikke et led i en almindelig afgiftsordning, der ogsaa gaelder for dyr, der transporteres inden for Forbundsrepublikken Tyskland, og da de kontrolforanstaltninger, for hvilke gebyret opkraeves, alene har til formaal at beskytte dyrene, kan det ikke betragtes som vederlag for en til den paagaeldende erhvervsdrivende erlagt tjenesteydelse .
Sagsoegte har tilbagevist disse klagepunkter under henvisning til de principper, Domstolen har fastsat i den kendte Bauhuis-dom af 25 . januar 1977 ( sag 46/76, Sml . s . 5 ) og i den efterfoelgende, nu faste, retspraksis . Som i den naevnte sag skal de omtvistede gebyrer nemlig finansiere ensartede sundhedskontrolforanstaltninger, der er indfoert ved et direktiv i Faellesskabets almene interesse, nemlig med det formaal at beskytte dyr under transport paa Faellesskabets omraade . Gebyrerne har saaledes paa ingen maade tilsvarende virkning som told, men bidrager derimod til at gennemfoere faellesskabsretlige maal .
4 . Hvad skal man mene om de saaledes sammenfattede argumenter? Det fremgaar af Bauhuis-dommen, at den afgift, som rammer importerede varer eller varer under transport til andre medlemsstater, naar de passerer graensen, ikke er omfattet af forbudet i artikel 12, hvis de a ) kan anses som vederlag for en tjenesteydelse, der rent faktisk erlaegges til transportoeren eller importoeren, b ) er omfattet af en almindelig intern afgiftsordning, som uden forskel omfatter saavel indenlandsk producerede som importerede og eksporterede varer, eller c ) opkraeves som foelge af kontrol, der kraeves i henhold til et faellesskabsdirektiv . Endelig maa det opkraevede beloeb i hvert af disse tilfaelde naturligvis ikke overstige de faktiske omkostninger ved kontrolforanstaltningerne .
I det foreliggende tilfaelde er det ubestridt, at de tyske delstatsmyndigheder handler paa grundlag af direktiverne 77/489 og 81/389 netop med det formaal at sikre overholdelsen heraf . Disse direktiver har nemlig til formaal at beskytte dyr under international transport, og det er klart, at et maal af denne art kun kan naas ved at fastsaette et kontrolsystem med det formaal at sikre, at transportoeren er i besiddelse af det sundhedscertifikat, der skal ledsage dyrene, og under hele transporten overholder de transportbetingelser, der er fastsat i faellesskabsreglerne .
Transporten kan, paa den anden side, foregaa paa forskellig maade og under forskellige omstaendigheder, der kan aendres under transportforloebet . For at sikre overholdelsen af de fastsatte betingelser i hvert enkelt led af transporten er det saaledes noedvendigt, at de ovennaevnte kontrolforanstaltninger ikke begraenses til afsendelses - og bestemmelseslandet, men ogsaa omfatter transitlandet . Artikel 2 i direktiv 81/389 bestemmer ioevrigt, at det paahviler "de medlemsstater, der er henholdsvis transitland og bestemmelsesland", at kontrollere, at transporten foregaar forskriftsmaessigt .
Den mellemliggende kontrol skal saaledes i sidste ende kun tilgodese den almene interesse, som Faellesskabet varetager paa dette omraade . Det kan ikke antages, som Kommissionen har anfoert, at denne interesse udelukkende bestaar i at fremme samhandelen inden for Faellesskabet, og at den varetages ved at ophaeve eller formindske kontrolforanstaltningerne . Det er ubestrideligt, at der bestaar et saadant krav, men det kan ikke ophaeve eller traede i stedet for det specifikke krav om en tilfredsstillende beskyttelse af dyr under transport . Jeg skal her tilfoeje, at dette heller ikke er tilfaeldet, indtil der sker en harmonisering af de afgifter, der opkraeves af medlemsstaterne for den af dem foretagne kontrol ( ovennaevnte Bauhuis-dom, praemis 36 ).
5 . Naar henses til disse betragtninger, kan der ikke gives Kommissionen medhold . Selvom de ikke udtrykkeligt er foreskrevet i faellesskabsreglerne, opkraeves de af de fem delstater indfoerte gebyrer nemlig i anledning af den kontrol, der skal foretages i henhold til disse regler, og de kan derfor ikke betragtes som afgifter med tilsvarende virkning som told .
Hertil kommer, at beloebet ikke overstiger de faktiske omkostninger ved kontrollen, der kun udoeves én gang paa Forbundsrepublikken Tysklands omraade . Kommissionen har selv anerkendt det foerste af disse to momenter, mens det andet, som forbundsregeringen har givet oplysning om i besvarelse af Domstolens spoergsmaal, fjerner den mistanke om misbrug, som Kommissionen har rejst under sagen .
6 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Forbundsrepublikken Tyskland frifindes i den sag, Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber har anlagt den 26 . januar 1987, og at den part, der taber sagen, tilpligtes at betale sagens omkostninger .
(*) Oversat fra italiensk .