62022CJ0650_RES
Sag C-650/22
Fédération internationale de football association (FIFA)
mod
BZ
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons, Belgien))
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. oktober 2024
»Præjudiciel forelæggelse – det indre marked – konkurrence – regelsæt, der er indført af et internationalt sportsforbund og gennemført af dette med inddragelse af dets medlemmer – professionel fodbold – privatretlige enheder med regelfastsættelses-, kontrol- og sanktionsbeføjelser – regelsæt om spilleres status og transfer – regler om ansættelseskontrakter mellem klubber og spillere – en spillers førtidige opsigelse af en ansættelseskontrakt – erstatningsansvar, der pålægges spilleren – den nye klubs solidariske ansvar – sanktioner – forbud mod at udstede spillerens internationale transfercertifikat og registrere det, så længe der verserer en tvist om førtidig opsigelse af ansættelseskontrakten – forbud mod at registrere andre spillere – artikel 45 TEUF – hindring af arbejdskraftens frie bevægelighed – berettigelse – artikel 101 TEUF – vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder, som har til formål at hindre eller begrænse konkurrencen – arbejdsmarked – klubbernes rekruttering af spillere – markedet for klubturneringer i fodbold – klubbers og spilleres deltagelse i sportsturneringer – konkurrencebegrænsende formål – fritagelse«
Retslig procedure – intervention – præjudiciel forelæggelse – rolle, der tilkommer parterne i hovedsagen – Domstolens kompetence til at udelukke en sådan part fra proceduren – grænser – status som part i tvisten i hovedsagen, der opnås efter anmodningen om præjudiciel afgørelse – uden betydning
(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 96, stk. 1, og art. 97, stk. 1)
(jf. præmis 54-56)
Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence – grænser vedrørende de grundlæggende friheder, der er sikret ved traktaten
(Art. 45 TEUF, 49 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 94)
(jf. præmis 70)
EU-ret – anvendelsesområde – sportsudøvelse som økonomisk virksomhed – omfattet – regler, der udelukkende er vedtaget af ikke-økonomiske grunde, og som udelukkende vedrører sportslige anliggender – ikke omfattet – regler udstedt af et sportsforbund om spillernes ansættelseskontrakter eller deres transfer – regler, der påvirker spillernes økonomiske virksomhed – regler, der påvirker den økonomiske virksomhed, som er forbundet med turneringer og konkurrencen mellem de berørte sportsklubber – omfattet
(Art. 45 TEUF og 101 TEUF)
(jf. præmis 75-82)
EU-ret – anvendelsesområde – sportsudøvelse som økonomisk virksomhed – omfattet – regler udstedt af et sportsforbund om spillernes ansættelseskontrakter eller deres transfer – restriktion – berettigelse – hensyntagen til de særlige kendetegn ved den sportslige aktivitet
(Art. 45 TEUF og 101 TEUF)
(jf. præmis 84 og 85)
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – restriktioner – regler udstedt af et sportsforbund om spillernes ansættelseskontrakter eller deres transfer – regler, der i tilfælde af førtidig opsigelse af en ansættelseskontrakt uden gyldig grund foreskriver, at spilleren skal betale erstatning, og at den nye klub hæfter solidarisk – supplerende sportslig sanktion, der pålægges den nye klub i tilfælde af ansættelse af en spiller i den beskyttede periode af den brudte ansættelseskontrakt – verserende tvist vedrørende et kontraktbrud uden gyldig grund, der forbyder udstedelse af et internationalt transfercertifikat til den berørte spiller – ikke tilladt – berettigelse – lige vilkår i fodboldturneringer mellem klubber – overholdelse af proportionalitetsprincippet – den forelæggende rets efterprøvelse
(Art. 45 TEUF)
(jf. præmis 86, 91-97 og 99-114 samt domskonkl. 1)
Konkurrencebegrænsende aftaler – vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder – begrebet sammenslutninger af virksomheder – forbund, der har nationale fodboldforbund som medlemmer – berørte nationale forbund, der selv har enheder, der kan kvalificeres som virksomheder eller som udøvende økonomisk aktivitet, som medlemmer – disse forbunds afholdelse og kommercielle udnyttelse af klubturneringer i fodbold på nationalt plan og udnyttelse af rettigheder i tilknytning til disse turneringer – omfattet
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 117 og 118)
Konkurrencebegrænsende aftaler – vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder – begreb – regler udstedt af et sportsforbund om spillernes ansættelseskontrakter eller deres transfer – regler, der påvirker betingelserne for udøvelse af medlemsvirksomhedernes økonomiske virksomhed – omfattet
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 119-121)
Konkurrencebegrænsende aftaler – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne – kriterier – regler, der har en universel geografisk rækkevidde
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 122 og 123)
Konkurrencebegrænsende aftaler – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – sondring mellem konkurrencebegrænsende formål og konkurrencebegrænsende virkning – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig skadelig – tilstrækkelig konstatering – den hemmelige adfærds karakter
(Art. 101, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 124-129)
Konkurrencebegrænsende aftaler – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – indholdet af og formålet med en konkurrencebegrænsende aftale og den økonomiske og retlige sammenhæng for denne aftales udvikling – sondring mellem konkurrencebegrænsende formål og konkurrencebegrænsende virkning – aftaleparternes hensigt om at begrænse konkurrencen – ikke-nødvendigt kriterium – overtrædelse med konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig skadelig
(Art. 101 TEUF)
(jf. præmis 130-133)
Konkurrencebegrænsende aftaler – konkurrencebegrænsning – vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder – regler udstedt af et sportsforbund om spillernes ansættelseskontrakter eller deres transfer – regler, der i tilfælde af førtidig opsigelse af en ansættelseskontrakt uden gyldig grund, foreskriver, at spilleren skal betale erstatning, og at den nye klub hæfter solidarisk – supplerende sportslig sanktion, der pålægges den nye klub i tilfælde af ansættelse af en spiller i den beskyttede periode af den brudte ansættelseskontrakt – verserende tvist vedrørende et kontraktbrud uden gyldig grund, der forbyder udstedelse af et internationalt transfercertifikat til den berørte spiller – konkurrencebegrænsende formål – fritagelse – betingelser
(Art. 101 TEUF)
(jf. præmis 138-152, 157 og 158 samt domskonkl. 2)
Konkurrencebegrænsende aftaler – forbud – fritagelse – betingelser – forbedring af produktionen eller distributionen af varer eller bidrag til tekniske eller økonomiske fremskridt – mærkbare objektive fordele, som kan afhjælpe de ulemper, som følger af aftalen for konkurrencen – den pågældende adfærds uundværlighed eller nødvendighed – udelukkelse af enhver effektiv konkurrence for en væsentlig del af de pågældende varer eller tjenesteydelser foreligger ikke – bevisbyrde – fritagelsesbetingelsernes kumulative karakter
(Art. 101, stk. 3, TEUF)
(jf. præmis 153-156)
Resumé
Efter at være blevet forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse fra cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons, Belgien) udtalte Domstolen sig på ny om anvendelsen af Den Europæiske Unions økonomiske ret på regler, der er indført af et internationalt sportsforbund (
1
). Ved denne dom præciserede Domstolen, hvorledes artiklerne i EUF-traktaten, der fastsætter princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed og forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler (
2
), skal anvendes på regler, der vedtages af et internationalt sportsforbund vedrørende spillernes status og transfer.
Fédération internationale de football association (FIFA) er et forbund i henhold til schweizisk ret, der bl.a. har til formål at fastsætte regler, der regulerer fodbold og dermed forbundne anliggender på verdensplan. Forbundet består af nationale fodboldforbund, der bl.a. er forpligtet til at sørge for, at deres egne medlemmer eller tilsluttede organisationer overholder alle de regler, det udsteder.
I marts 2014 vedtog FIFA »Regulations on the Status and Transfer of Players« (reglement om spilleres status og transfer, herefter »RSTP«). RSTP fastsætter bl.a., at enhver ny professionel fodboldklub, der ansætter en spiller som følge af et brud på en ansættelseskontrakt uden gyldig grund, er solidarisk ansvarlig for betalingen af den erstatning, som denne spiller kan være forpligtet til at betale sin tidligere klub, idet denne erstatning fastsættes på grundlag af forskellige kriterier, der opregnes i dette reglement (
3
). RSTP fastsætter ligeledes, at den nye klub formodes at have tilskyndet spilleren til at misligholde den ansættelseskontrakt, der bandt ham til hans tidligere klub, og udsætter i visse tilfælde denne nye klub for en sportslig sanktion, der består i et forbud mod at registrere nye spillere i en bestemt periode (
4
). Endelig fastsætter RSTP, at det nationale fodboldforbund, som den tidligere klub henhører under, ikke kan udstede et internationalt transfercertifikat (ITC) til spilleren, hvis der mellem denne tidligere klub og denne spiller foreligger en tvist, der udspringer af en førtidig opsigelse af en ansættelseskontrakt, der er sket uden gensidig aftale (
5
).
BZ er en tidligere professionel fodboldspiller, der bor i Paris (Frankrig). I august 2013 indgik han en fireårig ansættelseskontrakt med en russisk professionel fodboldklub. Det følgende år ophævede klubben denne kontrakt med den begrundelse, at BZ ifølge klubben havde handlet culpøst, og indbragte sagen for FIFA’s tvistbilæggelsesafdeling med påstand om, at BZ blev tilpligtet at betale en erstatning på 20 mio. EUR, idet klubben gjorde gældende, at der forelå en »kontraktbrud uden gyldig grund« som omhandlet i RSTP.
I maj 2015 imødekom FIFA’s tvistbilæggelsesafdelingen delvist klubbens påstand og pålagde BZ at betale klubben en erstatning på 10,5 mio. EUR. Den fastslog endvidere, at RSTP, for så vidt som den fastsætter, at enhver ny klub, der ansætter en spiller, er solidarisk ansvarlig for betalingen af en sådan erstatning, ikke ville finde anvendelse på BZ for fremtiden. I maj 2016 stadfæstede Den Internationale Sportsdomstol denne afgørelse efter appel.
I december 2015 anlagde BZ sag ved tribunal de commerce du Hainaut (handelsretten i Hainaut, retsdistrikt Charleroi, Belgien) med påstand om, at FIFA og Union royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA) tilpligtedes at betale BZ en erstatning på 6 mio. EUR i erstatning for det tab, som BZ mente at have lidt som følge af, at den belgiske klub Sporting du Pays de Charleroi SA ikke havde kunnet ansætte ham i 2015 på grund af kravene i henhold til RSTP. I januar 2017 gav denne ret ham principielt medhold i denne påstand og pålagde de to forbund at betale et foreløbigt beløb.
Den forelæggende ret, for hvilken FIFA iværksatte appel, anmodede Domstolen om at oplyse, om de omhandlede regler, henset til sportens særlige kendetegn, navnlig i forbindelse med en korrekt afvikling af sportsturneringer, skal anses for at udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed og konkurrencen.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede indledningsvis, at de i hovedsagen omhandlede regler direkte påvirker spillernes arbejdsvilkår og således disses økonomiske virksomhed. I betragtning af, at sammensætningen af hold er et af de vigtigste parametre i forbindelse med de turneringer, skal de omhandlede regler endvidere anses for direkte at påvirke betingelserne for udøvelse af den pågældende økonomiske virksomhed, der er forbundet med disse turneringer, og konkurrencen mellem de fodboldklubber, der udøver den. De omhandlede regler er derfor omfattet af anvendelsesområdet for artikel 45 TEUF og 101 TEUF, som Domstolen, henset til forskellene i de regler, der karakteriserer disse to bestemmelser, fortolkede successivt.
Hvad for det første angår artikel 45 TEUF konkluderede Domstolen, at der forelå en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed. I denne henseende anførte den forelæggende ret, at de i hovedsagen omhandlede regler kan skade de spillere, der ønsker at udøve økonomisk virksomhed for en ny klub på en anden medlemsstats område end den, hvor de har deres nuværende bopæl eller arbejdssted, ved ensidigt at opsige eller efter ensidigt at have opsagt deres ansættelseskontrakt med deres tidligere klub af en grund, som denne hævder eller vil kunne hævde ikke er gyldig. Eksistensen af disse regler og kombinationen heraf medfører, at de klubber, der ønsker at ansætte sådanne spillere, rammes af betydelige juridiske risici, uforudsigelige og potentielt meget store økonomiske risici samt store sportslige risici, der samlet set klart kan afholde dem fra at ansætte dem.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en eventuel begrundelse, præciserede Domstolen, at formålet om at sikre lige vilkår i de sportslige kampe udgør et legitimt mål af almen interesse, som kan forfølges af et sportsforbund. Endvidere har dette formål en særlig betydning i forbindelse med fodbold, henset til den væsentlige rolle, som sportslig fortjeneste spiller i forbindelse med afviklingen af turneringer. Domstolen bemærkede endvidere, at i betragtning af, at sammensætningen af hold er et af de vigtigste parametre for turneringerne, kan opretholdelsen af en vis grad af stabilitet i arbejdsstyrken i klubberne og dermed af en vis kontinuitet i de dertil knyttede kontrakter, anses for et af de mulige midler til at bidrage til forfølgelsen af dette mål.
Med forbehold af den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, fandt Domstolen imidlertid, at de forskellige regler i RSTP, der er omhandlet i hovedsagen, synes at gå ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå dette mål, så meget desto mere som de i vidt omfang skal finde anvendelse i kombination med hinanden og for en del af dem i en sammenhængende periode på spillere, hvis karriere er relativt kort. Dette gælder bl.a. kriterierne for beregning af den erstatning, der skal betales i tilfælde af spillerens ensidige opsigelse af ansættelseskontrakten »uden gyldig grund«. Sådanne erstatningskriterier synes nemlig i højere grad at have til formål at beskytte klubbernes økonomiske interesser i den økonomiske sammenhæng, der er særegne for transfer af spillere, end at sikre en tilfredsstillende afvikling af sportsturneringer. Dette synes ligeledes at være tilfældet med den regel, der principielt og således uden at tage hensyn til særlige omstændigheder i hver enkelt sag, og navnlig den faktiske adfærd fra den nye klub, der ansætter denne spiller, fastsætter, at en klub hæfter solidarisk for betalingen af den erstatning, som spilleren skal betale sin tidligere klub i tilfælde af ensidig opsigelse af kontrakten uden gyldig grund. Det samme gælder for muligheden for næsten automatisk at pålægge den nye klub en sportslig sanktion på grundlag af en formodning om, at klubben er ansvarlig for det skete kontraktbrud samt for det generelle forbud mod at udstede et ITC, så længe der fortsat består en tvist vedrørende dette kontraktbrud, uanset de omstændigheder, hvorunder det pågældende kontraktbrud fandt sted.
Domstolen fastslog følgelig, at artikel 45 TEUF er til hinder for regler som de i hovedsagen omhandlede, medmindre det godtgøres, at disse regler, således som de fortolkes og anvendes på Den Europæiske Unions område, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målet om at sikre regelmæssighed i fodboldturneringer mellem klubber ved at opretholde en vis grad af stabilitet i de professionelle fodboldklubbers arbejdsstyrke.
For det andet bemærkede Domstolen, at det, for at det kan anses, at en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder er omfattet af forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF, er nødvendigt, at det påvises, enten at den pågældende adfærd har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen, eller at adfærden har en sådan følge. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der forelå et konkurrencebegrænsende formål, som ifølge Domstolen udelukkende henviser til visse former for samordning mellem virksomheder, der er tilstrækkeligt skadelige for de normale konkurrencevilkår, bemærkede Domstolen, at virksomhedernes hemmelige adfærd f.eks. kan bestå i at begrænse eller kontrollere det væsentlige konkurrenceparameter, som ansættelse af arbejdstagere på højt niveau, såsom spillere, der allerede er uddannet i sektoren for professionel fodbold, kan udgøre i visse sektorer eller på visse markeder.
I det foreliggende tilfælde fremgår det af en samlet læsning af de i hovedsagen omhandlede regler i RSTP for det første, at disse regler set fra et materielt synspunkt generelt og drastisk kan begrænse den konkurrence, som uden disse regler ville kunne bestå mellem enhver professionel fodboldklub, der er etableret i en medlemsstat, og enhver anden professionel fodboldklub, der er etableret i en anden medlemsstat, for så vidt angår ansættelse af spillere, der allerede er ansat af en given klub. For det andet udstrækker denne begrænsning af den grænseoverskridende konkurrence mellem klubber gennem ensidig ansættelse af allerede ansatte spillere sig til hele Unionens område og har en varig karakter, for så vidt som den omfatter hele varigheden af hver af de ansættelseskontrakter, som en spiller kan indgå successivt med en klub, og derefter i tilfælde af en forhandlet transfer med en anden klub.
For så vidt som afviklingen af de professionelle fodboldturneringer mellem klubber i Unionen er baseret på opgør mellem og gradvis udskillelse af de deltagende hold, og at den i det væsentlige er baseret på sportslig fortjeneste, kan det ganske vist være legitimt for et forbund som FIFA i et vist omfang at søge at sikre stabiliteten i sammensætningen af spillertrupper, der fungerer som udklækningssted for de hold, som disse klubber består af i en given sæson eller et givet år. Imidlertid kan fodboldsportens særlige kendetegn og de reelle betingelser for markedets funktion, som organiseringen og markedsføringen af professionelle klubturneringer i fodbold udgør, ikke føre til, at det anerkendes, at klubbernes mulighed for at konkurrere på tværs af grænserne ved ensidigt at ansætte spillere, der allerede er ansat af en klub etableret i en anden medlemsstat, eller spillere, om hvem det hævdes, at ansættelseskontrakten med en sådan klub er blevet brudt uden gyldig grund, begrænses generelt, drastisk og permanent eller endog forhindres på hele Unionens område. Selv om sådanne regler præsenteres således, at de har til formål at forhindre, at klubber, der råder over større økonomiske midler, foretager kapring af spillere, kan de sidestilles med et generelt, absolut og permanent forbud mod ensidig ansættelse af allerede ansatte spillere, som ved en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder pålægges samtlige virksomheder, nemlig professionelle fodboldklubber, og som påhviler alle arbejdstagerne, nemlig spillerne. De udgør derfor en åbenlys begrænsning af konkurrencen, som de pågældende klubber kunne udøve, såfremt de ikke fandtes.
De i hovedsagen omhandlede regler er således efter selve deres art meget skadelige for den konkurrence, som professionelle fodboldklubber kan udøve. Under disse omstændigheder skal disse regler anses for at have til formål at begrænse eller endog hindre denne konkurrence på hele Unionens område. Det er derfor ikke nødvendigt at undersøge virkningerne heraf.
Endelig anførte Domstolen, idet den præciserede de betingelser, hvorunder en adfærd med et konkurrencebegrænsende formål kunne være omfattet af en fritagelse i henhold til artikel 101, stk. 3, TEUF, at den forelæggende ret med henblik på at afgøre, om betingelsen om, at den pågældende adfærd skal være uundværlig eller nødvendig, er opfyldt i det foreliggende tilfælde, skal tage hensyn til den omstændighed, at de pågældende regler i RSTP er kendetegnet ved en kombination af elementer, hvoraf et betydeligt antal er af skønsmæssig eller uforholdsmæssig karakter. Den skal ligeledes tage hensyn til den omstændighed, at disse regler fastsætter en generel, drastisk og permanent begrænsning af den grænseoverskridende konkurrence, som professionelle fodboldklubber kan udøve ved ensidigt at ansætte højt kvalificerede spillere. Hver af disse to omstændigheder isoleret set udelukker nemlig umiddelbart, at disse regler kan anses for nødvendige for at opnå effektivitetsgevinster, såfremt disse er godtgjort.
Domstolen fastslog følgelig, at de nævnte regler i RSTP i henhold til artikel 101 TEUF udgør en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder, som er forbudt, og som kun er omfattet af en fritagelse i henhold til denne bestemmelse, hvis det ved overbevisende argumenter og beviser godtgøres, at alle betingelserne herfor er opfyldt.
(
1
) – Jf. dom af 21.12.2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010), af 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011), og af 21.12.2023, International Skating Union mod Kommissionen (124/21 P, EU:C:2023:1012).
(
2
) – Henholdsvis artikel 45 TEUF og artikel 101 TEUF.
(
3
) – Jf. RSTP’s artikel 17, nr. 1 og 2.
(
4
) – Jf. RSTP’s artikel 17, nr. 4.
(
5
) – Da det internationale transfer er nødvendigt for at registrere spilleren i den nye klub, kan spilleren følgelig ikke deltage i fodboldturneringer på vegne af denne nye klub. Jf. RSTP’s artikel 9, stk. 1, og artikel 8.2.7 i bilag 3 til dette reglement.