62024CJ0338
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
26. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – produktansvar – direktiv 85/374/EØF – artikel 13 – forholdet til ordningen for culpaansvar – producentens fejl, der har forbindelse til produktets defekt – artikel 10 – starttidspunkt for forældelsesfristen på tre år i tilfælde af en skade, der består i en sygdom i udvikling – begrebet »kendskab til skaden« – artikel 11 – ophør af skadelidtes rettigheder – gyldighed – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret til adgang til domstolene«
I sag C-338/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen, Frankrig) ved afgørelse af 25. april 2024, indgået til Domstolen den 7. maj 2024, i sagen
LF
mod
Sanofi Pasteur SA,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe, Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, og dommerne F. Schalin (refererende dommer), M. Gavalec og Z. Csehi,
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: fuldmægtig G. Chiapponi,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 26. marts 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
LF ved avocate M. Leroux,
–
Sanofi Pasteur SA ved avocats A. Aviges, D. Lapillonne, F. Molinié og F. Monteret-Amar,
–
den franske regering ved M. de Lisi, B. Fodda og B. Travard, som befuldmægtigede,
–
den tyske regering ved J. Möller, M. Hellmann og A. Sahner, som befuldmægtigede,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og J.M. Hoogveld, som befuldmægtigede,
–
Rådet for Den Europæiske Union ved D. Bringuier og N. Brzezinski, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved M. Owsiany-Hornung og C. Valero, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 19. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 10 og 13 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT 1985, L 210, s. 29) samt gyldigheden af dette direktivs artikel 11 i lyset af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem LF, en fysisk person, og Sanofi Pasteur SA vedrørende et krav om erstatning for de angivelige skader som følge af en vaccination.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 1., 9.-11. og 13. betragtning til direktiv 85/374:
»Det er nødvendigt at foretage en tilnærmelse af de nationale retsregler om producentens ansvar for skade forårsaget af en defekt ved hans produkt, fordi uensartede regler kan forvride konkurrencen og berøre de frie varebevægelser inden for det fælles marked samt medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne mod skader på deres helbred eller ejendom, som forårsages af et defekt produkt;
[...]
beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at yde erstatning for personskade, herunder ved død, samt for skader på ting; [...]
en ensartet forældelsesfrist for krav om skadeserstatning er såvel i den skadelidtes som i producentens interesse;
produkter slides i tidens løb; der udvikles strengere sikkerhedsforskrifter og der sker stadig videnskabelige og tekniske fremskridt; det ville derfor ikke være rimeligt at lade en producent hæfte i et ubegrænset tidsrum for, at hans produkter er defekte; hans ansvar bør følgelig ophøre efter et rimelig langt tidsrum, idet dog allerede iværksat retsforfølgning ikke skal påvirkes heraf;
[...]
i henhold til medlemsstaternes retsregler kan en skadelidt have ret til erstatning på grundlag af et kontraktligt ansvar eller på et grundlag uden for kontraktforhold, som er forskelligt fra det i dette direktiv omhandlede; for så vidt sådanne bestemmelser tillige har til formål at virkeliggøre en effektiv beskyttelse af forbrugerne, berøres de ikke af dette direktiv; såfremt der i en medlemsstat ved en særlig ansvarsordning allerede sikres forbrugerne en effektiv beskyttelse på medicinalvareområdet, skal det ligeledes fortsat være muligt at iværksætte retsforfølgning på grundlag af en sådan ordning.«
4
Artikel 1 i direktiv 85/374 bestemmer:
»En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt.«
5
Artikel 4 fastsætter:
»Det påhviler skadelidte at føre bevis for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden.«
6
Nævnte direktivs artikel 6 har følgende ordlyd:
»Et produkt lider af en defekt, når det ikke frembyder den sikkerhed, som med rette kan forventes under hensyntagen til alle omstændigheder, navnlig:
a)
produktets præsentation;
b)
den anvendelse af produktet, som med rimelighed kan forventes;
c)
tidspunktet, hvor produktet er bragt i omsætning;
2. Et produkt anses ikke for at lide af en defekt, blot fordi der senere er bragt et bedre produkt i omsætning.«
7
Samme direktivs artikel 10 foreskriver:
»1.   Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at erstatningskrav på grundlag af dette direktiv forældes tre år efter den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet.
2.   Medlemsstaternes bestemmelser om suspension eller afbrydelse af forældelsesfrister berøres ikke af dette direktiv.«
8
Artikel 11 i direktiv 85/374 bestemmer:
»Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at skadelidtes rettigheder i henhold til bestemmelser i dette direktiv ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag mod denne.«
9
Dette direktivs artikel 13 fastsætter:
»Dette direktiv berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse.«
Fransk ret
10
Civillovbogens artikel 1240 bestemmer:
»Enhver handling foretaget af en person, der dermed forårsager skade på en anden person, medfører en erstatningspligt for den fejl, denne har begået.«
11
Civillovbogens artikel 1245 har følgende ordlyd:
»En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt, uanset om han har indgået en kontrakt med den skadelidte.«
12
Civillovbogens artikel 1245-15 fastsætter:
»Såfremt producenten ikke har begået nogen fejl, ophører dennes ansvar på grundlag af bestemmelserne i dette kapitel ti år efter, at det produkt, der har forårsaget skaden, er bragt i omsætning, medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag.«
13
Samme lovbogs artikel 1245-16 bestemmer:
»Erstatningskrav på grundlag af dette kapitel forældes tre år efter den dag, da sagsøgeren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet.«
14
Civillovbogens artikel 1245-17 foreskriver:
»Bestemmelserne i dette kapitel berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar.
Producenten hæfter fortsat for konsekvenserne af sin fejl og for fejl begået af personer, som denne er ansvarlig for.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15
Efter at LF den 20. marts 2003 var blevet vaccineret mod difteri, stivkrampe og polio med vaccinen Revaxis, der er fremstillet af Sanofi Pasteur, tilkendegav LF fra 2004 at have forskellige symptomer, infektioner og smerter (fordøjelsesproblemer, ondt i skulder, arme, hænder, hals og nakke, urinvejsinfektioner, lænderygbesvær, hårtab). LF har gentagne gange siden den 3. december 2005 været sygemeldt fra sit arbejde.
16
Da en række undersøgelser i 2008 afslørede en makrofagisk myofascitis, der vidner om aluminiumhydroxidpersistens, idet aluminiumhydroxid er en adjuvans, der anvendes i visse vacciner, indbragte LF den 2. juni 2015 sagen for commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux (forligs- og erstatningsudvalget i forbindelse med ulykker af medicinsk oprindelse), der anordnede en lægeerklæring. Ifølge denne lægeerklæring var LF’s helbredstilstand stationær den 20. september 2016, og der var ikke nogen grund til at tro, at vaccinationen med vaccinen Revaxis var årsagen til LF’s sygdom. Udvalget gav derfor afslag på LF’s krav.
17
I juni 2020 anlagde LF, som var uenig i konklusionen i den sagkyndige erklæring, sag mod bl.a. Sanofi Pasteur ved tribunal judiciaire d’Alençon (retten i første instans i Alençon, Frankrig) med påstand om erstatning for de skader, som hun mener at have lidt som følge af denne vaccination, på grundlag af produktansvar og culpaansvar.
18
Forundersøgelsesdommeren ved tribunal judiciaire d’Alençon (retten i første instans i Alençon) afviste LF’s krav den 10. juni 2021 og fastslog navnlig, at søgsmålet mod Sanofi var forældet i henhold til civillovbogens artikel 1245-16, for så vidt som det var støttet på producentens produktansvar.
19
Ved dom af 31. maj 2022 stadfæstede cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen) i det væsentlige denne kendelse, idet den fastslog, at LF’s påstande, der var støttet på både civillovbogens artikel 1245-16 ff. og samme lovbogs artikel 1240 og 1241, skulle afvises.
20
Den 5. juli 2023 ophævede Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) denne dom, idet den navnlig lagde til grund, at »[n]år der er tale om en sygdom i udvikling, der gør det umuligt at fastsætte et stationærtidspunkt, kan den forældelsesfrist, der er fastsat i [civillovbogens artikel 1245-16], ikke begynde at løbe«. Cour de cassation (kassationsdomstol) hjemviste sagen til cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen, Frankrig), som er den forelæggende ret, for hvilken LF har gjort gældende, at hun kan anlægge sag mod Sanofi Pasteur på grundlag af både produktansvar og den generelle ordning om culpaansvar.
21
For så vidt angår culpaansvaret har LF for det første gjort gældende, at Sanofi Pasteur har begået en fejl, der adskiller sig fra en sikkerhedsmangel ved vaccinen Revaxis, for så vidt som selskabet på trods af talrige advarsler om de skadelige virkninger af vaccinen overhovedet ikke har reageret, og ikke har foretaget nogen overvågning efter dennes markedsføring.
22
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling på grundlag af produktansvar, er LF for det andet af den opfattelse, at den forældelsesfrist på ti år, der er fastsat i civillovbogens artikel 1245-15, og som begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor den vaccine, som blev administreret til LF, er bragt i omsætning, fratager LF dennes ret til adgang til domstolene, til trods for at hendes sygdom er kompleks og udvikler sig. Desuden kan den forældelsesfrist på tre år, der er fastsat i civillovbogens artikel 1245-16, som begynder at løbe fra den dato, hvor der opnås kendskab til skaden, defekten i produktet og producentens identitet, først begynde at løbe fra stationærtidspunktet. Der skal i denne henseende således tages hensyn til den pågældendes særlige situation, der består i, at hendes legemsskade følger af en sygdom i udvikling.
23
Sanofi Pasteur har bestridt alle LF’s argumenter. Dette selskab har først og fremmest gjort gældende, at søgsmålet om culpaansvar i det foreliggende tilfælde skal afvises, for så vidt som den fejl, som LF har påberåbt sig, dvs. manglende omhu og overvågning af produktet efter markedsføringen, ikke adskiller sig fra den sikkerhedsmangel, som LF har påberåbt sig i forbindelse med produktansvar. Sanofi Pasteur har dernæst anført, at forældelsen i civillovbogens artikel 1245-15 er indtrådt, eftersom der er gået mere end ti år siden markedsføringen af vaccinen Revaxis. Endelig er forældelsesfristen på tre år i civillovbogens artikel 1245-16, som løb fra den dag, hvor LF fik kendskab til skaden, ligeledes indtrådt.
24
Den forelæggende ret er for det første i tvivl om rækkevidden af artikel 13 i direktiv 85/374, som fortolket af Domstolen i dom af 25. april 2002, González Sánchez (C-183/00, EU:C:2002:255). I den nævnte dom fastslog Domstolen nemlig, at denne artikel 13 skal fortolkes således, at de rettigheder, som en person, der lider skade som følge af et defekt produkt, er tillagt i henhold til en medlemsstats lovgivning i medfør af en generel ansvarsordning, der har samme grundlag som den, der er iværksat ved dette direktiv, kan være blevet begrænset eller indskrænket som følge af direktivets gennemførelse i den pågældende stats interne retsorden. Cour de cassation (kassationsdomstol) har fastslået, at en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan anlægge et erstatningssøgsmål mod producenten på grundlag af ordningen for culpaansvar, såfremt vedkommende kan godtgøre, at skaden skyldes en fejl begået af producenten som f.eks. fortsat markedsføring af et produkt, hvis fejl er velkendt, eller en manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu med hensyn til de risici, som produktet frembyder. Det er på denne baggrund, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om denne praksis fra Cour de cassation er forenelig med Domstolens fortolkning af nævnte artikel 13.
25
For det andet er den forelæggende ret i tvivl om gyldigheden af artikel 11 i direktiv 85/374. Da denne bestemmelse fastsætter, at skadelidtes rettigheder i henhold til dette direktiv ophører ti år efter den dag, da det produkt, der har forårsaget skaden, er blevet bragt i omsætning, ønsker den forelæggende ret oplyst, om anvendelsen af denne ordning medfører, at skadelidte, der lider af en skade i udvikling, forårsaget af et defekt produkt, fratages sin ret til adgang til domstolene.
26
Hvad for det tredje angår fortolkningen af artikel 10 i direktiv 85/374 er den forelæggende ret nærmere bestemt i tvivl om fastlæggelsen af starttidspunktet for den treårige forældelsesfrist, som er fastsat i denne bestemmelse. Ifølge Cour de cassations praksis skal civillovbogens artikel 1245-16, der gennemfører denne artikel 10 i fransk ret, nemlig fortolkes således, at starttidspunktet for nævnte forældelse med hensyn til legemsbeskadigelse skal indtræde på stationærtidspunktet for skaden. En sådan fortolkning synes imidlertid at afvige fra ordlyden af nævnte artikel 10, som blot fastsætter dette starttidspunkt til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet.
27
På denne baggrund har Cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
» 1)
Skal artikel 13 i direktiv [85/374], således som den fortolkes i dom af 25. april 2002[, González Sánchez (C-183/00, EU:C:2002:255)], hvorefter skadelidte kan påberåbe sig andre ordninger om ansvar i og uden for kontraktforhold baseret på andre grundlag end det, der indføres ved [nævnte direktiv], fortolkes således, at en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten på grundlag af den generelle ordning om culpaansvar ved bl.a. at påberåbe sig fortsat markedsføring af produktet, manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu i forbindelse med de risici, som produktet indebærer, eller at produktet generelt har en sikkerhedsmangel?
2)
Er artikel 11 i direktiv [85/374], hvorefter skadelidtes rettigheder i henhold til [nævnte direktiv] ophører ti år efter den dag, da det produkt, der har forårsaget skaden, er blevet bragt i omsætning, i strid med bestemmelserne i [chartrets] artikel 47 [...], for så vidt som den fratager skadelidte, hvis skade forårsaget af et defekt produkt er i udvikling, dennes ret til adgang til domstolene?
3)
Kan artikel 10 i direktiv [85/374], der som starttidspunkt for forældelsesfristen på tre år fastsætter »den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet«, fortolkes således, at denne frist først løber fra den dato, hvor hele skaden er kendt, navnlig via fastsættelse af et stationærtidspunkt, der defineres som det tidspunkt, hvorfra der ikke længere sker en udvikling i skadelidtes tilstand, således at forældelsen, når der er tale om en sygdom i udvikling, ikke begynder at løbe, og ikke fra den dag, på hvilken der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
28
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13 i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten på grundlag af den generelle ordning om culpaansvar ved at påberåbe sig fortsat markedsføring af et produkt, der har en defekt, som producenten er bekendt med, eller producentens undladelse af at overholde dennes pligt til at udvise omhu med hensyn til de risici, der er forbundet med produktet, eller enhver anden culpøs adfærd i forbindelse med en sikkerhedsmangel ved det defekte produkt.
29
Mens artikel 1 i direktiv 85/374 bestemmer, at en producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt, præciserer dette direktivs artikel 4, at det påhviler skadelidte at føre bevis for skaden, produktets defekt og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden. Disse bestemmelser, sammenholdt med første betragtning til nævnte direktiv, fastsætter princippet om et objektivt ansvar for producenten, som er baseret på produktets defekt, der i henhold til samme direktivs artikel 6 defineres som en sikkerhedsmangel ved dette produkt, som en forbruger med rette kan forvente under hensyntagen til alle omstændigheder.
30
I denne forbindelse bestemmer artikel 13 i direktiv 85/374, at dette direktiv ikke berører de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse.
31
I dom af 25. april 2002, González Sánchez (C-183/00, EU:C:2002:255), præciserede Domstolen, at denne artikel 13 ikke kan fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at opretholde en generel produktansvarsordning, der er forskellig fra den, der er fastsat i direktiv 85/374. Det følger nemlig af fast retspraksis, at dette direktiv inden for sit anvendelsesområde har til formål at gennemføre en totalharmonisering af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser (dom af 21.12.2011, Dutrueux, C-495/10, EU:C:2011:869, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at en national ansvarsordning for producenten, der hviler på samme grundlag som den, der er iværksat ved nævnte direktiv, og som ikke er begrænset til en bestemt produktsektor, ikke kan opretholdes (jf. i denne retning dom af 25.4.2002, González Sánchez, C-183/00, EU:C:2002:255, præmis 33).
32
Dette er derimod ikke tilfældet for så vidt angår de i nævnte artikel 13 omhandlede ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa. Denne bestemmelse udelukker nemlig ikke, at en person, der har lidt skade, kan kræve erstatning for denne skade i henhold til disse andre ansvarsordninger (jf. i denne retning dom af 25.4.2002, González Sánchez, C-183/00, EU:C:2002:255, præmis 31).
33
I det foreliggende tilfælde har LF anlagt et erstatningssøgsmål mod Sanofi Pasteur på grundlag af både civillovbogens artikel 1245, der i fransk ret gennemfører den produktansvarsordning, der er fastsat i direktiv 85/374, og denne lovbogs artikel 1240, som fastsætter en generel ordning om culpaansvar. Hvad nærmere bestemt angår søgsmålet om culpaansvar fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at LF har gjort gældende, at Sanofi Pasteur har udvist culpøs adfærd ved fortsat markedsføring af den i hovedsagen omhandlede vaccine, uanset det forhold, at dette selskab havde kendskab til denne vaccines sikkerhedsmangel. Nævnte selskab har ligeledes tilsidesat sin pligt til at udvise omhu med hensyn til de risici, som det pågældende produkt frembyder.
34
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den culpøse adfærd, der kræves inden for rammerne af en national ordning for culpaansvar, udgør et andet grundlag end produktets defekt som defineret i artikel 6 i direktiv 85/374. Denne forskel i grundlaget udgør imidlertid netop det kriterium, der i overensstemmelse med dette direktivs artikel 13 gør det muligt at afgøre, om en national ansvarsordning kan påberåbes parallelt med den i nævnte direktiv fastsatte ansvarsordning.
35
Under disse omstændigheder skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 13 i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at den person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten på grundlag af den generelle ordning om culpaansvar ved at påberåbe sig fortsat markedsføring af et produkt, der har en defekt, som denne producent er bekendt med, eller producentens undladelse af at overholde dennes pligt til at udvise omhu med hensyn til de risici, der er forbundet med produktet, eller enhver anden culpøs adfærd i forbindelse med en sikkerhedsmangel ved det defekte produkt.
Det tredje spørgsmål
36
Med det tredje spørgsmål, som skal behandles før det andet spørgsmål, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at starttidspunktet for den forældelsesfrist, der er fastsat i denne bestemmelse, er fastsat til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til både skaden, hvor der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig, defekten og producentens identitet, og at denne bestemmelse er til hinder for, at dette starttidspunkt først kan fastsættes på stationærtidspunktet for skaden.
37
Det skal bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 6.10.1982, Cilfit m.fl., 283/81, EU:C:1982:335, præmis 20, og af 19.12.2024, Ford Italia, C-157/23, EU:C:2024:1045, præmis 42).
38
Hvad angår ordlyden af artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 fastsætter denne bestemmelse, at krav mod producenten på grundlag af dette direktiv forældes »tre år efter den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet«. Denne bestemmelse kan således ikke fortolkes således, at den henviser til stationærtidspunktet for skadelidtes tilstand, dvs. det tidspunkt, hvor denne skade er ophørt med at udvikle sig, som starttidspunkt for forældelsesfristen. Bestemmelsen begrænser sig nemlig til at gøre tidspunktet for, hvornår denne frist begynder at løbe, betinget af kendskab til tre forhold, herunder kendskab til skaden, uden at nævne stabiliseringen eller stationærtidspunktet for denne skade.
39
Hvad angår den sammenhæng, hvori artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 indgår, skal det dels bemærkes, at skadelidte i henhold til dette direktivs artikel 4 er forpligtet til at føre bevis for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden. Dels skal det fremhæves, at nævnte direktivs artikel 9 definerer skade som navnlig død eller personskade, mens det i niende betragtning til samme direktiv anføres, at beskyttelsen af forbrugerne bl.a. gør det nødvendigt at yde erstatning for personskade. Det kan imidlertid ikke udledes af disse bestemmelser eller af denne betragtning, at erstatningen skal være omfattet af en særlig ordning og er betinget af en konsolidering af skadelidtes tilstand eller af sidstnævntes kendskab til hele skaden.
40
Eftersom nævnte direktivs artikel 11 fastsætter, at skadelidtes rettigheder i henhold til samme direktiv ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt produktet i omsætning, kan fastsættelsen af starttidspunktet for forældelsesfristen til stationærtidspunktet for skaden desuden være til skade for effektiviteten af den beskyttelse, der er indført ved direktiv 85/374. Det kan nemlig ikke udelukkes, at stationærtidspunktet indtræder efter udløbet af denne frist på ti år regnet fra det tidspunkt, hvor produktet blev bragt i omsætning, således at det er umuligt for skadelidte at drage producenten til ansvar.
41
Hvad angår de formål, der forfølges med direktiv 85/374, har dette direktiv, som det fremgår af første betragtning hertil, til formål at gøre en ende på uensartede rettigheder i de nationale lovgivninger, som kan medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne inden for Den Europæiske Union. Den fastlæggelse af ensartede regler, som dette direktiv foretager, har ifølge ellevte betragtning til direktivet ligeledes til formål på EU-plan at begrænse producentens ansvar til et rimeligt tidsrum. Endelig fremgår det af tiende betragtning til nævnte direktiv, at en ensartet forældelsesfrist på tre år er såvel i den skadelidtes som i producentens interesse. I denne forbindelse er et af formålene med artikel 10 i direktiv 85/374 at tilgodese et retssikkerhedshensyn i de berørte parters interesse (jf. i denne retning dom af 9.2.2006, O’Byrne, C-127/04, EU:C:2006:93, præmis 26).
42
Fastsættelsen af starttidspunktet for forældelsesfristen på tre år til stationærtidspunktet for skaden kan imidlertid tilsidesætte disse forskellige formål. Som det fremgår af denne doms præmis 40, sikrer en sådan fortolkning af artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 nemlig ikke nødvendigvis beskyttelse af forbrugerne og erstatning for tab, som de er blevet forvoldt som følge af defekte produkter. Desuden ville dette være i strid med bevarelsen af retssikkerheden ved at lade gennemførelsen af ansvarsordningen i direktiv 85/374 afhænge af en tilfældig betingelse. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at stationærtidspunktet for skaden, når der er tale om en sygdom i udvikling, i sagens natur er usikker og i øvrigt kunne svare til tidspunktet for skadelidtes død.
43
Selv i tilfælde af en skade, der består i en sygdom i udvikling, kan fastsættelsen af starttidspunktet for forældelsesfristen på tre år til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, i den forstand, at der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig, samt defekten og producentens identitet, dog gøre det muligt at sikre overholdelsen af retssikkerhedsprincippet både i skadelidtes og producentens interesse. Dette gør således navnlig muligt at fastsætte et bestemt og fælles tidspunkt, fra hvilken forældelsesfristen på tre år begynder at løbe.
44
Endelig skal det fremhæves, at en sådan fortolkning af artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 ikke tilsidesætter skadelidtes ret til at få fuld erstatning for vedkommendes tab.
45
Det fremgår således af Domstolens praksis, at der skal sikres en passende og fuldstændig erstatning til skadelidte i forbindelse med den personskade, herunder død, der er forårsaget af defekte produkter, inden for de grænser, der er fastsat i dette direktiv (jf. i denne retning dom af 5.3.2015, Boston Scientific Medizintechnik, C-503/13 og C-504/13, EU:C:2015:148, præmis 45 og 46).
46
I denne henseende må det imidlertid konstateres, at selv om en sådan erstatning skal sikres, regulerer direktiv 85/374 ikke alle aspekterne angående en sådan erstatning.
47
I overensstemmelse med artikel 10, stk. 2, i direktiv 85/374 finder bestemmelserne om suspension eller afbrydelse af forældelsesfrister, der henhører under medlemsstaternes kompetence, således anvendelse på den frist, der er fastsat i direktivets artikel 10, stk. 1. På samme måde bestemmer dette direktivs artikel 11, at skadelidtes rettigheder ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag mod denne. Som følge heraf er dette direktiv ikke til hinder for, at disse frister, så snart et erstatningskrav, der er fremsat inden for disse frister, afbrydes eller suspenderes i henhold til national ret i afventning af den senere sygdomsudvikling, således at klageren kan få fuld erstatning for sit tab på grundlag af nævnte direktiv. Samme direktiv specificerer dog ikke, under hvilke betingelse disse frister kan afbrydes eller suspenderes.
48
Under disse omstændigheder tilkommer det i medfør af princippet om procesautonomi og med forbehold for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet hver enkelt medlemsstat i dens interne retsorden at fastsætte de regler, der giver mulighed for en passende og fuldstændig erstatning for skader forårsaget af et defekt produkt (jf. i denne retning dom af 21.6.2017, W m.fl., C-621/15, EU:C:2017:484, præmis 25).
49
Hvad nærmere angår effektivitetsprincippet kræver dette med hensyn til de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, at de ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (dom af 21.6.2017, W m.fl., C-621/15, EU:C:2017:484, præmis 26).
50
Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at starttidspunktet for den forældelsesfrist på tre år, der er fastsat i denne bestemmelse, er fastsat til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til både skaden, hvor der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig, defekten ved produktet og producentens identitet, og at denne bestemmelse er til hinder for, at dette starttidspunkt først kan fastsættes på stationærtidspunktet for skaden.
Det andet spørgsmål
51
Indledningsvis skal det for det første bemærkes, at den forelæggende rets andet præjudicielle spørgsmål indgår i en specifik national kontekst. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 11 i direktiv 85/374 er gyldig med udgangspunkt i den forudsætning, at den deri fastsatte frist på ti år fra det tidspunkt, hvor produktet bringes i omsætning, og ved udløbet af hvilken skadelidtes rettigheder i henhold til dette direktiv ophører, ikke er tilstrækkelig til at give en person, der rammes af en sygdom i udvikling, der er forårsaget af et defekt produkt, mulighed for at anlægge et erstatningssøgsmål.
52
Ifølge den praksis fra Cour de cassation, der er nævnt i denne doms præmis 26, skal starttidspunktet for den treårige forældelsesfrist af erstatningssøgsmålet, der er fastsat i dette direktivs artikel 10, og som blev gennemført i fransk ret ved civillovbogens artikel 1245-16, nemlig indtræde på stationærtidspunktet for skaden. I tilfælde af sygdomme i udvikling kan dette stationærtidspunkt imidlertid indtræde efter denne frist på ti år, dvs. efter at de rettigheder, der er tillagt skadelidte i henhold til direktiv 85/374, er bortfaldet i henhold til dette direktivs artikel 11. I tilfælde af en sådan fortolkning af dette direktivs artikel 10 ville dette således betyde, at et erstatningssøgsmål, der først kan anlægges efter stationærtidspunktet, risikerer at være uden genstand for de personer, der rammes af sygdomme under udvikling, for hvilke stationærtidspunktet indtræder efter ti år.
53
Det fremgår imidlertid af Domstolens besvarelse af det tredje spørgsmål i denne doms præmis 50, at denne fortolkning ikke kan tiltrædes. Artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 skal nemlig fortolkes således, at starttidspunktet for den forældelsesfrist, der er fastsat i denne bestemmelse, er fastsat til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til både skaden, hvor der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig, defekten og producentens identitet, og at denne bestemmelse er til hinder for, at dette starttidspunkt fastsættes til stationærtidspunktet for skaden.
54
Således defineret kan starttidspunktet for den i denne artikel 10 fastsatte forældelsesfrist indtræde før udløbet af den i artikel 11 i direktiv 85/374 fastsatte frist på ti år, selv i tilfælde af personer, der rammes af sygdomme under udvikling, således at sådanne skadelidtes ret til effektive retsmidler kan sikres.
55
For det andet skal det fremhæves, at det ifølge fast retspraksis påhviler de nationale retter ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF (dom af 6.11.2018, Bauer og Willmeroth, C-569/16 og C-570/16, EU:C:2018:871, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
56
Det skal endvidere fremhæves, at princippet om overensstemmende fortolkning kræver, at de nationale retter gør alt, hvad der henhører under deres kompetence – idet de tager den nationale lovgivning i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af det omhandlede direktiv og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med dette (dom af 6.11.2018, Bauer og Willmeroth, C-569/16 og C-570/16, EU:C:2018:871, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
57
Som Domstolen har fastslået, omfatter kravet om en sådan overensstemmende fortolkning bl.a. forpligtelsen for de nationale retter til i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med et direktiv. En national retsinstans kan derfor f.eks. ikke med rette antage, at det er umuligt for den at fortolke en national bestemmelse i overensstemmelse med EU-retten, alene som følge af den omstændighed, at den stedse har fortolket denne bestemmelse på en måde, som ikke er forenelig med denne ret (dom af 17.4.2018, Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 72 og 73 og den deri nævnte retspraksis).
58
Det påhviler i det foreliggende tilfælde den forelæggende ret så vidt muligt at opfylde dens forpligtelse, der følger af EU-retten, som består i, i lyset af de principper, der er anført i denne doms tre ovenstående præmisser, at efterprøve, om en sådan overensstemmende fortolkning er mulig.
59
Efter at dette er blevet præciseret, ønsker den forelæggende ret med det andet spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 11 i direktiv 85/374, som fastsætter en forældelsesfrist på ti år regnet fra det tidspunkt, hvor produktet blev bragt i omsætning, er gyldig, henset til chartrets artikel 47, for så vidt som den person, der rammes af en sygdom i udvikling, der er forårsaget af et defekt produkt, kan blive frataget retten til adgang til domstolsprøvelse, henset til de særlige forhold, der gør sig gældende for en sådan sygdom.
60
Ifølge fast retspraksis udgør retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, der er fastsat i chartrets artikel 47, ikke en absolut rettighed, og der kan i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, indføres begrænsninger heri på visse betingelser. I denne henseende skal disse begrænsninger for det første være fastlagt i lovgivningen, for det andet respektere de omhandlede rettigheders og friheders væsentligste indhold og for det tredje under iagttagelse af proportionalitetsprincippet være nødvendige og faktisk svare til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder (dom af 26.1.2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Politiets registrering af biometriske og genetiske data), C-205/21, EU:C:2023:49, præmis 89 og den deri nævnte retspraksis).
61
Hvad indledningsvis angår den første betingelse, der er nævnt i den foregående præmis, er forældelsesfristen på ti år udtrykkeligt nævnt i artikel 11 i direktiv 85/374. I dom af 2. december 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744), bemærkede Domstolen, at denne artikel 11 er udtryk for en hensigt om at opnå totalharmonisering på EU-plan, for så vidt som den fastsætter en ensartet frist, hvorefter skadelidtes rettigheder i henhold til direktiv 85/374 ophører. På samme måde fastsætter nævnte artikel 11 bindende starttidspunktet for denne frist til den dato, hvor producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, idet den eneste mulighed for at afbryde nævnte frist er anlæggelsen af en retssag mod denne producent (jf. i denne retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur, C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 37 og 38).
62
Hvad dernæst angår den anden betingelse om overholdelsen af det væsentligste indhold af skadelidtes ret til adgang til domstolsprøvelse følger det af Domstolens praksis, at det væsentligste indhold af retten til effektive retsmidler, som er fastsat i chartrets artikel 47, bl.a. omfatter, at den person, som er tillagt denne ret, skal have adgang til en retsinstans, der har kompetence til at sikre overholdelsen af de rettigheder, som EU-retten tillægger vedkommende. Med henblik herpå skal denne ret være i stand til at undersøge alle faktiske og retlige forhold, der er relevante for at afgøre den tvist, der er indbragt for den (jf. i denne retning dom af 6.10.2020, État luxembourgeois (Ret til at anlægge søgsmål til prøvelse af en anmodning om oplysninger på skatteområdet), C-245/19 og C-246/19, EU:C:2020:795, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
63
I det foreliggende tilfælde gør besvarelsen af det tredje spørgsmål det muligt at fastslå, at selve essensen af denne rettighed ikke berøres af den ordning, der er indført ved direktiv 85/374.
64
Når skaden er en sygdom i udvikling, fremgår det nemlig af denne doms præmis 47, at direktiv 85/374 under alle omstændigheder gør det muligt for en skadelidt, som får en sygdom i udvikling, at få adgang til en kompetent retsinstans med henblik på at få vedkommendes skade anerkendt på grundlag af dette direktiv inden for en frist på tre år fra den dag, på hvilken der i tilknytning til det defekte produkt opnås vished for skaden, således at denne skadelidte har fået eller burde have fået kendskab til både skaden, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig.
65
Tilsvarende fremgår det af denne doms præmis 53 og 54, at den omstændighed, at denne forældelsesfrist på tre år er indeholdt i den frist på ti år, der er fastsat i dette direktivs artikel 11, heller ikke kan indebære en tilsidesættelse af denne ret. Det skal i denne henseende bemærkes, at denne artikel 11 fastsætter, at denne anden frist afbrydes, når den pågældende skadelidte inden for dette tidsrum på ti år har anlagt retssag mod producenten.
66
Som det fremgår af behandlingen af det første spørgsmål, berører indførelsen af en sådan ordning i øvrigt ikke en eventuel anvendelse af en national ordning om ansvar i og uden for kontraktforhold eller særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for meddelelsen af direktiv 85/374. Som det fremgår af direktivets artikel 13 og dettes 13. betragtning, berøres direktivet ikke af en sådan anvendelse (jf. i denne retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur, C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 43).
67
Det fremgår desuden af denne doms præmis 47, at direktiv 85/374 heller ikke er til hinder for, at skadelidte efter at have fået anerkendt sin skade på grundlag af dette direktiv og fået en oprindelig erstatning efterfølgende, om nødvendigt i flere etaper, kan kræve supplerende kompensation for denne skade, hvis den udvikler sig, hvilket det imidlertid tilkommer medlemsstaterne at fastsætte.
68
Hvad endelig angår den tredje betingelse har Domstolen bemærket, at som det fremgår af tiende betragtning til direktiv 85/374, var det EU-lovgivers hensigt med fastlæggelsen af ensartede forældelsesregler at tilgodese såvel skadelidtes som producentens interesser (dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur, C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 39).
69
For det første er denne ensartethed et udtryk for det generelle mål, der beskrives i 1. betragtning til direktiv 85/374, og som består i at gøre en ende på uensartede rettigheder i de nationale lovgivninger, som kan medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne inden for Den Europæiske Union. I henhold til 11. betragtning til direktiv 85/374 har dette for det andet til formål på EU-plan at begrænse producentens ansvar til et rimeligt tidsrum, når henses til slitage på produkterne, de øgede krav til sikkerhedsstandarder og den løbende forbedring af den videnskabelige og tekniske viden (dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur, C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 40 og 41).
70
Domstolen har ligeledes bemærket, at EU-lovgiver ønskede at fastlægge særlige tidsmæssige begrænsninger for ordningen med objektivt ansvar i direktiv 85/374. Der skal nemlig tages hensyn til det forhold, at denne ordning for producenten indeholder en større belastning end et traditionelt ansvarsgrundlag, netop for ikke at hæmme den teknologiske udvikling og for at bevare muligheden for at opnå forsikringsdækning af risici i forbindelse med dette særlige ansvarsgrundlag (jf. i denne retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur, C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 42).
71
I øvrigt har Domstolen anerkendt, at forbrugerbeskyttelsen ikke er absolut, og at fastsættelse af rimelige, præklusive søgsmålsfrister af hensyn til retssikkerheden er foreneligt med EU-retten (dom af 22.4.2021, Profi Credit Slovakia, C-485/19, EU:C:2021:313, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
72
Desuden adskiller situationen for en person, der rammes af en sygdom i udvikling, sig fra situationen for en person, der lider af en latent sygdom.
73
I sidstnævnte tilfælde er det korrekt, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 11. marts 2014, Howald Moor m.fl. mod Schweiz (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710, §§ 78 og 79), fandt, at »det forhold, at det er umuligt for en [skadelidt] at vide, at vedkommende lider af en bestemt sygdom, [udgør] en omstændighed, [der] skal tages hensyn til ved beregningen af udløbs- eller forældelsesfristen«. Henset til disse særlige omstændigheder kunne den nævnte domstol lægge til grund, at anvendelsen af sådanne frister havde begrænset det væsentligste indhold af en skadelidtes ret til adgang til domstolsprøvelse.
74
Hvis den person, der rammes af en sygdom i udvikling, befinder sig i en situation med usikkerhed med hensyn til udviklingen af sin tilstand, er vedkommende imidlertid ikke frataget adgangen til domstolsprøvelse, eftersom der kan opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt inden for den i artikel 11 i direktiv 85/374 fastsatte på ti år, således at vedkommendes rettigheder ikke tilsidesættes.
75
De principper, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har opstillet i dom af 11. marts 2014, Howald Moor m.fl. mod Schweiz (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710), kan derfor ikke påberåbes med henblik på at anfægte gyldigheden af artikel 11 i direktiv 85/374 i tilfælde af en person, der rammes af en sygdom i udvikling, som skyldes et defekt produkt.
76
Det følger af ovenstående betragtninger, at gennemgangen af det andet spørgsmål intet har frembragt, der kan påvirke gyldigheden af artikel 11 i direktiv 85/374.
Sagsomkostninger
77
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 13 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for, at den person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten på grundlag af den generelle ordning om culpaansvar ved at påberåbe sig fortsat markedsføring af et produkt, der har en defekt, som denne producent er bekendt med, eller en manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu med hensyn til de risici, som dette produkt frembyder, eller enhver anden culpøs adfærd i forbindelse med en sikkerhedsmangel ved det defekte produkt.
2)
Artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374
skal fortolkes således, at
starttidspunktet for den forældelsesfrist på tre år, der er fastsat i denne bestemmelse, er fastsat til den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til både skaden, hvor der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig, defekten ved produktet og producentens identitet, og at denne bestemmelse er til hinder for, at dette starttidspunkt først kan fastsættes på stationærtidspunktet for skaden.
3)
Gennemgangen af det andet spørgsmål har intet frembragt, der kan påvirke gyldigheden af artikel 11 i direktiv 85/374.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.