61988CC0049_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. I denne sag har de saudiarabiske selskaber Al-Jubail Fertilizer Company og Saudi Arabian Fertilizer Company (herefter benaevnt "sagsoegerne") nedlagt paastand om, at artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3339/87 af 4. november 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af urinstof med oprindelse i Libyen og Saudi-Arabien annulleres (1), for saa vidt som bestemmelsen angaar sagsoegerne.
I - Almindelig fremstilling af sagen
2. De sagsoegende selskaber er to "joint-ventures", der som faelles aktionaer har selskabet Saudi Basic Industries Corporation, som blev stiftet i 1976 af den saudiarabiske regering. Ifoelge sagsoegerne paabegyndte de eksporten af urinstof til Faellesskabet i 1985. Allerede i maj 1986 besluttede de at standse denne eksport for ikke at blive ramt af prisfaldet paa faellesmarkedet.
3. Jeg skal kort sammenfatte de faktiske omstaendigheder. Den 11. oktober 1986 (2) indledte Kommissionen en antidumpingprocedure vedroerende importen til Faellesskabet af urinstof med oprindelse i Tjekkoslovakiet, Den Tyske Demokratiske Republik, Kuwait, Libyen, Saudi-Arabien, Sovjetunionen, Trinidad og Tobago og Jugoslavien. Den 8. maj 1987 udstedte Kommissionen en forordning om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa denne import (3). Tolden fastsattes til "forskellen mellem 133 ECU og prisen pr. ton, netto, frit Faellesskabets graense, ufortoldet" (4). Forordningen blev forlaenget for en periode, der ikke maatte overstige to maaneder, ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2691/87 af 3. september 1987 (5).
4. Den 4. november 1987 udstedte Raadet forordning nr. 3339/87, hvorved der indfoertes en endelig antidumpingtold paa 40% paa import af urinstof fra Saudi-Arabien og paa 34% paa import fra Libyen, idet Raadet samtidig godtog de tilsagn, der var afgivet af virksomhederne fra de andre af proceduren omfattede tredjelande. Det er denne forordning, der er genstand for den foreliggende sag.
5. Jeg bemaerker, at Raadet ved forordning (EOEF) nr. 450/89 af 20. februar 1989 (6), som er genstand for et annullationssoegsmaal, sag C-193/89, nedsatte stoerrelsen af tolden paa import af urinstof med oprindelse i Saudi-Arabien til 12,8% (7).
6. Sagsoegerne har til stoette for deres paastand fremsat fire anbringender vedroerende henholdsvis tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, utilstraekkelig begrundelse og aabenbare fejlskoen samt retsvildfarelse og forvanskning af de faktiske omstaendigheder. Det skal yderligere naevnes, at det foerste anbringende bl.a. omfatter to klagepunkter vedroerende faellesskabsinstitutionernes afslag paa en anmodning om at foretage visse justeringer, hvilket afslag ogsaa indgaar i det fjerde anbringende.
7. Jeg skal behandle spoergsmaalet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion til sidst, for saa vidt som dette problem, hvis betydning er selvindlysende, ikke hidtil i dumpingsager har givet anledning til saa omfattende overvejelser i retspraksis og den juridiske teori som det er tilfaeldet inden for konkurrenceretten. Det er derfor berettiget at behandle dette spoergsmaal mere indgaaende.
II - Utilstraekkelig begrundelse
8. Det andet anbringende indeholder kun ét klagepunkt. Sagsoegerne har anfoert, at Raadet ikke har givet en tilstraekkelig begrundelse for at lade den midlertidige told, fastsat paa grundlag af en minimumspris, afloese af en endelig vaerditold.
9. Ingen af betragtningerne til den anfaegtede forordning vedroerer i oevrigt netop dette punkt. Raadet og Kommissionen har imidlertid anfoert, at det ikke er noedvendigt at begrunde en aendring i metoden til beregning af antidumpingtolden, og har fremhaevet, at den midlertidige og den endelige told er indbyrdes uafhaengige.
10. Foerstnaevnte told blev ganske vist vedtaget af Kommissionen og sidstnaevnte af Raadet, men efter min mening kommer uafhaengigheden af de to former for told navnlig til udtryk i grundforordningens artikel 12, stk. 2, litra a), (8), der bestemmer: "Er der anvendt en midlertidig told, bestemmer Raadet uafhaengigt af, om der skal opkraeves en endelig antidumping- eller udligningstold, i hvilket omfang den midlertidige told skal opkraeves endeligt". Der er saaledes intet til hinder for at opkraeve en midlertidig antidumpingtold, uden at der indfoeres en endelig told, hvilket i oevrigt var tilfaeldet, for saa vidt angaar eksporten fra Tjekkoslovakiet, Den Tyske Demokratiske Republik, Kuwait og Sovjetunionen (9).
11. Man kan uden tvivl ogsaa - uden at opholde sig derved - henvise til, at den endelige antidumpingtold ikke er en berigtigelse eller aendring af den midlertidige told. Den eneste sammenhaeng mellem disse to former for told vedroerer stoerrelsen af den endeligt opkraevede told, der ikke maa vaere hoejere end det midlertidigt anslaaede beloeb eller den af Faellesskabets industri lidte skade (10).
12. Domstolen har i oevrigt fastslaaet, at faellesskabsinstitutionerne har et vidt skoen ved den konkrete fastsaettelse af den "form for told", som med den stoerst mulige effektivitet kan sikre beskyttelse mod dumpingimport (11). Domstolen har heller aldrig udtalt, at Raadet ved valget af metoden til beregning af den endelige told skulle tage hensyn til Kommissionens vurdering ved fastsaettelsen af den midlertidige told, og endnu mindre, at Raadet skulle begrunde en aendring af denne beregningsmetode. Foelgelig finder kravet om begrundelse, jf. EOEF-Traktatens artikel 190, ikke anvendelse paa forskellen mellem den af Raadet valgte metode til beregning af den endelige told og den af Kommissionen anvendte metode til beregning af den midlertidige told. Det andet anbringende om annullation kan derfor ikke tiltraedes.
13. Yderligere har Raadet anfoert i svarskriftet, at selve beslutningen om indfoerelsen af en endelig antidumpingtold samt stoerrelsen heraf er tilstraekkeligt begrundet i den 44. og den 45. betragtning til den anfaegtede forordning. Jeg skal blot fastslaa, at dette ikke er bestridt af sagsoegerne.
III - AAbenbart fejlskoen
14. Den tredje annullationsgrund indebaerer, at der skal tages stilling til lovligheden af den anfaegtede retsakts indhold. Dette anbringende vedroerer de aabenbare fejlskoen, der skulle vaere sket ved indfoerelsen af den endelige antidumpingtold paa saudiarabisk import af urinstof. Anbringendet uddybes i fire klagepunkter.
15. Det foerste klagepunkt vedroerer det forhold, at den forholdsvis hoeje endelige antidumpingtold paa urinstof fra Saudi-Arabien er i strid med de foreliggende beviser. Sagsoegerne har saaledes anfoert, at ifoelge Eurostat-importstatistikken for aarene 1986 og 1987 blev saudiarabisk urinstof udbudt til hoejere priser end urinstof fra andre tredjelande, for hvilket der ved import blev opkraevet en lavere antidumpingtold. Det fremgaar ligeledes af klagen fra de europaeiske producenter, at urinstof fra de andre af undersoegelsen omfattede tredjelande blev udbudt til priser, der i hoejere grad end priserne for saudiarabisk urinstof maatte betegnes som underpriser. Endelig viser svarene paa Kommissionens spoergeskema klart, at priserne for urinstof fra Libyen var lavere end for urinstof med oprindelse i Saudi-Arabien.
16. Det almindelige system i antidumpingreglerne er som bekendt, at man slaar ned paa import, der mistaenkes for dumping, derved at man, i al fald i foerste omfang, tager hensyn til markedssituationen i det paagaeldende tredjeland, for saa vidt angaar saavel salget paa hjemmemarkedet som eksporten til Faellesskabet (12). Naar henses til, at der bl.a. kan vaere store forskelle mellem produktionsomkostningerne fra et tredjeland til et andet, er det forhold, at eksportpriserne fra en virksomhed i en af disse stater er lavere end de priser, en virksomhed etableret i en anden af disse stater, anvender, i oevrigt paa ingen maade til hinder for, at sidstnaevnte kan have en stoerre dumpingmargen.
17. Naar stoerrelsen af tolden ikke fastsaettes paa grundlag af dumpingmargenen, men paa grundlag af den af Faellesskabets industri lidte skade, skal faellesskabsinstitutionerne imidlertid loyalt fastsaette stoerrelsen af tolden paa grundlag af en sammenligning mellem de eksportpriser, der anvendes af de beroerte virksomheder i tredjelandene, og skadestaersklen. Dette krav fremgaar klart af grundforordningens artikel 13, stk. 5, hvorefter det er forbudt at opkraeve antidumpingtold, saaledes at det foerer til forskelsbehandling, naar et produkt importeres til Faellesskabet fra flere lande end ét.
18. Den endelige antidumpingtold paa import fra Libyen fastsattes til 34% i den anfaegtede forordnings artikel 1, stk. 2. De italienske importoerers svar paa spoergeskemaet (13) viser imidlertid, at for deres vedkommende var priserne paa faellesmarkedet for libysk urinstof betydelig lavere end for saudiarabisk urinstof (14). Som allerede naevnt har sagsoegerne ogsaa paaberaabt sig Eurostat-statistikkerne samt de oplysninger om prisunderbud, som findes i antidumpingklagen.
19. Raadet har anfoert, at de to italienske importoerers oplysninger er yderst begraensede, og at den endelige told blev fastsat ved beregning af en gennemsnitlig eksportpris for hele referenceperioden for hvert af de tredjelande, der var omfattet af undersoegelsen. I oevrigt er Eurostat-statistikkerne ikke paalidelige, selv om Raadet erkender, at de blev anvendt ved fastsaettelsen af de libyske priser, da der ikke fandtes andre oplysninger.
20. Naar henses til Domstolens praksis vil det naeppe vaere noedvendigt, at den tager stilling til, om der foreligger forskelsbehandling, og vaelger mellem sagsoegernes ensidige, men foruroligende oplysninger og Raadets meget generelle svar. Domstolen har nemlig allerede paa dumpingomraadet afvist at annullere en forordning om indfoerelse af endelig told, selv om der forelaa bevis for, at et selskab, der var omfattet af en anden afgoerelse, fik en mere fordelagtig behandling, med den begrundelse, at alene den foerste forordning var genstand for sagen, og at den var blevet vedtaget paa grundlag af oplysninger, der var korrekt indhentet under antidumpingundersoegelsen og i overensstemmelse med grundforordningens bestemmelser (15).
21. I disse sager havde sagsoegerne anfoert, at der forelaa forskelsbehandling, idet
"antidumpingproceduren vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner fremstillet af Nakajima foerte senere til kommissionsafgoerelse af 12. februar 1986 (16) ..., hvorved det blev fastslaaet, at dumpingmargenen for dette selskabs vedkommende maatte anses for ubetydelig" (17).
I denne forbindelse udtalte Domstolen:
"Eftersom beslutningen om, at Nakajima ikke skulle vaere omfattet af den raekke af selskaber, for hvilke der gaelder en endelig antidumpingtold, udspringer af denne afgoerelse, ville en - selv dokumenteret - positiv saerbehandling af Nakajima ikke kunne skabe grundlag for en annullation af forordningen om indfoerelse af en endelig antidumpingtold for Sharp' s vedkommende, idet denne forordning er blevet udstedt paa grundlag af omstaendigheder, der i overensstemmelse med reglerne i forordning nr. 2176/84 behoerigt er blevet fastslaaet under antidumpingundersoegelsen" (18).
22. I forslag til afgoerelse i Sharp Corporation-sagen bemaerkede generaladvokat Sir Gordon Slynn:
"Saafremt en eksportoer saelger til dumpingpriser, foreligger der dumping, og eksportoeren kan ikke frigoere sig fra foelgerne heraf ved at pege paa en anden eksportoer, der maaske eller maaske ikke goer sig skyldig i dumping" (19).
23. Det kan derfor fastslaas, at saafremt det godtgoeres, at der bestaar forskelsbehandling mellem import fra Libyen og import fra Saudi-Arabien, kan en saadan forskelsbehandling allerhoejst foere til, at der rejses tvivl om antidumpingtolden paa libysk import, for saa vidt som den havde faaet en uberettiget fortrinsbehandling, men derimod ikke til annullation af den anfaegtede forordning, for saa vidt som den finder anvendelse paa import fra Saudi-Arabien, idet denne forordning blev vedtaget paa grundlag af korrekt indhentede oplysninger, der var i overensstemmelse med grundforordningen (20).
24. Anbringendet kan derfor ikke tiltraedes, for saa vidt angaar det foerste klagepunkt.
25. Det andet klagepunkt vedroerer det forhold, at undersoegelsesproceduren ikke blev udvidet til at omfatte import fra Canada. Sagsoegerne har anfoert, at de meddelte Kommissionen (21), at importen fra Canada fandt sted til en pris, der var 5,7 ECU pr. ton lavere end gennemsnitsprisen for import fra Saudi-Arabien. I den 36. betragtning til den anfaegtede forordning tages der hensyn til dette problem: "For saa vidt angaar den import af varer fra tredjelande uden for denne procedure, der fandt sted inden procedurens ivaerksaettelse, undersoegte Kommissionen den andel, som hvert enkelt eksportland tegnede sig for paa faellesskabsmarkedet, paa grundlag af de foreloebige beviser, klagerne havde fremlagt. Det konstateredes, at disse landes markedsandele ikke var betydningsfulde nok til at bidrage vaesentligt til den paastaaede skade ...".
26. Raadet har forklaret, at Kommissionen ikke oenskede at udvide undersoegelsen til at omfatte import fra Canada, dels fordi den ikke var omfattet af klagen, dels fordi den importerede maengde kun udgjorde 0,7% af Faellesskabets marked for urinstof. Jeg skal her henvise til, at det fremgaar af en skrivelse fra Kommissionen af 13. august 1987 (22), at urinstof fra de saudiarabiske virksomheder tegnede sig for 3,11% af salget i Faellesskabet i de foerste ni maaneder af 1987.
27. Der er her blot tale om endnu et klagepunkt vedroerende forskelsbehandling. Sagsoegerne har anfaegtet den paastaaede yderst fordelagtige behandling af import fra Canada. Ifoelge ovennaevnte praksis er dette klagepunkt imidlertid irrelevant. I oevrigt henledes opmaerksomheden paa de mange lighedspunkter, for saa vidt angaar selve problematikken, mellem Sharp Corporation-, TEC- og Silver Seiko-sagerne og den foreliggende sag. I disse sager anfaegtede sagsoegerne, at antidumpingproceduren var blevet afsluttet til fordel for Nakajima med den begrundelse, at dette selskabs dumpingmargen var ubetydelig, mens det i den foreliggende sag kritiseres, at import fra Canada ikke var blevet inddraget i undersoegelsen med den begrundelse, at markedsandelen ikke var vaesentlig.
28. Saaledes maa ogsaa det andet klagepunkt noedvendigvis forkastes, uden at det i oevrigt er noedvendigt at undersoege, om de canadiske virksomheders markedsandel virkelig var ubetydelig (23).
29. Ifoelge det tredje klagepunkt er der ifoelge sagsoegerne ikke taget tilstraekkeligt hensyn til, at der for Faellesskabets industris vedkommende er sket et fald i produktionsomkostningerne. Det er ubestridt, at disse omkostninger faldt i referenceperioden, nemlig med 16% i Italien, 31% i Frankrig og 20,4% i Irland i loebet af de foerste ni maaneder af 1986 sammenlignet med det foregaaende aar (24). Sagsoegerne har navnlig kritiseret Kommissionen for at anvende et gennemsnit for produktionsomkostningerne i undersoegelsesperioden, idet denne metode ved afslutningen af perioden foerer til et hoejere gennemsnit end de paa det tidspunkt konstaterede produktionsomkostninger og herved til en hoejere antidumpingtold end noedvendigt for at udligne skaden. Ved denne adfaerd har faellesskabsinstitutionerne saaledes tilsidesat grundforordningens artikel 13, stk. 3.
30. Heroverfor har Raadet anfoert, at ovennaevnte fald i produktionsomkostningerne i hvert af disse lande kun skyldtes en enkelt producent, og at faldet indtraadte, efter at der var konstateret en betydelig stigning i de foregaaende aar. Yderligere var produktionsomkostningerne i andre medlemslande, bl.a. i Det Forenede Kongerige, uforandrede eller var steget.
31. Den 32. betragtning til den anfaegtede forordning indeholder i oevrigt en hel del oplysninger om den britiske producent i Det Forenede Kongerige, hvis produktionsomkostninger (pr. enhed) i 1985 androg 15% mere end i 1984 og i det store og hele forblev uaendrede i de foerste ni maaneder af 1986, og om den eneste irske producent i Irland, hvis produktionsomkostninger steg med 41,6% fra 1984 til 1985. Yderligere praeciseres det i den 31. betragtning til forordning nr. 1289/87 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold, at produktionsomkostningerne pr. enhed for en af de to italienske producenters vedkommende i 1985 var 15% hoejere end i 1984, mens den gennemsnitlige salgspris i denne periode faldt med ca. 2%. Mens omkostningerne faktisk var faldet med 16% i loebet af de foerste ni maaneder af 1985 i forhold til samme periode i det foregaaende aar, var den gennemsnitlige nettopris pr. enhed efter rabat derimod faldet med 27%. Ifoelge den 32. betragtning til den samme forordning forblev en af de franske producenters produktionsomkostninger paa fabrikken naesten uforandrede, mens den franske producent, hvis produktionsomkostninger reelt var faldet med 31%, maatte se sin fortjeneste reduceret med 83%.
32. Naar alt kommer til alt, bestaar vanskeligheden i det vaesentlige i at fastsaette den periode, der skal anvendes ved ansaettelsen af stoerrelsen af den skade, der er paafoert Faellesskabets industri. Sagsoegerne fortolker grundforordningens artikel 13, stk. 3, hvorefter tolden "boer vaere lavere, saafremt en saadan lavere told er tilstraekkelig til at afhjaelpe skaden", saaledes at bestemmelsen noedvendigvis indebaerer, at skadestaersklen fastsaettes paa tidspunktet for toldens indfoerelse. Raadet har derimod anfoert, at skadestaersklen skal beregnes under hensyntagen til den skade, der er paafoert under undersoegelsesperioden, og ikke til den skade, der konstateres paa tidspunktet for indfoerelsen af antidumpingtolden.
33. Ved at se paa grundforordningens artikel 4 kommer jeg til det resultat, at alene Raadets opfattelse kan tiltraedes. Ifoelge de i denne bestemmelse fastsatte regler er det bl.a. noedvendigt at undersoege omfanget af og priserne paa de varer, der importeres til dumpingpriser (virkningerne af maengden af og prisen for varer, der ikke importeres til dumpingpriser, eller af en formindsket efterspoergsel tages ikke i betragtning ved fastsaettelse af skaden) samt virkningen heraf for den beroerte faellesskabsproduktion. Denne undersoegelse kan kun foretages paa samme tid som undersoegelsen vedroerende fastsaettelse af dumpingmargenen. Dette foreskrives i oevrigt udtrykkeligt i grundforordningens artikel 7, stk. 1, litra c), hvorefter undersoegelsen, der normalt skal omfatte en periode paa mindst seks maaneder umiddelbart forud for ivaerksaettelse af proceduren, "omfatter baade dumping ... og den deraf foelgende skade" (25). Det af sagsoegerne fremfoerte synspunkt er saaledes i direkte modstrid med grundforordningens bestemmelser. Det er ligeledes i strid med bestemmelserne i GATT' s anden antidumpingkodex, hvori det i artikel 5, stk. 2, bestemmes, at "... bevismaterialet vedroerende baade dumping og skade [behandles] samtidigt ... under selve undersoegelsen ...".
34. Yderligere indebaerer den af sagsoegerne anbefalede loesning en vaesentlig risiko for svig. Efter at eksportoererne i tredjelande har faaet oplysning om, at der er indledt en antidumpingundersoegelse, har de nemlig mulighed for - om det saa kun er midlertidigt - at forhoeje deres eksportpriser for ikke blot at forebygge, at det konstateres, at der foreligger dumping, men ogsaa at skadens omfang fastsaettes, idet Faellesskabets industri midlertidigt kan genvinde de markedsandele, de for nylig har tabt.
35. Domstolen har i oevrigt allerede afvist en saadan mulighed i Toyo mod Raadet-dommen (26), hvori Domstolen udtalte:
"Det bemaerkes, at forordning nr. 3017/79 (27) ikke indeholder bestemmelser, hvorefter der skal tages hensyn til frivillige prisforhoejelser, som indfoeres efter den periode, undersoegelsen omfatter. Forordningens artikel 7 indeholder naermere regler om ivaerksaettelse og viderefoerelse af undersoegelsen, der indgaar som et led i den samlede beslutningsproces. Det fremgaar, at undersoegelsen, i kraft af en kontradiktorisk procedure, skal goere det muligt at fastslaa de omtvistelige faktiske omstaendigheder i sagen, paa grundlag af hvilke der kan traeffes beslutning om enten at afslutte proceduren eller indfoere en antidumpingtold. Af forordningens 14. og 15. betragtning fremgaar endvidere, at Faellesskabets foranstaltninger skal vaere hurtige og effektive, og at undersoegelsen ikke maa hindre dette. For at tilgodese begge disse hensyn, er det noedvendigt, at den periode, undersoegelsen omfatter - og hvorunder de faktiske omstaendigheder, som skal fastslaas i sagen, har fundet sted - vedroerer et klart defineret og begraenset tidsrum" (28).
Herefter fastslog Domstolen:
"Vedroerende NTN' s anbringende om, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 2, punkt A, og artikel 13 i forordning nr. 3017/79, hvorefter indfoerelsen af en antidumpingtold er gjort afhaengig af, at der foreligger et tab, bemaerkes, at de prisforhoejelser, som indfoeres efter undersoegelsesperioden, i givet fald kan give anledning til, at der i medfoer af forordningens artikel 14 foretages en fornyet undersoegelse af situationen, eller evt. danne grundlag for en tilbagebetaling af den opkraevne told i medfoer af forordningens artikel 15. Det er derfor uacceptabelt, at antidumpingproceduren ikke kan afsluttes, eller at der ikke kan traeffes beslutning om indfoerelse af en endelig antidumpingtold, blot fordi de selskaber, som har faaet paalagt en foreloebig antidumpingtold, frivilligt har forhoejet priserne efter undersoegelsesperiodens afslutning" (29).
36. Som generaladvokat Mancini bemaerkede i sit forslag til afgoerelse i ovennaevnte sag (30):
"Forordning nr. 3017/79 indeholder ikke regler, hvorefter Kommissionen eller Raadet er forpligtet til positivt at ansaette de prisforhoejelser, der gennemfoeres af eksportoererne. Som det fremhaeves i punkt 25 i den anfaegtede forordning, er det nemlig normalt - og det betyder ikke, maa jeg tilfoeje, anger eller vilje til at opfoere sig korrekt i fremtiden - at en eksportoer, hvis forhold undersoeges, eller som udsaettes for en foreloebig told, saetter sine priser op, navnlig naar importoeren staar i handelsmaessig forbindelse med eksportoeren. Det synes mig i al fald klart, at en accept af sagsoegernes synspunkt ville vaere ensbetydende med, at der indfoeres en permanent undersoegelsesordning og hvad vaerre er, at ethvert forsoeg paa at faa fastslaaet, at der foreligger en dumpingmargen, ville blive forgaeves".
37. Saadanne grunde er gyldige, for saa vidt angaar ikke blot eksportpriserne, men produktionsomkostningere for Faellesskabets industri. Sagsoegernes argument, hvorefter tredjelandenes eksportoerer ikke har indflydelse paa disse produktionsomkostninger, er nemlig ikke relevant. Selv om de naturligvis ikke kan paavirke disse produktionsomkostninger paa samme maade som deres eksportpriser, forholder det sig dog saaledes, at deres handlemaade som erhvervsdrivende, navnlig deres prispolitik, efter undersoegelsesperiodens udloeb midlertidigt kan aendre den af Faellesskabets producenter lidte skade, idet disse midlertidigt kan genvinde de markedsandele, de har mistet som foelge af dumpingimporten.
38. Det tidspunkt, hvor den af Faellesskabets industri lidte skade skal vurderes, og forbuddet mod at tage hensyn til begivenheder efter undersoegelsesperioden er naturligvis to snaevert forbundne faktorer. Derfor giver alene beregningen af gennemsnitlige produktionsomkostninger i undersoegelsesperioden mulighed for at opfylde kravene i antidumpingbestemmelserne. Foelgelig maa ogsaa dette klagepunkt forkastes.
39. Som allerede naevnt blev den endelige antidumpingtold paa import af urinstof fra Saudi-Arabien ganske vist nedsat til 12,8% i henhold til forordning nr. 450/89 (31). Undersoegelsesperioden i forbindelse med denne procedure, 1. oktober 1986-30. september 1987, foelger umiddelbart efter undersoegelsesperioden for den anfaegtede forordning, der loeb fra 1. juli 1985 til 30. september 1986. I den 29. betragtning til forordning nr. 450/89 hedder det: "Den fornyede undersoegelse af foranstaltningerne foranledigede Kommissionen til at foretage en ny beregning af den endelige antidumpingtold for Saudi-Arabien paa grundlag af den nye skadestaerskel, der er fastlagt i naervaerende procedure, for dermed at tage hensyn til udviklingen i produktionsomkostningerne hos en repraesentativ faellesskabsproducent." Naar henses til de kraftige udsving i produktionsomkostningerne i 1984 og 1985 (f.eks. faldt en fransk producents produktionsomkostninger med 31%), som jeg lige har henvist til, er der imidlertid ikke umiddelbart noget usaedvanligt ved, at antidumpingtolden nedsaettes fra 40 til 12,8% som foelge af faldet over en periode paa tolv maaneder i produktionsomkostningerne for Faellesskabets industri, dog med forbehold af de bemaerkninger angaaende den fortrolige karakter af omkostningerne, som jeg skal fremsaette i forbindelse med en gennemgang af anbringendet vedroerende en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.
40. Det fjerde klagepunkt vedroerer de italienske producenters import af urinstof fra Abu Dhabi, Libyen og Sovjetunionen til dumpingpriser. Det haevdes, at Kommissionen ved ikke at tage denne import i betragtning har begaaet et fejlskoen ved fastsaettelsen af skaden.
41. Den 26. betragtning til den anfaegtede forordning giver udtryk for denne vanskelighed. Det hedder i betragtningen: "Flere parter, der er beroert af resultatet af undersoegelserne, fremfoerte, at der skulle tages hensyn til faellesskabsproducenternes import af varer til dumpingpriser efter undersoegelsesperiodens udloeb. Dette argument blev forkastet, da det ville vaere i modstrid med artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EOEF) nr. 2176/84, som fastsaetter, at dumpingundersoegelser skal omfatte perioden forud for ivaerksaettelsen af proceduren, at tage hensyn til dumpingimport, der finder sted efter undersoegelsesperiodens udloeb".
42. Sagsoegerne har for det foerste anfoert, at bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, litra c), vedroerer fastsaettelsen af dumpingmargenen og ikke af skaden.
43. Som jeg allerede har bemaerket ovenfor, synes selve ordlyden af denne bestemmelse af kuldkaste sagsoegernes opfattelse ("en saadan undersoegelse omfatter baade dumping og subsidiering og den deraf foelgende skade ..." (32)).
44. Sagsoegerne har for det andet anfoert, at grundforordningen ikke indeholder et forbud mod, at begivenheder, der er indtraadt efter undersoegelsesperiodens udloeb, tages i betragtning. De har her henvist til en raekke af Kommissionens beslutninger (33) samt til Gerlach-dommen (34).
45. Det fremgaar af en gennemlaesning af dommen, som i oevrigt vedroerte dumpingbestemmelserne i EKSF-Traktaten, at Domstolen i virkeligheden ikke tog stilling til de vanskeligheder, vi her staar overfor. Sagen vedroerte lovligheden i forhold til Kommissionens grundhenstilling 77/329/EKSF (35) af en af Kommissionen vedtaget metode til beregning af antidumpingtold paa grundlag af basispriser udtrykt i ECU og omregningskurser, der var offentliggjort paa en bestemt dato, og ikke paa grundlag af den almindelige ordning, hvorefter vaerdien af ECU' en samt omregningskurserne fastsaettes dagligt paa valutamarkederne og dagligt offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende.
46. Til gengaeld er de bemaerkninger, jeg har fremsat vedroerende spoergsmaalet om det tidspunkt, hvorpaa skaden skal vurderes, og navnlig henvisningen til Domstolens domme i Toyo- og Nippon Seiko-sagerne, af ligesaa stor betydning i denne sammenhaeng. Ved fastsaettelsen af skaden var faellesskabsinstitutionerne ikke forpligtet til at tage hensyn til faellesskabsproducenternes import efter undersoegelsesperiodens udloeb.
47. Helt subsidiaert bemaerkes, at Domstolen i TEC og Silver Seiko-dommene udtalte, at den import, som producenter i Faellesskabet gennemfoerte, ikke bidrog til den skade, der blev paafoert industrien i Faellesskabet, da importen havde et forholdsvis ringe samlet omfang (36). Det drejede sig i disse sager om import gennemfoert for at udfylde huller i de beroerte faellesskabsvirksomheders vareudvalg. Det kan for saa vidt ikke udelukkes, at der findes andre grunde hertil, navnlig som i den foreliggende sag oensket om ikke at saelge sin egen produktion til lidet rentable priser, men midlertidigt at forsyne kunderne ved import til meget lave priser. Det vaesentlige kriterium i Domstolens praksis paa dette punkt er efter min opfattelse det ubetydelige omfang af denne eksport. Raadet har i denne forbindelse ubestridt anfoert, at den import, der ikke blev taget i betragtning, udgjorde 0,3% af Faellesskabets forbrug af urinstof, 0,35% af Faellesskabets produktion og 0,4% af faellesskabsproducenternes salg. Jeg mener derfor, at klagepunktet er uholdbart, og det tredje anbringende maa saaledes i det hele forkastes.
IV - Retsvildfarelse og forvanskning af de faktiske omstaendigheder
48. Det fjerde anbringede vedroerer retsvildfarelse og forvanskning af de faktiske forhold. Det giver sig udtryk i to klagepunkter, der stoettes paa faellesskabsinstitutionernes afslag paa at foretage justeringer for at tage hensyn dels til forskellen mellem de handelsled, som urinstof afsaettes til i henholdsvis Saudi-Arabien og Faellesskabet, dels til maengderabatter, der ydes ved salg af stoerre maengder.
49. Med hensyn til det foerste klagepunkt har sagsoegerne gjort gaeldende, at stoerstedelen af salget af urinstof i Saudi-Arabien sker direkte til landmaendene. I Faellesskabet finder salget derimod sted til forhandlere eller til en industrivirksomhed, der anvender urinstof som raavare ved fremstillingen af lim. Sagsoegernes anmodning om justering, jf. grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), blev afslaaet.
50. Den 20. betragtning til den anfaegtede forordning vedroerer dette spoergsmaal:
"Producenten/eksportoeren i Saudi-Arabien anmodede ligeledes om justering for forskelle i handelsniveau, fordi alt salg paa hjemmemarkedet foregik til de endelige brugere, dvs. til de enkelte landbrugere eller landbrugsselskaber, med undtagelse af forsyninger til en bestemt kunde, en stor bruger af urinstof paa industrielt plan, der principielt var berettiget til ekstrarabat, mens det haevdedes, at over 70% af forsendelserne til Faellesskabet var bestemt til industriel anvendelse for kunder, som forarbejder urinstof til andre typer goedningsstoffer.
Denne anmodning blev ikke imoedekommet, da det ikke i tilstraekkelig grad blev godtgjort, at der var forskel i handelsniveau, eftersom stoerstedelen af salget baade paa hjemmemarkedet og til eksport foregik til de endelige brugere. Endvidere indroemmede producenten/eksportoeren, at den paagaeldende kunde i Saudi-Arabien ikke havde faaet en saadan rabat i undersoegelsesperioden."
51. Raadet har anfoert, at der ikke er forskelle i handelsleddet mellem salget i Saudi-Arabien, der hovedsagelig sker til landmaend, og salget i Faellesskabet til industrivirksomheder, der anvender urinstoffet som raavare, for saa vidt som produktet ikke som saadant videresaelges paa markedet og paa en vis maade forsvinder fra omsaetningen. Foelgelig boer ogsaa industrivirksomheder i Faellesskabet som koebere ifoelge Raadet betragtes som endelige brugere.
52. Sagsoegerne har anfoert, at en betydelig faellesskabsproducent af urinstof i sin besvarelse af Kommissionens spoergeskema oplyste, at han ikke solgte urinstof til endelige brugere, men blandt sine kunder opgav et selskab, som af faellesskabsinstitutionerne var blevet anset for endelig bruger. Men inden Domstolen tager stilling til den indholdsmaessige lovlighed, vil det vaere noedvendigt at se paa sagsoegernes anbringende vedroerende kravene til form og fremgangsmaade.
53. Alle disse faktiske omstaendigheder udgoer det noedvendige grundlag for bl.a. anbringendet vedroerende tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion. Sagsoegeren har i forbindelse med det foerste anbringende henvist til, hvad der kan betegnes som "indsaettelse af ny begrundelse". Under henvisning til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), hvorefter der kun skal foretages justering for forskelle i handelsleddet, "for saa vidt der ikke i oevrigt er taget hensyn hertil", afviste Kommissionen i sin skrivelse af 13. august 1987 (37) anmodningen om justering med den begrundelse, at "this request appears to be a repetition of the argument discussed above concerning differences in prices resulting from differences in quantities". Som allerede naevnt begrundes den anfaegtede forordning imidlertid i denne forbindelse udelukkende med manglende beviser, idet der paa ingen maade henvises til, at der allerede i anden sammenhaeng var taget hensyn til en saadan justering. Jeg skal senere gennemgaa dette punkt sammen med de andre klagepunkter, der stoettes paa tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion.
54. Som allerede naevnt vedroerer det andet klagepunkt Kommissionens afslag paa at foretage en justering for maengderabatter. Sagsoegerne har anfoert, at salget paa Faellesskabets marked altid fandt sted i partier paa flere tusinde tons, mens visse salg i Saudi-Arabien ikke oversteg 0,43 ton.
55. Denne anmodning omtales i den 18. betragtning til den anfaegtede forordning:
"Producenten/eksportoeren i Saudi-Arabien anmodede om, at der blev foretaget en justering i henhold til artikel 2, stk. 10, litra b), nr. i), i forordning (EOEF) nr. 2176/84 for at tage hensyn til forskelle i maengde ved salg paa hjemmemarkedet og ved salg til eksport til Faellesskabet. I den forbindelse blev det foreslaaet, at den maengderabat, der automatisk blev givet paa hjemmemarkedet ved salg af 5 000 tons og derover, skulle anvendes paa alle salgstransaktioner paa hjemmemarkedet for at goere dem sammenlignelige med de eksporterede maengder.
Denne anmodning kunne ikke imoedekommes, da der ikke blev fremlagt tilstraekkeligt bevis for, at alle kriterier i artikel 2, stk. 10, litra b, nr. i) eller ii), i forordning (EOEF) nr. 2176/84 var opfyldt. Raadet understreger, at der allerede er taget hensyn til forskelle i maengde ved fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag af det vejede gennemsnit af alle priser, der faktisk var betalt, og i forbindelse med justeringerne for forskelle i salgsvilkaar."
56. Raadet har heroverfor anfoert, at sagsoegerne ved besvarelsen af spoergeskemaet oplyste, at der i undersoegelsesperioden blev ydet maengderabatter paa "9,14% af alt salg paa det saudiarabiske marked", hvilken procent er betydelig lavere end de 20%, der kraeves ifoelge grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra b), nr. i).
57. Sagsoegerne har i replikken anfoert, at der paa det originale spoergeskema var opgivet "9.1.4%" og ikke "9,14%", og at der var tale om en slaafejl (38). Sagsoegerne har imidlertid ikke paa grundlag heraf fastslaaet, at det noejagtige tal er 91,4%, men blot haevdet, at salg med maengderabat oversteg 20% af det samlede salg uden dog at anfoere en noejagtig procentsats.
58. I forbindelse med dette klagepunkt henvises der i staevningen ogsaa til tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion. Ifoelge sagsoegerne gjorde Kommissionen aldrig i forbindelse med undersoegelsen gaeldende, at beviserne var utilstraekkelige, og den afslog anmodningen om justering, alene fordi der allerede ved fastsaettelsen af den normale vaerdi var taget hensyn hertil, idet man paa én gang havde taget hensyn til nedsatte priser for stoerre maengder og de normale priser for mindre salg. At beviserne ikke var tilstraekkelige, anfoeres ifoelge sagsoegerne for foerste gang i betragtningerne til den anfaegtede forordning.
59. En gennemlaesning af den ovenfor citerede betragtning faar mig til at fremsaette et par uddybende bemaerkninger. Mens sagsoegerne i forbindelse med undersoegelsen bestraebte sig paa at godtgoere, at afslaget paa anmodningen om justering for maengderabatter med den begrundelse, at der allerede var taget hensyn hertil ved fastsaettelsen af den normale pris, var behaeftet med retsvildfarelse, idet de navnlig henviste til det mest anerkendte juridiske vaerk (39), stoettes den 18. betragtning til den anfaegtede forordning ganske vist hovedsagelig paa utilstraekkelige beviser, idet det dog ogsaa anfoeres, at "der allerede er taget hensyn til forskelle i maengde ved fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag af det vejede gennemsnit af alle priser, der faktisk var betalt". Hvad enten "indsaettelsen af ny begrundelse" maa anses for absolut, eller der senere viste sig en vaesentlig grund for afslaget, som ikke var behandlet under den administrative procedure, er problemet efter min mening det samme, for saa vidt angaar retten til kontradiktion.
60. Jeg skal ikke her tage stilling til, om der foreligger retsvildfarelse og forvanskning af de paastaaede faktiske omstaendigheder. Det er nemlig noedvendigt forinden at se paa afslaget paa anmodningen om justering i forhold til tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion, da afslaget sammen med tre andre klagepunkter udgoer grundlaget for det foerste anbringende.
V - Tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
61. Ifoelge det foerste af disse tre klagepunkter led sagsoegerne, der ved eksport til Faellesskabet anvendte betydelig hoejere priser end de andre leverandoerer af urinstof, et tab som foelge af aendringen af metoden for beregning af antidumpingtolden, som de ikke forinden var blevet orienteret om. Som allerede naevnt blev den midlertidige told, der var fastsat paa grundlag af forskellen mellem en minimumspris og eksportprisen, ved forordning nr. 3339/87 afloest af en endelig told, der var fastsat til 40% af eksportprisen.
62. Ifoelge sagsoegerne er retten til kontradiktion tilsidesat, idet de foerst fik kendskab til denne aendring ved offentliggoerelsen af forordning nr. 3339/87. Raadet har her fremlagt en skrivelse af 8. september 1987 fra Kommissionen til sagsoegernes advokat Van Bael, som sagsoegerne i replikken haevder, at de aldrig har modtaget. Raadet har yderligere i duplikken vedlagt et referat af et moede i Bruxelles den 5. oktober 1987 med bl.a. bestyrelsesformanden for Saudi Basic Industries Corporation Marketing Ltd, Abdullab S. Nojaidi, og advokat Van Bael. Referatet indeholder under punkt 8 en sammenfatning af Kommissionens standpunkt med bl.a. foelgende uddybning: "This solution would at least guarantee Sabic of selling a substantial amount to the EEC, whereas a duty of 40% may eliminate Saudi Arabia from the EEC market", samt: "Ad valorem duty (40%) is significantly lower than dumping margin (55%)". Sagsoegerne har i replikken anfoert, at deres befuldmaegtigede, som deltog i moedet den 5. oktober 1987, ikke har nogen erindring om en henvisning til vedtagelsen af en vaerditold paa 40%. De har yderligere anfoert, at den paastaaede meddelelse under dette moede om en aendring af metoden til beregning af tolden kom for sent, naar henses til den fastsatte frist i grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra c), nr. iii).
63. Det andet klagepunkt vedroerer den manglende besvarelse af sagsoegernes spoergsmaal vedroerende fastsaettelsen af skadestaersklen. Det drejer sig hovedsagelig om fastsaettelsen af produktionsomkostningerne for den faellesskabsproducent, som Kommissionen valgte med henblik paa fastsaettelsen af denne taerskel.
64. Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen ikke gav tilstraekkelige oplysninger om dette punkt, bl.a. med hensyn til sammenligningen mellem saudiarabiske priser og de italienske producenters priser, den maade hvorpaa Kommissionen tog hensyn til faldet i Faellesskabets produktionsomkostninger, den for denne vurdering valgte periode og endelig justeringerne for hoejere produktionsomkostninger, der skyldtes en lavere udnyttelse af produktionskapaciteten paa grund af tabet af eksportmarkeder.
65. Raadet har her henvist til punkt 8 i Kommissionens skrivelse af 8. september 1987, hvori det anfoeres: "More detailed information with regard to the calculation of the price undercutting is at your disposal, if you so wish."
66. Det skal bemaerkes, at denne udtalelse kun vedroerer spoergsmaalet om underpriser, dvs. sammenligningen mellem de saudiarabiske priser og de italienske producenters priser, hvorom Kommissionen allerede i skrivelsen af 13. august 1987 havde givet en raekke oplysninger (40).
67. Skrivelsen af 8. september 1987 indeholder imidlertid andre forklaringer end den, der vedroerer fastsaettelsen af skadetaersklen. Saaledes praeciseres det i punkt 2: "It is considered that insofar as Article 13(3) of Regulation 2176/84 puts a limit on the amount of the duty (i.e. it should not be higher than what [is] adequate to remove the injury), it refers to the injury suffered during the period under investigation and not to the situation at the moment when the size of the duty is being examined. For this reason the level of the minimum price determined in recital 42 of Regulation 1289/87 was calculated on the basis of the cost of production of a representative Community producer during the investigation period and not on the basis of the cost of production at the moment of the imposition of the provisional duty." Under punkt 8 anfoeres ligeledes: "As far as the costs of production of a representative Community producer are concerned ..., no further information can be disclosed due to the confidentiality of such data. However, it is underlined that account was taken of the effects of possible losses of export markets", samt foelgende passus: "Average production costs were established with regard to the period 1 July 1985 to 30 September 1986. Such amounts reflect higher levels at the beginning and lower levels at the end of the period. Such a method is considered to be fair and reasonable."
68. Saaledes indeholder skrivelsen af 8. september 1987 oplysninger om den periode, der blev lagt til grund ved fastsaettelsen af faellesskabsproducentens produktionsomkostninger, om virkningerne for disse omkostninger af tabet af eksportmarkeder og om hensynet til omkostningsnedgangen i undersoegelsesperioden. Det skal imidlertid undersoeges, om skrivelsen kan tages i betragtning.
69. Sagsoegerne har imidlertid ogsaa kritiseret Kommissionen for ikke at have givet noejagtige oplysninger om valget af faellesskabsproducenten - den medlemsstat, hvori producenten er etableret, blev ikke angivet - eller om stoerrelsen af dennes produktionsomkostninger. Kommissionen har gjort gaeldende, at disse oplysninger var fortrolige, hvilket i oevrigt anfoertes i punkt 8 i skrivelsen af 8. september 1987.
70. Det tredje klagepunkt vedroerer endelig det af Kommissionen valgte tal for justering for oplagringsomkostninger, der er lavere end det af sagsoegerne foreslaaede. Raadet har i svarskriftet henvist til skrivelsen af 8. september 1987, hvori Kommissionen foreslog at oplyse sagsoegerne om tallene vedroerende justeringen for oplagringsomkostninger, men der blev ikke reageret paa dette forslag. Punkt 6 i skrivelsen af 8. september 1987 indeholder nemlig foelgende bemaerkninger: "The figures relating to the adjustment granted for warehousing are at your disposal, if you so wish."
71. Disse klagepunkter goer det noedvendigt for Domstolen at fastlaegge omfanget af de beroerte personers ret til kontradiktion under den administrative procedure paa dumpingomraadet. Som allerede fremhaevet i begyndelsen af mit forslag til afgoerelse, har Domstolen endnu ikke uddybet dette spoergsmaal i samme grad, som det er sket paa konkurrenceomraadet, hvor der findes en betydelig og righoldig praksis.
72. I sit forslag til afgoerelse i de foerste kugleleje-sager fremsatte generaladvokat Warner en raekke betragtninger vedroerende dette spoergsmaal, som tiltrak sig megen opmaerksomhed (41).
"Jeg er naturligvis enig i, at ingen i almindelighed har ret til kontradiktion under forberedelsen af generelle retsforskrifter paa samme maade som under forberedelsesprocessen til en forvaltningsakt, som beroerer ham individuelt og umiddelbart. Men paa samme maade som jeg anser en retsakt som forordning nr. 1778/77 (42) for i nogen grad at vaere en hybrid retsakt, mener jeg ogsaa, at en antidumpingundersoegelse i denne henseende kan vaere af blandet karakter. For saa vidt undersoegelsen kan foere til, at en bestemt eksportoer findes skyldig i dumping, og - paa grundlag heraf - kan resultere i, at der indfoeres en antidumpingtold netop for denne eksportoers produkter, har undersoegelsen i tilstraekkelig grad karakter af at vaere en procedure, hvorved der forberedes en beslutning, som beroerer ham individuelt og umidddelbart." (43)
73. Jeg skal tilfoeje, at ud fra en virksomheds synspunkt har tabet af Faellesskabets marked som foelge af indfoerelsen - som i den foreliggende sag - af en hoej antidumpingtold oekonomiske konsekvenser, der kan sammenlignes med virkningerne af et boedepaalaeg paa grund af tilsidesaettelse af Rom-Traktatens artikel 85 og 86.
74. Domstolens praksis vedroerende retten til kontradiktion paa konkurrenceomraadet kan ganske vist ikke uden videre overfoeres til dumpingomraadet. Praesident Ole Due har i en artikel om "kontradiktionsprincippet i Faellesskabernes forvaltningsret" (44) givet udtryk for samme opfattelse. Praesidenten udtalte:
"Forskellene kan, i alt fald delvis, forklares med dette omraades saerlige karakter: foranstaltningerne traeffes i form af normative bestemmelser; undersoegelsen er ikke noedvendigvis rettet mod individuelle virksomheder, og forholdsregler truffet af regeringer i tredjelande kan ogsaa blive inddraget i undersoegelsen ... der skal tages hensyn til enhver anmodning om fortrolig behandling af de oplysninger, der er givet. Endelig skal faellesskabsreglerne tage hensyn til Faellesskabernes forpligtelser over for GATT, som er baseret paa princippet om gensidighed, og der kan vaere grund til at afpasse endog procedurereglerne efter de regler, der er fastsat af andre kontraherende parter i denne organisation" (45).
75. Et saa generelt princip som det, Domstolen har fastsat i dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen (46), hvorefter Kommissionen ikke kan stoette sin afgoerelse paa faktiske forhold, andre omstaendigheder eller dokumenter, som den beroerte part ikke har haft mulighed for at udtale sig om, synes ogsaa at maatte finde anvendelse paa dumpingprocedurer (47).
76. Allerede i Timex Corporation-dommen (48) gav Domstolen udtryk for den betydning, den tillagde de personers rettigheder, der beroertes af en antidumpingundersoegelse, navnlig for saa vidt angaar den fortrolige karakter af visse oplysninger. Jeg skal senere vende tilbage hertil.
77. Aftalen om anvendelsen af artikel VI i GATT, der i almindelighed gaar under navnet den anden antidumpingkodex, fastslaar i artikel 6 visse rettigheder for de beroerte personer under den administrative procedure. Saaledes bestemmer artikel 6, paragraf 2: "De paagaeldende myndigheder giver klageren og de importoerer og eksportoerer, der vides at vaere beroert af sagen, samt eksportlandenes regeringsmyndigheder lejlighed til at goere sig bekendt med alle de oplysninger, som er af betydning for deres sagsfremstilling, og som ikke er fortrolige i medfoer af definitionen i paragraf 3, og bliver anvendt af myndighederne i en antidumpingundersoegelse; de giver dem ligeledes lejlighed til at udarbejde indlaeg paa grundlag af disse oplysninger". Paragraf 7 bestemmer: "Under hele antidumpingundersoegelsen skal alle parter fuldt ud have lejlighed til at varetage deres interesser".
78. I grundforordningen er der gjort forsoeg paa at konkretisere de saaledes i den anden antidumpingkodex anerkendte rettigheder. Artikel 7, stk. 4, litra a), lyder saaledes: "Klageren og de importoerer og eksportoerer, der vides beroert, samt repraesentanterne for eksportlandet kan faa kendskab til alle de oplysninger, som de parter, der er beroert af en undersoegelse, har stillet til raadighed for Kommissionen, undtagen interne dokumenter udarbejdet af myndighederne i Faellesskabet eller dets medlemsstater, forudsat at disse oplysninger har betydning for varetagelsen af deres interesser og ikke er fortrolige i henhold til artikel 8, og forudsat at Kommissionen anvender dem i undersoegelsen. Med henblik herpaa indgiver de paagaeldende en skriftlig anmodning til Kommissionen med angivelse af de oplysninger, der oenskes".
79. Artikel 7, stk. 4, litra b), bestemmer: "Eksportoerer og importoerer af den vare, der er omfattet af undersoegelsen, og, saafremt der er tale om subsidier, repraesentanter for oprindelseslandet, kan anmode om at blive underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke det paataenkes at anbefale paalaeggelse af endelig told eller endeligt at opkraeve beloeb, for hvilke der er stillet sikkerhed i form af midlertidig told".
80. Artikel 7, stk. 4, litra c), lyder saaledes:
"i) Anmodninger om oplysninger i henhold til litra b):
aa) indsendes skriftligt til Kommissionen
bb) skal indeholde en praecisering af de saerlige punkter, om hvilke der soeges oplysninger
cc) i de tilfaelde, hvor der er paalagt en midlertidig told, vaere modtaget senest en maaned efter offentliggoerelsen af en saadan tolds indfoerelse.
ii) Oplysningerne kan gives enten mundtligt eller skriftligt, afhaengigt af hvad Kommissionen skoenner hensigtsmaessigt. De foregriber ikke senere afgoerelse, som Kommissionen eller Raadet maatte traeffe. Fortrolige oplysninger behandles i overensstemmelse med artikel 8.
iii) Oplysningerne skal normalt gives senest 15 dage, inden Kommissionen forelaegger et forslag om endelige foranstaltninger i henhold til artikel 12. Bemaerkninger, der fremsaettes, efter at oplysningerne er givet, tages kun i betragtning, saafremt de er modtaget inden for en periode, som Kommissionen fastsaetter i hvert enkelt tilfaelde, og som skal vaere paa mindst 10 dage, idet der tages passende hensyn til sagens hastende karakter."
81. Som allerede anfoert har Raadet fremlagt et referat af et moede afholdt i Kommissionen den 5. oktober 1987 (49) og i duplikken (50) anfoert uddrag af en intern rapport vedroerende en tjenesterejse udfaerdiget af Kommissionens tjenestemaend efter deres kontrolundersoegelser i Saudi-Arabien samt af et internt notat, som maa vaere et referat af et moede afholdt i Bruxelles den 22. maj 1987.
82. Disse dokumenter indeholder oplysninger, som ikke paa anden maade er bragt til sagsoegernes kendskab, saasom indfoerelsen af en endelig vaerditold, og at der var utilstraekkelige beviser til at imoedekomme anmodningerne om justering. Skal dokumenterne imidlertid tages i betragtning under en retssag? Jeg mener, at spoergsmaalet maa besvares benaegtende. Disse rent interne kommissionsdokumenter, der er udfaerdiget af Kommissionens ansatte, er ikke blevet forelagt de af undersoegelsen omfattede personer eller deres befuldmaegtigede, som ikke havde nogen mulighed for at berigtige indholdet. Disse dokumenter, som er af en absolut ensidig karakter, kan ikke antages at have beviskraft. Det er ikke noedvendigt at foretage dybtgaaende retsvidenskabelige undersoegelser for at fastslaa, at saadanne dokumenter ifoelge samtlige medlemsstaters retssystem ikke kan tillaegges beviskraft.
83. Ifoelge grundforordningen kan Kommissionen ganske vist give oplysningerne "mundtligt ... afhaengigt af hvad Kommissionen skoenner hensigtsmaessigt". Efter min mening betyder det ikke, at faellesskabsinstitutionerne fritages for at sikre sig et gyldigt bevis for, at de har besvaret de af de beroerte virksomheder fremsatte anmodninger. En retsinstans kan ikke laegge en erklaering til grund om, at kontradiktionsprincippet er blevet overholdt, uden at den part, som har fremsat erklaeringen, fremlaegger haandgribelige beviser herfor.
84. De mundtlige oplysninger, Kommissionen har givet under et moede, er ikke til hinder for, at de personer, der var til stede, forelaegges et referat - hvis et saadant er udfaerdiget - saaledes at de kan fremsaette deres eventuelle bemaerkninger. Et saadant krav er ikke uoverstigeligt. Ovennaevnte udtryk i artikel 7 "afhaengigt af hvad Kommissionen skoenner hensigtsmaessigt" synes i oevrigt at antyde, at oplysninger, der vedroerer momenter af afgoerende betydning for resten af proceduren, fortrinsvis skal gives skriftligt. Kravet om overholdelse af en frist, jf. artiklens stk. 4, litra c), nr. iii), forudsaetter i oevrigt, at der som bevis herfor oprettes et dokument, enten et referat, der forelaegges moededeltagerne til godkendelse, eller en skrivelse, der behoerigt sendes til de beroerte personer, og hvortil disse kan fremsaette deres bemaerkninger.
85. Efter min opfattelse skal de ovennaevnte dokumenter (51) frakendes betydning for det her droeftede spoergsmaal.
86. Raadet har ligeledes fremlagt skrivelsen af 8. september 1987 (52), som sagsoegerne, som allerede naevnt, haevder ikke at have modtaget. Brevet, der var stilet til advokaterne Van Bael & Bellis, Bruxelles, har samme adresse som de foregaaende skrivelser. Mens der oeverst i sidstnaevnte skrivelser stod "telefax" efterfulgt af sagsoegernes advokaters telefaxnummer (53), stod der intet om telefax i skrivelsen af 8. september 1987. Domstolen har allerede staaet over for tilsvarende vanskeligheder. I Belfiore-dommen udtalte Domstolen:
"Det skal imidlertid bemaerkes, at Kommissionen har afsendt skrivelsen af 12. februar 1979 uden at drage omsorg for at sende den rekommanderet eller forsyne den med et modtagelsesbevis, mens den traf denne dobbelte forsigtighedsforanstaltning ved meddelelser, som tidligere blev sendt til sagsoegeren. Naar henses til, at bevisbyrden for meddelelsen og dennes dato paahviler Kommissionen, maa det under disse omstaendigheder konstateres, at denne har gjort det umuligt for sig selv at foere fuldstaendigt bevis i denne henseende, og da det drejer sig om en meddelelse af en saa vigtig afgoerelse som afskedigelse uden ansoegning, maa den ringe tvivl, som bestaar om, hvornaar klagefristen begynder at loebe, komme sagsoegeren til gode" (54).
87. I Michel-sagen, hvor Europa-Parlamentet gjorde gaeldende, at en sag anlagt til proevelse af en afgoerelse indeholdt i et almindeligt brev ikke var rettidigt anlagt, fastslog Domstolen:
"Det paahviler ikke modtageren af et ikke-rekommanderet brev at paavise grundene til en eventuel forsinkelse i forsendelsen af dette" (55).
88. Domstolen har allerede tidligere fastslaaet, at fremlaeggelsen af et ikke-rekommanderet brev, om hvilket det ikke er bevist, at det er modtaget af adressaten, ikke kan "betragtes som bevis" (56). Jeg skal derfor anmode Domstolen om ikke at tage Kommissionens skrivelse af 8. september 1987 i betragtning.
89. Det maa derfor antages, at begrundelsen for afslaget paa anmodningen om justering for maengderabatter og for forskelle i handelsleddet - begrundelsen var i det vaesentlige sagsoegernes utilstraekkelige beviser - foerst blev kendt af sagsoegerne ved offentliggoerelsen af den anfaegtede forordning, uden at de under undersoegelsen havde fuld mulighed for, paa dette punkt, at varetage deres interesser.
90. Meddelelsen - eller "the disclosure" - af de oplysninger, paa grundlag af hvilke Kommissionen paataenkte at indfoere en antidumpingtold, blev givet for foerste gang under et moede i Kommissionen den 22. maj 1987 og dernaest ved skrivelser af 27. maj og 3. juni 1987.
91. I en skrivelse af 17. juni 1987 til Kommissionen (57), afsendt inden for den fastsatte frist, hvilket Raadet har erkendt i duplikken, for saa vidt som Kommissionen i sin skrivelse af 3. juni 1987 (58) rent undtagelsesvist accepterede at forlaenge fristen (59) til 17. juni 1987, anfoeres det:
"The high dumping margin is the result of one factor. Urea is delivered in Saudi Arabia primarily directly to farmers with the producers assuming a number of the costs which would otherwise be incurred by distributors. In the EEC, however, most of Samad Urea was sold to technical users which processed the product into another product before selling it to the end user. Despite very large differences in conditions and terms of sale, quantities sold, and the level of trade, no allowance has yet been made by the Commission to the normal value side of the equation for such differences."
Senere i skrivelsen uddybes anmodningen om justering.
92. Det bestrides i oevrigt ikke, at spoergsmaalet om justering vedroerte varetagelsen af sagsoegernes interesser, eller at spoergsmaalet naevnes i de betragtninger, som danner grundlag for Kommissionens anbefaling af indfoerelsen af endelig told. Det maa derfor antages, at sagsoegerne ikke var i stand til at varetage deres interesser effektivt.
93. Raadet har anfoert, at selv om de oenskede justeringer var blevet foretaget, ville man ikke af den grund have aendret toldens stoerrelse. Raadet oensker utvivlsomt, at Domstolen traeffer samme afgoerelse som i Distillers-dommen (60), hvori Domstolen naegtede at tage stilling til visse af sagsoegeren paastaaede formelle mangler, idet Kommissionen under alle omstaendigheder ville have truffet samme afgoerelse. Efter min opfattelse anvendte Domstolen i denne dom blot det haevdvundne princip, hvorefter alene tilsidesaettelsen af vaesentlige formforskrifter kan foere til annullation af en retsakt. Raadets opfattelse bestrides imidlertid, som allerede naevnt, af sagsoegerne, som i ovennaevnte skrivelse af 17. juni 1987 haevder, at den hoeje dumpingmargen skyldes den manglende justering (61).
94. Foelgelig kan en simpel udtalelse fra Raadets side ikke ophaeve den vaesentlige karakter af den konstaterede mangel. Derfor boer det foerste anbringende, for saa vidt som det vedroerer afslaget paa anmodningen om de to naevnte justeringer, tages til foelge. Der er saaledes ingen anledning til at behandle anbringendet vedroerende retsvildfarelsen og forvanskningen af de faktiske omstaendigheder.
95. Sagsoegernes kritik vedroerende de manglende oplysninger om aendringen af metoden til beregning af den endelige told rammer maaske ikke helt saa haardt. Som allerede naevnt har Domstolen i en raekke domme (62) indroemmet faellesskabsinstitutionerne et vidt skoen, for saa vidt angaar valget af den mest hensigtsmaessige told. Mens det er vaesentlig for en erhvervsdrivende at vide, hvorledes man har beregnet den normale vaerdi, eksportpriserne, skadestaersklen og justeringerne, samt hvorledes man har valgt "samme vare", er spoergsmaalet, om der anvendes en vaerditold eller en told, der er fastsat paa grundlag af en minimumspris, teoretisk set uden betydning for stoerrelsen af antidumpingtolden, som i virkeligheden svarer til dumpingmargenen eller skadestaersklen, saafremt en mindre told kan udligne skaden. Det er rigtigt, at Domstolen for nylig har udtalt, at
"en variabel told generelt er gunstigere for de beroerte virksomheder, idet disse kan undgaa opkraevning af antidumpingtold ved at fastsaette priserne for de indfoerte varer saaledes, at disse er hoejere end den fastsatte mindstepris" (63).
For saa vidt som fastsaettelsen af antidumpingtolden som en vaerditold ikke kan anses for noget uforudseligt, da denne form for told er den mest anvendte, kan det dog ikke antages, at aendringen af metoden til beregning af tolden har kunnet paafoere sagsoegerne skade. Dette klagepunkt under det foerste anbringende kan saaledes ikke tiltraedes.
96. I forbindelse med retten til kontradiktion har sagsoegerne ligeledes henvist til stoerrelsen af justeringen for oplagringsomkostninger. Trods udtrykkelige anmodninger om en forklaring paa det fastsatte tal har Kommissionen ikke givet oplysninger herom.
97. I en skrivelse af 21. august 1987 (64) anfoerte sagsoegerne: "The warehousing allowance granted is considerably lower than the market value and cost figures relating to the domestic warehousing. No explanation of the difference has been given." Denne skrivelse er et svar paa Kommissionens skrivelse af 13. august 1987 (65), hvori det anfoertes, at der var blevet foretaget en justering paa 7,96 SR pr. ton. Selv om sagsoegernes anmodning om oplysninger er senere end den 9. maj 1987 (66), boer den imidlertid tages i betragtning, idet Kommissionens skrivelse af 13. august slutter saaledes: "I would appreciate receiving your questions or comments, if any, on the above not later than 21 August 1987." Denne passus kunne tyde paa, at sagsoegerne - ligesom ved Kommissionens skrivelse af 3. juni 1987 - opnaaede endnu en udsaettelse af fristen, jf. grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra c), nr. i), cc).
98. Raadet har heroverfor paaberaabt sig Kommissionens skrivelse af 8. september 1987. Af de allerede omtalte grunde kan denne skrivelse imidlertid ikke tages i betragtning. Hvorledes Kommissionen naaede til ovenaevnte tal, er paa ingen maade fortroligt, og man kan vanskeligt se, hvorfor beregningsmetoden ikke blev oplyst. Det maa heraf udledes, at det ikke er godtgjort, at sagsoegerne paa dette punkt modtog tilstraekkelige oplysninger til at varetage deres interesser. Anbringendet boer derfor i saa henseende tages til foelge.
99. Sagsoegerne har endelig anfoert, at der ikke blev taget hensyn til deres ret til kontradiktion, for saa vidt angaar fastsaettelsen af skadestaersklen paa grundlag af produktionsomkostningerne for den "repraesentative faellesskabsproducent". Da Kommissionen heroverfor paaberaabte sig, at disse oplysninger var fortrolige, fik sagsoegerne hverken kendskab til, hvilken faellesskabsvirksomhed der var valgt som "repraesentativ", i hvilken medlemsstat virksomheden var etableret, eller hvor store dens omkostninger var i referenceperioden. Domstolen maa derfor igen tage stilling til det vanskelige problem, der bestaar i at forene fortrolighedskravet med retten til kontradiktion.
100. GATT' s anden antidumpingkodex behandler beskyttelsen af fortroligheden i artikel 6, paragraf 3. De fortrolige oplysninger maa ikke videregives uden udtrykkelig tilladelse fra den part, der har givet dem, medmindre det sker i medfoer af en "restriktiv formuleret retskendelse". Parterne kan imidlertid anmodes om at udarbejde et ikke-fortroligt sammendrag af oplysningerne. Hvis der ikke kan gives et saadant sammendrag af oplysningerne, skal der afgives en erklaering med en begrundelse herfor.
101. Grundforordningens artikel 8 indeholder samme bestemmelser med undtagelse af bestemmelserne vedroerende muligheden for en "retskendelse".
102. Jeg skal her henvise til de i Domstolens praksis paa dette omraade fastsatte krav. I Timex Corporation-dommen annullerede Domstolen en forordning om indfoerelse af en endelig antidumpingtold med den begrundelse, at kravet om fortrolighed "skal fortolkes saaledes, at retten til kontradiktion ikke mister sit indhold" (67). Herefter udtalte Domstolen, at
"Kommissionen i den foreliggende sag - for saa vidt det var foreneligt med forretningshemmeligheden - burde have bestraebt sig paa at meddele sagsoegeren de fornoedne oplysninger til varetagelse af dennes interesser, idet den i givet fald ex officio kunne vaelge en passende maade at give oplysningerne paa, saaledes at forstaa, at det ikke var i overensstemmelse med disse ufravigelige krav blot at give oplysning om de enkelte punkter i beregningen uden at saette tal paa dem" (68).
103. I en senere dom i sagen Brother mod Raadet fastslog Domstolen:
"Det af Brother anfoerte, hvorefter selskabet var ganske uvidende om, hvorledes maalpriserne blev beregnet, kan ikke laegges til grund, idet metoden for beregning af maalpriserne blev meddelt sagsoegeren, hvorved bemaerkes, at oplysninger om de produktionsomkostninger, som virksomhederne i Faellesskabet har, er fortrolige, hvorfor de under ingen omstaendigheder kunne videregives til sagsoegeren" (69).
I den paagaeldende sag anfaegtede sagsoegeren imidlertid alene anvendelsen af metoden for beregning af maalpriserne, hvilken metode Kommissionen med rette havde valgt med henblik paa at rekonstruere priserne inden for Faellesskabet, saaledes som de ville have set ud uden dumping, men anfaegtede derimod hverken stoerrelsen af faellesskabsvirksomhedernes produktionsomkostninger eller tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion.
104. Hvis man paa den anden side henholder sig til de for Domstolen baerende betragtninger i Timex Corporation-dommen, maa det noedvendigvis konstateres, at den ret til kontradiktion, der foelger af grundforordningens artikel 7, stk. 4, naesten fuldstaendigt mister enhver praktisk virkning, saafremt oplysninger om de ovennaevnte punkter naegtes. Sagsoegerne maa saa blot stole paa Kommissionens udtalelser vedroerende valget af den repraesentative faellesskabsproducent. Er der tale om en af de mindst effektive virksomheder i Faellesskabet med saerlig hoeje produktionsomkostninger? Sagsoegerne holdes i uvidenhed herom. Er de omkostninger, der er afgoerende for skadens omfang og som foelge heraf for antidumpingtoldens stoerrelse, beregnet i overensstemmelse med den rigtige metode? Sagsoegerne holdes i uvidenhed herom. Har Kommissionen her begaaet en regnefejl, saaledes som sagsoegerne har haevdet under den mundtlige forhandling? Sagsoegerne holdes fortsat i uvidenhed herom, og det samme gaelder Domstolen.
105. Naar henses til, at toldens stoerrelse i den anfaegtede forordning er fastsat under henvisning til skaden og ikke til dumpingmargenen, er ovennaevnte oplysninger imidlertid vaesentlige for, at de beroerte personer kan varetage deres interesser i den i den anden antidumpingkodex fastsatte betydning.
106. I Timex Corporation-dommen fremhaevede Domstolen, at tilsidesaettelsen af kontradiktionsprincippet var desto mere indlysende, "som den normale vaerdi blev fastsat paa grundlag af den beregnede vaerdi af samme vare ... og Timex Corporation' s mulighed for at varetage sine interesser derfor afhang af Kommissionen" (70). Sagsoegerne i den foreliggende sag befinder sig i denne henseende fuldstaendig i samme situation.
107. De fleste kommentatorer af europaeisk og amerikansk antidumpingret er i oevrigt af den opfattelse, at adgangen til alene ikke-fortrolige oplysninger kun har ubetydelig interesse, for saa vidt angaar retten til kontradiktion (71). Ifoelge visse kommentatorer tvinger den europaeiske procedure parternes advokater til en fremgangsmaade, der kan betegnes som "shooting in the dark" (72).
108. I sin betaenkning om Det Europaeiske Faellesskabs antidumpingpolitik (73) giver Parlamentets Udvalg om Eksterne OEkonomiske Forbindelser udtryk for samme bekymring. Det hedder i rapporten:
"- Des mere uigennemskuelige antidumpingprocedurer forekommer, jo mere unfair maa de forekomme eksportoerer og beroerte parter. Dette er isaer relevant med hensyn til de metoder, der anvendes ved beregning af dumpingmargener og skaders omfang, og som gennem aarene er blevet overordentlig komplicerede. Der kan undertiden ligeledes synes at vaere sket en kraenkelse af de nationale procedurer, f.eks. paa grund af vanskelighederne ved at kontrollere prisaftaler ...
- Paa grund af manglen paa strenge EF-bestemmelser vedroerende tavshedspligt vil det ikke vaere saerlig hensigtsmaessigt at give de beroerte parters advokater adgang til fortrolige oplysninger fra deres modparters side. Kommissionen og Domstolen boer imidlertid opfordres til at overveje, om saadanne bestemmelser kan gennemfoeres, og i bekraeftende fald om der kan ivaerksaettes saadanne foranstaltninger i Faellesskabet, som allerede er gennemfoert i USA."
109. Det har for nylig under en procedure vist sig, at det ikke er helt uden interesse at faa indsigt i fortrolige dokumenter for at vurdere, om visse af de af faellesskabsinstitutionerne fremfoerte argumenter er begrundet. Generaladvokat Tesauro har i sit forslag til afgoerelse i sagerne 121/86, 122/86 og 129/86, fremsat den 11. juli 1989, gjort rede for omstaendighederne (74). Kommissionen havde i 1982 udstedt en forordning om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold og derefter den 9. juni 1983 foreslaaet Raadet at udstede en forordning om indfoerelse af en endelig told. Da Raadet afviste dette, foreslog Kommissionen, efter at have fortsat undersoegelsen i loebet af sommeren 1985, at afslutte proceduren, hvortil Raadet gav sit samtykke ved afgoerelse 86/59/EOEF af 6. marts 1986. Generaladvokat Tesauro anfoerte i sit forslag:
"Over for Kommissionens indsigelser, hvorefter disse spoergeskemaer var fortrolige og som saadanne ikke kunne vedlaegges de dokumenter, der blev tilstillet sagsoegeren, og i mangel af forklaring paa, at der ikke foreligger et ikke-fortroligt sammendrag af disse spoergeskemaer, og desuden i betragtning af, at Kommissionen forsikrede, at den havde givet sagsoegerne alle noedvendige oplysninger under to moeder, som blev afholdt den 14. november og den 22. december 1985, har Domstolen anmodet Kommissionen om at forelaegge den de naevnte spoergeskemaer.
Svaret har aerlig talt vaeret helt utilstraekkeligt. Kommissionen har nemlig uden forklaring herpaa begraenset sig til at fremlaegge en kopi af ikke-fortrolige sammendrag af spoergeskemaer udfyldt af de kinesiske eksportoerer for perioden mellem 1978 og foerste halvaar 1983 samt nogle kopier af meddelelser fra importoerer af nordkoreansk magnesit, som indeholder en raekke oplysninger om importen af denne vare indtil juni 1985.
Med andre ord, de oplysninger, som Kommissionen har fremlagt vedroerende importen fra Kina, er ikke andet end de oplysninger, der har vaeret genstand for undersoegelsens foerste del, og som har vaeret grundlag for forslaget om endelige antidumpingforanstaltninger, som netop blev fremsat i juni 1983."
110. Hvor vanskeligt det er at anvende resultatet af Timex Corporation-dommen i praksis, fremgaar af alle disse betragtninger. Imidlertid er kendskabet til de omhandlede oplysninger vaesentligt for, at de personer, der beroeres af undersoegelsen, kan varetage deres interesser, idet det fastslaas i denne dom, at det ikke var i overensstemmelse med de ufravigelige krav om overholdelse af kontradiktionsprincippet "blot at give oplysning om de enkelte punkter i beregningen uden at saette tal paa dem". Selv om det, rent konkret, kan vaere vanskeligt for Kommissionen, der er forpligtet til at meddele sagsoegeren de fornoedne oplysninger til varetagelse af dennes interesser, at finde en "passende maade at give oplysningerne paa" (75), paahviler det imidlertid Kommissionen ifoelge Domstolens praksis at indfoere passende redskaber, der kan sikre den fulde udoevelse af retten til kontradiktion. Det maa bl.a. konstateres, at anvendelsen af "ikke-fortrolige sammendrag" er utilstraekkelig, naar der er tale om oplysninger udtrykt i tal.
111. Yderligere er en saadan situation absolut ikke tilfredsstillende, naar henses til de grundlaeggende rettigheder. Naar menneskerettighedskommissionen afviser en sag, der er rettet mod nationale afgoerelser, som er truffet til gennemfoerelse af en faellesskabsretsakt (76), skyldes det hovedsagelig, at Domstolen i en raekke domme har fastsat det princip, at den kontrollerer, at faellesskabsinstitutionerne respekterer de grundlaeggende rettigheder. Det er saaledes langt fra uvaesentligt at undgaa ioejnefaldende forskelle mellem Domstolens opfattelse af retten til en "fair trial" og de krav, Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol paa nuvaerende tidspunkt har fastsat.
112. Jeg mener ikke, at der her kan vaere tvivl om, at antidumpingproceduren, skoent den gennemfoeres af en administrativ myndighed, skal opfylde kravet om "fair hearing" (77), hvilket indebaerer, at der mellem parterne er "equality of arms" (78). Yderligere kraever overholdelsen af kontradiktionsprincippet, at en part eller dennes repraesentant har lejlighed til at gennemse og kritisere sagens akter, navnlig de dokumenter, som har dannet grundlag for afgoerelsen (79). Det kan derfor ikke antages, at den i den foreliggende sag anvendte procedure opfyldte disse krav.
113. Jeg er herefter naaet til den opfattelse, at Kommissionen ikke i den foreliggende sag har anvendt det grundlaeggende princip om retten til kontradiktion, saaledes som Domstolen bl.a. har fastsat det i Timex Corporation-dommen, korrekt. Kommissionen har ikke i den foreliggende sag paa passende maade givet sagsoegerne de fornoedne oplysninger til varetagelse af deres interesser. Det fremfoerte klagepunkt boer derfor tages til foelge, hvorfor den anfaegtede forordning boer annulleres, ogsaa for saa vidt angaar dette punkt.
114. Jeg er ganske vist fuldt ud klar over det vanskelige i at forene overholdelsen af retten til kontradiktion og fortroligheden af visse oplysninger. Jeg skal dog her goere opmaerksom paa, at man tilsyneladende i andre retssystemer har fundet en loesning paa dette problem.
115. Ifoelge amerikansk ret skal de to administrative myndigheder, der foretager dumpingundersoegelser - International Trade Administration ("ITA"), som konstaterer, at der foreligger dumping, og fastsaetter dumpingmargenen, og International Trade Commission ("ITC"), som fastsaetter den forvoldte skade - siden Trade Agreements Act 1979 oprette en aktmappe, der indeholder en kopi af alle de oplysninger, der under den administrative procedure er indhentet af eller forelagt disse myndigheder. Denne aktmappe indeholder ogsaa fortrolige oplysninger. Disse kan ikke videregives uden forudgaaende samtykke fra den person, som har meddelt oplysningerne. Trade Agreements Act 1979 har imidlertid indfoert det saakaldte "administrative protective order"-system i amerikansk ret. Ifoelge dette system kan en beroert parts "counsel" faa adgang til fortrolige dokumenter, hvorefter han er forpligtet til at respektere den fortrolige karakter, ogsaa over for sin klient. Court of International Trade udsteder en "administrative protective order" enten under den administrative procedure, naar den kompetente administrative myndighed har naegtet en part "disclosure" af fortrolige oplysninger, eller under en sag til proevelse af afgoerelser truffet af ITA eller ITC (80).
116. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt der kan udstedes en "administrative protective order", har Court of International Trade fastsat en "balancing test" (81), der ifoelge den juridiske teori omfatter foelgende kriterier:
- Oplysningernes "alder" idet nyere oplysninger anses for mere beskyttelsesvaerdige end aeldre oplysninger (82).
- Oplysningernes oprindelse, idet oplysninger fra enheder, der ikke har direkte interesse i proceduren, er mere foelsomme (83).
- Dokumenternes betydning i forhold til den afgoerelse, den administrative myndighed traeffer eller har truffet (84).
- Begrundelsen for begaeringen.
- Den specifikke karakter af de oenskede oplysninger, idet dette kriterium stoettes paa teorien om, at de mest praecise eller specifikke oplysninger lettest kan foeres tilbage til kilden.
- Overholdelse af billighedsprincippet (85).
- Andragerens juridiske raadgivers status.
Dette sidste kriterium har givet anledning til megen diskussion inden for den amerikanske juridiske teori og amerikansk retspraksis. Indtil 1983 naegtede Court of International Trade "disclosure" til fordel for "in-house counsels" eller "corporate counsels" med den begrundelse, at den ikke ville udsaette dem for "the unnatural and unremitting strain of having to exercise constant self-censorship in their normal working relations" (86). Denne praksis blev bragt til ophoer af en dom afsagt af Court of Appeals of Federal Circuit, hvori det fastslaas, at spoergsmaalet om "disclosure" skal afgoeres paa en "counsel by counsel basis" (87). Court of Appeals stoettede sig navnlig paa den omstaendighed, at saavel "in-house counsels" som "retained counsels" "are officers of the court, are bound by the same Code of Professional Responsibility, and are subject to the same sanctions. In-house counsels provide the same services and are subject to the same types of pressures as retained counsels. The problem and importance of avoiding inadvertent disclosure is the same for both. Inadvertence, like the thief in the night, is no respecter of its victims".
117. Kan et saadant system overfoeres til faellesskabsretten? Som allerede naevnt besvares dette spoergsmaal generelt bekraeftende af de juridiske forfattere (88), og Europa-Parlamentet oensker, at denne mulighed undersoeges. De amerikanske erfaringer siges at vaere tilfredsstillende (89). I Canada findes et tilsvarende system (90). Praesident Ole Due har anfoert, at "der kan vaere grund til at afpasse endog procedurereglerne efter de regler, der er fastsat af andre kontraherende parter" under GATT (91).
118. Er de juridiske vanskeligheder uoverstigelige? Advokater, "solicitors" og "barristers" skal overholde visse fagetiske regler i alle medlemsstaterne, hvad enten disse regler er lovbestemte, eller de er fastsat af den paagaeldende faggruppe. Et brud paa fortroligheden straffes principielt i henhold til samtlige medlemsstaters nationale ret. Yderligere boer de civilretlige ansvarsregler goere det muligt for de virksomheder, der har vaeret ude for, at deres fortrolige oplysninger blev ulovligt videregivet, at anlaegge erstatningssag mod den juridiske raadgiver eller den advokat, der har begaaet bruddet. Det er vanskeligt at se, hvilke argumenter der kan anfoeres til stoette for, at europaeiske advokater, undergivet samme fagetiske regler, ikke skulle kunne udfoere deres opgave som juridisk raadgiver paa samme maade som deres amerikanske kolleger. Yderligere kan man straffe enhver utilboerlig adfaerd ved i en naermere bestemt periode at naegte den paagaeldende adgang til fortrolige oplysninger i en antidumpingprocedure. En saadan straf er saa meget mere effektiv, som der kun findes et begraenset antal advokater, der paatager sig dumpingsager. En saadan sanktion maa kunne fastsaettes i Raadets grundforordning, saafremt det besluttes at indfoere et instrument som "administrative protective order" i faellesskabsretten. I saa fald vil det vaere hensigtsmaessigt at lade advokatorganisationer paa europaeisk plan medvirke ved opbygningen af systemet - eventuelt ved hjaelp af en protokol.
119. Nogle kommentatorer mener i oevrigt, at indfoerelsen af et saadant system paa vaesentlig maade ville formindske Kommissionens arbejdsbyrde (92). Andre forfattere (93) har ligeledes anfoert, at faellesskabsretten paa dens nuvaerende udviklingstrin ikke er til hinder for, at Domstolen udsteder "protective orders", idet de herved henviser til dommen i sagen AM og S Europe Limited mod Kommissionen (94), hvor Domstolen for lukkede doere gennemgik de dokumenter, sagsoegeren havde fremlagt paa Domstolens anmodning, og fastslog, at de maatte anses for fortrolige. Denne opfattelse er maaske rigtig, saafremt der er tale om annullationssoegsmaal for Domstolen; derimod kan der rejses tvivl om, hvorvidt det paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er muligt at anmode Domstolen om under en administrativ procedure at tage stilling til Kommissionens afvisning af at videregive visse fortrolige oplysninger.
120. Hvorom alting er, er det vigtigt noejagtigt at regulere, hvorledes det er muligt paa én gang at tilgodese to saa vaesentlige krav som tavshedspligten og retten til kontradiktion.
121. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa
- at artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3339/87 af 4. november 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af urinstof med oprindelse i Libyen og Saudi-Arabien (95) annulleres, for saa vidt som den vedroerer selskaberne Al-Jubail Fertilizer Company og Saudi Arabian Fertilizer Company, og
- at Raadet tilpligtes at betale sagens omkostninger, bortset fra intervenientens, som denne selv betaler.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) EFT L 317, s. 1.
(2) EFT C 254, s. 3.
(3) Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1289/87 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af urinstof med oprindelse i Den Tyske Demokratiske Republik, Jugoslavien, Kuwait, Libyen, Saudi-Arabien, Sovjetunionen, Tjekkoslovakiet og Trinidad og Tobago (EFT L 121, s. 11).
(4) Artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1289/87.
(5) Forordning om forlaengelse af gyldighedsperioden for den midlertidige antidumpingtold paa importen af urinstof med oprindelse i Den Tyske Demokratiske Republik, Jugoslavien, Kuwait, Libyen, Saudi-Arabien, Sovjetunionen, Tjekkoslovakiet og Trinidad og Tobago (EFT L 254, s. 20).
(6) Forordning om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af urinstof med oprindelse i Amerikas Forenede Stater og Venezuela og om tilpasning af den endelige antidumpingtold for Saudi-Arabien i henhold til forordning (EOEF) nr. 3339/87 (EFT L 52, s. 1).
(7) Artikel 2.
(8) Paa det paagaeldende tidspunkt Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23.7.1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1).
(9) Den anfaegtede forordnings artikel 3, stk. 2.
(10) Jf. grundforordningens artikel 13, stk. 3.
(11) Dom af 27.3.1990 (sag C-189/88, Cartorobica, Sml. I, s. 1269, praemis 25) der drejede sig om identiske bestemmelser i artikel 13 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3017/79 af 20.12.1979 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 339, s. 1), den dagaeldende grundforordning; se ogsaa dom af 11.7.1990 (sag C-305/86, Neotype mod Raadet, Sml. I, s. 2945, praemis 58).
(12) Domstolen har for nylig endnu engang erindret om, hvad der skal forstaas ved "dumping", jf. dom af 11.7.1990 (sag C-157/87, Electroimpex m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 3021, praemis 21 og 22).
(13) Bilag 12 til staevningen.
(14) CerealToscana SpA betalte USD 118 (C&F pris) for saudiarabisk urinstof og USD 82 (C&F pris) for libysk urinstof, medens Attilio Carmagnani "AC" SpA opgav foelgende priser for libysk urinstof: USD 84, 78, 75 og 69.
(15) Dom af 5.10.1988, Sharp Corporation mod Raadet (sag 301/85, Sml. s. 5813, praemis 22), dom af 5.10.1988 (forenede sager 260/85 og 106/86, TEC mod Raadet, Sml. s. 5855, praemis 18) og dom af 5.10.1988 (forenede sager 273/85 og 107/86, Silver Seiko mod Raadet, Sml. s. 5927, praemis 55).
(16) Afgoerelse om afslutning af proceduren.
(17) Ovennaevnte sag 301/85, praemis 21, se ogsaa ovennaevnte forenede sager 273/85 og 107/86, praemis 54.
(18) Ovennaevnte sag 301/85, praemis 22, se ogsaa ovennaevnte forenede sager 260/85 og 106/86, praemis 18, samt ovennaevnte forenede sager 273/85 og 107/86, praemis 55.
(19) Sml. 1988, s. 5844, se ogsaa hans forslag til afgoerelse i ovennaevnte TEC-sag, Sml. 1988, s. 5894.
(20) Det bemaerkes i oevrigt, at Domstolen har udtalt, at "en forordning, der paalaegger en raekke erhvervsdrivende forskellig antidumpingtold, kun [angaar] den enkelte af disse erhvervsdrivende i kraft af netop de bestemmelser, hvorved virksomheden paalaegges en saerlig antidumpingtold, og hvorved dens stoerrelse fastsaettes, og ikke i kraft af de bestemmelser, der paalaegger andre selskaber antidumpingtold" (dom af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner, Sml. I, s. 781, praemis 12), hvilket indebaerer, at et eventuelt anbringende fra sagsoegeren under dette annullationssoegsmaal, hvorved forordningen anfaegtes, for saa vidt som den indfoerer en antidumpingtold paa import fra Libyen, ikke kan admitteres.
(21) Ved skrivelse af 11.3.1987 (bilag 13 til staevningen).
(22) Bilag 9 til staevningen.
(23) I oevrigt tillaegger Domstolen ikke stoerrelsen af markedsandelen afgoerende betydning, idet Domstolen i dommen af 5.10.1988 (forenede sager 294/86 og 77/87, Technointorg mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 6077, praemis 41) udtalte, at det er i overensstemmelse med grundforordningen, at der tages hensyn til de samlede virkninger for industrien i Faellesskabet af den paagaeldende import, og at der derfor i den forbindelse traeffes de noedvendige forholdsregler over for samtlige eksportoerer, uanset om omfanget af den enkeltes eksport maatte vaere ringe.
(24) Jf. staevningen, punkt 66; se ogsaa 31. og 32. betragtning til forordning nr. 1289/87 og 32. betragtning til forordning nr. 3339/87.
(25) Min fremhaevelse.
(26) Dom af 7.5.1987 (sag 240/84, Sml. s. 1809).
(27) Den dagaeldende grundforordning.
(28) Praemis 26.
(29) Praemis 27; se ogsaa tilsvarende formulering i praemis 52 og 53 i dom af 7.5.1987 (sag 258/84, Nippon Seiko mod Raadet, Sml. s. 1923).
(30) Sml. s. 1847.
(31) Artikel 2.
(32) Min fremhaevelse.
(33) Punkt 77 og note 36 i staevningen.
(34) Dom af 24.10.1985 (sag 239/84, Sml. s. 3507).
(35) Kommissionens henstilling af 15.4.1977 om beskyttelse mod dumping, praemier eller subventioner fra lande, der ikke tilhoerer Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab (EFT L 114, s. 6).
(36) Ovennaevnte forenede sager 273/85 og 107/86, praemis 39, og ovennaevnte forenede sager 260/85 og 106/86, praemis 47.
(37) Bilag 9 til staevningen.
(38) Bilag L, s. 11, til replikken.
(39) Beseler and Williams: "Anti-Dumping and Anti-Subsidy Law", "The European Communities, 1986, pkt. 4.5.3, s. 98-100.
(40) Jf. bilag 9 til staevningen, I, 4, c): "It is not correct that prices of the Saudi Arabian product did not undercut those of Italian producers. During the investigation period the prices of the main Italian producers were undercut by those charged for the Saudi Arabian product by up to 28%".
(41) Beseler and Williams, naevnt ovenfor, pkt. 8.5.7, s. 195; Cunnane and Stanbrook, Dumping and Subsidies, The law and procedures governing the imposition of anti-dumping and countervailing duties in the European Community, 1983, s. 82.
(42) Den forordning, der indfoerte antidumpingtolden.
(43) Sml. 1979, s. 1262.
(44) Cahiers de droit européen, 1987, nr. 1-2, s. 383.
(45) Ibidem, s. 387, fodnote 7.
(46) Dom af 13.2.1979, (sag 85/76, Sml. s. 461, praemis 14).
(47) Jf. i samme retning Hans-Christoph von Heydebrand und der Lasa: "Confidential Information in Antidumping Proceedings before United States Courts and the European Court", European Law Review, bind II, 1986, s. 331.
(48) Dom af 20.3.1985 (sag 264/82, Sml. s. 849).
(49) Bilag 1 til duplikken.
(50) Punkt 83.
(51) Jf. ovenfor under punkt 81.
(52) Bilag II til svarskriftet.
(53) Se skrivelsen af 13.8.1987, bilag 9 til staevningen, samt skrivelsen af 3.6.1987, bilag 6 til staevningen.
(54) Dom af 5.6.1980, (sag 108/79, Sml. s. 1769, praemis 7) (min fremhaevelse).
(55) Dom af 26.11.1981 (sag 195/80, Sml. s. 2861, praemis 11).
(56) Dom af 11.5.1989 (forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen, Sml. s. 1045, praemis 47).
(57) Bilag 8 til staevningen.
(58) Bilag 6 til staevningen.
(59) Da offentliggoerelsen af indfoerelsen af en midlertidig told skete den 9.5.1987, maatte enhver skriftlig anmodning om oplysninger principielt afvises efter midnat den 9.6.1987, jf. grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra c), nr. i), cc); en "forlaengelse af fristen" kan ske i henhold til grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra c), nr. iii).
(60) Dom af 10.7.1980 (sag 30/78, Sml. s. 2229).
(61) Den nye grundforordning, Raadets forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11.7.1988 (EFT L 209, s. 1), indeholder nu en bestemmelse, nemlig artikel 2, stk. 10, litra e), hvorefter saerskilte justeringer med en ad valorem-virkning paa mindre end 0,5% af prisen eller vaerdien af den paagaeldende transaktion anses for ubetydelig og derfor ikke tages i betragtning.
(62) Ovennaevnte sager C-189/88, praemis 25, og C-305/86, praemis 58.
(63) Ovennaevnte sag C-305/86, praemis 60.
(64) Bilag 10, s. 13, til staevningen.
(65) Bilag 9 til staevningen.
(66) Se fodnote 59.
(67) Ovennaevnte sag 264/82, praemis 29.
(68) Ovennaevnte sag 264/82, praemis 30.
(69) Dom af 5.10.1988 (sag 250/85, Sml. s. 5683, praemis 34).
(70) Ovennaevnte sag 264/82, praemis 30.
(71) Der henvises her til Horlick and Oliver, "Trade Laws regarding Imports: Recent Developments", Documents de la conférence annuelle (1989) du Collège de l' Europe à Bruges, s. 86, Van Bael: "Procedural Aspects of EEC Anti-Dumping Enforcement", Documents de la conférence annuelle (1989) du Collège de l' Europe à Bruges, s. 5, Van Bael: "EEC Anti-Dumping Law and Procedure Revisited", Journal of World Trade, bind 24, nr. 2, s. 5, april 1990, og Taylor and Vermulst: "Disclosure of Confidential Information in Antidumping and Countervailing Duty Proceedings under United States Law: A framework for the European Communities", The International Lawyer, bind 21, nr. 1, s. 43.
(72) Jf. ovennaevnte artikel af James A. Taylor og Edwin A. Vermulst, s. 45.
(73) Moededokument A3-0336/90 af 30.11.1990.
(74) Sml. 1989, s. 3942.
(75) Ovennaevnte sag 264/82, praemis 30.
(76) Andragende nr. 13258/87, M. and Co. mod Tyskland, afgoerelse af 9.2.1990 vedroerende en kendelse om fuldbyrdelse af en af Domstolen afsagt dom.
(77) Ringeisen judgment of 16.7.1971, A Series, Vol. 13, p. 39, paragraph 95; Koenig judgment of 28.6.1979, A Series, Vol. 27, pages 29 and 30, paragraphs 88 to 90.
(78) Delcourt judgment of 17.1.1970, A Series, Vol. 11, p. 15, paragraph 28; Boenisch judgment of 6.5.1985, A Series, Vol. 92, p. 15, paragraph 32.
(79) Felbrugge judgment of 29.5.1986, A Series, Vol. 99, p. 17, paragraph 44; Decision of the Commission No. 7317/75, Lynas v Switzerland of 6.10.1977; Rep. 1977, p. 412 at p. 445, paragraph 5.
(80) Vedroerende adgangen til fortrolige oplysninger og "administrative protective orders" skal jeg henvise til foelgende litteratur: Kaplan, Kuhbach and Lorentzen: "Antidumping, Countervailing Duty and the National Security Provisions in the 1988 Trade Act", George Washington Journal of International Law and Economics, 1989, s. 628-631, Kassinger: "Antidumping Duty Investigations", s. 68, i Johnston, Law and Practice of United States Regulation of International Trade, Oceana, 1989, s. 23-25, Koch: Die Abwehr von Dumping: das Beispiel des amerikanischen Rechts, Heidelberg, 1989, s. 328, Horlick and DeBusk: "Commerce Procedures Under Existing and Proposed Antidumping/Countervailing Duty Regulations", The International Lawyer, 1988, s. 110-112, Horlick: "The United States Antidumping System" i Jackson and Vermulst: Antidumping Law and Practice, A Comparative Study, Harvester Wheatsheaf, 1989, s. 111-113, Bello: "Access to Business Confidential Information in Antidumping Proceedings" i ovennaevnte Jackson and Vermulst, s. 349-353, Vermulst: Antidumping Law and Practice in the US and the European Communities: A Comparative Analysis, Elsevier, 1987, s. 69-77, ovennaevnte Taylor and Vermulst, s. 43-70, ovennaevnte von Heydebrand und der Lasa, s. 333, Schervier: "Die AEnderungen des amerikanischen Antidumpings- und Ausgleichzollrechts durch den Trade and Tariff Act of 1984", RIW, 1985, s. 808, Ehrenhaft: "A Practitioner' s Response to the Anthony-Byrne Report: It ain' t necessarily so", Law and Pol' y in Int' l Bus., 1985, s. 71-79, Anthony and Byrne: "Safeguarding Confidential Information in ITC Injury Proceedings: Proposals to reduce the Risk of Disclosure", Law and Pol' y in Int' l Bus., 1985, s. 1-63, Riesenfeld: "The Treatment of Confidential Information in Antidumping Cases: A Comment on the Celanese Case", CMLRev., 1984, s. 553-556, Bryan and Boursereau: "Antidumping Law in the European Communities and the US: A Comparative Analysis", George Washington Journal of International Law and Economics, 1985, s. 631-701, Garfinkel: "Disclosure of Confidential Documents Under the Trade Agreements Act of 1979: A Corporate Nightmare", Law and Pol' y in Int' l Bus., 1981, s. 465-493, Assman: "Decision Making under the EEC and the US Antidumping Laws", ZVglRWiss, 1981, s. 327-354, Ehrenhaft: "What the Antidumping and Countervailing Duty Provisions of the Trade Agreements Act can, will, should mean for US Trade Policy", Law and Pol' y in Int' l Bus., 1979, s. 1361-1436, Lorenzen: "Technical Analysis of the Antidumping Agreement and the Trade Agreements Act", Law and Pol' y in Int' l Bus., 1979, s. 1430, og Van Bael: "EEC Antidumping Law and Procedure Revisited", Journal of World Trade Law, 1990, s. 18.
(81) En typisk formulering af denne test findes i denne rets dom i sagen Roquette Frères mod United States (554 F. Supp. 1246, 1248, 4 ITRD (BNA) 1388 (Ct. Int' l Trade 1982) ): "This statute (§ 516 A (b)(2)(B) of the Tariff Act of 1930, as amended) gives the court wide latitude in determining whether or not to release confidential documents to parties involved in an antidumping proceeding. In making its determination, the court must consider (1) the needs of the litigants for data used by the Government in order to adequately respond to the antidumping finding, (2) the need of the Government in obtaining confidential information from businesses in future proceedings, and (3) the needs of the producers of sorbitol to protect from disclosure information which, in the hands of a competitor, might injure their respective positions in the industry."
(82) Jf. eksempelvis: Japan Exlan Co. mod United States (1 Ct. Int' l Trade 286, 15-23 Cust. B & Dec. 102, 3 ITRD (BNA) 1008 (1981) ), hvor "the disclosure" blev tilladt, fordi den var "based on the fact that none of the information contained therein is more recent than September 1979 with most of the information adduced dating back to 1978 or earlier, ... any sensitivity previously possessed by this data has become de minimis".
(83) James A. Taylor og Edwin A. Vermulst, jf. ovenfor, har udledt dette punkt af en analogifortolkning af dommen i sagen Roquette Frères mod United States, hvori Court of International Trade afviste "disclosure", for saa vidt angaar oplysningerne fra de amerikanske producenter, der ikke var parter i den administrative procedure.
(84) Jf. sagen American Spring Wise Corp. mod United States (566 F Supp. 1538, 4, ITRD (BNA) 2210 (Ct. Int' l Trade (1983) ), hvori Court of International Trade naegtede at "disclose" oplysninger, som ikke var "directly relevant to the administrative determinations".
(85) Jf. dommen i sagen Nakajima All Co. mod United States (3 Ct Int' l Trade 69, 3 ITRD (BNA) 1974 (1982) ), hvori Court of International Trade anordnede "disclosure" til fordel for Nakijima' s "counsel" med den begrundelse, at sagsoegtes "counsels" ogsaa havde haft adgang til de paagaeldende oplysninger.
(86) Atlantic Sugar I, 85 Cust. Ct. 128, 2 ITRD (BNA) 1546 (1980).
(87) US Steel III, 730 F. 2d at 1465; jeg skal her henvise til Mc Intyre: "Can In-House Counsel be trusted with Access to a Competitor' s Confidential Information?: US Steel Corp. v United States, 58 St John' s Law Review, 890 (1984).
(88) F.eks. ovennaevnte Hans-Christoph von Heydebrand und der Lasa og James A. Taylor og Edwin A. Vermulst, s. 69.
(89) Jf. f.eks. ovennaevnte James A. Taylor og Edwin A. Vermulst, s. 44.
(90) Ovennaevnte James A. Taylor og Edwin A. Vermulst, s. 68.
(91) Se s. 383 i den ovenfor omtalte artikel, selv om Domstolen i sin faste praksis har udtalt, "at den omstaendighed, at en, selv betydelig, handelspartner foerer en bestemt politik, ikke i sig selv kan bevirke, at Faellesskabet er forpligtet til at optraede paa samme maade" (dom af 5.10.1988, forenede sager 277/85 og 300/85, Canon mod Raadet, Sml. s. 5731, praemis 15, og dom af 14.3.1990, forenede sager C-133/87 og 150/87, Nashua mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 719, praemis 30).
(92) Ovennaevnte James A. Taylor and Edwin A. Vermulst, s. 69, fodnote 126.
(93) Ovennaevnte Hans-Christoph von Heydebrand und der Lasa, der stoetter sig paa procesreglementets artikel 21.
(94) Dom af 18.5.1982 (sag 155/79, Sml. s. 1575).
(95) EFT L 317 af 7.11.1987, s. 1.