Foreløbig udgave
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
14. december 2023 (*)
»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – fælles markedsordning – sukkersektoren – produktionsafgift – forordning (EU) nr. 1360/2013 – tilbagebetaling af uretmæssigt betalte afgifter – præklusions- og forældelsesfrister – den endelige karakter af afgørelserne om betaling – ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet – retssikkerhedsprincippet«
I sag C-655/22,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Bundesfinanzhof (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Tyskland) ved afgørelse af 1. juni 2022, indgået til Domstolen den 19. oktober 2022, i sagen
I GmbH & Co. KG
mod
Hauptzollamt HZA,
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Spineanu-Matei, og dommerne J.‑C. Bonichot og L.S. Rossi (refererende dommer),
generaladvokat: N. Emiliou,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–        I GmbH & Co. KG ved Rechtsanwalt D. Ehle,
–        Europa-Kommissionen ved A.C. Becker og B. Hofstötter, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1        Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EU) nr. 1360/2013 af 2. december 2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06 (EUT 2013, L 343, s. 2).
2        Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem I GmbH & Co. KG og Hauptzollamt HZA (hovedtoldkontoret, Tyskland)
(herefter »toldkontoret«) vedrørende tilbagebetaling af produktionsafgifter i sukkersektoren, der var betalt uretmæssigt i produktionsåret 2001/02.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 1150/2000
3        Artikel 2 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 2007/436/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT 2000, L 130, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 105/2009 af 26. januar 2009 (EUT 2009, L 36, s. 1, herefter »forordning nr. 1150/2000«) bestemte:
»1.      Med henblik på anvendelsen af nærværende forordning opstår der en fordring for Fællesskaberne på de i artikel 2, stk. 1, litra a), i [Rådets] afgørelse 2007/436, Euratom [af 7. juni 2007 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter (EUT 2007, L 163, s. 17)] omhandlede egne indtægter, når toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af fordringen er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor.
2.      Den i stk. 1 omhandlede fastlæggelse anses for at have fundet sted på den i toldbestemmelserne fastsatte bogføringsdato.
Hvad angår de afgifter m.v., som indgår i den fælles markedsordning for sukker, anses den stk. 1 omhandlede fastlæggelse for at have fundet sted på datoen for den meddelelse, der er omhandlet i bestemmelserne for sukkersektoren.
Såfremt en sådan meddelelse ikke udtrykkelig er nævnt, fastsættes bogføringsdatoen som den dato, hvor medlemsstaterne har konstateret debitorernes skyldige beløb enten som aconto- eller som saldoindbetaling.
[...]
4.      Stk. 1 anvendes, når den afgivne meddelelse skal berigtiges.«
Forordning nr. 1360/2013
4        10.-12. og 23. betragtning til forordning nr. 1360/2013 har følgende ordlyd:
»(10)      [Med dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (C-113/10, C-147/10 og C-234/10, EU:C:2012:591),] erklærede Domstolen [Kommissionens forordning (EF) nr. 1193/2009 af 3. november 2009 om berigtigelse af forordning (EF) nr. 1762/2003, (EF) nr. 1775/2004, (EF) nr. 1686/2005 og (EF) nr. 164/2007 og om fastsættelse af produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsåret 2002/03, 2003/04, 2004/05, 2005/06 (EUT 2009, L 321, s. 1)] for ugyldig, idet den anførte, at ved beregningen af det anslåede gennemsnitlige tab pr. ton af varen skulle artikel 15, stk. 1, litra d), i [Rådets forordning (EF) nr. 1260/2001 af 19. juni 2001 om den fælles markedsordning for sukker (EFT 2001, L 17, s. 1)] fortolkes således, at det samlede restitutionsbeløb omfatter det samlede eksportrestitutionsbeløb, der rent faktisk blev betalt.
(11)      Afgifter i sukkersektoren bør følgelig fastsættes på det relevante niveau. [...]
(12)      I betragtning af at den metode, som blev anvendt til at beregne afgifterne for produktionsåret 2001/02, var den samme som den, Domstolen havde erklæret for ugyldig, bør produktionsafgifterne samt koefficienten for tillægsafgiften for produktionsåret 2001/02 ligeledes justeres i overensstemmelse hermed.
[...]
(23)      Af hensyn til retssikkerheden og for at sikre ensartet behandling af de berørte operatører i de forskellige medlemsstater er det nødvendigt at fastsætte en fælles dato, hvor de ved nærværende forordning fastsatte afgifter bør fastlægges [...]. Denne frist bør dog ikke finde anvendelse, hvis medlemsstaterne i henhold til national ret skal tilbagebetale de berørte operatører efter denne dato.«
5        I denne forordnings artikel 1, stk. 1, bestemmes:
»Produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06 er de i punkt 1 i bilaget fastsatte.«
6        Nævnte forordnings artikel 2 har følgende ordlyd:
»Datoen for fastlæggelse, jf. artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i [forordning nr. 1150/2000], af de ved nærværende forordning fastsatte afgifter er senest den 30. september 2014, undtagen hvis medlemsstater forhindres i at overholde denne frist på grund af anvendelsen af national lovgivning i forbindelse med tilbagebetaling til økonomiske operatører af betalte med ikke skyldige beløb.«
7        Artikel 3, stk. 2-4, i forordning nr. 1360/2013 fastsætter de datoer, hvorfra de produktionsafgifter, der fremgår af punkt 1 i bilaget til forordningen, finder anvendelse for produktionsårene 2001/02 til 2005/06. I henhold til nævnte forordnings artikel 3, stk. 1, trådte forordningen i kraft dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende, dvs. den 20. december 2013.
Forordning (EU) 2018/264
8        Artikel 2, stk. 2, i Rådets forordning (EU) 2018/264 af 19. februar 2018 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker og om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker (EUT 2018, L 51, s. 1) er affattet således:
»Forskellen mellem de afgifter, der er fastlagt ved [Kommissionens forordning (EF) nr. 2267/2000 af 12. oktober 2000 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker (EFT 2000, L 259, s. 29),] og [Kommissionens forordning (EF) nr. 1993/2001 af 11. oktober 2001 om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker (EFT 2001, L 271, s. 15),] og de afgifter, der er fastsat i artikel 1 i nærværende forordning, skal betales tilbage til de økonomiske operatører, der har betalt afgifter for produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, efter behørigt begrundet ansøgning.«
Tysk ret
9        § 12, stk. 1, første punktum, i Marktorganisationsgesetz (lov om markedsordninger) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemte:
»Bestemmelserne i [Abgabeordnung (lov om skatter og afgifter)] [...] finder tilsvarende anvendelse på afgifter til markedsordningsformål, som i henhold til de i § 1, stk. 2, omhandlede bestemmelser opkræves for varer, der er omfattet af markedsordningen, for så vidt som denne lov eller de bekendtgørelser, der er udstedt i henhold til denne lov, ikke indeholder en bestemmelse, der fraviger disse bestemmelser.«
10      § 169, stk. 1 og 2, i lov om skatter og afgifter i den affattelse, der finder anvendelse på tvisterne i hovedsagen, fastsatte:
»(1)      En afgift kan ikke længere fastsættes, annulleres eller ændres, når fastsættelsesfristen er udløbet. [...]
(2)      Fastsættelsesfristen udgør:
1.      et år for så vidt angår forbrugsafgifter eller tilbagebetaling heraf
2.      fire år for afgifter og tilbagebetaling af afgifter, som ikke er afgifter eller tilbagebetalinger af afgifter som omhandlet i nr. 1 eller import- og eksportafgifter i henhold til artikel 4, nr. 10) og 11), i EU-toldkodeksen.«
11      Denne lovs § 170, stk. 1, var affattet som følger:
»Fastsættelsesfristen regnes fra udløbet af det kalenderår, hvor afgiften er opstået, eller i løbet af det år, hvor en betinget afgift er blevet ubetinget.«
12      Nævnte lovs § 171, stk. 3, har følgende ordlyd:
»Fremsættes i henhold til § 129 en anmodning om afgiftsfastsættelse eller om annullation, ændring eller berigtigelse af afgiftsfastsættelsen før fastsættelsesfristens udløb, uden for rammerne af en indsigelses- eller klageprocedure, udløber fastsættelsesfristen ikke, før der er truffet en endelig afgørelse vedrørende denne anmodning.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13      I var som sukkerproducerende selskab underlagt den produktionsafgiftsordning i sukkersektoren, der var fastsat ved forordning nr. 1260/2001, for produktionsårene 2001/02 til 2005/06.
14      Størrelsen af disse afgifter blev fastsat i henhold til forordninger, der blev vedtaget hvert år af Europa-Kommissionen. For produktionsåret 2001/02 blev dette beløb således fastsat i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 1837/2002 af 15. oktober 2002 om fastsættelse for produktionsåret 2001/02 af produktionsafgifterne og koefficienten for tillægsafgiften for sukker (EFT 2002, L 278, s. 13).
15      Ved afgørelse af 25. november 2002, der blev truffet i medfør af denne forordning, fastsatte toldkontoret størrelsen af de produktionsafgifter, som I skulle betale for produktionsåret 2001/02 (herefter »afgørelsen af 25. november 2002«).
16      Ved af Domstolens dom af 8. maj 2008, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (C-5/06 og C-23/06 – C-36/06, EU:C:2008:260), og ved kendelser af 6. oktober 2008, Raffinerie Tirlemontoise (C-200/06, EU:C:2008:541) og SAFBA (C-175/07 – C-184/07, EU:C:2008:543), blev Kommissionens forordninger for produktionsårene 2002/03 til 2004/05 kendt ugyldige.
17      Ved afgørelse af 27. januar 2010 afslog toldkontoret en anmodning om ændring af afgørelsen af 25. november 2002 indgivet af I.
18      Ved af dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (C-113/10, C-147/10 og C-234/10, EU:C:2012:591), erklærede Domstolen forordning nr. 1193/2009, som ændrede Kommissionens forordninger vedrørende produktionsårene 2002/03 til 2004/05, ugyldig. Efter afsigelsen af denne dom fastsatte Rådet for Den Europæiske Union på ny produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06 ved vedtagelsen af forordning nr. 1360/2013, hvorved det nedsatte produktionsafgifterne for disse produktionsår.
19      Den 18. december 2014 indgav I en ny anmodning til toldkontoret om ændring af afgifterne og tilbagebetaling af de for meget betalte beløb med tillæg af renter i henhold til forordning nr. 1360/2013.
20      Ved afgørelse af 28. januar 2016, som blev opretholdt efter en klageprocedure, afslog toldkontoret denne nye anmodning med den begrundelse, at afgørelsen af 25. november 2002 var blevet endelig.
21      Finanzgericht (domstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Tyskland) gav ikke I medhold i det søgsmål, som selskabet havde anlagt til prøvelse af afgørelsen af 28. januar 2016, med den begrundelse, at den nedsættelse af bidragene med tilbagevirkende kraft, der blev foretaget ved forordning nr. 1360/2013, ikke havde haft nogen indvirkning på den endelige afgørelse af 25. november 2002, idet ændringen af denne afgørelse udelukkende var reguleret af national ret.
22      I har iværksat revisionsanke af denne dom ved Bundesfinanzhof (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Tyskland), som er den forelæggende ret. Til støtte for appellen har I gjort gældende, at Domstolen i dom af 19. december 2019, Cargill Deutschland (C-360/18, EU:C:2019:1124), bekræftede, at der i henhold til EU-retten består en ret til tilbagebetaling af uretmæssigt betalte afgifter. I har gjort gældende, at det først var fra datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013, at disse afgifter kunne fastsættes korrekt, og at selskabet dermed var i stand til at udøve denne ret til tilbagebetaling. Der er derfor ingen grund til at lade retten til tilbagebetaling afhænge af en annullation eller en ændring af beslutningen af 25. november 2002. I har på denne baggrund konkluderet, at effektivitetsprincippet er til hinder for, at toldkontoret kan påberåbe sig nationale forældelsesfrister og den endelige karakter af denne afgørelse.
23      Den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af artikel 2 i forordning nr. 1360/2013 og om forholdet mellem det EU-retlige retssikkerhedsprincip og dom af 19. december 2019, Cargill Deutschland (C-360/18, EU:C:2019:1124).
24      I denne henseende er den forelæggende ret indledningsvis af den opfattelse, at EU-retten ikke regulerer de proceduremæssige betingelser for ændring af afgørelser om fastsættelse af afgifter, der er vedtaget i henhold til forordning nr. 1837/2002, og for indgivelse af en anmodning om tilbagebetaling. Disse betingelser reguleres således af national ret i overensstemmelse med de proceduremæssige regler, der er fastsat i denne ret.
25      I henhold til gældende national ret har I imidlertid ikke ret til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt uretmæssigt. Beslutningen af 25. november 2002 er nemlig blevet endelig, og det er ikke længere muligt at ændre den med tilbagevirkende kraft, idet fristen for fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsåret 2001/02 udløb i februar 2010, men før vedtagelsen af forordning nr. 1360/2013. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at for så vidt som tysk ret ikke foreskriver en tilbagebetaling af produktionsafgifter, når der ikke foreligger en ændring af den endelige forvaltningsafgørelse, hvorved disse afgifter er blevet fastsat, er tilbagebetaling af de nævnte afgifter, der er opkrævet uretmæssigt, kun mulig på betingelse af, at en ret til tilbagebetaling følger direkte af EU-retten.
26      Den forelæggende ret er endvidere af den opfattelse, at en sådan ret ikke automatisk følger af forordning nr. 1360/2013, for så vidt som det ikke fremgår klart af denne forordning, i hvilke tilfælde – og under hvilke proceduremæssige betingelser – der skal foretages den berigtigelse med tilbagevirkende kraft, som er fastsat i denne forordning. Den omstændighed, at en berigtigelse med tilbagevirkende kraft ikke automatisk medfører en ret til tilbagebetaling, kan ligeledes modsætningsvis udledes af artikel 2, stk. 2, i forordning 2018/264, der finder anvendelse på produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, hvori EU-lovgiver derimod udtrykkeligt fastsatte en sådan ret, hvilket ville have været overflødigt, hvis denne ret fra begyndelsen fulgte af ændringen af afgifterne.
27      Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at en ret til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt uretmæssigt, følger af kravet om at sikre den effektive virkning af forordning nr. 1360/2013, som fortolket af Domstolen i dom af 19. december 2019, Cargill Deutschland (C-360/18, EU:C:2019:1124), således at det sikres, at sukkerproducenterne alene skal betale det korrekte afgiftsbeløb. Den har tilføjet, at selv om fremgangsmåden og reglerne for tilbagebetaling, herunder forældelses- eller præklusionsfrister, henhører under national ret, skal medlemsstaterne ikke desto mindre overholde ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, således at det ikke i praksis må være umuligt for sukkerproducenterne at indgive en anmodning om tilbagebetaling. I det foreliggende tilfælde bør udløbet af fristen for fastsættelse af afgifterne og den deraf følgende endelige karakter af afgiftsansættelserne derfor ikke være til hinder for, at sagsøgeren i hovedsagen kan udøve retten til tilbagebetaling.
28      Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt en sådan konklusion er forenelig med det almindelige EU-retlige retssikkerhedsprincip som fortolket af Domstolen i dom af 13. januar 2004, Kühne & Heitz (C-453/00, EU:C:2004:17), og af 20. december 2017, Incyte (C-492/16, EU:C:2017:995). Ifølge denne retspraksis kræver EU-retten i princippet ikke, at en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig, tilbagekaldes, for så vidt som denne endelige karakter, der er opnået ved udløbet af en rimelig søgsmålsfrist eller ved udtømning af de til rådighed stående retsmidler, bidrager til retssikkerheden. Det fremgår i øvrigt af den nævnte retspraksis, at et forvaltningsorgan navnlig kun er forpligtet til at foretage en fornyet prøvelse af en afgørelse om fastsættelse af afgifter for at tage hensyn til en afgørelse truffet af Domstolen, når denne ændring stadig er mulig i henhold til national ret.
29      Ifølge den forelæggende ret er dom af 19. december 2019, Cargill Deutschland (C-360/18, EU:C:2019:1124), i strid med en sådan retspraksis, eftersom det heri anerkendes, at der består en ret til tilbagebetaling, selv om den nationale forvaltningsafgørelse er blevet endelig, og forældelsesfristen for tilbagesøgning af de uretmæssigt betalte afgifter allerede er udløbet. Dette er så meget desto mere tilfældet i den foreliggende sag, som ændringen af afgifterne ved forordning nr. 1360/2013 skete ca. 11 år efter det pågældende produktionsår.
30      Endelig opstår ifølge den forelæggende ret ligeledes spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren i hovedsagen rettidigt henvendte sig til toldkontoret med henblik på at opnå tilbagebetaling af de uretmæssigt opkrævede afgifter, og om den frist, der er fastsat i artikel 2 i forordning nr. 1360/2013, dvs. den 30. september 2014, fandt anvendelse på sukkerproducenterne. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne frist i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1150/2000
er rettet til medlemsstaterne og har til formål at sikre, at Unionens egne indtægter stilles til rådighed for Kommissionen inden denne dato. Hvis denne frist imidlertid ikke er fristen for indgivelse af en anmodning om tilbagebetaling af uretmæssigt betalte afgifter, foreligger der tvivl om, inden for hvilken frist en sådan anmodning skal indgives.
31      På denne baggrund har Bundesfinanzhof (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 2 i forordning nr. 1360/2013 fortolkes således, at en sukkerproducent skulle have indgivet en ansøgning om tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævede afgifter senest den 30. september 2014?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er den kompetente myndighed i et tilfælde som det foreliggende (afgifter opkrævet i strid med EU-retten, men fastsat retskraftigt, for hvilke der først blev ansøgt om tilbagebetaling et år efter fastsættelsen med tilbagevirkende kraft af en lavere koefficient ved forordning nr. 1360/2013) berettiget til at afvise tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævede produktionsafgifter under henvisning til de nationale bestemmelser om [en afgørelses] retskraft og til fristen for fastsættelse af afgifter i henhold til de nationale bestemmelser samt det EU-retlige retssikkerhedsprincip?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
32      Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2 i forordning nr. 1360/2013 skal fortolkes således, at fristen for på grundlag af denne forordning at fremsætte en anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, udløber senest på tidspunktet for fastsættelsen af disse afgifter, dvs. den 30. september 2014.
33      Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at forordning nr. 1360/2013, som det fremgår af 10. og 11. betragtning hertil, blev vedtaget af Rådet for at efterkomme dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (C-113/10, C-147/10 og C-234/10, EU:C:2012:591). I denne dom fastslog Domstolen bl.a., at den metode, som Kommissionen havde anvendt til at fastsætte produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2002/03 til 2005/06, ikke var korrekt, og at de berørte sukkerproducenter derfor havde ret til at få tilbagebetalt de beløb, der var betalt uretmæssigt til dækning af disse afgifter, med tillæg af renter. Det fremgår af 12. betragtning til denne forordning, at den metode, som blev anvendt til at beregne afgifterne for produktionsåret 2001/02, var den samme som den, Domstolen havde erklæret for ugyldig, og at produktionsafgifterne samt koefficienten for tillægsafgiften for det nævnte produktionsår ligeledes burde justeres. Nævnte forordning har således til formål med tilbagevirkende kraft at korrigere afgiftsbeløbet for produktionsårene 2001/02 til 2005/06 i overensstemmelse med den metode, som Domstolen godkendte i nævnte dom (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 35 og 36).
34      Det følger for det første heraf, at forordning nr. 1360/2013 gennemfører den ret til tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06, som sukkerproducenterne er tillagt i henhold til EU-retten, således som fortolket af Domstolen. Med henblik på at sikre den effektive virkning af denne forordning skal disse sukkerproducenter således effektivt kunne opnå en sådan tilbagebetaling (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, EU:C:2019:1124, præmis 37 og 38).
35      For det andet kan denne ret til tilbagebetaling først udøves fra datoen for den nævnte forordnings ikrafttræden, dvs. fra den 20. december 2013. Det var nemlig først fra denne dato, at de kompetente nationale myndigheder – efter fastsættelsen med tilbagevirkende kraft af nye produktionsafgifter i sukkersektoren – kunne fastsætte den nøjagtige størrelse af de afgifter, som hver af de pågældende producenter havde betalt uretmæssigt. Det er ligeledes først fra den nævnte dato, at disse producenter fik mulighed for at få kendskab til dette beløb og dermed gyldigt indgive anmodninger med henblik på at opnå tilbagebetaling af de uretmæssigt betalte bidrag (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 40 og 41).
36      Hvad angår betingelserne og fristen for udøvelse af den nævnte ret til tilbagebetaling bemærkes først og fremmest, at punkt 1 i bilaget til forordning nr. 1360/2013 i overensstemmelse med denne forordnings artikel 1, stk. 1, fastsætter de nye produktionsafgifter i sukkersektoren udtrykt som beløb i EU pr. ton produkt for hvert produktionsår fra produktionsåret 2001/02 til produktionsåret 2005/06. Endvidere fastsætter samme forordnings artikel 2 i princippet det tidspunkt, hvor medlemsstaterne senest skal indskrive størrelsen af disse nye afgifter på Unionens konto for egne indtægter. Endelig fastsætter nævnte forordnings artikel 3 de datoer, som de nævnte nye afgifter skal anvendes fra med tilbagevirkende kraft (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, EU:C:2019:1124, præmis 42-44).
37      Det følger navnlig af artikel 2 i forordning nr. 1360/2013, sammenholdt med artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1150/2000, at den dato, der er fastsat i den første af disse bestemmelser, dvs. den 30. september 2014, er den dato, hvor medlemsstaterne i princippet skulle fastsætte de beløb, som de afgiftspligtige skulle betale i nye produktionsafgifter i sukkersektoren, og indskrive disse beløb på Unionens konto for egne indtægter, og ikke den dato, hvor sukkerproducenterne skulle indgive deres anmodning om tilbagebetaling af beløb, som de havde betalt uretmæssigt. Som det fremgår af 23. betragtning til forordning nr. 1360/2013, berører den frist, der er fastsat i denne forordnings artikel 2, ikke de frister, der er fastsat i national ret for tilbagebetaling til de pågældende erhvervsdrivende.
38      Det følger af ovennævnte bestemmelser, at forordning nr. 1360/2013 har erstattet bestemmelserne i Kommissionens forordninger om fastsættelse af produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06, herunder bestemmelserne i forordning nr. 1837/2002, med tilbagevirkende kraft fra datoen for disse bestemmelsers anvendelse, uden dog at fastsætte de procedurer og ordninger, som medlemsstaterne skal anvende ved gennemførelsen af sukkerproducenternes ret til tilbagebetaling af de uretmæssigt betalte afgifter som følge af en sådan ændring (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 45 og 53).
39      Det følger for det første heraf, at de kompetente nationale myndigheder i henhold til forordning nr. 1360/2013 ikke skal tilbagebetale nationale afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, ved i givet fald at ændre endelige administrative eller retlige afgørelser, der pålægger betaling af disse afgifter, således som det bl.a. var tilfældet i de sager, der gav anledning til dom af 6. oktober 2015, Târşia, C-69/14 (EU:C:2015:662, præmis 24-30), og af 11. september 2019, Călin, C-676/17 (EU:C:2019:700, præmis 24-29), men ved at gennemføre en af EU-lovgiver vedtaget fornyet vurdering med tilbagevirkende kraft af en af Unionens egne indtægter, som disse myndigheder har opkrævet på Unionens vegne.
40      Med henblik herpå tilkommer det således ikke de nævnte myndigheder at genoverveje, berigtige eller endog annullere de nationale afgørelser om beskatning og de hertil hørende afgiftsansættelser, der er vedtaget på grundlag af de kommissionsforordninger, der er nævnt i denne doms præmis 38, men for hver af de berørte sukkerproducenter at opgøre det beløb, der udgør forskellen mellem de uretmæssigt betalte afgifter, der er fastsat i disse forordninger, og de afgifter, der skal betales i henhold til forordning nr. 1360/2013, med henblik på at gøre det muligt for disse producenter gyldigt at indgive anmodninger om tilbagebetaling af et sådant beløb og således sikre sidstnævnte forordnings effektive virkning.
41      Da forordning nr. 1360/2013 for det andet ikke indeholder bestemmelser om de procedurer og ordninger, som medlemsstaterne skal anvende for at gennemføre sukkerproducenternes ret til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt uretmæssigt, bevarer medlemsstaterne muligheden for at anvende de proceduremæssige regler, der er fastsat i deres nationale retsorden, bl.a. med hensyn til forældelses- eller præklusionsfrister, med forbehold for iagttagelsen af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 45 og 46 og den deri nævnte retspraksis).
42      Overholdelsen af disse principper kræver, at disse proceduremæssige regler ikke er mindre fordelagtige end dem, der regulerer tilsvarende krav på grundlag af bestemmelser i national ret (ækvivalensprincippet), ligesom de heller ikke må gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU’s retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
43      Hvad for det første angår overholdelsen af ækvivalensprincippet tilkommer det den forelæggende ret, som har direkte kendskab til de proceduremæssige regler, der i national ret skal sikre beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, at efterprøve, at de proceduremæssige regler, der er fastsat for gennemførelsen af den forpligtelse til tilbagebetaling af uretmæssigt betalte afgifter, der er indført ved forordning nr. 1360/2013, ikke er mindre gunstige end dem, der finder anvendelse på tilsvarende anmodninger på grundlag af national ret (jf. analogt dom af 14.10.2020, Valoris, C-677/19, EU:C:2020:825, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
44      Hvad for det andet angår overholdelsen af effektivitetsprincippet fremgår det af Domstolens faste praksis, at fastsættelsen af forældelses- og præklusionsfrister i princippet opfylder kravet om effektivitet, for så vidt som den er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip, som beskytter både den berørte og den pågældende myndighed, selv om udløbet af sådanne frister på grund af deres art kan forhindre de berørte personer i helt eller delvist at gøre deres rettigheder gældende (jf. dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
45      Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at eftersom sukkerproducenternes ret til tilbagebetaling af uretmæssigt betalte afgifter først kan udøves fra datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013, gør nationale regler, hvorefter præklusions- og forældelsesfrister for at kræve denne tilbagebetaling udløber før nævnte forordnings ikrafttræden, det praktisk umuligt at udøve en sådan ret til tilbagebetaling. Domstolen har udledt heraf, at forordning nr. 1360/2013, sammenholdt med effektivitetsprincippet, er til hinder for sådanne nationale regler (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Cargill Deutschland, EU:C:2019:1124, præmis 55, 56 og 58).
46      Det følger heraf, at nationale proceduremæssige regler, der finder anvendelse på tilbagebetaling på grundlag af forordning nr. 1360/2013 af produktionsafgifter i sukkersektoren, der er betalt uretmæssigt, og som fastsætter rimelige præklusions- og forældelsesfrister, skal anses for at være i overensstemmelse med effektivitetsprincippet, forudsat at disse frister løber fra datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013.
47      I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i sin anmodning om præjudiciel afgørelse henvist til bestemmelserne i tysk ret, nemlig § 169, stk. 1 og 2, og § 170 i lov om skatter og afgifter, som fastsætter frister for annullation eller ændring af skatter og visse afgifter. Disse frister er henholdsvis et år og fire år alt efter omstændighederne. Den forelæggende ret har imidlertid ikke angivet, om de nævnte frister, og i givet fald hvilke af dem, kan finde anvendelse på indgivelsen af anmodninger om tilbagebetaling på grundlag af forordning nr. 1360/2013.
48      I denne henseende er der ikke desto mindre anledning til at bemærke, at Domstolen eksempelvis har anset en national præklusionsfrist på tre år for rimelig (jf. i denne retning dom 19.12.2019, Cargill Deutschland, C-360/18, EU:C:2019:1124, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis), og at en frist på et år til at fremsætte anmodninger eller anlægge sag på grundlag af en tilsidesættelse af EU-retten ikke i sig selv forekommer urimelig, dog forudsat at den tidligst begynder at løbe fra ikrafttrædelsen af de regler, der skal afhjælpe denne tilsidesættelse (jf. i denne retning dom af 14.10.2020, Valoris, C-677/19, EU:C:2020:825, præmis 27 og 28).
49      Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 2 i forordning nr. 1360/2013 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kræver, at fristen for på grundlag af denne forordning at fremsætte en anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, udløber senest på tidspunktet for fastsættelsen af disse afgifter, dvs. den 30. september 2014. Det påhviler medlemsstaterne i deres nationale ret at fastsætte den gældende frist under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, idet en frist på et år ikke i sig selv forekommer urimelig, dog forudsat at den tidligst begynder at løbe fra ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013.
Det andet spørgsmål
50      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 1360/2013 skal fortolkes således, at denne retsakt er til hinder for nationale regler, hvorefter de kompetente nationale myndigheder kan afslå en på grundlag af denne forordning fremsat anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, under henvisning til den endelige karakter af nationale afgørelser, der før vedtagelsen af nævnte forordning fastsatte størrelsen af disse afgifter under anvendelse af flere kommissionsforordninger, som med tilbagevirkende kraft er blevet erstattet af samme forordning.
51      Det skal indledningsvis bemærkes, at det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den anmodning om tilbagebetaling, som I indgav inden for en frist på et år efter datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013, dvs. den 18. december 2014, blev afslået af de kompetente nationale myndigheder med den begrundelse, at afgørelsen af 25. november 2002 om fastsættelse af det afgiftsbeløb, som I skulle betale for produktionsåret 2001/02, som toldkontoret havde truffet i henhold til forordning nr. 1837/2002, var blevet endelig i februar 2010 ved udløbet af de præklusions- og forældelsesfrister, der var fastsat for at anmode om ændring af denne afgørelse.
52      I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, således som det bl.a. fremgår af denne doms præmis 45, at forordning nr. 1360/2013, sammenholdt med effektivitetsprincippet, er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en på grundlag af denne forordning fremsat anmodning om tilbagebetaling af produktionsafgifter i sukkersektoren kan afslås med den begrundelse, at de afgørelser, hvorved disse afgifter blev fastsat før vedtagelsen af den nævnte forordning, er blevet endelige.
53      Denne konklusion drages på ingen måde i tvivl af retssikkerhedsprincippet, som den forelæggende ret har henvist til.
54      Det er korrekt, at det følger af fast retspraksis, at eftersom den endelige karakter af en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig ved udløbet af en rimelig søgsmålsfrist eller ved udtømning af de til rådighed stående retsmidler, bidrager til retssikkerheden, kræver EU-retten ikke, at et forvaltningsorgan i princippet er forpligtet til at genoptage en forvaltningsafgørelse, som har fået en sådan endelig karakter (dom af 20.12.2017, Incyte, C-492/16, EU:C:2017:995, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
55      Som anført i denne doms præmis 40 kræver de kompetente nationale myndigheders anvendelse af forordning nr. 1360/2013 imidlertid ikke, at de nationale afgørelser om afgiftsansættelse, såsom afgørelsen af 25. november 2002, der er vedtaget på grundlag af de kommissionsforordninger, som er blevet erstattet med tilbagevirkende kraft af denne forordning, genovervejes, berigtiges eller endog annulleres. Den endelige karakter af sådanne afgørelser og sådanne afgiftsansættelser kan således ikke være til hinder for, at sukkerproducenterne udøver den ret til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt uretmæssigt, som de har i henhold til EU-retten, som gennemført ved den nævnte forordning.
56      Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at forordning nr. 1360/2013 skal fortolkes således, at denne retsakt er til hinder for nationale regler, hvorefter de kompetente nationale myndigheder kan afslå en på grundlag af denne forordning fremsat anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, under henvisning til den endelige karakter af nationale afgørelser, hvorved størrelsen af disse afgifter før vedtagelsen af nævnte forordning var blevet fastsat under anvendelse af flere kommissionsforordninger, som med tilbagevirkende kraft er blevet erstattet af samme forordning.
Sagsomkostninger
57      Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
1)      Artikel 2 i Rådets forordning (EU) nr. 1360/2013 af 2. december 2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke kræver, at fristen for på grundlag af denne forordning at fremsætte en anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, udløber senest på tidspunktet for fastsættelsen af disse afgifter, dvs. den 30. september 2014. Det påhviler medlemsstaterne i deres nationale ret at fastsætte den gældende frist under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, idet en frist på et år ikke i sig selv forekommer urimelig, dog forudsat at den tidligst begynder at løbe fra ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013.
2)      Forordning nr. 1360/2013
skal fortolkes således, at
denne retsakt er til hinder for nationale regler, hvorefter de kompetente nationale myndigheder kan afslå en på grundlag af denne forordning fremsat anmodning om tilbagebetaling af beløb, der er betalt uretmæssigt i produktionsafgifter i sukkersektoren, under henvisning til den endelige karakter af nationale afgørelser, hvorved størrelsen af disse afgifter før vedtagelsen af nævnte forordning var blevet fastsat under anvendelse af flere forordninger udstedt af Europa-Kommissionen, som med tilbagevirkende kraft er blevet erstattet af samme forordning.
Underskrifter
*      Processprog: tysk.