62020CO0456
DOMSTOLENS KENDELSE (Tiende Afdeling)
16. juni 2021 (
*1
)
»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – den økonomiske og monetære politik – forordning (EU) nr. 1024/2013 – artikel 18, stk. 1 – tilsyn med kreditinstitutter – specifikke opgaver overdraget til Den Europæiske Centralbank (ECB) – administrativ bøde pålagt for tilsidesættelse af de tilsynsmæssige krav – forordning (EU) nr. 575/2013 – artikel 26, stk. 3 – krav om kernekapital – kapitalinstrumenter – udstedelser af ordinære aktier – klassificering som egentlige kernekapitalposter – manglende forudgående tilladelse fra den kompetente myndighed – overtrædelse uden forsæt«
I de forenede sager C-456/20 P – C-458/20 P,
angående tre appeller i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 21. september 2020,
Crédit agricole SA, Montrouge (Frankrig) (sag C-456/20 P),
Crédit agricole Corporate and Investment Bank, Montrouge (Frankrig) (sag C-457/20 P),
CA Consumer Finance, Massy (Frankrig) (sag C-458/20 P),
appellanter,
ved advokaterne A. Champsaur og A. Delors,
den anden part i appelsagen:
Den Europæiske Centralbank (ECB) ved C. Hernández Saseta, A. Pizzolla og D. Segoin, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Ilešič, afdelingsformanden for Femte Afdeling, E. Regan (refererende dommer), og dommeren I. Jarukaitis,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Appellanterne, Crédit agricole SA (sag C-456/20 P), Crédit agricole Corporate and Investment Bank (sag C-457/20 P) og CA Consumer Finance (sag C-458/20 P), har ved deres respektive appelskrifter nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Rets dom af 8. juli 2020, henholdsvis Crédit agricole mod ECB (T-576/18, herefter »den første appellerede dom«, EU:T:2020:304), Crédit agricole Corporate and Investment Bank mod ECB (T-577/18, herefter »den anden appellerede dom«, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:305), og CA Consumer Finance mod ECB (T-578/18, herefter »den tredje appellerede dom«, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:306) (herefter under ét »de appellerede domme«), hvorved Retten ikke gav dem medhold i deres søgsmål med påstand om annullation af Den Europæiske Centralbanks (ECB) afgørelse af 16. juli 2018, henholdsvis ECB/SSM/2018-FRCAG-75, ECB/SSM/2018-FRCAG-76 og ECB/SSM/2018-FRCAG-77 (herefter »de omtvistede afgørelser«), der var truffet i henhold til artikel 18, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63), og hvorved de blev pålagt en administrativ bøde på henholdsvis 4300000 EUR, 300000 EUR og 200000 EUR for vedvarende tilsidesættelse af de krav om kernekapital, der er fastsat i artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1, berigtiget i EUT 2013, L 208, s. 68, og i EUT 2013, L 321, s. 6).
Retsforskrifter
Forordning nr. 575/2013
2
I anden del vedrørende »Kapitalgrundlag«, under afsnit I med overskriften »Kapitalgrundlagsposter« i kapitel 2 med overskriften »Egentlig kernekapital«, i forordning (EU) nr. 575/2013 i den affattelse, som var gældende før ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/876 af 20. maj 2019 (EUT 2019, L 150, s. 1) (herefter »forordning nr. 575/2013«), bestemte artikel 26 med overskriften »Egentlige kernekapitalposter« følgende i stk. 3:
»De kompetente myndigheder vurderer, hvorvidt udstedelser af egentlige kernekapitalinstrumenter opfylder betingelserne i artikel 28 eller i givet fald artikel 29. Med hensyn til udstedelser efter den 28. juni 2013 klassificerer institutter kun kapitalinstrumenter som egentlige kernekapitalinstrumenter, når der er givet tilladelse hertil af de kompetente myndigheder, som kan høre [Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA)].
For så vidt angår kapitalinstrumenter, bortset fra statsstøtte, der af den kompetente myndighed er godkendt som kvalificeret til klassifikation som egentlige kernekapitalinstrumenter, men når opfyldelsen af kriterierne i artikel 28 eller i givet fald artikel 29 ifølge EBA er substansmæssigt kompleks at fastslå, skal de kompetente myndigheder underrette EBA om deres begrundelse.
EBA opstiller, ajourfører og offentliggør på grundlag af oplysninger fra hver kompetent myndighed en liste over alle de former for kapitalinstrumenter i hver medlemsstat, der kvalificerer som egentlige kernekapitalinstrumenter. EBA opstiller denne liste og offentliggør den første gang senest den 1. februar 2015.
[…]«
3
Artikel 26, stk. 3, i forordning (EU) nr. 575/2013, som ændret ved forordning 2019/876 (herefter »forordning nr. 575/2013, som ændret«), der trådte i kraft den 27. juni 2019, bestemmer:
»De kompetente myndigheder vurderer, hvorvidt udstedelser af kapitalinstrumenter opfylder kriterierne i artikel 28 eller artikel 29, alt efter hvad der er relevant. Institutterne må kun klassificere udstedelser af kapitalinstrumenter som egentlige kernekapitalinstrumenter, når der er givet tilladelse hertil af de kompetente myndigheder.
Uanset første afsnit kan institutterne klassificere efterfølgende udstedelser af en form for egentlige kernekapitalinstrumenter, for hvilke de allerede har modtaget denne tilladelse, som egentlige kernekapitalinstrumenter, hvis begge følgende betingelser er opfyldt:
a)
[D]e bestemmelser, der regulerer disse efterfølgende udstedelser, er i det væsentlige de samme som de bestemmelser, der regulerer de udstedelser, for hvilke institutterne allerede har modtaget tilladelse.
b)
[I]nstitutterne har meddelt disse efterfølgende udstedelser til de kompetente myndigheder i tilstrækkelig god tid inden deres klassificering som egentlige kernekapitalinstrumenter.
De kompetente myndigheder hører EBA, inden der gives tilladelse til nye former for kapitalinstrumenter, der skal klassificeres som egentlige kernekapitalinstrumenter. De kompetente myndigheder tager behørigt hensyn til EBA’s udtalelse og, hvis de beslutter at afvige fra den, skal de henvende sig til EBA senest tre måneder efter datoen for modtagelsen af EBA’s udtalelse med begrundelsen for at afvige fra den relevante udtalelse. Dette afsnit finder ikke anvendelse på de kapitalinstrumenter, der er omhandlet i artikel 31.
EBA opstiller, ajourfører og offentliggør på grundlag af oplysninger indsamlet hos de kompetente myndigheder en liste over alle de former for kapitalinstrumenter i hver medlemsstat, der kvalificerer som egentlige kernekapitalinstrumenter. I overensstemmelse med artikel 35 i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed), om ændring af afgørelse nr. 716/2009/EF og om ophævelse af Kommissionens afgørelse 2009/78/EF (EUT 2010, L 331, s. 12)] kan EBA indsamle alle de oplysninger i forbindelse med egentlige kernekapitalinstrumenter, som den anser for nødvendige for at fastslå, at kriterierne i artikel 28 eller efter omstændighederne artikel 29 i nærværende forordning i forbindelse med vedligeholdelse og ajourføring af den i dette afsnit omhandlede liste er overholdt.
[…]«
Forordning nr. 1024/2013
4
Kapitel III i forordning nr. 1024/2013 med overskriften »ECB’s beføjelser« omfatter bl.a. en afdeling 2 om »særlige tilsynsbeføjelser«, der rummer denne forordnings artikel 14-18. Den nævnte forordnings artikel 18 med overskriften »Administrative sanktioner« har følgende ordlyd:
»1.   Hvis kreditinstitutter, finansielle holdingselskaber eller blandede finansielle holdingselskaber med eller uden forsæt ikke overholder et krav i relevante umiddelbart gældende EU-retsakter, i relation til hvilke de kompetente myndigheder i henhold til den relevante EU-ret får stillet administrative bøder til rådighed, kan ECB med henblik på at udføre de opgaver, som overdrages til den i henhold til denne forordning, pålægge administrative bøder på op til det dobbelte af den fortjeneste, der er opnået, eller af det tab, der er undgået som følge af overtrædelsen, såfremt disse beløb kan beregnes, eller op til 10% af den juridiske persons samlede årsomsætning i det foregående regnskabsår som defineret i den relevante EU-ret eller andre bøder i henhold til den relevante EU-ret.
[…]
3.   De anvendte sanktioner skal være effektive, forholdsmæssige og have afskrækkende virkning. […]
[…]«
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten
5
Ved de omtvistede afgørelser pålagde ECB hver af appellanterne, som er kreditinstitutter, der er underlagt direkte tilsyn, en administrativ bøde i henhold til artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013 for uden forsæt at have overtrådt artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, idet de havde klassificeret kapitalinstrumenter, der var resultatet af en række udstedelser af ordinære aktier (herefter »de omtvistede udstedelser«), som egentlige kernekapitalinstrumenter uden at have indhentet forudgående tilladelse fra den kompetente myndighed.
6
På denne baggrund tilbageviste ECB navnlig appellanternes argument om, at disse ordinære aktier figurerede på EBA’s liste, jf. artikel 26, stk. 3, tredje afsnit (herefter »EBA’s liste«). ECB var nærmere bestemt af den opfattelse, at det forhold, at dette instrument optrådte på denne liste, ikke fritog et kreditinstitut for at indhente forudgående tilladelse fra den kompetente myndighed i henhold til artikel 26, stk. 3, første afsnit.
Sagen for Retten og de appellerede domme
7
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. september 2018 anlagde appellanterne sag med påstand om annullation af de respektive omtvistede afgørelser, som de hver især var berørt af.
8
Appellanterne påberåbte sig til støtte for deres søgsmål to anbringender. Det første anbringende vedrørende en kompetenceoverskridelse bestod af tre led. Det første led vedrørte en tilsidesættelse af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013. Det andet led vedrørte en tilsidesættelse af artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013 og af retssikkerhedsprincippet. Det tredje led vedrørte forholdsmæssigheden af den administrative bøde, som appellanterne blev pålagt. Det andet anbringende vedrørte en tilsidesættelse af appellanternes ret til at blive hørt.
9
Med de appellerede domme forkastede Retten disse anbringender, for så vidt som de havde til formål at rejse tvivl om de omtvistede afgørelsers lovlighed, idet det heri var fastslået, at der var sket en overtrædelse fra appellanternes side af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013.
10
Retten fastslog derimod, navnlig i den første appellerede doms præmis 144 og 156, den anden appellerede doms præmis 127 og 139 og den tredje appellerede doms præmis 130 og 141, efter at den indledningsvis og ex officio havde undersøgt ECB’s overholdelse af pligten til at begrunde administrative bøder, som den pålægger i medfør af artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013, at de nævnte afgørelser var behæftet med en utilstrækkelig begrundelse, idet der i det væsentlige manglede præciseringer heri med hensyn til den metode, der var valgt med henblik på at fastsætte de nævnte bøders størrelse. Retten fandt følgelig, at bøderne skulle annulleres, uden at det var nødvendigt for Retten at udtale sig om appellanternes argumenter, navnlig om, at disse bøder stred mod retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet.
11
Idet Retten i den første appellerede doms præmis 157, den anden appellerede doms præmis 140 og den tredje appellerede doms præmis 142 fandt, at ECB’s vurderinger af størrelsen af de administrative bøder kunne adskilles fra resten af de omtvistede afgørelser, annullerede den derfor for det første i punkt 1 i disse dommes konklusion, disse omtvistede afgørelser, for så vidt som appellanterne derved blev pålagt en sådan bøde, og frifandt for det andet i punkt 2 i disse konklusioner i øvrigt ECB.
Parternes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
12
Appellanterne har i hver sit appelskrift nedlagt følgende påstande:
–
Punkt 2 i konklusionen i den appellerede dom ophæves.
–
Søgsmålet i første instans tages til følge.
–
ECB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13
ECB har nedlagt påstand om, at appellerne forkastes, og at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
14
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 30. oktober 2020 er sagerne C-456/20 P – C-458/20 P blevet forenet med henblik på retsforhandlingernes mundtlige og skriftlige del samt dommen.
Appellerne
15
Artikel 181 i Domstolens procesreglement bestemmer, at er det åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises, eller er den helt eller delvist åbenbart ugrundet, kan Domstolen når som helst, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
16
Denne bestemmelse skal bringes i anvendelse i forbindelse med de foreliggende appeller.
Det første anbringende i sag C-456/20 P
Det første led
– Parternes argumentation
17
Med det første anbringendes første led har Crédit agricole gjort gældende, at Retten, idet den lagde til grund, at dette kreditinstitut havde begået en overtrædelse for andet kvartal af 2016 i forbindelse med de to første omtvistede udstedelser af 23. juni og 12. november 2015, begik en retlig fejl ved den fortolkning af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som den selv foretog i den første appellerede doms præmis 41-63, hvorefter et kreditinstitut kan klassificere et kapitalinstrument som et egentligt kernekapitalinstrument, når det har indhentet de kompetente myndigheders forudgående tilladelse hertil.
18
Crédit agricole havde nemlig den 26. juli 2016 indhentet tilladelse fra ECB til at klassificere disse to omtvistede udstedelser som egentlige kernekapitalinstrumenter. De nævnte udstedelser, som den 30. juni 2016 var blevet klassificeret som sådanne i kreditinstituttets konsoliderede kvartalsindberetning af kapitalgrundlag og kapitalgrundlagskrav og i dets informationsskrivelse i henhold til tredje søjle, var blevet meddelt ECB og offentliggjort den 12. august 2016. Crédit agricole kan derfor ikke beskyldes for en overtrædelse.
19
ECB har gjort gældende, at denne argumentation er irrelevant og under alle omstændigheder ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
20
Det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og af artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 2.3.2021, Kommissionen mod Italien m.fl., C-425/19 P, EU:C:2021:154, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
21
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at Retten i den første appellerede doms præmis 92 fastslog, at de tre omtvistede udstedelser var blevet klassificeret som egentlige kernekapitalinstrumenter for andet kvartal af 2016 den 30. juni 2016, dvs. før den 26. juli 2016, da ECB meddelte sin tilladelse til en sådan klassificering.
22
Crédit agricole har med den foreliggende argumentation til støtte for sit første anbringendes første led og samtidig med udtrykkelig henvisning til, at denne klassificering ganske rigtigt fandt sted den 30. juni 2016, imidlertid antydet, at den dato, der er relevant for afgørelsen af, om kreditinstituttet havde tilsidesat forpligtelsen til at indhente forudgående tilladelse, jf. artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, ikke er den 30. juni 2016, men den 12. august 2016, da den nævnte klassificering blev meddelt ECB og offentliggjort.
23
Det må imidlertid fastslås, at Crédit agricole på ingen måde har anskueliggjort, hvori den retlige fejl i denne henseende skulle bestå, for så vidt som Retten i den første appellerede doms præmis 92 lagde datoen den 30. juni 2016 til grund med henblik på at fastslå, at der var sket overtrædelse af denne bestemmelse.
24
Det er følgelig åbenbart, at det første anbringendes første led i sag C-456/20 P skal afvises.
Det andet led
– Parternes argumentation
25
Med det første anbringendes andet led har Crédit agricole gjort gældende, at Retten, idet den lagde til grund, at kreditinstituttet havde begået en overtrædelse for andet kvartal af 2016, begik en retlig fejl bestående i en tilsidesættelse af princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af den mildeste straffebestemmelse, der er fastsat i artikel 49, stk. 1, tredje punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fordi den udelukkede anvendelsen af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som ændret, med henblik på at fastslå, at der var sket en overtrædelse i forbindelse med den tredje omtvistede udstedelse af 21. juni 2016. Denne nye bestemmelse udgør nemlig en mildere straffebestemmelse, eftersom den fastsætter, at efterfølgende udstedelser, der er underlagt de samme bestemmelser som de udstedelser, der allerede er blevet tilladt, på visse vilkår ikke længere er betinget af en forudgående tilladelse, men blot skal meddeles de kompetente myndigheder.
26
I den foreliggende sag opfylder den tredje omtvistede udstedelse således betingelserne i artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som ændret, idet denne udstedelse reguleres af de samme bestemmelser som dem, der regulerer de to første omtvistede udstedelser, som kreditinstituttet havde modtaget tilladelse til at klassificere som egentlige kernekapitalinstrumenter den 26. juli 2016, og idet denne tredje udstedelses bestemmelser var blevet meddelt ECB den 22. juni 2016, dvs. næsten to måneder før klassificeringen af denne udstedelse som et egentligt kernekapitalinstrument den 12. august 2016.
27
I denne henseende fastslog Retten i den første appellerede doms præmis 72 med urette, at princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af den mildeste straffebestemmelse ikke havde relevans for legalitetskontrollen af en akt, som blev vedtaget før ændringen af den retlige ramme. Det fremgår nemlig af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at hvis den straffelovgivning, der var gældende på tidspunktet for lovovertrædelsen, og de senere straffebestemmelser, der er vedtaget inden afsigelsen af en endelig dom, er forskellige, skal retsinstansen anvende de bestemmelser, der er mest gunstige for den tiltalte (Menneskerettighedsdomstolens dom af 18.7.2013, Maktouf og Damjanović mod Bosnien-Hercegovina, CE:ECHR:2013:0718JUD000231208, § 65). For så vidt som sanktionen ikke var endelig på tidspunktet for søgsmålet for Retten, var denne følgelig forpligtet til at tage hensyn til den nævnte ændring, eftersom denne ændring fjernede den ulovlige karakter af de påtalte handlinger i forbindelse med den tredje omtvistede udstedelse og dermed var til hinder for pålæggelsen af en bøde.
28
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
29
Det skal i lighed med det af Retten i den første appellerede doms præmis 69 og 70 anførte påpeges, at princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af den mildeste straffebestemmelse er et almindeligt EU-retligt princip (jf. i denne retning dom af 11.3.2008, Jager, C-420/06, EU:C:2008:152, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis), som nu er indarbejdet i chartrets artikel 49, stk. 1, tredje punktum (jf. i denne retning dom af 7.8.2018, Clergeau m.fl., C-115/17, EU:C:2018:651, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
30
I den foreliggende sag er det ubestridt, at Crédit agricole på det tidspunkt, hvor kreditinstituttet klassificerede den tredje omtvistede udstedelse som kernekapitalinstrument, ikke havde fået den kompetente myndigheds forudgående tilladelse, jf. artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, nemlig en forudgående tilladelse til netop klassificeringen som sådan af denne tredje udstedelse, idet denne tilladelse blev meddelt senere, nemlig den 29. august 2016, hvorfor ECB med rette fastslog, at denne appellant havde begået en overtrædelse af denne bestemmelse.
31
Artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013 blev, således som Retten i øvrigt fastslog i den første appellerede doms præmis 67, ganske vist ændret af EU-lovgiver under sagen i første instans.
32
Artikel 26, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 575/2013, som ændret, fastsætter nemlig, at uanset reglen i denne bestemmelses første afsnit om princippet om, at kreditinstitutterne skal indhente forudgående tilladelse til at klassificere udstedelser af kapitalinstrumenter som egentlige kernekapitalinstrumenter, kan disse institutter klassificere efterfølgende udstedelser af en form for egentlige kernekapitalinstrumenter, for hvilke de allerede har modtaget denne tilladelse, som egentlige kernekapitalinstrumenter, hvis de bestemmelser, der regulerer disse efterfølgende udstedelser, i det væsentlige er de samme som dem, der regulerer de udstedelser, for hvilke de allerede har modtaget tilladelse, og hvis de nævnte institutter har meddelt disse efterfølgende udstedelser til de kompetente myndigheder i tilstrækkelig god tid inden deres klassificering som egentlige kernekapitalinstrumenter.
33
Det må imidlertid konstateres, at Crédit agricole har baseret sin argumentation til støtte for det første anbringendes andet led på en fejlagtig antagelse, nemlig at instituttet allerede havde fået tilladelse i henhold til denne nye bestemmelse til at klassificere de to første omtvistede udstedelser som egentlige kernekapitalinstrumenter, da den tredje omtvistede udstedelse ifølge kreditinstituttet blev klassificeret som sådan den 12. august 2016.
34
Denne antagelse, som Crédit agricole selv har modsagt med sine udsagn til støtte for det første anbringendes første led, således som de fremgår af denne kendelses præmis 18, vedrørende datoen for denne sidste klassificering, skal forkastes af de samme grunde som anført i denne kendelses præmis 21-24, eftersom denne appellant ikke i forbindelse med det første led har uddybet, hvilken retlig fejl Retten skulle have begået, da den i den første appellerede doms præmis 92 fastslog, at den nævnte klassificering fandt sted den 30. juni 2016 for andet kvartal af 2016.
35
Det er imidlertid ubestridt, at Crédit agricole på sidstnævnte dato ikke havde modtaget tilladelsen til at klassificere de to første omtvistede udstedelser som egentlige kernekapitalinstrumenter, idet denne tilladelse blev meddelt senere, nemlig den 26. juli 2016.
36
Det fremgår således, at Crédit agricole under alle omstændigheder forsømte at opfylde sin forpligtelse til at indhente en forudgående tilladelse i henhold til såvel artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, som artikel 26, stk. 3, forordning nr. 575/2013, som ændret, der trådte i kraft under søgsmålet for Retten, hvorved klassificeringen af alle de omtvistede udstedelser, uanset hvilken bestemmelse der finder anvendelse ratione temporis, således blev uopretteligt ugyldiggjort.
37
Det første anbringendes andet led i sag C-456/20 P må derfor forkastes som åbenbart ugrundet, og det første anbringende må følgelig forkastes i det hele.
Det andet anbringende i sag C-456/20 P og det første anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P
Det første led
– Parternes argumentation
38
Med disse anbringenders første led har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte sin begrundelsespligt i den første appellerede doms præmis 119, 121 og 122, den anden appellerede doms præmis 102, 104 og 105 og den tredje appellerede doms præmis 106, 108 og 109, idet den undlod at besvare anbringendet vedrørende ECB’s tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet med den begrundelse, at det var nødvendigt for den først at forstå de omtvistede afgørelsers begrundelser og følgelig at undersøge, om de var tilstrækkeligt begrundet. Efterlevelsen af dette princip er nemlig uafhængigt af opfyldelsen af begrundelsespligten, eftersom det nævnte princip alene kræver, at der foreligger et klart retsgrundlag for at pålægge bøden. Det er ikke nødvendigt i denne henseende at forstå ECB’s grunde til at pålægge denne bøde og fastsætte størrelsen heraf.
39
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
40
Det bemærkes, at Retten, som allerede anført i denne kendelses præmis 10 og 11, annullerede de omtvistede afgørelser som utilstrækkeligt begrundede, for så vidt som de pålagde hver af appellanterne en administrativ bøde.
41
På denne baggrund må det konstateres, at det var med rette, at Retten i den første appellerede doms præmis 156, den anden appellerede doms præmis 139 og den tredje appellerede doms præmis 141 fastslog, at det ikke længere var nødvendigt at undersøge de øvrige argumenter, som appellanterne havde påberåbt sig, herunder argumentet om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet.
42
Det er nemlig ubestridt, at dette argument, således som det fremgår af den første appellerede doms præmis 119, den anden appellerede doms præmis 102 og den tredje appellerede doms præmis 106, alene blev fremført af appellanterne med det formål at rejse tvivl om lovligheden af størrelsen af de administrative bøder, som ECB havde pålagt dem ved de omtvistede afgørelser.
43
Idet Retten annullerede disse afgørelser, fordi de var utilstrækkeligt begrundet, for så vidt som de pålagde disse bøder, kunne en eventuel tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet ikke længere have nogen som helst indflydelse på rækkevidden af Rettens annullation af de nævnte afgørelser, således at argumentet om en tilsidesættelse af dette princip havde mistet sin relevans. Det følger heraf, at Retten ikke længere havde pligt til at besvare anbringendet vedrørende ECB’s tilsidesættelse af det nævnte princip.
44
Det andet anbringendes første led i sag C-456/20 P og det første anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P skal følgelig forkastes som åbenbart ugrundede.
Det andet led
– Parternes argumentation
45
Appellanterne har med de nævnte anbringenders andet led gjort gældende, at Retten tilsidesatte retssikkerhedsprincippet. Retten erkendte nemlig i den første appellerede doms præmis 47, 49, 88, 89, 94 og 95 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 44, 74, 75, 81 og 72 den tvetydige karakter af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013. Denne mangel på klarhed var også blevet påpeget af EBA i en udtalelse offentliggjort på denne myndigheds websted den 23. maj 2017. EU-lovgiver vurderede således, at det var nødvendigt at ændre denne artikel 26, stk. 3.
46
Ifølge Domstolens praksis, således som den navnlig fremgår af dom af 12. december 1990, Vandemoortele mod Kommissionen (C-172/89, EU:C:1990:457, præmis 9), kan en sanktion, selv hvis den ikke har karakter af straf, kun pålægges, hvis den hviler på et klart og utvetydigt retsgrundlag. Eftersom artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013 ikke udgjorde et klart og utvetydigt retsgrundlag, kunne ECB følgelig ikke konstatere, at der forelå en overtrædelse af denne bestemmelse, uden at det stred mod retssikkerhedsprincippet. De omtvistede afgørelser burde derfor annulleres.
47
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
48
For så vidt som appellanterne med den argumentation, som de har fremført til støtte for deres første anbringendes andet led, har tilsigtet at foreholde ECB, at den har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, idet den i de omtvistede afgørelser konstaterede en overtrædelse af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013 trods dette retsgrundlags tvetydige karakter, bemærkes, at et appelanbringende i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne kendelses præmis 20, ikke skal tilsigte annullation af den i første instans anfægtede afgørelse, men ophævelse af den dom, der påstås ophævet, idet argumentationen specifikt skal udpege den retlige fejl, som denne dom angiveligt er behæftet med, og idet appelanbringendet i modsat fald afvises.
49
Ifølge Domstolens faste praksis har et anbringende, der begrænser sig til at gentage de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, således i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (jf. i denne retning dom af 22.9.2020, Østrig mod Kommissionen, C-594/18 P, EU:C:2020:742, præmis 91 og den deri nævnte retspraksis).
50
Det følger heraf, at den foreliggende argumentation, for så vidt som appellanterne herigennem har foreholdt ECB, at den tilsidesatte retssikkerhedsprincippet, da den i de omtvistede afgørelser konstaterede en overtrædelse af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, ikke kan antages til realitetsbehandling under de foreliggende appeller.
51
For så vidt som appellanterne i forbindelse med dette samme led har foreholdt Retten, at den selv tilsidesatte retssikkerhedsprincippet, da den forkastede deres argumenter, hvormed de anfægtede ECB’s konstatering af en overtrædelse af artikel 26, stk. 3, forordning nr. 575/2013, bemærkes det i øvrigt, at deres kritikpunkter alene var baseret på den antagelse, at Retten i de præmisser til de appellerede domme, der er nævnt i denne kendelses præmis 45, erkendte, at denne bestemmelse havde en tvetydig karakter.
52
Denne antagelse er imidlertid forkert.
53
Indledningsvis og i modsætning til, hvad appellanterne har gjort gældende, konstaterede Retten på ingen måde i den første appellerede doms præmis 47 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 44, at artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013 var tvetydig, men nøjedes med i disse præmisser som en indledende bemærkning til fortolkningen af denne bestemmelse at anføre, at de nærmere regler for, hvordan den kompetente myndighed konkret giver et kreditinstitut tilladelse til at klassificere sine kapitalinstrumenter som egentlige kernekapitalinstrumenter, ikke kunne udledes af denne bestemmelses ordlyd alene.
54
Ved anvendelse af Domstolens faste praksis, jf. den første appellerede doms præmis 45 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 42, hvorefter der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af, og efter i den første appellerede doms præmis 51-60 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 48-57 at have foretaget en kontekstuel fortolkning og en ordlydsfortolkning af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, nåede Retten frem til den konklusion, at denne bestemmelse krævede, at denne myndighed gav sin forudgående tilladelse, ikke som en samlet tilladelse for hver kapitalinstrumentkategori, således som appellanterne hævdede, men til det enkelte kapitalinstrument.
55
Dernæst udtalte Retten sig i den første appellerede doms præmis 88 og 89 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 75 og 76 ikke om ordlyden af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, men om indholdet af indledningen til EBA’s liste, idet den ikke i denne del af de appellerede domme tog stilling til lovligheden af den overtrædelse, som appellanterne havde begået af denne artikel 26, stk. 3, men besvarede disses argumenter om, at de ikke havde begået en uagtsom overtrædelse som omhandlet i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013.
56
Endelig fastslog Retten blot i den første appellerede doms præmis 94 og 95 og den anden og den tredje appellerede doms præmis 80 og 81 og ligeledes i forbindelse med sit svar på de samme argumenter vedrørende den påtalte overtrædelses karakter af uagtsomhed, at visse erhvervsdrivende havde haft vanskeligheder med fortolkningen af rækkevidden af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013.
57
Under alle omstændigheder skal det fremhæves, at Retten i den første appellerede doms præmis 89-92 og 95 og i den anden og den tredje appellerede doms præmis 75-78 og 81 i detaljer gjorde rede for, hvorfor de i denne kendelses præmis 55 og 56 nævnte omstændigheder ikke kunne rejse tvivl om den konklusion, hvilket appellanterne har forbigået i tavshed, at en nøje analyse af artikel 26, stk. 3, forordning nr. 575/2013 ville gøre det muligt at overvinde de eventuelle fortolkningsvanskeligheder, som denne bestemmelse måtte volde, og således et for et gendrev de argumenter, hvormed appellanterne søgte at godtgøre, at de ikke havde begået en overtrædelse uden forsæt som omhandlet i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013.
58
Det følger heraf, at appellanternes argumentation er fuldstændig ugrundet, eftersom de har baseret den på en fejlagtig læsning af de appellerede domme.
59
Det andet anbringendes andet led i sag C-456/20 P og det første anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P skal følgelig forkastes, idet det er åbenbart, at de delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundede. Disse anbringender skal følgelig forkastes i deres helhed.
Det tredje anbringende i sag C-456/20 P og det andet anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P
Parternes argumentation
– Det tredje anbringende i sag C-456/20 P, det andet anbringende i sag C-457/20 P og det andet anbringendes første led i sag C-458/20 P
60
Med disse anbringender og argumenter har appellanterne gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013 og den begrundelsespligt, der påhviler den, idet den ikke godtgjorde, at de havde udvist uagtsomhed. Den omstændighed alene, at ECB og Retten nåede frem til en anden fortolkning af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013 end den, som appellanterne forfægtede, betyder ikke, at de havde optrådt uagtsomt. I den første appellerede doms præmis 87-89 og 93-95 og i den anden og den tredje appellerede doms præmis 73-75 og 79-81 medgav Retten nemlig, at visse nationale myndigheder og talrige kreditinstitutter ved analysen af denne bestemmelse havde valgt at støtte sig til den officielle holdning, som EBA gav udtryk for i et offentliggjort dokument. Retten erkendte også, at en passage i EBA’s liste kunne bestyrke dem i denne fortolkning. Endvidere fastslog Retten ikke, hvordan man på tidspunktet for de faktiske omstændigheder kunne forudse, hvilken fortolkning ECB ville anlægge, idet der ikke var offentliggjort en officiel holdning, hverken administrativ eller retlig, som underbyggede ECB’s fortolkning.
61
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Det andet anbringendes andet led i sag C-458/20 P
62
Med det andet anbringendes andet led har CA Consumer Finance foreholdt Retten, at den tilsidesatte princippet om god forvaltningsskik, idet den i den tredje appellerede doms præmis 85 forkastede det argument, hvorved selskabet for at godtgøre, at det ikke havde udvist uagtsomhed, havde fremhævet, at ECB’s krav var selvmodsigende, og at den sagsbehandlingstid, som ECB havde viet til undersøgelsen af de fremsendte oplysninger med henblik på give sin tilladelse til at klassificere de omtvistede udstedelser som kernekapitalinstrumenter, var åbenbart urimelig.
63
I denne henseende var det med urette, at Retten fandt, at denne appellant kunne have påberåbt sig ECB’s for lange sagsbehandlingstid, såfremt ECB havde sanktioneret appellanten for manglende opfyldelse af de kapitalgrundlagskrav, der var pålagt Crédit agricole-koncernen med frist den30. juni 2016, men at den samme for lange sagsbehandlingstid til gengæld ikke var relevant for vurderingen af gyldigheden af den sanktion, som appellanten blev pålagt for at tilsidesætte sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013. Ifølge den nævnte appellant kunne ECB nemlig ikke kræve opfyldelse af kapitalgrundlagskrav og selv forsinke efterlevelsen af dette krav ved at bruge syv måneder på at give sin tilladelse, nemlig den 4. januar 2017, til klassificering af de omtvistede udstedelser som egentlige kernekapitalinstrumenter.
64
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation skal afvises.
Domstolens bemærkninger
65
Det bemærkes, at ECB i henhold til artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013 kan pålægge administrative bøder, hvis kreditinstitutter med eller uden forsæt ikke overholder et krav i relevante umiddelbart gældende EU-retsakter, i relation til hvilke de kompetente myndigheder i henhold til den relevante EU-ret får stillet administrative bøder til rådighed, med henblik på at udføre de opgaver, som overdrages til den i henhold til denne forordning.
66
Det fremgår af denne bestemmelses ordlyd, at det forhold, at kreditinstituttet har udvist uagtsomhed, dvs. har handlet »uden forsæt« som omhandlet i denne bestemmelse, er en betingelse for, at der kan pålægges det en administrativ bøde for en overtrædelse af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013.
67
På denne baggrund følger det, idet Retten ved de appellerede domme, således som det er anført i denne kendelses præmis 10 og 11, annullerede de omtvistede afgørelser som utilstrækkeligt begrundede, for så vidt som de pålagde hver af appellanterne en administrativ bøde, at de begrundelser, hvorved Retten i den første appellerede doms præmis 79-96, den anden appellerede doms præmis 63-82 og den tredje appellerede doms præmis 65-86 forkastede disse appellanters argumenter om, at de ikke havde begået en overtrædelse uden forsæt som omhandlet i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1024/2013, var overflødige for dens ræsonnement.
68
Klagepunkter, der rettes mod overflødige begrundelser i en dom afsagt af Retten, kan imidlertid ikke medføre ophævelse af denne dom og skal følgelig afvises som uden relevans (dom af 3.9.2020, achtung! mod EUIPO, C-214/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:632, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
69
Det tredje anbringende i sag C-456/20 P og det andet anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P skal følgelig forkastes som irrelevante.
Det fjerde anbringende i sag C-456/20 P og det tredje anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P
Det første led
– Parternes argumentation
70
Med disse anbringenders første led har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte sin begrundelsespligt, idet den undlod at besvare anbringendet vedrørende ECB’s tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
71
Retten fastslog navnlig med urette i den første appellerede doms præmis 122 og i den anden og den tredje appellerede doms præmis 109, at den for at kunne tage stilling til anbringendet om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet indledningsvis måtte undersøge, om de omtvistede afgørelser var tilstrækkeligt begrundede for så vidt angik fastsættelsen af den pålagte bødes størrelse. Spørgsmålet om begrundelsesmanglen vedrørende bødens størrelse var nemlig uafhængigt af vurderingen af, om proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet var blevet efterlevet i selve princippet bag pålæggelsen af denne bøde. Appellanterne har i øvrigt påpeget, at de i deres replik til Retten udtrykkeligt anfægtede selve det forhold, at de kunne blive pålagt en administrativ bøde, uanset dens fastsatte størrelse, idet en sådan sanktion ikke var nødvendig for at nå de med forordning nr. 575/2013 tilsigtede mål og udgjorde en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
72
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
73
Indledningsvis bemærkes, at for så vidt som appellanterne med den argumentation, som de har fremført til støtte for disse anbringenders første led, har foreholdt Retten, at den ikke besvarede deres argumenter vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, må denne argumentation forkastes som fuldstændig ugrundet, eftersom et sådant argument ikke blev fremført i første instans. Navnlig findes et sådant argument overhovedet ikke i appellanternes replik til Retten i modsætning til, hvad appellanterne har anført.
74
Appellanternes argumentation skal derudover forkastes af de samme grunde som dem, der allerede er anført i denne kendelses præmis 40-44, idet Retten annullerede de omtvistede afgørelser som utilstrækkeligt begrundede, for så vidt som de pålagde hver af appellanterne en administrativ bøde.
75
Det var nemlig med rette, at Retten i den første appellerede doms præmis 156, den anden appellerede doms præmis 139 og den tredje appellerede doms præmis 141 fastslog, at det i betragtning af en sådan annullation ikke længere var nødvendigt at undersøge de øvrige argumenter såsom argumentet om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, som appellanterne havde påberåbt sig for at rejse tvivl om denne bødes størrelse, idet disse argumenter havde mistet deres relevans.
76
Det skal navnlig i denne henseende fremhæves, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den første appellerede doms præmis 135 og 136, den anden appellerede doms præmis 118 og 119 og den tredje appellerede doms præmis 122 og 123 fastslog, at det med henblik på, at den kunne kontrollere, om de administrative bøder, der blev pålagt ved de omtvistede afgørelser, var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og opfyldte kriterierne i artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1024/2013, som kræver, at sanktionen er forholdsmæssig, var nødvendigt, at det af begrundelsen for disse afgørelser tilstrækkeligt fyldestgørende fremgik, hvilken metode ECB havde fulgt for at bestemme størrelsen af disse bøder. Retten fastslog derfor med rette i den første appellerede doms præmis 121 og 122, den anden appellerede doms præmis 104 og 105 og den tredje appellerede doms præmis 108 og 109, at den for at kunne undersøge appellanternes kritikpunkter i denne henseende indledningsvis måtte undersøge, om disse afgørelser var tilstrækkeligt begrundede.
77
Det fjerde anbringendes første led i sag C-456/20 P og det tredje anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P skal følgelig forkastes som åbenbart ugrundede.
Det andet led
– Parternes argumentation
78
Med de nævnte anbringenders andet led har appellanterne foreholdt Retten, at den tilsidesatte proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet. Idet Retten annullerede de omtvistede afgørelser, for så vidt som de havde pålagt appellanterne en bøde af en bestemt størrelse, og i øvrigt forkastede appellanternes påstande, herunder argumenterne imod selve princippet bag denne sanktion, lagde den nemlig til grund, i det mindste implicit, at den nævnte sanktion principielt var begrundet og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet. Retten nægtede således navnlig at undersøge, hvordan det forholdt sig hos andre banker, i forhold til hvilke ECB havde valgt en fortolkning af artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 575/2013, som stemte overens med den, som appellanterne forfægtede.
79
ECB er af den opfattelse, at denne argumentation er ugrundet.
– Domstolens bemærkninger
80
Det må konstateres, at appellanternes argumentation alene hviler på den antagelse, at Retten i de appellerede domme implicit, men nødvendigvis tog stilling til, om de administrative bøder, der var pålagt dem ved de omtvistede afgørelser, var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet, idet den havde lagt til grund, at disse sanktioner »principielt« var begrundede.
81
Det bemærkes imidlertid, at appellanterne på den ene side, jf. denne kendelses præmis 73, ikke påberåbte sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for Retten, og at denne på den anden side annullerede de omtvistede afgørelser som utilstrækkeligt begrundede, for så vidt som de pålagde hver af dem en administrativ bøde.
82
Det følger heraf, at Retten i de appellerede domme hverken tog stilling til en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet eller en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, hvilket i øvrigt for sidstnævnte princips vedkommende fremgår udtrykkeligt af den første appellerede doms præmis 156, den anden appellerede doms præmis 139 og den tredje appellerede doms præmis 141.
83
Det fjerde anbringendes andet led i sag C-456/20 P og det tredje anbringende i sagerne C-457/20 P og C-458/20 P skal følgelig forkastes som åbenbart ugrundede. Disse anbringender skal følgelig forkastes i deres helhed.
84
Det følger derfor af samtlige ovenstående betragtninger, at de foreliggende appeller skal forkastes i deres helhed, idet det er åbenbart, at de delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundede.
Sagsomkostninger
85
I henhold til artikel 137 i Domstolens procesreglement, som i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den kendelse, hvormed sagens behandling ved Domstolen afsluttes.
86
I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da ECB har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da appellanterne har tabt sagen, bør de pålægges at betale sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Tiende Afdeling):
1)
Appellerne forkastes, idet det er åbenbart, at de delvist skal afvises, delvist skal forkastes som ugrundede.
2)
Crédit agricole SA, Crédit agricole Corporate and Investment Bank og CA Consumer Finance betaler sagsomkostningerne.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.