62022CC0088
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 4. maj 2023 (
1
)
Sag C-88/22 P
QB
mod
Europa-Kommissionen
»Appel – personalesag – artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten – udlandstillæg – begrebet »hovederhverv« – begrebet »tjeneste for en anden stat««
I. Indledning
1.
For at påbegynde arbejde for Den Europæiske Union er dens ansatte ofte nødsaget til at forlade deres oprindelsesstat og tage bopæl i den medlemsstat, hvor de udøver deres tjeneste. Med henblik på at opveje de hermed forbundne ulemper og for at gøre det muligt at ansætte statsborgere i Unionens medlemsstater på et så bredt geografisk grundlag som muligt har EU-lovgiver ved artikel 69 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten« (
2
)) indført udlandstillægget. Betingelserne for udlandstillægget er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra a) og b), i bilag VII til vedtægten. I henhold til artikel 20, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, sammenholdt med vedtægtens artikel 69, finder disse bestemmelser tilsvarende anvendelse for midlertidigt ansatte.
2.
I henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten gives udlandstillægget til den tjenestemand, der ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område han gør tjeneste (herefter »tjenestestaten«) (første led), og i den femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten (herefter »referenceperioden«), hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde på statens europæiske område (andet led, første punktum). I denne henseende ses der dog bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation (andet led, andet punktum). Principielt medfører et hovederhverv eller en fast bopæl i tjenestestaten i referenceperioden altså, at udlandstillægget bortfalder. Dette er imidlertid ikke tilfældet, hvis tjenestemanden i referenceperioden har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation. Denne tjeneste »neutraliserer« altså et hovederhverv eller en fast bopæl i tjenestestaten og medfører, at tjenestemandens ret til at få udbetalt udlandstillægget består. I det følgende vil jeg derfor også betegne artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten som »neutraliseringsreglen«.
3.
Hvordan forholder det sig med en ansat, der i den femårige referenceperiode gjorde midlertidig tjeneste som polsk dommer ved Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (statslig skole for retsvæsen og anklagemyndighed, Polen, herefter »KSSP«), men samtidig varetog posten som generalsekretær for Det Europæiske Netværk for Uddannelse af Dommere og Anklagere (herefter »EJTN«), en almennyttig international organisation i henhold til belgisk ret med hjemsted i Bruxelles, den ansattes senere tjenestested? Hvor har den ansatte i et sådant tilfælde udøvet sit hovederhverv i den relevante referenceperiode? Og såfremt dette erhvervssted er beliggende i Belgien, udgør dette erhverv da en tjeneste for en anden stat eller en international organisation, således at den ansatte kan drage fordel af neutraliseringsreglen?
4.
Domstolen skal besvare disse spørgsmål i forbindelse med den foreliggende appel, som appellanten har iværksat til prøvelse af Rettens dom af 8. december 2021 (
3
) (herefter »den appellerede dom«).
II. Retsforskrifter
5.
Den retlige ramme for den foreliggende sag udgøres af vedtægten.
6.
Vedtægtens artikel 69, første punktum, har følgende ordlyd:
»Udlandstillægget er lig med 16% af summen af grundløn, husstandstillæg samt de børnetilskud, som tjenestemanden er berettiget til.«
7.
I henhold til artikel 20, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union finder vedtægtens artikel 69 om udlandstillægget tilsvarende anvendelse for midlertidigt ansatte.
8.
Artikel 4, stk. 1 og 2, i bilag VII til vedtægten har følgende ordlyd:
»1.   Der gives et udlandstillæg på 16% af summen af grundlønnen og af de husstandstillæg og børnetilskud, der tilkommer tjenestemanden:
a)
den tjenestemand, der:
–
ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område han gør tjeneste, og
–
i den femårsperiode, der udløber 6 måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde på statens europæiske område. Ved anvendelse af denne bestemmelse ses der bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation;
b)
den tjenestemand, der har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område tjenestestedet befinder sig, men som på en varig måde i den tiårsperiode, der udløber ved ansættelsestidspunktet, har boet uden for statens europæiske område af en anden grund end tjenesteudøvelse for en stat eller en international organisation.
[…]
2.   Den tjenestemand, der ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, på hvis område hans tjenestested er beliggende, og som ikke opfylder de i stk. 1 anførte betingelser, har ret til et særligt udlandstillæg svarende til en fjerdedel af udlandstillægget.«
III. Tvistens baggrund og den appellerede dom
9.
Baggrunden for tvisten i den foreliggende sag beskrives i den appellerede doms præmis 3-13 og kan sammenfattes således:
10.
Fra 2005 varetog appellanten, som er polsk statsborger, embedet som dommer ved en regional domstol i Polen.
11.
Fra marts 2009 gjorde appellanten på grundlag af en afgørelse truffet af det polske justitsministerium midlertidig tjeneste ved KSSP. Sidstnævnte er en central organisation under den polske stat, som har til formål at sikre uddannelsen af medlemmerne af de almindelige retter og anklagemyndigheden i Polen.
12.
I december 2013 indgik det polske justitsministerium og EJTN en aftale, hvorved appellanten fik overdraget hvervet som generalsekretær for EJTN. EJTN er en almennyttig international organisation i henhold til belgisk ret, der ikke har status som juridisk person og har hjemsted i Bruxelles. Den har til formål at udvikle videreuddannelsesprogrammer med en europæisk dimension for retsinstansernes medlemmer og personale. De organer i medlemsstaterne, der er ansvarlige for videreuddannelsen af dommere og anklagere eller deltager i den juridiske videreuddannelse i EU, kan være medlemmer af EJTN.
13.
Med hensyn til stedet for udøvelsen af erhvervet var det fastsat, at appellantens tilstedeværelse var påkrævet ikke blot på KSSP’s hjemsted i Polen, men også i EJTN’s lokaler i Bruxelles og alle andre steder, hvor EJTN’s aktiviteter fandt sted, eller hvor appellantens tilstedeværelse blev anset for at være i Det Europæiske Netværks interesse.
14.
Fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2019 fungerede appellanten desuden som ledende ekspert i KSSP’s internationale centrum for samarbejde. Han havde til opgave at sikre et hensigtsmæssigt samarbejde og gennemførelsen af aktiviteterne i forbindelse med KSSP’s tiltrædelse af EJTN.
15.
Appellanten boede fra den 1. januar 2014 til den 30. juni 2019 i Bruxelles med sin familie. Efter udløbet af hans mandat for EJTN i juni 2019 vendte appellanten og hans familie tilbage til Polen.
16.
Appellanten indtrådte den 1. januar 2020 i Europa-Kommissionens tjeneste som midlertidigt ansat.
17.
Ved afgørelse af 6. april 2020 (herefter »den omtvistede afgørelse«) tildelte Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) appellanten det særlige udlandstillæg i henhold til artikel 4, stk. 2, i bilag VII til vedtægten efter hans indtræden i tjenesten, men ikke udlandstillægget.
18.
Den 16. juni 2020 anmodede appellanten om mægling med PMO vedrørende udlandstillægget, hvilket blev afvist af PMO.
19.
Den 3. juli 2020 indbragte appellanten en klage over den omtvistede afgørelse som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
20.
Ved afgørelse af 3. november 2020 afviste Kommissionens ansættelsesmyndighed (herefter »ansættelsesmyndigheden«) denne klage.
21.
Ved stævning indgivet til Rettens Justitskontor den 2. februar 2021 anlagde appellanten søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF. Han nedlagde påstand om, at den omtvistede afgørelse og den afgørelse, hvorved hans klage blev afvist, blev annulleret, for så vidt som Kommissionen havde afvist at tildele ham udlandstillægget.
22.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen og tilpligtede appellanten at betale sagsomkostningerne.
23.
Retten forkastede det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet fraværet af en begrundelse i den omtvistede afgørelse var blevet afhjulpet af en tilstrækkelig begrundelse i afgørelsen om at afvise klagen.
24.
Retten anså også det andet anbringende, hvormed appellanten gjorde gældende, at artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten var blevet tilsidesat, for ubegrundet. Retten gav, ligesom tidligere Kommissionen i den omtvistede afgørelse, udtryk for den opfattelse, at stedet for udøvelsen af appellantens hovederhverv i Bruxelles i referenceperioden og den af appellanten udøvede tjeneste ikke udgjorde tjeneste for en anden stat eller en international organisation.
25.
Endelig forkastede Retten også det tredje anbringende, hvormed appellanten gjorde gældende, at Kommissionen havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn. Som begrundelse anførte Retten, at Kommissionen havde anvendt artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten korrekt og desuden ikke havde nogen skønsmargen i denne henseende.
IV. Appelsagen og parternes påstande
26.
Ved appelskrift indgivet til Rettens Justitskontor den 8. februar 2022 har appellanten iværksat appel til prøvelse af den appellerede dom.
27.
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, og Kommissionens afgørelser af 6. april 2020 og 3. november 2020 ophæves; subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at der træffes afgørelse.
–
Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og betale appellantens omkostninger i begge instanser.
28.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
29.
Parterne har indgivet skriftlige indlæg. Domstolen har undladt at gennemføre et retsmøde, da den er tilstrækkeligt oplyst på grundlag af den skriftlige procedure.
V. Bedømmelse
30.
Artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten fastsætter, at der gives udlandstillæg til den EU-tjenestemand, der ikke har eller har haft statsborgerskab i tjenestestaten, og i den femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, hverken har udøvet sit hovederhverv eller haft bopæl på en varig måde på statens europæiske område, eller på hvem neutraliseringsreglen finder anvendelse.
31.
PMO tildelte appellanten det særlige udlandstillæg efter hans tiltrædelse af tjenesten ved Kommissionen, men ikke udlandstillægget, idet PMO ikke anså betingelserne i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten for at være opfyldt. Den af appellanten indgivne klage herover blev afvist af ansættelsesmyndigheden.
32.
Appellanten anlagde søgsmål ved Retten til prøvelse af disse afgørelser uden at få medhold og har nu iværksat appel til prøvelse af Rettens manglende tiltrædelse af hans påstande i første instans.
33.
Med sit eneste anbringende, der i det væsentlige svarer til det andet anbringende for Retten, har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten. Dette anbringende falder i to led.
34.
Appellanten har for det første gjort gældende, at Retten fastlagde stedet for udøvelsen af hans hovederhverv fejlagtigt, idet dette faktisk var beliggende i Polen og ikke i Belgien.
35.
For det andet foretog Retten ifølge appellanten en fejlagtig definition af de betingelser, der skal knyttes til en »tjeneste for en anden stat«, og undlod at tage hensyn til appellantens arbejde for den polske stat og hans status som dommer.
36.
Det er derimod ikke genstand for tvisten og skal derfor ikke afgøres, om EJTN er en »international organisation« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten (
4
).
37.
I det følgende vil jeg i første omgang redegøre for, at Retten med rette fastslog, at appellanten i referenceperioden udøvede sit hovederhverv i Belgien (A). Appellanten ville derfor kun have ret til udlandstillægget i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, hvis det erhverv, han udøvede i Belgien, udgjorde tjeneste for en anden stat, idet han i så fald ville være omfattet af neutraliseringsreglen. Dette vil jeg bedømme i anden omgang (B).
A. Hovederhverv
38.
Appellanten har gjort gældende, at Retten fejlagtigt lagde til grund, at han i referenceperioden som følge af sit arbejde for EJTN udøvede sit hovederhverv i Bruxelles.
39.
Ifølge Rettens bemærkninger i den appellerede doms præmis 62-74 varetog appellanten som generalsekretær for EJTN et stort antal administrative og repræsentative opgaver, som optog en stor del af hans arbejdstid ikke blot i Polen, men også i EJTN’s lokaler i Bruxelles og andre steder. Dette blev også afspejlet i størrelsen af det vederlag, som i sidste ende blev betalt af EJTN. Desuden stillede EJTN en tjenestebolig i Bruxelles til rådighed for appellanten. Det fremgår af disse omstændigheder, at arbejdet for EJTN ikke blot var et sideerhverv eller et underordnet erhverv eller arbejde for en anden institution. Appellanten har ikke forelagt nogen beviser vedrørende de opgaver eller tjenester, som han udførte for KSSP i referenceperioden. Derfor udøvede appellanten sit hovederhverv for EJTN i Bruxelles.
40.
Denne konklusion ændres ifølge Retten ikke af det forhold, at appellanten i forbindelse med sine funktioner i Bruxelles hovedsageligt havde kontakt med udlændinge og gennemførte talrige forretningsrejser i Europa, at han har angivet ikke at tale nogen af Belgiens officielle sprog flydende, eller at hans hustru beholdt sin arbejdskontrakt ved en polsk ret. Det fremgår nemlig ikke af disse omstændigheder, at appellanten udøvede andre erhvervsaktiviteter end dem, der havde betydning for hans arbejdsopgaver for EJTN.
41.
Heller ikke den omstændighed, at appellanten beholdt sin status som polsk dommer i referenceperioden, indebærer, at hans hovederhverv blev udøvet i Polen. Denne status er ikke uforenelig med de forpligtelser for EJTN, som han blev overdraget. Endvidere var appellanten som generalsekretær for EJTN undergivet kontrol fra EJTN’s styringskomité.
42.
Ifølge appellanten er denne konklusion behæftet med en retlig fejl. Han udførte opgaverne for EJTN på vegne af KSSP. Desuden er EJTN blot en sammenslutning af nationale institutioner med subsidiær karakter. Der består heller ikke noget retsforhold mellem EJTN og netværkets generalsekretær. Det skal derimod tages i betragtning, at han under sin tjeneste for EJTN beholdt sin status som national dommer, var ansat ved den polske stat og var under tilsyn fra KSSP. Endelig er princippet om domstolenes uafhængighed og upartiskhed til hinder for at lægge til grund, at appellanten udøvede sit hovederhverv for EJTN.
43.
I det følgende vil jeg indledningsvis forklare, hvorledes stedet for udøvelsen af hovederhvervet som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten skal fastlægges (1). På grundlag heraf vil jeg efterfølgende redegøre for, at Retten med rette lagde til grund, at appellanten i referenceperioden udøvede sit hovederhverv i Bruxelles (2).
1.
Kriterierne for fastlæggelsen af stedet for udøvelsen af hovederhvervet
44.
Domstolen har hidtil ikke udtrykkeligt taget stilling til, hvorledes stedet for udøvelsen af hovederhvervet skal fastlægges, og hvilke kriterier der er relevante for kvalificeringen af en aktivitet som hovederhvervet som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten.
45.
I henhold til Domstolens faste praksis skal der med henblik på fortolkningen af en EU-retlig forskrift ikke blot tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
5
). I denne forbindelse skal det tages i betragtning, at de EU-retlige forskrifter er affattet på flere sprog, og at de forskellige sprogversioner har samme gyldighed, således at ingen af dem kan tillægges større betydning end de andre, og en sammenligning af sprogversionerne kan være nødvendig (
6
).
46.
Det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at det arbejde, der udføres i den senere tjenestestat, skal være hovederhvervet. Et rent sideerhverv eller et underordnet erhverv er ikke tilstrækkeligt. Såfremt en tjenestemand i den relevante referenceperiode før indtrædelsen i tjenesten har udøvet flere erhverv, skal det fastslås, hvilket af disse erhverv der var eller er vedkommendes hovederhverv. Dette kan kun være et enkelt erhverv. Med henblik på fastlæggelsen af, hvilket af flere udøvede erhverv der er hovederhvervet, er det relevante kriterium først og fremmest den anvendte arbejdstid. Andre forhold, såsom omfanget af erhvervet og vederlagets størrelse, kan tages i betragtning som indicier i denne forbindelse (
7
).
47.
Endvidere er udøvelsen af dette erhverv på tjenestestatens europæiske område i henhold til ordlyden af betydning.
48.
Dette bekræftes af meningen og formålet med udlandstillægget. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at »udlandstillægget har til formål at opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved EU-institutionerne indebærer for de tjenestemænd, der af denne grund må flytte deres bopæl fra deres hjemland til tjenestelandet og integrere sig i nye omgivelser. Begrebet »bosat i udlandet« afhænger også af tjenestemandens personlige forhold, dvs. det omfang, i hvilket den pågældende er integreret i sine nye omgivelser, f.eks. som følge af at vedkommende […] udøver sit hovederhverv det pågældende sted. Tildelingen af udlandstillægget har således til formål at afhjælpe de faktiske uligheder mellem de tjenestemænd, der er integrerede i samfundet i tjenestelandet, og dem, der ikke er det« (
8
).
49.
Det forhold, at en ansat er »flyttet til udlandet« (
9
) allerede inden sin indtrædelse i tjenesten, dvs. er blevet integreret i sin tjenestestat, således at et afslag på tildeling af udlandstillægget er begrundet, kan altså følge af, at vedkommende udøver sit hovederhverv i denne stat. Det miljø, som den ansatte færdes i, er i dette tilfælde ikke nye for vedkommende (
10
). Imidlertid foreligger der sædvanligvis kun en tilstrækkelig grad af integration, hvis der ikke kun er tale om et sideerhverv eller et underordnet erhverv, men om hovederhvervet. De relevante kriterier for fastlæggelsen af dette hovederhverv er bl.a. den anvendte arbejdstid og et hertil svarende lønniveau (
11
).
50.
En persons integration på et sted afhænger direkte af vedkommendes faktiske livs- og arbejdsforhold. Den retlige ramme for arbejdssituationen og den pågældendes arbejdsretlige status har kun indirekte indvirkning herpå. Henset til udlandstillæggets tidligere anførte formål forekommer det mig derfor hensigtsmæssigt at tage udgangspunkt i faktiske forhold ved fastlæggelsen af stedet for udøvelsen af hovederhvervet. I denne henseende har det navnlig betydning, på hvilket sted personen faktisk har udført sit arbejde som gennemførelse af de kontrakter, vedkommende har underskrevet (
12
).
2.
Bruxelles som stedet for udøvelsen af hovederhvervet
51.
Eftersom appellanten ikke har gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder fejlagtigt, er de konstateringer og konklusioner, der blev foretaget i den appellerede dom, bindende. Retten fastslog i denne doms præmis 6, 8 og 64-66, at appellanten blev ansat som generalsekretær for EJTN i medfør af en aftale indgået mellem den polske justitsminister og EJTN. Som følge heraf tilbragte appellanten en stor del af sin arbejdstid på EJTN’s hjemsted i Bruxelles. Til dette formål stillede EJTN en tjenestelejlighed i Bruxelles til rådighed for ham, hvor han boede med sin familie i referenceperioden. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 42-44, modtog appellanten ganske vist også under sin ansættelse ved EJTN sit vederlag direkte fra den polske regionale domstol. Polen fik dog i sidste ende godtgjort dette vederlag af EJTN op til et betydeligt maksimumsbeløb. Dette beløb svarer under hensyntagen til en generalsekretærs arbejdsprofil til aflønningen for et hovederhverv.
52.
Heraf sluttede Retten, at appellanten hovedsageligt udførte sit arbejde for EJTN på EJTN’s hjemsted i Bruxelles. Appellanten har ikke bestridt denne konklusion med sin appel.
53.
Som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 67, ændres dette ikke af, at appellanten i forbindelse med sine funktioner i Bruxelles hovedsageligt havde kontakt til udlændinge, eller af hans oplysning om, at han ikke talte nogen af de officielle sprog i Belgien flydende. Disse forhold kan ganske vist i praksis have haft betydning for appellantens integration i Bruxelles, men påvirker ikke stedet for hans udøvelse af sit erhverv. Det vil desuden hverken være i strid med formålet med artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten eller den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, at se bort fra disse forhold. Tilknytningen til hovederhvervet har nemlig også til formål at opstille et enkelt og objektivt kriterium for vurderingen af situationen for en ansat, der ved at påbegynde et arbejde for EU tvinges til at integrere sig i nye omgivelser (
13
). Herved tilgodeses hensynet til retssikkerheden.
54.
Den konklusion, at appellanten hovedsageligt udførte sit arbejde for EJTN i Bruxelles, ændres heller ikke af de talrige tjenesterejser, han foretog i Europa. Hvis et erhverv netop er kendetegnet ved rejseaktiviteten og udøvelsen af arbejdsopgaver på forskellige steder, kan det ganske vist ikke udelukkes, at der i det enkelte tilfælde ikke findes et fast sted, hvor hovederhvervet udøves. I den foreliggende sag er der imidlertid ingen holdepunkter for denne antagelse, navnlig idet appellanten ifølge konstateringerne og konklusionerne i den appellerede doms præmis 66 i hele referenceperioden boede med sin familie i den tjenestelejlighed i Bruxelles, som EJTN stillede til rådighed for ham.
55.
Endelig er det også irrelevant, at appellantens hustru i denne periode beholdt sin arbejdskontrakt med en polsk ret. Med henblik på fastlæggelsen af stedet for hovederhvervet kan der nemlig kun tages hensyn til forhold, der vedrører appellantens egen person og er af arbejdsmæssig karakter. Arbejdssituationen for en af hans pårørende, såsom hans hustru, er uden betydning i denne henseende (
14
).
56.
Endvidere fremgår det af de af Retten foretagne konstateringer og konklusioner som anført i punkt 51 i dette forslag til afgørelse, at appellantens arbejde for EJTN ikke blot var et sideerhverv eller et underordnet erhverv, men derimod hans hovederhverv som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten.
57.
Som Retten uden at begå en retlig fejl lagde til grund i den appellerede doms præmis 65 og 66, følger det af det store antal opgaver, som generalsekretæren for EJTN varetager, og det tilsvarende lønniveau, at opgaven som generalsekretær skal anses for et hovederhverv og ikke blot et sideerhverv eller et accessorisk erhverv. Heraf følger ved en modsætningsslutning, at appellantens erhverv som KSSP’s ledende ekspert i Polen blot var et sideerhverv og dermed ikke havde nogen relevans for anvendelsen af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten.
58.
I modsætning til appellantens opfattelse afhænger fastlæggelsen af stedet for hovederhvervet ikke af, for hvilken institution arbejdet hovedsageligt blev udført. Som anført i punkt 48-50 ovenfor tilsiger formålet med udlandstillægget, at der ved fastsættelsen af stedet for udøvelsen af hovederhvervet tages udgangspunkt i faktiske forhold. Det afgørende er stedet for udførelsen af arbejdsydelsen.
59.
Det er således ikke relevant for fastlæggelsen af stedet for udøvelsen af erhvervet, om appellantens opgaver for EJTN blev udført på vegne af KSSP og dermed i den sidste ende den polske stat, men det kan eventuelt være relevant for spørgsmålet om, hvorvidt appellanten har udøvet tjeneste for en anden stat. Med andre ord er stedet for udøvelsen af appellantens hovederhverv beliggende i Bruxelles, selv hvis appellantens argumentation om, at han i første række udførte sine opgaver for KSSP og kun i anden række for EJTN, lægges til grund. Appellantens argumenter, som er sammenfattet i punkt 42 ovenfor, er dermed uden betydning for fastlæggelsen af stedet for appellantens hovederhverv.
3.
Delkonklusion
60.
Heraf følger, at Retten med rette lagde til grund, at stedet for appellantens hovederhverv i referenceperioden var beliggende i Bruxelles.
B. Tjeneste for en anden stat
61.
Appellanten er endvidere af den opfattelse, at Retten foretog en fejlagtig definition af de betingelser, der skal knyttes til en »tjeneste for en anden stat«. Desuden undlod Retten at tage hensyn til hans arbejde for den polske stat og hans status som dommer.
62.
Ifølge konstateringerne og konklusionerne i den appellerede doms præmis 78-83 omfatter begrebet »stat« i den forstand, hvori det anvendes i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, kun staten som juridisk person og folkeretligt subjekt og dens regeringsorganer. Tjeneste for en almennyttig international organisation i henhold til belgisk ret, såsom EJTN, falder ikke ind under dette begreb. Således finder artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten ikke anvendelse på det arbejde, som appellanten udførte for EJTN.
63.
Ifølge appellanten støtter retspraksis ikke en sådan snæver fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten. Desuden skal det tages i betragtning, at medlemmer af den dømmende magt, henset til princippet om magtadskillelse, ikke kan være integreret i en stats faste repræsentation. Retten udelukkede med sin fortolkning, at medlemmer af den dømmende magt kan drage fordel af undtagelsen i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten. Begrebet »tjeneste for en anden stat« skal derfor fortolkes således, at det omfatter alle forhold, der følger af arbejdet for en anden stat, uden at denne tjeneste er begrænset til en tjeneste i forbindelse med denne stats officielle repræsentation.
64.
Da Retten fastslog, at tjenesten for EJTN ikke var omfattet af begrebet »tjeneste for en anden stat«, undlod den ifølge appellanten endvidere at tage hensyn til hans arbejde for den polske stat og hans status som dommer. Ved at varetage opgaverne og forpligtelserne som generalsekretær for EJTN opfyldte appellanten samtidig de opgaver, han var blevet overdraget af KSSP.
65.
I det følgende vil jeg igen i første omgang give en fremstilling af, hvilke krav der skal stilles til kriteriet om »tjeneste for en anden stat« (1). I denne sammenhæng vil jeg navnlig forklare, at dette forudsætter et arbejde i et af denne anden stats organer i tjenestestaten. Herefter vil jeg redegøre for, at appellanten i referenceperioden ikke udøvede nogen tjeneste for en anden stat (2).
1.
Kravene til kriteriet om »tjeneste for en anden stat«
a)
Bestemmelsens ordlyd, mening og formål
66.
Som generaladvokat Bot udførligt har forklaret, har begrebet »stat« et bredt eller et snævert indhold alt efter den sammenhæng, hvori det finder anvendelse (
15
). Det bør derfor ikke adskilles fra den sammenhæng, som begrebet indgår i, og fortolkes særskilt; derimod skal begrebet »tjeneste for en anden stat« vurderes og fortolkes ud fra den sammenhæng og de mål, der forfølges af de bestemmelser, hvori begrebet indgår (
16
).
67.
Som anført i punkt 48 ovenfor har udlandstillægget til formål at opveje de særlige byrder og ulemper, som ansættelsen ved EU-institutionerne indebærer for de tjenestemænd, der af denne grund må flytte deres bopæl fra deres hjemland til tjenestelandet og integrere sig i nye omgivelser. Neutraliseringsreglen i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten indeholder den vurdering, »at en tjenestemand, der, selv om den pågældende har haft bopæl eller udøvet et erhverv på dens stats europæiske område, hvor tjenestestedet er beliggende, i en femårsperiode, der udløber seks måneder før hans tiltrædelse af tjenesten, har gjort tjeneste for en anden stat […], også befinder sig i en sådan »udlændighedssituation«« (
17
). Dette hviler på den formodning, at den berørte bevarer en særlig tilknytning til denne anden stat eller denne internationale organisation. Denne tilknytning er til hinder for, at der skabes en varig tilknytning til tjenestelandet, og dermed for at den berørte bliver tilstrækkeligt integreret i samfundet i tjenestelandet (
18
). Med andre ord formodes det, at den ansatte i en sådan situation fortsat er »udlændig« i tjenestestaten, hvilket begrunder, at vedkommende behandles på lige fod med nytilkomne ansatte, og at hans ret til at få udbetalt udlandstillægget opretholdes.
68.
Hvorledes kan denne formodning begrundes, henset til de relevante bestemmelsers formål og den sammenhæng, hvori de indgår?
69.
En mulig begrundelse er for det første, at udøvelsen af erhvervet i udlandet for en anden stat sædvanligvis finder sted i en begrænset periode, således at den pågældende ikke har nogen interesse i at opbygge en varig tilknytning til denne tjenestestat. For det andet kan den særlige arbejdssituation, hvori den pågældende, der udfører tjeneste for en anden stat, befinder sig i tjenestestaten, vanskeliggøre den sociale integration i denne stat. For det tredje tilgodeser neutraliseringsreglen hensynet til at sikre fællesskabsinstitutionernes rekrutteringsgrundlag og hensynet til at sikre, at det er attraktivt for borgere i andre stater end den, hvor tjenestestedet er beliggende, at søge ansættelse ved disse institutioner, selv om disse borgere allerede midlertidigt har udført tjeneste i tjenestestaten (
19
).
70.
Som generaladvokat Mengozzi allerede har fastslået, forekommer disse forsøg på begrundelser i sig selv at være utilstrækkelige, idet de ikke forklarer begunstigelsen af borgere, der udfører tjeneste i udlandet for andre stater eller internationale organisationer og dermed drager fordel af neutraliseringsreglen, i forhold til situationen for borgere, der udfører tjeneste for andre organer og dermed ikke drager fordel af neutraliseringsreglen (
20
).
71.
En anden mulig forklaring på denne sondring kan være, at neutraliseringsreglen anses for et privilegium til fordel for andre stater eller internationale organisationer, idet dette privilegium giver sig til udtryk i indførelse af en særordning for dem, der har udført tjeneste for de pågældende organer, idet særordningen skal lette statsansattes eller internationalt ansattes geografiske mobilitet (
21
).
72.
Imidlertid taler artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, der har et andet anvendelsesområde end litra a), imod en sådan fortolkning: Mens litra a) forudsætter, at tjenestemanden ikke har statsborgerskab i tjenestestaten, fastsætter litra b) regler for tildeling af udlandstillægget i tilfælde, hvor tjenestemanden er statsborger i tjenestestaten. I henhold til denne bestemmelse modtager tjenestemænd kun udlandstillægget i undtagelsestilfælde, nemlig når de på en varig måde i den tiårsperiode, der udløber ved ansættelsestidspunktet, har boet uden for statens europæiske område af en anden grund end tjenesteudøvelse for en stat eller en international organisation. Denne anden grund kan altså ikke vedrøre tjenesteudøvelse for en stat eller en international organisation.
73.
En tjenestemand drager altså inden for anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten ganske vist fordel af at have udført tjeneste for en anden stat eller en international organisation, eftersom denne bestemmelse principielt opretholder vedkommendes ret til udlandstillægget; omvendt er en tidligere tjenesteudøvelse for en stat eller en international organisation inden for anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten imidlertid til ulempe for vedkommende, eftersom den medfører, at denne ret bortfalder (
22
). Der er altså ikke tale om en generel begunstigelse af tjenesteudøvelse for en anden stat eller en international organisation.
74.
Det fremgår altså af opbygningen af litra a) og b), at besiddelse eller manglende besiddelse af statsborgerskab i tjenestestaten kun har betydning for, hvilken periode der er relevant for bedømmelsen af den faste bopæl eller hovederhvervet før indtrædelsen i tjenesten og dermed for kriteriet om »udlændighed« i tjenestestaten på tidspunktet for indtrædelsen i tjenesten (
23
). Ligesom en person, der ikke er statsborger i tjenestestaten, kan opbygge en særlig tilknytning til denne stat ved at have bopæl eller ved udøvelse af sit hovederhverv i referenceperioden, således at kriteriet om »udlændighed« (der danner grundlag for en rettighed) ikke er opfyldt, kan en statsborger som følge af et tiårigt fravær miste den særlige tilknytning til staten, der var begrundet i besiddelsen af statsborgerskabet, og dermed opfylde kriteriet om »udlændighed«, når vedkommende vender tilbage til tjenestestaten (
24
). Denne aktivitet, der enten begrunder en særlig tilknytning til tjenestestaten [litra a)] eller medfører, at den bortfalder [litra b)], kan imidlertid netop ikke være arbejde for en anden stats tjenestegren eller tjenesteudøvelse for en anden stat. Lovgiver lagde altså til grund, at arbejde for en anden stats tjenestegren eller tjenesteudøvelse for en anden stat ikke kan medføre en særlig tilknytning til den stat, hvori dette arbejde udføres.
75.
Ved en samlet betragtning, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, fremgår det således, at lovgiver kun begunstigede den i litra a) omhandlede situation, der er en følge af tjeneste for en anden stat eller en international organisation, fordi det blev lagt til grund, at den pågældende persons særlige tilknytning til denne anden stat eller denne internationale organisation i disse situationer sædvanligvis er til hinder for, at personen bliver tilstrækkeligt integreret i samfundet i tjenestestaten, således at vedkommende er »udlændig« i denne stat.
76.
Denne kategorisering sker af retssikkerhedsmæssige grunde og tilgodeser hensynet til, at vurderingen af tildelingen af et udlandstillæg foretages på grundlag af objektive kriterier og ud fra hensynet til en smidig anvendelse af bestemmelsen (
25
). Det er ikke til hinder herfor, at denne kategorisering i enkelte tilfælde kan medføre, at den ansatte ikke modtager noget udlandstillæg, selv om vedkommendes situation har ligheder med de tilfælde, der omhandles i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten (
26
), idet de ansatte dog netop – før deres indtrædelse i tjenesten for Den Europæiske Union – arbejdede for en anden institution end en institution i en anden stat eller en international organisation (
27
).
b)
Kravet om arbejde i et af denne anden stats organer
77.
Hvilke krav skal, henset til de forfulgte formål, knyttes til tjenesten for en anden stat?
1) Domstolens hidtidige praksis
78.
I dom i sagen Kommissionen mod Hosman-Chevalier fastslog Domstolen, at de andre stater i den pågældende tjenestemands tjenesteland »er repræsenteret ved ambassader eller diplomatiske repræsentationer samt ved de faste repræsentationer ved de internationale organisationer« (
28
).
79.
Den konkluderede derfor, at en person, der ganske vist ikke var ansat ved denne stats centraladministration, men var medlem af denne stats faste repræsentations personale, måtte anses for at have gjort tjeneste for denne stat (
29
). I denne henseende anså Domstolen det for irrelevant, hvilke særlige og specifikke arbejdsopgaver personen havde udøvet inden for den faste repræsentation (
30
). Derimod lagde Domstolen afgørende vægt på personens privilegerede status, der gav hende ret til forskellige privilegier og immuniteter i henhold til Wienerkonventionen af 18. april 1961 om diplomatiske forbindelser og derfor ifølge Domstolen dannede grundlag for hendes særlige tilknytning til staten (
31
). Domstolen fastslog endvidere, at en direkte retlig tilknytning mellem den berørte person og den omhandlede stat ikke er påkrævet (
32
).
80.
På grundlag heraf fastslog Domstolen i dom i sagerne Salvador García mod Kommissionen, Herrero Romeu mod Kommissionen, Salazar Brier mod Kommissionen og De Bustamante Tello mod Rådet, at det ved fortolkningen af begrebet »tjeneste for en anden stat« alene skal anses for relevant, at tjenesten er udført i en medlemsstats faste repræsentation (
33
). Dette udsagn skal imidlertid ses på baggrund af de særlige forhold i de sager, der blev afgjort ved denne dom, og må efter min opfattelse ikke fortolkes for snævert. Begrebet omfatter ifølge den fortolkning, der er anført i punkt 78 ovenfor, i hvert fald tjeneste ved ambassader og diplomatiske repræsentationer.
81.
Er det i alle tilfælde påkrævet, at den pågældende tjeneste for en anden stat udføres i et af denne anden stats organer i tjenestestaten, navnlig en ambassade, en diplomatisk repræsentation eller en fast repræsentation?
2) Ordlyden »tjeneste for en anden stat«
82.
Ordlyden »tjeneste for en anden stat« indebærer ikke nødvendigvis, at dette er påkrævet. I denne henseende fremgår der i hvert fald af den tyske sprogversion en forskel i forhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, som – mere snævert – taler om arbejde »in einer Dienststelle eines Staates« [(»tjenesteudøvelse for en stat«)]. Lignende nuanceringer er også indeholdt i andre sprogversioner. Således anvender den franske version i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten udtrykket »services effectués pour un autre État« (
34
) og i artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten udtrykket »l’exercice de fonctions dans un service d’un État« (
35
).
83.
Retten sluttede heraf i dom i sagen Vardakas mod Kommissionen, at det i litra a) anvendte begreb skal fortolkes bredt, mens det i litra b) anvendte begreb skal fortolkes snævert (
36
). En sådan forskel i fortolkningen synes imidlertid efter in opfattelse ikke at være tvingende: Som anført i punkt 72-75 ovenfor hviler både litra a) og litra b) nemlig på den samme tankegang, nemlig at personen i tilfælde af arbejde for en anden stat eller tjenesteudøvelse for en (anden) stat har en særlig tilknytning til denne stat, hvilket er til hinder for, at vedkommende bliver tilstrækkeligt integreret i den stat, hvor dette arbejde udføres. Dette taler på trods af den divergerende ordlyd for, at litra a) og b) tillægges det samme indhold.
84.
Desuden er forskellene mindre tydelige i andre sprogversioner. Således anvender den engelske sprogversion i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten udtrykket »work done for another state« og i artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten udtrykket »duties in the service of a state«, mens der i den nederlandske version er tale om »diensten, verricht voor een andere staat« [litra a)] og »functie in dienst van een staat« [litra b)].
3) Meningen og formålet med neutraliseringsreglen
85.
Neutraliseringsreglens formål taler efter min opfattelse for at kræve, at personen i tjenestaten selv er direkte beskæftiget ved et af denne anden stats organer. Som anført i punkt 67 ff. ovenfor indeholder neutraliseringsreglen en formodning på grundlag af objektive og enkle kriterier for, at personen opretholder en særlig tilknytning til den anden stat. Ved den foreskrevne kategoriserende betragtning er denne formodning efter min opfattelse kun begrundet, hvis arbejdet udføres direkte i et af den anden stats organer, selv om der ikke kræves en direkte retlig tilknytning mellem personen og staten (
37
). Såfremt arbejdet derimod, om end på vegne af den anden stat og for dennes regning, udføres i et tredje organ eller i forskellige organer, svækkes tilknytningen mellem personen og staten.
86.
En herfra afvigende opfattelse vil medføre en betydeligt vanskeligere retsanvendelse og en risiko for væsentlig retlig usikkerhed. Såfremt arbejde i et af den anden stats organer i tjenestestaten ikke anses for at være nødvendigt, vil det være vanskeligt at fastslå, i hvilke tilfælde der faktisk foreligger tjeneste for en anden stat.
87.
Status- eller arbejdsforholdet til denne anden stat vil ikke være tilstrækkeligt med henblik på dette formål, idet det ikke synes udelukket, at tjeneste for en anden stat i enkelte tilfælde også kan udøves ved selvstændigt arbejde (
38
) eller ansættelse hos en tredjemand. En sådan opfattelse ville i øvrigt stå i modsætning til Domstolens hidtidige praksis, hvorefter en direkte retlig tilknytning mellem den pågældende person og den pågældende anden stat netop ikke er påkrævet (
39
).
88.
Sådanne tilfælde vil heller ikke kunne identificeres på pålidelig vis på grundlag af det konkret udførte arbejde. Den faktuelle vurdering af dette arbejde, som i så fald er påkrævet, vil nemlig være til hinder for behovet for enkle kriterier for retsanvendelsen. Desuden er det udførte arbejde efter min opfattelse en omstændighed af langt mindre betydning for integrationen i tjenestestaten end andre faktorer, såsom f.eks. personens arbejdssituation eller status og eventuelt personens hermed forbundne fordele og privilegier. Med andre ord synes det konkret udførte arbejde, uanset dets indhold, efter min opfattelse ikke i sig selv at være egnet til at danne grundlag for en formodning om en så specifik tilknytning til den anden stat, at den er til hinder for integrationen i tjenestestaten. I denne henseende har Domstolen også allerede fastslået, at de specifikke arbejdsopgaver, der udøves inden for organet, ikke er afgørende (
40
).
4) Delkonklusion
89.
Jeg slutter heraf, at anvendelsen af neutraliseringsreglen forudsætter, at den tjeneste, der er udøvet i tjenestestaten, er udøvet i et af denne anden stats organer (
41
). Det er ikke relevant for afgørelsen af den foreliggende sag, om den anden stats organ i tjenestestaten nødvendigvis skal være en ambassade, en diplomatisk repræsentation eller en fast repræsentation, hvilket synes at fremgå af Domstolens hidtidige praksis og også blev lagt til grund af Retten i den appellerede doms præmis 78-83, eller om også andre statslige organer, såsom f.eks. militære støttepunkter i udlandet eller skoler i udlandet drevet af en anden stat, kan være omfattet (
42
).
2.
Anvendelsen af dette kriterium på appellantens situation
90.
Udgør appellantens arbejde i referenceperioden, henset til disse kriterier, en tjeneste for den polske stat?
91.
I den foreliggende sag står det fast, at appellanten under udøvelsen af sit arbejde i Bruxelles ganske vist beholdt sin status som polsk dommer. Som det fremgår af mine hidtidige betragtninger, er det afgørende kriterium for anvendelsen af neutraliseringsreglen imidlertid hverken det konkrete arbejde, som personen har udøvet, eller personens specifikke retlige tilknytning til denne anden stat, men derimod vedkommendes ansættelse ved et af denne anden stats organer i tjenestelandet.
92.
I referenceperioden udførte appellanten i henhold til konstateringerne og konklusionerne i den appellerede doms præmis 64, 66 og 73 størstedelen af sit arbejde i EJTN’s lokaler i Bruxelles. Desuden var han undergivet kontrol fra EJTN’s styringskomité, som havde beføjelse til at suspendere hans mandat og foreslå generalforsamlingen, at hans mandat blev ophævet. Disse omstændigheder viser, at han i Belgien var integreret i et af EJTN’s organer. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 3 og 82, er EJTN en almennyttig international organisation i henhold til belgisk ret, som har til formål at udvikle videreuddannelsesprogrammer med en europæisk dimension for sine medlemmer og personalet ved retsinstanserne. EJTN er dermed ikke et af den polske stats organer.
93.
Appellantens argument om, at Rettens fortolkning, hvorefter en ansættelse ved en medlemsstats faste repræsentation er påkrævet, vil udelukke samtlige medlemmer af den dømmende magt fra at drage fordel af neutraliseringsreglen, er ikke til hinder for at drage denne konklusion.
94.
For det første kan det i den foreliggende sag i sidste ende lades ude af betragtning, om en ansættelse ved en ambassade, en diplomatisk repræsentation eller en fast repræsentation overhovedet er påkrævet, eller om også en ansættelse ved et andet af statens organer i tjenestelandet er tilstrækkeligt.
95.
For det andet forekommer det mig ikke udelukket, at også medlemmer af den dømmende magt på trods af deres uafhængighed som dommere kan ansættes ved et sådant organ, f.eks. som følge af en udstationering. Dette illustreres af appellantens eget eksempel, idet hans uafhængighed som dommer ikke blev begrænset af, at han i forbindelse med sit arbejde for EJTN – der skulle adskilles herfra – var integreret i EJTN og underlagt kontrol fra EJTN’s styringskomité.
96.
For det tredje er behovet for, at neutraliseringsreglen anvendes på grundlag af objektive og enkle kriterier, ikke til hinder for at udelukke bestemte grupper af personer, ligesom også f.eks. tjeneste i den rent private sektor er uden betydning. Som anført i punkt 67 ff. ovenfor skal neutraliseringsreglen nemlig netop ikke opfattes som en begunstigelse, idet den derimod lægger til grund, at ansøgeren typisk har en specifik tilknytning til den anden stat. Såfremt appellanten ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, men derimod anvendelsesområdet for litra b), ville en bred fortolkning af begrebet »tjenesteudøvelse for en anden stat« – der skal fortolkes på samme måde – netop være til ulempe for ham (
43
).
97.
I modsætning til appellantens opfattelse begik Retten heller ikke en retlig fejl, da den lagde til grund, at arbejdet for EJTN var den eneste relevante faktor, uden at tage hensyn til appellantens status som dommer og den retlige tilknytning mellem ham og den polske stat.
98.
Som anført ovenfor er den pågældende persons status og retlige tilknytning til den anden stat nemlig ikke afgørende for anvendelsen af kriteriet om »tjeneste for en anden stat«. Derfor er det også irrelevant, at appellanten i referenceperioden fortsat var ansat som regional dommer ved den polske stat og modtog sin løn direkte fra den regionale domstol.
3.
Delkonklusion
99.
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den fastslog, at undtagelsen for »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten ikke fandt anvendelse på appellantens arbejde for EJTN.
VI. Sagsomkostninger
100.
Det følger af det ovenstående, at appellen skal forkastes. Følgelig træffer Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, afgørelse om sagsomkostningerne. I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Eftersom Kommissionen har nedlagt påstand herom, bør det pålægges appellanten at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
VII. Forslag til afgørelse
101.
Sammenfattende foreslår jeg Domstolen, at den træffer følgende afgørelse:
»1)
Appellen forkastes.
2)
Appellanten betaler appelsagens omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom), om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det europæiske økonomiske Fællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1962, 45, s. 1385/62).
(
3
) – QB mod Kommissionen (T-71/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:868).
(
4
) – I denne henseende henvises f.eks. til Rettens dom af 30.3.1993, Vardakas mod Kommissionen (T-4/92, EU:T:1993:29), hvori Retten fastslog, at Comité européen de normalisation, en belgisk international forening, der ikke arbejdede med gevinst for øje, var en »international organisation« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, andet punktum, i bilag VII til vedtægten.
(
5
) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 61), af 14.1.2016, Vodafone (C-395/14, EU:C:2016:9, præmis 40), af 25.1.2018, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik (C-314/16, EU:C:2018:42, præmis 47), af 15.3.2022, Autorité des marchés financiers (C-302/20, EU:C:2022:190, præmis 63), og af 12.1.2023, Österreichische Post (Oplysninger om modtagerne af personoplysninger) (C-154/21, EU:C:2023:3, præmis 29).
(
6
) – Jf. i denne retning dom af 26.1.2021, Hessischer Rundfunk (C-422/19 og C-423/19, EU:C:2021:63, præmis 65), og af 17.1.2023, Spanien mod Kommissionen (C-632/20 P, EU:C:2023:28, præmis 40-42).
(
7
) – I enkelte tilfælde er det muligt, at en ansats hovederhverv ikke kan fastlægges, fordi vedkommende udøver flere erhverv i samme tidsmæssige omfang. I disse tilfælde vil udøvelsen af et af disse erhverv i den senere tjenestestat i referenceperioden ikke være til hinder for en tildeling af udlandstillægget.
(
8
) – Dom af 24.1.2008, Adam mod Kommissionen (C-211/06 P, EU:C:2008:34, præmis 38 og 39), af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 35 og 36), af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 43 og 44), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 41 og 42), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 37 og 38), De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727, præmis 33 og 34), og af 25.3.2021, Alvarez y Bejarano m.fl. mod Kommissionen (C-517/19 P og C-518/19 P, EU:C:2021:240, præmis 69); jf. også dom af 15.9.1994, Magdalena Fernández mod Kommissionen (C-452/93 P, EU:C:1994:332, præmis 20), og af 15.9.2022, Brown mod Kommissionen og Rådet (C-675/20 P, EU:C:2022:686, præmis 46).
(
9
) – Generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 44, fodnote 23).
(
10
) – Jf. Rettens dom af 28.2.2019, Pozza mod Parlamentet (T-216/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:118, præmis 39).
(
11
) – Jf. i denne retning Rettens dom af 30.6.2005, Olesen mod Kommissionen (T-190/03, EU:T:2005:264, præmis 34), og af 28.2.2019, Pozza mod Parlamentet (T-216/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:118, præmis 50).
(
12
) – Jf. i denne retning Rettens dom af 25.11.2020, UI mod Kommissionen (T-362/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:562, præmis 53), tilsvarende Rettens dom af 13.12.2004, E mod Kommissionen (T-251/02, EU:T:2004:357, præmis 57 og 72).
(
13
) – Dom af 31.5.1988, Nuñez mod Kommissionen (211/87, EU:C:1988:275, præmis 10), Rettens dom af 8.4.1992, Costacurta Gelabert mod Kommissionen (T-18/91, EU:T:1992:56, præmis 41), af 13.4.2000, Reichert mod Parlamentet (T-18/98, EU:T:2000:113, præmis 25), af 3.5.2001, Liaskou mod Rådet (T-60/00, EU:T:2001:129, præmis 52), af 30.6.2005, Olesen mod Kommissionen (T-190/03, EU:T:2005:264, præmis 61), og af 25.11.2020, UI mod Kommissionen (T-362/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:562, præmis 37).
(
14
) – Jf. kendelse af 6.7.2021, Karpeta-Kovalyova mod Kommissionen (C-717/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2021:542, præmis 11 og 12).
(
15
) – Generaladvokat Bots forslag til afgørelse Salvador García mod Kommissionen (sag C-7/06 P), Herrero Romeu mod Kommissionen (sag C-8/06 P), Salazar Brier mod Kommissionen (sag C-9/06 P) og De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P) (EU:C:2007:324, punkt 123-131).
(
16
) – Dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 42), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 36), og Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 40), og generaladvokat Bots forslag til afgørelse Salvador García mod Kommissionen (sag C-7/06 P), Herrero Romeu mod Kommissionen (sag C-8/06 P), Salazar Brier mod Kommissionen (sag C-9/06 P) og De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P) (EU:C:2007:324, punkt 136).
(
17
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 37), af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 45), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 39), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 43), De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727, præmis 35), og af 24.1.2008, Adam mod Kommissionen (C-211/06 P, EU:C:2008:34, præmis 40).
(
18
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 38), af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 46), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 40), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 44), De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727, præmis 36), og af 24.1.2008, Adam mod Kommissionen (C-211/06 P, EU:C:2008:34, præmis 41).
(
19
) – Jf. vedrørende disse betragtninger allerede generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 54-56).
(
20
) – Generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 57).
(
21
) – Jf. i denne retning generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 57).
(
22
) – Den foreliggende sag er imidlertid omfattet af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten, idet appellanten ikke har statsborgerskab i tjenestaten (Belgien), men derimod er polsk statsborger. Eftersom han i referenceperioden udøvede sit hovederhverv i Belgien, har han alligevel ikke ret til udlandstillægget, medmindre han har udøvet tjeneste for en anden stat (eller en international organisation). En bred fortolkning af udtrykket »tjeneste for en anden stat« ville under disse omstændigheder være til fordel for ham. Såfremt der i den foreliggende sag var tale om indtrædelse i en tjeneste i Polen, og appellanten i en periode på mindst ti år havde udøvet sit hovederhverv i Belgien, ville han kun have ret til udlandstillægget, hvis han ikke havde udøvet tjeneste for en stat eller en international organisation. En bred fortolkning af dette udtryk ville altså i en sådan situation – som ikke foreligger her – være til ulempe for ham.
(
23
) – Jf. herom i detaljer mit forslag til afgørelse Brown mod Kommissionen (C-675/20 P, EU:C:2022:287, punkt 36-42 og 50).
(
24
) – Jf. mit forslag til afgørelse Brown mod Kommissionen (C-675/20 P, EU:C:2022:287, punkt 40 og 41).
(
25
) – Jf. generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:169, punkt 90); jf. vedrørende denne betragtning vedrørende fortolkningen af kriteriet om »hovederhverv« også allerede punkt 53 ovenfor.
(
26
) – Jf. allerede dom af 15.1.1981, Vutera mod Kommissionen (1322/79, EU:C:1981:6, præmis 9), og Rettens dom af 13.12.2004, E mod Kommissionen (T-251/02, EU:T:2004:357, præmis 126).
(
27
) – Et eksempel på dette er midlertidig udsendelse af en ansat i en privat virksomhed til et af denne virksomheders udenlandske kontorer. Således fastslog Retten i dom af 13.12.2004, E mod Kommissionen (T-251/02, EU:T:2004:357), at neutraliseringsreglen ikke fandt anvendelse på en person, der havde været ansat i en engelsk advokatvirksomhed i London og midlertidigt udsendt til denne virksomheds kontor i Bruxelles.
(
28
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 39).
(
29
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 42).
(
30
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 44).
(
31
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 42 og 43), jf. også dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 51), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 45), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 49), og De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727, præmis 41), der henviser hertil.
(
32
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 45).
(
33
) – Dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724, præmis 56 og 60), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725, præmis 50 og 54), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726, præmis 54 og 58), og De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727, præmis 46 og 50).
(
34
) – Tilsvarende formuleringer fremgår f.eks. også af den italienske sprogversion (»servizi effettuati per un altro Stato«), den spanske sprogversion (»servicios prestados a otro Estado«) og den portugisiske sprogversion (»serviços prestados a um outro Estado«).
(
35
) – Tilsvarende formuleringer fremgår f.eks. også af den italienske sprogversion (»esercizio di funzioni al servizio di uno Stato«), den spanske sprogversion (»ejercicio de funciones al servicio de un Estado«) og den portugisiske sprogversion (»exercício de funções num serviço de qualquer Estado«).
(
36
) – Rettens dom af 30.3.1993, Vardakas mod Kommissionen (T-4/92, EU:T:1993:29, præmis 36), ligeledes dom af 28.11.2019, Wywiał-Prząda mod Kommissionen (T-592/18, EU:T:2019:820, præmis 35).
(
37
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 45).
(
38
) – I denne henseende har Retten i ét tilfælde fastslået, at et selvstændigt arbejde som rådgiver for Kommissionen er omfattet af undtagelsen for tjeneste for en international organisation, jf. dom af 14.12.1995, Diamantaras mod Kommissionen (T-72/94, EU:T:1995:212, præmis 52).
(
39
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 45).
(
40
) – Dom af 21.6.2007, Kommissionen mod Hosman-Chevalier (C-424/05 P, EU:C:2007:367, præmis 44).
(
41
) – Det er ikke relevant for afgørelsen af den foreliggende sag, om tjeneste for en af en stats politiske underenheder, såsom f.eks. regeringerne i regioner, autonome fællesskaber eller øvrige lokale myndigheder, er omfattet af neutraliseringsreglen. Det kan derfor lades ude af betragtning, om Domstolen med rette besvarede dette spørgsmål benægtende i dom af 29.11.2007, Salvador García mod Kommissionen (C-7/06 P, EU:C:2007:724), Herrero Romeu mod Kommissionen (C-8/06 P, EU:C:2007:725), Salazar Brier mod Kommissionen (C-9/06 P, EU:C:2007:726), og De Bustamante Tello mod Rådet (C-10/06 P, EU:C:2007:727).
(
42
) – Muligvis bør der i denne henseende sondres efter, om den pågældende tjeneste medfører bestemte privilegier og immuniteter, såsom dem, der fremgår af Wienerkonventionen af 18.4.1961 om diplomatiske forbindelser eller andre folkeretlige aftaler. I disse tilfælde foreligger der i hvert fald en tilstrækkeligt relevant forskel i forhold til personer, der af en privat – fysisk eller juridisk – person udsendes midlertidigt til udlandet og her f.eks. arbejder i en filial. Desuden vil kriteriet om, at personen skal nyde bestemte privilegier og immuniteter, muliggøre en objektiv og klar anvendelse af neutraliseringsreglen.
(
43
) – Jf. herom mine betragtninger i punkt 71-73.