61999CC0302_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Den Franske Republik (sag C-308/99 P) og Kommissionen (sag C-302/99 P), begge støttet af Kongeriget Spanien, har nedlagt påstand om, at Domstolen delvis ophæver Retten i Første Instans dom i sagen TFI mod Kommissionen (1), i det omfang TFI's passivitetssøgsmål derved blev antaget til realitetsbehandling med hensyn til Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90 (efter ændring nu artikel 86 EF).
2 Den Franske Republik anfægter desuden Retten i Første Instans dom, i det omfang Den Franske Republik som intervenient tilpligtedes at betale de omkostninger, den havde forvoldt TFI ved sin intervention.
Faktiske omstændigheder og den anfægtede dom
3 Det fremgår af den anfægtede dom, at sagsøgeren i første instans, Télévision française 1 SA (herefter »TFI«), som er en privat fjernsynsstation, den 10. marts 1993 indgav klage til Kommissionen over finansierings- og driftsvilkårene for France-Télévision's stationer. Det er ubestridt, at det udtrykkeligt blev gjort gældende i klagen, at der forelå en tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 85 (efter ændring nu artikel 81 EF), EF-traktatens artikel 90, stk. 1 (efter ændring nu artikel 86, stk. 1, EF), og EF-traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF), og at disse traktatbestemmelser blev direkte nævnt.
4 Da TFI ikke modtog et tilfredsstillende svar, anmodede selskabet, ved skrivelse af 3. oktober 1995, udtrykkeligt Kommissionen om at tage stilling og træffe foranstaltninger vedrørende de kritikpunkter, som var fremført i klagen af 10. marts 1993, idet sagsøgeren, om nødvendigt, fremsatte en opfordring til den herom.
5 Ved skrivelse af 11. december 1995 meddelte Kommissionen TFI, at selskabets klage stadig var under behandling.
6 Den 2. februar 1996 anlagde TFI sag ved Retten, hvorunder selskabet i medfør af EF-traktatens artikel 175, stk. 3 (nu artikel 232, stk. 3, EF), principalt nedlagde påstand om, at det blev fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten ved at undlade at tage stilling til den klage, TFI havde indgivet til Kommissionen, og subsidiært påstand i medfør af EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) om annullation af den beslutning om afvisning af klagen, som hævdedes at være indeholdt i Kommissionens skrivelse af 11. december 1995. Den Franske Republik intervenerede til støtte for Kommissionen.
7 Under sagen fremsendte Kommissionen en kopi til sagens akter af en skrivelse af 15. maj 1997, som den havde tilsendt TF1 i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2 (2), i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (3). I denne skrivelse underrettede Kommissionen TF1 om, at den i betragtning af de oplysninger, den rådede over, ikke fandt at kunne give selskabet medhold i klagen, hvori EF-traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 82 EF) hævdedes at være tilsidesat. I samme skrivelse opfordrede Kommissionen TF1 til at fremsætte sine bemærkninger inden to måneder efter den 15. maj 1997. Kommissionen tilføjede i skrivelsen, at den efter en gennemgang af anbringenderne om, at traktatens artikel 90 var tilsidesat, ikke fandt det dokumenteret, at de påklagede forhold udgjorde en overtrædelse af denne traktatbestemmelse.
8 I den anfægtede dom fastslog Retten bl.a. følgende:
- Passivitetssøgsmålet måtte tages under realitetsbehandling, i det omfang det vedrørte Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90 (præmis 57).
- Kommissionens skrivelse af 15. maj 1997 udgjorde en stillingtagen i traktatens artikel 175, stk. 2's forstand, hvorfor det ikke længere var fornødent at træffe afgørelse vedrørende passivitetspåstanden, i det omfang det hermed ønskedes fastslået, at Kommissionen retsstridigt havde undladt at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90 (præmis 103, punkt 2 i domskonklusionen).
- Den Franske Republik skulle bære sine egne omkostninger i overensstemmelse med artikel 87, stk. 4, i Rettens procesreglement. Retten pålagde desuden Den Franske Republik at betale TF1 de omkostninger, den havde forvoldt denne ved sin intervention (præmis 110 og punkt 6 i domskonklusionen).
9 Retten foretog følgende gennemgang:
»Spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, i det omfang det er rettet mod Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90
- Parternes anbringender og argumenter
45 Kommissionen har for det første gjort gældende, at denne del af påstanden skal afvises, da skrivelsen af 3. oktober 1995 ikke kan anses for en opfordring til at træffe foranstaltninger i traktatens artikel 175's forstand hvad angår den del af klagen af 10. marts 1993, som vedrørte traktatens artikel 90.
46 Under alle omstændigheder må denne del af påstanden efter Kommissionens opfattelse afvises, da den vide skønsbeføjelse, som tilkommer den ved gennemførelsen af traktatens artikel 90, helt udelukker, at den kan være forpligtet til at skride ind. De fysiske eller juridiske personer, som anmoder Kommissionen om at skride ind i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3, er derfor ikke beføjet til at anlægge sag til prøvelse af en beslutning, hvorved Kommissionen afslår at anvende sine beføjelser, eller til prøvelse af Kommissionens undladelse af at anvende disse beføjelser (Rettens dom af 27.10.1994, sag T-32/93, Ladbroke Racing mod Kommissionen, Sml. II, s. 1015, og Rettens kendelse af 23.1.1995, sag T-84/94, Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, Sml. II, s. 101).
47 Sagsøgeren erkender, at Kommissionen har et skøn ved gennemførelsen af traktatens artikel 90, men anfører, at den efter artikel 90, stk. 3, er forpligtet til at påse overholdelsen af denne traktatbestemmelse og om nødvendigt udstede passende direktiver eller beslutninger til medlemsstaterne. Bestemmelserne forudsætter, at Kommissionen handler inden for en rimelig frist, da der i modsat fald kan indgives passivitetssøgsmål mod den.
- Rettens bemærkninger
48 Det må for det første fastslås, at i det omfang sagsøgeren ved skrivelsen af 3. oktober 1995 formelt anmodede Kommissionen om at træffe foranstaltninger 'vedrørende de kritikpunkter, der er fremført i klagen' af 10. marts 1993, må skrivelsen, i modsætning til det af Kommissionen anførte, anses for en retmæssig opfordring til denne om at handle i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i traktatens artikel 175, stk. 2, ved at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90.
49 Det må derfor for det andet undersøges, i hvilket omfang en passivitetspåstand kan være rettet mod Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90. Det skal i den forbindelse for det første bemærkes, at Kommissionen efter traktatens artikel 90, stk. 3, skal påse, at medlemsstaterne overholder de forpligtelser, som påhviler dem med hensyn til de i traktatens artikel 90, stk. 1, nævnte virksomheder, og at bestemmelsen udtrykkeligt giver Kommissionen kompetence til at træffe foranstaltninger med henblik herpå ved udstedelse af direktiver eller beslutninger. Kommissionen er navnlig, ved udstedelse af en beslutning i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3, kompetent til at fastslå, at en bestemt statslig foranstaltning er uforenelig med traktatens bestemmelser, herunder med EF-traktatens artikel 85-94 (nu artikel 89 EF), og til at angive de foranstaltninger, som den stat, beslutningen er rettet til, skal træffe for at opfylde de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten (jf. Domstolens dom af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, præmis 22-30).
50 Dernæst bemærkes, at bestemmelsen i traktatens artikel 90, stk. 3, i kraft af den plads, som den indtager i traktatens opbygning, og af dens formål, henhører under de regler, som skal sikre fri konkurrence, og at den følgelig tilsigter at beskytte de erhvervsdrivende mod foranstaltninger, hvorved en medlemsstat sætter de grundlæggende økonomiske friheder, som er garanteret ved traktaten, ud af kraft. Det følger derfor af disse bestemmelser, såvel af deres plads i traktaten som af deres formål, at private ikke må berøves beskyttelsen af deres legitime rettigheder, når en medlemsstat over for offentlige virksomheder og virksomheder, som de indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder, udsteder eller opretholder foranstaltninger, der har tilsvarende konkurrencebegrænsende virkninger, som en konkurrencebegrænsende adfærd fra alle de øvrige virksomheder ville have. I den forbindelse skal det endvidere fremhæves, at det ifølge praksis ved Fællesskabets retsinstanser er en almindelig grundsætning i fællesskabsretten, at enhver har krav på en effektiv adgang til domstolsprøvelse af en beslutning, som krænker en ret, der er anerkendt ved traktaterne (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 18, og af 19.3.1991, sag C-249/88, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 1275, præmis 25; Rettens dom af 27.6.1995, sag T-186/94, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 1753, præmis 23).
51 Denne retsbeskyttelse må ikke bringes i fare på grund af det vide skøn, som tilkommer Kommissionen ved gennemførelsen af traktatens artikel 90, i hvilken forbindelse Domstolen i øvrigt har fastslået i dommen af 20. februar 1997 i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen (sag C-107/95 P, Sml. I, s. 947, præmis 25), at det ikke på forhånd kan udelukkes, at en borger i særlige tilfælde kan anlægge sag til prøvelse af Kommissionens afslag på at vedtage en beslutning som led i den kontrolfunktion, der er tillagt den ved traktatens artikel 90, stk. 1 og 3.
52 Det må derfor undersøges, om sagsøgeren i det foreliggende tilfælde befinder sig i en sådan særlig situation, at der består en ret til at indgive passivitetssøgsmål til prøvelse af Kommissionens undladelse af at vedtage en beslutning i medfør af traktatens artikel 90.
53 Hvad dette spørgsmål angår er det ubestridt, at sagsøgeren er den største af de private fjernsynsstationer i Frankrig, idet sagsøgeren i 1992 havde en seerandel på 42% og en reklameandel på 55%. Desuden konkurrerer sagsøgeren i kraft af sine almene programmer (nyheder, sport, biograffilm, tv-film, underholdning, emneudsendelser, dokumentarudsendelser) direkte med France-Télévision's stationer om det samme publikum. Det er endvidere ubestridt, at sagsøgeren og de to stationer under France-Télévision er i direkte indbyrdes konkurrence såvel hvad angår erhvervelse af rettigheder til fremvisning af biograffilm og audiovisuelle værker og til transmission af sportsbegivenheder som hvad angår salg af reklametid til annoncører.
54 Endvidere bemærkes, at ifølge sagsøgeren udgør de påklagede forhold - dvs. de forskellige subsidier og fordele, som er blevet ydet, den praksis, der anvendes på forskellige områder, og de i sagen omhandlede aftaler og bestemmelser - en helhed af foranstaltninger, som er indbyrdes forbundet, og som har til formål eller følge at fordreje konkurrencen mellem sagsøgeren og de to stationer under France-Télévision.
55 Sagsøgeren har desuden, uden at blive modsagt på dette punkt af Kommissionen, gjort gældende, at de forskellige foranstaltninger, som den franske stat har truffet til fordel for France-Télévision, mærkbart har påvirket sagsøgerens økonomiske situation.
56 Endelig må Retten konstatere, at i modsætning til, hvad der var tilfældet i den sag, som gav anledning til dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, der er nævnt ovenfor i præmis 51 - hvor klageren med det søgsmål, denne havde indgivet til prøvelse af Kommissionens afslag på at træffe en beslutning i medfør af traktatens artikel 90, stk. 1 og 3, over for Forbundsrepublikken Tyskland, indirekte søgte at tvinge denne stat til at træffe en generel lovgivningsforanstaltning - ønsker sagsøgeren i den foreliggende sag at opnå, at Kommissionen tager stilling i medfør af traktatens artikel 90 til de forskellige statslige foranstaltninger, som sagsøgeren har kritiseret, og som efter dennes opfattelse begunstiger to bestemte erhvervsdrivende, som er klart identificeret, og som sagsøgeren direkte konkurrerer med.
57 Af det anførte følger, at søgsmålet må tages under realitetsbehandling i det omfang, det er rettet mod Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i medfør af traktatens artikel 90.«
Indlæg til Domstolen
10 Til støtte for deres anbringende om, at Retten burde have afvist passivitetssøgsmålet, i det omfang det vedrørte traktatens artikel 90, har Kommissionen og Den Franske Republik fremsat en dobbelt kritik af Rettens ræsonnement. De har for det første fremført forskellige argumenter, som skal godtgøre, at Retten har gjort sig skyldig i forkert retsanvendelse i relation til traktatens artikel 90, stk. 3 og 175. De har endvidere anført, at Retten har foretaget en forkert fortolkning af nævnte sag Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
11 Kommissionen har for det første fremhævet det vide skøn, den råder over ved anvendelsen af traktatens artikel 90, stk. 3 og som indebærer, at den ikke har pligt til at handle på grund af en klage.
12 Ikke blot bestemmelsens ordlyd, som ikke nævner klageberettigede, og som bestemmer, at Kommissionen handler »såfremt det er påkrævet«, taler for denne konklusion, men man må tillige sammenligne artikel 90, stk. 3 med EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF), i relation til hvilken Domstolen har fastslået, at Kommissionen »råder over en skønsbeføjelse, der udelukker private fra at kræve, at denne institution tager stilling til et bestemt forhold« (4).
13 Til gengæld må der ifølge Kommissionen sondres mellem EF-traktatens artikel 90, stk. 3 og artikel 93 (nu artikel 88 EF), som indrømmer interesserede tredjeparter en særlig position, hvilket bekræftes af Rådets forordning (5).
14 Kommissionen har for det andet anført, at det vide skøn, den råder over, er bekræftet af en fast retspraksis. Kommissionen har her henvist til nævnte dom i sagen Ladbroke Racing mod Kommissionen, hvor Retten selv fandt, at »der består følgelig ikke for Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af skønnet i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3, over foreneligheden af de statslige foranstaltninger med traktatens bestemmelser nogen forpligtelse til at gribe ind, der kan påberåbes til støtte for en påstand om, at Kommissionen har forholdt sig passiv«.
15 Kommissionen har endvidere understreget, at Retten i denne sag desuden foreslog, at sagsøgeren ikke ville have været direkte og individuelt berørt af den beslutning, som Kommissionen ikke havde truffet, hvilken betingelse Retten har undladt at anvende i den anfægtede dom.
16 Endelig har Kommissionen anført, at Retten i den nævnte sag fandt, at »private kan [følgelig] ikke kræve, at Kommissionen træffer en foranstaltning i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3, idet en sådan foranstaltning alt efter omstændighederne kan bestå i vedtagelsen af enten en beslutning eller et direktiv, hvilket er en almengyldig akt af normativ karakter, der er rettet til medlemsstaterne, og som private ikke kan kræve vedtaget«.
17 Ifølge Kommissionen bekræfter tidligere afgørelser, særligt Rettens kendelse i sagen Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, Rettens afgørelser i sagerne ITT Promedia mod Kommissionen (6) og Vlaamse Televisie Maatschappij mod Kommissionen (7), Domstolens dom i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, såvel som Domstolens kendelse i sagen Koelman mod Kommissionen (8), at individuelle klagere ikke kan anlægge passivitetssøgsmål i tilfælde af afslag på at efterkomme en klage, som er baseret på artikel 90, stk. 3, lige så vel som disse afgørelser bekræfter den parallel, som eksisterer mellem denne bestemmelse og traktatens artikel 169.
18 Ifølge Kommissionen følger heraf, at Retten skulle have begået en fortolkningsfejl ved i den anfægtede doms præmis 50 at fastslå, at artikel 90, stk. 3, tilsigter at beskytte erhvervsdrivende.
19 Ifølge Kommissionen er Rettens fortolkning behæftet med en yderligere fejl, idet Retten antog, at der af hensynet til at sikre en effektiv domstolsprøvelse skal være adgang til at anlægge passivitetssøgsmål, selv om det følger af Domstolens faste praksis, at traktatens artikel 90, stk. 1, har direkte virkning. Private har derfor mulighed for at anlægge sag ved de nationale domstole og derved sikre, at deres rettigheder bliver beskyttet.
20 Den Franske Republik drager samme konklusion som Kommissionen, men støtter sig på argumenter, der kun er delvis sammenfaldende med Kommissionens.
21 Den Franske Republik har i et indlæg, som den senere har uddybet under den mundtlige forhandling, anført, at eksistensen af en forpligtelse for Kommissionen til at handle er en betingelse for passivitetssøgsmålets antagelse til realitetsbehandling, men ikke en materiel betingelse for, om der må gives medhold i søgsmålet. Såvel traktatens tekst som retspraksis viser imidlertid klart, at Kommissionen ikke er undergivet nogen pligt til at handle i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3.
22
Den Franske Republik har subsidiært anført, at Retten har foretaget en urigtig subvention ved at fastslå, at der i denne sag er tale om et »særligt tilfælde« i den betydning hvorved dette udtryk anvendes i Domstolens praksis. Retten har ikke respekteret den nødvendigvis restriktive natur af dette begreb. Den konklusion, som Retten havde kunnet udlede af såvel den statslige karakter af den omtvistede foranstaltning som af sagsøgers stilling som konkurrent, viser derimod klart, at der var tale om en sædvanlig situation.
23 Kongeriget Spanien har tilsluttet sig appellanternes anbringender vedrørende artikel 90, stk. 3, og vedrørende den vide skønsmargin, som Kommissionen råder over ved anvendelsen heraf.
24 Kongeriget Spanien har ligeledes anført, at sagsøgeren i hovedsagen skulle have været adressat for den beslutning, som ikke er blevet truffet, eller i hvert fald være direkte og individuelt berørt heraf.
25 Kongeriget Spanien er desuden enig i, at der under alle omstændigheder ikke er tale om et »særligt tilfælde« i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
26 TF1 har hertil anført, at Kommissionen som »traktatens vogter« er undergivet visse forpligtelser, som følger af traktatens artikel 90, herunder bl.a. at besvare indgivne klager. Denne bestemmelse tillægger klagere særlige rettigheder, som er en naturlig følge af den overvågningsforpligtelse, som Kommissionen er undergivet, og kan derfor ikke sammenlignes med traktatens artikel 169.
27 TF1 finder, at dette synspunkt støttes af dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen. Begrebet »særligt tilfælde«, som anvendes i nævnte sag, bør ikke fortolkes restriktivt, således at begrebet »direkte og individuelt berørt« begrænses, men må derimod fortolkes selvstændigt i forhold til de faktiske og retlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde.
Stillingtagen
I - Hovedpåstandene
28 Jeg skal først nærmere gennemgå de påstande, der er nedlagt i disse appelsager.
29 Jeg skal herved konstatere, at appellanterne har nedlagt påstand om ophævelse af punkt 2 i den anfægtede doms konklusion, der lyder således: »Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende passivitetspåstanden, i det omfang den er rettet mod Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) og EF-traktatens artikel 90 (nu artikel 86 EF).«
30 Appellanterne antager nemlig, at Retten ved denne afgørelse implicit, men nødvendigvis har antaget, at passivitetssøgsmålet vedrørende Kommissionens undladelse af at træffe beslutning i medfør af traktatens artikel 90 kunne antages til realitetsbehandling.
31 Jeg er ikke enig i denne konklusion.
32 Det fremgår udtrykkeligt af Domstolens faste praksis (9), at når Domstolen har fastslået, at det er ufornødent at træffe afgørelse i en sag, hvis genstand er bortfaldet, er det unødvendigt at undersøge, om samme sag kan antages til realitetsbehandling.
33 Det følger heraf, at Retten i det punkt i konklusionen, som søges ophævet, hverken implicit eller eksplicit har taget stilling til spørgsmålet om søgsmålets antagelse til realitetsbehandling.
34 Spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling er derimod udførligt blevet behandlet af Retten i de præmisser, der er gengivet ovenfor, og som appellanternes anbringender vedrører.
35 Spørgsmålet er derfor, om appellanterne således med rette kan påstå ophævelse af den omtvistede dom på grund af de nævnte præmissers indhold.
36 Jeg skal herved fremhæve, at i medfør af artikel 113 i Domstolens procesreglement, »[skal] påstandene i appelskriftet gå ud på, at Rettens afgørelse ophæves helt eller delvis«. Påstandene skal derfor være rettet mod konklusionen i den anfægtede afgørelse og ikke de præmisser, der danner grundlag for denne afgørelse.
37 Dette gælder så meget desto mere i en sag som den foreliggende, hvor de anfægtede præmisser ikke, som vi har set det, udgør grundlaget for afgørelsen.
38 Situationen i denne sag adskiller sig i så henseende fundamentalt fra den situation, der var genstand for sagen Frankrig mod Comafrika m.fl. (10), som Den Franske Republik har henvist til.
39 Det følger af Rettens dom i den pågældende sag (11), at dens frifindelse af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber efter at have foretaget en realitetsbehandling nødvendigvis indebærer, at Retten foretog en positiv vurdering af spørgsmålet om søgsmålets antagelse til realitetsbehandling. Dette understøttes i øvrigt af, at en formalitetsindsigelse blev afvist i den pågældende sag.
40 Appellanterne har imidlertid anført, at deres udlægning af den anfægtede doms konklusion bekræftes af de ovenfor citerede præmisser. Det er i lyset af disse, at dommens konklusion må forstås.
41 Jeg skal hertil understrege, at Retten i de præmisser, som appellanterne ikke har anfægtet, ligeledes fastslog, at Kommissionen ved skrivelse af 15. maj 1997 for det første havde underrettet sagsøgeren om, at Kommissionen efter gennemgang af anbringenderne om, at traktatens artikel 90 var tilsidesat, ikke fandt det godtgjort, at de påklagede forhold udgjorde en overtrædelse af denne traktatbestemmelse, og for det andet havde angivet grunde til ikke at indlede en procedure i medfør af traktatens artikel 90.
42 Retten fastslog desuden med føje, at det fremgik af skrivelsens indhold, at Kommissionen deri gjorde rede for resultatet af dens undersøgelse af sagsøgerens anbringender vedrørende traktatens artikel 90, hvilket begrunder Kommissionens konklusion, hvorefter der ikke kunnes give medhold i klagen.
43 Det fremgår af det foregående, at Retten fastslog, hvilket ikke er anfægtet i appelsagen, at Kommissionen vedrørende denne del af klagen traf afgørelse i artikel 175, stk. 2's forstand, efter anlæggelsen af søgsmålet og før dommens afsigelse.
44 Ifølge Domstolens faste praksis, som er citeret ovenfor, følger heraf, at der ikke længere var grund til at træffe afgørelse, eftersom genstanden for søgsmålet var bortfaldet.
45 Domskonklusionens andet punkt er derfor tilstrækkeligt begrundet.
46 Vi befinder os derfor over for et spørgsmål om anvendelse af en klar retspraksis, hvoraf følger, at hvis en af de præmisser, der er fremført af Retten, er tilstrækkelig til at begrunde dens afgørelse, må de indsigelser, som er fremsat mod andre præmisser indeholdt i afgørelsen, afvises som irrelevante (12).
47 Heraf følger, at appelsagerne må afvises, i det omfang de vedrører Rettens konklusion vedrørende passivitetssøgsmålet anlagt mod Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90.
48 Den Franske Republik har endvidere nedlagt påstand om ophævelse af punkt 6 i den anfægtede doms konklusion, hvorved Retten pålagde Den Franske Republik at betale de omkostninger, som denne havde forvoldt TF1 i første instans ved sin intervention.
49 Behandlingen af denne påstand kan ikke adskilles fra behandlingen af de øvrige påstande, som appelsagen vedrører på grund af forbuddet mod at iværksætte appel alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller disses størrelse, som indeholdes i artikel 51 i EF-statutten for Domstolen.
50 Dette understøttes af fast retspraksis (13). Domstolen har flere gange fastslået, at når alle øvrige påstande under en appelsag til forandring af Rettens afgørelse er blevet afvist, må en påstand om, at Rettens afgørelse vedrørende sagsomkostningerne er retsstridig, afvises fra realitetsbehandling.
51 Det følger af det anførte, at de to appelsager må afvises fra realitetsbehandling i deres helhed.
52 Følgende bemærkninger fremsættes alene som subsidiære betragtninger, såfremt Domstolen når frem til en anden konklusion for så vidt angår den anfægtede doms konklusion, som er genstand for nærværende appelsager, og såfremt den måtte finde, at denne implicit indeholder en afgørelse om passivitetssøgsmålets antagelse til realitetsbehandling.
II - Subsidiært forslag til afgørelse
53 Som angivet er appellanterne af den opfattelse, at Retten i forbindelse med spørgsmålet om anvendelse af traktatens artikel 90 har antaget passivitetssøgsmålet anlagt af TF1 til realitetsbehandling, skønt alle nødvendige betingelser herfor ikke var opfyldt.
54 Jeg skal herved henvise til traktatens artikel 175, tredje punktum, som lyder således: »På de i de foregående stykker fastsatte betingelser kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe klage til Domstolen over, at en af Fællesskabets institutioner har undladt at udstede en retsakt til ham, henstillinger og udtalelser dog undtaget.«
55 Det følger heraf, hvilket også fremgår af Domstolens praksis, at passivitetssøgsmål er undergivet en række betingelser, for det første vedrørende antagelsen til realitetsbehandling, for det andet vedrørende prøvelsen af sagens realitet.
56 Den første række af betingelser vedrører på den ene side formkravene, på den anden side sagsøgerens retlige interesse. Formkravene, der følger af traktatens artikel 175, stk. 2, er ikke omtvistede i denne sag, idet det ikke er anfægtet, at opfordringen til at handle er gyldigt fremsat, og den tidsfrist, som den sagsøgte institution rådede over for at fremkomme med svar, var udløbet, uden at der var sket afbrydelse af den påståede passivitet.
57 Hvad angår sagsøgerens retlige interesse følger det af traktatens artikel 175, således som bestemmelsen er blevet fortolket af Domstolen, at et passivitetssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person ikke kan antages til realitetsbehandling, medmindre »den berørte erhvervsdrivende er adressat for den retsakt, som Kommissionen har undladt at udstede, eller i hvert fald er umiddelbart og individuelt berørt heraf« (14), således som også Kongeriget Spanien har anført.
58 I den forbindelse skal jeg understrege, at i de sager, hvor Domstolen har anerkendt, at en sådan person kan anlægge passivitetssøgsmål vedrørende en beslutning, som skulle have været adresseret til en anden (under forudsætning af, at sagsøgeren ville være direkte og individuelt berørt heraf), drejede det sig om beslutninger, som direkte skulle have været til fordel for sagsøgeren.
59 I sagen ENU mod Kommissionen (15) var sagsøgeren et selskab, som producerede koncentreret uran, og som havde anmodet Kommissionen om at pålægge det ved Euratom-traktaten oprettede Forsyningsagentur at opkøbe en vis kvantitet af dette produkt. I sagen T. Port, nævnt ovenfor, drejede det sig om en virksomhed, der importerede bananer, og som havde gjort krav på tildeling af supplerende importkontingenter.
60 Hvad angår sagens realitet påhviler det sagsøgeren at påvise den uretmæssige karakter af den sagsøgtes undladelse, dvs. eksistensen af en forpligtelse for den pågældende til at træffe afgørelse. Jeg skal behandle dette spørgsmål i forbindelse med det argument, Den Franske Republik har støttet herpå.
61 I lyset af ovenstående betragtninger skal jeg i det følgende nærmere undersøge appellanternes indsigelser i relation til den anfægtede dom.
62 Kommissionen har herved anført, at i modsætning til nævnte sag Ladbroke Racing mod Kommissionen har Retten i denne sag ikke stillet som betingelse, at klageren skulle være direkte og individuelt berørt af den beslutning, som denne anmodede Kommissionen om at træffe.
63 Ifølge Kommissionen har Retten nemlig som betingelse for søgsmålets antagelse til realitetsbehandling alene stillet krav om, at sagsøgeren var konkurrent på det pågældende marked, påberåbte sig andre bestemmelser i klagen, gjorde overtrædelse af konkurrencereglerne gældende eller identificerede to konkurrenter, som drog fordel af den anfægtede lovbestemmelse.
64 Jeg må hertil bemærke, at Retten på intet tidspunkt undergav spørgsmålet om sagsøgerens søgsmålskompetence selvstændig prøvelse, således som angivet i Domstolens praksis, beskrevet ovenfor. Faktisk anvendte Retten på intet tidspunkt udtrykket »direkte og individuelt berørt«.
65 Derimod foretog Retten en gennemgang af sagsøgerens situation ud fra en tilsyneladende anden synsvinkel. Som bekendt har Retten nemlig undersøgt, om der forelå et »særligt tilfælde« i den betydning, dette udtryk er anvendt i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
66 Præmis 25 i denne dom lyder således: »Det kan ikke på forhånd udelukkes, at en borger eller eventuelt en sammenslutning, der er oprettet med henblik på at varetage en gruppe borgeres fælles interesser, i særlige tilfælde kan anlægge sag til prøvelse af et afslag fra Kommissionen på at vedtage en beslutning som led i den kontrolfunktion, der er tillagt den i artikel 90, stk. 1 og 3.«
67 Jeg mener, at Domstolen ved denne enkeltafgørelse ikke ville, og i øvrigt heller ikke ville have kunnet, ændre betingelserne i traktatens artikel 175.
68 Efter min opfattelse må Domstolens ræsonnement forstås således:
69 I præmis 24 i dommen i Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen udtalte Domstolen, at det fremgår af dommen i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, at en borger efter omstændighederne kan anlægge et annullationssøgsmål i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, til prøvelse af en beslutning, som Kommissionen har truffet i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3. Dette forekommer logisk, eftersom denne sag vedrørte en beslutning truffet af Kommissionen, hvis adressat var Kongeriget Nederlandene, hvorved en enekoncession, som var blevet tildelt selskabet PTT Nederland NV ved lov med hensyn til befordring af breve indtil 500 gram i Nederlandene, blev anfægtet. Denne beslutning berørte altså direkte og individuelt det nederlandske PTT, fordi den havde til formål at ændre de forhold, hvorunder denne offentlige virksomhed kunne udøve sit virke. Antagelse til realitetsbehandling af dette annullationssøgsmål gav således ikke anledning til problemer.
70 Endelig har Domstolen i præmis 25 i den ovenfor nævnte dom alene villet signalere, at det ikke kan udelukkes, at der i fremtiden vil kunne opstå særlige tilfælde, hvor en borger vil kunne opfylde betingelserne i traktatens artikel 175 i relation til en retsakt, som en institution har undladt at rette mod en medlemsstat i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3.
71 Denne passage i dommen kan derimod ikke fortolkes således, at en virksomhed for fremtiden, i det mindste under visse helt særlige omstændigheder, vil kunne anlægge passivitetssøgsmål mod en institutions undladelse af at træffe en beslutning, som på ingen måde vedrører denne virksomhed direkte eller individuelt.
72 Ligesom appellanterne mener jeg ikke, at de forhold, som Retten har tillagt betydning i sin afgørelse, peger på tilstedeværelsen af sådanne særlige omstændigheder.
73 Retten forekommer for det første snarere at ville vise, at sagsøgeren i passivitetssøgsmålet har en særlig retlig interesse heri.
74 Retten har derfor fremhævet, at sagsøgeren i første instans er den største private fjernsynsstation i Frankrig, at denne i kraft af sine almene programmer konkurrerer direkte med France-Télévision's stationer om det samme publikum, og at det samme gælder for så vidt angår erhvervelse til fremvisning af biograffilm og audiovisuelle værker og til transmission af sportsbegivenheder samt hvad angår salg af reklametid til annoncører.
75 Som appellanterne har påvist, tyder de forhold, som Retten beskriver, ikke på, at sagsøgeren befandt sig i en særlig situation. Disse forhold tjener uden tvivl til at vise, at sagsøgeren i første instans ville få sin konkurrencemæssige situation forbedret ved eventuelle indgreb fra Kommissionens side, men det kan ikke hævdes, at de omstændigheder, som Retten beskriver, er så usædvanlige, at de kan kvalificeres som særlige.
76 Det forekommer mig snarere, at denne situation svarer til det normale for et marked, hvor der er et begrænset antal konkurrenter, iblandt hvilke der befinder sig virksomheder, som er omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 90, og om hvem det hævdes, at de begunstiges af statslige foranstaltninger i strid med denne bestemmelse.
77 Det samme gælder Rettens konstatering af, at de forskellige subsidier, fordele, praksis, aftaler og bestemmelser, som nævnes i klagen, og som har til formål eller til virkning at hindre konkurrencen mellem sagsøgeren og France-Télévision's stationer, i betydelig grad påvirker sagsøgerens økonomiske situation.
78 Retten har for det andet fundet det relevant, at søgsmålet havde til formål at få Kommissionen til at tage stilling til de statslige foranstaltninger, som vedrører en klart defineret gruppe af erhvervsdrivende, og ikke at opnå vedtagelse af en generel retsakt.
79 Som korrekt fremhævet af Den Franske Republik, der har henvist til en række eksempler på Kommissionens beslutningspraksis, kan en sådan situation ikke anses for usædvanlig i forbindelse med anvendelse af traktatens artikel 90, som netop ofte angår foranstaltninger, som hævdes at begunstige en eller flere nærmere identificerede virksomheder.
80 Jeg mener derfor, at Retten tog fejl, da den fandt, at der i sagen forelå et »særligt tilfælde« i den betydning, hvori dette begreb anvendtes i sagen Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
81 Dette tillader mig dog endnu ikke at konkludere, at Retten fejlagtigt har undladt at bedømme, om sagsøgeren i passivitetssøgsmålet var direkte og individuelt berørt af den begærede afgørelse. Det er faktisk muligt, at de forhold, som karakteriserer sagsøgerens stilling, og som Retten har beskrevet, gør det muligt at konkludere, at der foreligger en sådan direkte og individuel interesse, selv om den anfægtede afgørelse som angivet ikke eksplicit nævner det.
82 Jeg må dog på baggrund af det anførte konstatere, at dette ikke er tilfældet.
83 De betragtninger, som Retten tillægger betydning, og som jeg har gennemgået, viser tydeligt, at sagsøgeren i passivitetssøgsmålet har en direkte interesse i de foranstaltninger, som Kommissionen ville have kunnet vedtage på baggrund af klagen.
84 Situationen er derimod anderledes for så vidt angår betingelsen om individuel interesse.
85 De forhold, som er beskrevet, gælder med undtagelse af henvisningen til den »største station« alt andet lige for enhver privat fjernsynsstation, som sender til seere bosat i Frankrig. Man leder forgæves efter et element, som adskiller sagsøgeren i passivitetssøgsmålet fra enhver anden privat erhvervsdrivende, som befinder sig på markedet, eller som ville have mulighed for at indtræde herpå.
86 For så vidt angår den omstændighed, at det drejer sig om »den vigtigste konkurrent« til de pågældende offentlige fjernsynsstationer, er dette ikke i sig selv tilstrækkeligt til i relation til de foranstaltninger, som Kommissionen ville kunne træffe, at placere sagsøgeren i en kvalitativt anderledes position end alle andre erhvervsdrivende på markedet, eller erhvervsdrivende, som måtte indtræde herpå.
87 Det følger af fast retspraksis, at for alle andre personer end adressaten for den pågældende beslutning foreligger der kun en tilstrækkelig individuel interesse, hvis »beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre, og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten« (16).
88 Det følger heraf, at Retten har antaget passivitetssøgsmålet til realitetsbehandling uden at have godtgjort, at sagsøgeren var direkte og individuelt berørt af den anfægtede undladelse.
89 Jeg må derfor subsidiært give appellanterne medhold i dette punkt i appelsagen, og den del af Rettens dom, der fastslår, at passivitetssøgsmålet vedrørende Kommissionens undladelse af at træffe foranstaltninger i medfør af traktatens artikel 90 kan antages til realitetsbehandling, må følgelig ophæves.
90 Det følger heraf, at det ikke er nødvendigt at behandle sagsøgerens øvrige anbringender. Det er således kun endnu mere subsidiært, at jeg fremsætter følgende bemærkninger.
91 Sagsøgernes øvrige anbringender vedrører i det væsentligste betydningen af det skøn, som Kommissionen ifølge Domstolens praksis har ved anvendelsen af traktatens artikel 90, stk. 3.
92 Rækkevidden af dette skøn kan efter min mening ikke anfægtes. Appellanterne har anført, at dette kan udledes af ordlyden af bestemmelsen selv og ved sammenligning med traktatens artikel 169, 85, 86 og 93 samt af fast retspraksis.
93 Spørgsmålet om, hvorvidt traktatens artikel 90 tilsigter at beskytte borgeres rettigheder, er som følge heraf ikke afgørende, idet rækkevidden af Kommissionens skøn under alle omstændigheder gentagne gange er blevet bekræftet af Domstolen (17). Dette indebærer nødvendigvis, at Kommissionen ikke er undergivet nogen pligt til at handle.
94 Jeg mener således, at Retten fejlagtigt i præmis 50 og 51 i sin dom fastslår, at princippet om, at enhver har krav på en effektiv adgang til domstolsprøvelse, må veje tungere end den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen råder over ved anvendelsen af traktatens artikel 90. Det er traktatens fædre, der har bestemt, hvilken adgang til domstolsprøvelse borgerne har adgang til, og det er de samme, der har bestemt, at der ikke kan gives medhold i et passivitetssøgsmål, hvis der ikke samtidig foreligger en pligt til at handle. Fællesskabsretsinstanserne kan ikke sætte deres opfattelse af, hvilke krav der følger af beskyttelsen af borgernes rettigheder, i stedet for den løsning, som traktatens fædre har valgt.
95 Jeg skal dog samtidig understrege, at Kommissionens vide skøn ikke i sig selv medfører, at søgsmålet må afvises.
96 Det følger af fast retspraksis, at Kommissionens skøn ved anvendelsen af traktatens artikel 90, stk. 3, ikke er frit i modsætning til, hvad der gælder for så vidt angår Kommissionens adgang til at træffe beslutning om at anlægge eller ikke at anlægge traktatbrudssøgsmål i medfør af traktatens artikel 169. En sådan situation forelå i den nævnte sag Star Fruit mod Kommissionen, som Den Franske Republik har henvist til.
97 Heraf følger nødvendigvis, at uanset hvor vid en skønsmargin Kommissionen råder over, er den altid undergivet domstolskontrol, selv om denne måtte være begrænset til et minimum. Retspraksis frembyder desuden talrige eksempler herpå (18).
98 Dette indebærer, at eksistensen af en vid skønsmargin, men ikke et frit skøn, hverken udelukker muligheden for at anlægge annullationssøgsmål, hvis der foreligger en beslutning, eller muligheden for at anlægge passivitetssøgsmål ved en manglende beslutning.
99 Jeg mener desuden, at det i alle tilfælde er forkert at drage konklusioner af udtrækningen af Kommissionens manøvremargin i relation til spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af søgsmål mod Kommissionens beslutninger eller undladelse af at træffe beslutning.
100 Efter en konsekvent og logisk opfattelse må spørgsmålet om omfanget af den sagsøgte institutions forpligtelser alene anses for relevant i relation til vurderingen af sagens realitet, og ikke i relation til spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling.
101 Hvis man i denne forbindelse analyserer retspraksis vedrørende annullationssøgsmål, er der ingen tvivl. Det følger af denne retspraksis, at når et annullationssøgsmål er anlagt mod Rådet eller Kommissionen på et område, hvor Domstolen har fundet, at disse institutioner råder over et vidt skøn, er et sådant søgsmål aldrig blevet afvist fra realitetsbehandling. Der er derimod ikke megen sandsynlighed for at få medhold i sagen.
102 Det samme gælder for traktatbrudssøgsmål. Et søgsmål anlagt af Kommissionen på et område, hvor fællesskabsretten indrømmer medlemsstaterne et vidt skøn, afvises ikke, men chancerne for at få medhold er ringe.
103 Anvendt på passivitetssøgsmål indebærer denne analyse, at spørgsmålet om, hvorvidt der eksisterer en pligt for Kommissionen til at handle, hvilket er en følge af dennes beføjelse til at foretage en skønsmæssig bedømmelse, vedrører realiteten og ikke sagens antagelse til realitetsbehandling.
104 I den forbindelse skal det desuden understreges, at Domstolen i diverse afgørelser (19) ofte udtrykkeligt har fundet, at det ved vurderingen af sagens realitet er relevant at afgøre, om den sagsøgte institution i passivitetssøgsmålet har pligt til at handle.
105 Således fandt Domstolen i præmis 26 i sagen Parlamentet mod Rådet (20) vedrørende den fælles transportpolitik, at »det af Rådet anførte om, at der i nærværende tilfælde tilkommer det et skøn med hensyn til gennemførelsen af den fælles transportpolitik, ikke har nogen betydning for spørgsmålet, om de særlige betingelser i artikel 175 er opfyldt, men må ses i sammenhæng med det mere almindelige spørgsmål, om den manglende fælles politik er passivitet i artikel 175's forstand; dette spørgsmål vil senere blive behandlet«.
106 Denne konklusion har desuden fundet vid tilslutning i teorien (21).
107 Heraf følger, at appellanternes anbringender vedrørende rækkevidden af Kommissionens skøn alene er relevante ved vurderingen af sagens realitet. Anbringenderne er dermed ikke relevante for afgørelsen af det indledende spørgsmål vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling, der er genstand for appelsagen.
108 Appellanterne foreholder desuden Retten fejlagtigt at have fremhævet nødvendigheden af at beskytte borgernes rettigheder, når disse under alle omstændigheder er garanteret muligheden for at påberåbe sig den umiddelbare anvendelse af traktatens artikel 90 ved de nationale domstole. Jeg skal imidlertid konkludere, at Retten ikke fandt, at passivitetssøgsmål var den eneste måde, hvorpå borgernes rettigheder kunne beskyttes.
Følger
109 Jeg er således kommet til den subsidiære konklusion, at den anfægtede dom må ophæves, fordi det deri implicit antages, at passivitetssøgsmålet kan antages til realitetsbehandling, og jeg skal nu undersøge, hvilke følger dette får.
110 Jeg vil med det samme sige, at i sådant tilfælde kan sagen hurtigt afgøres.
111 Som jeg nemlig allerede har nævnt, har Retten allerede i tilstrækkelig grad godtgjort, at Kommissionen efter sagens anlæg, men før sagens afslutning, har truffet den beslutning, som var genstand for passivitetssøgsmålet. Heraf følger i overensstemmelse med retspraksis, at passivitetssøgsmålets genstand er bortfaldet. Selv hvis min subsidiære opfattelse følges, er der derfor ikke længere grund til at træffe afgørelse herom.
112 Således vender man under alle omstændigheder tilbage til den konklusion, som Retten nåede frem til, hvilket bekræfter min principale opfattelse, medmindre man vil bestride den faste retspraksis, som bestemmer, at genstanden for et søgsmål bortfalder, og at det er ufornødent at behandle spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling, når den sagsøgte institution vedtager den omtvistede beslutning, efter at sagen er anlagt, og før dommens afsigelse.
113 Jeg skal understrege, at dette efter min overbevisning indebærer, at selv om sagen hjemvises til fornyet behandling af Retten, vil denne ikke kunne træffe en anden afgørelse.
Den Franske Republiks omkostninger
114 Den Franske Republik, som er støttet af Kommissionen og Kongeriget Spanien, har ligeledes for Domstolen nedlagt påstand om ophævelse af Rettens afgørelse, i det omfang Den Franske Republik herved pålagdes ikke blot at bære sine egne omkostninger i medfør artikel 87, stk.4, i Rettens procesreglement, men også at betale de omkostninger, som denne har forvoldt sagsøgeren i første instans ved sin intervention.
115 Den Franske Republik har herved anført, at det ikke er muligt med sikkerhed at udlede af den anfægtede dom, i henhold til hvilken bestemmelse Retten traf afgørelse om disse sagsomkostninger. Ifølge Den Franske Republik har Retten dog, uanset om grundlaget er artikel 87, stk. 4, 2 eller 6 i Rettens procesreglement, under alle omstændigheder begået en retlig fejl.
116 Nævnte bestemmelser lyder således:
»Artikel 87
2. Det pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Er der flere tabende parter, træffer Retten afgørelse om omkostningernes fordeling.
4. Medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger.
[...]
6. Er det ufornøden at træffe afgørelse om sagens genstand, er Retten frit stillet i sin afgørelse om sagens omkostninger.«
117 For så vidt angår artikel 87, stk. 4, i Rettens procesreglement har Den Franske Republik anført, at denne bestemmelse med hensyn til omkostningerne tilsigter at opveje virkningen af en medlemsstats eller institutions intervention. Heraf følger, at disse intervenienters sagsomkostninger ikke længere har nogen tilknytning til udgangen af den støttede parts påstand. En afpasset og rimelig anvendelse af denne bestemmelse må ifølge den Franske Republik indebære, at en medlemsstat, som indtræder til støtte for sagsøgte, ikke kan blive pålagt at bære de omkostninger, som måtte være forvoldt sagsøgeren som følge af dens intervention.
118 Enhver anden løsning ville desuden som følge af de budgetmæssige konsekvenser for medlemsstaterne medføre, at disse vil begrænse deres intervention, selv i sager, hvor de ikke desto mindre har reel interesse.
119 For så vidt angår artikel 87, stk. 6, i Rettens procesreglement har appellanten anført, at konklusionen, hvorefter det var ufornødent at træffe afgørelse i sagen, alene vedrørte en del af de påstande, som blev fremført i første instans, men at Retten ikke desto mindre pålagde Den Franske Republik at bære samtlige omkostninger, som var blevet forvoldt sagsøgeren som følge af interventionen, herunder de omkostninger, som vedrører de påstande, som Retten afviste fra realitetsbehandling.
120 Vedrørende artikel 87, stk. 2, i nævnte procesreglement har Den Franske Republik anført, at denne bestemmelse finder anvendelse på sagens parter, men ikke på intervenienter.
121 Endelig har Den Franske Republik anført, at Retten har dømt ud over det, som er påstået af parterne (ultra petita), idet sagsøgeren ikke havde påstået det, som Retten bestemte.
122 Det fremgår dog af TF1's indlæg vedrørende den franske regerings intervention, at TF1 for så vidt angik spørgsmålet om sagens omkostninger havde anmodet Retten om at træffe afgørelse efter gældende ret.
123 Under alle omstændigheder er jeg enig med den franske regerings opfattelse vedrørende Rettens afgørelse af spørgsmålet om sagens omkostninger.
124 Domstolen foreslog i 1990 Rådet, at der i dens procesreglement blev indført en artikel 69, stk. 4, som lød således:
»Medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger.
Domstolen kan træffe afgørelse om, at andre intervenienter end de i de foregående afsnit nævnte skal bære deres egne omkostninger.«
125 Rådet vedtog denne ændring, som efterfølgende ligeledes er blevet indsat i Rettens procesreglement som artikel 87, stk. 4.
126 I begrundelsen for sit forslag, som er et offentligt tilgængeligt dokument, har Domstolen begrundet sit forslag således:
»Hvad angår det nye stk. 4 skal det påpeges, at det er artikel 69, stk. 2, som regulerer sagsomkostningerne ved intervention i mangel af specielle bestemmelser. Hvis den part, som støttes af en intervenient, gives medhold, skal den tabende part tilpligtes at betale ikke bare den vindende parts sagsomkostninger, men også intervenientens.
Denne løsning indebærer for den tabende part i sagen, at pligten til at betale sagsomkostningerne kan stige uforholdsmæssigt som følge af, at medlemsstater eller institutioner, som ikke har nogen direkte interesse i sagens udfald, har interveneret. En sådan situation strider imod en rimelig fordeling af sagsomkostningerne. I stk. 1 foreskrives derfor, at medlemsstater og institutioner, som har interveneret i en sag, skal bære deres egne sagsomkostninger.
Eftersom private intervenienter skal bevise, at de har en tilstrækkelig interesse i sagens udfald, kan artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement anvendes i sådanne tilfælde. For så vidt angår de forskellige interesser, som kan begrunde en intervention, og de situationer, som kan opstå, forekommer det nødvendigt at give Domstolen mulighed for at gøre undtagelse til denne regel, hvor rimelighed kræver det, og beslutte, at en privat intervenient skal bære sine egne sagsomkostninger.«
127 Det følger heraf, at alene private intervenienter fortsat, med forbehold for visse undtagelser, omfattes af artikel 69, stk. 2 (ved Retten artikel 87, stk.2).
128 Situationen for så vidt angår offentlige intervenienter, medlemsstater og institutioner er efter denne ændring alene omfattet af stk. 4.
129 Denne bestemmelse tilsigter at beskytte borgere som tabende parter mod risikoen for at skulle betale sagsomkostninger for medlemsstater, som er indtrådt i »deres sag« til støtte for modparten. Men det følger logisk, at når en medlemsstat er indtrådt til støtte for den tabende part, skal medlemsstaten heller ikke betale en del af sagsomkostningerne for den vindende part.
130 Stk. 4 tilsigter ikke, at den sidstnævnte skal undgå den klart mindre risiko for at skulle betale visse supplerende omkostninger, som måtte være forvoldt som følge af en medlemsstats intervention. I et sådant tilfælde ville procesreglementet altid blive anvendt til ulempe for intervenerende medlemsstater og institutioner, dels fordi disse aldrig vil kunne drage fordel af, at den part, de støtter, gives medhold, dels fordi de tværtimod altid ville være udsat for risikoen for at skulle betale en del af modpartens omkostninger.
131 Sådan en løsning ville være ubalanceret og urimelig.
132 Den risiko, som består for en borger, nemlig risikoen for at afholde ekstra omkostninger, som måtte forvoldes denne som følge af en medlemsstats intervention, er under alle omstændigheder begrænset, eftersom en intervenient pr. definition kun kan fremsætte argumenter til støtte for en part i sagen.
133 Det følger af det foregående, at der må gives Den Franske Republik medhold i appellen, hvorfor den anfægtede dom må ophæves, i det omfang den pålægger Den Franske Republik at betale de omkostninger, den har forvoldt sagsøgeren i første instans ved sin intervention.
134 Jeg foreslår altså, igen alene subsidiært, at punkt 5 og 6 i domskonklusionen ophæves for dels at tage hensyn til konsekvensen af den delvise ophævelse af Rettens dom, som er konsekvensen af nærværende appelsag, og dels Den Franske Republiks appel vedrørende dette punkt.
135 For så vidt angår det første argument, som Kommissionen har fremført, finder jeg, at det må fastholdes, at Kommissionen skal bære sine egne omkostninger og ligeledes betale omkostningerne forvoldt sagsøgeren i første instans. Selv om der gives medhold i nærværende appelsag, ændrer dette ikke Rettens konklusion for så vidt angår Kommissionens undladelse ved anvendelsen af traktatens regler om statsstøtte.
136 Af de anførte grunde bør Den Franske Republik derimod alene pålægges at bære sine egne omkostninger.
137 For så vidt angår omkostningerne i appelsagen skal jeg konstatere, at under alle omstændigheder er kun en del af appellanternes anbringender blevet fulgt. Jeg foreslår derfor, at hver part i appelsagerne pålægges at bære egne omkostninger, og at det samme skal gælde for intervenienterne i medfør af henholdsvis artikel 69, stk. 3 og 4, i Domstolens procesreglement.
138 Jeg skal erindre om, at dette er mit subsidiære forslag til afgørelse og at jeg af de grunde, som er fremført i punkt 28-51 mener at appelsagerne må afvises.
Forslag til afgørelse
139 I betragtning af det principalt anførte foreslår jeg Domstolen at
- afvise appellerne iværksat af Den Franske Republik og Kommissionen
- pålægge appellanterne at betale omkostningerne bortset fra intervenienternes omkostninger
- pålægge intervenienterne at bære deres egne omkostninger.
(1) - Dom af 3.6.1999, sag T-17/96, Sml. II, s. 1757.
(2) - EFT 1963-1964, s. 42.
(3) - EFT 1959-1962, s. 81.
(4) - Dom af 14.2.1989, sag 247/87, Star Fruit mod Kommissionen, Sml. s. 291, præmis 11.
(5) - Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93, EFT L 83, s. 1.
(6) - Dom af 17.7.1998, sag T-111/96, Sml. II, s. 2937.
(7) - Dom af 8.7.1999, sag T-266/97, Sml. II, s. 2329.
(8) - Kendelse af 16.9.1997, sag C-59/96 P, Sml. I, s. 4809.
(9) - Jf. dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, præmis 14-17, og kendelse af 10.6.1993, sag C-41/92, The Liberal Democrats mod Europa-Parlamentet, Sml. I, s. 3153, præmis 4.
(10) - Dom af 21.1.1999, sag C-73/97 P, Sml. I, s. 185.
(11) - Dom af 11.12.1996, sag T-70/94, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1741.
(12) - Se eksempelvis ud af en omfattende retspraksis, dom af 18.3.1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991.
(13) - Se eksempelvis dom af 14.9.1995, sag C-396/93 P, Henrichs mod Kommissionen, Sml. I, s. 2611, og af 18.3.1999, sag C-2/98 P, De Compte mod Parlamentet, Sml. I, s. 1787.
(14) - Dom af 26.11.1996, sag C-68/95, T. Port, Sml. I, s. 6065, præmis 58 og 59.
(15) - Dom af 16.2.1993, sag C-107/91, Sml. I, s. 599.
(16) - Jf. dom af 14.7.1983, sag 231/84, Spijker mod Kommissionen, Sml. s. 2559.
(17) - Se dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, som er nævnt ovenfor.
(18) - Som eksempel på fast retspraksis, jf. dom af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette Frères mod Rådet, Sml. s. 3333, og af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203, præmis 23 og 25.
(19) - Dom af 4.3.1982, sag 182/80, Gauff mod Kommissionen, Sml. s. 799, og af 15.3.1984, sag 64/82, Tradax mod Kommissionen, Sml. s. 1359.
(20) - Dom af 22.5.1985, sag 13/83, Sml. s. 1513.
(21) - Se eksempelvis P. Léger, Commentaire article par article des traités UE et CE, Helbing & Lichtenhahn, Dalloz, Bruylant, 2000, s. 1658; C.O. Lenz, »EG-Vertrag Kommentar«, Bundesanzeiger, Helbing & Lichtenhahn, Ueberreuter, 1994, s. 1154; Von der Groeben-Thiesing-Ehlermann, Kommentar sum EU-/EG-Vertrag, Nomos, 5. udgave, 1997, bind 4, s. 593, såvel som Le Jurisclasseur Europe, bind 2, hæfte 340.