62022CO0337
DOMSTOLENS KENDELSE (afdelingen for bevilling af appel)
16. november 2022 (
*1
)
»Appel – EU-varemærker – bevilling af appel – artikel 170b i Domstolens procesreglement – anmodning, som påviser et spørgsmåls betydning for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling – bevilling af appellen«
I sag C-337/22 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 23. maj 2022,
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved D. Gája, D. Hanf, E. Markakis og V. Ruzek, som befuldmægtigede,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Nowhere Co. Ltd, Tokyo (Japan),
sagsøger i første instans,
har
DOMSTOLEN (afdelingen for bevilling af appel),
sammensat af Domstolens vicepræsident, L. Bay Larsen, og dommerne D. Gratsias (refererende dommer) og I. Jarukaitis,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
under henvisning til forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokat T. Ćapeta,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved sin appel har Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 16. marts 2022, Nowhere mod EUIPO – Ye (APE TEES) (T-281/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2022:139), hvorved Retten annullerede afgørelse truffet den 10. februar 2021 af Andet Appelkammer ved EUIPO (sag R 2474/2017-2) vedrørende en indsigelsessag mellem Nowhere Co. Ltd og Junguo Ye (herefter »den omtvistede afgørelse«) og i øvrigt frifandt EUIPO.
Anmodningen om bevilling af appel
2
I henhold til artikel 58a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er behandlingen af en appel, der iværksættes til prøvelse af Rettens afgørelser vedrørende en afgørelse truffet af et appelkammer ved EUIPO, betinget af en forudgående bevilling fra Domstolen.
3
I henhold til denne statuts artikel 58a, stk. 3, admitteres appellen helt eller delvist i henhold til den i Domstolens procesreglement fastsatte fremgangsmåde, når den rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
4
Procesreglementets artikel 170a, stk. 1, bestemmer, at i de situationer, der er omhandlet i statuttens artikel 58a, stk. 1, skal appellanten som bilag til sit appelskrift vedlægge en anmodning om bevilling af appellen, hvori den pågældende redegør for det vigtige spørgsmål, som appellen rejser for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og som indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for, at Domstolen kan påkende denne.
5
I henhold til procesreglementets artikel 170b, stk. 1 og 3, træffer Domstolen afgørelse om anmodningen om bevilling af appel hurtigst muligt ved begrundet kendelse.
Appellantens argumentation
6
Til støtte for anmodningen om bevilling af appel har EUIPO gjort gældende, at kontorets eneste appelanbringende rejser vigtige spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.
7
I denne henseende har EUIPO indledningsvis henvist til indholdet af kontorets eneste anbringende og de seks led, som det består af.
8
For det første har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringende har gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1). Dels fastslog Retten i den appellerede doms præmis 28-31 med urette, at eftersom den materielle ret, der fandt anvendelse ratione temporis, var fastsat ud fra datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering, og ansøgningen om registrering af det omstridte EU-varemærke var blevet indgivet inden udløbet af den overgangsperiode, der er fastsat i artikel 126 og 127 (herefter »overgangsperioden«) i aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 7, herefter »udtrædelsesaftalen«), der blev vedtaget den 17. oktober 2019 og trådte i kraft den 1. februar 2020, burde appelkammeret have taget hensyn til de ældre britiske ikke-registrerede varemærker, som sagsøgeren i første instans påberåbte sig. Dels forkastede Retten med urette i den appellerede doms præmis 46 argumentet om, at datoen for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse var det relevante tidspunkt for løsningen af den omhandlede tvist.
9
For det andet har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringendes første led har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 28-31 blandede det indledende spørgsmål om fastlæggelse af den lovgivning, der fandt anvendelse ratione temporis, sammen med det processuelle og materielle spørgsmål om gyldigheden af den ældre rettighed på datoen for vedtagelsen af afgørelsen om indsigelsen.
10
For det tredje har EUIPO henvist til, at kontoret med sit eneste anbringendes andet led har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 29 og 30 med urette støttede sig på en retspraksis, der ikke fandt anvendelse i den omhandlede sag, idet denne retspraksis vedrørte den ældre rettigheds potentielle bortfald efter vedtagelsen af den afgørelse, der var genstand for sagen for Retten, hvilket bortfald er uden betydning for denne afgørelses lovlighed.
11
For det fjerde har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringendes tredje led har foreholdt Retten, at den med urette støttede sig på det forhold, at der i udtrædelsesaftalen ikke findes nogen bestemmelse vedrørende indsigelser rejst inden overgangsperiodens udløb, i stedet for at anvende den generelle regel om, at den ældre rettighed skal være gyldig på tidspunktet for vedtagelsen af den endelige afgørelse om indsigelsen.
12
For det femte har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringendes fjerde led har gjort gældende, at Retten tilsidesatte Domstolens praksis vedrørende sondringen mellem krænkelsessøgsmål og administrative procedurer vedrørende EU-varemærker, således som den bl.a. fremgår af præmis 47 i dom af 21. februar 2013, Fédération Cynologique Internationale (C-561/11, EU:C:2013:91), og af præmis 61 og 62 i dom af 21. juli 2016, Apple and Pear Australia og Star Fruits Diffusion mod EUIPO (C-226/15 P, EU:C:2016:582), idet den med urette antog, at et afslag på registrering af det omstridte EU-varemærke garanterede beskyttelsen af de ældre rettigheder mod ulovlig anvendelse af dette varemærke i perioden mellem datoen for indgivelsen af denne varemærkeansøgning og udløbet af overgangsperioden. Ifølge EUIPO medførte denne retlige fejl følgelig, at Retten i den appellerede doms præmis 42 med urette konkluderede dels, at der forelå en konflikt mellem den nævnte EU-varemærkeansøgning og de omhandlede ældre britiske rettigheder i denne periode, dels, at sagsøgeren i første instans havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse.
13
For det sjette har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringendes femte led har bebrejdet Retten, at den ikke tog hensyn til EU-lovgivers vilje, som er afspejlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, eller til territorialitetsprincippet for intellektuelle ejendomsrettigheder, idet den i den appellerede doms præmis 45 fastslog, at en eventuel omdannelse af ansøgningen om det omstridte EU-varemærke til en ansøgning om nationale varemærker hverken havde nogen betydning for den interesse, som sagsøgeren i første instans havde i at få medhold i indsigelsen, eller for, at der forelå en konflikt mellem de ældre britiske rettigheder og det af denne ansøgning omfattede EU-varemærke samt mellem disse rettigheder og de eventuelle nationale varemærker, der ville følge af overgangen af denne ansøgning.
14
For det syvende har EUIPO anført, at kontoret med sit eneste anbringendes sjette led har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 30, 31, 34 og 36-39 ikke fortolkede artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, henset til dens ordlyd, sammenhæng og formål, hvilket er i strid med de krav, der følger af Domstolens praksis, og navnlig at den tilsidesatte det i denne bestemmelse omhandlede formål om at beskytte indehaverne af ældre rettigheders interesser ved at sikre disse rettigheders væsentligste funktion mod konflikter med eventuelle yngre EU-varemærker.
15
Dernæst har EUIPO gjort gældende, at appellen rejser spørgsmålet om betydningen af den ældre rettigheds bortfald ex nunc under den administrative procedure for indsigelsessagens formål, for den indsigende parts interesse i at få medhold i sagen og for, hvorvidt kontoret er forpligtet til at tage hensyn til denne rettighed, idet dette spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling som omhandlet i artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
16
I denne henseende har EUIPO for det første gjort gældende, at appellen rejser et horisontalt spørgsmål, nemlig om den grundlæggende betingelse om søgsmålsinteressen og interessen i at fortsætte sagen for Unionens retsinstanser, der bl.a. er nævnt i præmis 42 i dom af 7. juni 2007, Wunenburger mod Kommissionen (C-362/05 P, EU:C:2007:322), og i punkt 63-68 i generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych mod Kommissionen (C-560/18 P, EU:C:2019:1052), er relevant for fortolkningen af bestemmelser såsom artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, der regulerer de administrative procedurer vedrørende EU-varemærker. Dette spørgsmål vedrører desuden formålet med indsigelsessagen, henset til den ældre rettigheds væsentligste funktion, idet sidstnævnte udgør et af grundlagene for de intellektuelle ejendomsrettigheder og EU-varemærkesystemet.
17
For det andet har EUIPO anført, at det spørgsmål, som appellen rejser, går videre end selve appelgrundene, således at Domstolens afklaring er nødvendig både for borgerne og for de kompetente nationale myndigheder. Dette spørgsmål er nemlig ikke udelukkende knyttet til Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Unionen, men omfatter alle andre tilfælde, hvor den ældre rettighed bortfalder ex nunc under den administrative procedure, navnlig i forbindelse med de hyppige tilfælde, hvor denne rettighed udløber, fortabes eller opgives under denne procedure. Dernæst er det nævnte spørgsmål ikke begrænset til fortolkningen af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 eller til bortfaldet af ældre ikke-registrerede varemærker, men omfatter alle de relative hindringer for registrering og ugyldighedsgrunde, der er fastsat i denne forordnings artikel 8 og 53, samt bortfaldet af alle ældre rettigheder, der påberåbes i medfør af disse grunde, idet denne ældre rettighed kan være en rettighed, som ikke kun har lokal betydning, et EU-varemærke, et nationalt varemærke, en ophavsret eller et design eller patent. Endelig vedrører samme spørgsmål ikke kun sager ved EUIPO, men alle sager ved de nationale administrative eller retslige myndigheder vedrørende relative registreringshindringer og ugyldighedsgrunde, der er baseret på ældre rettigheder, i overensstemmelse med de nationale lovgivninger, der gennemfører Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2015, L 336, s. 1), navnlig artikel 5.
18
For det tredje er EUIPO af den opfattelse, at det spørgsmål, som appellen rejser, vedrører den problematik om den grundlæggende forskel mellem administrative procedurer vedrørende EU-varemærker og krænkelsessøgsmål, som Domstolen allerede har behandlet, hvilket Retten ikke tog hensyn til i den appellerede dom.
19
For det fjerde har EUIPO gjort gældende, at det nævnte spørgsmål vedrører det grundlæggende territorialitetsprincip for intellektuelle ejendomsrettigheder, som Retten tilsidesatte, da den fastslog, at der forelå en potentiel konflikt mellem de ældre britiske rettigheder og de nationale varemærker, der ville følge af en eventuel overgang af ansøgningen om det omstridte EU-varemærke.
20
For det femte er EUIPO af den opfattelse, at dette spørgsmål behandles forskelligt i Rettens praksis. Indtil for nylig er det nemlig konsekvent fremgået af Rettens domme, bl.a. dom af 13. september 2006, MIP Metro mod KHIM – Tesco Stores (METRO) (T-191/04, EU:T:2006:254, præmis 30-34 og den deri nævnte retspraksis), og af 2. juni 2021, Style & Taste mod EUIPO – The Polo/Lauren Company (Gengivelse af en polospiller) (T-169/19, EU:T:2021:318, præmis 22-32 og den deri nævnte retspraksis), samt kendelse af 20. juli 2021, Coravin mod EUIPO – Cora (CORAVIN) (T-500/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:493, præmis 32-47 og den deri nævnte retspraksis), at den ældre rettighed skal være gyldig på det tidspunkt, hvor EUIPO træffer afgørelse om indsigelsen eller ugyldighedsbegæringen. Retten har derimod fraveget denne retspraksis i en række domme afsagt i forbindelse med Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen, bl.a. i dom af 30. januar 2020, Grupo Textil Brownie mod EUIPO – The Guide Association (BROWNIE) (T-598/18, EU:T:2020:22), og af 23. september 2020, Bauer Radio mod EUIPO – Weinstein (MUSIKISS) (T-421/18, EU:T:2020:433), hvoraf det i det væsentlige fremgår, at det alene er denne ældre rettigheds gyldighed på datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen, der er relevant. I den appellerede dom undlod Retten imidlertid at tage højde for denne divergerende retspraksis, og den forklarede ikke sin tilgang i denne dom, hvilket i sig selv rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.
21
For det sjette har EUIPO anført, at appellen berører det grundlæggende princip om EU-varemærkets enhedskarakter, som afspejler EU-lovgivers ønske om at fastsætte en ensartet ordning for EU-varemærker som et alternativ til nationale varemærker for virksomheder, der ønsker at udvikle deres aktiviteter på EU-plan, og rejser spørgsmålet om kompetencefordelingen mellem den lovgivende magt og den dømmende magt, idet Retten erstattede den generelle regel om, at den ældre rettighed skal være gyldig på tidspunktet for vedtagelsen af EUIPO’s endelige afgørelse om indsigelsen, med en ny regel.
22
For det syvende har EUIPO gjort gældende, at Rettens tilgang i den appellerede dom indebærer en risiko for retsusikkerhed og manglende gensidighed, for så vidt som den tilsidesætter virkningerne af artikel 50, stk. 3, TEU og af udtrædelsesaftalens artikel 126 og 127 og pålægger EUIPO en forpligtelse til at undersøge en relativ registreringshindring i forhold til et område, hvor det omstridte EU-varemærke ikke nyder nogen beskyttelse. En sådan tilgang risikerer nemlig at skabe en urimelig ubalance til fordel for de britiske rettigheder, der er bedre beskyttet i Unionen, end EU-varemærkerne er i Det Forenede Kongerige.
Domstolens bemærkninger
23
Det skal indledningsvis bemærkes, at det påhviler appellanten at godtgøre, at de spørgsmål, der er rejst i appellen, er vigtige for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
24
Desuden fremgår det af artikel 58a, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, sammenholdt med procesreglementets artikel 170a, stk. 1, og artikel 170b, stk. 4, at en anmodning om bevilling af appel skal indeholde alle de oplysninger, som gør det muligt for Domstolen at træffe afgørelse om bevilling af appel og, hvis appellen admitteres delvist, at fastslå de appelanbringender eller de dele af appellen, som svarskriftet skal være rettet mod. Henset til, at ordningen med forudgående bevilling af appellerne som omhandlet i denne statuts artikel 58a har til formål at begrænse Domstolens prøvelse til spørgsmål, der har betydning for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, skal kun de anbringender, der rejser sådanne spørgsmål, og som er godtgjort af appellanten, således behandles af Domstolen i forbindelse med appellen (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 21, og af 7.6.2022, Magic Box Int. Toys mod EUIPO, C-194/22 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:463, præmis 14).
25
En anmodning om bevilling af appel skal således under alle omstændigheder klart og præcist angive de anbringender, som appellen er baseret på, identificere det retlige spørgsmål, der er rejst ved hvert enkelt anbringende, med den samme klarhed og præcisere, hvorvidt dette spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, og specifikt redegøre for grundene til, at det pågældende spørgsmål er vigtigt i forhold til det påberåbte kriterium. Navnlig hvad angår appelanbringenderne skal anmodningen om bevilling af appel omfatte en præcisering af den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, der er blevet tilsidesat i den appellerede dom eller kendelse, en kortfattet redegørelse for, hvori den retlige fejl, som Retten angiveligt har begået, består, og en angivelse af, i hvilket omfang denne fejl har påvirket resultatet af den appellerede dom eller kendelse. Når den retlige fejl, der påberåbes, følger af en tilsidesættelse af retspraksis, skal det i anmodningen om bevilling af appel angives kortfattet, men klart og præcist, for det første hvor den påståede tilsidesættelse findes ved angivelse af såvel de præmisser i den appellerede dom eller kendelse, som appellanten anfægter, som de præmisser i Domstolens eller Rettens afgørelse, som er blevet tilsidesat, og for det andet de konkrete grunde til, at en sådan tilsidesættelse rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
26
I den foreliggende sag fremgår det af den appellerede doms præmis 28-31, som EUIPO har henvist til, at det ifølge Retten – i lighed med Domstolens praksis, ifølge hvilken det er datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det varemærke, som der er blevet gjort indsigelse imod, der er afgørende for fastlæggelsen af, hvilken materiel ret der finder anvendelse – »nu« følger af dennes »faste« praksis, at eksistensen af en relativ registreringshindring skal vurderes på tidspunktet for indgivelsen af denne registreringsansøgning. Den omstændighed, at det ældre varemærke kan miste sin status som varemærke i en medlemsstat på et tidspunkt efter indgivelsen af ansøgningen om registrering af EU-varemærket, navnlig som følge af den pågældende medlemsstats eventuelle udtræden af EU, er følgelig irrelevant. Retten konkluderede dels, at da ansøgningen om registrering af det omstridte varemærke var indgivet inden udløbet af overgangsperioden eller endog inden ikrafttrædelsen af udtrædelsesaftalen, kunne de ældre ikke-registrerede varemærker, der var påberåbt til støtte for indsigelsen mod denne ansøgning, for så vidt som de var blevet anvendt erhvervsmæssigt i Det Forenede Kongerige, i princippet danne grundlag for en sådan indsigelse, dels, at appelkammeret burde have taget hensyn hertil i forbindelse med dets vurdering, hvilket appelkammeret imidlertid afslog at gøre alene med den begrundelse, at overgangsperioden var udløbet på tidspunktet for vedtagelsen af den omhandlede afgørelse.
27
I den appellerede doms præmis 42, som EUIPO ligeledes har henvist til, fastslog Retten i øvrigt, at selv hvis det medgives, at en konflikt mellem de omhandlede varemærker efter overgangsperiodens udløb ikke længere kan opstå, forholder det sig ikke desto mindre således, at en sådan konflikt i tilfælde af registrering af det ansøgte varemærke ikke desto mindre kunne have foreligget i perioden mellem datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og udløbet af overgangsperioden. Retten konkluderede, således som EUIPO har anført, at sagsøgeren i første instans havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse for så vidt angår denne periode.
28
I forbindelse med Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen og udløbet af overgangsperioden under den administrative procedure for EUIPO fastslog Retten således, som anført af EUIPO, i den appellerede doms præmis 46, at ingen af de argumenter, som EUIPO havde fremført, kunne understøtte kontorets synspunkt om, at datoen for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, som er den eneste omstændighed i den foreliggende sag, der fandt sted efter udløbet af overgangsperioden, var det relevante tidspunkt for løsningen af tvisten, og at det eneste anbringende derfor skulle tages til følge, samt at den omtvistede afgørelse skulle annulleres i overensstemmelse med sagsøgeren i første instans’ første påstand.
29
Det skal for det første bemærkes, at EUIPO har beskrevet sit eneste anbringende om en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 præcist og klart, idet kontoret indledningsvis har præciseret, at Retten blandede det indledende spørgsmål om fastlæggelse af den lovgivning, der fandt anvendelse ratione temporis, sammen med det processuelle og materielle spørgsmål om gyldigheden af den ældre rettighed på datoen for vedtagelsen af afgørelsen om indsigelsen, og dernæst, at Retten tilsidesatte sondringen i Domstolens praksis mellem krænkelsessøgsmål og administrative procedurer vedrørende EU-varemærker, idet den antog, at et afslag på registrering af ansøgningen om det omstridte EU-varemærke garanterede beskyttelsen af de ældre rettigheder mod ulovlig anvendelse af dette varemærke i perioden mellem datoen for indgivelsen af denne ansøgning og udløbet af overgangsperioden, og endelig at Retten i strid med Domstolens praksis undlod at tage hensyn til formålet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 om at beskytte indehaverne af ældre rettigheders interesser ved at sikre disse rettigheders væsentligste funktion mod konflikter med yngre EU-varemærker.
30
Hvad navnlig angår argumenterne om, at Retten tilsidesatte Domstolens praksis vedrørende sondringen mellem krænkelsessøgsmål og administrative procedurer vedrørende EU-varemærker, således som denne fremgår af dom af 21. februar 2013, Fédération Cynologique Internationale (C-561/11, EU:C:2013:91, præmis 47), og af 21. juli 2016, Apple and Pear Australia og Star Fruits Diffusion mod EUIPO (C-226/15 P, EU:C:2016:582, præmis 61 og 62), Rettens faste praksis vedrørende virkningerne af den ældre rettigheds bortfald under indsigelses- og ugyldighedssager ved EUIPO, således som denne fremgår af dom af 13. september 2006, MIP Metro mod KHIM – Tesco Stores (METRO) (T-191/04, EU:T:2006:254, præmis 30 og 34), samt af 2. juni 2021, Style & Taste mod EUIPO – The Polo/Lauren Company (Gengivelse af en polospiller) (T-169/19, EU:T:2021:318, præmis 22-32 og den deri nævnte retspraksis), samt formålet med artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 om at beskytte det ældre varemærkes væsentligste funktion, må det fastslås, at EUIPO har angivet såvel de anfægtede præmisser i den appellerede dom som de præmisser i afgørelserne og de bestemmelser, der angiveligt er blevet tilsidesat.
31
For det andet har EUIPO navnlig foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 31 fastslog, at de omhandlede ældre britiske ikke-registrerede varemærker i princippet kunne danne grundlag for indsigelsen fra sagsøgeren i første instans, og at appelkammeret således burde have taget hensyn hertil i forbindelse med dets vurdering, uanset at overgangsperioden var udløbet på tidspunktet for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, og at den i denne doms præmis 42 som svar på et argument fra EUIPO præciserede, at denne sagsøger havde en berettiget interesse i at få medhold i sin indsigelse for så vidt angår perioden mellem datoen for indgivelsen af ansøgningen om det omstridte EU-varemærke og udløbet af overgangsperioden. Som EUIPO har anført, var det bl.a. på grundlag af disse betragtninger, at Retten annullerede den omtvistede afgørelse. Det fremgår således klart af anmodningen om bevilling af appel, at Rettens angiveligt fejlagtige fortolkning af de proceduremæssige og materielle krav, der finder anvendelse på indsigelsessager ved EUIPO, har haft afgørende betydning for resultatet af den appellerede dom.
32
For det tredje skal appellanten i henhold til den bevisbyrde, der påhviler ophavsmanden til en anmodning om bevilling af appel, godtgøre, at appellen uafhængigt af de retlige spørgsmål, som den pågældende påberåber sig i sin appel, rejser et eller flere vigtige spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling, idet dette kriterium er mere vidtrækkende end den appellerede dom og i sidste ende appellen (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 27).
33
Dette indebærer i sig selv, at eksistensen af sådanne spørgsmål og betydningen heraf skal godtgøres ved angivelse af konkrete oplysninger, der vedrører det pågældende tilfælde, og ikke blot generelle argumenter (kendelse af 10.12.2021, EUIPO mod The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C-382/21 P, EU:C:2021:1050, præmis 28).
34
I det foreliggende tilfælde har EUIPO angivet det spørgsmål, som kontoret har rejst med sit eneste anbringende, der i det væsentlige består i at fastlægge det tidspunkt og de omstændigheder, der skal lægges til grund ved vurderingen af indehaveren af en ældre rettigheds berettigede interesse i at få medhold i en indsigelse mod en EU-varemærkeansøgning og EUIPO’s forpligtelse til at tage hensyn til den nævnte ældre rettighed, dels når den tvist, der er indbragt for Retten, vedrører en afgørelse, der er truffet efter en indsigelsessag, som er støttet på en ældre rettighed, der alene er beskyttet i Det Forenede Kongerige, dels når overgangsperioden var udløbet på datoen for vedtagelsen af denne afgørelse. Mere generelt vedrører dette spørgsmål ifølge EUIPO den betydning, som den ældre rettigheds bortfald ex nunc under en indsigelses- eller ugyldighedssag ved EUIPO har for udfaldet af denne sag.
35
Endvidere har EUIPO redegjort for de konkrete grunde til, at et sådant spørgsmål er vigtigt for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng eller udvikling.
36
EUIPO har navnlig præciseret, at det nævnte spørgsmål vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den grundlæggende betingelse om søgsmålsinteressen og interessen i at fortsætte sagen finder anvendelse på administrative procedurer vedrørende EU-varemærker, og de grundlæggende principper inden for intellektuel ejendomsret, dvs. territorialitetsprincippet, princippet om EU-varemærkets enhedskarakter og det grundlæggende begreb varemærkets væsentligste funktion, i en sammenhæng, hvor overgangsperioden er udløbet. Et sådant spørgsmål vedrører desuden den væsentlige forskel, der er fastslået i retspraksis, mellem administrative procedurer vedrørende EU-varemærker på den ene side og krænkelsessøgsmål på den anden side.
37
I denne henseende har EUIPO indledningsvis fremhævet den horisontale karakter af spørgsmålet om, hvorvidt betingelsen om søgsmålsinteressen og interessen i at fortsætte sagen, som anvendes i forbindelse med retssager for Retten og Domstolen, er relevant i forbindelse med administrative procedurer vedrørende EU-varemærker, og hvorvidt der i sidste ende skal tages hensyn til den berettigede interesse i at få medhold i et administrativt søgsmål ved fortolkningen af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 og i forlængelse heraf ved fortolkningen af andre bestemmelser i denne forordning vedrørende sådanne procedurer.
38
Endvidere har EUIPO præciseret, at såvel brugerne af EU-varemærkesystemet som de nationale retsinstanser har behov for en afklaring fra Domstolen, navnlig i betragtning af, at det rejste spørgsmål ikke kun vedrører virkningen af Det Forenede Kongeriges udtræden af Unionen, men også alle de situationer – som er hyppige inden for intellektuel ejendomsret – hvor en ældre rettighed bortfalder under den administrative procedure, bl.a. i tilfælde af rettighedens fortabelse eller udløb. Hvad i denne henseende angår spørgsmålet om, hvorvidt den ældre rettighed skal være gyldig på tidspunktet for EUIPO’s endelige afgørelse eller alene på datoen for ansøgningen om registrering af det omstridte EU-varemærke, har EUIPO redegjort for Rettens selvmodsigende praksis på området og fremhævet sammenhængen mellem dette spørgsmål og spørgsmålet om en sådan ældre rettigheds bortfald ex nunc under retssagen, idet kontoret har fremhævet, at det har påberåbt sig sidstnævnte spørgsmål i en sag, der verserer for Domstolen.
39
Endelig har EUIPO i det væsentlige anført, at det rejste spørgsmål vedrører det grundlæggende princip om EU-varemærkets enhedskarakter, som EU-lovgiver ønskede gennemført ved varemærkets indførelse i Unionens retsorden, i en sammenhæng, hvor Retten i den appellerede dom, i mangel af specifikke regler i forordning nr. 207/2009 og i udtrædelsesaftalen, fremførte en regel, som pålægger EUIPO en forpligtelse til at undersøge en relativ registreringshindring i forhold til et område, hvor det ansøgte EU-varemærke under alle omstændigheder ikke nyder nogen beskyttelse, idet den ikke tog hensyn til virkningerne af artikel 50, stk. 3, TEU og artikel 126 og 127 i udtrædelsesaftalen. EUIPO har tilføjet, at ud over de risici, som denne tilgang medfører i forhold til retssikkerhedsprincippet, indebærer den nævnte tilgang ligeledes risici i forhold til gensidighedsprincippet, eftersom den kan skabe en ubalance mellem beskyttelsen af de ældre britiske rettigheder i Unionen og beskyttelsen af EU-varemærkerne i Det Forenede Kongerige.
40
Det fremgår således af anmodningen om bevilling af appel, at det spørgsmål, der er rejst ved den foreliggende appel, er mere vidtrækkende end den appellerede dom og i sidste ende appellen.
41
Henset til de oplysninger, som EUIPO har fremlagt, skal det fastslås, at kontorets anmodning om bevilling af appel i tilstrækkelig grad godtgør, at appellen rejser et vigtigt spørgsmål for EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.
42
I lyset af ovenstående betragtninger skal appellen admitteres i sin helhed.
Sagsomkostninger
43
I henhold til procesreglementets artikel 170b, stk. 4, fortsætter sagen i overensstemmelse med nærværende reglements artikel 171-190a, når appellen admitteres helt eller delvist i henhold til de kriterier, der er anført i statutten for Den Europæiske Unions Domstols artikel 58a, stk. 3.
44
I henhold til nævnte reglements artikel 137, som i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse på appelsagen, træffes der afgørelse om sagsomkostninger ved den dom eller kendelse, hvormed sagens behandling ved Domstolen afsluttes.
45
Eftersom anmodningen om bevilling af appel tages til følge, skal afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Af disse grunde bestemmer Domstolen (afdelingen for bevilling af appel):
1)
Appellen admitteres.
2)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.