62024CJ0525
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
27. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 63 TEUF – frie kapitalbevægelser – skatter og afgifter – indkomstbeskatning af juridiske personer – spansk juridisk person, som er ikke-hjemmehørende skattepligtig i Portugal – kildeskat – fritagelse – beviskrav – attest, som godtgør betingelserne for fritagelse – artikel 65 TEUF – tvingende almene hensyn – effektiv skattekontrol – effektiv skatteopkrævning – samarbejde og gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder«
I sag C-525/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift), Portugal) ved afgørelse af 18. juli 2024, indgået til Domstolen den 30. juli 2024, i sagen
Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones
mod
Autoridade Tributária e Aduaneira,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Ziemele (refererende dommer), og dommerne A. Kumin og S. Gervasoni,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, ved advogados M.F. Cabral Matos, T. Marreiros Moreira og R. Pereira de Abreu,
–
den portugisiske regering ved P. Barros da Costa, H. Gomes Magno og A. Rodrigues, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved P. Caro de Sousa og W. Roels, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 63 TEUF.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones (herefter »Santander«) og Autoridade Tributária e Aduaneira (skatte- og afgiftsmyndighed, Portugal, herefter »skattemyndigheden«) vedrørende lovligheden af beskatningen af udbytte modtaget af Santander for 2020 og 2021 ved indeholdelse af endelig kildeskat.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Artikel 10, stk. 1 og 2, i overenskomsten mellem Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien om undgåelse af dobbeltbeskatning og forhindring af skatteunddragelse for så vidt angår skatter på indkomst, indgået i Madrid den 26. oktober 1993, bestemmer:
»1.   Udbytte, der udbetales af et selskab, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, til en person, der er hjemmehørende i den anden kontraherende stat, kan beskattes i denne anden stat.
2.   Et sådant udbytte kan dog også beskattes i den kontraherende stat, hvor det selskab, der betaler udbyttet, er hjemmehørende, og i henhold til lovgivningen i denne stat, men hvis modtageren er den retmæssige ejer af udbyttet, må den således pålignede skat ikke overstige
[...]
b) 15% af bruttobeløbet af udbytte i alle andre tilfælde.
[...]«
EU-retten
EUF-traktaten
4
Artikel 63, stk. 1, TEUF bestemmer:
»Inden for rammerne af bestemmelserne i dette kapitel er alle restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande forbudt.«
5
Artikel 65 TEUF har følgende ordlyd:
»1.   Bestemmelserne i artikel 63 griber ikke ind i medlemsstaternes ret til:
a)
at anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning, som sondrer imellem skatteydere, hvis situation er forskellig med hensyn til deres bopælssted eller med hensyn til det sted, hvor deres kapital er investeret
[...]
3.   De foranstaltninger og fremgangsmåder, der er nævnt i stk. 1 og 2, må ikke udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af den frie bevægelighed for kapital og betalinger, som defineret i artikel 63.
[...]«
Direktiv (EU) 2016/2341
6
Tredje betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/2341 af 14. december 2016 om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers (IORP’ers) aktiviteter og tilsynet hermed (EUT 2016, L 354, s. 37) har følgende ordlyd:
»Dette direktiv tilstræber en minimumsharmonisering og bør derfor ikke være til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører yderligere bestemmelser med henblik på at beskytte arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordningers medlemmer og pensionsmodtagere, forudsat at sådanne bestemmelser er i overensstemmelse med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til EU-retten. Dette direktiv vedrører ikke spørgsmål om national social-, arbejdsmarkeds-, skatte- eller aftaleret, ej heller tilstrækkeligheden af pensionsydelser i medlemsstaterne.«
7
Dette direktivs artikel 6 fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»arbejdsmarkedsrelateret pensionskasse« eller »IORP«: en pensionskasse, der uanset dens juridiske status opererer på et kapitaldækket grundlag, og som er oprettet adskilt fra ethvert pensionstegnende firma eller fag med det formål at yde arbejdsmarkedsrelaterede pensionsydelser på grundlag af:
a)
en individuelt eller kollektivt indgået aftale mellem arbejdsgiver(e) og de(n) ansatte eller deres respektive repræsentanter, eller
b)
en aftale indgået med selvstændige, individuelt eller kollektivt, i overensstemmelse med hjemlandets og værtslandets ret,
og hvis aktiviteter er direkte knyttet hertil
[...]
4)
»pensionsydelser«: ydelser, der udbetales ved pensionsalderens indtræden eller forventede indtræden, eller, såfremt der er tale om komplementære tillæg til disse ydelser, ved dødsfald, invaliditet eller ansættelsesforholdets ophør eller i form af støtte ved sygdom, social nød eller dødsfald. For at lette modtagerens økonomiske sikkerhed i alderdommen kan disse ydelser udgøre livsvarige udbetalinger, ophørende udbetalinger, et engangsbeløb eller en hvilken som helst kombination heraf
[...]«
8
Direktivets artikel 45 har følgende ordlyd:
»1.   Hovedformålet med tilsynet er at beskytte medlemmers og pensionsmodtageres rettigheder samt sikre [arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers (IORP’ers)] stabilitet og soliditet.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder forsynes med de nødvendige redskaber og har den relevante ekspertviden og kapacitet samt mandat til at kunne opfylde hovedformålet med tilsynet, jf. stk. 1.«
9
Artikel 50, litra a), i direktiv 2016/2341 bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder for så vidt angår alle IORP’er, der er registreret eller har opnået tilladelse på deres område, har de fornødne beføjelser og midler til at:
a)
kræve, at IORP’en, IORP’ens administrations-, ledelses- eller tilsynsorgan eller de personer, der reelt leder IORP’en eller varetager nøglefunktioner, til enhver tid udleverer oplysninger om eller dokumentation for alle forretningsaktiviteter
[...]«
Direktiv 2010/24/EU
10
Syvende betragtning til Rådets direktiv 2010/24/EU af 16. marts 2010 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter, afgifter og andre foranstaltninger (EUT 2010, L 84, s. 1) har følgende ordlyd:
»Gensidig bistand kan bestå af følgende: Den bistandssøgte myndighed kan meddele den bistandssøgende myndighed de oplysninger, den har brug for til inddrivelse af fordringer, der er opstået i den bistandssøgende medlemsstat, og give den betalingspligtige meddelelse om ethvert dokument vedrørende sådanne fordringer, der hidrører fra den bistandssøgende medlemsstat. Den bistandssøgte myndighed kan også efter anmodning fra den bistandssøgende myndighed inddrive fordringer, som er opstået i den bistandssøgende medlemsstat, eller træffe retsbevarende foranstaltninger for at sikre inddrivelse af disse fordringer.«
11
Det følger af dets direktivs artikel 1, at dette direktiv fastlægger regler for, hvorledes medlemsstaterne skal bistå ved inddrivelse i en medlemsstat af fordringer som omhandlet i artikel 2, der opstår i en anden medlemsstat.
12
Direktivets artikel 2, stk. 1, litra a), fastsætter:
»Dette direktiv finder anvendelse på fordringer vedrørende:
a)
alle skatter og afgifter af enhver art, der opkræves af eller på vegne af en medlemsstat eller dens territoriale eller administrative underenheder, herunder lokale myndigheder eller på vegne af [Den Europæiske Union.]«
13
Samme direktivs artikel 5, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Efter anmodning fra den bistandssøgende myndighed udleverer den bistandssøgte myndighed de oplysninger, der kan forventes at være relevante for den bistandssøgende myndighed ved inddrivelse af dens fordringer som omhandlet i artikel 2.
Med henblik på udlevering af disse oplysninger sørger den bistandssøgte myndighed for at foretage de administrative undersøgelser, der måtte være nødvendige for at fremskaffe dem.«
14
Artikel 10, stk. 1, i direktiv 2010/24 bestemmer:
»Efter anmodning fra den bistandssøgende myndighed inddriver den bistandssøgte myndighed fordringer, der er omhandlet i en akt, der hjemler ret til eksekution i den bistandssøgende medlemsstat.«
Direktiv 2011/16/EU
15
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 2011/16/EU af 15. februar 2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF (EUT 2011, L 64, s. 1) fastsætter:
»Dette direktiv fastsætter de regler og procedurer, hvorefter medlemsstaterne skal samarbejde indbyrdes med henblik på at udveksle de oplysninger, som kan forudses at være relevante for administrationen og håndhævelsen af medlemsstaternes nationale love vedrørende de i artikel 2 omhandlede skatter.«
16
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2011/16 bestemmer, at dette direktiv finder anvendelse på alle former for skatter, der opkræves af eller på vegne af en medlemsstat eller en medlemsstats territoriale eller administrative underenheder, herunder de lokale myndigheder.
17
Direktivets kapitel II indeholder en afdeling I, som har overskriften »Udveksling af oplysninger efter anmodning«, og som omfatter direktivets artikel 5, der bestemmer:
»Efter anmodning fra den bistandssøgende myndighed meddeler den bistandssøgte myndighed den bistandssøgende myndighed enhver oplysning som omhandlet i artikel 1, stk. 1, som den er i besiddelse af, eller som den indhenter i forbindelse med administrative undersøgelser.«
Portugisisk ret
18
Artikel 16 i Estatuto dos Benefícios Fiscais (lov om skattefordele) (Diário da República, I serie I-A, nr. 149, af 1.7.1989) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »EBF«), med overskriften »Pensionsfonde og lignende fonde« har følgende ordlyd:
»1.   De indtægter, som pensionsfonde og lignende fonde, der er oprettet og drives i henhold til national lovgivning, har oppebåret, er fritaget for [indkomstbeskatning af juridiske personer].
[...]
7.   De indtægter, som pensionsfonde, der er oprettet og drives i henhold til lovgivningen, og som er etableret i en anden medlemsstat i [EU] eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, forudsat at denne medlemsstat i sidstnævnte tilfælde er bundet af et administrativt samarbejde på beskatningsområdet, der svarer til det samarbejde, der er etableret på EU-plan, [...] er fritaget for [indkomstbeskatning af juridiske personer], forudsat at følgende kumulative betingelser er opfyldt[, dvs.]:
a)
at de udelukkende sikrer udbetaling af ydelser i form af alders- eller invaliditetspension, efterladtepension, efterløn eller førtidspension, sundhedsydelser efter beskæftigelse og, såfremt de er supplerende og accessoriske i forhold til disse ydelser, ydelser ved dødsfald
b)
at de forvaltes af arbejdsmarkedsrelaterede pensionsfonde, der er omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/41/EF af 3. juni 2003 [om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed (EUT 2003, L 235, s. 10)]
c)
at pensionsfonden er den retmæssige ejer af indtægterne
d)
at ejerskabet af selskabsandelene for så vidt angår det udloddede udbytte har været uafbrudt i mindst et år.
8.   Med forbehold af bestemmelserne i artikel 98 i [Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Coletivas (lov om indkomstbeskatning af juridiske personer), godkendt ved Decreto-Lei n. 442-B/88 (lovdekret nr. 442-B/88) af 30. november 1988 (Diário da República, I serie, nr. 277, af 30.11.1988 (herefter »CIRC«)], skal det, for at bestemmelserne i det foregående stykke kan finde umiddelbar anvendelse, over for den enhed, som er forpligtet til at foretage indeholdelse af kildeskat, inden den dato, hvorpå indtægterne stilles til rådighed, godtgøres, at betingelserne i nærværende artikels stk. 7, litra a), b) og c), er opfyldt, ved en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder i den medlemsstat i [EU] eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, der er ansvarlige for de respektive tilsynsfunktioner.«
19
CIRC’s artikel 98, stk. 5 og 7, bestemmer:
»5.   Med forbehold af bestemmelserne i det følgende stykke er skattesubstitutten, hvis der ikke er fremlagt dokumentation inden udløbet af den fastsatte frist for betaling af skatten, og i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 14, stk. 3 ff., forpligtet til at betale hele den skat, der skulle have været fradraget i henhold til loven.
[...]
7.   Hvis der er ikke er fremlagt dokumentation inden for de fastsatte frister og på de fastsatte betingelser, kan de enheder, der modtager indtægterne, og som opfylder betingelserne i stk. 1 og 2 i denne artikel og i artikel 14, stk. 3 ff., anmode om hel eller delvis tilbagebetaling af den indeholdte kildeskat inden for en frist på to år fra udgangen af det år, hvor den udløsende begivenhed fandt sted, ved fremlæggelse af en standardformular, der er godkendt ved en bekendtgørelse udstedt af det regeringsmedlem, der har ansvaret for de finansielle anliggender, ledsaget af et dokument udstedt af de kompetente myndigheder i den pågældende bopælsstat, der attesterer disse enheders skattemæssige hjemsted i den pågældende periode og deres indkomstskattepligt i denne stat.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20
Santander er en spansk juridisk person, der er stiftet som en pensionsfond oprettet ved aftale, og som har skattemæssigt hjemsted i Spanien.
21
I 2020 og 2021 modtog Santander, som ikke havde et fast driftssted i Portugal, udbytte af selskabsandele, der i mindst et år havde været ejet uafbrudt i selskaber hjemmehørende i Portugal. Disse udbytter blev undergivet indkomstbeskatning af juridiske personer med en sats på 25% i form af endelig kildeskat.
22
Efter at have anmodet om tilbagebetaling af forskellen mellem det således opkrævede skattebeløb og det beløb, der svarer til den skattesats på 15%, der er fastsat i overenskomsten mellem Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien i overenskomsten om undgåelse af dobbeltbeskatning og forhindring af skatteunddragelse for så vidt angår skatter på indkomst, indgået i Madrid den 26. oktober 1993, fremsatte Santander derefter dels krav om annullation af afgørelserne om indeholdelse af kildeskat af juridiske personers indkomst for 2020 og 2021 som følge af en tilsidesættelse af EU-retten, dels om anerkendelse af Santanders ret til tilbagebetaling af den samlede skat, som med urette var blevet betalt for disse år, idet Santander gjorde gældende at have overholdt alle de betingelser, der er fastsat i EBF’s artikel 16.
23
Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift), Portugal), som er den forelæggende ret, har anført, at EBF’s artikel 16 i den affattelse, der var gældende i 2020 og 2021, blev vedtaget efter dom af 6. oktober 2011, Kommissionen mod Portugal (C-493/09, EU:C:2011:635), og at skattefritagelsen for ikke-hjemmehørende pensionsfonde siden 2012 har været underlagt de samme betingelser som dem, der gælder for hjemmehørende pensionsfonde.
24
Den forelæggende ret har for det første præciseret, at for at indtægter oppebåret i Portugal umiddelbart kan være omfattet af fritagelsen for indkomstbeskatning af juridiske personer, skal ikke-hjemmehørende pensionsfonde fremlægge dokumentation for, at de betingelser, der er fastsat i EBF’s artikel 16, stk. 7, litra a), b) og c), er opfyldt inden den dato, hvorpå indtægterne stilles til rådighed, ved hjælp af den erklæring, der er omhandlet i EBF’s artikel 16, stk. 8.
25
For det andet følger det af en samlet læsning af EBF’s artikel 16, stk. 8, og CIRC’s artikel 98, at pensionsfonde, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, og som ikke har været omfattet af fritagelsen for indkomstbeskatning af juridiske personer, kan anmode om tilbagebetaling af den skat, der med urette er betalt i Portugal, for så vidt som de godtgør, at de materielle betingelser i EBF’s artikel 16 er opfyldt.
26
Den forelæggende ret har anført, at Santander har bekræftet, at selskabet forgæves har forsøgt at opnå den erklæring, der er omhandlet i EBF’s artikel 16, stk. 8, og det er af den opfattelse, at eftersom kravene i portugisisk ret ikke kan gøres gældende over for en anden medlemsstat, kan Santander ikke kræve, at den enhed, der har til opgave at føre tilsyn med dette selskab i Spanien, udsteder certifikater, der indeholder oplysninger, som denne enhed muligvis ikke har beføjelse til at udstede i henhold til sin egen lovgivning og sine interne regler.
27
Den forelæggende ret ønsker derfor, henset til bl.a. dom af 6. oktober 2011, Kommissionen mod Portugal (C-493/09, EU:C:2011:635, præmis 49), oplyst, hvorvidt de beviskrav, der er fastsat i EBF’s artikel 16, stk. 7 og 8, kan pålægges ikke-hjemmehørende pensionsfonde, navnlig når de ikke kræves opfyldt af en hjemmehørende pensionsfond, og om skattemyndighederne i en situation, hvor den skattepligtige hævder ikke at kunne indhente sådanne beviser, af egen drift skal anmode herom.
28
På denne baggrund har Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er de beviskrav, der i henhold til [EBF’s] artikel 16, stk. 7 og 8, [...] pålægges pensionsfonde, som i skattemæssig henseende ikke er hjemmehørende i Portugal, med henblik på anvendelsen af fritagelse for kildeskat eller tilbagebetaling af kildeskat forenelige med EU-retten (navnlig de frie kapitalbevægelser, der er fastsat i artikel 63 TEUF)?
2)
Såfremt sagsøgeren hævder, at det er vanskeligt eller umuligt for denne at fremskaffe sådanne beviser fra myndighederne i vedkommendes hjemstedsstat, er de portugisiske skatte- og afgiftsmyndigheder da forpligtet til at anvende de ordninger, der f.eks. er fastsat i Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 1977 [om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter (EFT 1977, L 336, s. 15)] eller Rådets direktiv 2008/55/EF af 26. maj 2008 [om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger (EUT 2008, L 150, s. 28)], med henblik på at indhente de oplysninger, der kræves i henhold til [EBF’s] artikel 16, stk. 7 og 8[...]?«
Om anmodningen om præjudiciel afgørelse
Indledende bemærkninger
29
Uden formelt at rejse tvivl om, hvorvidt anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling, har den portugisiske regering i første række bestridt den forudsætning, som den forelæggende ret har lagt til grund, nemlig at den bevisbyrde, der er fastsat i EBF’s artikel 16, stk. 7 og 8, sammenholdt med CIRC’s artikel 98, bevirker, at den ikke-hjemmehørende pensionsfond forhindres i at udøve sin ret til fritagelse for beskatning af juridiske personers indkomst. Denne regering har i det væsentlige anført, at alle bevismidler, der gør det muligt at godtgøre, at betingelserne i EBF’s artikel 16, stk. 7, er opfyldt, er tilladt, og at den manglende anvendelse af denne fritagelse i den situation, der er omhandlet i hovedsagen, er en følge af handlinger begået af det portugisiske udbytteudloddende selskab og af handlingerne begået af den ikke-hjemmehørende udbyttemodtagende pensionsfond, som navnlig burde have fremført sine retlige krav på korrekt vis.
30
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at inden for rammerne af den procedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, påhviler det i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter Domstolen at tage hensyn til de retlige og faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret har ansvaret for at fastlægge, og som ifølge denne er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (jf. i denne retning dom af 27.2.2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Investeringsinstitutters forvaltningsordning), C-18/23, EU:C:2025:119, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
31
Spørgsmålet om, hvorvidt de forudsætninger, som den forelæggende ret baserer sig på i forbindelse med sine spørgsmål, er fejlagtige, udgør for det andet et spørgsmål, der vedrører de faktiske omstændigheder, og som det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden af (dom af 27.2.2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Investeringsinstitutters forvaltningsordning), C-18/23, EU:C:2025:119, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
32
Den portugisiske regering kan derfor ikke for Domstolen rejse tvivl om de forudsætninger, der følger af den nationale retlige og faktiske situation, således som den er lagt til grund af den forelæggende ret, og som Domstolen skal lægge til grund i sin besvarelse af de præjudicielle spørgsmål.
33
I anden række, og for så vidt som Europa-Kommissionen har udtrykt tvivl om de materielle betingelser, der er fastsat i EBF’s artikel 16, stk. 7, skal det bemærkes, at bedømmelsen af, om de beviskrav, som en ikke-hjemmehørende pensionsfond skal opfylde for at opnå en fritagelse for indkomstbeskatning af juridiske personer, er forenelige med EU-retten, kun er relevant, hvis de materielle betingelser i sig selv er i overensstemmelse med EU-retten. Som det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, er den forelæggende ret af den opfattelse, at denne fritagelse fra 2012, når den vedrører indtægter oppebåret i Portugal af pensionsfonde, der er hjemmehørende i en anden EU-medlemsstat, er underlagt de samme materielle betingelser som dem, der finder anvendelse på pensionsfonde, der er oprettet i henhold til portugisisk ret.
34
Eftersom den forelæggende ret kun har anmodet Domstolen om en fortolkning af EU-retten med hensyn til de beviskrav, der finder anvendelse på ikke-hjemmehørende pensionsfonde, skal Domstolen alene tage stilling til dette aspekt uden, inden for rammerne af den foreliggende sag, at tage stilling til fortolkningen af EU-retten med hensyn til de materielle betingelser, der gælder for ikke-hjemmehørende pensionsfonde, for at de kan være omfattet af en fritagelse for indkomstbeskatning af juridiske personer.
Om det første præjudicielle spørgsmål
35
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 63, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at en ikke-hjemmehørende pensionsfond fremlægger dokumentation for, at de fastsatte materielle betingelser for at være omfattet af en fritagelse for den skat, der indeholdes af udbytte, som denne fond modtager, er opfyldt, eller for at opnå tilbagebetaling heraf, ved at fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med nævnte fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende.
36
Det følger af Domstolens faste praksis, at foranstaltninger, der er forbudt ifølge artikel 63, stk. 1, TEUF, i egenskab af restriktioner for kapitalbevægelserne, omfatter sådanne foranstaltninger, som kan afholde ikke-hjemmehørende personer fra at foretage investeringer i en medlemsstat, eller sådanne, der kan afholde personer, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, fra at foretage investeringer i andre stater (dom af 6.10.2011, Kommissionen mod Portugal, C-493/09, EU:C:2011:635, præmis 28, og af 7.11.2024, XX (Unit-linked aftaler), C-782/22, EU:C:2024:932, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
37
Bedømmelsen af foranstaltningernes afskrækkende virkning kan ikke alene vedrøre de foranstaltninger, der indfører de materielle betingelser for at kunne opnå en skattefordel, men ligeledes de foranstaltninger, der fastsætter de beviser, som ikke-hjemmehørende skattepligtige skal fremlægge med henblik herpå (jf. i denne retning dom af 30.1.2020, Köln-Aktienfonds Deka, C-156/17, EU:C:2020:51, præmis 50).
38
I den foreliggende sag fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den ikke-hjemmehørende pensionsfond for at være omfattet af fritagelsen for indkomstbeskatning af juridiske personer i henhold til EBF’s artikel 16, stk. 8, skal godtgøre, at de betingelser, der er fastsat i artikel 16, stk. 7, litra a), b) og c), er opfyldt, over for den enhed, der har pligt til at indeholde kildeskat, og dette inden den dato, hvorpå de pågældende indtægter stilles til rådighed, ved hjælp af en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder i en EU-medlemsstat eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, der fører tilsyn med fonden, selv om det ikke kræves, at en hjemmehørende pensionsfond opfylder disse beviskrav.
39
Det følger heraf, at ikke-hjemmehørende pensionsfonde for at være omfattet af fritagelsen for indkomstbeskatning af juridiske personer eller for at opnå tilbagebetaling heraf er underlagt administrative byrder, som hjemmehørende pensionsfonde ikke er underlagt.
40
En sådan forskellig behandling udgør en ugunstig behandling af ikke-hjemmehørende pensionsfonde, som kan afholde dem fra at foretage investeringer i portugisiske selskaber, og udgør følgelig en restriktion for de frie kapitalbevægelser, der principielt er forbudt i henhold til artikel 63, stk. 1, TEUF.
41
Når dette er sagt, griber artikel 63 TEUF i medfør af artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF ikke ind i medlemsstaternes ret til at anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning, der sondrer mellem skatteydere, der ikke befinder sig i samme situation med hensyn til deres bopælssted eller det sted, hvor deres kapital er investeret.
42
Det følger af fast retspraksis, at artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF som en undtagelse til det grundlæggende princip om frie kapitalbevægelser skal fortolkes strengt. Denne bestemmelse kan derfor ikke fortolkes således, at enhver skattelovgivning, som sondrer mellem de skattepligtige alt afhængigt af det sted, hvor de er bosat, eller den medlemsstat, i hvilken de investerer deres kapital, uden videre er forenelig med EUF-traktaten (dom af 17.1.2008, Jäger, C-256/06, EU:C:2008:20, præmis 40, og af 27.2.2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Investeringsinstitutters forvaltningsordning), C-18/23, EU:C:2025:119, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
43
Den forskellige behandling, der er tilladt ifølge artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF, må således ikke, ifølge stk. 3 i denne artikel 65, udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning. Domstolen har derfor fastslået, at en sådan forskellig behandling kun kan tillades, når den vedrører situationer, der ikke er objektivt sammenlignelige, eller, i modsat fald, når den er berettiget på grund af et tvingende alment hensyn (dom af 6.6.2000, Verkooijen, C-35/98, EU:C:2000:294, præmis 43, og af 27.2.2025, Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Investeringsinstitutters forvaltningsordning), C-18/23, EU:C:2025:119, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
44
Det følger af Domstolens praksis, for det første, at spørgsmålet om, hvorvidt en grænseoverskridende situation kan sammenlignes med en national situation, skal vurderes under hensyntagen til det formål, der forfølges med den omhandlede nationale lovgivning, og til genstanden for og indholdet af sidstnævnte, og, for det andet, at der kun kan tages hensyn til de relevante sondringskriterier i denne lovgivning med henblik på bedømmelsen af, om den forskellige behandling, der følger af en sådan lovgivning, afspejler objektivt forskellige situationer (dom af 29.4.2021, Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Indtægter fra investeringsinstitutter), C-480/19, EU:C:2021:334, præmis 49, og af 7.11.2024, XX (Unit-linked aftaler), C-782/22, EU:C:2024:932, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
45
Det er derfor, at Domstolen har fastslået, at ikke-hjemmehørende selskabers situation nærmer sig hjemmehørende selskabers situation, fra det øjeblik en medlemsstat ensidigt eller gennem indgåelse af overenskomster ikke blot gør hjemmehørende selskaber, men også ikke-hjemmehørende selskaber indkomstskattepligtige af det udbytte, de modtager fra et hjemmehørende selskab (dom af 12.12.2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, EU:C:2006:773, præmis 68, og af 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe), C-601/23, EU:C:2024:1048, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
46
I den foreliggende sag anerkender den i hovedsagen omhandlede lovgivning, at situationen for hjemmehørende pensionsfonde og situationen for ikke-hjemmehørende pensionsfonde er sammenlignelige, idet sidstnævnte i lighed med hjemmehørende pensionsfonde er omfattet af fritagelsen for den skat, der indeholdes af det udbytte, som de modtager. Den undergiver imidlertid disse to kategorier af fonde en forskellig behandling for så vidt angår beviset for, at de opfylder de materielle betingelser for at være omfattet af denne fritagelse. Overholdelsen af de materielle betingelser for at opnå en skattefordel er imidlertid nødvendig for så vidt angår såvel hjemmehørende som ikke-hjemmehørende pensionsfonde.
47
Følgelig afspejler en lovgivning, der har til formål at sikre overholdelsen af de materielle betingelser for en skattefordel, og som alene pålægger ikke-hjemmehørende pensionsfonde beviskrav i denne henseende, ikke en objektiv forskel i situationen for hjemmehørende og ikke-hjemmehørende pensionsfonde.
48
Det skal derfor prøves, om den forskellige behandling, der følger af den i hovedsagen omhandlede lovgivning, kan begrundes i et tvingende alment hensyn.
49
I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at nødvendigheden af at sikre en effektiv skattekontrol og nødvendigheden af at sikre en effektiv skatteopkrævning udgør tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser, forudsat at den er egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre gennemførelsen af disse mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dem (jf. i denne retning dom af 12.10.2023, BA (Arv – social boligpolitik i EU), C-670/21, EU:C:2023:763, præmis 67 og 78 og den deri nævnte retspraksis, og af 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe), C-601/23, EU:C:2024:1048, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
50
Selv om det i sidste ende tilkommer den forelæggende ret, som har enekompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder i hovedsagen og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en sådan lovgivning opfylder disse krav, har Domstolen, hvis opgave det er at give den forelæggende ret et fyldestgørende svar, kompetence til på grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen indgivne skriftlige indlæg at vejlede den nævnte ret på en sådan måde, at denne kan træffe sin afgørelse (dom af 7.9.2022, Cilevičs m.fl., C-391/20, EU:C:2022:638, præmis 72 og 73 og den deri nævnte retspraksis).
51
I den foreliggende sag skal den ikke-hjemmehørende pensionsfond for at være omfattet af fritagelsen for indkomstbeskatning af juridiske personer eller for at opnå tilbagebetaling heraf fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med fonden i den medlemsstat, hvor den er hjemmehørende, hvoraf det for det første fremgår, at den udelukkende sikrer udbetaling af ydelser i form af alders- eller invaliditetspension, efterladtepension, efterløn eller førtidspension, sundhedsydelser efter beskæftigelse og, såfremt de er supplerende og accessoriske i forhold til disse ydelser, ydelser ved dødsfald, for det andet, at fonden forvaltes af arbejdsmarkedsrelaterede pensionsfonde, der er omfattet af direktiv 2003/41, og, for det tredje, at den er den retmæssige ejer af indtægterne.
52
Hvad i denne henseende angår egnetheden af en sådan erklæring til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre virkeliggørelsen af de mål, der er omhandlet i nærværende doms præmis 49, skal det bemærkes, at en medlemsstats skattemyndigheder har ret til at kræve, at den skattepligtige fremlægger de beviser, som de finder nødvendige for at kunne bedømme, om de i lovgivningen fastsatte betingelser for en skattefordel er opfyldt, og dermed afgøre, om denne fordel skal indrømmes. Indhold, form og den grad af præcision, som de oplysninger, der indgives af den skattepligtige, skal have, skal fastsættes af den medlemsstat, som indrømmer den nævnte fordel, således at denne kan foretage en korrekt beskatning (jf. i denne retning dom af 30.1.2020, Köln-Aktienfonds Deka, C-156/17, EU:C:2020:51, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
53
For ikke at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for en ikke-hjemmehørende skattepligtig at opnå en skattefordel, kan det imidlertid ikke kræves, at den pågældende fremlægger dokumenter, der i alle henseender svarer til den form og den grad af præcision, som gør sig gældende for de bevisdokumenter, der er foreskrevet i den nationale lovgivning i den medlemsstat, som indrømmer nævnte skattefordel, hvis de dokumenter, som den skattepligtige har fremlagt, i øvrigt gør det muligt for denne medlemsstat klart og præcist at kontrollere, om betingelserne for at opnå den pågældende skattefordel er opfyldt. Ikke-hjemmehørende skattepligtige må således ikke underlægges en for vidtgående administrativ byrde, som i praksis afskærer dem fra at opnå en skattefordel (jf. i denne retning dom af 30.1.2020, Köln-Aktienfonds Deka, C-156/17, EU:C:2020:51, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
54
Det følger heraf, at betingelsen, der alene gælder for ikke-hjemmehørende pensionsfonde, om at fremlægge en erklæring som den, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede lovgivning, fra myndighederne i en anden medlemsstat, kun er egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre en effektiv skattekontrol og en effektiv skatteopkrævning, hvis disse myndigheder har de nødvendige beføjelser og kompetencer til at udstede en sådan erklæring, og hvis denne kan udstedes til den pågældende pensionsfond inden for en rimelig frist.
55
Det skal i denne henseende bemærkes, at direktiv 2016/2341, som med virkning fra den 13. januar 2019 ophævede direktiv 2003/41, i artikel 6, stk. 1 og 4, definerer begreberne »arbejdsmarkedsrelateret pensionskasse« og »pensionsydelser« på en måde, der i det væsentlige er identisk med de tilsvarende begreber i direktiv 2003/41, som EBF’s artikel 16, stk. 7, henviser til.
56
Selv om direktiv 2016/2341 i artikel 50, litra a), bestemmer, at medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder for så vidt angår alle IORP’er, der er registreret eller har opnået tilladelse på deres område, har de fornødne beføjelser og midler til at kræve, at IORP’en, IORP’ens administrations-, ledelses- eller tilsynsorgan eller de personer, der reelt leder IORP’en eller varetager nøglefunktioner, til enhver tid udleverer oplysninger om eller dokumentation for alle forretningsaktiviteter, indeholder dette direktiv hverken bestemmelser om pensionsfondenes ret til at anmode om, at disse myndigheder udsteder erklæringer som dem, der kræves i henhold til den i hovedsagen omhandlede lovgivning, eller bestemmelser, der giver de nævnte myndigheder beføjelse til at udstede sådanne erklæringer.
57
Idet direktiv 2016/2341 ifølge tredje betragtning hertil kun tilsigter en minimumsharmonisering, afhænger muligheden for at opnå en sådan erklæring af den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor den pensionsfond, der anmoder om skattefritagelse, er hjemmehørende.
58
Såfremt den forelæggende ret i den foreliggende sag måtte fastslå, at tilsynsmyndighederne i den stat, hvor den sagsøgende pensionsfond er hjemmehørende, ikke råder over de nødvendige beføjelser og kompetencer til at udstede en erklæring som den, der kræves i henhold til den i hovedsagen omhandlede lovgivning, eller at denne erklæring ikke kan udstedes inden for en rimelig frist, skal det fastslås, at kravet om at indgive en erklæring fra sådanne myndigheder ikke er egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre overholdelsen af de materielle betingelser for skattefordelen og mere generelt skattekontrollens effektivitet og en effektiv skatteopkrævning.
59
I modsat fald skal det stadig afgøres, om et sådant krav går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
60
Bedømmelsen heraf skal ske ved at sondre mellem de to tilfælde, som den forelæggende ret har henvist til, nemlig på den ene side den øjeblikkelige fritagelse for kildeskat af juridiske personers indkomst og på den anden side den efterfølgende tilbagebetaling af den indeholdte kildeskat.
61
Hvad for det første angår fritagelsen for kildeskat heraf fremgår det af EBF’s artikel 16, stk. 8, at beviset for, at de betingelser, der er fastsat i EBF’s artikel 16, stk. 7, litra a), b) og c), er opfyldt, for at være omfattet af denne fritagelse skal fremlægges for den enhed, der har pligt til at opkræve denne kildeskat, inden den dato, hvor indtægterne stilles til rådighed for de ikke-hjemmehørende pensionsfonde. De enheder, der er forpligtede til at indeholde kildeskat, er i det foreliggende tilfælde hjemmehørende i Portugal, hvori de ikke-hjemmehørende pensionsfonde ejer kapitalandele. Det følger heraf, at det er disse hjemmehørende selskaber, der skal kunne kontrollere, at den i hovedsagen omhandlede ikke-hjemmehørende pensionsfond opfylder de materielle betingelser for fritagelse for kildeskat.
62
Det er i denne henseende vigtigt, at den enhed, som er forpligtet til at foretage indeholdelse af den pågældende kildeskat, kun kan undlade at indeholde skat, hvis denne enhed er sikker på, at udbyttemodtager opfylder betingelserne for at kunne opnå fritagelse herfor. Det kan således ikke kræves af udbyttedebitor, at denne ved hjælp af dokumentation, der opfylder andre kriterier end dem, der er fastsat i den nationale lovgivning, som denne udbyttedebitor er underlagt, sikrer, at de pågældende udbytter opfylder de materielle betingelser for at kunne fritages for kildeskat, med risiko for, såfremt denne begik en fejl, at gøre det vanskeligere at inddrive skatten fra udbyttemodtager (jf. i denne retning dom af 3.10.2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C-290/04, EU:C:2006:630, præmis 60).
63
Selv hvis det antages, at en ikke-hjemmehørende pensionsfonds forpligtelse til at forelægge hjemmehørende udbytteudloddende selskaber en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med denne fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende, er egnet til at sikre en effektiv skattekontrol og en effektiv skatteopkrævning, går den følgelig ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
64
Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede lovgivning overholder proportionalitetsprincippet i snæver forstand, for så vidt som den ikke er uforholdsmæssig i forhold til de forfulgte formål, henset til den omstændighed, som den portugisiske regering har anført i sit skriftlige indlæg for Domstolen, at skattemyndigheden tillod ethvert dokument med henblik på at bevise, at betingelserne i EBF’s artikel 16, stk. 7, var opfyldt, forudsat at det var ledsaget af et dokument udstedt af de kompetente myndigheder i den pågældende ikke-hjemmehørende pensionsfonds bopælsstat, der attesterer fondens skattemæssige hjemsted og indkomstbeskatning i denne stat.
65
Hvad for det andet angår tilbagebetalingen af den opkrævede skat forholder det sig således, at såfremt den forelæggende ret efter den prøvelse, der er anført i nærværende doms præmis 58, måtte finde, at kravet om at indgive en erklæring til skattemyndighederne i den medlemsstat, hvorfra udbyttet hidrører, fra tilsynsmyndighederne i den medlemsstat, hvor den ikke-hjemmehørende pensionsfond er skattemæssigt hjemmehørende, er egnet til at nå de forfulgte mål, skal den efterprøve, om dette krav går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
66
Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at en medlemsstats lovgivning, som indebærer en absolut hindring for, at en skattepligtig kan fremlægge dokumentation, der opfylder andre kriterier, navnlig med hensyn til formen for fremlæggelsen, end dem, der er fastsat ved denne lovgivning, ville gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en effektiv skattekontrol og en effektiv skatteopkrævning (jf. i denne retning dom af 30.6.2011, Meilicke m.fl., C-262/09, EU:C:2011:438, præmis 43, og af 9.10.2014, van Caster, C-326/12, EU:C:2014:2269, præmis 49).
67
Til forskel fra det tilfælde, der er behandlet i nærværende doms præmis 61-64, hvor det udbytteudloddende selskab er ansvarligt for kildeskatten, er det her skattemyndighederne i den medlemsstat, hvorfra udbyttet stammer, der skal træffe afgørelse om anmodningen om tilbagebetaling af denne kildeskat. En sådan myndighed kan imidlertid gøre brug af de ordninger om gensidig bistand, der findes mellem medlemsstaternes myndigheder, som er tilstrækkelige til at gøre det muligt for kildemedlemsstaten at kontrollere rigtigheden af de oplysninger, der er fremlagt af de ikke-hjemmehørende selskaber, som ønsker at få kildeskatten refunderet (dom af 19.12.2024, Credit Suisse Securities (Europe), C-601/23, EU:C:2024:1048, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
68
Artikel 5 i direktiv 2011/16, sammenholdt med direktivets artikel 1, stk. 1, og artikel 2, som i overensstemmelse med direktivets artikel 28 ophævede direktiv 77/799 med virkning fra den 1. januar 2013, bestemmer således, at den bistandssøgte myndighed efter anmodning fra den bistandssøgende myndighed meddeler den bistandssøgende myndighed de oplysninger, som kan forudses at være relevante for administrationen og håndhævelsen af medlemsstatens nationale lovgivning, som den bistandssøgte myndighed er underlagt, vedrørende skatter omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2011/26, og som den er i besiddelse af, eller som den indhenter i forbindelse med administrative undersøgelser.
69
Artikel 5 i direktiv 2011/16 indgår i dette direktivs kapitel II, afdeling I, hvilken afdeling vedrører udveksling af oplysninger efter anmodning, hvorunder dette direktiv fastlægger forholdet mellem den bistandssøgende medlemsstat og den bistandssøgte medlemsstat og deres gensidige forpligtelser (dom af 26.9.2024, Ordre des avocats du Barreau de Luxembourg, C-432/23, EU:C:2024:791, præmis 56).
70
Selv om ingen bestemmelse i direktiv 2011/16 indfører en forpligtelse for myndighederne i en medlemsstat til at indgive den i direktivets artikel 5 omhandlede anmodning, idet EU-lovgiver med henblik på den udveksling af oplysninger efter anmodning, der er fastsat i dette direktiv, alene har fastsat de forpligtelser, som medlemsstaterne har over for hinanden (jf. i denne retning dom af 26.9.2024, Ordre des avocats du Barreau de Luxembourg, C-432/23, EU:C:2024:791, præmis 59), gør nævnte direktiv det muligt for en medlemsstat at anmode de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat om alle de oplysninger, der kan sætte den i stand til at foretage en korrekt ansættelse af indkomstskatten.
71
Hvad angår tilbagebetaling af indkomstbeskatning af juridiske personer, der er opkrævet ved indeholdelse af kildeskat, går kravet om som eneste bevismiddel at fremlægge en erklæring fra tilsynsmyndighederne for den ikke-hjemmehørende pensionsfond følgelig ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de forfulgte mål.
72
Henset til det ovenstående skal det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 63, stk. 1, TEUF
skal fortolkes således, at
–
denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at en ikke-hjemmehørende pensionsfond fremlægger dokumentation for, at de fastsatte materielle betingelser for at være omfattet af en fritagelse for den skat, der indeholdes af udbytte, som denne fond modtager, er opfyldt, ved at fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med nævnte fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende, forudsat at disse myndigheder har de nødvendige beføjelser og kompetencer til at udstede en sådan erklæring, at denne kan opnås inden for en rimelig frist, og at der ikke findes foranstaltninger, der, selv om de er lige så effektive, er mindre restriktive
–
denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at en ikke-hjemmehørende pensionsfond fremlægger dokumentation for, at de fastsatte materielle betingelser for at opnå tilbagebetaling af den skat, der er indeholdt af udbytte, som denne fond har modtaget, er opfyldt, ved at fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med denne fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende.
Om det andet præjudicielle spørgsmål
73
Henset til besvarelsen af det første præjudicielle spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet præjudicielle spørgsmål.
Sagsomkostninger
74
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Artikel 63, stk. 1, TEUF
skal fortolkes således, at
–
denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at en ikke-hjemmehørende pensionsfond fremlægger dokumentation for, at de fastsatte materielle betingelser for at være omfattet af en fritagelse for den skat, der indeholdes af udbytte, som denne fond modtager, er opfyldt, ved at fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med nævnte fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende, forudsat at disse myndigheder har de nødvendige beføjelser og kompetencer til at udstede en sådan erklæring, at denne kan opnås inden for en rimelig frist, og at der ikke findes foranstaltninger, der, selv om de er lige så effektive, er mindre restriktive
–
denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at en ikke-hjemmehørende pensionsfond fremlægger dokumentation for, at de fastsatte materielle betingelser for at opnå tilbagebetaling af den skat, der er indeholdt af udbytte, som denne fond har modtaget, er opfyldt, ved at fremlægge en erklæring, som er bekræftet og attesteret af de myndigheder, der fører tilsyn med denne fond i den medlemsstat, hvor fonden er hjemmehørende.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: portugisisk.