61985CC0181_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
I denne sag har Frankrig nedlagt paastand om annullation af Kommissionens forordning nr . 644/85 ( EFT 1985 L*73, s.*15 ) om fastsaettelse af en udligningsafgift ved indfoersel af ethanol, der er fremstillet i Frankrig af landbrugsprodukter, til de oevrige medlemsstater .
Den anfaegtede forordning er udstedt under henvisning til traktatens artikel 46, som bestemmer :
"Saafremt en vare i en medlemsstat er underkastet en national markedsordning eller en anden indenlandsk regulering med tilsvarende virkning, som i konkurrencemaessig henseende paavirker en lignende produktion i en anden Medlemsstat, paalaegger Medlemsstaterne vedkommende vare en udligningsafgift ved indfoerslen fra den Medlemsstat, i hvilken markedsordningen eller reguleringen findes, medmindre denne Medlemsstat paalaegger en udligningsafgift ved udfoerslen .
Kommissionen fastsaetter disse afgifter paa det niveau, som er noedvendigt for at genoprette ligevaegten; den kan ligeledes tillade anvendelsen af andre foranstaltninger paa de vilkaar og i den naermere udformning, som den fastsaetter ."
I sag 337/82, St.-Nikolaus-Brennerei mod Hauptzollamt Krefeld, Sml . 1984, s.*1051, statuerede Domstolen, at denne artikel fortsat var gaeldende efter overgangsperiodens udloeb . Den goer det muligt for Kommissionen "oejeblikkeligt at traeffe noedvendige beskyttelsesforanstaltninger mod de konkurrencefordrejninger, som skabes af en medlemsstat" og via indfoerelse af en udligningsafgift at soege "at stabilisere markederne og at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard ". "I hvert enkelt tilfaelde tilkommer det Kommissionen at paase, at afgiftens varighed og stoerrelse begraenses til, hvad der er noedvendigt for at genoprette ligevaegten ". ( Dommens praemisser 14 og 15 ).
St.-Nikolaus-Brennerei vedroerte Kommissionens forordning nr . 851/76 ( EFT 1976 L*96, s.*41 ), som ogsaa fastsatte en udligningsafgift ved eksport af subsidieret ethanol fra Frankrig, i dette tilfaelde kun til Tyskland og Benelux-landene . Denne forordning blev afloest af Kommissionens forordning nr . 1407/78 ( EFT 1978 L*170, s.*24 ), som fastsatte en ny udligningsafgift, indtil den blev ophaevet ved Kommissionens forordning nr . 841/80 ( EFT 1980 L*90, s.*30 ).
Fra dette tidspunkt og indtil 1984 blev der ikke paalagt nogen udligningsafgift . Efter adskillige klager, herunder anmodninger til Kommissionen om at forbyde eksport fra Frankrig i henhold til de befoejelser, der er givet Kommissionen i artikel 46, stk . 2, udstedte denne forordning nr . 2541/84 ( EFT 1984 L*238, s.*16 ), der fra den 13 . september 1984 fastsatte en udligningsafgift ved indfoersel fra Frankrig til alle de oevrige medlemsstater af ethanol fremstillet af landbrugsprodukter, som ikke blev denatureret i overensstemmelse med de i Frankrig paa dette omraade gaeldende bestemmelser .
I henhold til artikel 5, stk . 1, skulle indfoerselsmedlemsstaterne med regelmaessige mellemrum give Kommissionen underretning om importpriserne paa fransk ethanol; artikel 5, stk . 2, bestemmer, at "hvis de faktorer, der blev lagt til grund ved fastsaettelsen af afgiften, aendrer sig i vaesentlig grad, justerer Kommissionen afgiften tilsvarende ".
Frankrig anfaegtede ikke den genindfoerelse af udligningsafgiften, der skete ved denne forordning . Paa grundlag af oplysninger fra medlemsstaterne indtog Kommissionen senere det standpunkt, at afgiften ikke havde haft den oenskede virkning . Foelgelig blev artiklerne 1 og 2 i forordning nr . 2541/84 afloest af nye bestemmelser ved forordning nr . 644/85 . Afgiften blev sat op med virkning fra februar 1985; som foelge af de problemer, der var opstaaet ved anvendelsen af forordning nr . 2541/84, blev det naermere angivet, hvilke beviser der kraevedes for at godtgoere, at ethanolen ikke var af landbrugsmaessig oprindelse, eller at den var blevet denatureret i overensstemmelse med de franske bestemmelser, og der blev foretaget aendringer i de administrative bestemmelser om andre medlemsstaters opkraevning af udligningsafgiften .
Frankrig har fremsat seks anbringender til stoette for sin paastand om, at den anfaegtede forordning annulleres . Kommissionen haevder, at ingen af anbringenderne bortset fra det foerste kan tages i betragtning, og at de alle er ubegrundede .
Kommissionen har gjort gaeldende, at fem af Frankrigs anbringender i virkeligheden er rettet mod den metode, hvorefter afgiften beregnes i henhold til forordning nr . 2541/84 . Dette blev ikke gjort gaeldende i rette tid . Frankrig kan derfor kun anfaegte de aendringer, der er indfoert ved forordning nr . 644/85 . Den franske regering har heroverfor anfoert, at den omstaendighed, at en forordning anvender samme raesonnement og beregningsmetoder som en tidligere forordning, ikke betyder, at den senere forordning ikke kan anfaegtes i henhold til artikel 173; subsidiaert kan gyldigheden af den tidligere forordning anfaegtes i medfoer af traktatens artikel 184 under en sag vedroerende den senere forordning .
I duplikken har Kommissionen haevdet, at paaberaabelsen af traktatens artikel 184 var et nyt anbringende, som ikke var fremsat i staevningen, og som derfor ikke kan tages i betragtning . Under den mundtlige forhandling gjorde den franske regering gaeldende, at dens paaberaabelse af artikel 184 ikke i sig selv var et nyt anbringende, men en ny maade at fremfoere de argumenter paa, som var fremfoert i staevningen med hensyn til udligningsafgiftens lovlighed . Selv om jeg har mine tvivl, ville jeg vaere tilboejelig til at tiltraede dette . Som foelge heraf mener jeg, at spoergsmaalet, om den franske regerings krav vedroerende realiteten kan tages under paakendelse, maa undersoeges baade for saa vidt angaar artikel 173 og artikel 184 .
Det forenede Kongerige har - selv om det er indtraadt i sagen til stoette for Kommissionen med hensyn til realiteten - indtaget det standpunkt, at den franske regerings anbringender kan tages i betragtning baade i medfoer af artikel 173 og artikel 184 .
Der er noget tiltalende ved begge de argumenter, der er fremfoert med hensyn til artikel 173 . Paa den ene side anfoeres det, at det er klart, at en retsakt, der kun bekraefter en tidligere retsakt, ikke bevirker, at fristen begynder at loebe paa ny, saaledes at den oprindelige retsakt, som blot bekraeftes, kan anfaegtes ( jfr . f.eks . de forenede sager 42 og 49/59, SNUPAT, Sml . 1954-1964, s.*247, sag 17/71, Tontodonati, Sml . 1971, s.*323, og de forenede sager 33 og 75/79, Kuhner, Sml . 1980, s.*1677 paa s.*1694 ). Det synes ogsaa klart, at hvis der indfoeres en generel ordning eller opstilles generelle kriterier i én forordning, og de saa gennemfoeres i en anden forordning, er det som hovedregel ikke muligt at anfaegte lovligheden af bestemmelserne i den generelle forordning, naar der vedtages en yderligere forordning med regler, der udelukkende traeder i stedet for de detaljerede gennemfoerelsesbestemmelser i den anden forordning . Det goeres gaeldende, at disse principper boer foelges i naervaerende sag .
Paa den anden side anfoeres det, at den blotte omstaendighed, at der i en senere selvstaendig forordning anvendes samme kriterier eller samme bestemmelser som i en tidligere forordning, ikke betyder, at disse kriterier eller bestemmelser ikke kan anfaegtes i den senere forordning ( sag 2/57, Hauts Forneaux mod Den Hoeje Myndighed, Sml . 1954-1964, s.*101 ). Det er det, der er tilfaeldet her .
Efter min opfattelse falder naervaerende sag imidlertid ikke ind under en af disse tre kategorier . Forordningen er ikke blot en bekraeftende retsakt; den er ikke en retsakt, der blot aendrer en gennemfoerelsesforordning, og den er heller ikke en helt selvstaendig forordning, der traeder i stedet for en anden . Forordningen aendrer den foerste forordning, men denne forbliver i kraft i det omfang, den ikke er aendret . AEndringsforordningen anvender de samme kriterier, som blev anvendt ved den foerste afgiftsfastsaettelse, med det formaal at tilpasse den gaeldende sats, og bortset herfra skete der alene administrative aendringer og aendring vedroerende referenceperioden .
Hvis denne forordning simpelt hen havde ophaevet og var traadt i stedet for den tidligere forordning, kunne den efter min opfattelse anfaegtes, selv om kriterierne var blevet fastsat og de forskellige artikler gengivet med de samme ord .
I virkeligheden er formaalet med vedtagelsen af artiklerne 1 og 2 i forordning nr . 644/85 at indfoere saavel aendringer i administrationen af ordningen som den nye sats, og som Kommissionen har paapeget paa side 8 i svarskriftet, fremgaar det af den fjerde betragtning til forordning nr . 644/85, at referenceperioden for prisen paa melasse blev aendret . I stedet for perioden december 1984 til februar 1985 valgtes perioden fra oktober til december 1984 . Hvad det angaar, var resultatet gunstigt for Frankrig, fordi afgiften som foelge heraf blev lavere, end hvis man havde valgt den senere periode, og derfor har Frankrig heller ikke klaget over dette punkt .
Den nye ordning er som foelge heraf i adskillige henseender forskellig fra den gamle, selv om de afgoerende kriterier og beregningsmetoden er de samme . Uden at jeg paa nogen maade skal kritisere Kommissionen for at have vedtaget den nye afgift ved en aendring, vil jeg mene, at den lige saa godt kunne have udstedt en ny forordning, og at dette maaske ville have virket mere ordentligt . Skoent den foerste forordning stadig er i kraft og ikke selv kan anfaegtes i medfoer af artikel 173, kan jeg - henset til de aendringer, der er sket i det, der egentlig er den operative del af forordningen - tiltraede, at forordning nr . 644/85 foerer til en anden ordning og boer betragtes som en "retsakt", hvis lovlighed kan proeves i sin helhed i medfoer af artikel 173 . Jeg anser det andet standpunkt for at vaere en for restriktiv fortolkning af artikel 173 og for ikke at vaere tvingende noedvendigt af hensyn til retssikkerheden, eftersom ingen af de afgoerelser, der kan traeffes med hensyn til gyldigheden af forordning nr . 644/85, kan foere til annullation af noget, der er foregaaet i henhold til forordning nr . 2541/84 . Den franske regering er saaledes ikke henvist til kun at fremsaette sin foerste soegsmaalsgrund, som vedroerer forhold, der angivelig ligger efter den foerste forordning, og som ifoelge Kommissionen begrunder en aendring i afgiftens stoerrelse . I overensstemmelse hermed mener jeg, at hele sagen kan tages under paakendelse i medfoer af artikel 173 .
Herefter behoever den franske regering ikke at paaberaabe sig artikel 184 . Spoergsmaalet ville imidlertid opstaa, hvis man indtager det andet standpunkt .
Det er klart, at artikel 184 kun kan blive relevant i en sag anlagt ved Domstolen i medfoer af en anden artikel i traktaten ( de forenede sager 31 og 33/62, Woehrmann mod Kommissionen, Sml . 1954-1964, s.*373 ). Det er endvidere klart, at en saadan sag skal kunne antages til realitetsbehandling, saaledes at Frankrig paa ingen maade ville kunne paaberaabe sig artikel 184, hvis ingen af dets anbringender kunne have vaeret taget i betragtning i henhold til artikel 173 . Kommissionen har imidlertid anerkendt, at sagen kan tages under paakendelse i henhold til artikel 173, for saa vidt angaar den foerste soegsmaalsgrund .
Der opstaar alligevel en raekke spoergsmaal . I Woehrmann-sagen udtalte Domstolen : "Formaalet med artikel 184 er kun at beskytte vedkommende person mod anvendelsen af en ulovlig forordning, uden at selve forordningen, der ikke kan anfaegtes efter udloebet af den i artikel 173 fastsatte frist, for saa vidt anfaegtes ." Det vil oftere forekomme, at denne bestemmelse paaberaabes i en sag, hvor en person soeger at anfaegte en beslutning, der retter sig til ham . Han er da berettiget til at goere gaeldende, at den forordning, som beslutningen bygger paa, ikke kunne finde anvendelse ( eller var ulovlig ) af en af de grunde, der er anfoert i artikel 173 . Hvis en forordning opstiller generelle kriterier, og en anden forordning, som er udstedt under henvisning til foerstnaevnte forordning, anvender disse kriterier paa en maade, som beroerer en fysisk eller juridisk person umiddelbart og individuelt, kan denne, hvis han er berettiget til at anlaegge sag til proevelse af den anden forordning, saa vidt jeg kan se ogsaa paaberaabe sig artikel 184, hvis han vil anfaegte gyldigheden af den forordning, der er hjemmelen for den .
Det er imidlertid blevet antydet, at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig artikel 184 paa grund af sin "priviligerede" stilling i henhold til artikel 173 . En medlemsstat har altid retligt set kompetence til at anfaegte en forordning i medfoer af artikel 173; hvis medlemsstaten fik lov til at paaberaabe sig artikel 184, ville den faa endnu en chance, efter at fristen for at anlaegge sag i medfoer af artikel 173 var udloebet . Der er blevet henvist til sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml . 1979, s.*777, hvori Domstolen udtalte, at artikel 184 var udtryk for et almindeligt princip, "hvorefter hver part i en retssag, med henblik paa at opnaa annullation af en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfaegte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfaegtede beslutning, ogsaa selv om parten ikke var befoejet til i medfoer af traktatens artikel 173 at anlaegge direkte soegsmaal mod de naevnte retsakter, hvis retsvirkninger parten saaledes er omfattet af, uden at have vaeret i stand til at anlaegge sag om ophaevelse af dem ".
Frankrig har paa den anden side gjort gaeldende, at Domstolen i sag 32/65, Italien mod Raadet og Kommissionen, Sml . 1965-1968, s.*293, stiltiende accepterede, at en medlemsstat kan paaberaabe sig artikel 184, eftersom Domstolen hovedsagelig afviste den paastand, der var nedlagt i sagen i medfoer af denne artikel, under henvisning til, at der ikke bestod tilstraekkelig forbindelse mellem den forordning, der navnlig anfaegtedes, og de tidligere forordninger, hvis gyldighed man soegte at anfaegte . Frankrig har anfoert, at hvis en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig artikel 184, ville Domstolen have givet udtryk herfor uden at tage stilling til, hvorvidt de tidligere forordninger udgjorde hjemmelen for den senere forordning .
Jeg mener ikke, at Domstolen i Simmenthal-sagen behandlede spoergsmaalet om, hvorvidt paastanden i medfoer af artikel 184 kan nedlaegges af en medlemsstat; Italien-sagen er ikke en direkte afgoerelse vedroerende dette punkt . Spoergsmaalet staar saaledes aabent .
Kommissonen har ikke haevdet, at en medlemsstat aldrig kan paaberaabe sig artikel 184 . Den har imidlertid rejst spoergsmaalet om, hvorvidt medlemsstaternes rettigheder i henhold til artikel 184 ikke boer underkastes visse begraensninger paa grund af deres privilegerede stilling i henhold til artikel 173 . Den har antydet, at en saadan rettighed kan foreligge, naar medlemsstaten, som kunne have anlagt sag i medfoer af artikel 173, men ikke har gjort det, "overraskes" over den maade, hvorpaa institutionens retsakt anvendes . Det var ikke tilfaeldet her, har Kommissionen anfoert, eftersom Frankrig var direkte involveret i udarbejdelsen af forordning nr . 2541/84 og maa have vaeret fuldt ud klar over de tilsigtede virkninger . Det vil derfor ikke vaere rigtigt at give Frankrig mulighed for at rejse spoergsmaalet paa denne maade .
Paa trods af medlemsstaternes "privilegerede" stilling i henhold til artikel 173, mener jeg, at ordene "hver part" i artikel 184 betyder "hver part" og ikke "andre parter end medlemsstater ". Jeg mener ogsaa, at parterne i sager, der ellers er anlagt i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, i denne henseende maa behandles ens . En medlemsstat behoever ikke at godtgoere, at der var gode grunde til, at den ikke handlede, inden fristen i artikel 173 udloeb, eller at den blev overrumplet af anvendelsen eller virkningerne af en retsakt fra Raadet eller Kommissionen, foer den kan paaberaabe sig artikel 184, lige saa lidt som en person, som en beslutning er rettet til, eller en person, der beroeres umiddelbart og individuelt af en beslutning, som er udfaerdiget i form af en forordning, eller som er rettet til en anden person, behoever at goere det . Det forekommer mig, at denne begraensning, som Kommissionen forsoeger at indfoere, ikke findes i traktatens bestemmelser . Hvis man indfoerte denne begraensning, ville der opstaa vanskelige faktiske spoergsmaal, og jeg kan ikke se nogen tvingende eller endog gyldig grund til at laegge en saadan begraensning i artikel 184 .
Der skal imidlertid vaere en tilstraekkelig forbindelse mellem forordningen eller den beslutning, som er genstanden for en sag i henhold til artikel 173, og den forordning, hvis gyldighed anfaegtes i medfoer af artikel 184 ( Italien, jfr . ovenfor ). Sidstnaevnte forordning vil normalt vaere det retlige grundlag for foerstnaevnte . Desuden skal sagen "dreje sig om" den foerstnaevnte forordning . Hvis sidstnaevnte forordning kun anvender generelle kriterier, der er opstillet i den foerstnaevnte, vil der normalt ikke vaere vanskeligheder forbundet med at paaberaabe sig artikel 184 . Dette er ikke tilfaeldet i naervaerende sag . Hvis man imidlertid i naervaerende sag gaar ud fra, at Frankrig af de af Kommissionen anfoerte grunde ikke kan anfaegte forordning nr . 644/85 i medfoer af artikel 173, for saa vidt angaar de fem sidste anbringender, der vedroerer spoergsmaal, som er overtaget fra den tidligere forordning, mener jeg, at Frankrig - naar det anfaegter den vedtagne afgift under paaberaabelse af det foerste anbringende, og dette kan tages i betragtning - ogsaa er berettiget til at rejse spoergsmaalet om "uanvendeligheden" af de kriterier eller faktorer, som er anvendt i forordning nr . 2541/84, som forordning nr . 544/85 er baseret paa, naar forordningen faktisk gentager disse kriterier . Det er ikke noedvendigt, at de kan anfaegtes i medfoer af artikel 173, for saa vidt angaar forordning nr . 644/85, for at de kan anfaegtes i medfoer af artikel 184 med hensyn til forordning nr . 2541/84 .
Hvis man derfor indtager det standpunkt, at de sidste fem anbringender, Frankrig har gjort gaeldende, ikke kan fremsaettes i medfoer af artikel 173 med hensyn til forordning nr . 644/85, mener jeg, at de samme spoergsmaal kan rejses i medfoer af artikel 184 med hensyn til forordning nr . 2541/84, eftersom retstvisten "drejer sig om" denne forordning, jfr . artikel 184 . Den udgoer det retsgrundlag, som gyldigheden af forordning nr . 644/85 afhaenger af .
Som en sidste grund til ikke at admittere Frankrigs paastand i medfoer af artikel 184 har Kommissionen anfoert, at der maa sluttes analogt mellem denne sag og de sager, hvori Domstolen har afvist en medlemsstat at anfaegte gyldigheden af en negativ beslutning i medfoer af artikel 93, stk . 2, som er truffet over for den, i en sag anlagt af Kommissionen mod vedkommende medlemsstat, fordi den ikke har rettet sig efter beslutningen . De relevante sager er sag 156/77, Kommissionen mod Belgien, Sml . 1978, s.*1881, sag 52/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml . 1983, s.*3707, og sag 93/84, Kommissionen mod Frankrig, dom af 13 . marts 1985, Sml . s.*829 . Jeg mener ikke, at disse sager er relevante . De relevante praemisser i Domstolens domme i disse sager vedroerer en bedoemmelse af den specielle ret til at indbringe sagen for Domstolen i henhold til artikel 93, stk . 2 . Artikel 93, stk . 2, andet afsnit, bestemmer :
"Saafremt den paagaeldende stat ikke retter sig efter denne beslutning inden udloebet af den fastsatte frist, kan Kommissionen eller en anden interesseret Stat, uanset bestemmelserne i artiklerne 169 og 170, indbringe sagen direkte for Domstolen ."
Domstolen udtalte i sag 156/77, Kommissionen mod Belgien, at "det der omtalte sagsanlaeg kun kan angaa den paagaeldende medlemsstats undladelse af at efterkomme en beslutning fra Kommissionen, som paalaegger medlemsstaten at ophaeve eller aendre en stoetteforanstaltning inden for en bestemt frist ". Heraf foelger - som det klart fremgaar af bestemmelsens ordlyd - at saadanne sager kun kan anlaegges af Kommissionen eller andre medlemsstater end den, beslutningen var rettet til . Denne stat er noedt til enten at anfaegte beslutningen i rette tid eller rette sig efter den .
Efter min opfattelse kan alle de anbringender, der er fremsat i denne sag, derfor tages i betragtning .
Det er derfor noedvendigt at gennemgaa hvert enkelt af de seks fremsatte anbringender .
Det foerste anbringende er, at Kommissionen tog fejl, da den anfoerte, at "omfanget af disse indfoersler har ikke i den forloebne periode siden afgiftens indfoerelse vist tegn paa en nedadgaaende tendens" ( tredje betragtning til den anfaegtede forordning ), et forhold, som foranledigede Kommissionen til at saette afgiften op .
Den franske regering har gjort gaeldende, at den franske eksport faktisk var faldet, efter at den oprindelige afgift blev fastsat ved forordning nr . 2541/84 . Den har stoettet denne paastand paa statistikker, der sammenligner eksporten fra september 1984 til februar 1985 med den samme periode i 1983/1984 . I foerstnaevnte periode viser tabellen et samlet antal hl paa 373*674 sammenlignet med 329*979 hl i sidstnaevnte periode, et fald paa ca . 11 %.
Kommissionen har fremlagt statistikker, der er baseret paa de oplysninger, forskellige medlemsstater har meddelt den i henhold til artikel 5 i forordning nr . 2541/84 . De to saet tal kan ikke sammenlignes direkte, eftersom de vedroerer forskellige medlemsstater og forskellige perioder . Derfor har Domstolen anmodet parterne om at kommentere den anden parts tal skriftligt foer den mundtlige forhandling . Kommissionen indtog det standpunkt, at den ikke kunne bestride de franske tal, som aldrig var blevet meddelt den; de eneste tal, Frankrig havde givet Kommissionen, var ikke tilstraekkelig praecise til at kunne anvendes, for saa vidt angaar det produkt, som denne sag angaar . Frankrig besvarede ikke Domstolens spoergsmaal . Der er ikke blevet givet nogen tilfredsstillende forklaring paa, hvorfor Frankrig ikke besvarede spoergsmaalet .
Kommissionen, som stoettes af Det forenede Kongerige, har peget paa to forhold . Det foerste er, at det er uhensigtsmaessigt at sammenligne perioden fra september 1984 til februar 1985 med de tilsvarende maaneder i 1983 og 1984 . Mange andre variable faktorer end paalaeggelsen af afgiften kan have haft indflydelse paa eksporten i disse perioder, saaledes at sammenligningen bliver vaerdiloes . Dette er efter min opfattelse rigtigt . Det relevante maa vaere at sammenligne priser og eksport i perioden foer afgiftspaalaeggelsen og priser og eksport i perioden efter afgiftspaalaeggelsen .
For det andet anfoeres det, at eftersom det er saerdeles vanskeligt at foelge handelsstroemmene noejagtigt, boer man ikke forvente, at de to saet tal svarer meget noeje til hinanden, men at det er tilstraekkeligt at vurdere, om de i det store og hele udviser samme tendens .
Efter min opfattelse er der intet af det, Frankrig har anfoert, der beviser, at dette er en forkert eller uholdbar maade at gribe tingene an paa .
Efter de franske tal var Frankrigs eksport til andre medlemsstater i september 1984 73*197 hl . I oktober 1984, den foerste hele maaned efter at afgiften var indfoert, faldt tallet drastisk til 35*426 hl . Det rettede sig lidt i de to naeste maaneder, 43*960 hl i november og 39*699 hl i december . I januar 1985 var der en voldsom stigning til 64*844 hl og i februar var eksporten praktisk talt, hvad den var, da afgiften blev indfoert, nemlig 72*853 hl .
Kommissionens tal for samme periode vedroerer faerre medlemsstater ( fem mod de otte, der optraeder i Frankrigs statistikker ) og vedroerer ogsaa alkohol paa 100% vol, hvorimod Frankrigs tal vedroerer alkohol paa 80% vol . Mens Kommissionens samlede tal for den franske eksport derfor er meget lavere, viser de to saet tal samme grundlaeggende tendens . Efter Kommissionens tal var det samlede antal hl, der blev eksporteret fra Frankrig til de fem paagaeldende medlemsstater, 21*415 i september 1984, 12*299 i oktober, 16*650 i november, 16*611 i december, 23*837 i januar 1985 og 28*008 i februar 1985 . Efter de tal, der forelaa for Kommissionen, oversteg den franske eksport i januar 1985 og endnu mere markant i februar 1985 eksporten i september 1984, da afgiften blev indfoert, og har i hvert fald siden november vaeret jaevnt stigende .
Der er efter min opfattelse ikke noget i de to saet tal, der viser, at Kommissionen ikke havde ret i, at den franske eksport ikke havde vist tegn paa en nedadgaaende tendens i den paagaeldende periode . Jeg mener derfor ikke, at der kan gives Frankrig medhold i det foerste anbringende .
I sit andet anbringende goer den franske regering indsigelse mod bemaerkningen i samme betragtning om, at "der indfoeres *... repraesentative maengder til priser, som er lavere end priserne paa indfoerselsmedlemsstaternes markeder ". Den franske regering har anfoert, at dette viser, at Kommissionen tror, at markedet for ethanol er et marked for et enkelt produkt eller i det mindste en homogen gruppe produkter, hvilket efter den franske regerings opfattelse er fejlagtigt, fordi der er mindst fire kategorier alkohol, som i kraft af prisen, kvaliteten og den endelige anvendelse, udgoer forskellige markeder . Der kan derfor ifoelge den franske regering ikke vaere tale om "repraesentative maengder", og dette kriterium for fastsaettelsen af afgiften er derfor helt vilkaarligt .
Kommissionen er enig i, at der er flere forskellige kvaliteter ethanol, men benaegter, at dette skulle indebaere, at de priser, den tog i betragtning, ikke var repraesentative . Den saa bort fra leverancer af usaedvanlig smaa maengder eller usaedvanlig hoej kvalitet og naaede frem til, at priserne franko graense paa fransk alkohol uvaegerligt var lavere end den gaeldende markedspris i indfoerselsmedlemsstaterne . Endvidere ville det have vaeret umuligt at sammenligne de franske priser med de priser, der gjaldt i indfoerselsmedlemsstaterne, alt efter de forskellige kategorier alkohol eller deres endelige anvendelse . Medlemsstaterne kunne ikke fremlaegge tal, der gjorde det muligt at foretage en saadan sammenligning, og selv om der er forskellige markeder i de forskellige medlemsstater, er de ikke noedvendigvis direkte sammenlignelige . Som eksempel har Kommissionen anfoert, at priserne i Belgien og Tyskland afhaenger af den endelige anvendelse, hvorimod de i Danmark og Det forenede Kongerige afhaenger af selve alkoholens kvalitet .
Dette spoergsmaal maa behandles i forbindelse med den franske regerings tredje anbringende vedroerende den anden faktor i Kommissionens ligning . Hvad Kommissionen soegte at bringe i balance ved at paalaegge afgiften var paa den ene side priserne franko graense i Frankrig for repraesentative maengder alkohol ( som det andet anbringende handler om ) og paa den anden side en saakaldt ligevaegtspris, der med de ord, der anvendes i foerste betragtning til den anfaegtede forordning, "uden forvanskning af konkurrencevilkaarene ville vaere den normale pris paa Faellesskabets markeder for ikke-denatureret alkohol ". Denne pris var efter sagens natur en teoretisk pris, da konkurrencen blev fordrejet af den franske eksport . Hverken den anfaegtede forordning eller forordning nr . 2541/84 angiver, hvorledes ligevaegtsprisen skal beregnes .
Den franske regerings tredje anbringende er i realiteten, at der ikke findes nogen generel ligevaegtspris . Forskellen mellem de nationale markeder bevirker, at det er umuligt at fastsaette en pris, som under uforvanskede konkurrencevilkaar ville vaere gaeldende i hele Faellesskabet . I Tyskland og Italien er der en national markedsordning; i Nederlandene var der tidligere et kartel og nu én producent; i Det forenede Kongerige er der ogsaa kun én producent .
Kommissionen erkender, at situationen er kompliceret . Formaalet med det statslige monopol i Tyskland er at beskytte mindre virksomheder, hvorimod formaalet med den italienske ordning er at stoette landbrugsprodukter frem for industriprodukter . I Frankrig er der er en tendens til vertikal integration mellem producenterne og sukkerfabrikanterne, mens produktionen er koncentreret hos en enkelt virksomhed i baade Nederlandene og Det forenede Kongerige . I betragtning af disse og andre forskelle har Kommissionen anfoert, at det ville vaere saerdeles kompliceret at naa frem til en ordning, som tager hensyn til alle disse forhold . Det vil vaere noedvendigt at fastsaette forskellige afgiftsniveauer for hver enkelt medlemsstat og hver enkelt kategori af alkokol . Hvis Frankrig har ret i, at der er fire kategorier af alkohol, ville det have vaeret noedvendigt med op til 36 forskellige satser . Det ville ogsaa vaere noedvendigt at indfoere en ordning med tillaegsafgifter eller afgiftsnedsaettelser i handelen mellem medlemsstaterne bortset fra Frankrig . Kommissionen valgte den eneste virkelig brugbare ordning .
Frankrig har heroverfor anfoert, at et forskelligt afgiftsniveau for hver enkelt medlemsstat, som er tilpasset efter forskelle i kvalitet og efter samhandelen mellem staterne, ville have fungeret godt .
Spoergsmaalet er ikke saa meget, hvorvidt den af Kommissionen valgte ordning er den eneste brugbare, eller hvorvidt den af den franske regering foreslaaede loesning er for kompliceret, men hvorvidt Kommissionen overskred graenserne for sit skoen eller gjorde sig skyldig i forkert retsanvendelse ved sin fremgangsmaade . Det anerkendes i St.-Nikolaus-Brennerei-dommen, at Kommissionen i henhold til artikel 46 kan vaere noedt til "oejeblikkeligt at traeffe noedvendige beskyttelsesforanstaltninger" mod konkurrencefordrejninger "under de usaedvanlige og midlertidige omstaendigheder, som begrunder foranstaltningen", og at den kan vaere noedt til at handle hurtigt .
Efter min opfattelse var Kommissionen i denne sag berettiget til at finde frem til en forholdsvis enkel ordning, hvorefter den franske eksport ville blive paalagt en fast afgift, saa laenge der var tale om betydelige maengder og priser, der laa betydeligt under, hvad man ellers kunne forvente, at den fremherskende faellesskabspris ville vaere, efter en bred vurdering af situationen . Dette gaelder isaer, eftersom baade afgiften og den teoretiske ligevaegtspris omhyggeligt blev fastsat paa et af de lavest mulige niveauer, hvilket sagsoegeren ikke har bestridt . Jeg mener derfor ikke, at rigtigheden af det andet og tredje anbringende er godtgjort .
Frankrigs fjerde anbringende vedroerer et af de elementer, der anvendes ved beregningen af ligevaegtsprisen . Den fjerde betragtning til den anfaegtede forordning lyder saaledes :
"Priserne franko graense for ikke denatureret fransk alkohol, der udbydes i Faellesskabet, har ikke aendret sig vaesentligt, mens ovennaevnte ligevaegtspris har aendret sig betydeligt; som foelge af melasseprisens udvikling i det sidste kvartal af 1984 har denne ligevaegtspris indstillet sig paa tooghalvtreds ECU/hl; det er derfor noedvendigt at forhoeje udligningsafgiften overensstemmende ."
Som allerede anfoert angiver hverken den anfaegtede forordning eller forordning nr . 2541/84 i virkeligheden, hvilken metode der skal anvendes ved beregningen af ligevaegtsprisen .
Den franske regering har gjort gaeldende, at det er uhensigtsmaessigt at vaelge den maanedlige notering af cif-priser for roersukkermelasse i Rotterdam som reference ved beregningen af ligevaegtsprisen, hvilket Kommissionen i virkeligheden gjorde . Ifoelge Frankrig anvendes roersukkermelasse som raamateriale ved fremstillingen af mindre end 20% af den alkohol, der fremstilles af landbrugsprodukter i Faellesskabet . Stoerstedelen af alkoholen i Faellesskabet hidroerer fra melasse af roesukker, som Frankrig er den foerende producent af, eftersom melasse af sukkerroer er et biprodukt af sukker fremstillet af sukkerroer . Cif-prisen i Rotterdam for roersukkermelasse er ogsaa irrelevant, fordi alkoholproducenterne koeber raamaterialet i henhold til aarlige kontrakter og saaledes er beskyttet mod maanedlige prisstigninger, og fordi roersukkermelasse og melasse af sukkerroer af tekniske grunde ikke kan erstatte hinanden .
Paa den anden side har Kommissionen anfoert, at roersukkermelasse er det raamateriale, der anvendes ved fremstilling af ca . 23% af alkoholen i Faellesskabet, et tal som ikke ligger langt fra de "mindre end 20%", den franske regering har anfoert . Hvad der er vigtigere er, at der er et konstant forhold mellem roersukkermelasse og melasse af sukkerroer, og at den eneste pris, som noteres regelmaessigt, er cif-prisen for roersukkermelasse i Rotterdam . Kommissionen fremlagde en tabel, hvori Rotterdam-prisen udtrykt i ECU og i USD sammenlignes med en tysk producents pris ab fabrik . Tabellen viser, at prisen for melasse af sukkerroer konsekvent er hoejere end prisen for roersukkermelasse, og at de to priser har en tendens til at bevaege sig i samme retning, selv om forskellen mellem dem varierer .
Det forenede Kongeriges regering har anfoert, at der ikke kan forventes en umiddelbar overensstemmelse mellem disse to priser . Den fremlagde en kurve, der udtrykker de samme tal paa grundlag af et gennemsnit over to maaneder, og som viste et mere jaevnt indbyrdes forhold . Selv om dette forhold ikke er helt noejagtigt, mener jeg, at det er fire staerke argumenter, Det forenede Kongerige har fremfoert, og som ikke er blevet gendrevet paa fyldestgoerende maade af den franske regerings beviser eller argumenter . For det foerste er der et konstant forhold mellem priserne for roersukkermelasse og melasse af roesukker . Den franske regering har ikke ret, naar den anfoerer, at roersukkermelasse og melasse af roesukker ikke kan erstatte hinanden; producenterne i Det forenede Kongerige og i Nederlandene anvender begge slags melasse . Imidlertid er der nitrogen i melasse af sukkerroer, mens dette stof skal tilsaettes roersukkermelasse, der skal anvendes til fremstilling af alkohol . Som foelge heraf kan der forlanges en hoejere pris for melasse af sukkerroer end for roersukkermelasse . For det andet foerer dette til et stabilt prisforhold mellem de to slags melasse, hvilket bevirker, at cif-prisen for roersukkermelasse i Rotterdam, som er den eneste pris, der noteres, og derfor er den eneste, der objektivt kan verificeres, er en hensigtsmaessig referencepris . For det tredje er det ikke rigtigt, at alle alkoholproducenter i Faellesskabet indgaar aarlige leveringskontrakter; dette er bestemt ikke tilfaeldet i Det forenede Kongerige . Endelig er den omstaendighed, at franske producenter beskyttes mod maanedlige prissvingninger i virkeligheden en foelge af den franske markedsordning . Kommissionen stoetter dette synspunkt, idet den tilfoejer, at selv i medlemsstater, hvor der indgaas aarlige kontrakter, indgaas de ikke noedvendigvis paa samme tidspunkt af aaret, og under alle omstaendigheder er der ikke noget, der afholder producenterne fra at skaffe sig ekstra forsyninger paa markedet i Rotterdam .
Under den mundtlige forhandling anfaegtede den franske regering denne maade at gribe tingene an paa . Den anfoerte navnlig, at en tysk producents pris ab fabrik slet ikke var repraesentativ for priserne i Faellesskabet som helhed . Imidlertid indroemmede den franske regering, at den ikke havde vaeret i stand til at fremlaegge paalidelige statistikker, der undergravede virkningen af eller viste det modsatte af de tal, Kommissionen paaberaabte sig .
Naar der tages hensyn til alle disse forhold, er det efter min opfattelse ikke blevet godtgjort, at Kommissionen handlede forkert, da den valgte cif-prisen Rotterdam for indfoert roersukkermelasse som basisreference for den rent teoretiske ligevaegtspris inden for Faellesskabet . Det forekommer mig, at Kommissionens beviser for forholdet mellem roersukkermelasse og melasse af roesukker ikke er blevet imoedegaaet af den franske regerings anbringender . Jeg mener derfor heller ikke, at det fjerde anbringende kan laegges til grund .
Det femte anbringende er rettet mod artikel 1, stk . 1, litra b ), i forordning nr . 2541/84, saaledes som bestemmelsen er affattet i artikel 1 i den anfaegtede forordning ( den tilsvarende bestemmelse i den oprindelige tekst til forordning nr . 2541/84 var artikel 1, stk . 2, b ). Ifoelge denne bestemmelse finder afgiften anvendelse, medmindre produkterne "er denatureret i overensstemmelse med de i Frankrig gaeldende bestemmelser paa dette omraade ".
Heraf foelger, at afgiften vil blive paalagt et parti ikke denatureret alkohol, selv om det er meningen, at det skal denatureres i en anden medlemsstat .
Skoent jeg foerst var i tvivl om, hvorvidt det var noedvendigt at opkraeve afgiften af alkohol, der var denatureret i Frankrig i overensstemmelse med standarderne i bestemmelseslandet, kan jeg godtage Kommissionens forklaring ( som ikke blev modsagt ), hvorefter den eneste alkohol, der godkendes som denatureret i Frankrig, vil vaere alkohol, der er denatureret i overensstemmelse med franske standarder . Desuden forekommer det mig - som Kommissionen ogsaa har paapeget - at udligningsafgiftsordningen i alle tilfaelde ville blive undergravet, hvis en person i én medlemsstat, der koebte alkohol, som ikke var denatureret i Frankrig, men skulle denatureres i denne anden medlemsstat, kunne koebe den afgiftsfrit . Jeg finder det derfor ikke godtgjort, at Kommissionen ved denne foranstaltning overskred graenserne for sit skoen eller anvendte dette paa usagligt grundlag .
Frankrigs sjette og sidste anbringende er, at den anfaegtede forordning boer annulleres, for saa vidt som afgiften paalaegges al fransk eksport af alkohol herunder ogsaa af produkter, hvis pris overstiger ligevaegtsprisen, som ikke kan anses for at paavirke markedet, jfr . artikel 46 . Kommissionen har heroverfor anfoert, at al alkohol fremstillet i Frankrig uanset kvalitet eller pris er omfattet af den nationale markedsordning, hvilket virkelig ansporer til eksport, eftersom salg paa hjemmemarkedet er belagt med en afgift, den saakaldte "soulte ". Dette argument er efter min opfatelse rigtigt . Efter min opfattelse var Kommissionen berettiget til at paalaegge en generel afgift .
Jeg mener derfor, at den af den franske regering anlagte sag boer antages til realitetsbehandling i sin helhed, men at Kommissionen boer frifindes . Sagsoegeren boer efter min opfattelse betale baade Kommissionens og Det forenede Kongeriges omkostninger .
(*) Oversat fra engelsk .