61995CJ0279_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-279/95 P,
Langnese-Iglo GmbH, Hamburg (Tyskland), ved advokaterne Martin Heidenhain, Bernhard M. Maassen og Horst Satzky, Frankfurt am Main, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Jean Hoss, 2, place Winston Churchill,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 8. juni 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Anden Udvidede Afdeling) i sag T-7/93, Langnese Iglo mod Kommissionen (Sml. II, s. 1533), hvori der er nedlagt paastand om delvis ophaevelse af dommen, den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Wouter Wils, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Alexander Boehlke, Frankfurt am Main, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionen Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
stoettet af
Mars GmbH, Viersen (Tyskland), ved advokat Jochim Sedemund, Berlin, og solicitor John E. Pheasant, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Michel Molitor, 55, boulevard de la Pétrusse,
intervenient,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne M. Wathelet, J.C. Moitinho de Almeida, P. Jann og L. Sevón (refererende dommer),
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 13. november 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. august 1995 har Langnese-Iglo GmbH (herefter »Langnese-Iglo«) i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom af 8. juni 1995 (sag T-7/93, Sml. II, s. 1533, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans delvis frifandt Kommissionen for selskabets paastand om annullation af Kommissionens beslutning 93/406/EOEF af 23. december 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Langnese-Iglo GmbH (sag IV/34.072) (EFT 1993 L 183, s. 19, herefter »den omtvistede beslutning«).
2 Med hensyn til de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for appellen, fremgaar foelgende af den anfaegtede dom:
»1 Ved skrivelse af 6. december 1984 anmodede Bundesverband der deutschen Suesswarenindustrie eV - Fachsparte Eiskrem (herefter 'brancheforeningen') Kommissionen om en 'formel erklaering' om, hvorvidt de eksklusive koebsaftaler, som de tyske konsumisproducenter havde indgaaet med deres kunder, var forenelige med traktatens artikel 85, stk. 1. Ved skrivelse af 16. januar 1985 meddelte Kommissionen brancheforeningen, at den ikke fandt at kunne traeffe en beslutning, der finder anvendelse paa hele sektoren.
2 Den tyske virksomhed Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (herefter 'Schoeller') anmeldte den 7. maj 1985 en standardkontrakt til leveringsaftale til Kommissionen. Kontrakten regulerede selskabets forhold til forhandlerne i detailhandelen. Den 20. september 1985 sendte Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence Schoeller's advokat en administrativ skrivelse, et saakaldt 'comfort letter' (herefter 'den administrative skrivelse'), hvori det hedder:
'De har den 2. maj 1985 paa vegne af selskabet Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 anmodet om en negativattest for en "aftale om levering af is".
For at vaere paa den sikre side har De tillige anmeldt kontrakten i overensstemmelse med artikel 4 i naevnte forordning. De har senere, ved skrivelse af 25. juni 1985, fremsendt en standardkontrakt, som skal danne grundlag for de aftaler, Schoeller vil indgaa fremover.
Ved skrivelse af 23. august 1985 har De oplyst, at kundens eksklusive koebspligt i henhold til den anmeldte standardkontrakt, som er forbundet med et konkurrenceforbud, kan opsiges for foerste gang med seks maaneders varsel til udgangen af det andet aar af kontraktperioden, og derefter med samme varsel til udgangen af hvert kalenderaar.
Ud fra de oplysninger, Kommissionen raader over, og som i det vaesentlige hviler paa redegoerelsen i Deres begaering, vil de fremtidige kontrakters faste loebetid hoejst vaere to aar. Den gennemsnitlige loebetid for alle Deres klients leveringsaftaler vil saaledes ligge langt under de fem aar, som i henhold til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 (EFT L 173 af 30.6.1983, s. 5) kraeves, for at de eksklusive koebsaftaler kan vaere omfattet af gruppefritagelsen.
Det staar paa den baggrund fast, at de af Schoeller indgaaede leveringsaftaler, selv under hensyntagen til antallet af lignende aftaler, navnlig ikke medfoerer, at konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer udelukkes. Andre virksomheder har fortsat adgang til detailhandelen.
Schoeller's anmeldte leveringsaftaler er saaledes forenelige med konkurrencereglerne i EOEF-traktaten. Kommissionen har derfor ikke anledning til at skride ind over for de af Deres klient anmeldte kontrakter.
Kommissionen forbeholder sig ret til at genoptage proceduren, saafremt det retlige eller det faktiske grundlag for den anlagte vurdering aendres vaesentligt.
De kan i oevrigt meddele Deres klient, at de allerede indgaaede leveringsaftaler vurderes paa samme maade, og at det derfor ikke er noedvendigt at anmelde disse, saafremt aftalernes faste loebetid efter den 31. december 1986 hoejst er to aar, og de derefter kan opsiges med hoejst seks maaneders varsel til udgangen af hvert kalenderaar.
...'
3 Den 18. september 1991 indgav Mars GmbH (herefter 'Mars') en klage til Kommissionen over sagsoegeren og Schoeller under paaberaabelse af en overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86, idet selskabet samtidig begaerede ivaerksaettelse af foreloebige forholdsregler med henblik paa at forhindre det alvorlige og uoprettelige tab, som ifoelge selskabet opstod ved, at salget i Tyskland af dets konsumisprodukter blev haemmet vaesentligt paa grund af de aftaler, sagsoegeren og Schoeller i strid med konkurrencereglerne havde indgaaet med et stort antal detailhandlere.
4 Ved beslutning af 25. marts 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/34.072 - Mars/Langnese og Schoeller - foreloebige forholdsregler) (herefter 'beslutningen af 25. marts 1992') forboed Kommissionen i det vaesentlige - som en foreloebig forholdsregel - sagsoegeren og Schoeller, i forbindelse med konsumisprodukterne 'Mars', 'Snickers', 'Milky Way' og 'Bounty' og i den udstraekning, disse tilbydes den endelige forbruger i enkeltportioner, at goere brug af deres aftalemaessige rettigheder i henhold til aftaler, som er indgaaet af dem selv eller til deres fordel, for saa vidt som detailhandlere forpligter sig til udelukkende at koebe, tilbyde og/eller saelge konsumis fra disse producenter. Kommissionen besluttede endvidere at lade fordelen ved anvendelse af forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eksklusive koebsaftaler (EFT L 173, s. 5, herefter 'forordning nr. 1984/83') bortfalde for de af sagsoegeren indgaaede eksklusive koebsaftaler, for saa vidt som gennemfoerelsen af ovennaevnte forbud kraever det.
5 Det var paa denne baggrund, at Kommissionen - for efter ovennaevnte beslutning af 25. marts 1992 at traeffe en endelig beslutning vedroerende de omhandlede leveringsaftaler - den 23. december 1992 vedtog beslutning 93/406/EOEF om en procedure i henhold til traktatens artikel 85 (IV/34.072 - Langnese-Iglo GmbH, EFT 1993 L 183, s. 19, herefter 'beslutningen'), hvis dispositive del lyder saaledes:
'Artikel 1
De af Langnese-Iglo GmbH indgaaede aftaler, hvorefter detailhandlere med forretningssted i Tyskland er forpligtet til med henblik paa videresalg udelukkende at koebe smaais (jf. forklaringerne til produktgrupperingen af 21.5.1990 fra Fachsparte Eiskrem under Bundesverband der deutschen Suesswarenindustrie e.V.) fra naevnte virksomhed (salgsstedseksklusivitet), er i strid med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
Artikel 2
I det omfang, de i artikel 1 naevnte aftaler opfylder betingelserne for gruppefritagelse i henhold til forordning (EOEF) nr. 1984/83, bortfalder fordelen ved anvendelse af samme forordning.
Artikel 3
Det paalaegges Langnese-Iglo GmbH senest tre maaneder efter meddelelsen af naervaerende beslutning at oplyse de videreforhandlere, med hvem virksomheden har indgaaet stadig gaeldende aftaler af den i artikel 1 naevnte karakter, om ordlyden i artikel 1 og 2 under henvisning til, at aftalerne ikke har retsvirkning.
Artikel 4
Det forbydes Langnese-Iglo at indgaa aftaler af den i artikel 1 omhandlede karakter indtil den 31. december 1997.
...'«
3 Ligeledes den 23. december 1992 traf Kommissionen ogsaa vedroerende Schoeller beslutning 93/405/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (IV/31.533 og IV/34.072) (EFT 1993 L 183, s. 1). Denne beslutning er, navnlig med hensyn til artikel 1, 3 og 4, i det store og hele identisk med den omtvistede beslutning.
4 Den 19. januar 1993 anlagde Langnese-Iglo sag ved Retten med paastand om annullation af den omtvistede beslutning.
5 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 4. februar 1993 anmodede Mars om tilladelse til at intervenere i sagen for Retten til stoette for Kommissionens paastande. Ved kendelse af 12. juli 1993 har formanden for Rettens Foerste Afdeling tilladt interventionen.
6 Ved samme kendelse samt ved kendelse af 9. november 1994 tog formanden for Rettens Anden Udvidede Afdeling den af Langnese-Iglo fremsatte anmodning i henhold til artikel 116, stk. 2, i Rettens procesreglement om fortrolig behandling af visse oplysninger til foelge.
7 Til stoette for sit soegsmaal ved Retten paaberaabte Langnese-Iglo sig fem anbringender. Selskabet gjorde saaledes for det foerste gaeldende, at meddelelsen af beslutningen var mangelfuld, idet Kommissionen undlod at vedlaegge visse bilag, og for det andet, at der var sket en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet Kommissionen ikke fulgte den vurdering, den havde anlagt i den administrative skrivelse. Det blev for det tredje gjort gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og for det fjerde, at Kommissionen havde tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 3, og proportionalitetsprincippet ved at lade fordelen ved gruppefritagelsen i henhold til forordning nr. 1984/83 bortfalde for alle de omtvistede leveringsaftaler. Endelig havde sagsoegeren for det femte gjort gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse af artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).
8 Kommissionen nedlagde, stoettet af Mars, paastand om frifindelse.
9 Retten annullerede ved den anfaegtede dom den omtvistede beslutnings artikel 4 og frifandt i oevrigt Kommissionen. Den tilpligtede desuden Langnese-Iglo til at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedroerende sagen om foreloebige forholdsregler (jf. kendelse afsagt af Rettens praesident den 18.2.1993, forenede sager T-7/93 R og T-9/93 R, Langnese-Iglo og Schoeller mod Kommissionen, Sml. II, s. 131) samt de af Mars afholdte omkostninger med undtagelse af en fjerdedel af alle Kommissionens omkostninger. Kommissionen betalte altsaa en fjerdedel af sine egne omkostninger.
10 Ogsaa Schoeller anlagde sag ved Retten til proevelse af beslutning 93/405, som var rettet til selskabet. Ved dom af 8. juni 1995 i sagen Schoeller mod Kommissionen (sag T-9/93, Sml. II, s. 1611) annullerede Retten som i den anfaegtede dom beslutningens artikel 4 og frifandt i oevrigt sagsoegte. Schoeller har ikke appelleret denne dom.
11 Langnese-Iglo har i sin appel nedlagt paastand om, at den anfaegtede dom ophaeves, i det omfang der ikke blev givet selskabet medhold, om annullation af den omtvistede beslutnings artikel 1, 2 og 3, samt at Kommissionen tilpligtes at afholde omkostningerne i forbindelse med sagen ved Retten og appellen. Langnese-Iglo har subsidiaert nedlagt paastand om, at sagen hjemvises til Retten.
12 Kommissionen har nedlagt paastand om forkastelse af appellen, om at den anfaegtede dom ophaeves i det omfang, den giver Langnese-Iglo medhold i dets paastand og annullerer den omtvistede beslutnings artikel 4. Desuden har den nedlagt paastand om, at Langnese-Iglo tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
13 Mars har nedlagt paastand om forkastelse af appellen og om ophaevelse af den anfaegtede dom i det omfang, den omtvistede beslutnings artikel 4 herved annulleres.
14 Ved kendelse af 20. marts 1996 har Domstolens praesident i henhold til procesreglementets artikel 93, stk. 3, andet punktum, og artikel 118 taget den af Langnese-Iglo fremsatte begaering om fortrolig behandling til foelge. Kendelsen indroemmer fortrolig behandling af visse oplysninger vedroerende bindingsgraden. Naervaerende dom indeholder altsaa ingen angivelse af disse oplysninger.
15 Langnese-Iglo har til stoette for sin appel fremsat foelgende tre anbringender:
- tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
- tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1 - eksklusivkoebsaftalernes virkning paa konkurrencen
- tilsidesaettelse af princippet om proportionalitet og om ligebehandling.
16 Kommissionen har til stoette for sin kontraappel, stoettet af Mars, gjort gaeldende, at annullationen af den omtvistede beslutnings artikel 4 er i strid med artikel 3 i forordning nr. 17.
17 Ved skrivelse indgaaet til Domstolen den 27. marts 1998 har Langnese-Iglo anmodet om, at det ex officio fastslaas, at der ikke er grund til at traeffe afgoerelse vedroerende den af Kommissionen indgivne kontraappel. Kommissionen og Mars har bestridt dette.
Hovedappellen
Det foerste anbringende
18 Foerste anbringende vedroerer den anfaegtede doms praemis 35-42, som omhandler tilsidesaettelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
19 Langnese-Iglo gjorde for Retten gaeldende, at Kommissionen havde pligt til at fastholde den vurdering, den anlagde i den administrative skrivelse, idet den hverken kunne godtgoere, at den administrative skrivelse var kommet i stand paa grundlag af urigtige eller ufuldstaendige oplysninger, eller at de retlige eller faktiske omstaendigheder, der kendetegnede konsumismarkedet, havde aendret sig vaesentligt siden fremsendelsen af skrivelsen (den anfaegtede doms praemis 28, 29 og 30).
20 Langnese-Iglo gjorde desuden gaeldende, at den administrative skrivelse ganske vist var rettet til Schoeller, men at Kommissionen og deltagerne i den procedure, der blev indledt ved brancheforeningens skrivelse af 6. december 1984 - herunder Langnese Iglo - havde aftalt, at den af Schoeller i maj 1985 foretagne anmeldelse af de af dette selskab indgaaede leveringsaftaler og den samtidig hermed fremsatte begaering om udstedelse af en negativattest ogsaa gjaldt for alle brancheforeningens oevrige medlemmer. Den administrative skrivelse omfattede derfor samtlige eksisterende eksklusive koebsaftaler paa markedet for konsumisprodukter (den anfaegtede doms praemis 31).
21 Retten bemaerkede i den anfaegtede dom indledningsvis i praemis 35, at det hverken var fornoedent at behandle spoergsmaalet, om Langnese-Iglo var berettiget til at gaa ud fra, at den vurdering, som Kommissionen anlagde i den administrative skrivelse, til Schoeller, ogsaa gjaldt for sagsoegerens retlige situation, eller at foretage vidneafhoeringer vedroerende dette spoergsmaal, som foreslaaet af Langnese-Iglo. Retten anfoerte, at den administrative skrivelse under alle omstaendigheder ikke kunne vaere til hinder for, at Kommissionen behandlede den af Mars indgivne klage.
22 Retten anfoerte herved i praemis 36, at det fremgik af retspraksis (jf. Domstolens domme af 10.7.1980, forenede sager 253/78, 1/79, 2/79 og 3/79, Giry og Guerlain m.fl., Sml. s. 2327, i sag 37/79, Marty, Sml. s. 2481, og i sag 99/79, Lancôme og Cosparfrance, Sml. s. 2511, samt af 11.12.1980, sag 31/80, L'Oréal, Sml. s. 3775), at en administrativ skrivelse hverken udgoer en negativattest eller en beslutning i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, som omhandlet i artikel 2 og 6 i forordning nr. 17, idet en administrativ skrivelse ikke er udfaerdiget i overensstemmelse med denne forordnings bestemmelser. Retten anfoerte endvidere i praemis 37, at der var tale om en administrativ skrivelse, hvorved den beroerte virksomhed, nemlig Schoeller, blev gjort bekendt med, at Kommissionen ikke fandt anledning til at skride ind over for de omhandlede aftaler, idet disse under de foreliggende omstaendigheder var forenelige med traktatens konkurrenceregler, og at sagen derfor kunne henlaegges. Endelig fastslog Retten i praemis 38, at Kommissionen paa davaerende tidspunkt alene havde foretaget en foreloebig undersoegelse af markedsvilkaarene og herved i den administrative skrivelse forbeholdt sig ret til at genoptage proceduren, saafremt det retlige og det faktiske grundlag for Kommissionens vurdering maatte aendre sig vaesentligt.
23 Retten fastslog i den anfaegtede doms praemis 39, at to nye konkurrenter, nemlig Mars og Jacobs Suchard, efter fremsendelsen af den administrative skrivelse, var traadt ind paa markedet, og at Kommissionen efter modtagelsen af Mars' klage fik kendskab til, at der forelaa yderligere hindringer for adgangen til markedet. Retten fastslog i praemis 40, at der herved var tale om nye forhold, der, navnlig paa baggrund af Mars' konkrete problemer, gjorde det berettiget at foretage en mere dybtgaaende og noeje undersoegelse af betingelserne for adgangen til markedet end den, der var foretaget forud for fremsendelsen af den administrative skrivelse. Retten fandt saaledes, at skrivelsen ikke forhindrede Kommissionen i at genoptage proceduren med henblik paa at vurdere, om de omtvistede leveringsaftaler i det konkrete tilfaelde var forenelige med konkurrencereglerne. Retten henviste i praemis 41 herved ogsaa til Kommissionens forpligtelse til at undersoege en klage.
24 Langnese-Iglo har under appellen anfoert, at Kommissionen ikke var berettiget til at fravige den administrative skrivelses indhold og forbyde det af Langnese-Iglo oprettede net af eksklusive koebsaftaler, medmindre det af undersoegelsen fremgik, at de retlige og faktiske omstaendigheder paa markedet for konsumis var maerkbart aendret. Langnese-Iglo har bestridt den af Retten anlagte vurdering vedroerende de faktiske aendringer paa markedet.
25 Langnese-Iglo har desuden kritiseret den anfaegtede dom, for saa vidt det heri anfoeres, at Kommissionen inden meddelelsen af den administrative skrivelse alene havde foretaget en foreloebig undersoegelse af markedsvilkaarene. Langnese-Iglo har anfoert, at selv om dette maatte vaere korrekt, er forholdet irrelevant. De paagaeldende virksomheder boer nemlig kunne forvente, at meddelelsen af en administrativ skrivelse er baseret paa en objektiv gennemgang af det paagaeldende markeds faktiske og retlige forhold.
26 Det bemaerkes hertil foerst, at i henhold til Domstolens faste praksis, kan en appel i henhold til EF-traktatens artikel 168 A og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen alene stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket (jf. bl.a. dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 12, og kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 36 og 39, samt dom af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, praemis 18 og 21).
27 Langnese-Iglo anfaegter imidlertid den af Retten anlagte vurdering af faktum, naar selskabet bestrider de af Retten anfoerte nye omstaendigheder med hensyn til nye konkurrenters indtraeden paa markedet, samt de opstaaede yderligere hindringer for adgang til markedet, som Kommissionen foerst blev bekendt med efter Mars' indgivelse af klagen. Denne argumentation maa derfor afvises i forbindelse med en appel. Det samme gaelder med hensyn til Langnese-Iglo's klagepunkt vedroerende Rettens konstatering af, at Kommissionen, inden den meddelte den administrative skrivelse, alene havde foretaget en foreloebig undersoegelse af markedsvilkaarene.
28 Langnese-Iglo's anbringender maa forstaas saaledes, at selskabet ogsaa kritiserer Retten for at have antaget, at Kommissionen kunne fravige den i den administrative skrivelse anlagte vurdering ikke kun paa grund af faktiske eller retlige aendringer, der var indtraadt efter skrivelsens meddelelse, men ogsaa paa grund af nye forhold, der, selv om de allerede forelaa, foerst var blevet bragt til Kommissionens kendskab efter skrivelsens meddelelse.
29 Vedroerende dette anbringende henvises der foerst til Rettens bemaerkninger vedroerende en administrativ skrivelses retlige karakter (den anfaegtede doms praemis 36 og 37), og dernaest til, at Kommissionen i samme skrivelse forbeholdt sig ret til at genoptage proceduren, saafremt det retlige eller faktiske grundlag for dens vurdering maatte aendre sig vaesentligt (den anfaegtede doms praemis 38) og endelig til Kommissionens forpligtelse til behoerigt at behandle en klage (den anfaegtede doms praemis 41).
30 Det fremgaar af Rettens ovenfor anfoerte bemaerkninger, over for hvilke Langnese-Iglo i oevrigt ikke i sin appel har fremsat noget saerligt argument, at meddelelsen af en administrativ skrivelse ikke kan medfoere, at Kommissionen herefter skulle vaere afskaaret fra at tage hensyn til et faktisk forhold, naar dette allerede forelaa inden den administrative skrivelses meddelelse, men foerst senere var blevet bragt til Kommissionens kendskab, isaer i forbindelse med en senere indgiven klage.
31 Det foelger heraf, at det foerste anbringende dels maa afvises, dels maa forkastes, hvorfor det maa forkastes.
Det andet anbringende
32 Langnese-Iglo har med sit andet anbringende bestridt Rettens konklusion i praemis 94-114, hvorefter Kommissionen med foeje kunne antage, at de af Langnese-Iglo anvendte eksklusive koebsaftaler paavirkede konkurrencen paa det paagaeldende marked maerkbart, hvorfor de var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
33 Ifoelge Langnese-Iglo er denne konklusion baseret dels paa flere forhold, som ikke fremgaar af sagens akter, dels paa en urigtig retlig subsumption af de faktiske forhold.
34 Langnese-Iglo har vedroerende dette anbringende foerst anfoert, at sagens akter ikke goer det muligt for Retten i dommens praemis 105 at fastslaa, at komplekset af eksklusive koebsaftaler, etableret af Langnese-Iglo og Schoeller, havde medfoert en bindingsgrad, som tilsammen oversteg 30%. Langnese-Iglo har anfoert, at det fremgaar af sagens akter, at bindingsgraden laa under 30%, en sats Kommissionen havde fundet acceptabel saavel i den administrative skrivelse som i dens Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken fra 1985.
35 For det andet har Langnese-Iglo anfoert, at Rettens bemaerkninger vedroerende laaneordningen for et stort antal frysekummer (praemis 107 og 108), som selskabet stillede til raadighed for detailhandlerne, saafremt de forpligtede sig til udelukkende at benytte dem til virksomhedens varer, alene var en bekraeftelse af en af Kommissionen fremsat opfattelse, som Langnese-Iglo bestred for Retten. Det samme gaelder med hensyn til de rabatter, som Langnese-Iglo ydede for at sikre en vis del af salget af smaais (den anfaegtede doms praemis 109). Ifoelge Langnese-Iglo har Kommissionen ikke fremfoert noget bevis til stoette for disse konstateringer, skoent Retten i praemis 95 har fastslaaet, at Kommissionen skal godtgoere, at de paastaaede hindringer for adgang til markedet ogsaa findes.
36 Langnese-Iglo har for det tredje anfoert, at selv om det antages, at bindingsgraden paa det paagaeldende marked for konsumis befandt sig mellem den af selskabet angivne procent og den af Retten antagne procent, saaledes at procenten laa lidt over eller under 30%, gjorde de faktiske omstaendigheder, for saa vidt som de var blevet behoerigt fastslaaet af Retten, det ikke muligt at konkludere, at adgangen til det paagaeldende marked var maerkbart hindret, eller endog blokeret.
37 Det bemaerkes foerst, at Langnese-Iglo med sine anbringender bestrider forskellige faktiske forhold, som Retten har fastslaaet. Som anfoert under naervaerende doms praemis 26, er Domstolen ikke kompetent til at vurdere de faktiske omstaendigheder i forbindelse med en appel.
38 Med hensyn til bevistilrettelaeggelsen bemaerkes, at det tilkommer Retten uindskraenket at bedoemme den vaerdi, der skal tillaegges de beviser, som er fremlagt for den, medmindre disse beviser er urigtigt gengivet (jf. herved ovennaevnte kendelse i sagen San Marco mod Kommissionen, praemis 40, og dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42, og ovennaevnte dom i sagen Deere mod Kommissionen, praemis 22). Langnese-Iglo har ikke fremfoert noget reelt argument til stoette for, at Retten skulle have gengivet beviserne urigtigt.
39 For saa vidt angaar anbringendets tredje led kritiserer Langnese-Iglo tilsyneladende generelt den konklusion, som Retten har draget af de faktiske forhold, den har lagt til grund, idet Langnese-Iglo bl.a. har anfoert, at en bindingsgrad paa lidt over eller lidt under 30% ikke maerkbart hindrer adgang til markedet, isaer ikke naar det paagaeldende marked er under fuld udvikling.
40 Det maa hertil fastslaas, at Langnese-Iglo ikke har praeciseret den urigtige retsanvendelse, som Retten skulle have foretaget ved sin bedoemmelse af de retlige spoergsmaal, og at selskabets argumentation indebaerer en anfaegtelse af de af Retten fastslaaede faktiske forhold. Under disse omstaendigheder maa denne del af anbringendet ogsaa afvises.
41 Det fremgaar af det anfoerte, at det andet anbringende maa afvises i sin helhed.
Det tredje anbringende
42 Det tredje anbringende bestaar af to led dels, at der er sket en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, dels en tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling.
Tredje anbringendes foerste led
43 Langnese-Iglo har anfoert, at Retten har tilsidesat proportionalitetsprincippet, da den fastslog, at Kommissionen ikke havde begaaet en fejl, da den lod den i forordning nr. 1984/83 omhandlede gruppetilladelse bortfalde og forboed samtlige eksklusive koebskontrakter indgaaet med Langnese-Iglo uden forudgaaende at have meddelt Langnese-Iglo, i hvilket omfang et net af eksklusive koebskontrakter var forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, og altsaa uden at have givet selskabet mulighed for at tilpasse naevnte aftalekompleks til bestemmelsens krav.
44 Langnese-Iglo har herved anfoert, at Rettens begrundelse er selvmodsigende. Retten har nemlig paa den ene side i praemis 131 fastslaaet, at et kompleks af ensartede aftaler som de eksklusive koebsaftaler indgaaet med Langnese-Iglo skal vurderes samlet, hvorfor Kommissionen med foeje ikke havde foretaget en opdeling af kontrakterne og paa den anden side i praemis 93, at Kommissionen under en procedure i henhold til traktatens artikel 85 ikke har pligt til at angive, hvilke aftaler der kun bidrager i uvaesentlig grad til den eventuelle kumulative virkning af ensartede aftaler paa markedet. Dette er i modstrid med det af Retten anfoerte i praemis 207 og 208, hvorefter artikel 85, stk. 1, som udgangspunkt ikke er til hinder for, at der indgaas eksklusive koebsaftaler, saafremt dette ikke i vaesentligt omfang bidrager til en afskaermning af markedet, idet Kommissionen ikke ved en individuel beslutning kan indskraenke eller begraense retsvirkningerne af en generel retsakt som forordning nr. 1984/83.
45 Det bemaerkes hertil, som generaladvokaten har anfoert i punkt 27 i forslaget til afgoerelse, at Langnese-Iglo stoetter denne saakaldte modsigelse paa udsagn, der er fremsat i forskellige sammenhaeng i den anfaegtede dom, og ikke tager hensyn til, at Retten klart har sondret mellem paa den ene side anvendelsen af artikel 85, stk. 1, paa gaeldende aftaler, og paa den anden side paa retsvirkningerne af artikel 3 i forordning nr. 17 paa eksklusive koebsaftaler, som Langnese-Iglo kunne indgaa i fremtiden.
46 Rettens begrundelse er, modsat af hvad Langnese-Iglo haevder, ikke paa dette punkt selvmodsigende.
47 Det maa endvidere fastslaas, at Langnese-Iglo ikke i tilstraekkelig grad har angivet, hvilke praemisser der sigtes til i den anfaegtede dom. Selskabets argumenter omfatter forhold, som indeholdes dels i den anfaegtede doms praemis 129-132, der vedroerer anbringendet om Kommissionens saakaldte forpligtelse til at opdele de individuelle kontrakter, saaledes at en del af kontrakterne falder uden for forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, dels i praemis 192-195 i den anfaegtede dom, der vedroerer anbringendet om, hvorvidt det totale forbud mod leveringsaftaler strider mod proportionalitetsprincippet.
48 Domstolen kan ikke, naar henses til disse upraecise angivelser, som ogsaa Kommissionen har kritiseret, realitetsbehandle denne del af anbringendet. Det bemaerkes herved alene, at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, samt de retlige argumenter, der saerligt stoetter denne paastand (jf. bl.a. kendelse i sagen San Marco mod Kommissionen, a.st., praemis 37, og dommen i sagen Deere mod Kommissionen, a.st., praemis 19).
49 Det foerste led af det tredje anbringende maa foelgelig afvises.
Tredje anbringendes andet led
50 Langnese-Iglo har anfoert, at det totale forbud mod alle selskabets eksklusive koebsaftaler ogsaa tilsidesaetter princippet om ligebehandling. Selskabet har herved anfoert, at Retten i den anfaegtede doms praemis 209 fastslog, at artikel 4 i den omtvistede beslutning tilsidesaetter dette princip, idet denne bestemmelse afskar visse virksomheder fra fremover at blive berettiget efter forordning nr. 1984/83, mens Langnese-Iglo's konkurrenter kunne udnytte den fordel, de opnaaede ved denne forordning.
51 Langnese-Iglo har anfoert, at ligebehandlingsprincippet boer finde tilsvarende anvendelse paa fortiden. Langnese-Iglo har anfoert, at det ikke kan acceptere, at Kommissionen totalt forbyder de eksklusive koebskontrakter, uanset om de omfattes af traktatens artikel 85, stk. 1, og er blevet fritaget i henhold til forordning nr. 1984/83, mens konkurrenterne kan opretholde og paatvinge tilsvarende eksklusive koebskontrakter.
52 Det bemaerkes med hensyn til henvisningen til den anfaegtede doms praemis 209, at Langnese-Iglo til stoette for sin kritik af det totale forbud mod eksisterende aftaler, stoetter sig paa en bemaerkning fra Retten, som alene vedroerer fremtidige aftaler. Denne henvisning er derfor ikke som saadan relevant.
53 I oevrigt maa det fastslaas, at Langnese-Iglo ikke for Retten fremfoerte noget anbringende om, at Kommissionen skulle have tilsidesat ligebehandlingsprincippet i sammenhaeng med det totale forbud mod eksisterende eksklusive koebsaftaler.
54 Det bemaerkes hertil foerst, at i henhold til Rettens procesreglement artikel 48, stk. 2, maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
55 En parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen - der har en begraenset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgoerelse, der er blevet truffet vedroerende de anbringender, der er blevet behandlet i foerste instans (jf. herved dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 59).
56 Dette led af tredje anbringende maa foelgelig afvises.
57 Det tredje anbringende maa derfor afvises i sin helhed.
58 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at de af Langnese-Iglo fremfoerte anbringender til stoette for appellen enten maa delvis afvises eller delvis forkastes. Langnese-Iglo's appel maa derfor forkastes i sin helhed.
Kontraappellen
Den anfaegtede dom og parternes argumentation
59 Retten har i den anfaegtede dom annulleret artikel 4 i den omtvistede beslutning, som bestemmer foelgende: »Det forbydes Langnese-Iglo GmbH at indgaa aftaler af den i artikel 1 omhandlede karakter indtil den 31. december 1997.«
60 Retten fastslog i praemis 205, at artikel 3 i forordning nr. 17, der bestemmer, at »Konstaterer Kommissionen ... at der foreligger en overtraedelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 eller artikel 86, kan den ved en beslutning paalaegge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer«, kun giver Kommissionen kompetence til at forbyde eksisterende eksklusive koebsaftaler, som er uforenelige med konkurrencereglerne.
61 Retten fastslog herefter foerst, at i henhold til dom af 28. februar 1991, Delimitis (sag C-234/89, Sml. I, s. 935, praemis 23 og 24), falder en leverandoers eksklusive koebsaftaler, som ikke i vaesentlig grad bidrager til en kumulativ virkning, ikke ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1. Ifoelge Retten fulgte det heraf, at denne bestemmelse ikke som udgangspunkt var til hinder for indgaaelse af eksklusive koebsaftaler, saafremt disse ikke i vaesentligt omfang bidrager til en afskaermning af markedet. Retten saa herved bort fra Kommissionens argumentation, hvorefter et totalt forbud mod indgaaelse af alle fremtidige kontrakter var begrundet i noedvendigheden af at undgaa forsoeg paa omgaaelse af det i den anfaegtede beslutnings artikel 1 nedlagte forbud mod de eksisterende aftaler ved forordning nr. 1984/83 (den anfaegtede doms praemis 206 og 207).
62 Retten fastslog dernaest i praemis 208, at forordning nr. 1984/83, der er en generel retsakt, ikke indeholder nogen hjemmel til at lade en gruppefritagelse for fremtidige aftaler bortfalde ved en individuel beslutning.
63 Retten fandt dernaest i praemis 209, at det ville vaere i strid med ligebehandlingsprincippet at afskaere visse virksomheder fra fremover at drage fordel af en gruppefritagelsesforordning, mens andre virksomheder fortsat kunne indgaa eksklusive koebsaftaler som dem, der forbydes ved beslutningen.
64 Kommissionen har, stoettet af Mars, anfoert, at den af Retten anlagte fortolkning af artikel 3 i forordning nr. 17 er retlig fejlagtig. I henhold til Kommissionen gav denne bestemmelse Kommissionen hjemmel til at forhindre, at en adfaerd, som angiveligt udgjorde en overtraedelse af konkurrencereglerne, fortsatte. Der er derfor ikke tale om et sanktionsmiddel for eksisterende overtraedelser, men om et middel til at forhindre en fortsaettelse af disse overtraedelser. Kommissionen finder, at uden den omtvistede beslutnings artikel 4, kan Langnese-Iglo ved forordning nr. 1984/83 drage fordel af en gruppefritagelse for nye eksklusive kontrakter. Forbuddet i artikel 4 var altsaa en garanti for at sikre overholdelsen af den omtvistede beslutnings artikel 1 og 2.
65 Kommissionen har for Domstolen naermere redegjort for sin opfattelse vedroerende fortolkningen af den omtvistede beslutnings artikel 4 og anfoert, at den ikke har opretholdt sit argument for Retten, hvorefter bestemmelsen ogsaa omfatter ethvert forbud om indgaaelse af eksklusive koebsaftaler med nye videreforhandlere. Kommissionen har forklaret, at den med sin kontraappel alene kritiserer den anfaegtede dom, for saa vidt den annullerer beslutningens artikel 4 som fortolket indskraenkende, nemlig saaledes, at bestemmelsen forbyder Langnese-Iglo at genindsaette det samme net af eksklusive koebskontrakter, som det havde etableret tidligere.
66 Langnese-Iglo har derimod anfoert, at den omtvistede beslutnings artikel 4 maa fortolkes saaledes, at den forbyder indgaaelse af eksklusive koebsaftaler, uanset hvilken karakter, med detailhandlere med henblik paa salg af smaais. Der sondres ikke i bestemmelsen mellem indgaaelse en aftale med en kontraktpartner, som paa tidspunktet for den omtvistede beslutning var bundet med Langnese-Iglo ved en eksklusiv aftale, og indgaaelsen af en aftale med en klient, som foerst er blevet kontaktet efter dette tidspunkt. Artikel 4 forbyder desuden indgaaelse af enhver eksklusiv aftale indtil den 31. december 1997, uanset hvor mange eksklusive aftaler der var blevet indgaaet inden dette tidspunkt, og i hvilket omfang den paagaeldende aftale separat eller sammen med appellantens oevrige aftaler og konkurrenternes aftaler omfattes af artikel 85, stk. 1, eller omfattes af en fritagelse i henhold til forordning nr. 1984/83. Langnese-Iglo har anfoert, at artikel 4 heller ikke er noedvendig for at hindre en omgaaelse af forbuddet i den omtvistede beslutnings artikel 1.
67 Langnese-Iglo har tilfoejet, at den omtvistede beslutnings artikel 4 adskiller sig fra den tilsvarende bestemmelse i andre beslutninger, hvorved Kommissionen tidligere i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 har paalagt de paagaeldende virksomheder at bringe en overtraedelse af traktatens artikel 85 til ophoer. Kommissionen har i saadanne beslutninger forpligtet de paagaeldende virksomheder til fremtidigt at afholde sig fra at indgaa aftaler, der har »et indhold eller en tilsvarende eller lignende virkning«, som de forbudte aftaler.
68 Langnese-Iglo har endelig anfoert, at saafremt Kommissionens paastand tages til foelge, vil ligebehandlingsprincippet vaere tilsidesat, eftersom hverken Kommissionen eller Mars har ivaerksat anke til proevelse af dommen i naevnte sag, Schoeller mod Kommissionen.
Indsigelsen om, at det findes ufornoedent at traeffe afgoerelse
69 Da den i den omtvistede beslutnings artikel 4 fastsatte dato den 31. december 1997 er udloebet, har Langnese-Iglo anfoert, at kontraappellen er blevet uden genstand. Heraf foelger, at Domstolen i embeds medfoer maa fastslaa, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse vedroerende kontraappellen. Langnese-Iglo har til stoette herfor henvist til dom af 5. oktober 1988, Brother Industries mod Kommissionen (sag 56/85, Sml. s. 5655).
70 Kommissionen har derimod anfoert, at spoergsmaalet om lovligheden af den omtvistede beslutnings artikel 4, fortolket indskraenkende, forbliver relevant saavel juridisk som praktisk. Den praktiske betydning viser sig ved, at Langnese-Iglo efter afsigelsen af den anfaegtede dom har tilsidesat artikel 4 i den omtvistede beslutning fortolket indskraenkende. Mars har vedroerende dette spoergsmaal anfoert, at udfaldet af kontraappellen bl.a. har betydning for spoergsmaalet om, hvorvidt kontrakter, som Langnese-Iglo har indgaaet med forskellige salgssteder i tidsrummet inden den 31. december 1997, er gyldige, og om konkurrenterne i givet fald kan kraeve erstatning for tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
71 Det er korrekt, at saafremt kontraappellen foerer til ophaevelse af den anfaegtede dom, for saa vidt den omtvistede beslutnings artikel 4 herved annulleres, har det paa denne bestemmelse stoettede forbud nu ingen praktisk virkning, eftersom forbuddet alene gjaldt indtil den 31. december 1997. Som Kommissionen og Mars har anfoert, indebaerer dette dog ikke, at det er fuldstaendig irrelevant at traeffe afgoerelse vedroerende spoergsmaalet om lovligheden og raekkevidden af den omtvistede beslutnings artikel 4 med henblik paa at fastsaette retsvirkningerne i tidsrummet indtil den deri angivne dato.
72 Det maa herved videre bemaerkes, at den vurdering, som blev anlagt i naevnte dom i sagen Brother Industries mod Kommissionen, og som Langnese-Iglo stoetter sig paa, ikke kan anvendes i denne sag. De to sager kan ikke sammenlignes, eftersom den foerste sag til proevelse af en forordning var blevet uden genstand, fordi forordningen under sagens behandling var blevet erstattet af en anden forordning, som samme sagsoeger ogsaa anfaegtede.
73 Det maa derimod fastslaas, at kontraappellen ikke er blevet uden genstand, hvorfor den af Langnese-Iglo fremsatte indsigelse om, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse herom, maa forkastes.
Realitetspaastanden
74 Det skal foerst fastslaas, at Retten af de i den anfaegtede doms praemis 205-209 angivne grunde med foeje fastslog, at Kommissionen ikke var berettiget til at forbyde Langnese-Iglo at indgaa nogen fremtidige eksklusive koebsaftaler. Den af Retten anlagte vurdering er desuden i overensstemmelse med Domstolens praksis, hvorefter anvendelsen af artikel 3 i forordning nr. 17 maa ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse (jf. dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223, praemis 45, og af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTP og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, praemis 90).
75 Det skal dernaest bemaerkes, at Kommissionen for Domstolen udtrykkeligt har angivet, at den ikke anfaegtede Rettens vurdering. Kommissionen har anfoert, at den omtvistede beslutnings artikel 4 alene havde til formaal at hindre Langnese-Iglo i at genetablere det samme net af eksklusive koebskontrakter hos sine videreforhandlere, men ikke at hindre virksomheden i at indgaa nye eksklusive koebskontrakter med andre videreforhandlere. Efter Kommissionens opfattelse har Retten derfor i sin dom vedroerende dette spoergsmaal anlagt en fejlagtig fortolkning af den omtvistede beslutnings artikel 4.
76 Det bemaerkes, at det forhold, at Kommissionen har aendret sin opfattelse, dog ikke kan indebaere, at Retten har begaaet en retlig fejl.
77 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 40 i forslaget til afgoerelse, maa det ud fra ordlyden af den omtvistede beslutnings artikel 4 og beslutningens punkt 154 antages, at den af Retten givne fortolkning af raekkevidden af bestemmelsen, som Langnese-Iglo stoettede, var korrekt. Rettens vurdering kan saa meget mindre anfaegtes, naar henses til Kommissionens opfattelse vedroerende dette punkt for Retten.
78 Det bemaerkes dernaest, at retssikkerhedsprincippet kraever, at enhver administrativ retsakt, der skaber retsvirkninger, er klar og utvetydig, for at adressaten ikke skal vaere i tvivl om sine rettigheder og pligter, saaledes at han kan handle derefter (jf. herom vedroerende retsakter af generel raekkevidde, dom af 22.2.1989, forenede sager 92/87 og 93/87, Kommissionen mod Frankrig og Det Forenede Kongerige, Sml. s. 405, praemis 22).
79 Det findes under disse omstaendigheder ikke fornoedent at behandle kontraappellen, for saa vidt den stoettes paa, at lovligheden af den omtvistede artikel 4 burde vurderes saaledes, at bestemmelsen har den af Kommissionen for Domstolen paastaaede raekkevidde.
80 Kontraappellen kan foelgelig ikke fremmes til realitetsbehandles.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
81 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Langnese-Iglo har ikke faaet medhold i sin appel, og Kommissionen har ikke faaet medhold i sin kontraappel, hvorfor det bestemmes, at de hver baerer deres egne omkostninger for Domstolen. Mars, som er interveneret til stoette for Kommissionen saavel med hensyn til appellen som kontraappellen, maa i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, selv afholde sine omkostninger ved Domstolen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Langnese-Iglo GmbH's appel forkastes.
2) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskabers kontraappel afvises.
3) Langnese-Iglo GmbH, Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og Mars GmbH baerer hver deres egne omkostninger.