62000TO0226(01)_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I de förenade målen T-226/00 DEP och T-227/00 DEP,
Nan Ya Plastics Corporation, Taipei, Taiwan (Kina),
Far Eastern Textiles Ltd, Taipei,
företrädda av advokaten P. De Baere, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Europeiska unionens råd, företrätt av S. Marquardt, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten G. Berrisch,
svarande,
angående en talan om fastställande av de rättegångskostnader som svaranden skall ersätta sökanden för, till följd av förstainstansrättens beslut av den 19 september 2001 i de förenade målen T-226/00 och T-227/00, Nan Ya Plastics Corporation mot rådet och Far Eastern Ltd mot rådet (ej publicerade i rättsfallssamlingen),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen i utökad sammansättning)
sammansatt av avdelningsordföranden R. García-Valdecasas samt domarna P. Lindh, R.M. Moura Ramos, J.D. Cooke och H. Legal,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Bakgrund och förfarande
1 Den 8 maj 2000 antog rådet förordning (EG) nr 978/2000 om införande av en slutgiltig utjämningstull på import av syntetfibrer av polyestrar med ursprung i Australien, Republiken Indonesien och Taiwan och om slutgiltigt uttag av den provisoriska tull som införts (EGT L 113, s. 1), nedan kallad "den ifrågasatta förordningen".
2 Nan Ya Plastics Corporation och Far Eastern Textiles Ltd väckte, genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 augusti 2000, talan om ogiltigförklaring av artiklarna 1 och 2 i den ifrågasatta förordningen. Målen registrerades under nummer T-226/00 och T-227/00.
3 Genom skrivelse av den 22 september 2000 begärde rådet en förlängning av fristen för att inkomma med svaromål, bland annat med motiveringen att ansökningarna rörde komplicerade juridiska och faktiska omständigheter och att de åtföljdes av omfattande bilagor. Förstainstansrätten biföll begäran.
4 Innan rådet inkom med sitt svaromål framförde det en begäran om att de båda målen skulle vilandeförklaras, med motiveringen att rådet avsåg att anta en förordning varigenom den ifrågasatta förordningen skulle ändras med retroaktiv verkan. Sökandena meddelade att de inte hade något att invända mot detta.
5 Genom beslut av den 23 november 2000 vilandeförklarade ordföranden för förstainstansrättens femte avdelning i utökad sammansättning förfarandet i de förenade målen T-226/00 och T-227/00.
6 Den 7 maj 2001 antog rådet förordning (EG) nr 902/2001 om ändring av förordning (EG) nr 978/2000 (EGT L 127, s. 20).
7 Genom två beslut av den 19 september 2001 (ej publicerade i rättsfallssamlingen) fastställde förstainstansrätten, på begäran av rådet och med sökandenas samtycke, att det inte längre förelåg skäl att döma i de förenade målen T-226/00 och T-227/00 och förpliktade rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
8 Då parterna inte hade kunnat enas om med vilket belopp rättegångskostnaderna skulle ersättas, framförde sökandena, genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 juli 2002, en gemensam begäran om fastställande av rättegångskostnader i de båda målen i enlighet med artikel 92.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Förstainstansrättens kansli registrerade ärendena under nummer T-226/00 DEP och T-227/00 DEP.
9 Rådet yttrade sig över denna begäran genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 11 september 2002.
Parternas yrkanden
10 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall fastställa de rättegångskostnader som skall ersättas av rådet till 74 368,06 euro.
11 Rådet har yrkat att förstainstansrätten skall fastställa de ersättningsgilla rättegångskostnaderna till ett belopp som förstainstansrätten finner lämpligt, men som inte överstiger 30 000 euro, inräknat de kostnader som uppkommit med anledning av denna begäran om fastställande av rättegångskostnader.
Rättslig bedömning
Parternas argument
12 Sökandena anser att det begärda beloppet är berättigat, för det första med hänsyn till tvistens föremål och art, samt målets betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel. Målet innehåller nämligen gemenskapsrättsliga frågor som ännu inte har blivit föremål för prövning i gemenskapens domstolar. Sökandena har härvid preciserat att ifrågavarande mål rörde omfattningen av kommissionens utredningsbefogenheter och rätten till försvar under ett antisubventionsförfarande samt tillämpningen av artikel 3 i rådets förordning (EG) nr 2026/97 av den 6 oktober 1997 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EGT L 288, s. 1), särskilt tillämpningen av kravet på selektivitet i nämnda artikel.
13 För det andra anser sökandena, vad beträffar omfattningen av det arbete som krävts i målen, att dessa mål innehåller vissa svårigheter. På grund av att det saknas gemenskapsrättslig praxis på området har sökandena tvingats att beträffande rätten till försvar och utsträckningen av kommissionens utredningsbefogenheter föra ett analogt resonemang med hjälp av konkurrensrätten och antidumpningsrätten, och beträffande tillämpningen av kravet på selektivitet enligt artikel 3 i förordning nr 2026/97, med hjälp av Förenta staternas och världshandelsorganisationens (WTO) rättsregler. För att kunna tillämpa kravet på selektivitet i de båda målen har det varit nödvändigt att analysera komplicerade ekonomiska och juridiska fakta.
14 Sökandena har också anfört att det framgår av rådets begäran om förlängning av fristen för dess svaromål, samt av den omständigheten att rådet bistods av en advokat, att rådet är medvetet om svårigheterna i dessa mål.
15 För det tredje hävdar sökandena att det har krävts ett mycket omfattande arbete för att analysera de komplicerade juridiska och ekonomiska uppgifterna i målet.
16 Sökandena uppger att det huvudsakliga utrednings- och redigeringsarbetet endast har kostnadsförts en gång och preciserar att kostnaderna skulle ha blivit lägre om endast en ansökan hade ingivits, men att de inte skulle ha halverats. Det faktum att en andra talan väcktes orsakade organisatoriskt merarbete på grund av de speciella faktiska omständigheterna samt skillnaderna mellan sökandenas juridiska argument, särskilt avseende Far Eastern Textiles talerätt.
17 Sökandena har slutligen gjort gällande att det på grund av att talan väcktes blev nödvändigt att göra om det arbete som utförts under det administrativa förfarandet och att utveckla argument för att bemöta påståenden i motiveringen till den ifrågasatta förordningen och att söka efter ny bevisning och nya argument.
18 För det fjärde var de ekonomiska intressen som stod på spel särskilt betydelsefulla för sökandena, eftersom den slutliga utjämningstullen som motsvarar 1,52 procent på importen från Nan Ya Plastics och 1 procent på importen från Far Eastern Textiles skulle ha upphävts om talan vunnit bifall. Under perioden för den administrativa undersökningen uppgick värdet av importen från Nan Ya Plastics till gemenskapen till 454 577 000 nya taiwanesiska dollar, (TWD), och motsvarande värde för Far Eastern Textiles uppgick till 841 851 126 TWD. Tullen uppgick därmed till 15 328 081 TWD per år. Utjämningstullen inrättades för en femårsperiod, och det totala tulluttaget uppgick till 76 640 407 TWD, vilket den 1 januari 2002 motsvarade 2 450 124,52 euro.
19 Sökandena har begärt ersättning med 74 368,06 euro med stöd av en fakturering på 74 395,21 euro som motsvarar dels arvoden till sju rådgivare uppgående till 69 060 euro (333 timmar och 30 minuters arbete till ett timarvode varierande på mellan 125 och 275 euro), dels utgifter för kopiering, telekommunikation och postförsändelser motsvarande 5 335,21 euro.
20 Rådet har för det första svarat att tvistens betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel inte bör överskattas. Trots att målet rör vissa allmänna frågor om tillämpningen av förordning nr 2026/97 gäller det till största delen enbart de faktiska omständigheterna i förevarande mål.
21 För det andra har rådet beträffande svårigheterna i målet framhållit att tvistens upptagande till prövning föregicks av en administrativ undersökning där sökandenas juridiska rådgivare deltog.
22 Avsaknaden av rättspraxis på området behöver inte nödvändigtvis ha medfört att prövningen av tvisten komplicerats, eftersom sökandena därigenom befriats från arbetet med att undersöka och analysera en komplex praxisbildning. Rådet anför att utredningsarbetet avseende Förenta staternas och WTO:s regelverk varken kan betraktas som ovanligt eller särskilt komplicerat inom det affärsjuridiska området.
23 Rådet har inte bestridit att det i målet har varit nödvändigt att analysera komplicerade juridiska och ekonomiska uppgifter samt olika nationella regelverk. Sökandena och deras rådgivare har dock arbetat med denna analys alltsedan det administrativa förfarandet påbörjades och de kände således väl till dessa frågor när ansökningarna utarbetades.
24 Vidare har rådet uppgett att det sedan åtskilliga år tillbaka anlitar en advokat för behandlingen av den största delen av de mål som rör antidumpning och subventioner, oavsett svårigheten och komplexiteten. Begäran om förlängning av fristen för att inkomma med skriftligt svaromål utgör inte ett bevis för att målen var komplicerade, utan var motiverad av det skälet att samtliga frågor som diskuterades var helt nya för rådets advokat, eftersom denne inte hade deltagit i det administrativa förfarandet.
25 För det tredje anser rådet att sökandena överskattar omfattningen av det arbete som varit nödvändigt i målet. Det antal timmar som det tagit sökandenas två huvudadvokater att färdigställa ansökningarna och som andra rådgivare har lagt ned på utredningsarbete är uppenbarligen överdrivet. Rådet har medgett att det yrkade beloppet hänför sig till det arbete som utförts för båda sökandenas talan och att det skulle ha varit omöjligt att dela upp det mellan dem. Dock bedömer rådet att det saknar intresse att fastställa huruvida den ena sökandens talan var fullständigt identisk med den andra sökandens talan. Dessutom deltog sökandenas rådgivare i det administrativa förfarandet och kände sålunda redan till de relevanta rättsliga och faktiska frågorna. För övrigt hade i stort sett samtliga sakargument som åberopats i de två ansökningarna redan framförts i en eller annan form under den administrativa undersökningen.
26 Vidare har rådet bestridit sökandenas påstående om att deras talan inte ledde till ett ogiltigförklarande av den ifrågasatta förordningen utan till att denna upphävdes, vilket tvingade sökandena att söka efter ny bevisning och argument som skiljde sig från dem som användes under det administrativa förfarandet. Om sökandena önskar åberopa argument i ansökningarna som de påstår vara nya, i syfte att rättfärdiga omfattningen av arbetet med att utveckla dem, borde de ha redogjort för dessa argument och inte ha åberopat indirekt bevisning. Sökandenas påstående är vilseledande i den mån det ger intrycket av att rådet skulle ha upphävt den ifrågasatta förordningen på grund av att sökandena åberopade ett nytt argument inom ramen för deras respektive talan och att de kunde åberopa detta först efter en lång och djupgående utredning. I själva verket upphävdes den ifrågasatta förordningen på grund av att en senare förordning antagits som innehöll en annan metod för att beräkna de utjämningsbara subventionerna avseende en av de taiwanesiska subventionsregleringarna. Eftersom subventionerna var av mindre betydelse för Taiwan, beslutades det att upphäva de utjämningsåtgärder som tillämpades på importen från Taiwan med stöd av den ifrågasatta förordningen. Rådet har inte bestridit att sökandena hade föreslagit den nya beräkningsmetoden i sin respektive talan, men påminner dock om att de redan hade framfört detta argument i sina yttranden av den 10 januari 2000 avseende kommissionens skrivelse med preliminär information.
27 Rådet har gjort gällande att dess advokat har arbetat omkring 80 timmar med dessa mål, trots att han inte deltog i den administrativa undersökningen och därmed var tvungen att i detta sammanhang sätta sig in i hela ärendet. Dessutom hade han redan påbörjat utarbetandet av ett skriftligt svaromål som täckte 75 procent av sökandenas påståenden.
28 För det fjärde bedömer rådet att det inte kan yttra sig om uppskattningen av de ekonomiska intressen som stod på spel, men har uppgett att deras betydelse inte bör överskattas.
29 Rådet anser att redogörelsen för fördelningen av kostnaderna är otillräcklig. Uppgifterna avser endast namnet på de rådgivare som har deltagit, den allmänna typen av det utförda arbetet (utredning, redigering, granskning, kontakter med klienten) och den tid som var och en av dem synes ha lagt ned på förberedelserna av talan. Det preciseras inte av vilken art det utförda arbetet har varit, hur mycket tid som lagts ned på var och en av de olika typerna av arbete eller vid vilken tidpunkt det har utförts.
30 Rådet har likaså bestridit det yrkade beloppet motsvarande kostnaderna för kopiering, telekommunikation och postförsändelser, med motiveringen att detta är för högt och att sökandena inte har motiverat beräkningsmetoden.
31 Rådet anser således att ett belopp om 30 000 euro är skäligt, inklusive de kostnader som uppkommit i samband med detta förfarande, och yrkar följaktligen att det begärda beloppet skall nedsättas med 60 procent, i likhet med vad som skedde i förstainstansrättens beslut av den 15 juli 1998 i mål T-115/94 DEP, Opel Austria mot rådet (REG 1998, s. II-2739).
Förstainstansrättens bedömning
32 I artikel 92.1 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs följande.
"I händelse av tvist om de kostnader som är ersättningsgilla, skall rätten, på begäran av part och efter hörande av den andra parten, avgöra frågan genom beslut som inte kan överklagas."
33 Enligt ordalydelsen i artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler skall "nödvändiga kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet, särskilt utgifter för resor och uppehälle samt arvode för ombud, rådgivare eller advokat" anses som ersättningsgilla kostnader. Av denna bestämmelse framgår att de ersättningsgilla kostnaderna endast omfattar utgifter för förfarandet vid förstainstansrätten samt att dessa måste ha varit nödvändiga i detta avseende (se förstainstansrättens beslut av den 24 januari 2002 i mål T-38/95 DEP, Groupe Origny mot kommissionen, REG 2002, s. II-217, punkt 28, och av den 20 november 2002 i mål T-171/00 DEP, Spruyt mot kommissionen, REG 2002, s. II-0000, punkt 22).
34 Enligt fast rättspraxis har gemenskapsdomstolarna inte behörighet att besluta om storleken på de arvoden som parterna skall utge till de egna ombuden, utan skall avgöra storleken på det arvodesbelopp som skall ersättas av den part som förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna. Förstainstansrätten skall vid en begäran om fastställande av rättegångskostnaderna varken beakta en nationell taxa där advokatarvodena fastställs eller en eventuell överenskommelse som den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare har ingått i detta avseende (se förstainstansrättens beslut av den 8 november 1996 i mål T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, REG 1996, s. II-1547, punkt 27, det ovannämnda beslutet i målet Opel Austria mot rådet, punkt 27, och av den 19 september 2001 i mål T-64/99 DEP, UK Coal mot kommissionen, REG 2001, s. II-2547, punkt 26).
35 Av fast rättspraxis framgår också att då det inte finns några gemenskapsrättsliga taxebestämmelser skall förstainstansrätten fritt bedöma de ifrågavarande uppgifterna, med hänsyn till tvistens föremål och art, dess betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel samt målets svårigheter, den mängd arbete som rättegången har kunnat förorsaka ombud eller rådgivare och de ekonomiska intressen som tvisten representerat för parterna (förstainstansrättens beslut av den 8 mars 1995 i mål T-2/93 DEP, Air France mot kommissionen, REG 1995, s. II-533, punkt 16, det ovannämnda beslutet i målet Opel Austria mot rådet, punkt 28 och det ovannämnda beslutet i målet UK Coal mot kommissionen, punkt 27.) I detta hänseende beror gemenskapsdomstolarnas möjligheter att bedöma värdet av det utförda arbetet på hur detaljerade uppgifter parterna lämnat (domstolens beslut av den 9 november 1995 i mål C-89/85 DEP, Ahlström m.fl. mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 20, och det ovannämnda beslutet i målet Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, punkt 31).
36 Det är dessa kriterier som skall ligga till grund för en uppskattning av det ersättningsgilla beloppet i det aktuella fallet.
37 Vad beträffar svårigheterna i målen och dessas betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel framgår det att dessa tvister har gett upphov till nya och/eller känsliga frågor avseende sökandenas rätt till försvar och omfattningen av kommissionens utredningsbefogenheter under antisubventionsförfaranden samt tolkningen av kriteriet selektivitet i den mening som avses i artikel 3 i förordning nr 2026/97. De berörda frågorna har gjort det nödvändigt att bedöma komplicerade ekonomiska och juridiska frågor, vilket rådet medgett, och dessa har studerats av sökandenas rådgivare.
38 Förstainstansrätten påpekar i detta avseende att det oavsett vad rådet påstått framgår av dess skrivelse av den 22 september 2000 att rådet som skäl för sin begäran om förlängning av fristen för att inkomma med svaromål särskilt uppgav att sökandenas talan gett upphov till komplicerade juridiska och faktiska frågor och åtföljts av omfattande bilagor.
39 Vad beträffar omfattningen av det arbete som krävts för förfarandet inför förstainstansrätten framgår av det ovan sagda att tvisten verkligen kan ha gett upphov till en avsevärd arbetsbörda för sökandenas rådgivare. Det kan inte godtas, vilket rådet har gjort gällande, att avsaknaden av rättspraxis avseende de relevanta bestämmelserna i förordning nr 2026/97 kan ha lett till att arbetet underlättades för sökandenas rådgivare.
40 Dessutom skall det framhållas att förordningen nr 902/2001 om ändring av den ifrågasatta förordningen antogs till följd av att sökandena väckte talan i de förenade målen T-226/00 och T-227/00, vilket framgår av det andra skälet i förordningen.
41 Det skall dock å ena sidan påpekas att det skriftliga förfarandet i de förenade målen T-226/00 och T-227/00 är begränsat till ansökningarna samt korta skriftväxlingar beträffande vilandeförklaringen och avsaknaden av anledning att döma i saken och att tvisterna inte har föranlett något muntligt förfarande. Å andra sidan uppvisar de två ansökningarna stora likheter då det är fråga om konnexa mål.
42 Dessutom hade sökandenas rådgivare redan stor kännedom om tvisterna eftersom dessa rådgivare företrädde sökandena under det administrativa förfarande som utmynnade i den ifrågasatta förordningen. Således hade sökandena redan under det administrativa förfarandet lagt fram vissa av de argument som de förde fram vid förstainstansrätten.
43 Dessa omständigheter bör delvis ha kunnat underlätta arbetet och begränsa tidsåtgången för färdigställandet av ansökningarna (förstainstansrättens beslut av den 8 november 2001 i mål T-65/96 DEP, Kish Glass mot kommissionen, REG 2001, s. II-3261, punkt 25).
44 Förstainstansrätten erinrar även om att det ankommer på domstolarna att göra en huvudsaklig bedömning av antalet arbetstimmar som förefaller vara objektivt nödvändigt för förfarandet inför förstainstansrätten, oberoende av antalet advokater som arbetet har kunnat delas upp emellan (förstainstansrättens beslut av den 30 oktober 1998 i mål T-290/94 DEP, Kaysersberg mot kommissionen, REG 1998, s. II-4105, punkt 20, och beslut av den 15 mars 2000 i mål T-337/94 DEP, Enso-Gutzeit mot kommissionen, REG 2000, s. II-479, punkt 20).
45 Rådet har inte bestridit att sökandena kan ha haft ett betydande ekonomiskt intresse i målet.
46 Det framgår av ovanstående bedömning att förevarande tvist är av sådan art och sådant intresse att höga arvoden är berättigade. Antalet fakturerade arbetstimmar förefaller emellertid överdrivet, särskilt eftersom den arvodesfaktura som sökandena inkommit med inte är tillräckligt detaljerad för att det skall kunna bedömas om antalet arbetstimmar är motiverat.
47 Vad beträffar begäran om ersättning med 5 335,21 euro för kostnader för kopiering, telekommunikation och postförsändelser, konstaterar förstainstansrätten att beloppet inte har motiverats i tillräcklig grad eftersom det saknas exakta uppgifter om hur beloppet är fördelat över de olika utgiftsposterna.
48 Med beaktande av vad som ovan anförts är det följaktligen korrekt att fastställa de ersättningsgilla kostnaderna i de förenade målen T-226/00 och T-227/00 till 43 000 euro.
49 Eftersom förstainstansrätten vid fastställandet av de ersättningsgilla rättegångskostnaderna har beaktat samtliga omständigheter som har förevarit i målen fram till och med dagen för förevarande beslut, finns det ingen anledning att fatta särskilt beslut om sökandenas kostnader i förevarande förfarande om fastställande av rättegångskostnader (se ovannämnda beslut Groupe Origny mot kommissionen, punkt 44).
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen i utökad sammansättning)
följande beslut:
De rättegångskostnader för vilka rådet skall utge ersättning till sökandena i de förenade målen T-226/00 och T-227/00 fastställs till 43 000 euro.